cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Superlaidumas
Istorija
Už superlaidumo teorinį paaiškinimą (1957 m.) amerikiečiai Džonas Bardinas, Leonas Kuperis ir Džonas Robertas Šryferis buvo apdovanoti Nobelio fizikos premija (1972 m.).
Superlaidininkų Savybės
Superlaidininkų savybės varijuoja priklausomai nuo tipo (I ir II tipo superlaidininkai), medžiagos sudėties. Bet yra keletas bendrų savybių: nulinė varža, Meisnerio efektas ir priklausomybė nuo temperatūros (superlaidumas yra temperatūrinės fazės būsena).
Nulinė varža nuolatinei srovei
Paprasčiausias būdas aptikti superlaidumo būseną yra matuoti įtampos kritimą, įjungus superlaidžią medžiagą į nuolatinės srovės grandinę. Jeigu įtampos kritimas esant srovei I yra U=0, tai pagal Omo dėsnį varža R=0. Eksperimentiškai yra parodyta, kad sukūrus srovę vien tik superlaidininko grandinėje, ji gali tekėti praktiniu požiūriu beveik neribotą laiką.
Įprastame laidininke elektros srovė gali būti įsivaizduojama kaip elektronų srautas, judantis per joninę gardelę. Elektronai nuolatos susiduria su jonais ir atiduoda savo kinetinę energiją, kuri pavirsta joninės gardelės virpesiais – iš esmės šilumine energija. Taip yra aiškinamas elektrinės varžos reiškinys. Tačiau superlaidininke elektronai sraute yra susiporavę ir sudaro Kuperio poras. Šis susiporavimas yra aiškinamas fononų apsikeitimu tarp dviejų elektronų. Tai yra kvantinės mechaninkos reiškinys ir šiai būsenai pasiekti reikia diskretaus energijos kiekio ΔE. Jei šis energijos kiekis yra didesnis už šiluminę gardelės energiją (kuri yra kT, kur k yra Bolcmano konstanta), Kuperio poros gali susidaryti ir galima nulinė elektrinė varža. Toks superlaidininkas yra vadinamas I tipo superlaidininku.
Tačiau yra kita klasė superlaidininkų, kurie turi labai mažą elektrinę varžą ties kritine temperatūra Tc. Ši varža galima, kai yra stiprus išorinis magnetinis laukas ir teka srovė. Ši varža susidaro dėl elektros srovės sūkurių superlaidininke. Jeigu temperatūra yra mažinama žemiau Tc, tai sūkuriai tampa pastovūs ir varža krenta iki absoliutaus nulio. Šitokie superlaidininkai yra vadinami II tipo superlaidininkais.
Temperatūrinis fazinis virsmas
Superlaidumas pasireiškia, kai superlaidininkas atšaldomas žemiau krizinės temperatūros Tc. Superlaidumo būsena yra lydima ne tik nulinės varžos reiškinio, bet ir savitosios šilumos netiesiniu pakitimu. Įprasta, kad pereinant iš aukštesnės temperatūros fazinės būsenos (iš garų į skystį ar iš skysčio į kietą būseną), savitoji šiluma šuoliu krenta. Tačiau virš temperatūros Tc savitoji šiluma priklauso tiesiškai nuo T, o ties Tc ji staiga išauga ir toliau eksponentiškai mažėja iki abosliutaus nulio. Tuo ypatingas superlaidus fazinis virsmas.
Meisnerio efektas
thumb|250px|[[Meisnerio efektas: magnetas levituoja virš azotu atšaldyto superlaidininko.]] Superlaidininkas neįleidžia į save išorinio magnetinio lauko, kurio stipris H yra mažesnis už kritinį stiprį Hc. Šis magnetinis laukas gali būti tiek nuolatinis, tiek ir kintamas, o įsiskverbti gali tik per nedidelį Londono įsiskverbimo gylį. Šis gylis daugumai superlaidininkų būna 100 nm eilės. Tai yra vadinama Meisnerio efektu.
Superlaidumo efektas yra prarandamas, kai išorinio magnetinio lauko stipris višija kritinį Hc. I tipo superlaidininkuose elektrinė varža staiga atsiranda iš karto po Hc. Tačiau II tipo superlaidininkai iš karto nulinės varžos nepraranda. Egzistuoja du magnetinio lauko stipriai Hc1<Hc2. Tarp šitų magnetinio lauko stiprių superlaidininkas yra tarpinėje būsenoje. Elektrinės varžos nėra, tačiau magnetinis laukas gali įsiskverbti tam tikrose vietose. Pasiekus Hc2, superlaidumas išnyksta. Dauguma I tipo superlaidininkų yra pavieniai cheminiai elementai, o II tipo superlaidininkai yra junginiai.
Pritaikymas
Iš superlaidininkų yra gaminami labai stiprūs elektromagnetai, nes jais gali tekėti stipri elektros srovė. Naudojami magnetinio ir branduolinio magnetinio rezonansų mašinose. Magnetinis rezonansas leidžia nejonizuojant žmogaus kūno pamatyti jo vidaus organus; branduolinis rezonansas yra pritaikomas spektroskopijoje. Stiprus magnetinis laukas taip pat gali būti panaudotas cheminių junginių tirpalų segmentavime ar valdyti dalelių srautus dalelių greitintuvuose. Nulinė superlaidininkų varža naudinga radijo ryšio elektros grandinėse.
Superlaidininkai yra panaudojami gaminant Džozefsono jungtis. Jos gali detektuoti labai silpnus magnetinius laukus, netgi atskirus fotonus, kurie sukelia nedideles sroves grandinėse, į kurias įjungtos Džozefsono jungtys.
Raymond Leppard
Raimondas Lepardas (, 1927 m. rugpjūčio 11 d. – 2019 m. spalio 22d.) – anglų dirigentas, klavesininkas.
Biografija
1948–1952 m. mokėsi Kembridžo universitete. Daugiausia dirigavo XVII–XVIII a. kompozitorių (Georgas Frydrichas Hendelis, Jozefas Haidnas, Volfgangas Amadėjus Mocartas) kūrinius, pats atlikdavo skaitmeninio boso partiją. 1959 m. debiutavo Londono Covent Garden teatre, 1962 m. – Glyndeburno operos teatre.
Jo pastangomis naujai redaguota, publikuota, pastatyta ir įrašyta XVII a. italų operų, tarp jų – K. Monteverdžio „Orfėjas“, „Uliso sugrįžimas į tėvynę“, F. Kavalio „Ormindas“ ir kitos. 1973–1980 m. vadovavo BBC Northern Symphony Orchestra, 1987–2001 m. – Indianapolio (JAV) simfoniniam orkestrui.
Koncertavo kaip klavesinininkas ir pianistas – skambino XVII a. – XIX a. pradžios kompozitorių kūrinius.
Suvestinis Europos aktas
Suvestinis Europos aktas  – Europos Bendrijų valstybių narių sutartis, pasirašyta 1986 m. vasario 17 d. Liuksemburge. Akte iškeltas tikslas sukurti bendrą rinką iki 1993 m. sausio 1 d. ir sukurti Europos politinio bendradarbiavimo sistemą (BUSP pradininkę).
Suvestiniu aktu šis dokumentas pavadintas todėl, kad iš pradžių tarpvyriausybinė konferencija rengė du dokumentus: Europos Bendrijų steigimo (Paryžiaus ir Romos) sutarčių pataisas ir EB valstybių bendradarbiavimo užsienio politikos srityje nuostatus. Komisijos siūlymu buvo nuspręsta abu dokumentus sujungti į vientisą tekstą.
Priešistorė
SEA poreikis atsirado kylant nepasitenkinimui tarp Europos Bendrijų narių dėl nepakankamai laisvos prekybos tarp šių šalių. Verslo ir politikos lyderiai norėjo suderinti įstatymus tarp šalių ir išspręsti politinius skirtumus.
Sutartimi buvo siekiama sukurti bendrą rinką iki 1993 metų, todėl įstatymų leidimo procesas pakoreguotas taip, kad skatintų didesnį bendradarbiavimą tarp institucijų. Tokiu būdu Europos Parlamentas pirmą kartą įgavo „svorį“ įstatymų leidyboje, o ES Taryboje įvestas dar platesnis daugumos balsavimas. Pagal šią procedūrą, ES Taryba galėjo ne tik kvalifikuota dauguma priimti teisės akto pasiūlymą, veikdama su Parlamento parama ir pagal Komisijos siūlymą, bet ir panaikinti pasiūlyto teisės akto atmetimą Parlamente vienbalsiai jį priimdama.
Reikšmė
Suvestinis Europos aktas buvo pirmą kartą atliktos nuoseklios Europos Bendrijų steigimo sutarčių peržiūros rezultatas. Akte iškeltas tikslas sukurti bendrą rinką iki 1993 m. sausio 1 d. ir sukurti Europos politinio bendradarbiavimo sistemą (BUSP pradininkę).
Pagrindiniai pakeitimai: siekiant sėkmingai sukurti Bendrą rinką iki 1993 m., sprendimai Taryboje pradėti dažniau priimti kvalifikuota balsų dauguma (taip vienai valstybei tapo sunkiau vetuoti siūlomą teisės aktą), sukurtos bendradarbiavimo ir pritarimo procedūros, kuriomis Parlamentui suteikiama daugiau įtakos.
Baltys (Zarasų r., Degučių sen.)
left|120px
Olchova Kladka
Olchova Kladka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Hainuvkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į šiaurę nuo Hainuvkos ir apie 44 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Vokietijos futbolo varžybos 1983–1984 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1983–1984 m.
Baltys (Zarasų r., Degučių sen.)
Baltys – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, Degučių seniūnijoje, 6 km į rytus nuo Antalieptės. Įeina į Gražutės regioninį parką. Ilgis šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi 0,86 km, plotis iki 0,28 km. Altitudė 150,6 m. Krantas pietuose lėkštas, drėgnas, apaugęs krūmais, o šiaurinis krantas aukštas; kranto linijos ilgis 2,1 km. Rytinėje pakrantėje stūkso Beržynės miškas, į pietus – Sendvario miškas. Baltys nenutekantis, priklauso Šventosios baseinui. Atiteka upokšnis iš Bestinio ežero.
Netoliese įsikūręs Balčių kaimas. left|miniatiūra|400x400px|Balčio ežeras iš rytų pusės
Abrahamas Firkovičius
Biografija
Studijavo teologiją. Nuo 1812 m. mokytojas Lucke. 1823 m. apsigyveno Krymo karaimų religiniame centre Eupatorijoje. 1830 m. dalyvavo Pietų Rusijos karaimų dvasinio vadovo S. Babovičiaus kelionėje po Šv. Žemę; iš Stambulo atsivežė senų hebrajų ir karaimų rankraščių. Nuo 1832 m. Eupatorijos karaimų dvasininkas. Įsteigė draugiją ir spaustuvę karaimų senoviniams rankraščiams leisti, pats redagavo mokslininkų veikalus, spaustuvėje išspausdinta ir Biblija karaimų kalba. Tyrė karaimų kilmę bei istoriją. 1839–1841 m. kasinėjo senovės karaimų kapines Kryme (Mangupas, Čufut Kalė, Feodosija). 1843 m., 1863–1865 m. Artimuosiuose Rytuose ir Kaire surinko unikalių orientalistikos rankraščių.
The Eraser
The Eraser – debiutinis solinis britų muzikanto Thom Yorke albumas, išleistas 2006 m. liepos 10 d. Albume skamba elektroninė muzika, kurią atlikėjas įrašė dirbdamas kartu su grupe „Radiohead“, o dainų žodžiai liečia politines ir aktyvistines temas.
Albumas debiutavo trečiojoje Britanijos ir antrojoje JAV albumų reitingų vietose. Jam pristatyti išleisti du singlai: „Harrydown Hill“ ir „Analyse“.
„The Eraser“ susilaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų bei pateko į kai kurių publikacijų geriausių metų albumų sąrašus. 2007 m. įrašas nominuotas „Grammy“ apdovanojimuose geriausio alternatyvios muzikos albumo nominacijoje.
Tais pačiais metais išleistas EP „Spitting Feathers“ su dainomis, nepatekusiomis į albumą, taip pat remiksų albumas „The Eraser Rmxs“, išleistas 2008 m. 2009 m. Yorke įkūrė grupę „Atoms for Peace“, su kuria gyvai grojo šio įrašo dainas, o vėliau ir išleido albumą „Amok“.
Malinava (Prienai)
Malinava – kaimas Prienų rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 2 km į šiaurę nuo Stakliškių.
Mokolai (Marijampolė)
Mokolai – vakarinė Marijampolės miesto dalis, esanti kairiajame Šešupės krante. Šiaurinė kaimo dalis yra už miesto ribų.
Mordechajus Aronas Gincburgas
Mordechajus Aronas Gincburgas (1795 m. gruodžio 3 d. Salantuose, Rusijos imperija – 1846 m. lapkričio 5 d. Vilniuje, Rusijos imperija) – vienas iš pirmųjų žydų pasaulietinės literatūros rašytojų ir vertėjų.
Biarmija
thumb|250px|Biarmija Olaus Magnus žemėlapyje Carta Marina (1539 m.) Biarmija (Biarmia, Bjarmia, Bjarmaland, Bjarmland) – skandinavų sagose vikingų laikais ir vėliau minima žemė. Daugelis tyrinėtojų mano, kad ši žemės buvo pietinėse Baltosios jūros pakrantėse ir Šiaurinės Dvinos baseine (šiuolaikinė Rusijos Archangelsko sritis).
Dažnai teigiama, kad pavadinimas Biarmija kilo iš ugrofinų žodžio perm 'keliaujantis pirklys'. Kai kurie lingvistai mano, kad ši hipotezė yra tik spėliojimas. Biarmijos prekybiniai ryšiai siekė Volgos Bolgariją, kurie prekiavo ir su skandinavais Baltijos regione.
Permiečiai minimi seniausiame Rusios metraštyje Nestoro kronikoje (1000–1100 m.). Kitos minimos ugrofinų tautos yra vepsai, mariai, mordviai, čiudai.
Krašto pavadinimą vėliau minėjo vokiečių istorikas Adomas Bremenietis (XI a.). Islandas Snoris Sturlusonas (1179–1241) sagoje Bósa saga ok Herrauðs pasakojo apie Biarmijos upes, tekančias į Gandviką. Nėra aišku, ar jų minimas Bjarmalandas yra tas pats, kurį minėjo „Otaro kelionėje“.
Biarmų dievo Jomali vardas yra finiškas, bet aprašyti jo bruožai yra labiau sibirietiški, ypač karūna su dvylika auksinių žvaigždžių, kurios būdingos Sibiro šamanų kepurėms.
Olaus Magnus Bjarmalandą pažymėjo Kolos pusiasalyje, o Johannes Schefferus (1621–1679) teigė, kad Biarmija yra Laplandija.
Pagal sagą apie Otaro kelionę norvegas pirklys Otaras pasakojo karaliui Alfredui Didžiajam, kad jis kelias dienas plaukė šiaurine pakrante, po to į pietus, kol atvyko prie didelės upės (galbūt – Šiaurinės Dvinos). Upės estuarijoje gyveno Beormas, kurie, kitaip nei klajokliai samiai, buvo sėslūs, o jų kraštas buvo turtingas ir tankiai apgyvendintas. Otaras jų kalbos nežinojo, bet pasakojo, kad jų kalba buvo panaši į samių kalbą. Biarmai Otarui pasakojo apie savo šalį bei su ja besiribojančius kraštus.
Vėliau iš Norvegijos buvo surengtos kelios ekspedicijos į Bjarmalandą – 920 m. Erikas Kruvinasis Kirvis, o vėliau – Eriko sūnus Norvegijos karalius Haraldas II bei 1090 m. – Hakonas Magnusonas (Håkon Magnusson Toresfostre).
Žinomiausia ekspedicija į Biarmiją yra Toriro Šuns. Jis su draugais 1026 m. atvyko į Biarmiją, kur pradėjo prekiauti su vietiniais gyventojais ir pripirko daug kailių, o tada apsimetė išvykstą. Po to jie paslapčia išsilaipino į krantą ir apiplėšė laidojimo vietą, kur biarmai buvo pastatę savo dievo Jomali stabą. Stabas vaizdavo dievą, ant kelių laikantį dubenį su sidabru, o ant kaklo buvo vertinga grandinė. Toriras ir jo vyrai su turtingu grobiu sugebėjo pabėgti nuo persekiojusių biarmų.
Dabartiniai istorikai mano, kad biarmų turtai buvo sukaupti iš prekybos, kuri vyko Dvina, Kama bei Volga su bolgarų ir kitomis gyvenvietėmis pietesnėse žemėse. Ten biarmai kailius bei vėplių iltis parduodavo už sidabrą ar keisdavo į kitas prekes. Šiaurėje biarmai prekiavo su samiais, kurie, manoma, buvo biarmų duoklininkai.
Atrodo, kad skandinavai irgi naudojosi prekybiniu Dvinos keliu, kuris papildė Volgos ir Dniepro kelius. 1217 m. du norvegų pirkliai atvyko į Biarmiją pirkti kailių. Vienas iš jų patraukė toliau į pietus per Rusią į Palestiną, kur jis norėjo prisidėti prie Kryžiaus žygių. Antrasis liko Biarmijoje, bet buvo biarmų užmuštas. Atsakydama į tai Norvegijos valdžia pareikalavo iš Biarmijos kompensacijos, ir galų gale 1222 m. norvegai nusiaubė Biarmiją
Manoma, kad XIII a. prasidėjo Biarmijos, tapusios Novgorodo respublikos duoklininke, nuosmukis. Dalis slavų, besislepiančių nuo totorių, patraukė šiaurėn į Biarmiją ir prie Beloozero. Dalis išstumtų biarmų pasitraukė į Norvegiją, kur jie 1240 m. iš karaliaus Hakono IV prie Malangeno fiordo gavo žemės. Galbūt didesnę neigiamą įtaką padarė Kryžiaus žygiai, dėl kurių prekybiniai keliai pasislinko į vakarus bei į pietus.
XIII a. pradžioje novgorodiečiai įkūrė Velikij Ustiugą, kuris tapo svarbiu biarmų prekybos konkurentu. XIV–XV a. į Biarmiją atvyko vis daugiau slavų, kurie palaipsniui asimiliavo biarmus.
Molio masė
Molio masė – cheminės medžiagos parametras – vieno molio medžiagos kiekio masė. Molio masės gramais skaitinė vertė lygi molekulinei masei, išreikštai atominiais masės vienetais.
Molio masė – medžiagos dalelių, kurių skaičius lygus Avogadro konstantai, masė, t. y. masė m, padalyta iš medžiagos kiekio n: M = m / n.
Žinodami medžiagos vieno molio masę, medžiagų masę galime reikšti gramais, kilogramais ir t. t. Vieno medžiagos molio masė vadinama moline mase. Molinė masė žymima raide M. Molinės masės matavimo vienetas yra g/mol. Apskaičiavę santykinę molekulinę masę, kartu sužinome ir medžiagos molinę masę, nes skaitine reikšme Mr = M, skiriasi tik tuo, kad Mr neturi matavimo vienetų, tai bematis dydis, o M matuojama g/mol.
Pavyzdžiui Mr(H2O) = 2·1 + 16 = 18 ;     M(H2O) = 18g/mol
n — medžiagos kiekis moliais;
m — medžiagos masė gramais g;
M — medžiagos molinė masė g/mol.
Haiku (operacinė sistema)
Haiku OS, dar žinoma kaip OpenBeOS – laisvai platinama atviro kodo operacinė sistema. Projekto tikslas – sukurti / atkurti operacinę sistemą pagal BeOS pavyzdį.
Ištakos
Haiku projekto tikslas – perkurti BeOS atvirojo kodo pagrindu, išlaikant suderinamumą su BeOS programomis.
2004 m. projektas, kad nekiltų keblumų dėl teisių į pavadinimą „BeOS“, buvo pervadintas į Haiku. Šį vardą balsavimu išrinko patys vartotojai.
Buvo įkurta Haiku, Inc. – ne pelno organizacija, įsikūrusi Niujorko valstijoje.
Kūrimas
Haiku operacinė sistema kuriama C++ programavimo kalba.
Daugiaveiksmiškumas ir gijų gausa leidžia Haiku maksimaliai išnaudoti papildomus kompiuterinės sistemos procesorius.
Decentralizacija
Politinė decentralizacija
Politine decentralizacija siekiama piliečiams bei jų išrinktiems atstovams perduoti daugiau galių priimant viešuosius sprendimus. Politinė decentralizacija dažniausiai siejama su pliuralistinėmis tendencijomis ir atstovaujamąja demokratija. Šios formos decentralizacijos šalininkai teigia, kad kuo daugiau visuomenės narių dalyvauja formuojant ir priimant viešuosius sprendimus, tuo geriau realizuojami skirtingi visuomenės interesai.
Fiskalinė decentralizacija
Fiskalinė decentralizacija – tai procesas, per kurį konkrečių valdymo lygių sprendimų priėmimo ir jų įgyvendinimo atsakomybė valstybės finansų srityje perskirstoma žemesnių valdymo lygių fiskalinės autonomijos didėjimo link. Fiskalinė decentralizacija konkrečioje šalyje gali būti išanalizuota per keturias tarpusavyje susijusias dedamąsias:
Fiskalinė decentralizacija Lietuvoje
Šiandieninė tarpbiudžetinio lėšų perskirstymo tvarka Lietuvoje sąlygoja savivaldybių finansinio savarankiškumo atsilikimą nuo Europos lygio.Lietuva priskiriama prie aukštos decentralizacijos šalių pagal savivaldybių biudžetų pajamų struktūrą, kurioje dominuoja valstybės biudžeto dotacijos, Lietuva priskiriama prie centralizuotų sistemų.
Erdvinė decentralizacija
Erdvine decentralizacija siekiama užkirsti kelią pernelyg didelei miestų koncentracijai keliuose didmiesčiuose. Pagrindinis erdvinės decentralizacijos instrumentas – tolygios regioninės plėtros šalyje skatinimas, sudarant sąlygas mažesniems ir ekonomiškai silpnesniems miestams bei vietovėms tapti švietimo, komercijos, pramonės ir žemės ūkio centrais.
Ekonominė decentralizacija
Privatizuojant ir dereguliuojant dalis viešojo valdymo kompetencijos perduodama privačioms įmonėms.
Privatizacija: Gali būti pasirinktas įvairus privatizavimo mastas – prekės gamybos ar paslaugos teikimą galima visiškai perduoti rinkai, kita vertus, gali būti praktikuojama viešojo ir privataus sektorių partnerystė.
Dereguliavimas: Dereguliuojant sumažinami įstatyminiai suvaržymai privačioms įmonėms teikiant paslaugas arba sudaromos sąlygos privačioms įmonėms konkuruoti dėl paslaugų, kurias anksčiau teikė viešojo valdymo subjektai, teikimo.
Besivystančiose šalyse žlugus planinėms ekonominėms santvarkoms ir vykstant ekonomikos liberalizacijai, ekonominė decentralizacija tapo itin patrauklia.
Administracinė decentralizacija
Įgyvendinant administracinę decentralizaciją siekiama perskirstyti įgaliojimus, atsakomybę ir finansinius išteklius tarp skirtingų viešojo valdymo lygių subjektų. Tai valdymo atsakomybės perdavimas iš centrinių valdymo subjektų teritoriniams valdymo subjektams.
Delegavimas
Delegavimas – stipresnis administracinės decentralizacijos tipas, lyginant su dekoncentravimu. Valdymo funkcijos perduodamos organizacijoms, kurios nėra visiškai kontroliuojamos centrinės valdžios, tačiau atskaitingos jai. Šios organizacijos gali tiesiogiai apmokestinti savo paslaugas.ir samdyti ne tik valstybės tarnautojus. Svarbu pažymėti, kad vietos ir regioninių savivaldybių valdžios ir kiti organai, kuriems deleguotos funkcijos, išlieka atsakingi centriniams valstybinio valdymo subjektams, o ne vietos gyventojams.
Devoliucija
Šio tipo decentralizacija suteikia žemesniems valdžios organams atskaitomybę regiono ar vietos rinkėjams. Savivaldybės renka tarybas, nepriklausomai formuoja biudžetą, planuoja investicijas. Nuo federalizmo devoliucija skiriasi tuo, kad perduotos galios gali būti laikinos ir galutinai priklauso centrinei valdžiai, taip valstybė išlieka unitari.
Pajevonio piliakalnis
Pajevonio piliakalnis su gyvenviete arba Kunigiškių piliakalnis (dar vadinamas Pilies kalnu)  – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22992) Vilkaviškio rajono savivaldybės teritorijoje, 0,8 km į šiaurės vakarus nuo Kunigiškių kaimo (Pajevonio seniūnija), 1,3 km į pietvakarius nuo Pajevonio, Jevonio ir Ėglupio santakos kyšulyje.
Piliakalnis
Piliakalnio šlaitai statūs, 10 m aukščio. Aikštelė ovali, 150x76 m dydžio. Ją juosia pylimas, pietrytiniame pakraštyje apie 4 m aukščio ir 24 m pločio, iš kitų pusių – iki 2 m aukščio ir 11 m pločio. Pietrytinėje pusėje piliakalnis įtvirtintas dar vienu pylimu ir dviem grioviais. Už aikštelės pylimo – pirmasis 3,6 m pločio ir 1,65 m gylio griovys, už jo – 1,5 m aukščio ir 10 m pločio pylimas bei antrasis 2,8 m pločio ir 1,8 m gylio griovys. Aplink piliakalnį buvo įsikūrusi 12 ha papėdės gyvenvietė.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1963–1964 m. atliko Vilniaus universiteto archeologinė ekspedicija, tyrimų vadovas Pranas Kulikauskas. Tyrė piliakalnio aikštelę ir pylimą, ištirtas 900 m² plotas. Aikštelėje aptiktas iki 0,8 m storio kultūrinis sluoksnis. Rasta pastatų liekanų, geležinių strėlių antgalių, peilių, ylų, pincetų, žalvarinių segių, kabučių ir žiedų, akmeninių galąstuvų, molinių verpstukų, lipdytos brūkšniuotu, grublėtu lygiu ir gludintu paviršiumi keramikos, Romos moneta.
Nustatyta, kad pietrytinės pusės didysis pylimas iš žemės, akmenų ir rąstų tvirtintas tris, kiti po du kartus. Pradžioje aikštelės krašte iškasto 1,4 m pločio, 1,3 m gylio griovio vietoje vienas nuo kito per 7–24 cm buvo sukalti beržiniai 11–25 cm skersmens rąstai, kurie prilaikė horizontaliai krautus rąstelius. Pirmasis pylimas buvo 3 m aukščio, antrasis paaukštintas 1 m. Trečiasis pylimas buvo 6 m aukščio, 20 m pločio. Jo paviršius grįstas akmenimis. Ant ankstesnio mažesnio 1 m aukščio pylimo stovėjo medinė užtvara. Pylimų statybos etapai liko nedatuoti.
Gyvenvietėje, kuri tirta 1963–1964 m. ir 1994 m., išliko iki 1 m storio kultūrinis sluoksnis. Rasta židinių, ūkinių duobių, metalo lydymo krosnelės liekanų, geležies šlako, keramikos, lipdytos lygiu, grublėtu ir gludintu paviršiumi. Piliakalnis datuojamas II a. – XIII a. Atsiradimo data: I a. – VI a., vėlesnis piliakalnio sluoksnis sunaikintas arimo. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612; Dėl išskirtinę kultūrinę vertę turinčių nekilnojamojo kultūros paveldo objektų ir pastatų ir patalpų, skirtų saugoti ir eksponuoti kilnojamąsias kultūros vertybes, sąrašų patvirtinimo – 2007-02-07; Nr. 193. Paminklo teritorijos plotas 89000 m². Išmatavimai: 470 m ilgio šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi ir iki 320 m pločio.
Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Hamaras
Hamaras – miestas pietų Norvegijoje, netoli Mjosos ežero. Savivaldybės centras. Geležinkelio stotis. Yra Hedmarko istorijos, etnologijos ir archeologijos muziejus, viduramžių katedros liekanos, olimpinis amfiteatras.
Vambaliai
Vambaliai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Klausučių, dešiniajame Armeniuko krante.
Ramala
Ramala  – miestas Palestinoje, Vakarų Krante, 10 km į šiaurę nuo Jeruzalės; faktinė Palestinos valstybės sostinė. Svarbus finansinis, prekybinis centras. Veikia Džamalio Abdel Nasero mečetė, stačiatikių bažnyčia ir vienuolynas, graikų katalikų, liuteronų, anglikonų, koptų, baptistų bažnyčios. Taip pat yra kultūros centras, teatras, Arafato mauzoliejus.
Istorija
Miesto pavadinimas semitų kalbomis reiškia „Dievo kalnas“ (Ram+Allah). Vietovė gyvenama nuo paleolito. Kaip ir kitur Palestinoje, čia kūrėsi vienos pirmųjų pasaulio gyvenviečių.
XII a. Ramaloje kryžiuočiai pastatė gynybinį bokštą (jo liekanos išlikę). Šiuolaikinę Ramalą XVI a. įkūrė krikščionys gasanidai. Nuo 1596 m. Ramala minima osmanų šaltiniuose. Miestas buvo svarbus krikščionybės centras regione, XIX a. čia pradėjo steigtis įvairių atšakų bažnyčios. XX a. vid. Vakarų Krantą užėmus Jordanijai, daug Ramalos gyventojų išvyko į JAV. 1967 m. okupuota Izraelio. Jesiras Arafatas Ramaloje įkūrė savo administraciją.
867 m.
867 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Steponiškės (Marijampolė)
Steponiškės – Marijampolės miesto dalis, esanti miesto šiaurės rytuose. Tai pramonės rajonas į rytus nuo geležinkelio. Pietinė dalis gyvenvietės yra už miesto ribų.
Masiai (Prienai)
Masiai – kaimas Prienų rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 5 km į pietryčius nuo Stakliškių.
Aštuoniataškis auksavabalis
Aštuoniataškis auksavabalis (Gnorimus variabilis) – auksavabalių (Cetoniidae) šeimos vabalas. Kūnas truputį išgaubtas, juodas, 17-22 mm ilgio. Antsparniai su aksomiškomis dėmėmis.
Aptinkamas saulėtomis dienomis pamiškėse, miškų aikštelėse. Lervos vystosi trūnijančioje lapuočių medžių medienoje.
Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Argentinos vyrų krepšinio rinktinė
Argentinos vyrų krepšinio rinktinė – krepšinio komanda, tarptautinėse varžybose atstovaujanti Argentinos Respubliką. Daugakartinė Pietų Amerikos čempionatų, Amerikų čempionatų, Panamerikos čempionatų, pasaulio čempionatų ir olimpinių žaidynių dalyvė.
Budeliai
Budeliai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės rytuose, 4 km į šiaurės rytus nuo Mikalaučiškių, kairiajame Neries krante. Stūkso Budelių piliakalnis (arba Skarbo kalnas), prie jo rasta III–V a. archeologinė gyvenvietė. Aplink kaimą įsteigtas Budelių kraštovaizdžio draustinis su Neries sala ir Aukupio žemupio slėniu.
Etimologija
miniatiūra|240px|left|Sodybos Budeliuose
Liaudies etimologija kaimo vardą sieja su nuožmiomis kovomis, kurios vyko su kryžiuočiais ant vietos piliakalnio.
Istorija
XX a. pr. pateko į Vilniaus apskrities Musninkų valsčių.
1945 m. birželio 27 d. ties Budeliais įvyko kautynės tarp NKVD ir Lietuvos partizanų. Stribams įsiveržus į partizanų slaptavietę ir vėlesnių susirėmimų metu žuvo du rusų kariai bei lietuvių partizanai Juozas Kacevičius-Dagilis, Zigmas Rudys-Smilga, Vaclovas Kareckas-Jovaras.
Padavimas
miniatiūra|180px|left|Atidengta senoji vandens pralaida
Viduramžiais šioje vietoje stovėjusi pilis, kurią nuolatos puldavę kryžiuočiai. Paskutiniojo puolimo metu, norėdami pilyje paslėptų brangenybių, kryžiuočiai išžudė visus lietuvius, kol liko tik trys gynėjai – Nargė, jos sužadėtinis Dangis ir jos brolis Baumis. Kryžiuočiai kankino ir nužudė abu vyrus, bet jie neišdavė turtų, o paskutinioji likusi Nargė išprašė kryžiuočių komtūro duoti durtuvą, sakydama, kad juo parodys kur besą lobiai, tačiau pati sau smogė į krūtinę ir sukniubo ant savo brolio ir mylimojo lavonų. Kryžiuočiai taip ir liko nesužinoję, kur slepiami pilies lobiai, nors joje jau nebeliko nė vieno gynėjo. Nuo to laiko piliakalnis vadinamas Skarbo kalnu ( – „lobis, turtas“) arba Budelių piliakalniu (pabrėžiant kryžiuočių nuožmią kovą prieš lietuvius).
Atogrąžos
thumb|300px|Atogrąžų zona, išryškinta raudonai Atogrąžos, tropikai – Žemės rutulio teritorija tarp šiaurės ir pietų platumų (atogrąžų), kuriose Saulė pasiekia zenitą bent kartą per metus – saulėgrįžų dieną: šiaurės atogrąžoje – vasaros saulėgrįžos dieną (birželio 21-22 d.), pietų atogrąžoje – žiemos saulėgrįžos dieną (gruodžio 21-22 d.). Atogrąžų platuma lygi kampui tarp Žemės pusiaujo ir jos orbitos plokštumos. Šis kampas dėl Žemės sukimosi ašies precesijos 25 725 metų periodu kinta nuo 21°30 iki 24°30. Dabar šis kampas lygus 23°26. Šiaurės atogrąža vadinama Vėžio, pietų atogrąža – Ožiaragio atogrąža. Jas taip pavadino senovės graikų astronomai, kadangi per vasaros ir žiemos saulėgrįžas Saulė būdavo atitinkamai Vėžio ir Ožiaragio žvaigždynuose (dabar dėl Žemės sukimosi ašies precesijos būna atitinkamai Dvynių ir Šaulio žvaigždynuose).
Atogrąžų sričiai būdingas atogrąžų klimatas, pasireiškiantis aukštomis oro temperatūromis. Tropikams būdingos gamtinės zonos yra dykumos, savanos, drėgnieji tropikų miškai, musoniniai miškai.
Olšina
Olšina  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Hainuvkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietus nuo Hainuvkos ir apie 56 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Tau (radijas)
Radijas "Tau" – seniausias Kauno radijo transliuotojas, kurio programa girdima Kauno mieste ir 50 - 80 kilometrų spinduliu aplink Kauną bei internetu visame pasaulyje. Eteris aktyvus nuo 7 val. ryto iki 24 val. nakties. Programa daugiausiai skirta muzikai, Kauno ir Kauno rajono naujienoms bei aktualijoms. Transliavimo technologija	– antžeminis radijas.
Radijuje „Tau“ visą parą skamba atrinkti super hitai. Transliuoja populiariąją pop, rock, dance muziką.
Istorija
Radijas pradėjo transliuoti viduriniųjų bangų ruože 1993 m. ir vadinosi "Radijo studija „Tau“; jai vadovavo Arvydas Linartas. Po pusmečio transliacijų stoties darbas nutrūko. Netrukus buvo įrengtas nuosavas FM siųstuvas, ir 1994 m. gruodžio 22 d. „Tau“ vėl pradėjo transliuoti − 102.9 MHz dažniu FM bangų ruože.
Radijo „Tau“ studija buvo įsikūrusi nedidelėje 20 m² patalpoje istoriniame Lietuvos radijo ir televizijos centro pastate (Vaižganto g. 13), iš kurio 1926 m. pradėjo transliuoti Kauno radiofonas. Vėliau studija perkelta į „Bangos“ pastatą Draugystės g. 19, kuriame veikia iki šiol.
Radijui vadovauja Audrius Kepežinskas.
Išvartinis pjūvininkas
Išvartinis pjūvininkas (Oxymirus cursor) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas. Kūnas 16 - 23 mm ilgio.
Būdingas ryškus lytinis dimorfizmas. Patinai lieknesni, juodi. Patelės stambesnės, jų antsparniai, kojos ir antenos apaugusios rusvai geltonais plaukeliais.
Vabalai skraido gegužės – liepos mėnesiais. Randami ant kelmų, rąstų, alyvų, skėtinių augalų žiedų.
Lervos vystosi spygliuočių medžių senuose, apipuvusiuose kelmuose ir rąstuose. Patelių sugaunama dažniau nei patinų (6:1).
Akidalijos lyguma
thumb|right|240px|Akidalijos lyguma Akidalijos lyguma – tamsi lyguma Marso šiauriniame pusrutulyje tarp 10 ir 50° v. ilgumos ir 35 ir 55° š. platumos. Ilgis 2300 km, daug kraterių. Ribojasi su Tarsio ir Arabijos vulkaniniais regionais. Lygumoje yra savo kalvomis garsus Kidonijos regionas.
Pavadinta Akidalijos šaltinio, kuriame Venera maudėsi su gracijomis, vardu.
Geologija
Gylis nuo –4 iki –5 km.
Kilmė daugiausia vulkaninė. Manoma, kad regiono grunto pagrindą sudaro juodas smėlis, susidaręs iš tamsių bazaltų vykstant erozijai.
Tolimoje geologinėje praeityje į Akidalijos lygumą sutekėdavo vanduo iš aplinkinių vandens šaltinių.
Peloponeso lyga
Peloponeso lyga, arba Peloponeso sąjunga ( arba ) – Senovės Graikijos lyga, regionų konfederacija, egzistavusi VI–IV a. pr. m. e., vadovaujant Spartai.
Raida
Prielaidos lygai atsirasti susidarė jau VIII a. pr. m. e., kuomet Sparta plėtė savo hegemoniją iš pradžių Lakonijoje, o vėliau ir gretimuose regionuose – Mesenijoje, pietų Arkadijoje ir pietų Argolidėje. Nuo tada Sparta siekė įsigyti galią bei įtaką ir kituose Peloponeso pusiasalio regionuose.
VI a. pr. m. e. Sparta padėjo Korintui išvyti tironų Kapselidų dinastiją, už ką įsigijo sąjungininką. Kitame regione – Elidėje – Sparta padėjo kontroliuoti Olimpines žaidynes. Arkadijoje ji pasinaudojo polių tarpusavio karais, ir nugalėjusi maištininkę Tegėją, užtikrino ten stabilumą. Už šiuos nuopelnus ji patraukė daug gretimų Peloponeso regionų, ir natūraliai susiformavo lyga.
Spartai nepavyko įsigalėti tik dviejuose Peloponeso regionuose – Argolidėje ir Achajoje. Pirmosios pasipriešinimas buvo pralaužtas 546 m. pr. m. e. Spartos laimėtame mūšyje, tačiau tiek Achaja, tiek Argolidė išlaikė neutralitetą vėlesniuose įvykiuose. Vietoj to Sparta plėtė įtaką į šiaurę, kur prisijungė Megara, o vėliau – Bojotija (ypač Tėbai), Fokidė, Lokridė.
Graikų-persų karų metu Peloponeso lyga sudarė dalį anti-persiškos Helenų lygos ir kovojo vienoje pusėje su Atika. Tačiau kuomet 479 m. pr. m. e. graikai sumušė persus Platėjos mūšyje, išsiskyrė nuomonės tarp Spartos ir Atėnų. Sparta siūlė baigti karą ir perkelti Mažosios Azijos graikus į Balkanus, kai Atėnai siūlė juos ginti. Nepasiekus konsensuso, Sparta pasitraukė iš anti-persiškos lygos ir atkūrė Peloponeso lygą dar kartą.
Tuo pat metu Atėnams suformavus Delo lygą, prasidėjo trintis tarp šių dviejų konfederacijų, kuri galiausiai įžiebė Peloponeso karą. Jis baigėsi 404 m. pr. m. e. visiška Peloponeso lygos pergale ir Delo sąjungos panaikinimu. Nuo tada trumpam Peloponeso lyga įgijo hegemoniją visame helenų pasaulyje.
Organizacija
Peloponeso lygoje Sparta buvo pagrindinė sprendžiančioji valstybė. Joje egzistavo du valdymo organai: Spartiečių susirinkimas ir Sąjungininkų kongresas. Pastarajame visos dalyvaujančios valstybės (išskyrus Spartą) turėjo vieną balsą, nepriklausomai nuo jų dydžio ir įtakos. Skirtingai nei Delo sąjungoje, lyga neturėjo mokesčių politikos, išskyrus karo atvejus, kai visos sąjungininkės turėjo teikti trečdalį savo kariuomenės.
Ideologiškai lyga palaikė oligarchiją ir kovojo prieš tironiją ir demokratiją.
Ekspansijos laikotarpiu lygą sudarė šie nariai:
Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Veterinarijos akademija
Istorija
1922 m. Lietuvos universiteto Medicinos fakulteto tarybos posėdyje nutarta atidaryti Veterinarijos skyrių. 1922 m. rudenį į Veterinarijos skyriaus I kursą priimtas 41 studentas ir 11 laisvųjų klausytojų, į II kursą – 8 studentai ir 1 laisvasis klausytojas. Studentų mokymui buvo skirtas 70 m² ploto pastatas. Praktinis studentų mokymas vyko Karo veterinarijos ligoninėje Šančiuose, vėliau – Pirmojo husarų pulko veterinarijos ligoninėje Žaliakalnyje. 1929 m. Veterinarijos skyrius dėl lėšų stokos uždarytas, studentai pasiųsti tęsti studijų į įvairias užsienio valstybes.
1936 m. rugpjūčio 25 d. paskelbtas prezidento Antano Smetonos įstatymas Veterinarijos akademijai įsteigti ir laikyti. Juo vadovaujantis žemės ūkio ministro įsakymu nuo 1936 m. rugsėjo 1 d. įsteigta Veterinarijos akademija. 1936 m. rugsėjo 19 d. Valstybinio veterinarinės bakteriologijos instituto rūmuose Kaune, Vilijampolėje, dalyvaujant to meto Lietuvos aukštųjų mokyklų rektoriams bei Lietuvos veterinarijos gydytojų XVI suvažiavimo dalyviams, iškilmingai atidaryta Veterinarijos akademija.
1938 m. liepos 25 d., paskelbus statutą ir prie jo prijungus VVBI, Akademija tapo savarankiška aukštąja mokykla. Jos sudėtyje buvo gamybinis padalinys, perimtas iš VVBI – Serologijos institutas. Kiti VVBI padaliniai pertvarkyti į katedras, o nemažai instituto darbuotojų tapo Akademijos dėstytojais. 1939 m. Akademijoje jau buvo 9 specialiosios katedros, dirbo vienas profesorius, 10 docentų, mokėsi 65 studentai.
1940 m. vasarą Lietuvą okupavus Sovietų Sąjungai, Veterinarijos akademija pradėta pertvarkyti sovietinės aukštosios mokyklos pavyzdžiu: priimta 40 studentų daugiau, pradėti dėstyti politiniai mokslai. 1941 m. įkurtas mokomasis ūkis.
Vokiečių okupacijos metais studentai mokėsi slapstydamiesi, kad nebūtų paimti į vokiečių kariuomenę ar išvežti darbams į Vokietiją. 1943 m. kovo 15 d. Veterinarijos akademija, kaip ir kitos Lietuvos aukštosios mokyklos, buvo uždaryta.
1946 m. akademija patyrė daug nuostolių – pavasario potvynis sunaikino dalį laboratorijų įrengimų ir apgadino pastatus. IšsiliejusiosNeries vandenyse žuvo visi laboratoriniai gyvūnėliai, 30 arklių – gydomųjų serumų producentų. Tais pačiais metais įsteigtas antrasis –Zootechnikos fakultetas, pradėta rengti zootechnikus. Nuo 1949 m. veikė Neakivaizdinis fakultetas, nuo 1976 m. – Kvalifikacijos kėlimo. Vėliau abu panaikinti. Nuo 1957 m. leidžiamas laikraštis „Gyvulininkystės specialistas“. 1986 m. Akademija apdovanota Darbo raudonosios vėliavos ordinu.
1992 m. kovo 1 d. atnaujintos Gyvulininkystės technologijos fakulteto neakivaizdinės studijos. 1994 m. sukurtas akademijos herbas (dail. Raimundas Miknevičius). 2001 m. prie LVA prijungti Gyvulininkystės ir Veterinarijos institutai. Tais pačiais metais įsteigtas Veterinarijos ir gyvulininkystės specialistų ir darbuotojų tęstinio mokymo centras. 2004 m. patvirtintas akademijos statutas, reorganizuotos katedros.
2010 m. kovo 18 d. LR Seimo nutarimu Lietuvos veterinarijos akademija ir Kauno medicinos universitetas sujungtas į Sveikatos mokslų universitetą. Veterinarinės krypties fakultetai sukoncentruoti į LSMU Veterinarijos akademiją.
Pastatų kompleksas
miniatiūra|250px|right miniatiūra|250px|right Akademijos pastatų kompleksas išsidėstęs Vilijampolėje, trapecijos formos teritorijoje tarp Tilžės, Erdvilo, Radvilų Dvaro ir J. Naujalio gatvių. Lygaus reljefo sklype abi gatves sieja tiesūs pietvakarių ir šiaurės rytų krypties takai. Kiti takai jungia pastatus. Želdiniai sutelkti prie pastatų, takų ir pagal sklypo aptvarą.
1930 m. paskyrus veterinarijos įstaigoms 5 ha sklypą, prasidėjo komplekso kūrimas. Sklypą suplanavo ir pastatus projektavo inžinierius Jonas Jasiukaitis. Statybos darbus vykdė 19 firmų bei rangovų, iš jų dvi užsienio firmos (įrengė centrinį šildymą, vėdinimą, garo katilus ir liftus).
Statyba vyko keliais etapais. 1933 m. pastatytas Valstybinis veterinarinės bakteriologijos institutas su laboratorija prie Tilžės gatvės, greta, kiek į pietryčius – personalo gyvenamasis namas, centre – vivariumas, už jo arklidė ir tvartas. Antrasis etapas prasidėjo istitutą reorganizavus į Veterinarijos akademiją. 1938 m. į šiaurės vakarus nuo centrinių rūmų pastatytas zootomikumas, atokiau į pietryčius – užkrečiamųjų ligų skyrius, šiauriniame sklypo kampe – mokomoji kalvė (1940 m.). Tuo metu paversta taku anksčiau čia buvusi Lampėdžių gatvė, sklypas aptvertas metalo ir betono tvora.
Pokario metais sutvarkyta aplinka ir želdiniai. 1968 m. Akademijos teritorijoje pastatyta vienintelė Lietuvoje skulptūra žirgui (skulpt. Jurgis Rutkauskas). 1972 m. pietryčių pusėje pastatyta valgykla, 1971–1979 m. vakariniame kampe – zooinžinerijos (mokomasis) korpusas. 1982 m. perplanuotas stadionas, šalia kurio pastatyta sporto salė. Teritorijos pakraščiuose pastatyti pagalbiniai ūkiniai pastatai, garažai. 1996 m. kultūros namai rekonstruoti į Leono Kriaučeliūno privačią kliniką (smulkiųjų gyvūnų klinika). 2003 m. nugriauta valgykla, jos vietoje pastatytas veterinarijos inspekcijos pastatas.
Visi senieji pastatai mūriniai, tinkuoti. Stogai gegninės konstrukcijos, dengti čerpėmis. Pastatų išorėje kartojasi trikampiai stoglangiai, stilizuotų nacionalinių motyvų ornamentika. Iš visų Akademijos pastatų raiškiausi, dekoratyviausi yra klinikos, centriniai rūmai ir vivariumas. Kiti statiniai kuklesni, tačiau visi drauge sudaro darnų, išbaigtą architektūros kompleksą. 2005 m. Veterinarijos akademijos pastatų kompleksas įrašytas į LR nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą.
Fakultetai
thumb|Gyvulininkystės institutas
Rektoriai
LVA: LSMU:
Miastkovo valsčius
thumb|right|250px|Lomžos apskrities valsčiai Miastkovo valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Lomžos apskrityje. Centras – Miastkovas. Ribojasi su Leliso, Novogrudo, Žekuno, Trošino, Šniadovo ir Zbuinos valsčiais.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 114,84 km², iš kurių: Valsčius sudaro 8,48 % Lomžos apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1355,81 zlotai.
Administracinis suskirstymas
Bartkovizna, Cendrovizna, Čartoria, Chojni Naruščkai, Drogoševas, Galkuvka, Kališkai, Kolonija Novogrodzka, Koritki Lešne, Kraska, Kuleška, Leopoldovas, Lubia, Lubi Kiertanai, Lubi Kurkai, Miastkovas, Novosedlinai, Orlas, Osetnas, Podosiai, Ribakai, Ridzevas, Ridzevo Gozdai, Sosnoviecas, Sulkai, Tarnovas ir Zaruziai.
868 m.
868 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
André Breton
André Breton (1896 m. vasario 19 d. – 1966 m. rugsėjo 28 d.) – prancūzų rašytojas, poetas, siurrealizmo teoretikas, siurrealistų grupės vadas ir ideologas. Vienas žymiausių jo darbų – „Siurrealizmo manifestas“ (1924 m.), kuriame judėjimas apibūdinamas kaip psichinis automatizmas.
Vyliaudai
Vyliaudai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Burbiškių.
André Breton
Vaikystė
Gimė Tenšebrė miestelyje, motina kilusi iš Bretanės, tėvas – iš Lotaringijos. Ankstyvąją vaikystę praleidžią Sen Brijė, pas senelius iš motinos pusės. 1900 m. šeima persikelia į Paryžiaus priemiestį, ten A. Breton’as lanko mokyklą. Vėliau jis rašė, kad vaikystė jam pirmiausia reiškia vienatvę ir suvaržymus: motina buvo atšiauri, valdinga ir įtari, o tėvas, nors ir geraširdis ir turintis humoro jausmą žmogus, pasidavė jos įtakai ir buvo itin griežtas sūnui.
Menininkų įtaka ir darbai
1906–1913 m. mokosi Šaptalio koledže, susižavi Baudelair'o ir Malarme poezija. Pradeda studijuoti mediciną.
1919 m., mirus Jacques’ui Vache‘ui (poetas, dendis, vėliau A. Breton’ui padaręs didelę įtaką), sukrėstas netekties A. Breton’as savo noru ima dirbti Sen Dizjė neuropsichiatrijos centre, kur gydomi per karą iš fronto evakuoti sunkūs psichiniai ligoniai.
1914 m. susižįsta su Paul‘u Valery, draugystė trunka iki 1921–1922 metų. Žurnale „La Phalange“ išspausdina pirmuosius tris eilėraščius, vienas jų skirtas Valery.
Vasarą skaito Rimbaud‘o poeziją, galiausiai atmeta realizmą: "Daug kartų esu tvirtinęs, kad realistinis kūrinys, palyginti su kitais meno kūriniais, yra iš esmės nepilnavertis" (iš laiško Theodore’ui Frankel‘iui, 1914 m. rugpjūčio 30 d.).
1918 m. skaito Lautreamont‘ą (Isidore Ducasse), susidomi Tristan‘o Tzara‘os dada judėjimo manifestu.
1919 m. su Aragon‘u ir Soupault‘u įkuria žurnalą „Literatūra“ (Litterature). Išleidžia pirmą poezijos (1913–1919 m.) rinkinį „Lombardas“ (Mont-de-Pite). Atranda automatinį rašymo būdą, esminį siurrealizmo metodą: reikia nugrimzti į pasyvumo, snaudulio būseną ir klausytis laisvos minčių tėkmės, atkurti vos ne sapne regimus vaizdinius ir šių veiksmų nekontroliuoti protu (galima pastebėti Freud‘o teorijos įtaką). Tokiu būdu kartu su Soupault‘u parašo „Magnetinių laukų“ tekstus, kurių nereikia stengtis racionaliai interpretuoti.
1921 m. ima dirbti modeliuotojo ir kolekcionieriaus J. Doucet bibliotekininku.
Ryšys su dadaizmu
1920 m. į Paryžių atvykus Tristan‘ui Tzara‘i (dadaistų vadas), „Literatūros“ žurnalo grupė prisijungia prie dadaistų. Vyksta daug skandalingų dada akcijų, A. Bretonas aktyviai jose dalyvauja. Jam artimas dadaistų siekis atnaujinti meną, padaryti jį modernų, patrauklios jų pasirinktos priemonės: atsitiktinumas, dviprasmybė, žaidimas, visuomenės šokiravimas. Žurnale „Literatūra“ išspausdinami „Dvidešimt trys dada manifestai“.
1921 m. judėjimas pakrinka, A. Breton’as taip pat nuo jo atitolsta. Jo manymu, dada – tai “vidinė nuostata“, pereinamasis etapas modernumo ir naujosios literatūros link.
1922 m. po pusmetį trukusios pauzės pradedama antra žurnalo „Literatūra“ serija, pirmame numeryje Bretonas skelbia naujus, ne vien literatūrinius siekius: kurti nebe „modernų“, bet naują mąstymą ir „dar giliau įsibrauti į tamsią skaitytojų sąmonę“. Su bendražygiais išgyvena „miego laikotarpį“: kol vienas hipnozės miego būsenoje pasakoja sapnus ar diktuoja „eiles“, kiti užrašo jo žodžius.
1923 m. A. Breton’as išspausdina antrą poezijos rinkinį „Žemės šviesa“ (Clair de Terre), skirtą poetui Saint-Poliui Roux. Tais pačiais metais metais dada judėjimas galutinai išyra.
Ryšys su siurrealizmu
1924 m. A. Breton’as išspausdina 1918–1923 m. parašytų straipsnių rinkinį „Prarasti žingsniai“ (Pas perdus), atspindintį jo minties vystymąsi tuo laikotarpiu: poetui rūpi meno prasmė, jo santykiai su žmonėmis ir gyvenimu, o poezija, jo įsitikinimu, „sklinda iš žmonių – ir ne tik rašytojų – gyvenimo“.
1924 m. spalį pasirodo A. Breton’o „Siurrealizmo manifestas“ ir poemų proza rinkinys „Tirpi žuvis“ (Poisson soluble). Nuo šios datos imama kalbėti apie siurrealistų grupę ir judėjimą.
„Manifestas“ – tai teorinis A. Breton’o ir jo bendražygių paieškų apibendrinimas ir pozicijos deklaracija. Jame siurrealizmas apibrėžiamas kaip „1. Psichinis automatizmas, kuriuo perteikiamas tikrasis minties veikimas, pasitelkus žodį, raštą ar kokį kitą būdą. Tai minties diktavimas atmetus bet kokią proto kontrolę ir nesiekiant jokių estetinių ar moralinių tikslų. 2. Filosofine prasme siurrealizmas pagrįstas tikėjimu, kad egzistuoja aukštesnė tikrovė, kurioje viešpatauja iki šiol nepripažintos asociacijų formos, kad sapnas yra visagalis, kad egzistuoja betikslis minčių žaismas. Siurrealizmas siekia galutinai suardyti visus kitus psichikos mechanizmus ir spręsti svarbiausias gyvenimo problemas.“
Pasirodo pirmasis žurnalo „Siurrealistinė revoliucija“ (La Revolution surrealiste) numeris, atidaromas Siurrealistinių tyrimų biuras (veikė iki 1925 m. vasario). A. Breton’as buvo siurrealistų grupės vadas ir ideologas. 1925 m. siurrealistai spausdina kolektyvinius pareiškimus savo žurnale; A. Bretonas tampa jo redaktoriumi. 1926 m. Paryžiuje atidaroma Siurrealistų galerija.
1928 m. A. Bretonas metais išspausdina straipsnių rinkinį „Siurrealizmas ir tapyba“, žurnale „Siurrealistinė revoliucija“ – straipsnį „Isterijos penkiasdešimtmetis“ (kartu su Aragon‘u).
Ryšys su komunizmu
1925 m. siurrealistų grupė suartėja su prokomunistine grupe „Šviesa“. Kartu su kitomis grupėmis, tarp jų ir „Šviesa“, paskelbia manifestą „Revoliucija dabar ir visados“.
A. Breton’as, susižavėjęs Levo Trockio knyga „Leninas“, paragina visą grupę pritarti komunizmo idėjoms. 1927 m. įstoja į Komunistų partiją.
1929 m. siurrealistai ieško būdų bendradarbiauti su kitomis grupėmis, tačiau jų organizuoti debatai „Kritinė Levui Trockiui primesto likimo analizė“ nepavyksta.
A. Breton’as mirė 1966 m., būdamas 70 metų. Palaidotas Paryžiuje.
Santuokos
A. Breton’as buvo vedęs tris kartus:
Darbai
Dalis A. Breton’o darbų:
Triobiškiai (Marijampolė)
Triobiškiai – rytinė Marijampolės miesto dalis, esanti į pietus nuo Gedimino gatvės ir į rytus nuo geležinkelio. Buvusi vakarinė Triobiškių kaimo dalis.
Longanas
Rūšys
Gentyje šiuo metu yra žinomos 26 rūšys:
Floriana FC
Florianos FC – Maltos futbolo klubas iš Florianos. Vienas seniausių šalies futbolo klubų (kartu su Saint George's FC).