cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luca Bonometti
Luka Bonometis (g. 1989 m. sausio 25 d.) – Italijos futbolininkas, saugas.
Girdijauskų valsčius
Girdijauskų valsčius (arba Iljino valsčius,, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietryčių Lietuvos teritorijoje. Centras – Girdijauskai.
Luca Bonometti
Karjera
Kitados rungtyniavo ir Lietuvoje. Atstovavo Žalgiris Vilnius.
Girdijauskų valsčius
Istorija
Įkurtas XIX a. 2-ojoje pusėje Vilniaus gubernijoje. 1920 m. kovo 1 d. reformuotas į Turgelių valsčių.
Luca Bonometti
Karjera
Žaidė įvairiose Italijos žemesnių lygų komandose.
2011 m. tarpsezonyje pasirašė kontraktą su Vilniaus „Žalgiriu“.
Po 2011 m. A lygos sezono sutartis su žaidėju nebuvo pratęsta.
Dvyliškė
Dvyliškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo dešiniojo Šunijos kranto ir apie 2 km į pietus nuo Gegužių piliakalnio. Kaimas nusidriekęs palei Upynos–Girdiškės žvyrkelį apie 2 km.
Berznyko Palivarkas
Berznyko Palivarkas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Seinų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Valsčiaus keliai: Berznyko Palivarkas – Berznykas, Berznyko Palivarkas – Kreiviniai ir Berznyko Palivarkas – Alnai. Šalia Kunios upės.
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Iki 1976 m. liepos 1 d. Berznyko Palivarkas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Vakarų Makedonijos periferija
Vakarų Makedonijos periferija  – periferija Šiaurės Graikijoje, kurios centras yra Kozanė. Tai – viena iš naujųjų Graikijos periferijų, suformuota 1987 m. iš didesnio Makedonijos administracinio regiono.
Ribos
Periferija yra šiaurės vakarų Graikijos dalyje, ribojasi: Tai vienintelė Graikijos periferija, neturinti jūros pakrantės.
Demografija
Periferijos teritorija yra 9 451 km² (7,2% valstybės teritorijos), jos gyventojų skaičius 2001 m. – 303 857 žmonės (2,9% valstybės gyventojų), tad Vakarų Makedonijos periferija yra mažo gyventojų tankio kraštas (32 žm./km², kai valstybės vidutinis tankis yra 79,7 žm./km²). Pagrindinė to priežastis – periferijos kalnuotumas, nes 82% periferijos teritorijos yra kalnuotos ir pusiau kalnuotos vietovės.
Dauguma gyventojų (56%) gyvena kaimo vietovėse.
Periferijos sostinėje Kozanėje gyvena 47 451 žmogus. Kiti svarbūs periferijos miestai yra Ptolemaida (32 775 gyv.), Grevena (16 704 gyv.), Florina (14 318 gyv.) ir Kastorija (13 959 gyv.).
Dabar periferijos gyventojų etninė sudėtis yra mišri – dauguma graikai, likę 12% – slavakalbiai. Graikai daugiausia gyvena Florinoje, Kastorijoje ir Ptolemaidoje. Kitos tautinės mažumos yra aromanai ir arvanitai.
Ekonomika
Periferijoje yra vienas išvystytas pramoninis rajonas Florinoje, antras kuriamas Kozanėje. Dėl išvystytos kalnakasybos, kailių ir odų bei elektros energijos gamybos (70% valstybės elektros energijos pagaminama Vakarų Makedonijoje) periferijoje svarbus antrinis ūkio sektorius. Regione išvystyti gavybos ir apdirbimo sektoriai, tačiau jame stinga intelektinės gamybos – regione tiriamoji veikla sudaro tik 3,5% viso valstybės mokslinių ir projektavimo darbų.
Vakarų Makedonija garsėja marmuru, šafranu (Kroko miestas netoli Kozanės), vaisiais, vietiniais vynais (Kozanė), kailiais (Kastorija, ir Siatista), amatais.
Periferiją iš vakarų į rytus kerta 2009 m. baigtas tiesti automobilių kelias via Egnatia. Jį statmenai kerta į pietus einantys dar du keliai. Šie stambūs keliai labai pagerino susisiekimą periferijoje ir panaikino tradicinę periferijos izoliaciją, sukeltą krašto kalnuotumo. O krašto geležinkelių tinklas yra nepakankamas,
Periferija turi du oro uostus (Kozanės ir Kastorijos), tačiau šie gali aptarnauti tik mažus keleivinius lėktuvus.
Paskutiniais metais periferijoje vystomas žiemos turizmas. Krašte yra du slidinėjimo centrai – Viglos Florinoje ir Vasilicos Grevenoje. Trečias centras Velvente Kozanės nome.
Nomai ir demai
thumb|[[Ptolemaida]] thumb|Tiltas per Polyfytos tvenkinį [[Aliakmonas|Aliakmono upėje Kozanės nome.]] thumb|Nymfaio demas [[Florinos nomas|Florinos nome.]] thumb|Orestiados ežeras Kastorijos nome. thumb|Neoklasikiniai namai Sakoulevas upės krante (Florina). thumb|[[Georgios Lassanis namas Kozanėje.]]
Didžiausi nomų miestai, kurių gyventojų skaičius pagal 2001 m. gyventojų surašymą viršijo 1 tūkst.:
Kviečlaukis
Kviečlaukis – kaimas šiaurės rytinėje Akmenės rajono savivaldybės dalyje, 9 km į pietryčius nuo Naujosios Akmenės.
Plaukuotoji vandenskrodė
Plaukuotoji vandenskrodė (Mesovelia furcata) yra blakių pobūrio gentis, kurios atstovai gyvena vandens paviršiuje ir ant vandens ir sausumos ribos.
Šios šeimos blakių kūnas 3 – 4 mm ilgio, ištempto ovalo formos, žalsvos spalvos, išmargintas tamsiai rudomis dėmėmis bei dryžiais. Dažniausiai tai besparniai vabzdžiai, bet randami ir sparnuoti vabzdžiai. Greičiausiai tai susiję su poreikiu užimti gretimas teritorijas ar migruoti. Galva didelė, antenos ilgos, plonos, iš 4-ių segmentų. Pilvelio apačia apaugusi tankiais, sidabriškais, vandens nepraleidžiančiais plaukeliais. Kojos ilgos, ypač užpakalinių kojų pora.
Kiaušinėlius deda į vandens augalų vidų (dėtis apie 100 kiaušinėlių). Nauja karta išsirita pavasarį, išsineria 5 kartus ir tampa suaugusiomis blakėmis. Išsiritusios nimfos labai panašios į suaugusius individus, skiriasi tik dydžiu.
Plėšrūnai. Minta tiek gyvais, tiek negyvais nariuotakojais.
Plačiai paplitusi Europoje, Artimuosiuose Rytuose ir rytinėje Palearkties dalyje.
AT226
LAU vietiniame lygmenyje pratęsia NUTS, pranc. Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques, Teritorinių statistinių vienetų nomenklatūrą, patvirtintą 2003 m. gegužės mėn. Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 1059/2003, galiojančiu nuo 2003 m. liepos 1 d.
Apskričių centrai – riebiu šriftu.
Prakritė
Prakritė (, 'prigimtis, gamta, priežastis, materija') – pamatinė samkhjos, hinduizmo filosofinės sistemos, sąvoka, reiškianti „pirmapradę gamtą“, materialią visatos pirminę priežastį. Laikoma moteriškuoju pradiniu elementu, sąveikaujančiu su vyriškuoju elementu – dvasia (puruša). Vystosi iš mūlaprakritės (avjakto) – neatsiskleidusios, potencialios gamtos.
Samkhjos tekstuose puruša apibūdinamas kaip „bekojis“, sėdintis ant pečių „neregei“ prakritei. Skirtingai nei kinų In-Jang teorijoje, puruša nėra aktyvus vyriškas pradas, jis apibūdinamas kaip „drišti“ – nebylus prakritės metamorfozės liudytojas, be kurio egzistavimo neįmanoma prakritės veikla. Samkhjos sistemoje prakritę sudaro 3 gunos. Prakritė yra nesąmoninga, objektyvi, bendra daugeliui liudijančių purušų ir besivystanti (skiriasi nuo sąmoningų, subjektyvių, privačių ir nesikeičiančių purušų).
Advaita vedantos mokykloje prakritė laikoma iliuziniu principu (žr. maja), todėl netikru. „Bhagavatgytoje“ skiriama žemesnioji prakritė (apara-prakr̥ti-), apimanti nesąmoningą prakritę ir jos raidmenis, ir aukštesnioji prakritė (para-prakr̥ti-), kurią sudaro purušos su Dievo prigimtimi. Ši prakritė tantrizme ir šaktizme personifikuojama kaip visuotinė kuriančioji energija Šaktė, Dieviškoji Motina.
Ajurvedoje
Ajurvedoje prakrite vadinama psichosomatinė žmogaus konstitucija, būdinga jam nuo gimimo, tai yra, susiformavusi žmogaus pirminėje aplinkoje. Prakritė, kaip teigiama, nesikeičia visą žmogaus gyvenimą, gali būti diagnozuota per paciento apklausą ir apžiūrą. Prakritė suteikianti žinių apie polinkį į tam tikras ligas. Žmogus, išmanantis savo prakritę, turįs raktą į savo sveikatą, žinąs savo silpnąsias ir stipriąsias vietas ir visada galįs užkirsti kelią susirgimui, pasirinkdamas profilaktines priemones (pančakarmą, pasninką, mitybą ir režimą, derančius su prakrite).
Iš principo esą be galo daug prakričių, tačiau Ajurvedos praktika laikui bėgant išskyrė 7 (pagal kitą versiją 10) prakritės tipų.
Vladimiras Dančenka išveda paraleles tarp sąvokų „prakritė“ ir „refleksinės veiklos“ plačiąja prasme, įskaitant visą fizinę ir protinę žmogaus veiklą.
Omskas
Omskas – miestas Rusijoje, prie Omės ir Irtyšiaus santakos; srities centras. Svarbus geležinkelio ir automobilių kelių mazgas, uostas prie Irtyšiaus. Išvystyta elektroenergetika, mašinų ir prietaisų pramonė, naftos, chemijos, vaistų, statybinių medžiagų, medžio apdirbimo pramonė, lengvoji (siuvimo, medvilnės, kailių, odos, avalynės, kilimų) ir maisto pramonė.
Omske yra valstybinis universitetas, medicinos akademija, kūno kultūros akademija. Be to, yra žemės ūgio, pedagogikos, technikos, kelininkystės universitetai, daug institutų, kitų aukštųjų mokyklų. Kultūros įstaigos: teatrai (dramos, muzikos, lėlių), vargonų salė, cirkas, paveikslų galerija, F. Dostojevskio (1850–1854 m. kalėjo Omske) kraštotyros muziejus. Никольский казачий soboras (pastatytas 1840 m.). Miesto pakraštyje yra ornitologinis draustinis.
Aston Martin
Aston Martin Lagonda Ltd. – JK egzotinių automobilių gamintojas įkurtas 1913 m. kaip „Bamford and Martin Ltd.“, tačiau po metų susilaukusi sėkmės Aston Hill Climb lenktynėse pakeitė savo pavadinimą į „Aston Martin“. David Brown (DB) perėmęs bendrovę davė savo inicialus kai kuriems „Aston Martin“ modeliams (tradicija išlikusi ligi šių dienų). Ši automobilių gamintoja buvo išgarsinta James Bond filmuose.
2007 m. finansinių sunkumų krečiama JAV automobilių milžinė „Ford“ buvo priversta parduoti „Aston Martin“ bendrovę investuotojų konsorciumui už $848 mln. Šis sandoris įvertino „Aston Martin“ gamintoją £479 mln. ($925 mln.) ir padarė galą du dešimtmečius trukusiam „Ford“ įmonės valdymui. „Ford“ įsigijo 75 % „Aston Martin“ akcijų paketą 1987 m., o 1994 m. JAV bendrovė perėmė visas JK įmonės akcijas.
„Ford“ valdymo laikotarpiu „Aston Martin“ klestėjo. „Aston Martin“ gamyba išaugo nuo 46 vnt. per metus 1992 m. iki 7 000 vnt. paskutiniais „Ford“ eros metais. 2000 m. 90 % visų „Aston Martin“ mašinų buvo parduota JK. 2012 m. JK pardavimai sudarė tik 30 %. Panaši dalis buvo parduota ir žemyninės Europos bei JAV rinkose. Be to, šiuo metu „Aston Martin“ bandydamas atsigriebti steigia tarpininkavimo verslus Kinijoje ir kitose sparčiai besivystančiose šalyse. Šis nišinis britų automobilių gamintojas tapo vienu geidžiamiausiu statuso simboliu ir pasauliniu prabangos prekės ženklu.
Šiuo metu niekam nepriklausanti „Aston Martin“ neturi tiek išteklių ir lėšų, kaip kad kiti jos pagrindiniai konkurentai – „Lamborghini“ valdoma VW bei „Ferrari“ FIAT – todėl bando išspausti kuo daugiau pelno iš senstančių technologijų ir dizaino. Tuo tarpu stambūs automobilių gamintojai gali padėti nišiniams gamintojams išlikti konkurencingiems paskirstydami plėtojimo sąnaudas visiems savo modeliams ir prekės ženklams. Todėl visi „Aston Martin“ projektai turi atnešt pelno, ši įmonė negali sau leisti projektą paversti rinkodaros priemone. Egzotinių automobilių gamyba suteikia daug simbolinės vertės ir nublizgina pagrindinį automobilių gamintojų prekės ženklą.
„Aston Martin“ taip pat bandė bendradarbiauti su „Daimler“ dėl „Maybach“ gamybos tačiau nesėkmingai. Vis dėlto „Daimler“ dabar nutraukusi „Maybach“ gamybą neatmeta galimybės bendradarbiauti dėl kitų projektų su „Aston Martin“. JK gamintojas iš dalies priklausanti Kuveito investicijų konsorciumui taip pat siekia išplatinti akcijas biržoje artimiausiu metu.
„Aston Martin“ pristatys naujajį savo flagmaną, kuris pakeis DBS modelį 2012 m. savo 100 metų proga.
Raudonasis indenis
Raudonasis indenis (Toona ciliata) – melijinių (Meliaceae) šeimos lapuotis, paplitęs Azijos ir Australijos tropiniuose visžaliuose miškuose.
Medis užauga iki 30 m, rečiau iki 60 m aukščio, kamienas iki 1,5 m skersmens, rečiau iki 3 m skersmens. Žievė pilkai balta arba ruda. Žiedynas 55 cm, kabantis. Žiedai 3,5–5(-6) mm saldaus aromato, balti. Lapai plunksniški lygus arba aprauge plaukeliais – 26-69 cm ilgio ir 6-11 cm pločio, pagrindas rausvas.
Vardai
Raudonasis indenis turi daug pavadinimų:, ,. Indų kalba – Lud, Mahanim, Tuni, Tuun (Tun). Tagalų kalba – Danupra. Malajų kalba – Ranggoh, Suren Kapar, Suren Mal, Surian Limpaga. Kinų kalba – Hong Chun, Xiao Guo Hong Chun ir pan. .
Medicininė dėlė
Medicininė dėlė (Hirudo medicinalis) – žieduotųjų kirmėlių (Annelida) bestuburis gyvūnas.
Paplitimas
Plačiai paplitusi Europoje ir Azijoje, į kitus regionus atvežta žmonių. Aptinkama negiliuose, tankiai užžėlusiuose, ramiuose upių užtakiuose, kanaluose.
Medicininė dėlė naudojama gydymui, todėl jos ne tik gaudomos natūraliuose vandens telkiniuose, bet ir specialiai veisiamos. Nuo seno dėlės naudojamos medicinoje – jomis gydoma hipertoninė liga – mažinamas arterinis kraujo spaudimas, be to, jos stabdo kraujo krešėjimą ir tirpdo trombus.
Medicininė dėlė įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą, populiacijos gausumas ir paplitimas Lietuvos teritorijoje tiksliai nėra žinomas.
Biologija
Burnoje yra 3 judrūs žandai, kuriais prakerta aukos, kurios krauju minta, odą. Gali išsiurbti 10-15 ml kraujo. Burna pereina į ryklę, kurioje yra liaukos, išskiriančios ypatingą sekretą (hirudiną), neleidžiantį krešėti kraujui. Už ryklės yra trumpa stemplė ir toliau vidurinė žarna su šoninėmis kišenėmis. Žarnynas baigiasi tiesiąja žarna, kuri į išorę atsiveria išeinamosios angos (analiniu) siurbtuku. Kraujagyslių nėra. Jų funkciją atlieka pulsuojančios lakūnos. Lytinis aparatas hermafroditinis. Apvaisinti kiaušiniai būna kokonuose.
Minta žuvų, varlių ir žinduolių krauju. Vandens baseinui išdžiuvus, įsirausia į žemę ir pereina į vasaros įmygio būklę.
Natalie Babbitt
Natali Babit (Natalie Babbitt; g. 1932 m. liepos 28 d. – 2016 m. spalio 31 d.) – amerikiečių vaikų rašytoja ir knygų iliustratorė.
Gimė kaip Natali Zein Mūr Deitone, Ohajuje, baigė Smito koledžą Nortamptone. Ištekėjo už Samuelio Fišerio Babito. Jis 1965–1978 m. buvo Kirklando koledžo prezidentas. 1966 m. Natali Babit iliustravo vyro parašytą knygą vaikams „Keturiasdešimt devintasis burtininkas“ (The Forty-ninth Magician). Vėliau pati Natali sukūrė porą paveikslėlių knygelių, o netrukus pradėjo rašyti apysakas. Didžiausio pasisekimo sulaukė autorės 1976 m. išleista knyga „Amžinieji Takiai“ (Tuck Everlasting), rašanti apie nemirtingą šeimą. Pagal šią knygą pastatyti 2 filmai. 1982 m. rašytoja buvo nominuota Hanso Kristiano Anderseno medaliui.
Sora
Sora (Panicum) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis. Paplitusi atogrąžų ir Šiaurės Amerikos vidutiniškai šilto klimato srityse.
Vienametis kultūrinis augalas. Stiebas šakotas nuo šaknų. Lapai su nuleistomis lapamakštėmis. Žiedų šluotelės išsikerojusios. Grūdai su plėvelėmis. Žydi liepos–rugsėjo mėn.
Sora kilusi iš Pietryčių Azijos. Tai viena seniausių kultūrų. Kinijoje ji buvo auginama daug šimtmečių prieš mūsų erą. Pietų ir Rytų Azijoje soros sukultūrintos maždaug prieš 7000 tūkst. metų pr. m. e. Buvo svarbiausias valgis iki tol, kol paplito ryžiai. Tuo metu maistui ji buvo vartojama Indijoje, Mažojoje Azijoje, Balkanuose, senovės Graikijoje ir Romoje. Vėliau ją išstūmė kitos grūdinės kultūros ir bulvės. Tačiau Pietinėje ir Rytinėje Azijoje ji ir dabar yra viena svarbiausių kultūrų.
Žinoma apie 450 rūšių, paplitusių daugiausiai tropikų rajonuose. Daug kur pasaulyje auginama tikroji sora (,, Common Millet). Lietuvoje ji buvo auginama VIII–XII a., o dabar tik kolekciniuose sklypuose, sodininkų mėgėjų daržuose. Lietuviškai dar vadinama prosais.
Eurolygos 2011–2012 m. sezonas
Eurolygos 2011–2012 m. sezonas – 55-asis pajėgiausio tarptautinio Europos krepšinio klubų turnyro sezonas.
Pirmosios sezono rungtynės įvyko 2011 m. spalio 17 d., o čempionatas baigėsi 2012 m. gegužės 13 d., sužaidus finalinio ketverto varžybas Stambule.
Sezono nugalėtoju tapo Pirėjo Olympiacos klubas, finale 62–61 įveikęs Maskvos CSKA komandą.
Atkrintamieji etapai
Atkrintamieji etapai yra sudaryti iš dviejų grupių, kuriose yra po aštuonias komandas. Jos kovoja dėl dviejų vietų reguliariajame sezone.
Reguliarusis sezonas
Reguliarusis sezonas prasidėjo 2011 m. spalio 17 d., o baigėsi – gruodžio 22 d.
Top 16
Burtai buvo ištraukti Barselonoje, Ispanijoje, 2011 m. gruodžio 28 d. Reguliariajame sezone išlikusios grupės suskirstomos į 4 grupes. Top 16 etapas prasidėjo sausio 18 d., o baigėsi – kovo 1 d.
Ketvirtfinaliai
Ketvirtfinaliai prasidėjo kovo 21 d., o baigėsi – balandžio 5 d. * – jei prireiks
Finalinis ketvertas
Finalinio ketverto etapas vyko gegužės 11–13 d.
Ugninė salamandra
Ugninė salamandra (Salamandra salamandra) – uodegotųjų varliagyvių (Caudata) būrio, tikrųjų salamandrų (Salamandridae) šeimos varliagyvių rūšis.
Rūšį 1758 m. pirmąkart aprašė švedų gamtininkas Karlas Linėjus. Kūnas 15-25 cm ilgio, kartais gali siekti 30 cm, juodai geltonas, kartais su oranžinėmis dėmėmis. Vidinė pusė yra juodai pilka, išmarginta ryškių taškų. Patelės yra šiek tiek didesnės už patinėlius bei pasižymi mažesniu lytiniu dimorfizmu. Apvaisinimas vidinis.
Ugninės salamandros daugumą laiko praleidžia nuošaliose vietose, plyšiuose. Aktyviausios naktį. Minta smulkiais bestuburiais gyvūnais. Esant aukštai arba žemai oro temperatūrai (žiemos ir vasaros sezonui) būna neaktyvios. Salamandros yra sėslios ir daugelį metų gali gyventi toje pačioje vietoje. Ugninės salamandros gali gyventi iki 14 metų. Ugninės salamandros nuo priešų ginasi nuodais. Didelės liaukos netoli akių ir per visą kūną besitęsiančios spalvotos juostos išskiria neurotoksinus.
Paplitimas
Ugninės salamandros paplitusios Vakarų, Vidurio, Pietų ir Pietryčių Europoje, Šiaurės Afrikoje ir Vidurio Rytuose. Europoje šiaurinė paplitimo riba praeina per Šiaurės ir Vidurio Vokietiją, į pietus palei Karpatus iki Ukrainos ir Rumunijos ir toliau į pietus per Bulgariją į Graikiją. Pietinė Arealo riba praeina plona paplitimo juosta Šiaurės Afrikoje nuo Maroko iki Alžyro.
Otto von Bismarck
Otas fon Bismarkas (1815 m. balandžio 1 d. Šionhausene, dabar Saksonijoje-Anhalte – 1898 m. liepos 30 d. Frydrichsru, netoli Hamburgo) – Prūsijos ir Vokietijos XIX a. politikas, būdamas Prūsijos ministru pirmininku 1862–1890 m., jis prižiūrėjo Vokietijos suvienijimą. Nuo 1867 m. Bismarkas buvo Šiaurės Vokietijos sąjungos kancleris. Kai 1871 m. atsirado antroji Vokietijos imperija, tapo jos pirmuoju kancleriu ir buvo pramintas „Plieniniu kancleriu“. Būdamas ministru pirmininku Bismarkas turėjo didelės įtakos to meto Vokietijos politikai.
Jaunystė
Bismarkas gimė Šionhausene, turtingos šeimos dvare į vakarus nuo Berlyno, Prūsijos karalystės Saksonijos provincijoje. Jo tėvas Karl Wilhelm Ferdinand von Bismarck (1771 m. lapkričio 13 d. – 1845 m. lapkričio 22 d.) buvo žemvaldys ir buvęs Prūsijos karininkas. Motina buvo Wilhelmine Luise Mencken. Bismarkas mokėsi Graues Kloster gimnazijoje. Septyniolikos metų jis įstojo į Jurgio Augusto universitetą Giotingene, kur vienerius metus buvo Giotingeno Hanoverio korpuso narys, prieš stodamas į Frydricho Vilhelmo universitetą Berlyne. Nors Bismarkas tikėjosi tapti diplomatu, jis sugebėjo gauti tik nereikšmingus administracinius postus Achene ir Potsdame. miniatiūra|150px|kairėje|Bismarkas 11 metų Bismarkas vedė aukštakilmę Johanna von Puttkamer (1824 m. balandžio 11 d. – 1894 m. lapkričio 27 d.) Alt-Kolziglove 1847 m. liepos 28 d. Kaip Puttkamer, jis tapo pietistu liuteronu. Jų ilgoje ir laimingoje santuokoje gimė dukra (Marie) ir du sūnus (Herbertas ir Vilhelmas, žinomas kaip „Bilas“), visi vaikai išgyveno.
Ankstyva politinė karjera
Vedybų metais Bismarkas buvo išrinktas atstovu į naujai sukurtą Prūsijos įstatymų leidžiamąjį organą Vernichterio Landtagą. Čia jis gavo rojalisto ir reakcionieriaus reputaciją. Jis atvirai pritarė minčiai, kad monarchas turi Dievo suteiktą teisę valdyti.
UEFA čempionų lyga 2003–2004 m.
UEFA čempionų lyga 2003–2004 m. – 12-asis UEFA čempionų lygos turnyras (49-asis skaičiuojant nuo UEFA čempionų taurės), prasidėjęs 2003 m. rudenį. Turnyrą laimėjo klubas, 2004 m. gegužės 26 d. finale laimėjęs prieš. Varžybų formatas šiek tiek pasikeitė: vietoje antrojo grupių etapo, kuriame klubai žaisdavo 4 grupėse po 4 komandas, buvo padarytas atkrintamųjų varžybų etapas (klubai suskirstyti į 8 poras). Šis formatas išlikęs ligi šiol (2007–2008 m. sezono).
Otto von Bismarck
Ankstyva politinė karjera
1848 m. Prūsijoje kilo revoliucija, kuri visiškai sutriuškino karalių Frydrichą Vilhelmą IV. Monarchas, iš pradžių linkęs prieš sukilimą panaudoti ginkluotas pajėgas, galiausiai buvo priverstas nusileisti maištininkams. Jis liberalams pasiūlė daugybę nuolaidų: pažadą paskelbti konstituciją, sutiko, kad Prūsija ir kitos vokiečių valstybės turi susijungti į vieną ir paskyrė liberalą Ludolf Cam ministru pirmininku. Bet metų pabaigoje liberalų pergalių neliko. Judėjimas susilpnėjo dėl vidinių kovų, o konservatoriai persigrupavo, gavo karaliaus paramą ir perėmė Berlyno valdžią. Nors konstitucija buvo paskelbta, ji nė iš tolo netenkino revoliucionierių reikalavimų.
miniatiūra|kairėje|150px|Bismarkas 1847 m. 1849 m. Bismarkas buvo išrinktas į Landtagą, žemesniuosius naujo įstatymų leidžiamojo organo rūmus. Šiuo karjeros laikotarpiu jis priešinosi Vokietijos suvienijimui, teigdamas, kad šiame procese Prūsija praras nepriklausomybę. Jis sutiko būti Prūsijos atstovu Frankfurto parlamento susirinkime, kuriame Vokietijos valstybės aptarė susijungimo planus, bet vien tam, kad efektyviau priešintųsi susijungimui. Parlamentas nesugebėjo pasiekti Vokietijos susivienijimo, nes jam trūko stipriausių vokiečių valstybių Prūsijos ir Austrijos paramos.
UEFA čempionų lyga 2003–2004 m.
A grupė
Galutinė lentelė:
Otto von Bismarck
Ankstyva politinė karjera
1851 m. Frydrichas Vilhelmas paskyrė Bismarką Prūsijos pasiuntiniu į Vokietijos sąjungos Parlamentą Frankfurte. Per aštuonis Frankfurte praleistus metus pasikeitė jo politinės pažiūros. Nebeveikiamas ultrakonservatyvių draugų Prūsijoje, Bismarkas tapo mažesnis reakcionierius. Jis manė, kad Prūsijai reikia susivienyti su kitomis vokiečių valstybėmis, kad atsvertų didėjančią Austrijos įtaką. Todėl Vokietijos suvienijimo idėja jam tapo patrauklesnė.
UEFA čempionų lyga 2003–2004 m.
B grupė
Galutinė lentelė:
C grupė
Galutinė lentelė:
D grupė
Galutinė lentelė:
E grupė
Galutinė lentelė:
Otto von Bismarck
Ankstyva politinė karjera
Bismarkas Sankt Peterburge praleido ketverius metus ir susidraugavo su būsimu varžovu princu Aleksandru Gorchakovu. 1862 m. liepą jis buvo nusiųstas į Paryžių kaip ambasadorius. Nepaisant daugybės metų praleistų užsienyje, Bismarkas neatitrūko nuo Prūsijos vidaus reikalų. Jį informuodavo draugas Roon, su kuriuo jis buvo sudaręs ilgalaikę politinę sąjungą.
Prūsijos ministras pirmininkas
Regentas Vilhelmas tapo karaliumi po brolio mirties 1861 m. Naujasis monarchas dažnai konfliktuodavo su liberalesniu Prūsijos parlamentu. Krizė kilo 1862 m., kai parlamentas atsisakė reorganizuojamai armijai suteikti daugiau lėšų. Ministrai nesugebėjo įtikinti parlamento, o karalius nenorėjo nusileisti. Vilhelmas manė, kad Bismarkas yra vienintelis politikas, sugebantis išspręsti problemą, bet dvejojo dėl paskyrimo, nes šis reikalavo visiškos laisvės užsienio politikos klausimais. Kai 1862 m. rugsėjį Deputatų Rūmai (Abgeordnetenhaus) atmetė biudžetą, Roon įtikino Vilhelmą atšaukti Bismarką į Prūsiją. Rugsėjo 23 d. Bismarkas tapo Prūsijos ministru pirmininku.
Bismarkas ketino išlaikyti karaliaus viršenybę, išspręsdamas biudžeto problemą, netgi jei reikėtų panaudoti nelegalias priemones. Jis teigė, kad nenumačius konstitucijoje atvejo, kai įstatymų leidėjai nepatvirtina biudžeto, jis gali patvirtinti praėjusių metų biudžetą. Taip 1861 m. biudžeto pagrindu mokesčiai buvo renkami ketverius metus.
UEFA čempionų lyga 2003–2004 m.
G grupė
Galutinė lentelė:
Otto von Bismarck
Prūsijos ministras pirmininkas
Kitais metais Bismarko nesantaika su įstatymų leidėjais dar labiau sustiprėjo. 1863 m. Deputatų Rūmai paskelbė rezoliuciją, jog jie nebegali susitarti su Bismarku. Atsakydamas į tai karalius paleido parlamentą, apkaltinęs, kad šis nori nekonstituciškai užvaldyti ministrų kabinetą. Bismarkas išleido įsaką, apribojantį spaudos laisvę. Šis sprendimas sukėlė net princo, būsimo karaliaus Frydricho III viešą nepritarimą. Nepaisant bandymų nutildyti kritikus, Bismarkas liko labai nepopuliariu politiku. Jo rėmėjai per 1863 m. spalio rinkimus blogai pasirodė, o liberalų koalicija (pagrindinė partija buvo Progreso partija) laimėjo du trečdalius vietų. Parlamentas nuolat reikalavo, kad karalius atleistų Bismarką, bet šis to nedarė, bijodamas, kad po to atsiras liberalus ministrų kabinetas.
UEFA čempionų lyga 2003–2004 m.
H grupė
Galutinė lentelė:
Otto von Bismarck
Pergalė prieš Daniją ir Austriją
thumb|right|200px|1860 m. Trys Prūsijos lyderiai: Bismarkas kairėje, Roon centre, Moltke dešinėje.
Vokietiją sudarė daugybė mažų valstybių, sujungtų į gana laisvą Vokietijos sąjungą. Kad suvienytų Vokietiją, Bismarkas naudojosi diplomatija ir Prūsijos armija. Jis neįtraukė į suvienijimą Austrijos, nes norėjo padaryti Prūsiją dominuojančia nacijos dalimi.
Bismarkui iškilo diplomatinė krizė, kai 1863 m. lapkritį mirė Danijos karalius Frederikas VII. Į Šlezvigo ir Holšteino kunigaikštystes pareiškė pretenzijas naujasis Danijos karalius Kristijonas IX ir Frederikas fon Augustenburgas (vokiečių kunigaikštis). Pastarąjį labai palaikė Prūsijos visuomenė. Bismarkas padarė labai nepopuliarų žingsnį pareiškęs, kad pagal prieš dešimtmetį paskelbtą Londono protokolą kunigaikštystės legaliai priklauso Danijos karaliui. Tačiau jis pasipriešino, kai Kristijonas prijungė Šlezvigo ir Holšteino kunigaikštystes prie Danijos. Remiamas Austrijos, Bismarkas Danijai paskelbė ultimatumą, reikalaudamas sugrąžinti Šlezvigui jo buvusį statusą. Kai Danija atsisakė jį patenkinti, įsiveržė Austrija ir Prūsija, pradėdamos Antrąjį Šlezvigo karą ir Danija neteko abiejų kunigaikštysčių. Iš pradžių buvo nuspręsta, kad Vokietijos sąjungos parlamentas nulems kunigaikštysčių likimą, bet prieš tai Bismarkas įtikino Austriją pritarti Gašteino konvencijai, kuri buvo pasirašyta 1865 m. rugpjūčio 20 d. Pagal ją Šlezvigas atiteko Prūsijai, o Holšteinas Austrijai. Tais pačiais metais Bismarkas tapo '''grafu fon Bismarku-Šionhauzenu.
Tačiau 1866 m. Austrija atsižadėjo susitarimo ir reikalavo, kad Vokietijos sąjunga nulemtų Šlezvigo ir Holšteino likimą. Bismarkas pasinaudojo tuo kaip pretekstu paskelbti karą Austrijai. Bismarkas Prūsijos karius pasiuntė užimti Holšteiną. Išprovokuota Austrija paprašė kitų vokiečių valstybių pagalbos ir prasidėjo Austrijos-Prūsijos karas. Albrecht von Roon reorganizacijos dėka Prūsijos armija buvo beveik tokio pat dydžio kaip Austrijos, turėjo modernių ginklų, o mobilizuoti kareiviai į frontą buvo vežami geležinkeliais, kurių Austrija turėjo labai mažai. Genialaus generolo Helmuth von Moltke vadovaujama Prūsijos armija kovėsi tik tuose mūšiuose, kuriuos galėjo laimėti. Bismarkas taip pat sudarė slaptą sąjungą su Italija, kuri norėjo Austrijos valdomos Venecijos. Italijos dalyvavimas kare privertė austrus padalinti savo pajėgas.
Visos Europos nuostabai, Prūsija greitai sumušė Austriją ir jos sąjungininkes triuškinančiame Kionigraco mūšyje. Pagal Prahos sutarį (1866 m.) buvo paleista Vokietijos sąjunga. Prūsija užėmė Šlezvigą, Holšteiną, Frankfurtą, Hanoverį, Hesę-Kaselį ir Nasau, o Austrija pažadėjo nesikišti į Vokietijos reikalus. Kad sustiprintų Prūsijos hegemoniją 1867 m. Prūsija ir kitos Šiaurės Vokietijos valstybės sudarė Šiaurės Vokietijos sąjungą. Vilhelmas I tapo jos prezidentu, o Bismarkas – kancleriu. Nuo tada prasidėjo istorikų vadinama „Austrijos kančia“, kai ji buvo paklusnus įrankis stipresnės Vokietijos rankose. Tokie šalių santykiai išliko iki Antrojo pasaulinio karo.
Karinės pergalės padarė Bismarką labai populiarų Prūsijoje. 1866 m. Deputatų Rūmų rinkimuose liberalai prarado daugumą vietų. Naujasis konservatyvesnis parlamentas geriau sutarė su Bismarku. Jo paprašytas parlamentas retrospektyviai patvirtino praėjusių ketverių metų biudžetą, kurie buvo įgyvendinti be įstatymų leidžiamosios valdžios sutikimo.
„Slidusis roplių“ fondas
Po 1866 m. karo Prūsija prijungė Hanoverio karalystę, Austrijos sąjungininkę. Buvo susitarta, kad Hanoverio karalius Jurgis V pasiliks apie 50 % karaliui priklausančio turto. Likę pinigai turėjo būti pervesti į nacionalinį iždą. Po to Bismarkas apkaltino Jurgį rengiant sąmokslą prieš valstybę ir atėmė jo dalį (16 mln. talerių) 1868 m. pavasarį. Iš tų pinigų Bismarkas įkūrė „slidųjį“ fondą (Reptilienfonds), skirtą papirkti žurnalistus ir diskredituoti politinius priešus. 1870 m. dalį šių pinigų jis panaudojo papirkti Bavarijos karalių Liudviką II, kad šis pritartų Vilhelmo I tapimui Vokietijos imperatoriumi.
1892 m., po Bismarko atleidimo, kaizeris Vilhelmas II sustabdė fondo veiklą, o turto duodamas palūkanas pervedė į nacionalinį biudžetą.
Antrosios Vokietijos imperijos sukūrimas
thumb|Portretas Oto fon Bismarkas. N. Repik Prūsijos pergalė prieš Austriją pablogino santykius su Prancūzija. Prancūzijos imperatorius Napoleonas III bijojo, kad galinga Vokietija pakeis galios balansą Europoje. Tačiau Bismarkas nevengė karo su Prancūzija. Jis tikėjosi, kad vokiečių valstybės palaikys Prancūziją agresore, susivienys už Prūsijos karaliaus nugaros.
Tinkama proga pasitaikė 1870 m., kai vokiečių princui Leopoldui buvo pasiūlytas Ispanijos sostas, tuščias nuo 1868 m. revoliucijos. Prancūzija pasipriešino kandidatūrai ir pareikalavo, kad joks Hohencolernų šeimos narys netaptų Ispanijos karaliumi. Kad išprovokuotų karą, Bismarkas išspausdino Emso depešą, kruopščiai redaguotą karaliaus Vilhelmo ir Prancūzijos ambasadoriaus grafo Benedetti pokalbio versiją.
thumb|left|Žinomame Antono fon Vernerio paveiksle pavaizduota, kaip Versalio rūmų veidrodžių salėje [[Vilhelmas I, apsuptas generolų ir kunigaikščių, paskelbiamas imperatoriumi.]]
Prancūzija pradėjo mobilizaciją ir paskelbė karą liepos 19 d., praėjus penkioms dienoms po depešos išleidimo Paryžiuje. Į tai buvo žiūrima kaip į agresiją ir vokiečių valstybės, apimtos patriotizmo ir nacionalizmo, siuntė karius Prūsijai. Bismarko sūnūs įstojo į Prūsijos kavaleriją. Prancūzijos-Prūsijos karas (1870 m.) buvo labai sėkmingas Prūsijai. Helmuth von Moltke vadovaujama armija laimėjo vieną mūšį po kito. Pagrindiniai mūšiai vyko vieną mėnesį (nuo rugpjūčio 7 d. iki rugsėjo 1 d.) ir Prancūzija visus juos pralaimėjo. Likusią karo dalį sudarė kruopščios vokiečių operacijos ir panika prancūzų pusėje.
Galiausiai Prancūzija neteko Elzaso-Lotaringijos, nes Moltke ir kiti generolai manė, jog to reikia, kad Prancūzija liktų gynybinėje pozicijoje. Tam priešinosi Bismarkas, nes jis nenorėjo, kad Prancūzija taptų nuolatiniu priešu.
Po karo Bismarkas iš karto ir pradėjo siekti Vokietijos suvienijimo. Jis tarėsi su pietinių valstybių atstovais, siūlė nuolaidų, jeigu jie sutiktų su susijungimu. Derybos pavyko ir Vilhelmas I tapo Vokietijos imperatoriumi 1871 m. sausio 18 d. Veidrodžių salėje Versalyje (taip dar labiau pažemindamas Prancūziją). Naujoji Vokietijos imperija buvo federacija: kiekviena iš 25 žemių (karalystės, didžiosios kunigaikštystės, kunigaikštystės, hercogystės ir laisvieji miestai) išlaikė tam tikrą autonomiją. Prūsijos karalius, būdamas Vokietijos imperatoriumi, nevaldė visos Vokietijos, o buvo tik pirmas tarp lygių (primus inter pares). Tačiau jis buvo Bundesrato, kuris susirinkdavo aptarti kanclerio pasiūlytą politiką, pirmininkas.
Vokietijos imperijos kancleris
thumb|right|Oto fon Bismarkas 1894 m. su karine atributika 1871 m. Bismarkas tapo princu fon Bismarku. Jis buvo paskirtas Vokietijos imperijos kancleriu, bet išlaikė Prūsijos pareigybes (ministro pirmininko ir užsienio reikalų ministro). Tad jis turėjo milžinišką įtaką vidaus ir užsienio politikoje. 1873 m. Prūsijos ministro pirmininko pareigybė trumpam buvo atskirta nuo kanclerio, kai pirmąjį postą užėmė Albrecht von Roon. Metų pabaigoje jis atsistatydino dėl prastos sveikatos ir Bismarkas vėl tapo ministru pirmininku.
Po to pagrindiniu Bismarko tikslu tapo Katalikų bažnyčios įtakos Vokietijoje mažinimas. Tai galėjo įtakoti popiežiaus Pijaus IX antiliberalūs teiginiai Klaidų programoje (1864 m.) ir ypač Popiežiaus neklystamumo dogma (1870 m.). Bismarkas bijojo, kad Pijus IX ir būsimieji popiežiai sukels nestabilumą Vokietijoje, pasinaudodami popiežiaus neklystamumo dogma kaip politiniu ginklu ir supriešins katalikus su protestantais. Kad to išvengtų, Bismarkas nesėkmingai bandė susitarti su kitomis Europos valstybėmis, kad būtų įtakojami popiežiaus rinkimai. Europos valstybės turėtų sutarti dėl netinkamų kandidatų į Šventąjį Sostą ir instruktuoti kardinolus už ką balsuoti. Prūsijoje (išskyrus Reino kraštą) kaip ir kitose šiaurės Vokietijos valstybėse, dominavo protestantai, o pietų Vokietijoje (pvz., Bavarijoje) – katalikai. Iš viso trečdalis gyventojų buvo katalikai. Bismarkas manė, kad Romos katalikų bažnyčia turi per daug politinės galios ir buvo sunerimęs dėl Katalikų Centro partijos atsiradimo (1870 m.).
Bismarkas pradėjo antikatalikišką kampaniją, vadinamą „Kultūrine kova“ (Kulturkampf). 1871 m. Prūsijos kultūros ministerijoje panaikintas Katalikų departamentas. 1872 m. iš Vokietijos išvaryti jėzuitai. Bismarkas iš dalies rėmė prieš Romą nusistačiusių Senosios Katalikų bažnyčios ir liuteronybės susijungimą. Griežtesni 1873 m. įstatymai vyriausybei leido prižiūrėti švietimą Romos katalikų seminarijose ir apribojo drausminančias bažnyčios jėgas. 1875 m. reikėjo civilinių vedybų ceremonijų, kurios anksčiau buvo įmanomos tik bažnyčioje. Tačiau šios pastangos tik sustiprino Katalikų Centro partiją ir 1878 m. Bismarkas nutraukė „Kultūrinę kovą“, kad išsaugotų likusį politinį kapitalą. Tais pačiais metais mirė Pijus ir jį pakeitė pragmatiškesnis Leonas XIII, vėliau su Bismarku užmezgęs geresnius santykius.
„Kultūrinė kova“ padėjo į savo pusę patraukti pasaulietinę Nacionalinę liberalų partiją, kuri tapo pagrindine jo rėmėja Reichstage. Bet 1873 m. prasidėjo Ilgoji depresija (Gründerkrise), žlugus Vienos akcijų biržai. Tai buvo stipriausias smūgis Vokietijos ekonomikai nuo 1848–1849 m. revoliucijų laikų. Kad padėtų ekonomikai, kancleris apleido laisvą prekybą ir uždėjo muitus, o tai supykdė Nacionalinę liberalų partiją. „Kultūrinė kova“ ir jos pasekmės sukėlė visuomenės nepasitenkinimą šią programą rėmusia partija ir tuo pasinaudodamas Bismarkas atsiribojo nuo nacionalinių liberalų. Jų populiarumas smarkiai krito ir iki 1879 m. visi ryšiai su Bismarku nutrūko. Po to Bismarkas pradėjo ieškoti rėmėjų tarp konservatyvių frakcijų.
Kad išvengtų Austrijos-Vengrijos tautų problemų, valstybė bandė germanizuoti tautines mažumas, tokias kaip danai šiaurės Vokietijoje, prancūzai Elzase-Lotaringijoje ir lenkai rytų Vokietijoje.
Jo politika lenkų atžvilgiu buvo jiems nepalanki ir antilenkiška. Tai didino trintį tarp Prūsijos lenkų ir vokiečių. Ši politika buvo pagrįsta Bismarko įsitikinimu, kad lenkai kelia grėsmę Vokietijos valstybei. Pats Bismarkas rašė apie lenkus „kiekvienas nušauna vilkus, kai tik gali“ ir kalbėjo lenkiškai.
Bismarkas bandė sumažinti socializmo patrauklumą visuomenei, bandydamas patenkinti darbininkų klasę. Jis pradėjo daugybę socialinių reformų, kurios gali būti laikomos pirmaisiais Europoje darbo įstatymais. 1883 m. Sveikatos draudimo aktas suteikė darbininkams sveikatos draudimą, darbininkas mokėdavo du trečdalius, o darbdavys – vieną trečdalį įmokų sumos. Nelaimingų atsitikimų draudimo aktas atsirado 1884 m. O 1889 m. Vokietija pirmoji priėmė Pensijų įstatymą, bet pensinis amžius buvo 65 metai, o tokio amžiaus nedaug kas sulaukdavo. Kiti įstatymai uždraudė moterų ir vaikų darbą. Tačiau Bismarko pastangos nedavė laukto rezultato ir darbininkai vis tiek nebuvo patenkinti konservatyvia Bismarko vyriausybe.
Paskutiniai metai
1888 m. Vokietijos imperatorius Vilhelmas I mirė, palikdamas sostą Frydrichui III. Bet naujasis monarchas sirgo neišgydomu vėžiu ir tris savo valdymo mėnesius praleido kovodamas su liga, kol mirė. Sostas atiteko jo sūnui Vilhelmui II. Naujasis imperatorius priešinosi atsargiai Bismarko užsienio politikai ir pasisakė už energingą ir greitą ekspansiją, kuri turėjo iškovoti ir Vokietijai „vietos po saule“.
Konfliktas tarp Vilhelmo II ir jo kanclerio pablogino jų santykius. Bismarkas manė, kad gali nurodinėti Vilhelmui ir nekreipė dėmesio į jo politiką. Galutinis išsiskyrimas įvyko 1890 m. pradžioje, kai Bismarkas bandė įvesti toli siekiančius antisocialistinius įstatymus. Reichstago dauguma norėjo pritarti daugumai įstatymų, bet įvyko skilimas dėl akto, suteikiančio policijai galią išvyti socialistinius agitatorius iš namų, nes tuo laiku ši galia buvo taikoma pakenkti politiniams priešams. Nacionaliniai liberalai atsisakė padaryti šį įstatymą nuolatiniu, o konservatoriai grasino jį vetuoti, nes Bismarkas atsisakė jį šiek tiek pakeisti.
thumb|left|Bismarkas karjeros pabaigoje.
Ginčams tęsiantis Vilhelmas II susidomėjo socialinėmis problemomis, ypač elgesiu su kasyklų darbininkais, kurie streikavo 1889 m. ir dažnai pertraukdavo Bismarką taryboje, kad išsakytų savo nuomonę. Šis nesutikdavo su imperatoriaus politika ir bandė ją apeiti. Nors Vilhelmas pritarė įstatymo pakeitimui, Bismarkas vis tiek laikėsi savo. Kai jo argumentai neįtikino kaizerio, jis pasikarščiavo ir paaiškino, kodėl nori įstatymo žlugimo: socialistai agituos iki smurtinio susirėmimo, kuris bus panaudotas kaip pretekstas juos sutriuškinti. Vilhelmas II atsakė, kad nenori pradėti savo valdymo kruvina kampanija prieš pavaldinius. Kitą dieną, supratęs savo klaidą, Bismarkas nusileido kaizerio socialinei politikai.
Nepaisant to, santykiai su imperatoriumi blogėjo ir galutinis skilimas įvyko, kai Bismarkas ieškojo naujos parlamentinės daugumos, nes ankstesnę nuvertė antisocialistinių įstatymų žlugimas. Parlamente buvo dvi įtakingos partijos: Katalikų Centro partija ir konservatoriai. Bismarkas norėjo sudaryti naują bloką su Centro partija ir pakvietė Ludwig Windthorst aptartį sąjungą. Tai buvo paskutinis Bismarko politinis manevras. Vilhelmas įniršo sužinojęs apie Vindtorsto vizitą. Parlamentinėje valstybėje vyriausybės galva remiasi parlamento daugumos pasitikėjimu ir turi teisę sudaryti koalicijas daugumai užtikrinti. Tačiau Vokietijoje kancleris rėmėsi tik imperatoriaus pasitikėjimu, o Vilhelmas manė, kad imperatorius turi būti informuotas apie tokius susitikimus. Po karšto ginčo Bismarko namuose dėl valdžios imperijoje, Vilhelmas išbėgo užbaigdamas jų santykius. Bismarkas, atsidūręs situacijoje, kurios negalėjo panaudoti savo naudai, parašė piktą atsistatydinimo laišką.
thumb|Bismarkas per 80-ąjį gimtadienį (1895 m. balandžio 1 d.)
Bismarkas atsistatydino Vilhelmui II pareikalavus, 1890 m., sulaukęs 75 metų, o Vokietijos kancleriu ir Prūsijos ministru pirmininku tapo Leo von Caprivi. Praėjus mėnesiui po žmonos mirties, 1894 m. lapkričio 27 d. jis persikėlė į Frydrichsru netoli Hamburgo, veltui laukdamas, kol jo paprašys patarimo.
Vos tik palikus postą piliečiai pradėjo jį garbinti ir pradėjo rinkti pinigus statyti paminklams jo atminimui. Jam buvo suteikta daugybė garbės Vokietijoje, daug pastatų pavadinta jo vardu, knygos apie jį tapo bestseleriais. Be to jis dažnai buvo tapomas.
Bismarkas praleido paskutinius metus rinkdamas memuarus (Gedanken und Erinnerungen), kuriuose kritikavo imperatorių. 1898 m. jis mirė sulaukęs 83 metų ir yra palaidotas Bismarko mauzoliejuje. Princu fon Bismarku-Šionhauzenu tapo Herbertas.
Warcraft III
Warcraft III: Reign of Chaos (War3 ar WC3 ar RoC) – realaus laiko strateginis žaidimas, kurį sukūrė ir 2002 m. liepos 3 d. išleido „Blizzard Entertainment“ kompanija. Po metų buvo išleistas papildymas „The Frozen Throne“.
Apžvalga
Žaidimo pasaulis žaidėją perkelia į fantastinį pasaulį, kuriame vyksta karas tarp orkų ir žmonių. Žaidime yra kampanijos režimas, kuriame galima žaisti už abi puses, greitos kovos (skirmish) režimas, kuriame galima pasirinkt paprastą kova pasirinktame žemėlapyje, ir tinklo režimas (battle.net), kuris leidžia žaisti su kitais pasaulio žaidėjais.
„Warcraft III“ pasaulyje egzistuoja svarbiausios resursų rūšys: auksas, mediena ir maistas. Auksą galima išgauti aukso kasyklose, mediena gaunama iš kertamų medžių, o maisto atsargos gaunamos pastačius fermas.
Šiame žaidime, be žmonių ir orkų, pasirodė dvi naujos rasės: nemirėliai (Undeads) ir nakties elfai (Night Elves). Nemirėliai pasižymi karių pigumu ir greitu apmokymu, o nakties elfai daugiau pritaikyti sėlinimui ir turi daug kerų.
Žaidime taip pat svarbų vaidmenį vaidina herojai, kuriuos galima nusipirkti tavernose arba „išauginti“ specialiame pastate. Protingai naudojant herojus galima nesunkiai laimėti mūšį.
Kampanija
Kartu su papildymu žaidimas leidžia žaist 4 skirtingose kampanijose, kurios yra padalintos į dalis (chapters). Dažniausiai kampanijose pasitaiko bazės statymo ar priešo karių pulkų išnaikinimo misijos.
Muzika
Garsus ir muziką žaidimui parašė Treisis Bušas (Tracy W. Bush), Derekas Diukas (Derek Duke), Džeisonas Hajesas (Jason Hayes) ir Glenas Stefordas (Glenn Stafford). Žaidime taip pat labai gerai perteikiama kiekvienos rasės muzika, pavyzdžiui: nakties elfų muzikinį takelį sudaro indėnų muzika ir paslaptingi garsai, orkams skirti afrikietiški būgnų garsai, o nemirėliams – greitos melodijos.
Nuorodos
Warcraft ウォークラフト
Įsruties apskritis
thumb|left|200px|Rytų Prūsijos provincija iki 1905 m.: vakarinė dalis – [[Karaliaučiaus apygarda, rytinė dalis – Gumbinės apygarda]]Įsruties apskritis  – 1525–1818 m. Prūsijos kunigaikštystės (nuo 1736 m. Lietuvos departamento), (Hauptamt Insterburg), 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos administracinis teritorinis vienetas Mažojoje Lietuvoje. Centras – Įsrutis. Priklausė Lietuvos provincijai.
Istorija
Apskritis sudaryta 1525 m. susikūrus Prūsijos kunigaikštystei, po Vienos kongreso per 1815–1818 m. vykdytą reformą pertvarkyta. Apskrities plotas iki 1818 m. buvo 5600 km². Apskrityje buvo sukurta didžiausia Mažojoje Lietuvoje vokiečių dvarininkų žemėvalda, nes atkakliose lietuvių kovose su kryžiuočiais apskrities teritorija buvo labai nusiaubta, išliko mažai autochtonų baltų. Tačiau Įsruties apskrities teritorijoje iki 1709–1711 m. didžiojo maro ir bado, per kurį mirė apie 70 000 žmonių ir po jo sekusios didžiosios Prūsijos kolonizacijos iki 93 % apskrities gyventojų sudarė lietuvininkai, kiti – senbuviai vokiečiai, kolonistai lenkai ir mozūrai XVII a.-XVIII a. apsigyvenę pačioje pietinėje apskrities dalyje. Didelė gyventojų koncentracija lėmė miestų augimą, 1722–1725 m. miesto teises gavo Įsrutis, Geldapė, Gumbinė, Darkiemis, Stalupėnai.
1939 m. plotas buvo 1160 km², 174 gyvenvietėse ir 3 valstybiniuose dvaruose gyveno 48 710 žmonių. 1945 m. Įsruties apskrities teritorija atiteko TSRS, joje sudarytas Černiachovsko rajonas. Pietinė dalis atiteko Lenkijai, nuo 1999 m. įeina į Varmės–Mozūrų vaivadiją.
Gyventojai
Gyventojų surašymo duomenimis, įskaitant 1885 m. dislokuoto Pirmojo armijos korpuso kariškius, Įsruties apskrityje gyveno:
Gyventojai pagal tikėjimą
Lietuviai
Iš visų Mažosios Lietuvos apskričių Įsruties apskritis buvo labiausiai kolonizuota. 1736 m. duomenimis, iš 791 gyvenvietės 192 gyveno vieni lietuviai (24,3 %), 127 – vieni vokiečiai (16,1 %). Daugiausia vokiečių apgyvendinta Gumbinės, Darkiemio, Geldapės, Stalupėnų valsčiuose. 1736 m. iš valstybinių valstiečių, kurie sudarė daugumą gyventojų, turinčių ūkius, buvo: lietuvių šeimų 3139 (apie 52 %), kolonistų zalcburgiečių – 591, kitų vokiečių – 2303 šeimos, o iš viso atvykėlių buvo 2894 šeimos. Daug lietuvių gyveno vargingai, todėl ir į ūkininkų sąrašus nepateko, lietuvininkai tuo metu dar sudarė 65-70 % apskrities gyventojų.
XIX a. iki 13 padaugėjo evangelikų liuteronų parapijų, jose pamaldos laikytos ir lietuvių kalba, nors iki kolonizacijos bažnyčiose skambėjo vien lietuvių kalba, tik kai kuriose parapijose ir retai pamaldos laikytos vokiečių kalba. XIX a. pabaigoje lietuviškos pamaldos vykdavo jau tik kai kuriose parapijose. Apskrityje veikė Karalienės mokytojų seminarija.
1952 m. Stokholmo Tarpzoninis turnyras
'''1952 m. Stokholmo tarpzoninis šachmatų turnyras''' – tai pasaulio čempionato ciklo (1951–1954 m.) atrankinės šachmatų varžybos. Antrasis tarpzoninis vyrų turnyras vyko 1952 m. rugsėjo 14 – spalio 21 d. Saltsjobadene – Stokholme.
Turnyras
Turnyras atrinko 5-is šachmatininkus žaisiančius 1953 m. Kandidatų turnyre.
Dalyvių atranka
Dalyvavo 21 dalyvis iš 14 šalių (pradžioje – 22, bet po 2-jo rato dėl ligos iš turnyro pasitraukė Chulijo Bolbočanas, Argentina). Dalyviai buvo atrinkti iš 2-ojo zoninių turnyrų ciklo aštuonių zonų: iš 1-os, 3-os po 5 šachmatininkus, iš 2-os zonos - 4; iš  7-os – 2; iš 4-os, 5-os 6-os ir 8-os zonų po 1. Iš FIDE atsarginių sąrašo į turnyrą buvo įtrauktas H. Pilnikas (neatvykus JAV šachmatininkui) ir Štalbergas (vietoj mirusio J. Folčio). Turnyre dalyvavo ir Povilas Vaitonis.
Rezultatai
Turnyre pirmąją vietą iškovojo A. Kotovas – 16½ taško; 2-3 vietas pasidalijo T. Petrosianas ir M. Taimanovas – po 13½; 4-as buvo J. Geleris – 13; 5-as – J. Averbachas – 12½, kuris pagal geresnius papildomus rodiklius, aplenkė : S. Gligoričių, L. Sabo, G. Štalbergą, kurie vėliau irgi buvo įtraukti į 1953 m. kandidatų turnyrą.
Turnyro lentelė
Pasaulio šachmatų čempionato Tarpzoninis turnyras, Saltsjobadenas – Stokholmas 1952 rugsėjo 14 - spalio 21 d.
Mikalojus Talvošas
Mikalojus Talvošas (Tolvaiša) (m. 1598 m. rugsėjo 25 d.) – LDK valstybinis veikėjas, Minsko (1566–1570) ir Žemaitijos kaštelionas (1570–1588), Lietuvos dvaro maršalka (1588–1596), Trakų kaštelionas (1596–1598). Dinaburgo seniūnas (1577), Biržų tijūnas (1577) ir Radunės seniūnas (1581).