cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rusų animacijos istorija
Socialistinis realizmas
1934-ais metais Voltas Disnėjus (Walt Disney) atsiuntė kelių trumpametražių filmukų kino juostas su Mikimauzo (Mickey Mouse) personažu į Maskvos kino festivalį (Moscow Film Festival). Fyodoras Khitrukas, tada dar tik animatorius, prisiminė savo įspūdžius apie tą ekranizaciją duodamas interviu Otto Alderio (Otto Alder) filmui „Genijaus dvasia“ (The Spirit of Genius). Jis buvo visiškai priblokštas Disnėjus|Disnėjaus filmų]] sklandumo ir entuziastiškai vertino naujas animacijos galimybes, kurias siūlė Disnėjaus naudojamas animacijos kūrimo būdas.
Aukštesnes pareigas užimantys Rusijos oficialūs asmenys taip pat pritarė tokiai nuomonei, ir 1935 m. buvo įkurta Soyuzmultfilm kino studija, kurią sudarė anksčiau buvę maži ir nepriklausomi kino kūrimo vienetai Mosfilm, Sovkino ir  Mezhrabpromfilm. Šios naujai įkurtos studijos tikslas – kurti Disnėjaus tipo animaciją naudojant tik cel (celiuloidas, kino juosta) technologiją.
Jau nuo 1932 m. Sovietų rašytojų kongresas skelbė Socialistinio realizmo būtinybę ir futurizmo bei rusų avangardo įtaka animacijai ėmė nykti. Dabar pagrindinių kompiuterinių operacijų sąrašas pakeitė estetinių eksperimentų vietą ir apie dvidešimt metų Soyuzmultfilm kino studija dirbo naudodama cel technologiją bei darbo pasidalijimą. Ši studija tapo pagrindine animaciją kuriančia studija Sovietų Sąjungoje, kurianti vis didėjantį kiekį vaikų ir mokomosios animacijos, tačiau ankstesniems metams būdinga eksperimentinė dvasia buvo prarasta.
Vienas labiausiai nerimą keliančių transformacijos, kurią patyrė ne tik kino studijos, bet ir menininkai, pavyzdžių yra Mikhailas Tsekhanovskis (Mikhail Tsekhanovsky). Leningrade gimęs menininkas pelnė savo vardą iliustruodamas knygas. Jo manymu, animacija yra ideali medija perteikti savo stilių ir vystyti savo vizijas. Tarptautiniu mastu jis buvo pripažintas filmo „Paštas“ (Post) dėka, sukurto 1929 metais, kuris jam pelnė daugybę apdovanojimų tarptautiniuose kino festivaliuose. Įsivyraujant socialistiniam realizmui, jis turėjo atsisakyti savo inovatyvaus ir stipriai įtikinančio stiliaus, kurio praktikavimas Rusijoje buvo žinomas kaip „Éclair”: gyvo veiksmo filmavimas, kurį sekė kadras po kadro projekcijos, animatoriams buvusios vieninteliu šaltiniu, gebėjusiu perteikti judesį (Vakaruose tai žinoma kaip rotoskopingas). Skirtumai tarp vizualinių sprendimų yra aiškiai pastebimi, kuriuos tuo metu patyrė ne tik Mikhailas Tsekhanovskis, bet ir visa Sovietų animacija.
Du dešimtmečius studija apribojo save saikingumu ir tęsė nuobodžias liaudies pasakų ir komunistinių mitų adaptacijas. Išimtiniai atvejai galėtų būti aptikti nebent tik karo metų propagandos vietose, filmuotose evakuacijos į Samarkandą metu (1941-1943 m.), bet jų humoras yra neabejotinai nesąmoningas. Vis dėlto, tokie režisieriai kaip seserys Zinaida ir Valentina Brumberg su filmu Fedya Zaitsev (1948), Ivan Ivanov – Vano su 1954-ųjų filmu Moydodyr  (pirmoji versija pasirodė 1927 metais, tačiau jai trūksta antrosios versijos sklandumo) ar Levas Atamanovas (Lev Atamanov) su „Sniego Karaliene“ (The snow queen) (1957 metais perpasakota iš karto po Hanso Christiano Anderseno pasakos) sugebėjo sukurti savo žanro šedevrus, kuriems buvo įteikti įvairūs apdovanojimai festivaliuose visame pasaulyje, ir ilgam išliko animacijos istorijoje.
Nuo Chruščiovo „Atšilimo“ iki „Perestroikos"
Kuomet 1956 metais Nikita Chruščiovas (Nikita Khrushchev) paskelbė galą Josifo Stalino (Joseph Stalin) kultui, valstybėje buvo pradėtas kultūrinis ir politinis atnaujinimas. Nors animatoriams vis dar reikėjo laiko išsilaisvinimui iš ilgai trukusios „Éclair” tradicijos, nuo 1960-ųjų metų ir vėliau animaciniai filmai įgijo visiškai naujas ypatybes. To pradžia buvo Fiodoro Chitruko (Fyodor Khitruk) 1962 m. filmas „Nusikaltimo istorija“ (The Story of a Crime). Jis ne tik pakeitė animacijos stilių į tokį, kokį naudojo United Productions of America, bet pirmą kartą nuo Avangardo atsiradimo jis sugebėjo puoselėti šiuolaikinį pasakojimą.
Fiodoro Chitruko revoliucinis požiūris ir veiksmai įkvėpė daugybę jaunų animacijos režisierių išvystyti savitus stilius ir jų pateikimo būdus. Pavyzdžiui, bene politiškiausias buvo Andrėjus Chranovskis (Andrei Khrzhanovsky), ir jo siurrelistinis filmas „Stiklinė armonikėlė“ (The Glass Harmonica, 1968 m.). Taip pat verta paminėti Anatolijų Petrovą (Anatoly Petrov), kuris yra žinomas kaip kino žurnalo „Linksmoji karuselė“ (Vesyolaya Karusel, 1969 m.) įkūrėjas. Šis žurnalas taip pat suteikė galimybę pradedantiems režisieriams sukurti savo pirmuosius filmus. Tarp jų buvo tokie kūrėjai kaip Leonidas Nosyrevas (Leonid Nosyrev), Valerijus Ugarovas (Valery Ugarov), Eduardas Nazarovas (Eduard Nazarov), Ivanas Ufimcevas (Ivan Ufimcev) ir kiti.
1970 m. buvo pradėta rodyti  animacinį serialą -  „Na, palauk!“ (Nu, Pogodi!), režisierius – Vlačeslavas Kotionočkinas (Vyacheslav Kotyonochkin). Trumpos, karikatūrinės miniatiūros  apie  vilko bandymus pagauti kiškį, kurios subtiliai pašiepė sovietinį pasaulį  ir perteikė komiškas situacijas, greitai užkariavo daugybės žiūrovų simpatijas ir tapo vienu populiariausių animacijos serialų.
Stalinizmo laikotarpiu buvo nustota rodyti lėlių animaciją. Šis skyrius vėl buvo įsteigtas  tik 1953 m. kino studijoje Soyuzmultfilm. Pirmasis šio departamento vadovas Borisas Degtjarevas (Boris Degtyarev) kartu su jaunaisiais animatoriais dėjo pastangas atkurti  ir priminti apie šį žanrą, kuris buvo pamirštas jau nuo Aleksandro Ptuško laikų. Iš daugybės dailininkų išsiskyrė Vadimas Kurčevskis (Vadim Kurchevskiy) ir Nikolajus Serebriakovas (Nikolay Serebryakov). Šie jaunuoliai dirbo kartu prie savo pirmųjų filmų, pavyzdžiui, „Įsimylėjęs debesis“ (The Cloud in Love, 1963 m.). Net ir po to, kai nusprendė tęsti savo individualias karjeras, jų stilius išliko, kaip Bendazi yra pasakęs, estetiška realizmo ir baroko kombinacija, tai atsispindi Serebriakovo filme „Ne skrybėlėje yra laimė“ (Not in the Hat is there Happiness, 1968 m.) ir ypatingame Kurčevskio šedevre, (The Master of Clamecy) (1972 m., pagal Romaino Rolando (Romain Rolland) novelę Colas Breugnon).
Vėlesnės kartos atstovas Stanislavas Sokolovas (Stanislav Sokolov) pradėjo kurti tokius lėlių animacijos filmus, jog pastaroji įgijo naują, didesnę reikšmę. Jo būdas, pasižymintis sudėtingomis animacijos struktūroms ir įvairiais specialiaisiais efektais, atsispindi šiuose filmuose: „Didelis požeminis rutulys" (The Big Underground Ball, 1987 m., pagal Anderseną) ir „Juodai baltas filmas“ (Black and White Film, 1985 m.), kuris laimėjo Zagrebo apdovanojimuose.
Anatolijus Petrovas, filmo „Linksmoji karuselė“ (The Happy Merry-Go-Round, 1969 m.) kūrėjas, savo stiliumi buvo artimas realizmui (arti fotorealizmo). Viename iš jo mokslinės fantastikos filmų „Poligonas“ (Polygon, 1977 m.) tai yra labiausiai pastebima.
Jo kolega Genadis Sokolskis (Gennady Sokolsky) savo filmuose bandė naudoti patrauklius veikėjus  kartu su minimalistinės muzikos stiliumi. Filmų pavyzdžiai: „Serebryanoe kopytce" (, 1977 m.), "Myshonok Pik" (, 1978), "Pingvinuko Lolo nuotykiai"(, 1986–1987, su Kinjiro Yoshida).
Sverdlovsko kino studija (Sverdlovsk Film Studio) pristatė naują aukštos kokybės dažų ant stiklo animaciją „Sveiki Atvykę!“ (, 1986 m.)
Vienas žymiausių Rusijos animatorių yra Jurijus Noršteinas (Yuriy Norshteyn). Jo animaciniai filmai „Ežiukas Rūke“ (Little Hedgehog in the Fog, 1975 m.) ir „Pasakų Pasaka“ (Tale of tales, 1979 m.) pasižymi ne tik technine kokybe, tačiau ir sunkiai nukonkuruojamu stebuklingu grožiu. „Pasakų Pasaka“ 1984 ir 2002 metais buvo pripažinta geriausiu visų laikų animaciniu filmu Olympic Arts festivalyje Los Andžele. Prasidėjus Perestroikai, Noršteinas (Norshteyn) nebeturėjo galimybių baigti savo paskutiniojo filmo „Milinė“ (The overcoat).
Kitiems režisieriams pavyko lengviau prisitaikyti prie pasikeitimų, kuriuos lėmė Perestroika, jie netgi kalbėjo apie šiuos laikus savo filmuose. Gario Bardino (Garri Bardin) „Raudonkepuraitė“ (Little Red Ridinghood et le Wolf, 1991 m.) provokavo ne tik tuo, kad šio animacinio filmo pavadinime buvo įtraukta užsienio kalba, „Raudonkepuraitė“ taip pat buvo kupina aliuzijų į artėjančią komunizmo pabaigą. Aleksandras Tatarskis (Aleksandr Tatarskiy) 1988 metais netgi įkūrė savo nuosavą studiją Pilot (Пилот), kur prodiusavo absurdo filmus, įkvėptus Zagrebo Mokyklos (Zagreb School). Jurijus Noršteinas ir trys kiti žymiausi Rusijos animatoriai Fiodoras Chitrukas (Fyodor Khitruk), Andrėjus Chržanovskis (Andrei Khrzhanovsky) ir Eduardas Nazarovas (Eduard Nazarov) 1993 metais įkūrė mokyklą ir studiją, vadinamą SHAR studija, kuri egzistuoja ir veikia iki šių dienų.
Vėlesniais Studijos Ekran (tuo metu vadinosi Multtelefilm) egzistavimo metais, Genadijus Tiščenko (Gennady Tishchenko) visuomenei pristatė anime stiliaus elementus Rusijos animacijoje („Geonos Vampyrai“ (Vampires of Geona 1991 m.), AMBA (АМБА), 1994-1995 m.).
Rusų animacija šiomis dienomis
Po Sovietų Sąjungos subyrėjimo Rusijos animatorių situacija kardinaliai pakito. Nors valstybės pašalpos ženkliai sumažėjo, tačiau studijų, besivaržančių dėl tos pinigų sumos skaičius labai greitai išaugo. Dauguma studijų 1990-2000 metais uždirbo tik iš animacinių filmų, skirtų reklamai ir iš didelių Jungtinių Amerikos Valstijų ir kitų šalių animacijos studijų užsakymų. Nepaisant to, įvyko kelios itin sėkmingos tarptautinės koprodukcijos, pavyzdžiui, Aleksandro Petrovo (Aleksandr Petrov) (buvusio Sverdlovsko Filmų Studijos (Свердловская Киностудия) animatoriaus) Oskarą laimėjęs animacinis filmas „Senis ir Jūra“ (The old man and the Sea, 1999 m. sukurtas pagal Ernesto Hemigvėjaus novelę) arba Stanislavo Sokolovo (Stanislav Sokolov) „Žiemos Pasaka“ (The Winter‘s Tale, 1999 m. sukurta pagal Viljamo Šekspyro pjesę), kuri laimėjo Emmy apdovanojimus.
Nepaisant sunkmečio, Natalija Lukinych (Natalya Lukinykh) pažymi, jog Rusijos animacija 1990 metais laimėjo dvigubai daugiau tarptautinių prestižinių apdovanojimų nei rusiški vaidybiniai filmai. Ekonominei situacijai Rusijoje ėmus stabiliai gerėti, palengvėjo ir situacija animacijos rinkoje. Per trejus metus pasirodė keletas pilnametražių animacinių filmų - 2003 metais Melnitsa animacijos studijos prodiusuotas, pagal tokio paties pavadinimo Vilhelmo Haufo pasaką sukurtas, "Nykštukas Nosis" (Little Longnose), bei Soulnečny Dom studijos 2006 metais išleistas, "Princas Vladimiras" (Prince Vladimir), kuris yra paremtas tikrais Rusijos istorijos faktais ir tapęs pačiu pelningiausiu visų laikų rusų animacijos filmu.
Nors Rusijos animacija dar toli gražu nepasiekė tokios didybės, kokią ji turėjo prieš Sovietų Sąjungos žlugimą, tačiau reikšmingi pakeitimai buvo įvykdyti ir tapo aišku, jog atgimusi Rusijos animacijos industrija kardinaliai skirsis nuo tos, kuri karaliavo 1980 metais. Pasak Andrėjaus Dobrunovo (Andrei Dobrunov), studijos Sonnechny Dom vadovo, net keletas Rusijos animacijos studijų šiuo metu dirba būtent animuotų vaidybinių filmų srityje.
Osobennyj, išleistas 2006 metų liepos 31 dieną, yra pirmas rusiškas vaidybinis filmas, kuriame buvo panaudota CG animacija. Dabar įvairios animacijos studijos jau yra išleidusios apie aštuonetą tokių filmų. Tuo pat metu Soyuzmultifilm studija bendradarbiaudama su Michailu Švemvakinu (Mikhail Shvemvakin) prodiusavo lėlinės animacijos filmą Gofmaniada, kuris buvo sukurtas be jokios kompiuterių pagalbos. 2007 metais buvo pradėtas Morevna projektas, kuriuo buvo siekiama sukurti mokslinės fantastikos pasakojimą pagal liaudies sakmę apie Mariją Morevną (Marya Morevna) naudojant anime stilistiką bei pasitelkus programinę įranga Synfig. Filmas turėjo būti išleistas su Creative Commons licencija.
2009 metų pradžioje Rusijos animaciją ištiko nauja krizė - Goskino neribotam laikui atidėjo finansavimą visiems projektams, o 2010 metams valstybė perpus sumažino lėšas skiriamas animacijos produkcijai. Animacijos industrijos bendruomenė protestuodama kreipėsi į prezidentą ir į publiką. 2010 metais dauguma pagrindinių studijų, tarp jų ir Pilot, buvo arba jau uždarytos, arba ant uždarymo ribos. Goskino taip ir neįvykdė savo susitarimų bei įsipareigojimų mokėti už filmus, kurie buvo užsakyti ir kuriuos studijos jau buvo sukūrę, didžioji dauguma studijų buvo priversta remtis vien valstybės teikiama parama. Be to, Disney kompanijai buvo pateikti kaltinimai dėl antikonkurencinės politikos naudojimo norint išstumti rusišką animaciją ir įsitvirtinti Rusijos televizijos kanaluose.
Disney padalinys Rusijoje
The Walt Disney turės savo naują padalinį Rusijoje, žinomą kaip Disney CIS arba The Walt Disney Company CIS, o dalis Disney bus pervadinta i Disneyfilm CIS, kad susitapatintų su Rusijos Walt Disney Motion Pictures padaliniu.
Rusų animacija populiariojoje kultūroje
Vienoje ,,Simpsonų” animacinio filmo serijoje, pavadinimu ,,Krusty Gets Kancelled” vaizduojama politinio komunistų bloko parodija – katė ir pelė, vadinamos Darbininku ir Parazitu. ,,Simpsonų” kūrėjas Metas Groeningas (Matt Groening) prasitarė, kad Darbininko ir Parazito apsireiškimas yra jo vienas mėgiamiausių momentų animacinio serialo istorijoje.
Airių komedijinis teatras, pavadinimu ,,Sliekų Dieta” (Diet Of Worms) sukūrė daug trumpų animacinių serijų ankstyvųjų Sovietų stiliumi, vadinamų ,,Katės mormono nuotykiai” (The Adventures Of Puffincat). Šių animacinių filmų pasakotojas – vyras, kalbantis perdėtai ryškiu rusišku akcentu.
2004- aisiais metais izraelitų pora – Džonatanas ir Maša Zur (Yonathan and Masha Zur) išleido dokumentinį filmą ,,Rusijos Magija” (Magia Russica) apie rusų animaciją Sovietmečiu.
Lietuviška animacija sovietmečiu
Sovietmečiu daugiausia profesionalių filmo kūrėjų dirbo Maskvoje. Lietuvos animacijos industrija kaip ir visi kiti lietuviški medijų kanalai buvo tiesiogiai priklausomi nuo sovietų valdžios, kuriai buvo visiškai nepalanku prisidėti prie lietuviškos animacijos kūrimo. Todėl per televiziją dažniausiai buvo transliuojama tik rusiška animacija (filmukų serija "Senoji animacija", "Na palauk" ir t. t.). Tačiau atsirado vienas kitas entuziastas, kūręs individualiai – 1964 metais Zenonas Tarakevičius nupiešė pirmąjį lietuvišką pieštos animacijos filmą – 8 min. trukmės „Vilką ir siuvėją“. 1970 m. Juozas Sakalauskas subūrė grupelę menininkų ir pradėjo piešti animacinius filmus priešgaisrinės apsaugos, autoinspekcijos užsakymu. Taip buvo sukurti animaciniai filmai „Ežio namas“ (1968), „Telesforas gatvėje“ (1970).
1980-ais iš visų Sovietų Sąjungos respublikų tik Lietuvoje nebuvo profesionalios animacijos studijos.1982 m. studijuoti animacinių filmų režisūros Maskvoje išvyko žinoma grafikė Nijolė Valadkevičiūtė. 1983 m. Lietuvos kino studijoje ji sukūrė pirmąjį lietuvišką profesionalų animacinį filmą „Medis“.
„Lietuvos kino studijoje“ animacinių filmų režisieriais pradėjo dirbti Zenonas Šteinys, Ilja Bereznickas, Henrikas Vaigauskas, Ieva Bunokaitė, Jūratė Leikaitė, Aurika Selenienė, Algirdas Selenis ir kt. Ilja Bereznickas debiutavo su filmu „Paskutinė dovana“ 1985 m. animacinių filmų vaikams ir jaunimui festivalyje Portugalijoje buvo apdovanotas pagrindiniu prizu. Per šį laikotarpį pasirodė apie 10 šio autoriaus animacinių filmų. 1987 m. Ilja Bereznickas sukūrė bene patį žinomiausią lietuvišką animacini filmą „Baubas“.
Animacinių filmų studijos Lietuvoje pradėjo kurtis tik atgavus nepriklausomybę. 1998 m. sukurtas pirmasis pilnametražis pieštinis animacinis filmas „Odisėjas“, kurį režisavo Valentas Aškinis.
Kūdros
Kūdros – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Tubelių.
Meriras
thumb|250px|Salos pakrantė
Meriras  – nedidelė koralinė sala Mikronezijoje, Palau valstybėje, Sonsorolio valstijoje. Plotas – 0,9 km². Salos ilgis 2,6 km, plotis 0,4 km, aukštis iki 11 m. Merirą supa 160–1100 m pločio koralų rifas. Visa sala apaugusi palmėmis, kitais medžiais ir krūmokšniais. Už 50 km į šiaurės vakarus nuo Meriro yra Pulo Ana.
2000 metais saloje gyveno 5 gyventojai, jie visi susitelkę salos šiaurėje esančiame Melielio kaime. Yra radijo stotis.
Švenčionių apskritis (1843–1915)
Švenčionių apskritis  – Rusijos imperijos administracinis-teritorinis vienetas dabartinės Lietuvos šiaurės rytuose ir gretimose Baltarusijos teritorijose, egzistavęs 1842–1915 m. Centras – Švenčionys. Apskritis užėmė teritorijas, kur dabar yra Švenčionių rajonas Lietuvoje, taip pat Pastovių rajonas Baltarusijoje.
Istorija
Atsirado 1843 m. performavus Užnerio apskritį. Iki 1915 m. priklausė Rusijos imperijos Vilniaus gubernijai.
1897 m. apskrityje gyveno 172,2 tūkst. gyventojų, iš kurių 47,5 % buvo baltarusiai; 33,8 % - lietuviai, 7,1 % - žydai; 6,0 % - lenkai; 5,4 % - rusai. Švenčionių mieste gyveno 6025 žmonių.
1915–1918 m. per apskritį ėjo fronto linija, tad apskritis buvo panaikinta. 1918 m. atkurta Lenkijos sudėtyje kaip Švenčionių apskritis.
Administracinis suskirstymas
1913 m. apskrityje buvo 21 valsčius:
Vaitkūnų apylinkė (Jieznas)
Vaitkūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Aukštadvario valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jiezno rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Užuguosčio apylinkės.
Mesina
Mesina  – Italijos uostamiestis Sicilijoje, provincijos centras. Išvystyta laivybos, naftos, chemijos, cemento, maisto pramonė. Yra universitetas, botanikos sodas, keli muziejai, tarp jų – 1775 m. įkurtas Zoologijos muziejus, šiuolaikinio meno galerija.
Istorija
Miestas įkurtas 730 metais pr. m. e. Jį įkūrė graikų kolonistai sikulų genties gyvenamoje vietovėje ir pavadino Zankle. 5 a. pr. m. e. miestą užėmęs Kalabrijos Redžo tironas Anaksilas jį pervadino Mesina, kaip manoma, pagal pietvakarių Graikijos provincijos Mesenijos vardą. 264 m. pr. m. e. miestą užėmė Senovės Roma. Jai valdant, miestas vadintas Mesana. Nuo 535 m. Mesiną valdė Bizantija. 1061 m. jį užėmė normanai. 1548 m. Mesinoje Ignacas Lojola įsteigė pirmąją jėzuitų kolegiją. 1783 m. miestą ir šiauriau esantį Italijos regioną sukrėtė penkių Kalabrijos žemės drebėjimų serija. 1860 m., vykstant Italijos suvienijimui, miestą užėmė D. Garibaldžio vadovaujamos pajėgos. 1908 m. gruodžio 28 d. miestą sugriovė labai galingas Mesinos žemės drebėjimas, po kurio sekė ir cunamio bangos. Katastrofos metu žuvo kelios dešimtys tūkstančių regiono gyventojų. 1943 m. miestas buvo smarkiai bombarduotas Sąjungininkų karo aviacijos, kurį tuo metu buvo užėmusios Vermachto pajėgos.
Architektūra
Mesinoje gausu skirtingų architektūros stilių pastatų. Išliko XII a. normanų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų katedra, XX a. pradžioje ji buvo rekonstruota. Stovi gotikos stiliaus Švč. Mergelės Marijos, Šv. Pilypo Nerio bažnyčios, keli XVI - XVII a. fortai, veikia daug įvairių stilių fontanų.
Stačioji barborytė
Auga drėgnose pievose, upelių, griovų šlaituose, ežerų pakrantėse. Lietuvoje ganėtinai reta.
950 m.
950 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
951 m.
951 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Ragiana
Ragiana (Paradisaea raggiana) – žvirblinių (Passeriformes) būrio rojaus paukščių (Paradisaeidae) šeimos paukštis.
Patinai dažnai spalvingesni už pateles. Patino galva geltona, gerklė metalinio blizgesio žalia, o uodega – tamsiai raudona. Veisimosi sezono metu medžių viršūnėse besivaržantys patinai demonstruoja plunksnas, bandydami patraukti praskrendančių patelių dėmesį. Pasirodymo pabaigoje visi patinai išsitempia ir ant nugaros išskleidžia raudonų plunksnų kuokštą. Susiporavusios patelės vienos suka lizdus ir augina jauniklius.
thumb|left|210px|Ragiana
Sutkai
Sutkai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Gerdžiūnų. Yra Sutkų Švč. Mergelės Marijos, Belaisvių Vaduotojos, bažnyčia.
Gyventojai
miniatiūra|250px|left|Naujoji Sutkų bažnyčia (neužbaigta)
Intuponių apylinkė
Intuponių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Aukštadvario valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jiezno rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Užuguosčio apylinkės.
Mesjė 7
thumb|250px|M7 spiečius Ptolemėjaus spiečius (M7, NGC 6475) – padrikasis spiečius Skorpiono žvaigždyne, matomas plika akimi. Nuo Saulės nutolęs 800 šviesmečių. Jo regimasis ryškis yra 3,3. Spiečius slenka link mūsų 14 km/s greičiu.
Ryškiausia žvaigždė yra 5,6 ryškio geltonoji milžinė.
Spiečius buvo žinomas jau Klaudijui Ptolemėjui, 130 m. pr. m. e., kuris jį aprašė kaip „Skorpiono geluonį sekantį ūką“. Todėl buvo pasiūlyta pavadinti jį „Ptolemėjaus spiečiumi“, šis pavadinimas turi kiek tai pripažinimo. Giovanni Battista Hodierna 1654 m įžiūrėjo 30 žvaigždžių. Iš viso dabar žinoma apie 80 šviesesnių nei 10 ryškio.
Spiečius gerai matomas. Pro teleskopą atrodo jog jo žvaigždės „projektuojamos daugybės tolimų ir neryškių Paukščių tako žvaigždžių fone“.
Mėlynasis rojaus paukštis
Mėlynasis rojaus paukštis (Paradisaea rudolphi) – žvirblinių (Passeriformes) būrio rojaus paukščių (Paradisaeidae) šeimos paukštis.
Patinai yra melsvai juodomis galvomis, turkio mėlynumo sparnais ir turi ilgas, į vielą panašias uodegos plunksnas – vimpelus. Vestuvinių ritualų metu kabo žemyn galva ant šakų, virpindami išskleistus sparnus, demonstruodami nuostabias spalvas ir skleisdami įvairius šaižius garsus. Apie šių paukščių dauginimąsi žinoma nedaug, tačiau atrodo, kad kaip ir kiti rojaus paukščiai, patinai jauniklių auginti nepadeda.
Fajumo muchafaza
Fajumo muchafaza  – muchafaza Egipto vidurio-šiaurinėje dalyje. Šiaurėje ribojasi su Gizos muchafaza, pietuose – su Beni Sueifo muchafaza. Administracinis centras – Fajumas.
Miestai
Svarbiausi miestai:
Pašaltuonio apylinkė
Pašaltuonio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Eržvilko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Skaudvilės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Stėgvilų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Pašaltuonio apylinkė prijungta prie Eržvilko apylinkės.
Bisau Gvinėjos vyrų futbolo rinktinė
Didesnių pasiekimų neturi.
Trečiasis kelias
"Trečiasis kelias" – naujoji centro kairės politikos atmaina, kuri atsirado, kai politikai tolo nuo tradicinės "kairės ir dešinės" politikos.
Ištakos
Tačiau mintis rasti politikoje "trečiajį kelią" susilaukė didelės kritikos. Daugelis konservatorių manė, kad naujoji politika yra beveik tuščia, be turinio, ir panašesnė į politinę pozą, o ne strateginę programą, kurią iš tiesų būtų galima įgyvendinti. Tuo metu tradiciniai kairei priklausantys politikai teigia, kad "trečiasis kelias" per mažai skiria dėmesio nelygybės ir nesaugumo problemoms.
Bambuseae
Bambuseae – didžiausią įvairovę turinti bambukų triba. Tribą sudaro sumedėjusios tropinės rūšys, kurių kai kurios gali užaugti iki 20 ir daugiau metrų aukščio. Bambuseae tribai artima mažų žolinių bambukų Olyreae triba, mažiau gimininga — drėgnuosiuose miškuose paplitusi sumedėjusių Arundinarieae augalų triba. Bambuseae išskiriami į du kladus: neotropinius (potribės Arthrostylidiinae, Chusqueinae ir Guaduinae) ir paleotropinius (potribės Bambusinae, Hickeliinae, Melocanninae ir Racemobambosinae).
Trečiasis kelias
Politikos bruožai
"Trečiojo kelio" politika siekė vyriausybės pertvarkos, pilietinės visuomenės ugdymo, ekonomikos pertvarkos, gerovės valstybės reformos, ekologinės modernizacijos ir globalinės sistemos reformos:
Kalninė kielė
Kalninė kielė (Motacilla cinerea) – kielinių (Motacillidae) šeimos paukštis.
Trečiasis kelias
Šaltiniai
Third Way (centrism)
Bambuseae
Potribės ir gentys
Tribai priklauso 73 gentys, kurios toliau skirstomos į vienuolika potribių:
Šunkariai
Šunkariais vadinami kaimai:
Kalninė kielė
Išvaizda
Kalninė kielė kiek mažesnė už geltonąją kielę, tik kalninės uodega ilgesnė už kūną, nugara melsvai pilka, antuodegis geltonas. Patino kūno viršutinė pusė pilka. Antuodegis gelsvai žalias. Uodega ir sparnai rudai juodi. Kraštinės uodegos plunksnos baltos, kitos dvi poros plunksnų baltai dėmėtos. Antakis ir „ūsai“ balti. Gerklė ir pagurklis juodi, o likusi apatinė kūno dalis geltona. Snapas juodas. Kojos rusvos. Rainelė tamsiai ruda. Patelės antakis ir „ūsai“ neryškūs. Gerklė ir krūtinė su baltomis dėmėmis. Poilsio apdaru patino antakis neryškus, gerklė ir pagurklis baltai rusvi. Patelės gerklė ir pagurklis visiškai balti. Jaunikliai panašūs į suaugusius paukščius poilsio apdaru, tik pauodegys būna geltonas.
Paplitimas
Eurazijoje arealą nusakyti sudėtinga. Europoje paplitusi pietinėje Skandinavijoje, kalnuotuose regionuose nuo Pirėnų iki Krymo. Šiaurėje arealas siekia vakarinę Baltijos pakrantę, Kolos pusiasalį, pietuose tęsiasi iki Viduržemio jūros pakrantės. Azijoje paplitusi Mažosios Azijos regione, Kaukazo, Kopetdago, Irano ir Afganistano kalnynuose, Hindukuše, Tian Šanio, Pamyro, Altajaus kalnų sistemoje. Nuo vakarinės Uralo papėdės Sibiro kalnais paplitusi iki Kolymos kalnagūbrio, Ochotsko ir Japonų jūros pakrantės. Šiaurėje arealas siekia Jamalo pusiasalį, Jenisejaus žemupį, pietuose tęsiasi iki Altajaus, Hvanghės žemupio. Gyvena Šiaurės Afrikoje, kai kuriose Atlanto, Ramiojo vandenyno, Viduržemio jūros salose. Žiemoja Afrikoje, Artimuosiuose ir Viduriniuosiuose Rytuose.
Lietuvoje retkarčiais aptinkama traukimo metu rudenį arba pavasarį.
Biologija
thumb|left|270px|Kalninės kielės čirškėjimas Veisimosi periodu gyvena kalnuose, miškų ir alpinėje juostoje, pakyla beveik iki amžinojo sniego ribos. Poros išsidėsto priklausomai nuo vietovės hidrografinio tinklo. Peri kalnų upių ir upelių krantuose. Aptinkama ir kiek toliau nuo tekančio vandens, miške bei krūmuose tarp akmenų, nedidelių vandens telkinių, nevengia gyvenviečių. Traukimo laikotarpiu ir žiemą gali gyventi didelių miestų soduose bei parkuose.
Aktyvi dieną. Greitai bėginėja upelių pakrantėse, pievutėse, renka maistą nuo žolių, krūmų ir žemutinių medžių šakų, gaudo vabzdžius ore. Visą laiką ant žemės kraipo uodegą, kaip ir kitos kielės, kiek pabėgėjusi paskrenda. Skrenda banguotai. Balsas panašus į baltosios kielės, tik kiek šaižesnis. Pora užima tam tikrą plotą, kurio centrą aktyviai gina. Traukia nedideliais, kiek pakrikusiais būreliais.
Lytiškai subręsta kitą pavasarį, veisimosi periodu laikosi poromis. Per metus aptinkamos dvi arba trys dėtys. Vienoje dėtyje paprastai būna 5–6 kiaušiniai, perimi maždaug 14 dienų, padėjus paskutinį. Peri abu poros nariai. Jaunikliai lizde išbūna apie dvi savaites.
Kiaušai
Kiaušai – kaimas Anykščių rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 8 km į rytus nuo Anykščių. Senos kaimo kapinaitės.
Etimologija
Manoma, jog kaimo pavadinimas XIX a. viduryje kilo nuo čia gyvenusios Kiaušų giminės pavardės. Iki tol, o kartais ir XX a. pradžioje, vietovė buvo vadinama Kaniūkiškiu.
Kazanlekas
Kazanlekas (trak. ir ) – miestas vidurio Bulgarijoje, Stara Zagoros srityje. Įsikūręs Kazanleko slėnyje, netoli Balkanų kalnų, prie Eninskos upės. Kazanleko savivaldybės administracinis centras. Vienas iš 15-os didžiausių šalies pramoninių centrų (hidraulinių įrenginių, staklių, muzikos instrumentų gamyba, medienos apdirbimo, tekstilės, maisto (konservų, mėsos, javų) pramonė), kuriame 2014 m. duomenimis, gyveno 50 542 gyventojai. Mieste gaminamas rožių aliejus. Veikia eterinių aliejų tyrimų institutas.
Istorija
Miesto teritorijoje žmonės gyvena nuo neolito (6–5 tūkstantmečio pr. m. e.). 4–3 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo valdomas trakų. Netoli Kazanleko buvo rastas Trakijos sostinė – Seutopolis (🇬🇷), netoli kurios 4 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo pastatytas Kazanleko trakų kapas. 1979 m. kapas buvo įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo objektų sąrašą.
Dabartinis miestas įkurtas XV a.
Loftas
thumb|„Cotton's Gardens“ – loftais paversti sandėliai [[Hokstonas|Hokstone (Londonas)]] Loftas ( – „palėpė, viršutinis prekybinio pastato ar sandėlio aukštas“) – (gyvenamojo) būsto tipas, butas; gyvenimui pritaikytas apleistas fabrikas ar kitas pramoninio tipo pastatas, buvusios dirbtuvės.
Istorija
Idėja nenaudojamus gamybinius, pramoninius pastatus pritaikyti gyvenimui bei darbui kilo XX a. 3 dešimtmetyje JAV (Manhatane, Niujorkas). Tuomet žemės kaina miesto centre greitai pakilo, dėl ko daugumą pramoninių objektų teko iškelti į miestų pakraščius. Centrinėse miestų dalyse liko stovėti tuščios erdvios patalpos. Jomis pradėjo domėtis menininkai. Juos sužavėjo loftų erdvumas (aukštos lubos, puikios apšvietimo galimybės), palyginti nedidelės nuomos kainos.
XX a. 5 dešimtmetyje loftai išpopuliarėjo. Per dešimtmetį daugelis apleistų gamyklų JAV tapo stilingomis menininkų dirbtuvėmis. Būtent loftuose virė ir tų laikų bohemos gyvenimas. Populiarūs dailininkai loftuose kūrė galerijas bei studijas. Loftu fabriką pavertė ir amerikiečių menininkas Endis Varholas. Jis įrengė pirmąjį loftą rytinio Manhatano 47-ojoje gatvėje.
Vėliau nuomoti didžiules architektūrinę vertę įgijusias patalpas miesto centre menininkams tapo per brangu. Jų vietas užėmė sėkmingai dirbantys advokatai ir finansininkai. 1960-aisiais loftų idėja pasiekė Europą – Angliją, Vokietiją, Austriją ir Olandiją.
Šiandien loftai egzistuoja beveik kiekviename Amerikos ir Europos didmiestyje. Jų yra ne tik prestižiniuose centriniuose rajonuose, bet ir miestų pakraščiuose, kur netipinis gyvenamasis būstas yra pigesnis. Vakaruose šių senų pramoninių patalpų paklausa yra tokia didelė, kad jų liko visai nedaug, todėl statybininkai stato naujus loft stiliaus pastatus.
FC Iskra-Stal Rîbniţa
Ribnicos „Iskra-Stal“ – Moldavijos futbolo klubas iš Ribnicos.
Loftas
Stilius
Pagrindinis lofto bruožas – didžiulė atvira erdvė, kuri apima ne vieną 100 m² (loftu nėra vadinama mažesnė negu 100 m² ploto patalpa). Pertvaromis erdvė paprastai nedalinama – atskiriamas nebent miegamasis kambarys ar pagalbinės patalpos.
Loftui būdinga:
Loftai Lietuvoje
Lietuvą loftų idėja pasiekė XX a. pabaigoje (menininkų iniciatyva). Atitinkamų patalpų kaina išaugo apie 10 kartų (pvz., XX a. pabaigoje gamykloje „555“ 1 m² patalpų kaina – apie 500 litų; 2008 m. nekilnojamo turto bendrovių siūlomų gamyklų patalpų kaina – iki 5000 litų už 1 m²). Pastaruoju metu į loftus investuoja ir verslininkai, nekilnojamojo turto agentūros.
Didžiausias loftų kvartalas – netoli Vilniaus centro (Taraso Ševčenkos gatvėje) sovietmečiu veikusi radiotechnikos matavimo prietaisų gamykla, vadinta gamykla „555“. Pirmoji erdvioje (500 m²) gamyklos patalpoje įsikūrė reklamos bendrovė „Ideé fixe“. Keli menininkai šioje gamykloje įkūrė pirmąsias dirbtuves.
2002 m. buvusios spaustuvės „Tiesa“ patalpose įkurta „Menų spaustuvė“. 2003 metais pradėtas projektas „Sapiegos dominija“ paskatino lietuviškų loftų kūrimąsi (namas yra Vilniuje, Antakalnyje, kadaise didikams Sapiegoms priklausiusio namo valdose).
Ateitis
Amerikoje bei Europoje tikri loftai vertinami, kadangi jų liko nedaug. Pvz., Niujorke lofto 1 m² kainuoja iki 12 000 JAV dolerių, Čekijoje – nuo 3 000 iki 4 000 JAV dolerių; Maskvoje lofto su vaizdu į Maskvos upę 1 m² kaina – apie 30 000–50 000 JAV dolerių. Tenkindami rinkos poreikius, nekilnojamojo turto vystytojai jau stato loftų imitacijas. Tai naujos statybos namai ir butai, įrengti kaip loftai. Naujos statybos pastatuose išlaikomos pagrindinės loftų ypatybės – erdvumas bei dydis. Naujuose pastatuose geriau apgalvotos komunikacijų sistemos, numatytas šildymas, kurio nebuvo originaliuose loftuose. Naujame 2007 m. bendrajame Vilniaus plane numatyta, kurias pramoninės teritorijas galima keisti į gyvenamas – komercines.
Anykščių valsčius
Anykščių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Anykščiai. Dabar valsčiaus teritorijoje yra Anykščių seniūnija.
Istorija
Valsčius minimas nuo XV a. 1516 m. Ldk Žygimantas Senasis Anykščių dvarą ir valsčių su Anykščiais įkeitė Žemaitijos seniūnui ir Anykščių valdytojui Mykolui Kmitai Kuncevičiui už 1000 kapų grašių paskolą. XVI a. valsčiui priklausė Svėdasai ir Rokiškis. 1545 m. buvo sukilę valsčiaus valstiečiai. Carmečiu valsčius įsteigtas 1861 m. Kauno gubernijoje. 1923 m. valsčiuje buvo 16 868 ūkiai. 1928 m. Petras Tarasenka valsčiuje pažymėjo radinius iš akmens amžiaus Anykščiuose, lietuvių (aisčių) senkapius Anykščiuose, Barbiškiuose, Semeniškėliuose, Šauliuose, piliakalnius Anykščiuose ir Semeniškėliuose, akmenis Anykščiuose, Puntakiuose, Stakiuose. 1931 m. prie Anykščių valsčiaus prijungtas Andrioniškio valsčius. Anykščių valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Anykščių rajonui (13 apylinkių).
Gyvenvietės
1933 m. valsčiuje minimi kaimai:
Kamojys
Kamójys (arba Kamojai̇̃;, ) – agromiestelis šiaurės vakarų Baltarusijoje, prie kelio Švenčionys–Pastovys, 10 km į pietus nuo Adutiškio, netoli sienos su Lietuva, Vitebsko sritis. Anksčiau kaimas priklausė Užnerio apskričiai, čia gyveno daug lietuvių, dabar mažiau.
Kamojys išsidėstę ant kalvos, pro miestelį teka dešinysis Birvėtos intakas Kamoja, dab. vasarą išdžiūstantis, tačiau anksčiau ja buvo plukdomi sieliai, vyko upių prekyba.
Istorija
Kamojys minimi nuo XVI a. pradžios. XVI a. priklausė kunigaikščiui A. Pronskiui, XVI–XVIII a. – bajorams Rudaminoms Dusetiškiams, 1722 m. kaimą nusipirko Sulistrovskiai, kurie jį valdė iki XX a.
Nuo 1550 m. minimas Kamojų miestelis. 1606 m. turgaus aikštėje pastatyta gynybinio pobūdžio Kamojų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia. XVII–XVIII a. veikė parapinė mokykla. XIX a. minimas miestelis ir dvaras Švenčionių apskrityje, Kamojų valsčiaus centras. 1939–1941 m. ir nuo 1944 m. TSRS vadovybės priskirti Baltarusijos TSR. 1942 m. nacių okupacinės valdžios sprendimu Kamojys prijungti prie Lietuvos generalinės srities.
Architektūra
thumb|Kamojys 2011 metais
Kamojų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia pastatyta 1603–1606 m., 1861 m. rekonstruota. Kvardatinio plano su pusapvale abside, turi gynybinės architektūros bruožų: pagrindiniame vakariniame fasade yra 4 arkinės nišos, buvusios angos, šoniniuose 16 m aukščio ir 5 m diametro cilindriniuose bokštuose yra apskritos šaudymo angos. Per visą gyvavimo laikotarpį bažnyčia nebuvo uždaryta, netgi valdant komunistams valdžia gerbė vietinį kunigą Bulko, kuris karo metais išgelbėjo žymų partizanų vadą. Bažnyčioje yra paveikslas, kurį padovanojo dailininkas Alfredas Romeris (1832–1897). Bažnyčios rūsiuose palaidoti apie 40 Ašmenos seniūnų.
Išlikęs akmeninis XV a. kryžius, žydų kapinės.
Gyventojai
1690 m. miestelis turėjo 130 dūmų. 1997 m. buvo 746 gyventojai.
Lietuviai
Praeityje Kamojys priklausė lietuvių etninėms žemėms. XIX a. viduryje ties Kamojais ėjo lietuvių ir baltarusių kalbinė riba, kalbėta mišriai. Iki Antrojo pasaulinio karo apylinkėje lietuvių kalbą mokėjo 300–500 žmonių. 1942 m. lietuviais užsirašė 10% valsčiaus gyventojų. 1942–1944 m. Kamojų valsčiuje įsteigta 12 lietuviškų pradinių mokyklų. 1993 m. mokančių lietuvių kalbą Kamojų apylinkėje buvo apie 10 gyventojų.
Kartupių apylinkė
Kartupių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Eržvilko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Skaudvilės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Openiškių apylinkės, dalis Mosteikių apylinkės ir dalis Fermų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Kartupių apylinkė prijungta prie Gabšiškių apylinkės ir Varlaukio apylinkės.
Vyčio Kryžiaus ordino Riterio kryžius
Vyčio kryžiaus ordino Riterio kryžius – aštuonioliktas pagal svarbą Lietuvos valstybės apdovanojimas. Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu Vyčio Kryžiaus ordinu apdovanojami asmenys, pasižymėję didvyriška narsa ir ištverme ginant Lietuvos Respublikos laisvę ir nepriklausomybę.
Istorija
Vyčio Kryžiaus ordinas įsteigtas 1919 m., kai kovose su bolševikais susikūrė Lietuvos kariuomenė. Pradžioje vadintas kryžiumi „Už Tėvynę“ ir buvo aukščiausias valstybės apdovanojimas. 1920 m. vasario 3 d. Prezidento įsaku pavadintas Vyčio Kryžiumi. 1927 m. balandžio 1 d. priimtas Vyčio Kryžiaus įstatymas, o tų pačių metų rugpjūčio 31 d. patvirtintas Vyčio Kryžiaus statutas. 1930 m. rugsėjo 1 d. pavadintas Vyčio Kryžiaus ordinu. 1938 m. lapkričio 23 d. Kaune įvyko Vyčio Kryžiaus kavalierių suvažiavimas, skirtas pagerbti asmenims, labiausiai pasižymėjusiems kovoje dėl Lietuvos laisvės.
Vyčio Kryžiaus ordinas – pirmasis 1991 m. sausio 15 d. atkurtas tarpukario Lietuvos valstybės apdovanojimas. 1991 m. pirmuosius Vyčio Kryžiaus ordino ženklus pagamino dailininkas Aloyzas Jonušauskas, vėliau gamino Vilniaus kombinatas „Dailė“, šiuo metu – Lietuvos monetų kalykla ir TŪB „Gurtana“. Iki 1996 m. ordino kaspinus gamino Lietuvos tekstilės institutas, dabar – Danijos firma „Morch and Sons“ Kopenhagoje. Keliadešimt Vyčio Kryžiaus 5-ojo laipsnių ordinų 1992 m. pagaminta Paryžiuje, firmoje Arthus Bertrand.
1991-2000 metais Vyčio Kryžiaus ordinu apdovanoti 396 asmenys. Iš jų: 5-ojo laipsnio – 91.
Vyčio Kryžiaus ordino šventė – lapkričio 23-oji – Lietuvos karių diena.
Aprašas
thumb|Ordiną sudaro:
Riterio kryžius kabinamas prie kaspinėlio.
Ordino laipsniai
Vyčio Kryžiaus ordino Riterio kryžius yra ordino 5-asis laipsnis. Kiti laipsniai:
Vyčio Kryžiaus ordinu apdovanojami asmenys, didvyriškai gynę Lietuvos laisvę ir nepriklausomybę:
Šiuo ordinu gali būti apdovanojami didvyriškai žuvusieji ir asmenys po mirties.
Ordinais paprastai apdovanojama nuosekliai – pradedant nuo žemiausio laipsnio: Riterio, Karininko, Komandoro, Komandoro didžiuoju ir Didžiuoju kryžiais, tačiau Vyčio kryžiaus ordinui ši taisyklė negalioja. Teisę Respublikos Prezidentui teikti kandidatus apdovanoti ordinu krašto apsaugos ministras, teisingumo ministras, vidaus reikalų ministras. Teikimai ordinų kancleriui pristatomi ne vėliau kaip prieš du mėnesius iki apdovanojimo dienos – Vasario 16 - osios arba Liepos 6-osios. Juose pateikiama kiekvieno kandidato biografija, nuopelnų aprašymas, duomenys apie ankstesnius valstybės apdovanojimus, nurodymas, kokiam apdovanojimui pristatoma, taip pat asmens tapatybę patvirtinančio dokumento kopija. Už valstybės apdovanojimui teikiamų asmenų duomenų tikrumą atsako juos teikiančios organizacijos, institucijos ir pareigūnai. Teikimai apdovanoti valstybės ordinais, medaliais ir kitais pasižymėjimo ženklais svarstomi Apdovanojimų taryboje. Jos išvados pateikiamos Respublikos Prezidentui, tačiau Respublikos Prezidentas gali apdovanoti ir Apdovanojimų tarybai nesvarsčius. Ordiną iškilmingai įteikia Respublikos Prezidentas arba jo įgaliotas asmuo.
Skalbimo mašina
thumb|right|190px|Skalbimo mašina
Skalbimo mašinoje įtaisytas centrinis besisukantis būgnas, į kurį dedami skalbiniai bei paduodamas vanduo ir skalbimo priemonės. Stipriai besisukantis būgnas daugelyje skalbyklių modelių taip pat ir sausina skalbinius.
Moderniose automatinėse skalbimo mašinose yra paruoštos skirtingos skalbimo programos įvairių tipų audiniams skalbti, taip pat yra galimybė atidėti skalbimo laiką (pvz., jei norima skalbti tuo metu, kai elektra pigiausia) bei gausybė kitų funkcijų ir galimybių.
Kas sukūrė pirmąją elektrinę skalbimo mašiną, nėra žinoma. Dažnai šis nuopelnas klaidingai priskiriamas Alva Fišeriui (Alva Fisher), kuris tokį įrenginį užpatentavo 1901 m., tačiau JAV patentų biure yra ir ankstesnių įrašų. Skalbyklės išpopuliarėjo, kai visuotinai tapo prieinama elektra.
LSMU Medicinos fakultetas
Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Medicinos fakultetas – didžiausias Lietuvos sveikatos mokslų universiteto fakultetas. Jame ruošiami medicinos specialistai.
Istorija
Medicinos fakulteto ištakos siekia 1920 m., kai Lietuvos aukštuosiuose kursuose buvo įkurtas Medicinos skyrius. 1922 m. vasario 16 d. atidaryto Lietuvos universiteto Medicinos fakulteto pirmuoju dekanu patvirtintas dr. Petras Avižonis. Steigiamojo Seimo priimtame universiteto statute buvo numatyti ir Medicinos fakultete pradėjo veiklą Medicinos, Farmacijos, Odontologijos, Veterinarijos skyriai. 1933 m. atidaryti naujieji, dabartiniai Medicinos fakulteto rūmai A. Mickevičiaus gatvėje. 1924-1946 m. Medicinos fakulteto dekano prof. Vlado Lašo iniciatyva 1937 m. pradėtos statyti Vytauto Didžiojo universiteto klinikos. 1950 metais Kauno universitetą pertvarkius į KPI ir KMI, Medicinos fakultetas tapo Gydomuoju, bei įsteigtas atskiras Farmacijos-stomatologijos fakultetas. Gydomajame fakultete įvestos šešerių metų studijos. Vėliau Gydomasis fakultetas buvo pertvarkytas į Teorinės medicinos fakultetą ir Klinikinės medicinos fakultetą. 1989 m. po Kauno medicinos instituto reorganizacijos šie fakultetai tapo Kauno medicinos akademijos padaliniais. Vietoje katedrų įkurtos profilinės, kuriose derinamas pedagoginis, mokslinis ir praktinis darbas. 1993 m. lapkričio 13 d. Teorinės medicinos ir Klinikinės medicinos fakultetai buvo sujungti į Medicinos fakultetą.
Katedros
Šiuo metu medicinos fakultetui priklauso:
952 m.
952 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Liciškėnų apylinkė
Liciškėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Jiezno valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jiezno rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Vėžionių apylinkės.
Aukštaičiai (Panevėžys)
Aukštaičiai – Panevėžio miesto dalis, esanti pietrytinėje miesto dalyje, prie Aukštaičių gatvės.
Kudžionys
Kudžionys – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Turgelių.
Netoliese įsikūrę Mažieji Kudžionys.
Didysis rojaus paukštis
Didysis rojaus paukštis (Paradisaea apoda) – žvirblinių (Passeriformes) būrio rojaus paukščių (Paradisaeidae) šeimos paukštis.
Šis paukštis yra 42-45 cm ilgio. Tuoktuvių metu į medį šokiui susirenka 12-20 patinų. Jie išskleidžia sparnus, o dominuojantis patinas lieka centre. Gyvena Aru salose ir Naujosios Gvinėjos pietinėje dalyje.
Unisonas
Unisonu muzikoje vadinamas intervalas tarp garsų, kurių dažnių santykis yra 1:1. Unisonu skambantys garsai yra girdimi kaip to paties aukščio, tačiau ausis gali atskirti, kad jie sklinda iš skirtingų šaltinių. Unisonas yra laikomas geriausiai derančiu (konsonuojančiu) sąskambiu, tuo tarpu intervalai, labai artimi unisonui, bet jam nelygūs, yra laikomi labiausiai nederančiais (disonuojančiais).
Muzikos teorijoje unisonas yra žymimas gr1 ir kartais dar yra vadinamas prima.
Unisonu skambančių garsų pora gali turėti skirtingus tembrus, tai yra, skambėti iš kelių skirtingų instrumentų ar žmonių balsų. Tokių garsų pagrindiniai dažniai sutampa, ir jie skiriasi tik savo aukštesniųjų harmonikų amplitudėmis.
Kai dainuoja ne vienas, o keli žmonės, pavyzdžiui, chore, jiems tai lengviausia daryti dainuojant „vienu balsu“, tai yra, unisonu, kartais akomponuojant instrumentu, kuris groja identišką melodiją balsams. Tokia muzikos rūšis yra vadinama monofonine. Jos priešingybė yra polifoninė muzika, kurioje skamba daugiau nei du skirtingi balsai arba instrumentas groja nesutampančią su vokalo melodiją. Reikia pastebėti, kad muzika, kurioje yra keli balsai, judantys lygiagrečiai vienos ar kelių oktavų intervalu vienas nuo kito, taip pat laikoma monofonine.
Muzikos sintezatoriuose unisonu vadinami du ar daugiau osciliatorių, kurie suderinami vienas su kitu. Šis efektas yra dažnai naudojamas techno ir transo muzikoje norint stipresnio, sodresnio ir išraiškingesnio garso.
Mosėdžio dvaras
Istorija
Vakarų Žemaitiją nuo XIII a. vidurio valdė Vokiečių ordinas (Livonijos ordinas). Vokiečiams Torūnės taika 1411 m. Žemaitiją pripažinus Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, 1413–1417 m. vyko žemaičių krikštas, kuris turėjo paliesti Skuodo, Ylakių, Barstyčių ir Mosėdžio apylinkes. 1421 m. Mosėdyje buvo pastatytas Žemaičių vyskupo dvaras, kuriam priklausė Mosėdis ir 13 kaimų.
Dvaro sodyba buvo pastatyta ant Mosėdžio piliakalnio. Ją statant, piliakalnio gynybinis pylimas buvo nukastas, didžioji dalis apsauginio griovio užpilta žeme. Sodybos statiniai buvo mediniai, vienaukščiai.
XVI a. pradėjus plisti Žemaitijoje protestantiškai reformacijai, vyskupas Vaclovas Virbickis šalia dvaro 1544 m. pastatė pirmąją katalikų bažnyčią.
Vyskupas Merkelis Geišas apie 1631 m. buvo pavedęs dvarą administruoti Varnių vyskupijos kapitulai, bet vyskupas Jurgis Tiškevičius netrukus jį atsiėmė.
Šalia bažnyčios netrukus pradėjo kurtis miestelis, kuris, kaip ir aplinkiniai kaimai, buvo Žemaičių vyskupo jurisdikcijoje. 1659–1660 m. dvarą ir apylinkes nusiaubė švedų kariuomenė. Besirūpinantis dvaro ir jo pavaldinių gerove, vyskupas Jonas Jeronimas Krišpinas-Kiršenšteinas 1703 m. suteikė Mosėdžio miesteliui turgų, o vyskupas Jonas Dominykas Lopacinskis 1762 m. – prekymečių privilegiją.
Neptūnizmas
Neptūnizmas – uolienų kilmės hipotezė, pasak kurios, uolienos susidarė iš vandenyje išsiskyrusių arba mechaniškai nusėdusių nuosėdų. Kristalinės uolienos esančios pirminės, jos susidariusios pirminiame vandenyne, sėmusiame visą Žemę, cheminės kristalizacijos būdu. Sluoksniuotosios uolienos (dabar vadinamos nuosėdinėmis), kuriose yra fosilijų, esančios mechaninės pasaulinio tvano nuosėdos, o vulkaninės susidariusios dėl požeminių gaisrų.
Mosėdžio dvaras
Istorija
Panaikinus baudžiavą ir įkūrus valstiečių luomo savivaldą, dvaro administracijos pastate buvo įkurdinta Mosėdžio valsčiaus valdyba ir viršaitis, žemės taikos teisėjas, policijos valdininkas ir pan.
Neptūnizmas
Diskusijose su plutonizmo šalininkais dėl bazalto kilmės išaiškėjo neptūnizmo vienpusiškumas. XIX a. 3 dešimtmetyje įrodyta vulkaninė bazalto kilmė, magminių ir nuosėdinių uolienų sąvokos pagrįstos moksliškai, todėl neptūnizmas prarado metodologinę reikšmę.
Mosėdžio dvaras
Istorija
Tarpukario žemės reformos metu dvaras panaikintas, o jo centras atiduotas Mosėdžio valsčiaus savivaldybei, kuri išlikusiuose dvaro pastatuose įkūrė Mosėdžio pradžios mokyklą, o magaziną nugriovė.
Literatūra
Adolfas Nezabitauskis. Mosėdis. - Mūsų žodis - 1967 m. kovo 11 d.