cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
MMORPG
Žaidime vartotojai dalyvauja per savo susikurtų veikėjų grafinius atvaizdus, kurie sąveikauja su aplinka (kariauja, keičia inventorių ir panašiai). Žaidžiant šio žanro žaidimą žaidėjo sėkmė priklauso ne nuo jo paties, o nuo veikėjo išugdytų įgūdžių ir patirties, kuri dažniausiai gaunama naikinant NPC (kompiuterio valdomus veikėjus), vykdant užduotis, arba kaip kai kuriuose tokio tipo žaidimuose žaidžiant prieš kitus žaidėjus. MMORPG žaidimuose įprasta pasirinkti įvairius veikėjo parametrus, pvz., rasę, klasę, išvaizdą, lytį ir t. t.
Pagal iš tikro egzistuojančius ar pramanytus MMORPG rašomi LitRPG žanro fantastiniai kūriniai.
Istorija
Nors dauguma ankstyvųjų XX a. 8-ojo dešimtmečio RPG žaidimų PLATO sistemai palaikė keletą vienu metu prisijungusių žaidėjų, daugelio žaidėjų režimas išpopuliarėjo tik apie 10-ojo dešimtmečio vidurį. Pavyzdžiui, „Square“ sukurtas „Secret of Mana“ (1993) turėjo kooperatyvinį režimą, leidusį žaisti dviejų ar trijų asmenų grupėse. Vėliau „Diablo“ (1996) apjungė CRPG su veiksmo žaidimo elementais ir interneto kelių žaidėjų režimu, kuris leido vienu metu keturiems žaidėjams patekti į tą pačią vietovę ir kartu kautis su būriais priešų.
Netrukus dėl sparčiai populiarėjančio galimybės žaisti internetu pritaikymo radosi grafiniai MUD žaidimai, kurie vėliau peraugo į daugelio žaidėjų internetinius vaidmenų žaidimus.
Populiariausi MMORPG žaidimai
Šiuo metu pasaulyje pagal populiarumą lyderiauja „World of Warcraft“, „Guild Wars“, „9Dragons“, „Silkroad Online“, „Runescape“. Lietuvoje taip pat labai paplitę „Lineage II“, „MU Online“.
Mario Balotelli
Marijus Balotelis (g. 1990 m. rugpjūčio 12 d.) – iš Ganos kilęs FC Sion klubo ir Italijos rinktinės puolėjas.
Karjera
Gimė Italijoje, imigrantų iš Ganos Barwuah šeimoje. Vaikystėje turėjo sveikatos problemų, tėvai gyveno skurde, todėl buvo atiduotas į prieglaudą. 1993 m. trejų metų vaiką įsivaikino italų Balotelių šeima.
2010 m. rugpjūčio 13 d. persikėlė į Angliją, Mančesterio „City“ klubą, su kuriuo pasirašė trejų metų sutartį.
Žaidėjas pagarsėjo dėl prastos sportinės disciplinos ir įsivėlimo į nuolatinius skandalus (konfliktus su komandos draugais, avarijas, atvirą pinigų švaistymą ir kt.).
2013 m. sausio 30 d. M. Balotelli perėjo į Serie A klubą AC Milan. Jau debiutinėse rungtynėse su Udinese Calcio ekipa Mario pelnė du įvarčius. Šioje ekipoje italas žaidė dvejus metus, per kuriuos sužaidė 43 rungtynes ir pelnė 26 įvarčius.
2014 m. rugpjūčio 21 d. Milano klubas susitarė su Liverpool komanda dėl žaidėjo perleidimo už 16 milijonų svarų mokestį.
2015 m. rugpjūčio 27 d. Liverpool klubas išnuomavo sezonui žaidėją AC Milan klubui.
2016 m. rugpjūčio 31 d., paskutinę perėjimų dieną, paskelbta, kad italas kaip laisvas agentas prisijungia prie OGC Nice klubo.
2019 m. sausį žaidėjas nutraukė sutartį su Nicos klubu ir perėjo į Olympique de Marseille komandą. Marselio klube italas praleido sezoną.
Tapęs laisvu agentu 2019 m. rugpjūčio 18 d. M. Balotelli sugrįžo į Serie A lygą ir prisijungė prie Serie B čempiono Brescia klubo.
Nuo 2020 m. italas yra Serie B lygoje žaidžiančios A.C. Monza komandos narys.
2021 m. liepą M. Balotelis persikėlė į Turkijos „Adana Demirspor“ komandą.
2022 m. rugpjūčio 31 d. italas pasirašė dvejų metų sutartį su Šveicarijos „FC Sion“ komanda.
Homefront: The Revolution
Siužetas
Veiksmas vyksta 2029 metais, praėjus dvejiems metams po įvykių „Homefront“ dalyje ir ketveriems metams, kai Didžioji Korėjos Respublika yra užpuolusi Jungtines Amerikos Valstijas ir, kurioje netikėtai prarado vakarinių valstijų kontrolę kaip ir Aliaskos ir Havajų teritorijas.
Netekusi vakarinių valstijų kontrolės Korėjos Respublika nusprendžia sutelkti savo kariuomenę ir užgrobti rytines valstijas, kuriose Filadelfija tampa pagrindine baze. Deja, Filadelfija yra stipriai saugoma policijos, kurioje kiekviena vietove yra akylai saugoma, žmonės gyvena baimindamiesi Korėjos kontrolės veiksmų rajonuose. Mieste išauga sukilėlių būrys, kuris su kiekviena diena vis stiprėja ir siekia išsivaduoti iš priešų gniaužtų. Pagrindiniai žaidimo herojai, pasipriešinimo lyderė Dana ir jauniausias grupuotės narys Etanas „Paukštukas" Bredis, sieks susigrąžinti Filadelfiją.
Kirgizijos futbolo varžybos 2016 m.
Galutinė lentelė
Šaltinis: flashscore.com svetainės duomenys
Moçambola
Moçambola – aukščiausioji Mozambiko futbolo lyga, organizuojama nuo 1976 metų. Čempionatą organizuoja Mozambiko futbolo federacija, čempionas iškovoja teisę atstovauti šaliai Afrikos žemyno turnyruose. Lygoje dėl čempiono vardo kovoja 14 komandų.
Istorija
Mozambiko futbolo čempionatas pradėtas organizuoti 1976 metais. Liga 2M pavadintose varžybose pirmajame sezone varžėsi 5 komandos.
2023 m. sezonas
1.Black Bulls (Maputo)         9   7  1  1  15- 3  22 2.UD Songo                     9   5  1  3  10- 4  16 3.CD Costa do Sol (Maputo)     9   5  1  3   9- 6  16 4.Ferroviário da Beira         9   4  3  2  11- 8  15 5.AD Vilanculo                 9   4  1  4   6- 5  13 6.Ferroviário de Lichinga      9   3  4  2  11-11  13 7.Ferroviário de Nampula       9   4  1  4   8- 8  13 8.Ferroviário de Maputo        9   4  1  4   7- 8  13 9.Baía de Pemba FC             9   2  4  3   8- 9  10 10.Ferroviário de Nacala        9   2  3  4   7-10   9 11.Ferroviário de Quelimane     9   2  0  7   5-16   6 12.CD Matchedje (Maputo)        9   1  2  6   6-15   5
2022 m. sezonas
1.UD Songo                    22  15  5  2  34- 9  50 2.Black Bulls (Maputo)        22  15  4  3  45-18  49 3.Ferroviário de Nampula      22  12  4  6  25-19  40 4.Ferroviário de Maputo       22   9  6  7  23-16  33 5.Ferroviário da Beira        22   6 11  5  25-19  29 6.Ferroviário de Lichinga     22   8  4 10  21-23  28 7.CD Costa do Sol (Maputo)    22   8  4 10  22-27  28 8.AD Vilanculo                22   7  5 10  21-30  26 9.Ferroviário de Nacala       22   8  2 12  20-29  26 10.GD Incomáti (Xinavane)      22   4 10  8  12-23  22       Relegated 11.Matchedje (Mocuba)          22   4  5 13  16-38  17       Relegated 12.Liga Desportiva (Maputo)    22   3  6 13  13-26  15       Relegated
Laukstyčių pilis
Laukstyčių pilis, Laukstetų pilis  – pilis XIII a. antrojoje pusėje Vokiečių ordino pastatyta strategiškai svarbioje prūsų sembų vietovėje – Sembos kyšulyje ant Aismarių šiaurinio kranto, į šiaurę nuo Piliavos, prie buvusios protakos iš marių į Baltijos jūrą, į pietus nuo buv. Kaliningrado srities kaimo Pavlovo.
Istorija
Nuo 1305 m. pilyje rezidavo komtūras, XIV a. joje įkurta riterių prieglauda. 1429 m. pilyje mirė Heinrichas fon Plauenas. Laukstyčių sąsiaurį visiškai apnešus smėliu XV a. pabaigoje pilis prarado karinę reikšmę. Prūsijos karaliaus Frydricho I įsakymu XVIII a. pr. per 1700–1721 m. Šiaurės karą nugriauti du korpusai ir didysis bokštas, pusiau apgriautas danskeris, išardyta galerija, gynybinė siena. Akmenys ir plytos panaudotos Piliavos tvirtovei statyti. 1884 m. pilis pertvarkyta į mokyklą. Po 1888 m. gaisro sunyko priešpilis. XX a. pr. pilis suremontuota. Pilis nukentėjo per 1945 m. TSRS–Vokietijos kariuomenių kovas dėl Piliavos. Po karo iki 1989 m. ją sugriovė Kaliningrado sritis gyventojai – ieškota Gintaro kambario. 2000 m. liekanos su rūsiais visiškai išgriautos.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje pilyje buvo paslėpta dalis Prūsijos slaptojo valstybės archyvo Karaliaučiuje dokumentų. 1945 m. vasarą P. Pakarklio ekspedicija rado svarbios lituanistikos ir prūsistikos – K. Donelaičio „Metai“, M. Pretorijaus „Prūsijos įdomybės, arba Prūsijos regykla“ (Deliciae Prussicae, oder Preussische Schaubuhne) rankraščius.
Aleksandras Borodinas
Aleksandras Porfirijevičius Borodinas (, 1833 m. spalio 31/lapkričio 12 d. – 1887 m. vasario 15/27 d.) – gruzinų kilmės rusų kompozitorius bei chemikas. Borodinas buvo XIX a. žinomos kompozitorių grupės pavadinimu „Могу́чая ку́чка”, skirtos kurti unikalią rusų klasikinę muziką, narys. Aleksandras Borodinas geriausiai žinomas dėl savo simfonijų, dviejų styginių kvartetų, simfoninės poemos „Centrinės Azijos stepėse“ bei operos „Kunigaikštis Igoris“. Muzika iš minėtos simfoninės poemos, jo simfonija Nr. 2, taip pat opera „Kunigaikštis Igoris“ bei jo styginių kvartetai vėliau buvo pritaikyti JAV miuzikle „Kismet“.
Gydytojas bei chemikas pagal profesiją ir išsilavinimą Borodinas anksti ėmė tyrinėti organinę chemiją. Nors jis geriau žinomas kaip kompozitorius, mediciną ir mokslą Borodinas laikė pagrindine savo veikla, o muziką ir muzikinę kūrybą praktikavo tik laisvalaikiu arba sirgdamas. Kaip chemikas Aleksandras Borodinas pasižymėjo moksliniais tyrimais organinės sintezės srityje, įskaitant tai, kad jis yra vienas iš pirmųjų chemikų, pademonstravusių nukleofilų reakcijas „Nucleophilic substitution“, taip pat yra bendras su kitais mokslininkais aldolinės reakcijos „aldol reaction“ atradėjas.
Aleksandras Borodinas buvo švietimo propaguotojas Rusijoje. Sankt Peterburge jis įkūrė Moterų medicinos mokyklą, kurioje dėstė iki 1885 m.
Ankstyvieji gyvenimo metai
thumb|left|Rusijos chemikų draugijos įkūrėjai, tarp kurių yra ir Aleksandras Borodinas, 1868 metais
Aleksandras Borodinas gimė 1833 m. spalio 31 d. Sankt Peterburge. kaip nesantuokinis 62 metų Gruzijos didiko Luko Stepanovičiaus Gedevanišvilio ir ištekėjusios 25 metų rusės Evdokijos Konstantinovnos Antonovos sūnus. Dėl Aleksandro gimimo aplinkybių tėvas bajoras jį užregistravo kaip vieno iš savo baudžiauninko Porfirijaus Borodino sūnų. Nuo baudžiavos tėvas jaunąjį Borodiną išlaisvino, kai berniukui buvo sukakę septyneri metai. Suteikė jam ir jo motinai būstą bei išlaikymą. Nepaisant to, Aleksandro Borodino niekada viešai nepripažino jo motina. Ją nuo vaikystės Aleksandras vadino tik „teta“.
A.Borodinas augo aprūpintas dideliame keturių aukštų name. Kartu augo dar du jo broliai. Nors Aleksandro statusas neleido jam lankyti tinkamos gimnazijos, visų akademinių dalykų jis pramoko iš korepetitorių, kurie mokė jį namuose. Jau jaunystėje Aleksandras Borodinas puikiai kalbėjo prancūzų ir vokiečių kalbomis, taip pat mokėsi ir anglų bei lotynų kalbų. Jaunasis kompozitorius anksti išmoko groti fleita, fortepionu ir violončele. Maždaug 1847 metais jis parašė koncertą fleitai ir fortepionui.
Nuo dešimties metų Borodinas domėjosi chemija, kuri ilgainiui tapo jo profesine sritimi. Ta pati „nelegali“ jaunuolio kilmė, nesant teisinių galimybių pakeisti socialinę padėtį, privertė Borodino motiną prašyti iždo rūmų pareigūnų, kad jie įrašytų jos sūnų į trečiąją pirklių gildiją. Tokiu būdu Aleksandras Borodinas gavo teisę baigti vidurinę mokyklą ir tęsti studijas aukštojoje mokykloje.
1850 m. Aleksandras Borodinas įstojo į Sankt Peterburgo medicinos-chirurgijos akademiją. Studijų metais Borodinas rašė kūrinius fortepijonui, kūrė romansus, kamerinę instrumentinę muziką. Tai sukėlė jo studijų vadovo Nikolajaus Zinino nepasitenkinimą, kuris manė, kad muzikos pamokos trukdo rimtam moksliniam darbui. Borodino biografai dažnai cituoja Zinino pareiškimą, viešai pasakytą liudininkų akivaizdoje:
Baigęs mokslus A.Borodinas pradėjo dirbti chirurgu karo ligoninėje, tų pačių metų balandį jis tapo Sankt Peterburgo medicinos – chirurgijos akademijos Bendrosios patologijos ir bendrosios terapijos katedros asistentu, kiek vėliau, kaip Nikolajaus Zinino asistentas, vedė studentams praktinius seminarus. 1858 m. Borodinas apsigynė medicinos daktaro disertaciją, tema – „Apie arseno ir fosforo rūgščių analogiją chemijoje ir toksikologijoje“ „Об аналогии мышьяковой кислоты с фосфорною в химическом и токсикологическом отношениях“.
Tų pačių metų vasarą Aleksandras Borodinas praleido Soligaličiuje (Kostromos sritis), kur tyrinėjo vietinių mineralinių vandenų sudėtį. Tyrimo, kurį jis paskelbė 1859 m. laikraštyje „Moskovskie vedomosti“ (birželio 3 d. Nr. 130), darbas buvo pakartotinai išleistas kaip atskira knyga pavadinimu „Soligaličo druskų mineraliniai vandenys“. Šio darbo rezultatai naudojami ir šiuo metu Soligaliče registruotame kurorte.
1856 m. spalio mėn. budėdamas ligoninėje Borodinas susipažino su Modestu Musogorskiu, kuris toje ligoninėje dirbo pareigūnu. Jaunasis gydytojas ir jaunasis karininkas rado bendrą kalbą apie muziką, jų ryšys nenutrūko ir ateityje. Musogorskio kūrybiniai eksperimentai padarė didelį įspūdį Borodinui.
Stažuotės užsienyje (1859–1862 m.) ir paskutinieji gyvenimo metai
thumb|190 px|right|Aleksandras Borodinas (autorius [[Ilja Repinas)]]
1857 m. Aeksandras Borodinas pirmą kartą išvyko į Europą, pabuvojo Belgijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje eidamas karališkojo dvaro oftalmologo I. I. Kabato sekretoriaus ir vertėjo pareigas. 1859 m. spalio mėn., globojamas Nikolajaus Zinino, Borodinas išvyko stažuotei į užsienį su tikslu pasirengti konkursui chemijos docento pareigoms užimti. Beveik trejus metus jis daugiausiai dirbo chemijos laboratorijose Vokietijoje (Heidelberge) ir Italijoje (Pizoje), taip pat keliavo po Prancūziją ir Šveicariją.
1860 m. rugsėjo mėn. A.Borodinas kartu su N. Zininu ir Dmitrijumi Mendelejevu dalyvavo garsiajame tarptautiniame chemikų suvažiavime Karlsrūhėje. Šiame suvažiavime buvo aiškiai apibrėžtos sąvokos „atomas“ ir „molekulė“ („dalelė“, „korpuskula“), o tai reiškė medžiagos struktūros atominės-molekulinės teorijos triumfą. Konferencijos metu taip pat buvo pristatyti nauji elementų atominiai svoriai, nustatyti prancūzų chemiko Šarlio Frederiko Žeraro ir jo mokinių darbais. 1861 m. Heidelberge Borodinas atrado reakciją, šiuo metu vadinamą Borodino-Hunsdikerio reakcija ((halogenų poveikis karboksirūgšties sidabro druskoms).
1861 m. gegužės mėn. Heidelberge Borodinas susitiko su Jekaterina Sergejevna Protopopova, kuri sirgo lėtine plaučių liga ir atvyko gydytis į Vokietiją. Protopopova pasirodė esanti gera pianistė (ji mokėsi pas čekų pianistą Erviną Šulgofą) ir tobulos klausos savininkė. Ji buvo Šopeno ir Šumano gerbėja bei organizavo mėgėjiškus naujos (romantiškos) kamerinės muzikos koncertus. Gaivūs muzikiniai įspūdžiai paskatino Borodino susidomėjimą kompozicija – pasirodė jo sukurta „Violončelės sonata pagal Bachą“, „Styginių trio“ ir „Styginių sekstetas“, „Scherzo fortepijonui keturiomis rankomis“.
1861 m. rugsėjį Jekaterinos Sergejevnos sveikata pablogėjo. Heidelbergo profesorius patarė jai skubiai pakeisti klimatą ir vykti į pietus, į Italiją. Borodinas lydėjo Protopopovą šioje kelionėje. Po susitikimo su Pizos universiteto chemijos profesoriais Sebastianu de Luca ir Paolo Tassinari, kurie šiltai priėmė Rusijos kolegą, Borodinas gavo galimybę stažuotis vietos universiteto laboratorijoje. Joje 1862 m. pirmą kartą chemijos istorijoje Borodinas išgavo fluoro organinį junginį – benzoilfluoridą – ir surado metodą karboksirūgšties fluoridams gauti. Italijoje Borodinas taip pat neapleido muzikos, sukūrė „Kvintetą fortepijonui“. 1862 m. rugsėjį Aleksandras Borodinas grįžo į Sankt Peterburgą, tą patį rudenį jis susitiko su Michailu Balakirevu ir pateko į jo grupelę, kuri vėliau tapo žinoma kaip „Galingoji sauja“. Tų pačių metų gruodį Borodinas tapo Medicinos-chirurgijos akademijos docentu ir pradėjo dėstyti neorganinės chemijos kursą. 1864 m. kovo mėn. jis pradėjo vadovauti Chemijos katedrai kaip ordinarinis profesorius.
1863 m. balandžio 17 d. Aleksandras Borodinas vedė Jekateriną Protopopovą, kuria jis nuolatos rūpinosi ir palaikė dvasiškai. Jekaterina Protopopova netoleravo Peterburgo klimato: rudenį ji dažniausiai išvyko į Maskvą, kur gyveno su mama, pas vyrą grįždavo tik žiemą, kai Sankt Peterburge nusistovėdavo sausas šaltas oras. Moterį vis tiek ištikdavo ligos priepuoliai, kurių metu vyras ją slaugė. 1865 m. vasarą Borodinų pora praleido pietinėje Austrijoje, netoli Graco, kur Borodinas parašė „Pirmąją simfoniją“ (baigta tų pačių metų pabaigoje).
Paskutiniaisiais gyvenimo metais Aleksandras Borodinas skundėsi širdies skausmais. Kompozitorius mirė Sankt Peterburge nuo širdies smūgio 1887 m. vasario 15 d. vakarą, vykstant bendradarbių šventei.
Borodino muzika
Aleksandro Borodino kūrybinis palikimas nėra gausus. Kompozitorius buvo reiklus sau ir kėlė aukštus reikalavimus. Tuo ir paaiškinamas nedidelis muzikinių kūrinių skaičius. Borodinas mokėsi muzikos savarankiškai. 1850-ųjų - 1860-ųjų pirmosios pusės jo kūriniuose (romansai, kūriniai fortepijonui, kameriniai ansambliai), jaučiama Vienos klasikų ir Mendelsono įtaka, taip pat rusų tautinė tradicija, kylanti iš Michailo Glinkos kūrybos. Vienas brandžiausių šio laikotarpio kūrinių - fortepijono kvintetas c-moll (1862 m.). Šiame kūrinyje pirmą kartą išryškėja tautinio-epinio stiliaus bruožai.
Reikšmingiausias Borodino kūrinys yra opera „Kunigaikštis Igoris“, iš kurios dažniausiai minimi Poloviečių šokiai. Prie šios operos kompozitorius dirbo 18 metų, bet niekada kūrinio nebaigė. Po Borodino mirties opera buvo užbaigta pagal Borodino medžiagą kompozitorių Nikolajaus Rimskio-Korsakovo ir Aleksandro Glazunovo. Kompozitorių parengta opera pirmą kartą buvo pastatyta 1890 m. Sankt Peterburgo Marijos teatre. Libretą pagal XII a. rusų epą „Sakmė apie Igorio žygį“ buvo parašęs pats Borodinas. Paskutiniame XX amžiaus trečdalyje operą bandyta rekonstruoti iš naujo. Jurijaus Fortunatovo ir Eeugenijaus Levaševo leidime ji buvo pastatyta 1974 metais Vilniuje, 1993 metais - Genujoje ir Maskvoje.
Iš kitų Aleksandro Borodino kūrinių paminėtina simfoninė poema „Centrinės Azijos stepėse“, „Antroji simfonija“ (rus.„Богатырская“) ir styginių kvartetas D-dur. Simfoniją „Богатырская“ kompozitorius baigė 1876 metais. Premjera vyko kitų metų vasarį, vadovaujant Rusijos muzikos draugijai. 1882 m. Borodinas buvo pradėjęs rašyti trečiąją simfoniją, tačiau jos nebaigė.
Kurdamas muziką Aleksandras Borodinas pasirodė kaip orkestrinės muzikos novatorius, nes pirmą kartą simfoniniame žanre įkūnijo epinės dramos principus. Borodinas buvo ne tik instrumentinės muzikos, bet ir kamerinio vokalo lyrikos meistras. Ryškus to pavyzdys yra elegija „Для берегов отчизны дальней“, sukurta pagal Aleksandro Puškino žodžius. Romantikos žanrą kompozitorius praturtino Rusijos epo vaizdais (pavyzdžiui, kūriniuose „Mieganti kunigaikštytė“ (rus. „Спящая княжна"), „Tamsiojo miško daina“ (rus. „Песня тёмного леса")).
Ejafjadlajokudlis
Ejafjadlajokudlis (, TFA: [ˈɛɪjaˌfjatl̥aˌjœkʏtl̥]) – 78 km² dydžio Islandijos pietuose po ledynu esantis stratovulkanas. Ejafjadlajokudlis yra į vakarus nuo didesnio, Mirdalsjokudlio ledyno.
Ejafjadlajokudlio ledynas dengia ugnikalnį, kurio paskutiniai išsiveržimai vyko 2010 m. kovo ir balandžio mėn. Prieš tai ugnikalnis buvo išsiveržęs nuo 1821 m. iki 1823 m. Ugnikalnio krateris yra 3-4 km skersmens.
2010 m. išsiveržimas
thumb|250px|2010 m. ugnikalnio išsiveržimas 2009 m. pabaigoje ugnikalnio apylinkėse pasireiškė seisminis aktyvumas. Pirmasis išsiveržimas prasidėjo 2010 m. kovo 20 d. Vėliau sekė trumpa pertrauka. Balandžio 14 d. išsiveržimas buvo sprogstamojo pobūdžio, dideli kiekiai ištirpusio ledyno vandens upėmis pasileido link vandenyno, ~800 žmonių evakuota. Išsiveržęs Ejafjadlajokudlis į atmosferą paskleidė didelį vulkaninių pelenų debesį, dėl kurio nuo balandžio 15 d. iki 20 d. didžiojoje dalyje Europos uždaryta oro erdvė, nutraukti lėktuvų skrydžiai. Dėl Ejafjadlajokudlio aktyvumo skrydžiai kai kuriose Europos valstybėse buvo trumpam nutraukti ir 2010 m. gegužę.
Prognozuota, kad Ejafjadlajokudlis gali iššaukti gretimo, daug galingesnio, Katlos ugnikalnio išsiveržimą, nes nustatyta, kad jau keletą kartų po Ejafjadlajokudlio sekė Katlos išsiveržimas.
Mykolas Kęsgaila Valimantaitis
Mykolas Kęsgaila Valimantaitis (, apie 1380 m. Deltuvoje – 1451 ar 1452 m. greičiausiai Kražiuose) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, valstybės ir karinis veikėjas.
Šeima
Žmona greičiausiai Elena, Rėkučio iš Medininkų duktė. Sūnūs Jonas Kęsgaila, Mykolas Kęsgaila, Dobeslovas Kęsgaila, Petras Kęsgaila.
Valstybės tarnyba
Jaunystėje Ukmergės vietininkas, 1412–1432 m., 1440–1441 m. ir 1443–1450 m. Žemaitijos seniūnas, 1443–1448 m. Vilniaus kaštelionas. Dalyvavo derybose ir tvirtino sutartis, kurias sudarė 1431 m. birželio 19 d. Švitrigaila ir Kryžiuočių ordino magistras P. Rusdorfas (Skirsnemunės sutartis), 1432 m. spalio 15 d. Žygimantas Kęstutaitis ir Jogaila (Gardino sutartis).
1440 m. nužudžius Žygimantą vėl buvo išrinktas Žemaitijos seniūnu, tačiau, kai Lietuvos didžiojo kunigaikščio rinkimuose palaikė Jogailos sūnaus Kazimiero kandidatūrą, Mykolo Žygimantaičio šalininkai žemaičiai privertė jį atsisakyti seniūno pareigų. Tik kai Kazimieras Žemaitijai suteikė naujų privilegijų, 1443 m. Mykolas vėl buvo išrinktas seniūnu. Kartu ėjo ir Vilniaus kašteliono pareigas.
Pasinaudodamas didžiųjų kunigaikščių suteiktomis privilegijomis išplėtė savo dvarus Žemaitijoje ir kitose kunigaikštystės valdose, kurias dar padidino jo vaikai ir vaikaičiai. 1444 m. pastatė bažnyčią Deltuvoje.
Babrungas (upė)
220px|thumb|Per Plungės miestą tekančio Babrungo slenkstis
Babrungas – upė Žemaitijoje, Plungės rajono savivaldybės teritorijoje, Žemaičių aukštumoje, Minijos dešinysis intakas.
Geografija
Išteka iš Platelių ežero. Teka į pietus, nuo Plungės į pietvakarius. Įteka į Miniją 130 km nuo jos žiočių ties Stonaičiais. Slėnis 100–150 m pločio, vagos plotis aukštupyje 4–8 m, žemupyje 10–15 m. Ilgis 59 km, baseino plotas 270 km². Plungėje upė yra užtvenkta ir yra susidaręs Gondingos hidroelektrinės tvenkinys. Žemiau Gondingos hidroelektrinės slėnis labai gilus stačiais šlaitais, o upė srauni. Srovės greitis 0,2 m/s. Vidutinis nuolydis 1,8 m/km. Vidutinis debitas 3,5 m /s. Upė turi keletą senvagių. Dažniausiai patvinsta pavasarį, rečiau žiemą.
Intakai
Kairieji: Dešinieji:
Apylinkės
15,5 km nuo žiočių yra derivacinė Gandingos hidroelektrinė ir 87 ha tvenkinys. Babrungo slėnis įeina į Gandingos kraštovaizdžio draustinį. Žemiau Plungės, Babrungo dešiniajame krante stūkso Gandingos piliakalnis. Upės aukštupys yra Žemaitijos nacionaliniame parke.
Gyvenvietės
Prie upės esančios gyvenvietės:
Pavadinimo kilmė
Upėvardis kildinamas iš tarmybės babras („bebras“).
Manhua
Manhua (supapr. kin. 漫画, ) – kiniški komiksai, platinami žemyninėje Kinijoje, Honkonge ir Taivane.
Etimologija
Žodis manhua, pažodžiui reiškiantis „improvizaciniai eskizai“, imtas vartoti XVIII a. kinų tapyboje tušu. XIX a. pr. ši meno rūšis tapo populiari Japonijoje, kur paplito manga pavadinimu. Fengas Dzikajus (豐子愷) 1925 m. savo piešinėlių serijoje Zikai Manhua pritaikė ši terminą kinų kalboje šiuolaikine prasme.
Istorija
thumb|left|„Nelaiminga meilė“, žurnalo „Šanchajaus manhua“ viršelis (1928 m. birželio 16 d.). Dail. Jė Čianju thumb|right|„Situacija Tolimuosiuose Rytuose“, 1899 m. manhua. Dail. Ce Can-tai thumb|right|„Palik civilio gyvenimą, stok į armiją“: Jė Čianju 1939 m. manhua „Ponas Vangas“ atspindi paties dailininko gyvenimą [[Antrasis Kinijos-Japonijos karas|Japonijos invazijos Kinijoje metais]] Seniausi išlikę kinų dailės pavyzdžiai yra XI a. akmens reljefai ir keramikos dirbiniai, datuojami 5000–3000 m. pr. m. e. Kitais pavyzdžiais laikomi simboliniai piešiniai teptuku iš Mingų ir Čingų dinastijų laikų. Kinų manhua atsirado apie XIX–XX a. pr., maždaug 1867–1927 m.
Išplitus iš Vakarų atėjusioms litografijos spausdinimo technikoms, XX a. pr. ženkliai išaugo šios meno rūšies kūrinių gamybos apimtys. Pradedant XIX a. 8-uoju dešimtmečiu, laikraščiuose ir dienraščiuose ėmė rastis satyriniai piešinėliai. XX a. 3-iajame dešimtmetyje Šanchajuje išpopuliarėjo delno dydžio vartomos paveikslėlių knygelės, žinomas lianhuanhua pavadinimu ir laikomos šiuolaikinių kiniškų manhua komiksų pirmtakėmis.
Iki įkūrus Šanchajaus manhua bendruomenę 1927 m., visi prieš tai ėję kūriniai buvo lianhuanhua tipo knygelės ar pavieniai leidiniai. Pirmasis sėkmės sulaukęs manhua žurnalas, pasirodęs 1928 m., vadinosi „Šanchajaus eskizai“ (arba Shanghai Manhua). 1934–1937 m. laikotarpiu Šanchajuje išleista apie 17 manhua žurnalų. Šis formatas vėl imtas naudoti propagandai išaušus Antrajam Kinijos–Japonijos karui. 1941 m. Japonijai okupavus Honkongą, manhua leidyba buvo nutraukta. Japonijai kapituliavus 1945 m., prasidėjo politinis sąmyšis tarp Kinijos nacionalistų ir komunistų. Šio laikmečio politinis fonas atspindimas Žendziano Huahujaus (Renjian Huahui) komiksuose „This Is a Cartoon Era“.
Vieni populiariausių ir ilgiausiai leidžiamų to laikmečio komiksų buvo Džango Lepingo „Sanmao“, pirmą kartą pasirodęs 1935 m.
Visuotinė suirutė Kinijoje persimetė į XX a. 6-ąjį ir 7-ąjį dešimtmečius. Išaugus kinų imigracijos srautams Honkongas tapo pagrindine manhua rinka, ypatingai kūdikių bumo kartos vaikų tarpe. Tarp suaugusiųjų populiariausias manhua žurnalas buvo 1956 m. išleistas „Cartoons World“, kuriame publikuotas bestseleriu tapęs kūrinys „Dėdė Čojus“ (財叔, Uncle Choi). Nelegaliai, po 10 centų už vnt. prekiaujamų komiksų iš Japonijos ir Taivano antplūdis metė iššūkį vietinei rinkai. Buvo jaučiamas tokių manhua komiksų kaip „Senasis meistras Q“ (老夫子, Old Master Q), galėjusių atgaivinti vietinę rinką, poreikis.
XX a. 8-ajame dešimtmetyje pasirodžiusi televizija atnešė naujų vėjų vietinėje komiksų rinkoje. Briuso Li filmai dominuote dominavo to laikmečio kultūroje. Jo populiarumo dėka išpopuliarėjo kung fu stiliaus komiksai. Atviros smurto scenos pagyvino komiksų prekybą, į ką netrukus atkreipusi dėmesį Honkongo vyriausybė 1975 m. įvedė naują leidybos įstatymą. Vienas iš kūrinių, savyje perteikęs visus to laikmečio socialinius pokyčius, buvo „Little Rascals“ (龍虎門).
Nuo 6-ojo dešimtmečio Honkongo manhua rinka atsiskyrė nuo žemyninės Kinijos rinkos.
Bruožai
Laurai už šiuolaikinių kiniško stiliaus komiksų bruožų įvedimą priskiriami proveržį sukėlusiam 1982 m. kūriniui „Kinų herojus“ (中華英雄, Chinese Hero). Šie komiksai pasižymėjo inovatyviu, realistišku piešimo stiliumi. Daugelyje kiniškų komiksų nuo XIX a. iki XX a. 4-ojo deš. buvo vaizduojami rimto charakterio personažai. Atviresnė Honkongo kultūra XX a. 6-ajame dešimtmetyje atnešė kitokį, panašesnį į amerikiečių „Disney“ personažų vaizdavimą, kūriniuose, kaip antai „Little Angeli“ (1954), buvo matyti vakarietiška įtaka. Komiksų raidai įtakos taip pat padarė japoniškų komiksų antplūdis 7-ajame dešimtmetyje bei Honkonge per televiziją rodyta japoniška animacija. Priešingai nei manga, manhua piešiami spalvotai.
Česlava Pimpienė-Žemaitytė
Česlava Pimpienė-Žemaitytė (1941 m. vasario 9 d. Mielagėnuose, Ignalinos raj.), muzikos mokytoja ir chorvedė, Visagino kultūros, švietimo, politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1963 m. baigė Ignalinos vidurinę mokyklą ir Švenčionių vaikų muzikos mokyklą (akordeono klasė). Muzikos mokytojo J. Čiulados paskatinta, 1964–1968 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. D. Einikienė). 1977–1983 neakivaizdiniu būdu muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė S. Jareckaitė).
Vienerius metus vaikus mokė muzikos Ignalinos rajono Šiūlėnų aštuonmetėje mokykloje. Vadovavo jaunučių chorui, kurį parengė 1969 m. respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei Vilniuje. 1970–1977 m. Dūkšto vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, jaunučių ir jaunių chorų, vokalinių ansamblių ir solistų vadovė. Chorus rengė dainų šventėms, o jaunuosius solistus respublikiniams „Dainų dainelės“ konkursams, jie pelnė ir laureatų vardus. Mokykloje įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą, vedė atviras pamokas, organizavo kultūrinius renginius.
1977 m. Visagine įkūrė vaikų muzikos mokyklą, dabar Visagino Česlovo Sasnausko muzikos mokykla, nuo 1977 m. mokyklos direktorė. Vadovavo jaunių chorui, kurį parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei. Taip pat mokė jaunuosius solistus, kurie „Dainų dainelės“ konkursuose tapo laureatais. Iš įvairių tautybių žmonių suorganizavo Visagino miesto mišrųjį chorą, jį parengė 1980 m. ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms Vilniuje. Mokykloje organizavo koncertus – susitikimus su žymiais Lietuvos muzikais atlikėjais.
Ignalinos rajono muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkė, rajono dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė. Tarptautinio Aldonos Dvarionaitės jaunųjų pianistų ir mokytojų konkurso – festivalio organizacinio komiteto narė.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2002 m. Lietuvos liberalų sąjungos narė.
1995–1997 m. (LDDP sąraše) Visagino savivaldybės tarybos narė, kultūros ir švietimo komiteto pirmininkė.
1996 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija. 1998 m. suteiktas Visagino miesto Garbės piliečio vardas. 2006 m. birželio 7 d. apdovanota LDK Gedimino ordino medaliu.
Sutuoktinis Algirdas-Eduardas, sūnus Artūras.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Zailonas
Zailonas – stipriausias dabar žinomas skaidulinys audinys, išrastas XX a. 9-ajame dešimtmetyje. Zailono tvirtumas yra apie 10 kartų didesnis nei plieno: 1 mm storio zailono styga atlaiko 450 kg svorį. Jis nesilydo iki 650 °C temperatūros, smūgius atlaiko geriau nei plienas ir sintetiniai deimantai.
Audinys naudojamas apsauginei aprangai (gaisrininkų, neperšaunamų liemenių, termoizoliaciniams kostiumams ir kt.), teniso raketėms, medicinos įrangai ir prietaisams.
Kompetencija
Kompetencija ( 'sutapti') – gebėjimas atlikti tam tikrą konkretų darbą. Kompetencija apima patirtį, įgūdžius ir žinias, dažnai ir tam tikras asmenines savybes (ar asmeninių savybių nebuvimą, pvz., kompetentingas karys neturėtų bijoti rizikos).
Pukiškio ežeras
Pukiškio ežeras,Pukiškis – ežeras vidurio Lietuvoje, Panevėžio rajone, apie 7 km į šiaurės rytus nuo Karsakiškio, 2 km į pietvakarius nuo Geležių. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės vakarus 0,73 km, plotis siekia 0,44 km. Altitudė 64,3 m. Krantai žemi, supelkėję, aplink driekiasi nusausinta Pukiškio pelkė. Pukiškio ežeras vešliai užžėlęs vandens augalija (platūs nendrynai). Šiauriniame ir pietvakariniame krantuose stūkso miškeliai, kituose krantuose plyti dirbami laukai. Šiaurės rytuose išteka 0,62 km ilgio upelis į Žambo upę.
Į rytus nuo ežero yra Naujadvario kaimo sodybos.
Baniškių apylinkė
Baniškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Pašajai
Pašajai – dardų kilmės tauta, gyvenanti Afganistane ir Pakistane (Chaiber Pachtunchva). Manoma, kad jų yra 500 tūkst. Dauguma jų gyvena šiaurinėse Lagmano ir Nangarharo provincijų dalyse, rytinėje Kapisos dalyje. Yra nuomonė, kad jie kilo iš gandarių. Daugelis pašajų save laiko puštūnais, kalbančiais savita kalba ir daug jų moka puštūnų kalbą. Daug pašajų gyvena šiaurės vakarų Pakistane. Dauguma pašajų yra sunitai.
Paprastasis kirstukas
Dauginimosi sezonas tęsiasi maždaug nuo balandžio iki rugsėjo. Vienoje vadoje būna 5-7 jaunikliai. Viena patelė per sezoną atsiveda 2-4 vadas. Vidutinė individo gyvenimo trukmė – nuo 6 iki 12 mėnesių.
Graužis (reikšmės)
Graužis tai:
Tuičis
thumb|left|240px|Tuičis prie Madidi nacionalinio parko
Tuičis – upė šiaurės Bolivijoje, La Paso departamente; Beni upės (Amazonės baseinas) intakas. Prasideda susiliejus kelioms upėms, prasidedančioms Anduose. Teka į šiaurės rytus, vėliau pietryčius Amazonės lyguma. Prateka Madidi nacionalinį parką, šalia Čalalano ežero. Įteka į Beni 25 km piečiau Rurenabakės.
Šokolado kalvos
thumb|right|Šokoladinės kalvos Šokolado kalvos  – neįprastas geologinis kalvų darinys Boholio regione, Filipinuose. Iš viso taip išsidėstę yra apie 1260 vienodų kalnelių, kurie išsidėstę daugiau nei 50 kvadratinių kilometrų plote. Kalvos padengtos žalia žole, kuri paruduoja sausuoju laikotarpiu – nuo to ir kilęs šokoladinių kalvų pavadinimas.
thumb|left|Šokoladinės kalvos apsuptos rūko Šokoladinės kalvos yra žymios pasaulyje ir vilioja turistus. Kalvos pavaizduotos regiono vėliavoje, taip pat įtrauktos į Filipinų turistams siūlomas aplankyti vietas ir yra siūlomos įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Vukesongo uždarasis stadionas
Vukesongo uždarasis stadionas  – uždara sporto arena 2008 metų Pekino olimpinių žaidynių krepšinio atkrentamosioms ir finalo varžyboms, Pekine, Kinijoje. Arenos pamatai iškasti 2005 metų kovo 29 dieną, o stadionas užbaigtas ir atidarytas 2008 metų sausio 11-ąją. Arena užima 63 000 m² ir talpina 18 000 žiūrovų. Architektas – Gu Yonghui. Šalia arenos įrengtas beisbolo aikštynas.
Lašijas
Lašijas (MY လာရ္ဟိးမ္ရု) – miestas rytų Mianmare, Šanų valstijoje, Namo upės (Menamo baseinas) slėnyje, 836 m aukštyje. 134,8 tūkst. gyventojų (2007 m.); daugiausia bamarų, kinų ir šanų. Tranporto mazgas: kelias į Jangoną, geležinkelis į Mandalajų. Medienos apdirbimas, netoliese – geležies rūdos gavyba. Lašijuje yra 2 pagodos. Netoliese, Jepusane – mineralinės versmės.
Navininkų apylinkė (Kalvarija)
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Sangrūdos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Mockų apylinkės, Radiškės apylinkės ir Sangrūdos apylinkės.
Barzdotasis ragasnapis
Barzdotasis ragasnapis (Aceros undulatus) – ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukštis.
Kūnas iki 100 cm ilgio, uodega balta. Abiejų lyčių paukščių nugara, sparnai ir pilvas juodi, patinų galva rausva. Patelių galva ir kaklas juodi. Akių rainelė raudona.
Skleidžia trumpą, pasikartojantį, kimų, panašų į šuns lojimą, balsą.
Paplitęs Pietų Azijoje.
Counter-Strike
Counter-Strike (sutrumpintai CS) – pirmojo asmens taktinė šaudyklė, išleista 1999 m. birželio 12 d. Žaidimą, kaip „Half-Life“ modifikaciją, sukūrė Minh „Gooseman“ Le ir Jess „Cliffe“ Cliffe. Kiek vėliau „Valve“ šiems dizaineriams pasiūlė darbą bei įsigijo jų intelektinę nuosavybę ir komercinę žaidimo versiją išleido 2000 m. „Counter-Strike“ žaidžiamas vietiniame tinkle arba internete.
Istorija
thumb|left|Desert Eagle ginklų palyginimas „Counter Strike“ (kairėje) ir „CS:Source“ (dešinėje) žaidimuose „Counter-Strike“ sukūrė Minh Le ir Jess Cliffe kaip modifikaciją pirmojo asmens šaudyklei „Half-Life“ („Valve Software“). Tuomet žaidimas neplatintas atskirai, o kartu su kitais „Half-Life“ papildymais. 1999 m. šios modifikacijos tobulinimu užsiėmė Planet Half-Life bendruomenė. Nuo to laiko buvo išleista daug „beta“ versijų. 1999 m. birželio 18 d. buvo išleista pirmoji viešai prieinama „beta“ versija. 2000 m. rugpjūčio 12 d. „Valve“ paskelbė bendradarbiausianti su „Counter-Strike“ kūrėjais ir žaidimą išleisianti maždaug ant Kalėdų. Dabartinė plačiai paplitusi versija 1.6 buvo išleista 2003 m. rugsėjo 15 d.
2004 m. buvo pristatytas „Counter-Strike: Condition Zero“, turėjęs vieno žaidėjo režimą, geresnę grafiką ir daug kitų smulkių pakeitimų. Taip pat vėliau buvo pristatyta žaidimo perdirbinio – „Counter-Strike: Source“, sukurto naudojant Source žaidimo variklį, – „beta“ versija. 2012 m. išėjo naujausia žaidimo dalis – „Counter-Strike: Global Offensive“.
Apžvalga
Žaidimo esmė yra kovoti vienai komandai prieš kitą šaunamaisiais ginklais, peiliais arba granatomis. Yra dvi komandos: teroristai ir policijos specialiosios pajėgos. Už kiekvieną nušautą kitos komandos žaidėją gaunamas taškas. Raundą laimi komanda, nukovusi visus kitos grupuotės žaidėjus.
„de_“ tipo žemėlapiuose teroristai laimi raundą, susprogdindami C-4 sprogmenis, o policijos pajėgos – nukenksmindami juos. „cs_“ tipo žemėlapiuose policijos pajėgos gali laimėti raundą išlaisvinę visus teroristų laikomus įkaitus. Specialiuose „as_“ tipo žemėlapiuose teroristai gali laimėti raundą nušovę VIP asmenį, kuriuo atsitiktinai tampa kuris nors iš policijos pajėgų. Yra galimybė naudojantis specialiu kūrimo įrankiu susikurti žemėlapius žaidimui. Juose galima žaisti pasirinktu būdu. Be jau minėtų oficialių žaidimų žemėlapių, tarp žaidimo bendruomenės narių populiarūs „awp_“ (žaidžiama AWP snaiperiniu šautuvu), „aim_'“ ir „fy_“ (greito tempo režimas, kur ginklai guli ant žemės), „gg_“ (GunGame režimas), „kz_“ (Kreedz režimas), „surf_“ (Surf režimas), „zm_“ (Zombie režimas) ir „bb_“ (BaseBuilder režimas) tipo žemėlapiai.
Žaidime žaidžiama ginklais, kurie egzistuoja ir tikrovėje, pvz., AK-47, UZI, Desert Eagle, USP, M4A1 ir kt. Yra 3 granatų rūšys: garsinės, dūminės ir sprogstamosios. Be šaunamųjų ginklų ir sprogstamųjų užtaisų, žaidėjas dar yra ginkluotas peiliu.
Pardavimai
„Counter-Strike“ serijos žaidimų 2008 m. gruodžio mėn. duomenimis parduota:
Žaidimo legalumas ir sukčiavimai
Dauguma žaidėjų naudojasi non-steam counter-strike versija. Tokie žaidėjai sukčiauja dažniausiai (, t. y. naudoja pagalbines programas, kurios palengvina žaidimą). Norintys žaisti prieš kitus nesukčiaujančius žaidėjus turi įsidiegti programinę įrangą Steam. Įsigijus originalią „Counter-Strike“ versiją, galima žaisti visuose pasaulio serveriuose. Žaidėjai, naudojantys pašalines programas žaidžiant per Steam, automatiškai užblokuojami visam laikui Valve Anti-Cheat antisukčiavimo sistema.
Sukčiavimo kodai
Kodai – programos ir programiniai kodai, palengvinantys žaidimą. Žaidėjas, naudojantis šias programas, dažniausiai visada laimi. Yra keletas režimų: aimbot (šaudymas tik į galvą); speedhack (greitas bėgiojimas ir šaudymas); wallhack (ėjimas, matymas kiaurai sienomis). Žmonės, naudojantys šias programas, išmetami iš serverių be galimybės prisijungti. Naudojant šiuos kodus negalima žaisti įvairiuose turnyruose. Dauguma sukčiavimo kodų yra sukurti naudojant skriptus (leidžiamos arba draudžiamos cs komandos). Pakeitus žaidimo kodą tokiais skriptais palengvėja (pablogėja) žaidimas. Populiariausi sukčiavimo skriptai: automatinis ginklo užtaisymas, pritūpimas, apgaulingas minavimas, ginklo atatrankos sumažinimas (panaikinimas)
Profesionalios varžybos
thumb|right|„Counter-Strike“ turnyrai
Nuo pat „Counter-Strike“ gyvavimo pradžios buvo rengiami turnyrai. Juos remdavo žinomi kompiuterinės technikos gamintojai (pvz., „Dell“). Dabar vyksta nemažai profesionalių elektroninio sporto turnyrų, kurių prizinį fondą sudaro iki 100 000 JAV dolerių. Tokiems renginiams išnuomojamos didžiulės salės, kuriose susirenka žaidėjai iš viso pasaulio. Žymiausi renginiai: WCG, Dreamhack, ESL ir kiti. Nemažai profesionalių komandų remia kompiuterinės technikos ir aksesuarų gamintojai. Žaidėjai yra sudarę sutartis ir netgi gauna atlyginimus. Vienos žymiausių komandų yra Fnatic, SK-Gaming, Natus Vincere, ESC Gaming ir kitos.
Gurija
Geografija
Gurija šiaurės vakaruose ribojasi su Samegrelu, šiaurėje – su Imeretija, Samcche-Džavachetija rytuose, Adžarija – pietuose. Vakaruose – Juodoji jūra.
Guriją sudaro trys rajonai (2014):
Gurijos gyventojai (gurulebi) yra gruzinai, kalbantys vietiniu dialektu.
Ekonomika
Gamtiniai ištekliai: bentonitiniai ir keraminiai moliai, nafta, magnetiniai smėliai, mineralinis vanduo.
Regiono ekonomikos pagrindas yra subtropinis žemės ūkis ir turizmas. Gurija garsėja Nablegavio mineraliniu vandeniu, kuris chemine sudėtimi yra artimas boržomiui, ir Urekio kurortu Juodosios jūros pakrantėje ir jo magnetiniais smėlynais. Gurija yra vienas didžiausių arbatmedžių auginimo Gruzijoje regionų.
Istorija
thumb|left|150px|Kunigaikštis iš Gurijos (~[[1904 m.)]] Gurijos vardas pirmą kartą paminėtas 800 m. vienoje iš Gruzijos kronikų.
1352 m. Gurija tapo žinoma kaip Vardanidzių-Dadianių giminės valda.
Po 1463 m. Gurija tapo suverenia kunigaikštyste, nepriklausoma nuo Gruzijos karalystės. Ją valdė Vardanidzių-Dadianių giminės šaka, nuo tada žinomi kaip Gurieli. Šios kunigaikštystės teritoriją sudarė šiuolaikinė Gurija ir didelės dabartinės Adžarijos dalis su Batumiu. Konfliktų su Otomanų imperija metu Gurijos kunigaikštystės teritorija mažėjo, ji ne sykį buvo nusiaubta.
1810 m. birželio 19 d. Gurielis Mamia V ir Rusijos imperija pasirašė sutartį, pagal kurią Gurija tapo Rusijos protektoratu. 1829 m., regentystės paskutiniam princui Gurieliui Davidui metu, Rusija aneksavo Guriją.
1819 ir 1841 m. buvo sukilimai prieš Rusijos valdymą.
1840 m. Gurija buvo pavadinta apskritimi (ujezdu) ir pavadinta Ozurgetija, pagal vieną pagrindinių miestų Ozurgetį. 1846 m. Gurija buvo priskirta Kutaisio gubernijai.
1904 m. Gurijoje buvo beveik 100 000 gyventojų, kurie užsiiminėjo vynininkyste, augino kukurūzus. Gurijoje buvo kelios arbatmedžų plantacijos. Gurija buvau labiausiai gruziniška Gruzijos dalis, beveik visi gyventojai buvo valstiečiai ir smulkūs bajorai. Raštingumo lygis buvo aukštas.
1902 m. prasidėjo valstiečių bruzdėjimai, kurie 1905 m. Rusijos revoliucijos metu virto atviru sukilimu prieš carinę vyriausybę. Šis sukilimas buvo vienas labiausiai organizuotų sukilimų 1905 m. revoliucijos metu. Valstiečiai sukūrė savivaldą, vadinamąją Gurijos Respubliką, kuri gyvavo iki 1906 m., kai ją nuvertė ir Guriją nusiaubė baudžiamoji kazokų ekspedicija.
Gurija buvo didžiausia Gruzijos socialdemokratų (menševikai|menševikų) partijos, kuri valdė Gruzijos demokratinę respubliką 1918–1921 m., rėmėja. Raudonajai Armijai nuvertus Gruzijos vyriausybę Gurijoje vyko partizaninis pasipriešinimas.
Tarybų valdžios metais Gurija buvo padalinta į tris rajonus. 1905 m. naujoji Gruzijos vyriausybė vėl atkūrė Gurijos regioną.
Testas Namas - Medis - Žmogus
Testas Namas - Medis - Žmogus – vienas iš asmenybės projekcinių testų. Tiriamojo prašoma nupiešti namą, medį bei žmogų, o piešiniai vėliau interpretuojami kvalifikuoto asmens. Kartais taikomas testas Namas, kai piešiamas tik namas. Kaip ir kiti projekciniai testai, šis įgalina laisvą ir subjektyvią interpretaciją.
Pirminis Namo - Medžio - Žmogaus testo tikslas yra apibūdinti tiriamojo asmenybės aspektus, remiantis piešiniais, tačiau testas kartais gali būti panaudojamas ir smegenų pažeidimo ar bendro neurologinio funkcionavimo įvertinimui.
NMŽ (lietuviškai dažnai vadinama HTP, H-T-P) 1948 m. sukūrė John Buck, 1969 m. testas buvo patobulintas. Kadangi testas priklauso nuo subjektyvaus įvertinimo, jį atliekantis asmuo turi būti atitinkamai kvalifikuotas.
NMŽ gali būti taikomas nuo 3 metų, dažniausiai naudojama vaikams bei paaugliams.
Testo procedūra
Pirmajame etape testuojamasis paprašomas nupiešti namą, medį ir žmogų su spalvotais pieštukais. Kiekvienas piešinys piešiamas ant atskiro lapo, ir testuojamojo prašoma piešinį padaryti kiek įmanomą tikslesnį. Pabaigus piešinius, testuojamajam užduodami su piešiniais susiję klausimai, kurių formaliai yra iki 60, tačiau testuotojas gali improvizuoti. Pvz., apie namo piešinį užduodamas klausimas gali skambėti „Ar tai linksmas namas?“, „Iš ko šis namas padarytas?“.
Antrame etape prašoma nupiešti tą patį nespalvotu pieštuku, vėliau seka panašūs klausimai kaip ir pirmame etape. Kai kurie testuotojai taiko tik vieną testo etapą, savo nuožiūra parinkdami piešimo priemonę.
Taip pat gali būti taikomas testo variantas, kai prašoma nupiešti du skirtingos lyties asmenis, arba piešiniai piešiami visi ant vieno lapo.
Testo interpretacija
Testo interpretacijai atlikti sukurtos kelios interpretavimo sistemos. Testas suteikia informacijos apie asmenybę, intelektą, tarpasmeninius santykius ir asmeninį požiūrį. Kreipiamas dėmesys tiek į piešinio turinį, tiek į detales, tiek į grafines charakteristikas.
Radijo imtuvai Lietuvoje
thumb|1937 metų baterinis lietuviškas radijo imtuvas „KARADI B37“
Radijo imtuvai Lietuvoje paplito maždaug nuo 1924 m. ir kėlė didelį žmonių susidomėjimą bei nuostabą, ypač provincijos gyventojams, pastarieji radiją laikė stebuklu. Radijo imtuvai suburdavo žmones kartu paklausyti žinių, dainų, šventinių transliacijų, bei kitų radijo laidų.
Labiausiai buvo paplitę detektoriniai imtuvai, vėliau atsirado ir lempinių. Nuo 1926 m., pradėjus veikti Kauno radijo stočiai, radijo imtuvų sparčiai daugėjo. Visi radijo imtuvai buvo registruojami kaip abonentai ir už juos mokėtas mokestis.
Pirmieji radijo aparatai
Pirmieji radijo imtuvai buvo brangūs. Lempinių radijo imtuvų su garsiakalbiu kaina 1926–1929 metais siekė nuo 1000 iki 2000 litų ir daugiau. Prie šios sumos dar prisidėjo baterijų kaina ir abonentinis mokestis, todėl radijo imtuvus galėjo sau leisti tik turtingesni. Mėnesinis mokestis už lempinį radijo imtuvą 1933 metais buvo 5 Lt miesto ir 3 Lt kaimo gyventojams.
Savadarbiai detektoriniai radijo imtuvai
Pigesnis būdas buvo naudoti detektorinį radijo aparatą su ausinėmis. Tokį detektorinį aparatą tuo metu buvo galima įsigyti už 100 litų. Šiems aparatams nereikėjo nei baterijų, nei elektros maitinimo, mokestis už tokio aparato naudojimą buvo tik 1 litas per mėnesį. Klausymui buvo reikalinga antena – ilgas varinis laidas, ištemptas tarp pastatų, karčių ar tarp medžių ir įžeminimo. Kaip tai įrengti, aprašė pirmas tuometinis radijui skirtas žurnalas – „Radio mėgėjas“. 1927 m. balandžio mėnesį jį pradėjo leisti Kauno aukštesniosios technikos mokyklos radijo mėgėjų būrelis, redagavo Antanas Mildažis. Taip pat aprašymų buvo knygelėje „Kaip pasidirbti radijo imtuvą“. 1927 m. Šiauliuose ją išleido vienas iš pirmųjų Lietuvos radistų – Stasys Brašiškis.
Mėgstantys radijo techniką detektorinius radijo aparatus gamino patys pagal aprašymus. Reikėjo nusipirkti ausines už 20 litų, vielos ritei susukti, dar kondensatorių už keletą litų bei specialų kristalą – detektorių. Ši detalė radijo bangų virpesius paverčia girdimais garsais. Kristalą buvo galima pasidaryti ir pačiam – kaitinant smulkintus sieros ir švino gabaliukus. Kaitinti reikėjo du kartus – pirmą - mėgintuvėlyje, antrą kartą – hermetiškai uždarius moliniame inde kuo didesnėje temperatūroje. Ataušus ir suskaldžius buvo gaunami galenito kristalai. Jie nebuvo labai kokybiški ir neprilygo pramonėje gaminamiems detektoriams, tačiau radijo imtuvai su tokiais savadarbiais detektoriais veikdavo palyginti neblogai. Su kokybiška antena detektorinis imtuvas tarpukario Kaune galėdavo priimti ne tik vietos bet ir galingesnių Europos radijo stočių bangas.