cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Coco Chanel
Ankstyvasis gyvenimas
Garsi modeliuotoja Koko Šanel gimė 1883 m. rugpjūčio 19 d. vargšų prieglaudoje Somiure (Prancūzija) – turgaus miestelyje prie Luaros upės. Tuo metu jos motinai Žanai Devole buvo 20 metų, o tėvui Albertui Šanel – 28-eri. Pora dar nebuvo susituokusi, tačiau jau turėjo dukrą – Juliją, gimusią mažiau nei prieš metus. Ž. Devole ir A. Šanel oficialiai įteisino savo santykius tik praėjus metams nuo K. Šanel gimimo.
A. Šanel buvo migrantų turgaus pirklys, turėjo savo kioskų įvairiuose miestuose, todėl dažnai išvažiuodavo darbo reikalais, palikdamas savo žmoną bei vaikus namuose. Sunki šeimos finansinė padėtis privertė jauną motiną dirbti skalbėja bei padėti vyrui turgavietėje. Kartais nepaisant blogo oro jai tekdavo dirbti turguje kartu su savo vaikais. 1885 m. jų šeimoje gimė pirmasis sūnus – Alfonsas (mylimiausias K. Šanel brolis), o dar po dvejų metų Ž. Devole pagimdė ketvirtą vaiką – dukrą Antuanetę. Iš viso pora turėjo šešis vaikus, bet vienas sūnus netrukus po gimimo mirė.
Kai K. Šanel buvo 11 metų, motina mirė, o tėvas atsisakė globoti vaikus: dukras atidavė vienuolėms, kurios vadovavo našlaičių namams, sūnūs pateko į valstiečių šeimą. K. Šanel ir jos seserys gyveno Aubazine vienuolyne, kol sulaukė pilnametystės. Apgyvendinta internate vienuolikmetė mergaitė buvo pesimistiškai nusiteikusi, dažnai galvojo apie mirtį, pyko dėl nepalankiai susiklosčiusio likimo. Koko Šanel net norėjo padegti ir taip sunaikinti didžiausius regiono našlaičių namus, kurių kiekvienas gyventojas turėjo laikytis griežtų taisyklių.
Gyvenimas našlaičių namuose turėjo įtakos būsimai K. Šanel karjerai, nes būtent ten ji išmoko siūti. Vėliau K. Šanel bandė nuslėpti savo tikrąją vaikystės istoriją. Jauna modeliuotoja pasakojo, kad jos motina mirė, kai jai buvo tik šešeri metai, o tėvas išvyko į Jungtines Amerikos Valstijas ieškoti laimės. Be to, ji melavo, kad gyveno ne internate, o kartu su savo tetomis.
Sceninė karjera
Palikus našlaičių namus, K. Šanel įsidarbino siuvėja. Laisvalaikiu ji dainavo kabarete, kuriame lankėsi kavalerijos karininkai. K. Šanel debiutavo scenoje dainuodama cafe-concert (populiarioje tų laikų pramogų vietoje) Moulinse, La Rotonde kavinėje. Ji buvo atlikėja, linksminanti minią pagrindinių „žvaigdžių“ pasirodymų pertraukų metu. Koko Šanel buvo labai populiari tarp lankytojų, kurie žavėjosi linksmomis dainelėmis: „Ko Ko Ir Ko“ ir „Qui qu a vu Coco?“, todėl ir gavo „Coco“ pravardę, likusią visam gyvenimui. Tačiau yra žmonių, kurie tiki, kad pravardė yra aliuzija į žodį „koketė“ (pranc. cocotte).
Balsanas ir Kapelis
Moulinse K. Šanel susitiko su jaunu buvusiu prancūzų kavalerijos karininku Etjenu Balsanu. Būdama dvidešimt trejų K. Šanel tapo jo meiluže. Kitus trejus metus jie gyveno kartu château Royallieu (Royalliey pilyje) netoli nuo Compiègne vietovės, populiarios jodinėjimui bei medžioklei skirtais miškų takais. E. Balsanas užtikrino K. Šanel turtingą gyvenimą: ji turėjo deimantų, prabangių suknelių, perlų. E. Balsano turtai leido jiems mėgautis vakarėliais ir tenkinti savo užgaidas.
Tačiau 1908 m. Koko Šanel užmezgė romaną su vienu iš E. Balsano draugų, kapitonu Arturu Edvardu „Boy“ Kapeliu. Vėliau K. Šanel prisimindavo šį savo gyvenimo etapą taip: „Du džentelmenai varžėsi dėl mano karšto mažo kūno“. A. Kapelis buvo turtingas Anglijos aukštosios klasės atstovas. Jis apgyvendino K. Šanel bute Paryžiuje bei finansavo jos pirmąsias parduotuves.
Patriso Bollono kūrinyje „Esprit d'époque: essai sur l'âme contemporaine et le conformisme naturel de nos sociétés” pastebėjo, kad „Chanel“ išvaizdos koncepcijai galimai turėjo įtakos A. Kapelio aprangos stilius. Pora dažnai leido laiką madingiausiame kurorte Deauville. K. Šanel tikėjo, kad jie kartu apsigyvens, tačiau A. Kapelis nebuvo jai ištikimas. Jų romanas truko devynerius metus. Net po to, kai 1918 m. Kapelis vedė anglų aristokratę Dianą Vyndham, jis nenutraukė su K. Šanel ryšių.
1919 m. gruodžio 22 d. E. Kapelis žuvo autoavarijoje. Teigiama, kad Koko Šanel užsakė memorialą avarijos vietoje. Praėjus dvidešimt penkeriems metams po įvykio K. Šanel, tuomet gyvenusi Šveicarijoje, pasakė savo draugui Pauliui Morandui: „Jo (A. Kapelio) mirtis man buvo baisus smūgis. Praradusi Kapelį, aš praradau viską. Tai lėmė mano nelaimingą gyvenimą“. K. Šanel pradėjo kurti skrybėles gyvendama su E. Balsanu. Iš pradžių šis užsiėmimas buvo tik pramoga, kuri vėliau peraugo į komercinę veiklą. 1910 m. ji įsigijo licenciją ir atidarė butiką (parduotuvėlę) Paryžiuje, Kambon gatvėje, 1 name ir pavadino jį „Chanel Modes“. K. Šanel prekyba skrybėlaitėmis suklestėjo, kai 1912 m. teatro aktorė Gabrielė Dorziat užsidėjo jos skrybėles Fernando Noziere spektaklyje „Bel Ami“. Vėliau aktorė pozavo su K. Šanel skrybėlėmis „Les Modes“ publikuotose nuotraukose.
Pripažintas kutiurjė
1920 m. pavasarį Rusijos baletų impresarijus Sergejus Diagilevas supažindino K. Šanel su rusų kompozitoriumi Igoriu Stravinskiu. Vasarą K. Šanel sužinojo, kad Stravinskių šeima po karo paliko Tarybų Sąjungą ir ieško vietos gyventi. Ji pakvietė juos į savo naujus namus Bel Respiro, Paryžiaus priemiestyje Garches, kol jie susiras nuolatinę gyvenamąją vietą. Jie atvyko į Bel Respiro antrąją rugsėjo savaitę ir gyveno jos namuose iki 1921 m. gegužės. K. Šanel ne tik rengė savo mados kolekcijas, bet ir pradėjo kurti šokių kostiumus Ballets Russes.
1923–1937 m. ji bendradarbiavo kurdama S. Diagilevo ir šokėjo Vaclavo Nižinskio choreografinius pastatymus. 1924 m. Koko Šanel pasirašė sutartį su broliais Pjeru ir Paulu Vertheimeriais, kurie nuo 1917 m. vadovavo kvepalų ir kosmetikos namams „Bourjois“. K. Šanel kartu su broliais Vertheimeriais įsteigė juridinį asmenį – „Parfums Chanel“ ir jie sutiko finansuoti kvepalų „Chanel N°5“ gamybą, rinkodarą ir platinimą. Vertheimeriai gavo 70 procentų pelno, Teofilius Baderis – 20 procentų. Dizainerė nepatenkinta susitarimu po kurio laiko pasitraukė iš verslo veiklos. K. Šanel įgijo įmonės „Parfums Chanel“ kontrolę tik po dvidešimt metų. Ji sakė: „Pjeras Vertheimeris buvo banditas, kuris mane apgavo“.
Koko Šanel – nacių agentė
Halo Vaughano išplatintuose archyviniuose dokumentuose nurodoma, kad Prancūzijos policijos prefektūra turėjo dokumentą, kuriame K. Šanel buvo apibūdinta kaip nacių agentė F-7124 kodiniu slapyvardžiu „Westminster“. Įtarimų dėl K. Šanel šnipinėjimo pirmą kartą kilo tada, kai ji pradėjo ieškoti prieglobsčio prabangiame viešbutyje „Ritz“, kuris buvo naudojamas kaip nacių kariuomenės štabas Paryžiaus okupacijos metu. Viešbutyje „Ritz“ ji susitiko ir įsimylėjo baroną Hansą Giunterį, dirbantį Vokietijos ambasadoje netoli gestapo. Būtent jis vėliau pažadėjo K. Šanel padėti išlaisvinti sūnėną iš nacių nelaisvės mainais už tarnybą Berlyne ir šnipinėjimą. Prasidėjus nacių okupacijai Prancūzijoje, K. Šanel nusprendė uždaryti savo parduotuvę prisidengdama sumažėjusia prekyba. Tačiau kai ji persikėlė į nacių štabą (viešbutį „Ritz“), visuomenei tapo aišku, jog Koko palaiko nacizmą.
Dirbdama šnipe, K. Šanel tiesiogiai dalyvavo Trečiojo Reicho operacijoje „Modellhut“ („Madinga skrybėlė“), kurios tikslas buvo perimti Madrido kontrolę. 1943 m. K. Šanel lankėsi Madride, siekdama Didžiosios Britanijos ambasadoriaus pagalba įtikinti Vinstoną Čerčilį nacių siekiu pasirašyti separatinę taiką. K. Šanel susitiko su ambasadoriumi, bet pasimatyti su V. Čerčiliu, kuris sirgo, jai nepavyko. Tuo metu Vera Lombardė, kuri lydėjo ją Ispanijoje, pranešė anglams, kad Koko Šanel yra nacių šnipė. K. Šanel grįžo į Paryžių neįvykdžiusi operacijos.
Gyvenimas pokario metais ir karjera
Gyvendama Šveicarijoje, K. Šanel nenustojo domėtis mados tendencijomis. Pokario metais ji pastebėjo, kad mados dizainerių gretose pripažinimo sulaukė ne tik moterys, bet ir vyrai, tokie kaip: Kristianas Dioras, Kristobalis Balenciaga ir Robertas Piguetas. Dizainerė buvo įsitikinusi, kad moterys galiausiai sukils prieš vyrų pamėgtą estetiką.
K. Šanel matė, jog madą ištiko gili krizė. Pasitelkiant epochos tendencijas talijos linija buvo nuolat keičiama. Koko, būdama vyresnė nei 70 metų moteris, nusprendė grįžti į mados pasaulį. Tam pirmiausia reikėjo milžiniškų lėšų, todėl ji pardavė savo vilą „La pauzę“ literatūros agentui Čerčiliui Emeriui Rivsui. Be to, ji sudarė sutartį su vienu stambiausių Amerikos verslininkų, kuris turėjo pagaminti dešimtis tūkstančių jos būsimų kolekcijų suknelių.
1954 m. vasario 5 d. dizainerė debiutavo su savo sugrįžimo kolekcija. Prancūzijos spauda, atsižvelgdama į K. Šanel kolaboravimą su naciais karo metu, neigiamai atsiliepė apie jos sugrįžimą. Tačiau amerikiečių ir britų spauda kolekciją suprato kaip mados „lūžį“.
Buvusią šlovę K. Šanel grąžino tik po trijų mados sezonų: turtingos ir garsios moterys tapo nuolatinėmis jos pasirodymų lankytojomis. Jos sukurtas tvido kostiumas (siauras sijonas ir švarkelis be apykaklės su auksinėmis sagomis ir pridėtinėmis kišenėmis) tapo moterų sėkmės simboliu. 1957 m. menininkė gavo Neimano Markuso prizą, kuriuo buvo apdovanojami įtakingiausi XX amžiaus mados kūrėjai.
1950–1960 m. K. Šanel bendradarbiavo su įvairiomis Holivudo studijomis, kūrė drabužius tokioms „žvaigždėms“ kaip Odrė Hepburn ir Elizabeta Teilor. Tarp jos klientų buvo pirmoji JAV ponia Žaklina Kenedi. Taip pat modeliuotoja pasižymėjo mecenatiška veikla. Ji finansiškai rėmė Salvadorą Dali ir Pablą Pikaso. 1970 m. K. Šanel atmetė mini sijonų idėją, jos mados namai smarkiai nusileido savo pozicijomis mados pasaulyje.
Paskutiniai gyvenimo metai ir mirtis
Pasak Edmondo Šarl-Ru, K. Šanel gyvenimo pabaigoje tapo labai vieniša. Paskutiniais gyvenimo metais ją kartais lydėdavo Žakas Chazotas ir jos patikėtinis Lilou Markvandas. Ji mirė 1971 m. sausio 10 d. sekmadienį viešbutyje „Ritz“, kuriame gyveno daugiau nei 30 metų. K. Šanel niekada nebuvo ištekėjusi ir vaikų neturėjo.
Jos laidotuvės vyko Eglise de la Madeleine. Modeliai ceremonijos metu užėmė pirmąsias vietas, o karstas buvo uždengtas baltomis gėlėmis: kamelijomis, gardenijomis, orchidėjomis, azalijomis ir keliomis raudonomis rožėmis. Dauguma atėjusių atsisveikinti su K. Šanel vilkėjo „Chanel“ kostiumus. Jos laidotuvėse dalyvavo S. Dali, Seržas Lifaras ir Yves Saint Laurent.
Koko Šanel palikimas
Jodinėjimo ir medžioklės kultūra, kurios taip aistringai troško visuomenės elitas, sužadino K. Šanel vaizduotę. Meilė sportui bei aktyviam laisvalaikiui taip pat įkvėpė kai kurių kolekcijų atsiradimą. Iš ekskursijų sėmėsi idėjų drabužių dizainui jūrine tematika. Taip gimė horizontalūs dryžuoti marškiniai, kelnės su atlenkimais, megztiniai su kakleliu ir spygliuoti batai.
Džersio (trikotažinis) audinys
Pirmasis K. Šanel triumfas buvo jos novatoriškai panaudotas džersio audinys, kurį pagamino kompanija „Rodier“. Dauguma dizainerių šią medžiagą laikė pernelyg „paprasta“, kad galėtų naudoti savo kostiumams, o Koko Šanel sugebėjo šį audinį pritaikyti drabužių kolekcijoms. Metropoliteno muziejus teigė: „Kadangi jos finansinė padėtis pirmaisiais karjeros metais buvo nestabili, K. Šanel audinį pirko už nedidelę kainą. Tačiau audinys buvo kokybiškas, tad dizainerė galėjo juo naudotis ilgai, kol jos verslas taps pelningas“. Ankstyvą K. Šanel džersinį kostiumą sudarė kardiganinė striukė ir plevėsuojantis sijonas, kombinuotas su megztinio viršutine dalimi. Šis kostiumas leido laisvai bei lengvai judėti, todėl tapo kasdiene stilingų, aukštuomenės moterų garderobo dalimi.
Šanel tvido kostiumas
miniatiūra|kairėje|180px|Šanel tvido kostiumas, 1960-ieji m. Pirmą kartą tvido kostiumas buvo pristatytas 1923 m. K. Šanel, įkvėpta vyrų dėvimų drabužių audinių, sukūrė tvido kostiumą, kuris leido moterims atsikvėpti, nusisegti korsetus ir ilgus sijonus. Kostiumas buvo sudarytas iš švarko ir midi sijono. 1924 m. Škotijos fabrikas pradėjo bendradarbiauti su K. Šanel ir gamino įvairiausių spalvų tvido audinį, artimų krašto gamtai.
Maža juoda suknelė
Mažos juodos suknelės koncepcija dažnai minima kaip K. Šanel indėlis į madą, įtvirtinantis iki šiol nedėvėtą stilių. 1912–1913 m. aktorė Siuzana Orlandi tapo viena pirmųjų moterų, vilkinčių „Chanel“ mažą juodą suknelę su balta apykakle. 1926 m. amerikiečių leidinys „Vogue“ išspausdino mažos juodos suknelės su ilgomis rankovėmis nuotrauką pavadindamas tai „mažo berniuko“ įvaizdžiu. „Vogue“ prognozavo, kad toks paprastas, bet prabangus dizainas taps stilingų moterų būtinybe.
Kvepalai „Chanel N°5“
miniatiūra|200px|„Chanel N°5“ kvepalai Teigiama, jog K. Šanel paprašė Ernesto Bo sukurti: „dirbtinį aromatą kvepiantį moterimi“. Ji pabrėžė, kad tai turėtų būti naujas, būtent žmogaus sukurtas aromatas. Kurdamas pirmuosius „Chanel“ kvepalus Bo eksperimentavo su aldehidais – sintetiniais gėlių kvapais. E. Bo tapo parfumeriu, sugebėjusiu sukurti aromatą aldehidų molekulių pagrindu.
„Chanel N°5“ aromatą sudarė šios parfumerijos natos:
Viršutinės natos: aldehidai, nerolis, kvapioji kananga, bergamotas, citrina.
Širdies natos: irisas, žibuoklės šaknis, jazminas, pakalnutė, rožė.
Pagrindinės natos: ambra, santalas, muskusas, vanilė, ąžuolinės samanos.
K. Šanel, apimta asketizmo ir paprastumo, pasiūlė paprastą kvepalų flakono formą – stačiakampio gretasienio. Tuo ji siekė pabrėžti turinio vertę, o ne buteliuką. Kvepalus pavadino „Chanel N°5“ todėl, kad ji rinkdamasi iš dešimties aromato variantų, pasirinko penktąjį.
Kai nauji kvepalai buvo paruošti, K. Šanel neskubėjo jų parduoti. Pirmiausia ji padovanojo kvepalų turtingoms draugėms. Netrukus apie aromatą sužinojo daugelis ir atsirado slaptas „Chanel N°5“ mėgėjų klubas. Šie kvepalai greitai tapo populiarūs ir buvo akimirksniu parduotuvėje išpirkti.
Kolekcionuojamų kortų žaidimas
Žaidėjams atsitiktinai dalijamos kortos yra sunaudojami resursai ar galimybės, kuriomas po to reikia kūrybiškai bei sėkmingai panaudoti. Pavyzdžiui, jei žaidimo tikslas yra aplankyti visus žemėlapyje sužymėtus miestus, kortos gali būti bilietai įvairioms transporto priemonėms. Kad būtų daugiau variantų, kartu su kortomis dažnai traukiami ir kokie nors papildomi žetonai, kuriuos padėjus ant lentos galima, tarkim, atidaryti ar uždaryti konkretaus transporto liniją. Nors žaidimo istorija gali būti gana vaizdinga, ji negali būti tiek sudėtinga ir nenumatoma kaip vaidmenų žaidime. Tačiau, panašiai kaip šachmatuose, galimų variantų būna labai daug ir žaidimai reikalauja strateginio mąstymo.
Kolekcionuojamų kortų žaidimu laikomas toks žaidimas, kuriam žaisti reikalingos serijiniu būdu gaminamos specializuotos kortos, turinčios ypatingas funkcijas ir skirtos mainytis ar kolekcionuoti, bei toks, kuris turi strateginiam žaidimui nustatytas taisykles. Taip pat CCG yra toks žaidimas, kuriame žaidėjai gali naudotis savo pačių susirinktomis kortų kaladėmis. Tokiam žaidimui skirtų kortų galima įsigyti mainantis su kitais žaidėjais arba perkant kortų pakuotes, kuriose randama atsitiktinių kortų komplektų. CCG nelaikomas toks žaidimas, kurio visas kortas galima įsigyti keleto nedidelių pirkimų būdu, arba toks, kurio gamintojas, prekiaudamas žaidimu, jo neženklina kaip CCG. Tipiškai kolekcionuojamų kortų žaidimą pradedama žaisti su vadinamąja startine kalade, susidedančia iš atsitiktinai parinktų kortų, kurių pakanka žaidimui. Tokią kaladę galima papildyti kortomis, gautomis iš papildymo komplektų, kurių sudėtyje yra atsitiktine tvarka atrinktų įvairaus retumo kortų, paprastai nuo 8 iki 15 kortų. Tokiame komplekte gali būti po vieną retą arba unikalią kortą, kurią paprastai gauti yra daug sudėtingiau negu likusias kitas, ir kurios vertė didesnė negu likusiųjų. Visgi laikui bėgant kortos vertės reikšmė gali kisti, pvz., pasikeitus platintojui, uždraudus tam tikrus kortų formatus ar vėliau į žaidimą įtraukus daugiau naujų kortų. Galiausiai iš naujai įsigytų kortų galima susirinkti naują kortų kaladę visiškai nuo nulio.
Be įprastų stalo kolekcionuojamų kortų žaidimų, egzistuoja ir kompiuteriniai kolekcionuojamų kortų žaidimai, kurie yra žaidžiami internetu arba kompiuterių tinkle (LAN).
IP adresas
IP adresas – kompiuterio identifikatorius IP tinkluose. Tai tam tikrame tinkle unikalus skaičius, naudojamas vienareikšmei duomenų paketo siuntėjo ir gavėjo identifikacijai ir skiriamas žmogaus ar organizacijos, administruojančios duotąjį IP tinklą.
Dėl to, kad IP adresai suteikiami kontroliuojamai ir yra unikalūs, jie leidžia duomenis persiųsti ir labai dideliais kompiuterių tinklais, pvz., Internetu, kadangi maršrutizatoriai, per kuriuos keliauja duomenys, žino kur juos toliau nukreipti. Kita vertus, tokių adresų administravimas reikalauja papildomų organizacinių bei darbo išlaidų.
Domenų vardų susiejimu su IP adresais užsiima vardų sričių sistema.
IP 4-a versija
Šiuo metu naudojama sistema skaitiniams adresams naudoja 32 bitus, todėl teoriškai iš viso galima panaudoti virš keturių milijardų adresų. Praktiškai šių adresų yra žymiai mažiau, nes nemaža dalis naudojama specialioms reikmėms. Kadangi laisvų 4-os versijos adresų mažėja, raginama pereiti prie IP 6-os versijos.
Ketvirtos versijos adresas sudaromas iš keturių taškais atskirtų skirtingų skaičių, kurių kiekvienas nėra didesnis už 255. Adresas 255.255.255.255 laikomas bet kokio kompiuterio adresu.
Specialios paskirties adresai
Vidinio tinklo vidiniai adresai: Toks kompiuterio adresas yra unikalus vietiniame tinkle.
Specialūs adresai:
Kai kuriais atvejais (dažniausiai kuriant ir derinant Interneto programas) serveris ir klientas veikia viename kompiuteryje. Tuomet naudojamas sutartinis IP adresas, reiškiantis „šis kompiuteris“. Šiuo adresu, pavyzdžiui, galima pamatyti tinklalapio turinį paleidus serverio programą toje pat mašinoje kaip ir naršyklę (jokia tinklo jungtis tam nereikalinga).
Be keleto mažesnių išimčių, visi likę adresai vienareikšmiškai identifikuoja kompiuterį internete.
IP adresų klasifikacija
IP adresas susideda iš dviejų dalių: tinklo ir kompiuterio tame tinkle adresų, pvz.: IP adresas 150.10.46.12 nusako, kad kompiuteris yra 150.10 tinkle ir jo adresas tame tinkle yra 46.12, t. y. 2 baitai tinklo adresui ir 2 baitai adresams tame tinkle. Iš pateikto pavyzdžio matosi, kad adresų erdvė 150.10.0.0 tinkle yra 65534 adresai. Tam, kad būtų galima panaudoti skirtingų dydžio tinklus, IP adresų erdvė yra padalinta į skirtingas klases. Kiekvienas tinklas aprėpia tam tikrą adresų intervalą, kur pirmas galimas IP adresas tinkle identifikuoja patį tinklą ir todėl yra rezervuotas, pvz.: tinklo 150.10 pirmas IP adresas yra 150.10.0.0. Taip pat rezervuotas yra paskutinis IP adresas tinkle, kuris naudojamas adresuoti visiems IP adresams tinkle, pvz.: visi IP adresai tinkle 150.10 yra adresuojami IP adresu 150.10.255.255. Panašiai yra rezervuoti pirmas ir paskutinis tinklai kiekvienoje IP klasėje.
IP 6-a versija
Šis standartas adresui skiria 128 bitus, todėl galimų adresų skaičius išauga, ir patenkina visas augimo prognozes.
Dinaminiai adresai
Kiekvienas prie interneto jungiamas kompiuteris turi savo IP adresą. Kiekvieną kartą jungiantis prie kompiuterio, statinis IP adresas lieka toks pat. Dinaminis IP adresas yra laikinas, todėl, kaskart prisijungus prie interneto tinklo, jis gali būti vis kitoks, t. y. maršrutizatorius kompiuteriui kiekvieną kartą priskiria naują adresą, parinktą iš daugelio maršrutizatoriaus turimų ir tuo metu esančių laisvų adresų.
Pvz., kompanija turi tam tikrą fiksuotą kiekį IP adresų (pvz., 200) ir (dažniausiai) dar daugiau klientų (pvz., 400). Jeigu visiems tiems klientams būtų išdalinta po IP adresą, tokiu atveju kompanija galėtų turėti tik 200 klientų. Panašiais atvejais ir naudojami dinaminiai IP adresai. Internetu vienu metu nesinaudoja visi 400 klientų. Manykime, kad pastoviai prisijungę yra apie 150 žmonių. Taigi, užimti būna 150 IP adresų ir 50 lieka laisvi (rezerve). Kai prie Interneto prisijungia dar keli vartojai (pvz., 4), jiems iškarto priskiriami kompanijos turimi, bet nenaudojami IP adresai. Kompanijai dar lieka laisvi 46 IP adresai. Bet kažkas tuo pat metu ir atsijungia nuo Interneto (pvz., 8 žmonės). Jų naudoti IP adresai tampa laisvais ir kompanija jau (vėl) rezerve turi 54 laisvus IP adresus. Kai vėl prisijungia koks vartotojas, jam priskiriamas atsilaisvinęs adresas. Tokiu būdu kompanija, turėdama tik 200 IP adresų, gali tiekti Internetą didesniam už šį skaičių klientų kiekiui. T. y. bet kuriuo kompanijos turimu IP adresu, laikui bėgant, gali pasinaudoti visi 400 klientų.
Pagoda
Daugiaaukščio bokšto formos, kvadrato arba aštuonkampio plano pastatas, kurio tarpsnius (aukštus) vieną nuo kito skiria išsikišę karnizai (dažniausiai ant jų kabinami ornamentus primenantys varpeliai), drožinėti kronšteinai, o viršūnę užbaigia smailė. Statytos iš medžio, akmens, plytų, dekoruotos polichromija, auksu, drožiniais.
Pagodos pradėtos statyti I a. Kinijoje, kaip pastato tipas susiklostė VII–X amžiuje. Paplito Japonijoje, Korėjoje, Nepale, Vietname ir kitose Azijos šalyse. XVIII a. Europos parkuose paplito pagodų pavidalo paviljonai, pvz., Kew parke prie Londono.
Daugelis pagodų buvo pastatytos religiniais tikslais, dėl to dažnai yra šventyklų kompleksų dalis arba netoli jų. Tokie pastatai buvo statomi ne tik religiniais tikslais, bet ir teritorijų apžvalgai, taip pat navigaciniams tikslams. Pirmosios kinų pagodos buvo medinės, tačiau kadangi ten laikyti vertingi budistiniai raštai, todėl netrukus jos pradėtos statyti iš akmens. Pirmame aukšte paprastai yra pagrindinis Budos atvaizdas, o kituose aukštuose statulėlių grupės arba centrinė kolona, į kurią yra įmūrytos relikvijos.
Prosper Mérimée
thumb|Prosperas Merimė Prosperas Merimė (Mérimée, 1803 m. rugsėjo 28 d. – 1870 m. rugsėjo 23 d.) – XIX a. prancūzų rašytojas, domėjęsis lietuvių kalba ir etnografija bei parašęs novelę „Lokys“, kuriame vaizduojama XIX a. Lietuva.
Milan Jovanović
Milanas Jovanovičius (Милан Јовановић; 1981 m. balandžio 18 d.) – Serbijos futbolininkas, rungtyniavęs kairiojo krašto saugo pozicijoje.
Karjerą pradėjo Serbijos klube FK Vojvodina, vėliau žadė Rusijoje, Ukrainoje, Belgijoje. 2010 m. pasirašė trejų metų sutartį su Liverpool klubu.
Jovanovičius Serbijos rinktinėje debiutavo 2007 m. varžybose prieš Suomiją. Dalyvavo 2010 m. pasaulio čempionate, kur įmušė pergalingą įvartį į Vokietijos rinkinės vartus.
Antiamerikanizmas
Antiamerikanizmas – priešiškumas Jungtinėms Amerikos Valstijoms, visų pirma šios šalies vyriausybei ir politikai, taip pat kultūrai, gyventojams (tačiau nebūtinai viskam, kas susiję su JAV). Šio reiškinio priežastimis gali būti nemažai kritikos susilaukianti JAV užsienio politika (pvz., perversmų organizavimas Šaltojo karo metais, Irako, Afganistano karai ir kt.), ekonominė politika (kapitalistinė santvarka ir jos propagavimas), populiarioji kultūra, gyvenimo būdas ir kt.
Kai kurie mokslininkai teigia, kad antiamerikanizmo pagrindiniai požymiai yra „atpirkimo ožio” impulsas (t. y. Amerika laikoma esanti atsakinga už pasaulyje esančias blogybes) ir pavydas.
Antiamerikanistinių nuostatų dažniausiai laikosi atskiri individai, grupės ar judėjimai (pvz., antiglobalistai, komunistai, islamistai ir kt.), tačiau kartais antiamerikanizmas gali būti ir oficialia šalies doktrina (Irane, Šiaurės Korėjoje, seniau TSRS, Irake, įvairiose komunistinėse šalyse). Antiamerikanizmas tradiciškai turi gilias šaknis Prancūzijoje (tokius jausmus skatino didelė dalis prancūzų intelektualų ), dabar JAV neigiamai vertina dauguma islamo pasaulio gyventojų.
Neskaitant įvairių politinių ideologų, JAV kritikais buvo tokios asmenybės kaip Žanas Polis Sartras, Pablas Pikasas, Noamas Čomskis, Samuelis Džonsonas, Džordžas Bernardas Šo, Tomas Manas, Zigmundas Froidas, Frydrichas Nyčė, Osvaldas Špengleris ir daug kitų.
Varpas (bendrovė)
Varpas – akcinė bendrovė knygoms ir laikraščiams leisti, įsteigta 1920 m. balandžio 21 d. Kaune.
Istorija
Steigėjai: Kazys Grinius, Felicija Bortkevičienė, Jonas Šimkus, Mykolas Sleževičius, Justinas Staugaitis, Vaclovas Vaidotas. Iki 1924 m. išleido 52 pavadinimų knygų, politinių brošiūnį, ūkininkams skirtų knygelių. Tuo metu bendrovė įsigijo 2 linotipus, 4 plokščias mašinas, knygrišyklą. Su laikraščių „Lietuvos žinios“ ir „Lietuvos ūkininkas“ bendradarbiais dirbo apie 65 žmonės. 1927 m. kovo 11 d. spaustuvė buvo susprogdinta, nes nepritarė tautininkų perversmui. 1931 m. bendrovė įsigijo dviejų spalvų rotacinę mašiną laikraščiams spausdinti.
Pasirodė per 100 įvairių knygų, daugiausia kooperacijos, žemės ūkio, socialiniais klausimais. 1931 m. spaustuvė laimėjo Lietuviškosios enciklopedijos ir Vytauto Didžiojo universiteto leidinių spausdinimo konkursą. Aktyviausi valdybos nariai Kazys Grinius, Felicija Bortkevičienė, Jonas Vileišis, Vladas Lašas, Juozas Audėnas. 1940 m. bendrovė nacionalizuota. 1977 m. prijungta prie „Raidės“ spaustuvės.
Spaudiniai
Laikraščiai:
Žurnalai:
Michailas Lermontovas
Michailas Jurijevičius Lermontovas (1814 m. spalio 15 d. Maskvoje, Rusija – 1841 m. liepos 27 d.) – rusų „aukso amžiaus“ rašytojas, romantinės rusų literatūros atstovas.
Biografija
thumb|left|150px|M. Lermontovas 3–4 metų amžiaus thumb|Lermontovo paveikslas „Susišaudymas Dagestano kalnuose“
Gimė atsargos majoro Jurijaus Lermontovo šeimoje. Buvo gabus įvairiose srityse: grojo keliais instrumentais, puikiai piešė, daug skaitė. 1828 m. senelė jį atvežė į Kilmingųjų pensioną prie Maskvos universiteto. Pensione, pasižyminčiame literatūrinėmis tradicijomis, sukūrė pirmuosius eilėraščius, kuriuose siekė įprasminti katastrofišką pasaulio sukilimą ir antitezes. Jiems taip pat būdinga ir baironiška problematika – neeilinės asmenybės susidūrimas su visuomene, ir šileriškas nesitaikstymas su viešpataujančia pasaulyje neteisybe, protestas prieš tironiją. Rašyti eiles jam buvo būtinybė – jos atstojo dienoraštį.
Asmeniniame gyvenime M. Lermontovą persekiojo nusivylimai – mylimoji ištekėjo už kito.
1832 m. pavasarį teko palikti universitetą, išvažiuoti iš Maskvos – egzaminų metu jis atsakinėjo ne taip, kaip dėstė profesoriai ir, susiginčijęs, užsitraukė jų rūstybę. Tų pačių metų rudenį įstojo į Peterburgo gvardijos praporščikų ir kavalerijos junkerių mokyklą. Kaip vėliau rašė, tai buvo dveji baisūs metai - jį slėgė tos mokyklos absoliutus dvasinis vakuumas. Nuo 1834 m. jis tarnavo husarų gvardijos pulke Carskoje Selo.
1841 m. mirtinai sužeistas dvikovoje.
Jonavos geležinkelio tiltas
Jonavos geležinkelio tiltas (dar kitaip vad. Jonavos geležinis tiltas) – tiltas per Neries upę, Jonavos pietryčiuose. Kairiuoju krantu po tiltu praeina Taurostos g. (kelias ), dešiniuoju – Panerių g.
Statinys reikšmingas konstruktyviniu, architektūriniu ir kraštovaizdiniu požiūriu. Tiltą sudaro geležinės konstrukcijos, besiremiančios į 3 iš plytų pastatytas atramas: 2 Neries krantuose bei vieną atramą upės vagos viduryje. Reikšmingas istorinis akcentas yra išlikęs Neries upėje sugriauto tilto tauras.
Gavrila Tiškevičius
Gavrila Tiškevičius (g. apie 1495 m., m. po 1546 m.) – Karaliaus dvariškis nuo 1524 m.
Jonavos geležinkelio tiltas
Istorija
Liepojos–Romnų geležinkelio atkarpoje per Neries upę Jonavoje 1871 m. buvo pastatytas ir išbandytas pirmasis medinis tiltas. Tuo pačiu metu šalia jo pradėtas statyti metalinis, 140 m ilgio, 4 angų santvarinis tiltas, užbaigtas 1873 m.
Gavrila Tiškevičius
Tiškos sūnus. Brolis: Bazilio, Boriso, Levo ir Mykolo.
Vedė Nastasiją Sapiegaitę, Ivano dukterį. Turėjo palikuonių.
Jonavos geležinkelio tiltas
Istorija
1901-1904 m. šalia esamo tilto, supylus pylimą bei abejose upės pusėse suformavus reljefą naujam geležinkelio tiltui, esamas metalinis tiltas buvo pritaikytas automobilių eismui. Naująjį keturių angų geležinkelio tiltą, nutolusį apie 20-25 metrus nuo pirmojo, projektavo broliai Petras ir Anupras Vileišiai. Tilto atramos ir tauras buvo pritaikyti dvikeliui geležinkeliui, tilto ilgis siekė 206 m, plotis - 5,9 m.
Per Pirmąjį pasaulinį karą tiltą sugriovė Rusijos imperijos kariuomenė, susprogdinusi tilto atramą kairiajame upės krante. 1915 m. tiltas atstatytas.
1944 m. abu tiltus susprogdino besitraukianti iš Jonavos Vokietijos kariuomenė (iki šių laikų yra išlikę abiejų tiltų taurai). Pokaryje pradėti geležinkelio tilto atstatymo darbai. 1948 m. atstatyta kairioji tilto pusė (pastaruoju metu nebuvo naudojama), 1983 m. – dešinioji. Tiltui statyti panaudotas iš Vokietijos atgabentas trofėjinis plieninis Rot-Vagnerio santvarų sistemos tiltas. 1983 m. šalia jo, ant tų pačių atramų, buvo pastatytas kitokios santvarinės sistemos tiltas, kuris yra naudojamas iki šiol.
2020 m. pradėta geležinkelio tilto rekonstrukcija. 2022 m. baigti tilto renovacijos darbai, kurie atsiėjo beveik 12,5 mln. eurų.
Geležinkelio tilto fortifikacija
Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos šalia tilto, abipus upės, stovėjo penki gynybiniai statiniai. Pirmieji fortifikaciniai statiniai tilto gynybai panaudoti maždaug XX a. pradžioje. Cariniu laikotarpiu pastatytos gelžbetoninės slėptuvės, vadinamieji „blokhausai“, skirti ginti tiltą ir jo prieigas lengvųjų šaunamųjų ginklų ugnimi. Tarpukaryje senieji statiniai buvo vertinami kaip netinkami tilto gynybai. 1937 m. pagal inžinieriaus Juozo Vitkaus-Kazimieraičio projektą Lietuvos kariuomenė įrengė aktyvias gelžbetonines slėptuves tilto ir jo prieigų gynybai. Jų išdėstymas neleido priartėti priešui prie tilto, neapšaudant bent iš vienos iš slėptuvių. Tai buvo pirmieji tokio tipo įtvirtinimai Lietuvoje, suprojektuoti ir įgyvendinti vietos inžinierių pajėgomis. Panašus gynybos projektas buvo realizuotas ir prie kito Lietuvos geležinkelio tilto – Lyduvėnų tilto per Dubysą.
Fabijoniškės
thumb|left|XX a. pr. žemėlapyje thumb|left|2023 m. thumb|left|[[Ukmergės gatvė 2023 m.]]
Etimologija
Vardas kildinamas iš asmenvardžio Fabijonas.
Istorija
Fabijoniškėse buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sostinės Vilniaus prieigų kaimas, XX a. viduryje jau pažymėtas Vilniaus miesto ir jo apylinkių žemėlapyje. Tolimoje praeityje (XIV a.) Fabijoniškės tai prieigos prie seno kelio Vilnius−Kernavė. Neaišku, kas tą kaimą įkūrė: ar baudžiauninkai, XVII a. statę Kalvarijas, ar žmonės, dirbę Verkių dvare, Raudonbalių dvaro spirito varykloje ir alaus darykloje ar Trinapolio vienuolyne. Ši gyvenvietė, buvusi už 6 km į šiaurę nuo Vilniaus prie plento į Ukmergę, 1959 m. turėjo 462 gyventojus. Dauguma jos sodybų stovėjo viena prie kitos. Iš šiaurės rytų prie kaimo dunksojo Verkių miškas. Tarybiniais metais įėjo į Avižienių apylinkę.
1986 m. pagal architekto K. R. Balėno projektą buvusio Fabijoniškių kaimo vietoje vietoje pradėtas statyti naujasis Vilniaus mikrorajonas. Vėliau prie Fabijoniškių buvo prijungta Bajorų ir dar keleto kaimų dalys. 1991 m. įkurta Fabijoniškių seniūnija.
Fabijoniškių kiemuose aplink Šeškinės taką, S. Stanevičiaus gatvėje, 2018 m. buvo nufilmuota didelė dalis HBO serialo Černobylis scenų, vykstančių Pripetės mieste.
Žieviniai amarai
Žieviniai amarai (Lachnidae) – blakių (Hemiptera) būrio vabzdžių šeima. Gyvena ant medžių kamienų ir šakų. Gamina daug medaus rasos.
Lietuvoje dažnesnės rūšys: ir kt.
Gegužiai
Gegužiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, į pietvakarius nuo Šiaulių. Seniūnaitijos centras. Gyvenvietė pasiekiama tik Šiaulių miesto Gegužių gatve, jos dešiniojoje pusėje. Kairioje gatvės pusėje yra Šiaulių miesto dalis – Gegužiai.
Istorija
Buvęs Gegužių dvaras. 1 km į pietus nuo kaimo yra Rėkyvos botaninis-zoologinis draustinis. Gyvenvietė sparčiai plečiasi.
Osakos pilis
thumb|220px|Osakos pilies donžonasthumb|220px|Osakos pilies gynybinis kompleksas
Osakos pilis – laikoma svarbiausiu Japonijos pilių gynybos kompleksu, esančiu Osakos mieste. Pilis baigta statyti 1586 metais, nors vėlesniais laikotarpiais buvo plečiama ir toliau. Pilis buvo nekartą apsiausta, o per Antrąjį pasaulinį karą buvo apgriauta.
Istorija
Tojotomi Hidejoši pradėjo pilies statybas 1583 metais. Osakos pilis buvo pradėta statyti buvusioje įtvirtintos šventyklos vietoje, o svarbiausi statybų darbai užtruko iki 1586 metų. Pasibaigus Osakos pilies statybai, jai, pasak amžininkų, nebuvo lygių. Tojotomi Hidejoši Osakos pilis tapo svarbiausia rezidencija, todėl pilis tapo politiniu centru vienijant šalį.
1614–1615 m. pilis buvo apsiausta (Osakos apsiaustis), kai prieš Tokugava Iejasu sukilo Tojotomi Hidejori, galiausiai 1615 m. vasarą didžioji dalis pilies buvo sudeginta, Tojotomi klanas buvo sunaikintas. Bet pilis netrukus buvo atstatyta. Iki pat XIX amžiaus pilis buvo vienas svarbiausių šalies centrų. 1858 metais prasidėjus karui pilis buvo nuniokota gaisro. Pilies restauracija prasidėjo tik 1931 metais, 1945 m. pilis vėl nukentėjo karo metu.
Šiuo metu pagrindinis pilies donžonas yra trečios kartos statinys.
Borovikovas
Borovikovas gali būti:
Komutatorius
Komutatoriai gali būti apjungti vienas su kitu per specialius prievadus. Komutatoriai būna įvairių konstrukcijų: nevaldomieji (paprastesni) arba valdomi protokolų (tinklo monitoringo RMON, paprasto stebėjimo SNMP ir pan.). Valdomieji komutatoriai gali vykdyti daug papildomų funkcijų (dubliavimas, virtualusis LAN, QoS, kelių kanalų sutelkimas).
2010 m. JAV gyventojų surašymas
2010 metų JAV gyventojų surašymas buvo 23-iasis gyventojų surašymas, vykdytas Jungtinių Amerikos Valstijų teritorijoje. Surašymas prasidėjo 2010 metų balandžio 1 dieną. Pagrindinis šio surašymo tikslas buvo gauti kuo tikslesnius duomenis. Tam tikslui įgyvendinti buvo pasitelkta 63 500 interviuotojų pagalba. Pagal surašymo duomenis, JAV gyventojų skaičius siekia 308 745 538 žmonių. Tai 9,7 procentai daugiau nei nustatyta 2000 metais vykusiame gyventojų surašyme. Didžiausias procentinis gyventojų augimas buvo užfiksuotas Nevados valstijoje, o Teksase buvo užfiksuotas didžiausias gyventojų prieaugis. Mičiganas - vientinelė JAV valstija, kurios gyventojų skaičius krito, o Kolumbijos apygardoje atvirkščiai pirmą kartą nuo 1950 metų buvo pastebėta teigiama gyventojų skaičiaus augimo dinamika.
Nuorodos
2010 m. JAV gyventojų surašymas
At War With Satan
At War with Satan yra trečiasis Venom albumas.
Dainų sąrašas
Visos dainos sukurtos Bray/Dunn/Lant
2002 m. leidimas
Visos dainos sukurtos Bray/Dunn/Lant
Varpas (reikšmės)
Varpas gali būti:
Taurostos tiltas
Taurostos tiltas – tiltas per Neries upę, esantis Gudžioniuose, apie 2 kilometrus nutolęs nuo Jonavos miesto centro, nutolęs apie 300 m nuo AB „Achema“ pramoninio komplekso Jonalaukio kaime. Greta važiuojamosios dalies per tiltą taip pat veda takai, skirti pėstiesiems bei dviratininkams, atskirti bordiūrais (paaukštinta atrama). Pavadintas upės Taurostos vardu, kadangi iš Kauno pusės tilto link tęsiasi Taurostos gatvė.
Artimiausias tiltas pasroviui yra Jonavos geležinkelio tiltas, prieš srovę – kelio 4 km tiltas (ties Verkšionimis), prieš kurį veikia sezoninis Padalių-Čiobiškio keltas.
Bridžtaunas
Bridžtaunas – miestas Vest Indijoje, Barbadoso pietvakariuose, prie Karlailio įlankos (Carlisle Bay). Mieste gyvena 6 tūkst. gyventojų (2002), o visame rajone – 96 578 (2006). Tai šalies sostinė, didžiausias uostas ir pagrindinis verslo centras. Eksportuojama cukrus, drabužiai, elektros prekės, importuojama įrengimai, transporto prekės. Išvystyta cukraus apdirbimo pramonė, romo gamyba, turizmo sektorius. 1963 m. čia įkurtas Vest Indijos universiteto Cave Hill Campus filialas.
Istorija
Nors miestas buvo visiškai negyvenamas, kuomet 1628 m. čia įsikūrė anglai, tačiau pačiame miesto centre buvo rastas senovinis tiltas. Manoma, kad jį pastatė čia gyvenusios senovės aravakų gentys. Nuo šio atradimo anglai šią vietą pavadino Indijos tiltu (angl. Indian Bridge). Manoma, kad aravakai iš salos persikėlė į kaimyninę Sent Lusiją. 1654 m. pastačius naują tiltą miestas pradėtas vadinti Šv. Mykolo miestu arba tiesiog Bridžtaunu (šis pavadinimas prigijo ir naudojamas iki šiol). 1966 metais salai gavus nepriklausomybę tapo Barbadoso sostine.
Šis miestas yra vienintelis esantis ne Šiaurės Amerikoje, kurį aplankė JAV prezidentas Džordžas Vašingtonas.
Statistika
Žodis statistika reiškia:
Endokarditas
300px|miniatiūra|dešinėje|Bartonella henselae bakterijos (pav. matomos, kaip juodos granulės) ant endokarditu sergančio paciento širdies vožtuvo. Endokarditas  – širdies vidinio dangalo (endokardo) uždegimas. Paprastai būna kartu su širdies raumens uždegimu – miokarditu.
Bridžtaunas
Miestai partneriai
Bridžtaunas palaiko glaudžius ryšius su savo miestais partneriais:
Endokarditas
Priežastys
Infekcinis endokarditas – dažniausiai pažeidžia aortos arba dviburį vožtuvus, arba abu. Izoliuotas dviburio vožtuvo pažeidimas dažnesnis moterims negu vyrams, aortos vožtuvo – vyrams. Dažniausia ligos priežastis – reumatas, kuris pažeidžia širdies vožtuvų endokardą (80–90% sergančiųjų).
Narkomanams dažnai pažeidžiamas triburis vožtuvas. Dešiniosios ir kairiosios širdies pusių vožtuvai kartu pažeidžiami 2-7 proc atvejų. Ant vožtuvų ties burių ar pusmėnulių užsidarymo kraštu susidaro nuo smulkių iki kelių centimetrų dydžio vegetacijų iš kraujo plokštelių, fibrino, leukocitų, ląstelių detrito su mikroorganizmais. Mikroorganizmai lokalizuojasi fibrino pakraštyje, kuris kontaktuoja su kraujo srove. Vožtuvai po vegetacijos būna pabrinkę, infiltruoti uždegimo ląstelėmis.. Kartais audinys nekrozuoja, burės (pusmėnuliniai vožtuvėliai) perforuoja, dėl to pasireiškia vožtuvo nesandarumas. Procesas gali išplisti į vožtuvų žiedą, pasieninį endikardą ir net miokardą bei sausgyslinius siūlus. Gydant antibiotikais, vegetacijos pamažu perauga granuliaciniu audiniu, bakterijos fagocituojamos, galiausiai vegetacijos hialinizuojasi endotelizuojasi ir sukalkėja. Vožtuvai daugiau ar mažiau deformuojasi.
Ligos eiga
Daugiausia pažeidžiami širdies vožtuvai: čia vyksta nekrozė, jie išopėja. Ant pažeistų vožtuvų susidaro trombų, kurie gali atitrūkti ir užkimšti smegenų, inkstų ar blužnies arterijas, sukeldami šių organų infarktą, Gana dažnai ligą sukelia raudonoji vilkligė; tuomet pažeidžiamas širdies skilvelių sienelių endokardas; širdies ydų dažniausiai neatsiranda. Liga gali kilti ir po miokardo infarkto, širdies traumos, nuo kitos sunkios ligos išsekusiam ligoniui.
Dažniausias sukėlėjas yra bakterijos, todėl jis dar vadinamas bakteriniu endokarditu. Kartais infekcinį endokarditą gali sukelti ir grybai, chlamidijos bei riketsijos. Ūminį infekcinį endokarditą sukelia pūliniai mikroorganizmai, Staphylococcus aureus, Streptococcus faecalis.
Simptomai
thumb|Vidinė širdies sandara 1 Ligoniui būna uždegimo, širdies negalavimo požymiai:
Gydytojas ligą gali įtarti įvertinęs nusiskundimus, išsiaiškinęs susirgimo aplinkybes, kruopščiai ištyręs pacientą (klausant širdį stetoskopu girdimas ūžesys, sukeltas vožtuvų pakenkimo; čiuopiant pilvą nustatoma padidėjusi blužnis).
Tyrimas
Tyrime padeda ligos simptomų išryškėjimas, eiga, ligonio apžiūra, širdies echoskopija, bakterijų paieška kraujyje, nespecifiniai uždegimo rodikliai kraujyje. Tiriant ligonį, gali būti girdimi širdies ūžesiai. Infekcinį endokarditą patvirtina sekantys tyrimai: thumb|Širdies sandara Pav 2
Gydymas
Kaip ir esant širdies nepakankamumui, ligoniui ribojama druska ir skysčiai bei fizinis aktyvumas. Gydoma antibiotikais (priklausomai nuo ligos sukelėjo), priešuždegiminiais vaistais, kartais gliukokortikoidais. Skiriamos kardialinės ir ekstrakardialinės komplikacijos. Kai yra ūminis infekcinis endokarditas, pažeisti iki tol buvę normalūs vožtuvai greitai suardomi, ir ligonis gali mirti per 6 savaites nuo ūminio širdies nepakankamumo arba neįveiktos infekcijos. Svarbiausia kardialinė poūmio infekcinio endokardito komplikacija yra kongestinis širdies nepakankamumas (tai dažniausia mirties priežastis gydant ar po gydymo)dėl nesandarių išopėjusių bei perforavusių vožtuvų ir kraujo regurgitacijos arba stenozės, jei vegetacijos stambios, bei infekcinio miokardito. Kartais gali prasidėti miokardo abscesas su nuo jo lokalizacijos priklausomomis komplikacijomis, įskaitant ir perikarditą ar infarktą dėl embolo vainikinėje arterijoje.
Ekstrakardialinės komplikacijos-tai židininis nekrozinis glomerulonefritas, emboliniai inkstų taip kitų didžiojo kraujo apytakos rato organų infarktai. Antibakterinė terapija efektyviai sumažina sergamumą ir mirštamumą. Tačiau prognozė priklauso nuo nustatyto mikroorganizmo išplitimo ir laiko, kada infekcija pradėta gydyti .25-40 proc Staphylococcus aureus sukeltų endokarditų dar yra mirtini. Vietoj deformuotų vožtuvų būtina įsodinti dirbtinius vožtuvus.
Plėšrieji sterbliniai
Paplitimas
Plėšrieji sterbliniai sutinkami Australijoje, Naujojoje Gvinėjoje, Tasmanijoje ir kai kuriose kitose jūros salose.
Sifoniniai amarai
Sifoniniai amarai (Aphididae) – blakių (Hemiptera) būrio vabzdžių šeima. Gyvena ant įvairių augalų. Per metus išvysto daug generacijų. Daugelis rūšių yra pavojingi žemės ūkio kenkėjai, apspintantys vaismedžius, vaiskrūmius, gėles, daržoves.
Lietuvoje dažnesnės rūšys: ir kt.
Nazaretas
Nazaretas – miestas Izraelyje, Šiaurės apskrities sostinė ir didžiausias miestas. Nazaretas taip pat yra laikomas Izraelio arabų sostine. Jie sudaro absoliučią daugumą miesto gyventojų. Nazareto metropolinėje zonoje gyvena 185 tūkst. gyventojų, iš kurių daugiau kaip 145 tūkst. yra arabai. Miestas išsidėstęs Nazareto kalvų grandinėje nuo 320 m iki 490 m virš jūros lygio, 25 km į vakarus nuo Galilėjos ežero.
Pasak Evangelijų, Nazarete yra gyvenęs Jėzus Kristus (kartais vadinamas Nazariečiu). Kai kurie istorikai su tuo nesutinka, tvirtindami, jog Nazareto kaip gyvenvietės nebuvo Jėzaus laikais ir jis istoriniuose šaltiniuose paminėtas tik IV mūsų eros amžiuje.
Stari Palivarkas
Stari Palivarkas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Suvalkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į rytus nuo Suvalkų ir 107 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra Vygrių nacionalinio parko muziejus, kuriame yra hidrobiologinė, gamtos ir etnografinė ekspozicijos. Taip pat yra vandens pramogų klubas Klub Wodny Hańcza su prieplauka, baseinu, valgykla, stovyklaviete ir kur galima išsinuomoti burlaivius, kanojas ar valtis, restoranai, svečių namai. Kaime yra Lenkijos turizmo ir kraštotyros draugijos punktas, kur galima išsinuomoti įvairių vandens pramogoms skirtų daiktų. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr.25px|DW653.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1973-1976 m. kaimas priklausė Senojo Palivarko valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Europa (2013 filmas)
Siužetas
Šeši astronautai nutaria dalyvauti privačiomis lėšomis remiamoje misijoje į Europą, vieną iš Galilėjo Jupiterio palydovų, su siekiu atrasti galimas gyvybės ištakas. Įvykus katastrofiškam erdvėlaivio techniniam gedimui ir žuvus vienam iš įgulos narių, likę komandos nariai netenka galimybės susisiekti su Žemėje esančiu misijos valdymo štabu. Visgi jie tęsia savo misiją, pasiekdami Europos orbitą ir nutūpdami ant mėnulio paviršiaus. Įgula nutaria išžvalgyti po ledu tyvuliuojantį mėnulio vandenyną. Jų paleistas zondas užfiksuoja didžiulius radiacijos kiekius vandenyno gelmėse, o vėliau atrandama čia estint gyvybės. Netrukus ima skilinėti po erdvėlaiviu esantis ledas ir aparatas pradeda grimzti. Prieš vandenyno vandeniui užtvindžius pilotų kabiną išnyra paslaptingas, radiaciją skleidžiantis padaras.
Įvertinimas ir atsiliepimai
Filmas „Europa“ iš kritikų susilaukė daugiausia teigiamų atsiliepimų. Tinklalapyje Rotten Tomatoes filmas įvertintas 80 %. Metacritic suvestinės duomenimis, filmo įvertinimas siekia 68 balus iš 100.
Justin Chang iš žurnalo „Variety“ pavadino filmą „gana įtikinančiu ir įspūdingai sustyguotu darbu.“ Tuo tarpu space.com teigė, kad „filme perteikiama viena labiausiai jaudinančių ir realistiškiausių kosmoso tyrinėjimo misijų nuo filmų Mėnulis arba 2001 m. kosminė odisėja.“
Dagestano herbas
thumb|right|200px|Dagestano herbas Dagestano herbas – oficialus Dagestano respublikos simbolis, priimtas 1994 m. spalio 24 d.
Herbo elementų interpretavimas
Dagestano herbas atspindi politinę ir istorinę bei kultūrinę daugiau kaip 30 giminingų etnosų vienybę.
Vėlė
Vėlė  – senovės baltų mitologijoje – mirusiojo dvasia. Buvo tikima, kad žmogui mirus vėlė atsiskiria nuo kūno ir kurį laiką klaidžioja tarp gyvųjų (įsikuria ant aukšto, medyje ir kt.). Gerų žmonių vėlės, kaip tikėta, padėdavusios gyviesiems, o blogų (nusikaltėlių, savižudžių) – kenkdavusios. Gyvieji, norėdami numaldyti vėles ir tikėdami, kad jos gyvena kaip ir gyvi žmonės, dėdavo į mirusiojo kapą įkapes, nešdavo joms maisto (iš to išsivystė Ilgių arba Vėlinių tradicija). Tikėta, kad vėlės galiausiai iškeliauja į kitą pasaulį (dausas, kapines, „vėlių kalnelį“).
Vėlių įsivaizdavimas per amžius kito: seniausiais laikais jos įsivaizduotos persikūnijusios į gyvūnus (paukščius, bites, peles ir kt.), vėliau – kaip šmėkla, neryški žmogaus figūra. Prasidėjus mirusiųjų deginimo papročiui (II tūkstantmetyje pr. m. e.), vėlės vaizdinys tapo nebe toks aiškus, nematerialus.
Apie vėlių pagarbinimo kultą (Ilges) mini Janas Dlugošas, Motiejus Strijkovskis, Jonas Lasickis ir kiti istorikai. Krikščionybės laikais vėlės vaizdinys sumišo su krikščionišku nemirtingos žmogaus sielos įsivaizdavimu.
Žodis vėlė kilęs iš indoeuropiečių prokalbės šaknies ṷel-, reiškiančios 'plėšti, žeisti, grobti'. Iš šios šaknies taip pat kilę žodis Velnias (mirusiųjų pasaulio valdovas).
Skuodo rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.
Skuodo rajono savivaldybės taryba – Skuodo rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2000 m. kovo 19 d.
Veikla
Rajono meru išrinktas Liudvikas Žukauskas.
Metal Black
Metal Black yra black metal veteranų Venom 2006 išleistas albumas. Albumo pavadinimas yra sukeisti 1982 metų albumo Black Metal (vieno geriausiai žinomo Venom albumo) pavadinimo žodžiai (šioks toks žodžių žaismas).
Lenín Moreno
Leninas Bolteras Moreno Garsesas (Lenín Boltaire Moreno Garcés; g. 1953 m. kovo 19 d.) – Ekvadoro politikas, nuo 2007 m. ėjo šalies viceprezidento pareigas, nuo 2017 m. – Ekvadoro prezidentas. Vienas iš nedaugelio fiziškai neįgalių žmonių pasaulyje, einančių aukštas valstybines pareigas.
Biografija
Gimė mažame Nueva Rokfuertės miestelyje, Peru pasienyje, kur jo tėvas dirbo švietėjišką darbą indėnų bendruomenėse. Tėvas pavadino sūnų Vladimiro Lenino garbei, o mama Voltero garbei, tačiau įvyko klaida ir jo pase buvo įrašytas Boltero vardas. Išvyko į Kitą, kur Ekvadoro centriniame universitete įgijo išsilavinimą viešojo administravimo srityje. Taip pat studijavo psichologiją.
Dirbo prekybos srityje, vėliau aktyviai prisidėjo prie turizmo vystymo šalyje, įkūrė Pičinčos turizmo rūmus.
1998 m. Leninas Moreno buvo užpultas dviejų plėšikų mašinų stovėjimo aikštelėje, ir peršautas į nugarą. Šis sužeidimas nulėmė, kad Moreno nebegalėjo vaikščioti ir kentė didelius skausmus. Jo teigimu, su liga jam padėjo susitvarkyti juoko terapija. Pats Moreno išleido kelias knygas šia tema.