cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pierre-Auguste Renoir
Jaunystė ir ankstyvieji darbai
Pjeras Ogiustas Renuaras gimė 1841 m. vasario 25 d. Limože. Jis buvo šeštasis vaikas iš septynių siuvėjo Leonaro Renuaro ir modistės Margaritos Merlė šeimoje (du vaikai mirė kūdikystėje). Jo pirmasis vardas buvo Pjeras, bet gyvenimo metu jis vadintas Ogiustu, pasak jo mamos, dėl to, kad Pjero atveju varde ir pavardėje būtu per daug „r“ raidžių ir tai būtų sunku ištarti. 1845 m. šeima persikėlė į Paryžių. 1848−1854 m. O. Renuaras dainavo Šv. Eustachijaus bažnyčios chore. Tuo metu choro vadovu buvo Šarlis Guno. 1854 m. O. Renuaras pradėjo dirbti brolių Levi porceliano dirbtuvėse, kur išmoko kurti gėlių dekorą lėkštėms. Jose parodė talentą menui. Jam buvo mokami 2 sū už deserto lėkštės dekorą ir 3 sū už Marijos Antuanetės atvaizdą. Būdamas vos 15 metų amžiaus jis jau galėjo savarankiškai pragyventi ir padėjo tėvams įsigyti namą Liuvesjeno kaime prie Paryžiaus. Jis greitai prarado šį darbą, kai 1858 m. Levi dirbtuvės bankrutavo dėl naujai išrastos pramoninės mašinos, kuri štampavo vaizdus ant keramikos daug greičiau, nei amatininkai juos piešė. O. Renuaras po to dekoravo vėduokles, langų užsklandas, kavinių interjerus. Levi dirbtuvių dailininkas Emilis Laportė laisvalaikiu tapė ir patarė tuo užsiimti O. Renuarui. Berniukui nutapius savo pirmąjį paveikslą, kuriame buvo pavaizduota Ieva, E. Laportė patarė tėvams leisti sūnų mokytis tapti tapytoju (šeimos legendą papasakojo O. Renuaro brolis Edmonas). 1858−1860 m. O. Renuaras tobulinosi kopijuodamas A. Vato, Ž. O. Fragonaro ir kitų senųjų dailininkų paveikslus Luvre, netoli kurio kaip tik buvo įsikūrusi Renuarų šeima.
Sutaupęs šiek tiek pinigų O. Renuaras 1862 m. įstojo į Paryžiaus aukštąją dailės mokyklą. Kartu jis lankė privačius užsiėmimus dailininko Šarlio Glero studijoje, kurioje sutiko kitus mokinius: Klodą Monė, Alfredą Sislėjų, Frederiką Bazilį; jų portretus O. Renuaras vėliau nutapė. Jaunuosius dailininkus labiau traukė kasdienio gyvo šiuolaikinio gyvenimo vaizdavimas, nei Engro mokinio Š. Glero mokomas šaltas klasikinis stilius vaizduojant tradicines scenas. Tuo metu kitoje mokykloje, Siuis akademijoje, mokėsi panašių polinkių Polis Sezanas ir Kamilis Pisaro. Tarpininkaujant F. Baziliui dailininkai dažnai susitikdavo.
1864 m. Š. Glero studija užsidarė ir O. Renuaro paveikslas „Esmeralda“ buvo priimtas į kasmetinę oficialaus Paryžiaus salono parodą. 1864 m. O. Renuaras su draugais tapė Fontenblo miške, populiarioje tapybos vietoje, kurioje dirbo realistiniai tapytojai Teodoras Ruso, Žanas Fransua Milė. Jaunieji dailininkai tapydami iš natūros dar labiau nei realistiniai tapytojai ieškojo naujų vaizdavimo formų, išsilaisvinimo iš akademinio mokymo klišių. Juos įkvėpė 1863 m. pademonstruotas skandalingas E. Manė paveikslas „Pusryčiai ant žolės“ − klasikinės kompozicijos kūrinys, kuriame buvo pavaizduota to meto paryžiečių iškyla gamtoje su apsirėdžiusiais vyrais ir nuogomis moterimis. Jaunieji dailininkai laikė E. Manė naujosios, šiuolaikiškos tapybos vedliu (pats E. Manė vėliau stengėsi atsiriboti nuo impresionistų grupės ir kratėsi judėjimo įkvėpėjo etiketės, bei siekė pripažinimo oficialiame Paryžiaus salone). Skirtingai nuo savo draugų peizažistų, O. Renuaras liko ištikimas figūrinei tapybai ir portretams. Jo ankstyvoji kūryba, ypač moters kūno vaizdavimas, buvo paveikta G. Kurbė naudojamos paletės ir aktų tapybos. 1866 m. O. Renuaras sukūrė savo pirmąjį didelių matmenų paveikslą „Motušės Antoni užeigoje“. 1865 ar 1866 m. jis susipažino su Liza Treho, kuri buvo jo mėgstamas tapybos modelis sekančius penketą metų. Su ja jis susilaukė nesantuokinės dukters Žanos, kuri buvo atiduota globai. Jis ją rėmė, bet tėvystės niekuomet nepripažino.
Impresionistinė fazė
thumb|280px|right| „[[Šokiai Mulen de la Galet kavinėje“, 1876 m., Orsė muziejus. Paveikslas yra vienas žinomiausių O Renuaro impresionistinio periodo kūrinių]]
1869 m. O. Renuaras ir K. Monė du mėnesius tapė „Varlynėje“ (La Grenouillère), Senos upės vandens pramogų vietovėje prie Paryžiaus. Dailininkai naudojo plačius, laisvus potėpius, šviesią paletę, stengdamiesi pagauti šviesos srauto pro medžių lapiją ir raibuliavimo vandens paviršiuje efektus. Ši dailininkų išvyka tapo viena reikšmingiausių impresionistinio vaizdavimo stiliaus išsivystymui. 1870 m. jo paveikslas „Alžyrietė“, kuriame nutapyta Liza Treho ir kuris sekė E. Delakrua žinomu paveikslu „Alžyrietės“, buvo priimtas į Paryžiaus salono parodą. 1870−71 m. O. Renuaras dalyvavo Prancūzijos-Prūsijos kare eiliniu kareiviu. 1872 m. O. Renuaras sutiko prekiautoją menu Polį Diuran-Riuelį, kuris tapo visos besikuriančios impresionistų grupės kūrybos propaguotoju. Tais pačiais metais jo paveikslas „Paryžietės, apsirengusios alžyrietėmis“ priimtas į Paryžiaus salono parodą. 1873 m. paveikslas „Raiteliai Bulonės miške“ buvo eksponuotas specialiai surengtoje nepriimtų kūrinių į Paryžiaus saloną parodoje − „Atmestųjų salone“.
„Sausasis“ periodas ir vėlyvieji metai
1880 m. O. Renuaras sutiko pozuotoją, o vėliau − žmoną, Aliną Šarigo. 1881 m. dailininkas atliko keliones į Italiją, Alžyrą, Provansą, nutapė paveikslą „Pusryčiai valčių iškyloje“. Šių išvykų metu O. Renuaras pradėjo įsitikinti impresionistinės tapybos ribotumu, abejoti impresionistinėje dailėje gaudomų šviesos efektų vaizdavimo prasme. Tuo metu jis susipažino su italų renesanso dailininko Čenino Čeninio 1437 m. išleista „Knyga apie dailę“, kuri jam suteikė papildomų minčių. Italijoje jis susipažino su Rafaelio ir Pompėjos klasikinio periodo menu. 1883−1884 m. O. Renuaro tapyba rodo žymų jo stiliaus pasikeitimą į linijinio vaizdavimo. Šį periodą O. Renuaro kūryboje kritikai pavadino „sausuoju“ arba „engrišku“ (Engras griežtai atidavė pirmenybę linijiniam vaizdavimui prieš spalvinę ir laisvų potėpių tapybą). Vienu iš žinomiausių tokios tapybos pavyzdžių yra 1883 m. paveikslas „Skėčiai“, kuriame dailininkas stengėsi išreikšti objektų tūrį, formą, aiškius kontūrus. thumb|280px|right| „Didžiosios mauduolės“, 1887 m., Filadelfijos dailės muziejus. Pozuotojos: centre blondinė − Alina Šarigo, brunetė − [[Suzana Valadon]] 1883 m. įvyko O. Renuaro retrospektyvinė paroda (70 kūrinių) Madlenos bulvare Paryžiuje. 1886 m. P. Diuran-Riuelis pademonstravo 39 jo kūrinius bendroje parodoje Niujorke. 1887 m. O. Renuaras nutapė paveikslą „Didžiąsias mauduoles“, kuris iliustruoja dailininko stilistikos pasikeitimą iš impresionistinės laisvų potėpių į labiau linijinę, klasikinės dailės bruožų turinčią, kurioje vaizduojamos moterų figūros turi skulptūriškumo bruožų. Maždaug iki 1890 m. O. Renuaras demonstravo aiškų atsimetimą nuo impresionistinės tapybos, nors išlaikė impresionistams būdingą šviesią paletę. Atsimetimą galėjo nulemti ir dažnos jo kelionės į Pietų Prancūziją, kurios gamta ir saulės šviesa žymiai skyrėsi nuo impresionistų pamėgtų Senos pakrančių prie Paryžiaus. Apie 1890 m. O. Renuaras pradėjo domėtis ir įpinti į savo dailę motyvus, paveiktus koloristinės Ticiano ir Rubenso bei XVIII a. prancūzų rokoko dailininkų tapybos. Prancūzijos vyriausybė pakvietė dailininką sukurti paveikslą naujam Liuksemburgo muziejui. Šiuo tikslu O. Renuaras nutapė penkias paveikslo „Dvi mergaitės prie pianino“ versijas, kurios turi sąsajų su XVIII a. Ž. O. Fragonaro buities žanro scenomis.
1892 m. įvyko O. Renuaro 110 kūrinių retrospektyvinė paroda P. Diuran-Riuelio galerijoje Paryžiuje. Jo finansinė padėtis tapo stabili. 1894 m. dailininką ištiko pirmasis reumato priepuolis, jie darėsi dažnesni. O. Renuaras vis dažniau vykdavo į Pietų Prancūziją, 1899 m. pirmą kartą lankėsi mažame Pajūrio Kanė (Cagnes-sur-Mer) miestelyje Prancūzijos Rivjeroje, kur 1907 m. įsigijo „Le Kolet“ sodybą ir apsigyveno galutinai. 1900 m. jis apdovanotas valstybiniu Garbės Legiono ordinu. Nepaisant reumatizmo (1910 m. dailininkas nebegalėjo vaikščioti, sunkiai valdė pirštus, tapė su parištais teptukais) O. Renuaras nenutraukė kūrybinės veiklos, tapė šeimos narius, sodo gėles, aktus. Pagal jo nurodymus padėjėjas Rišaras Gino kūrė skulptūras. O. Renuaro vėlyvoji kūryba nebuvo priimama entuziastingai buvusių jo bendražygių impresionistų. Paveikslą „Mauduolės“ Merė Kasat apibūdino žodžiais: „nepaprastai storos raudonos moterys su mažomis galvomis“. Tačiau vėlyvąją O. Renuaro tapybą vertino jaunesnės kartos dailininkai − Pablas Pikasas, Anri Matisas, Aristidas Majolis. 1915 m. mirė jo žmona Alina (jie oficialiai susituokė 1890 m., tikriausiai neoficialiai − 1881 m.). Pjeras Ogiustas Renuaras mirė 1919 m. gruodžio 3 d. Pajūrio Kanė miestelyje, kur palaidotas. Jis susilaukė trijų vaikų: Pjero (1885), Žano (1894) ir Klodo (1901). Žanas Renuaras tapo vienu iš garsiausių Prancūzijos XX a. kinematografininkų, 1962 m. išleido biografinę knygą „Renuaras, mano tėvas“. Pajūrio Kanė Renuaro sodyboje įsteigtas Renuarų šeimos muziejus.
Kūryba
O. Renuaras mėgo tapyti žmones, nerūpestingai bendraujančius, lengvai flirtuojančius, sėdinčius su gėlėmis, knyga, su taure vyno kur nors ant upės kranto arba pavėsinėje, apipintoje žaluma. Kačiukai, maži šuneliai, vaikai – nepamainomi jo paveikslų dalyviai, įnešantys švelnumo ir žaismingumo. Renuaras aplinkiniame šiuolaikiniame gyvenime atrado tapybiškumą, charakteringumą, pozų ir tipų išraiškingumą. Jo impresionistų parodų kolega Edgaras Dega taip pat stebėjo paryžietišką gyvenimą, tačiau jo įspūdžių spektras buvo žemesnis, o žvilgsnis buvo liūdnas ir ironiškas. O. Renuaras nenorėjo pastebėti liūdnos gyvenimo pusės, matyt, ji buvo pernelyg gerai žinoma iš jo skurdžios jaunystės laikų. Kaip ir kiti impresionistai, pabrėžė kasdienybės patrauklumą. Jo paveikslams būdingas fragmentiškumas, netikėti rakursai, raiškus koloritas. Šio dailininko kūrybai įtakos turėjo Klodo Monė paveikslai.
O. Renuaras paliko daugiau nei 4500 paveikslų, iš kurių 4000 aliejinės tapybos darbų. Tarp jų geriausiai žinomi „Šokiai Mulen de la Galet kavinėje“, „Supynės“, „Skėčiai“, „Seserys“, „Pusryčiai valčių iškyloje“, „Ponia Šarpantjė su vaikais“, „Šokis Bugivalyje“, „Ilgaplaukė mauduolė“, „Moters aktas“ ir kiti.
Juozas Senkus (1907)
Juozas Senkus (1907 m. liepos 18 d. Teiberiuose, Vilkaviškio valsčius – 1970 m. spalio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkas, redaktorius.
Biografija
1928 m. baigė Vilkaviškio gimnaziją. 1929–1930 m. Jono Jablonskio sekretorius. Nuo 1931 iki 1944 m. su pertraukomis dirbo „Lietuvių kalbos žodyno“ redakcijoje. 1933 m. baigė Kaune organizuotus Jurgio Gerulio dialektologijos kursus. 1937 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę. 1944–1951 m. Vilniaus universiteto Lietuvių kalbos katedros vyresnysis dėstytojas, 1951 m. pašalintas kaip „buržuazinis elementas“. 1951–1952 m. dirbo Lietuvių kalbos institute, 1952–1970 m. Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1955 m. filologijos mokslų kandidatas.
Kartu su kitais sudarė „Lietuvių kalbos atlaso medžiagos rinkimo programą“ (1951 m., 2-asis leidimas 1956 m.), vadovavo pirmosioms instituto dialektologinėms ekspedicijoms atlaso duomenims rinkti. 1955 m. apgynė disertaciją „Pazanavykio, arba šiaurės vakarų kapsų, tarmė“. Kartu su Elena Grinaveckiene redagavo „Lietuvos TSR upių ir ežerų vardyną“ (1963 m.). Paskelbė straipsnių apie kapsų ir zanavykų tarmes, lietuvių kalbos hidronimus, rašė kalbos kultūros klausimais.
Domėjosi dailiuoju čiuožimu, buriavimu, lauko tenisu. Brolis kunigas Kazimieras Senkus.
Mokslinė veikla
Kartu su kitais rašė „Lietuvių kalbos žodyno“ I, II, I2, II2 t. tekstą, redagavo I2, II2, VIII t. tekstą, kartu su kitais 1954 m. redagavo „Dabartinės lietuvių kalbos žodyną“. Akademinio žodyno kartotekai užrašė apie 22 tūkstančius žodžių.
Vytautas Kudžma
Vytautas Kudžma (g. 1946 m. liepos 5 d. Nendriniuose, Antanavo valsčius) – Lietuvos baleto artistas, pedagogas, baletmeisteris.
Biografija
Žmona balerina Sigita Vabalevičiūtė, duktė Rūta Kudžmaitė. 1965 m. baigė Maskvos choreografijos mokyklą, mokėsi pas rusų pedagogus – J. Kondratovą, N. Čerkaskają ir Piotrą Piestovą. Nuo 1965 m. Lietuvos operos ir baleto teatro šokėjas, nuo 1967 m. solistas, nuo 2005 m. – šio teatro baleto trupės repetitorius. 1994–2006 m. dėstė Čiurlionio meno mokykloje.
Kūryba
Sukūrė vaidmenų klasikiniuose, šiuolaikiniuose užsienio ir lietuvių kompozitorių baletuose. Sukūrė choreografinių kompozicijų (Adagio, 2003 m., pagal – P. Čaikovskio muziką, Laimis Vilkončius. Piteris Penas, 2005 m., su kitais choreografais). Kūrybai būdinga lyriškumas, santūrus emocingumas, charakteriniams vaidmenims – ekspresyvumas. Su Lietuvos operos ir baleto teatru gastroliavo Didžiojoje Britanijoje, Egipte, Olandijoje, Meksikoje, Prancūzijoje, Argentinoje, JAV, Japonijoje, Vokietijoje, Mongolijoje, Suomijoje, Ispanijoje, Italijoje, Graikijoje, Švedijoje ir kitur.
Jonas Radvanas
thumb|245px|Titulinis „[[Radviliada|Radviliados“ knygos puslapis, 1592 m.]] Jonas Radvanas (apie XVI a. vidurį – 1592 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Renesanso epochos poetas, evangelikas reformatas.
Radviliada
Poema „Radviliada“, parašyta lotynų kalba, yra vienas ryškiausių XVI a. kūrinių Lietuvos literatūroje. Joje aprašytos Lietuvos pergalės Livonijos kare, tuometės Lietuvos aukštuomenės puoselėta valstybinė ideologija, valstybės geografinis, istorinis, kultūrinis vaizdas. Poemoje atvaizduojama Mikalojaus Radvilos Rudojo asmenybė, taip pat jo didžiausio priešo Ivano Rūsčiojo portretas. „Radviliada“ yra literatūrinis, vieno autoriaus sukurtas epas, skirtas Lietuvos valdovams, karžygiams, istorinėms asmenybėms išaukštinti. Poema artima antikos poezijos žanrams Bukolikoms ir Georgikoms. Vienintelis Lietuvoje esantis poemos egzempliorius saugomas Lietuvos mokslų akademijos bibliotekoje. Į lietuvių kalbą „Radviliadą“ 1997 m. išvertė literatūros istorikas Sigitas Narbutas.
Prezidentinis valdymas
thumb|Mėlynai pažymėtos prezidentinės respublikos, žaliai – prezidentinė respublikos, kuriose derinami prezidento ir premjerministro vaidmenys thumb|Diagrama, vaizduojanti prezidentinės respublikos (JAV) valdymo sistemą Prezidentinis valdymas – valdymo forma, kai įstatymų vykdomosios valdžios atstovai ir įstatymų leidžiamoji valdžia yra renkami nepriklausomai vieni nuo kitų. Prezidento pareigos apjungia valstybės vadovo ir vyriausybės vadovo atsakomybes.
Šelmuo (upė)
Šelmuo – upė Lietuvoje, Šilutės rajono rytuose; Šusties kairysis intakas (Šyšos baseinas). Prasideda 1 km į pietryčius nuo Grygališkės, šalia Galnutės upelio. Teka laukais į vakarus, vidurupyje pasuka į šiaurės vakarus ir toliau teka giliu slėniu. Įteka į Šustį 12,2 km nuo jos žiočių, Žemaičių Naumiestyje.
Intakas – Vanagis (dešinysis).
Aukštupio vaga ištiesinta, likusi – savaiminė, vingiuota. Šalia upės yra Grygališkės, Šiaudviečių, Budrikų, Vanagių kaimai ir Žemaičių Naumiestis. Pakrantėje – Šiaudviečių senieji kapeliai.
Upėvardis Šelmuõ kildinamas nuo žodžio šelmuo („stogo kraigas, gūbrys“).
Georges Pompidou
Žoržas Pompidu (, 1911 m. liepos 5 d. Montboudif – 1974 m. balandžio 2 d. Paryžiuje) – Prancūzijos politikas, nuo 1969 m. birželio 20 d. iki mirties buvęs Prancūzijos Prezidentu.
Biografija
Gimė mokytojų šeimoje. Mokėsi Paryžiaus Liudviko Didžiojo licėjuje, kuriame susidraugavo su būsimuoju pirmuoju Senegalo prezidentu L. S. Sengoru. Vėliau baigė Paryžiaus aukštąją normalinę mokyklą. Dalyvavo Antrajame pasauliniame kare, kurio metu susipažino su Š. de Goliu ir iki 1948 m. vadovavo asmeninei pastarojo kanceliarijai. Dar Antrojo pasaulinio karo metu pradėjo rašyti komentarus ir tyrinėjimus prancūzų literatūros klausimais. Vėliau dėstė Paryžiaus Henriko IV licėjuje literatūrą. Nuo 1953 m. dirbo N M Rothschild & Sons investiciniame banke. 1956 m. paskirtas banko generaliniu direktoriumi. 1958 m. vėl įsidarbino Š. de Golio Vyriausybėje. Dalyvavo 1962 m. rengiant Eviano susitarimus, pagal kuriuos Alžyras tapo nepriklausoma valstybe. Susitarimus ratifikavus, 1962 m. paskirtas Prancūzijos ministru pirmininku. 1968 m. gegužės įvykių Prancūzijoje metu pasiūlė patenkinti studentų reikalavimus. Tai atšaldė jo santykius su Š. de Goliu ir Ž. Pompidu 1968 m. liepą atsistatydino. 1969 m. balandžio 27 d., po nesėkmingo referendumo, Š. de Golis taip pat atsistatydino. Tų pat metų birželio 15 d. rinkimų metu išrinktas Prancūzijos prezidentu. Šiose pareigose palaikė vieningos Europos idėją, tačiau JAV ir NATO atžvilgiu rėmė Prancūzijos karinį savarankiškumą. Pritarė Jungtinės Karalystės prisijungimui prie Europos Ekonominės Bendrijos, pagerino santykius su Izraeliu. Vidaus politikoje vykdė didelio masto pramonės ir transporto sričių plėtrą, taip pat rėmė stambių kultūros projektų, tokių kaip Ž. Pompidu centras įgyvendinimą. 1973 m. pabaigoje susirgo reta leukemijos forma, o 1974 m. balandžio 2 d. mirė nuo kraujo užkrėtimo sukeltų komplikacijų.
Pietro Longhi
Pjetras Longis (kitaip Pietras Longis, ; 1701 m. lapkričio 15 d.  – 1785 m. gegužės 8 d.) – italų XVIII a. baroko dailininkas iš Venecijos. Pagarsėjo žanriniais to meto Venecijos gyvenimo vaizdais.
Biografija
Pjetras Longis (tikras vardas it. Pietro Falca) gimė Venecijoje, sidabro dirbinių meistro Alessandro Falca ir jo žmonos Antonia šeimoje. Tėvo dirbtuvėse išėjo pirmuosius dailės mokslus. Vėliau mokėsi pas Venecijos istorinių scenų tapytoją Antonio Balestra. Pirmasis svarbus užsakymas altoriniui paveikslui datuojamas 1732 m. Ankstyvuosiuose darbuose Longis bandė sekti Giovanni Battista Tiepolo ir Sebastiano Ricci maniera. 1733 m. vedė Caterina Maria Rizzi. Kaip daugelis to meto Venecijos dailininkų Pietras Longis tikėjosi gauti monumentaliosios tapybos užsakymų. Tačiau jo freskų darbai, atlikti 1734 m. Palazzo Sagredo buvo nesėkmingi. Po to Longis išvyko į Boloniją, kur mokėsi ir dirbo kartu su Giuseppe Maria Crespi.
Apie 1740 m. Longis grįžo į Veneciją, kur pradėjo tapyti mažų matmenų paveikslus, kuriuose vaizdavo kasdienines Venecijos kilmingųjų gyvenimo scenas. Šie paveikslai buvo sėkmingi ir Pjetras Longis daugiau nebekeitė žanro. Dailininkas daugiausia dirbo Venecijos užsakovams ir neieškojo užsakymų iš užsienio. Tarp jo kūrybos mylėtojų – garsios Grimani, Barbarigo ir Manin Venecijos giminės. Jo kūryboje jaučiama Nyderlandų dailininkų įtaka. Venecijos respublika tuo metu buvo smukimo fazėje. Pjetras Longis vaizdavo aukštuomenę, besistengiančią išsaugoti buvusį valstybės spindesį. Pjetro Longio paveiksluose dažnai vaizduojami karnavalai, maskaradai, venecijietiška tradicija tapusios kaukės.
1756 m. Longis buvo priimtas į Venecijos meno akademiją jos įsikūrimo metu. 1766 m. tapo garbės nariu. Gyvenimo metu buvo lyginamas su žymiu Venecijos komediografu Carlo Goldoni. Vadinamas „tapybos Goldoni“. Gyvenimo metu Longis susilaukė 11 vaikų. Keturi jų išgyveno jaunystę, sūnus Alessandro tapo sėkmingu portretistu, kitas sūnus Pietro Guarienti buvo istoriniu tapytoju. Pjetras Longis mirė 1785 m. gegužės 8 d. Venecijoje.
UEFA taurė 1975–1976 m.
UEFA taurė 1975-1976 m. – penktasis UEFA taurės turnyras (18-asis įskaičiuojant Mugių taurę). Prasidėjo 1975 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale nugalėjęs  klubą.
Smaragdinis ešerys
Smaragdiniai ešeriai (Aulacocephalus) - akmeninių ešerių (Serranidae) šeimos žuvų gentis.
Gentyje vienintelė rūšis - smaragdinis ešerys (Aulacocephalus temminckii).
Maironis
Maironis (tikroji pavardė Jonas Mačiulis, 1862 m. spalio 21 d. (pagal Julijaus kalendorių) Pasandravio dvare, Šiluvos valsčiuje, Raseinių apskrityje. – 1932 m. birželio 28 d. Kaune) – kunigas, profesorius; XIX ir XX a. lietuvių romantizmo poetas, parašęs tokius Lietuvoje žymius kūrinius kaip „Trakų pilis“, „Lietuva Brangi“ ir daugelį kitų.
Biografija
Gimė laisvųjų valstiečių šeimoje, tėvas buvo mažaraštis, bet iniciatyvus valstietis. Namie įgijęs pradinių mokslo žinių ir pramokęs lenkų kalbos, 1873 m. įstojo į Kauno gimnaziją, kurią baigė 1883 m. 1883–1884 m. studijavo literatūrą Kijevo universiteto istorijos ir filologijos fakultete. 1884 m., atsižvelgdamas į tėvų norą, įstojo į Kauno kunigų seminariją. 1888 m. ją sėkmingai baigęs, toliau tęsė mokslus Peterburgo dvasinėje akademijoje, kurią baigė 1892 m.
1893–1894 m. ir 1909–1932 m. dėstė Kauno kunigų seminarijoje, 1909–1932 m. seminarijos rektorius. 1894–1909 m. – Peterburgo dvasinės akademijos profesorius; nuo 1903 m. – teologijos daktaras. 1922–1932 m. Kauno universiteto, (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas) Moralinės teologijos katedros vedėjas. 1923–1924 m. 1932 m. suteiktas Vytauto Didžiojo universiteto garbės daktaro vardas.
Kūryba
thumb|left|150px|„Skausmo skundas“Rašyti pradėjo mokydamasis šeštoje klasėje. Pirmuosius eilėraščius jaunas poetas rašė lenkų kalba; vėliau šiuos bandymus jis sunaikino. Reikšmingiausia kūrybos dalis – lyrika. Remdamasi šia romantizmo apraiška vystėsi XX a. I pusės lietuvių poezija. Nemažai eilėraščių virto liaudies dainomis, kai kuriems muziką parašė Juozas Naujalis, Česlovas Sasnauskas.
1885 m. Žvalionio slapyvardžiu „Aušros“ laikraštyje pirmą kartą išspausdintas eilėraštis „Lietuvos vargas“ (vėliau pavadintas „Miškas ir lietuvis“, o paskutinėje redakcijoje „Miškas ūžia“). 1891 m. išspausdinta pirmoji Maironio knyga – „Lietuvos istorija, arba apsakymai apie Lietuvos praeigą“, pasirašyta Stanislovo Zanavyko slapyvardžiu. Ši knyga buvo tiesioginis jo studijų Dvasinėje seminarijoje vaisius.
Teologinių studijų metu jis mažai besireiškė poetine kūryba. Maironio slapyvardžiu poetas pradėjo pasirašinėti studijuodamas Peterburgo dvasinėje akademijoje. 1895 m. pasirodė Maironio eilėraščių rinkinys „Pavasario balsai“.
Kūrybai darė įtakos to laikmečio lenkų, rusų poetų darbai – Adomo Mickevičiaus, Juozapo Kraševskio, Julijaus Slovackio, Aleksandro Puškino, Michailo Lermontovo, taip pat kunigų seminarijos dėstytojo Antano Baranausko „Anykščių šilelis“.
Mirtis
1932 m. birželio pabaigoje Maironis viešėjo Tytuvėnuose (čia kasmet atvykdavo švęsti Joninių). Maironį pradėjo kamuoti stiprūs skausmai, dėl to jis nusprendė grįžti į Kauną. Stiprus priepuolis ištiko traukinyje. Kaune Maironis buvo paguldytas į ligoninę, atlikta skubi operacija (operavo ir gydė chirurgas Vladas Kuzma). Teigiama, kad dieną prieš mirtį Maironis dar turėjo aiškią sąmonę, priėmė lankytojus. Maironis mirė naktį į birželio 28-ąją, 2.30 val. Buvo palaidotas Kauno arkikatedros bazilikos kriptoje, kur 1937 m. įrengtas antkapinis paminklas-mauzoliejus (arch. Stasys Kudokas). Tėvų Onos ir Aleksandro Mačiulių kapas – Betygalos (Pilkalnio) kapinėse.
Archeologiniai atradimai
Archeologiniai atradimai  – 1965–1986 m. TSRS mokslų akademijos ir nuo 1993 m. Rusijos mokslų akademijos Archeologijos instituto informacinis iliustruotas leidinys, leidžiamas Maskvoje.
Leidinys
Skelbia kasmetinių archeologinių tyrimų duomenis, trumpų informacinių straipsnių autoriai daugiausia yra archeologinių ekspedicijų vadovai. 1966–1988 m. spausdino informacijų ir apie Lietuvos archeologinių paminklų tyrimus. Iki 1999 m. išėjo 28 tomai.
Lavyso apylinkė
Lavyso apylinkė (arba Lavysos apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Perlojos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Varėnos rajonui. Panaikinta iki 1954 m.
Užubalis (Panevėžys)
Užubalis – buvęs kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo geležinkelio Panevėžys–Joniškėlis. Vakariniu pakraščiu teka Ažagėlė, rytuose prieina Medikonių miškas.
Istorija
1585 m. minimas Užubalio dvaras.
Nigeris (upė)
Nigeris  – didžiausia Vakarų Afrikos upė. Teka Gvinėjos, Malio, Nigerio, Benino ir Nigerijos teritorijomis. Ilgis 4160 km. Džolibos (Djoliba) pavadinimu prasideda Siera Leonės-Liberijos aukštumoje. Teka kalnais, giliu slėniu. Vėliau išsiveržia į Sudano lygumas, kur skaidosi į daugybę atšakų ir protakų, suformuoja vidinę deltą (anksčiau upė įtekėjo į didelį nenuotakų ežerą). Tombuktu miesto apylinkėse Nigeris vėl susijungia į vieną vagą. Žemiau Elvos miesto upė kerta Šiaurės Gvinėjos aukštumą, toliau iki pat žiočių teka žemuma, giliu slėniu. Įteka į Atlanto vandenyno Gvinėjos įlanką; suformuoja deltą.
Svarbiausi intakai:
Patvinsta birželio-rugsėjo, o žemupyje – dar ir vasario mėnesiais. Vidutinis debitas 9300 m³/s (didžiausias – iki 35 tūkst. m³/s). Per metus nuplukdo apie 300 km³ vandens bei 67 mln. tonų nešmenų. Ties Kanidži patvenktas hidroelektrinės užtvanka. Nigeris plačiai naudojamas žvejybai, drėkinimui ir susisiekimui. Laivyba nuo Kurusu iki Bamako; nuo Sotubos krioklio (žemiau vidinės deltos) iki Ansongo ir nuo Niamėjaus iki žiočių. Svarbiausi pakrančių miestai: Kurusa (Gvinėja), Bamakas, Tombuktu (Malis), Niamėjus (Nigeris), Džeba, Lokodža, Port Harkortas (Nigerija).
Upę Nigeriu pavadino portugalų keliautojai pagal lotynų k. žodį niger – juodas. Mandingai upę vadina Jeliba, songajai – Isa Ber. Senoviniuose dokumentuose vadinamas Dasibari, Quorra.
335 m.
335 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Akringtonas
Akringtonas – miestas šiaurės vakarų Anglijoje, 30 km į šiaurę nuo Mančesterio. Yra geležinkelio stotis. Ilgą laiką mieste vyravo medvilnės ir tekstilės pramonė, šiuo metu ypač garsėja statybos pramone – Akringtono plytos laikomos kiečiausiomis ir tankiausiomis pasaulyje statybinėmis plytomis. Veikia akademija, katalikų aukštoji mokykla, verslo mokykla, biblioteka.
Sutirštintas pienas
Sutirštintas pienas arba kondensuotas pienas – karvės pienas, iš kurio pašalinta dalis vandens. Populiariausias yra saldintas sutirštintas pienas, savo sudėtyje turintis daug cukraus. Pastaruoju metu abi sąvokos naudojamos sinonimiškai. Saldintas sutirštintas pienas yra labai tirštas; įpakuotas skardinėse neatidarius gali išsilaikyti iki ketverių metų. Toks pienas yra dažno saldaus patiekalo sudėtinė dalis JAV, Indijoje, Argentinoje, Brazilijoje, Europoje, Rusijoje ir kitose šalyse. Kai kur ši pieno rūšis maišoma su kava ir arbata.
Pasak Marko Polo užrašų, XIII amžiuje totoriai sugebėjo tirštinti pieną.
Žvilgantieji varnėnai
Žvilgantieji varnėnai (Lamprotornis) – varnėninių (Sturnidae) šeimos paukščių gentis.
Neringa (vardas)
Neringa – lietuviškas moteriškas vardas. Kildinamas iš baltiško (kuršiško) žodžio nerija, reiškiančio ilgą pusiasalį vokiško varianto Neringe, Nerunge, Nehrung.
Mitologija
Pagal legendos, šį vardą turinti labai stipri mergina supylė Kuršių neriją. Užaugusi ji atliko daug įvairių žygių. Kuršių nerijos Raganų kalne (Juodkrantė) yra Neringos gyvenimą vaizduojančių medinių skulptūrų.
Bulgarijos geografija
Bulgarija yra pietryčių Europoje. Ribojasi su Rumunija, Serbija, Makedonija, Graikija, Turkija ir su Juodąja jūrą. Siena su Rumunija eina Dunojumi.
Bulgarijos plotas – 110 550 kvadratiniai kilometrai.
Šalies sienos
Sienos perimetras: 1 808 km
Sienos: su Graikija 494 km, Makedonija 148 km, Rumunija 608 km, Serbija 318 km, Turkija 240 km.
Paplūdimio ilgis: 354 km
Aukščiausias ir žemiausias taškas
Žemiausias taškas: Juodoji jūra 0 m.
Aukščiausias taškas: Musala 2 925 m
Bioįvairovė
Dėl sudėtingų klimatinių, hidrologinių, geologinių ir topografinių reiškinių sąveikos Bulgarija yra viena iš labiausiai pasižyminčių bioįvairove Europos šalių. Daugiau kaip trečdalis Bulgarijos žemių yra miškai, daugumoje jų auga seniausi pasaulyje medžiai, pvz., Baikuševo pušis ir Granito ažuolas. Bulgarijoje auga nuo 3800 iki 4200 induočių augalų rūšių, 170 iš jų yra endeminės, o 150 laikomos nykstančiomis.
Akmens ežeras
Akmens ežeras – ežeras, Sūduvos aukštumoje, Vakarų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje, Suvalkų valsčiuje. Ežero pakrantėje įsikūrę Čarnakoviznos ir Osovos kaimai. Ežeras yra 191,6 m aukštyje virš jūros lygio. Tai ledyninės kilmės ežeras, vakarinėje dalyje yra kelios įlankos. Daugelyje vietų ežero krantai žemi, rytuose šiektiek statesni. Aplink ežerą auga miškai, šiaurinėje dalyje teka upokšnis, kuris jungia ežerą su Mažuoju Akmens ežeru. Tai oligotrofinis ir mezotrofinis ežeras, kuriame nėra daug augalijos, o litoralė yra skurdi savo augalais. Ežeras yra gilus, o jo vanduo švarus ir skaidrus. Dugne glūdi smėlis ir žvyras. Prie ežero įrengti keli paplūdimiai. Ežere veisiasi šios žuvų rūšys: seliava, europinė lydeka, paprastasis karšis ir ešerys. Mokslininkas Stanislavas Petkevičius (Stanisław Pietkiewicz) priskyrė šį ežerą Tacevo ežerų grupei į kurią įeina ir šie ežerai: Ožys, Tacevas, Grabenščizna ir Akmeniukas.
Strasbūras
Strasbūras – miestas rytų Prancūzijoje, Grand Esto regiono sostinė. Išsidėstęs prie Briušo ir Ilio upių santakos, greta Reino upės ir sienos su Vokietija.
Tai verslo, gamybos, transporto ir kultūros centras. Apdirbama nafta, gaminamos mašinos, įranga, metalo gaminiai, išvystyta spaudos ir elektrotechnikos pramonė.
Strasbūras yra svarbus uostas prie Reino. Ilio upė prie Strasbūro išsišakoja į daug kanalų ir apsupa miesto centre esantį senamiestį. Strasbūre yra labai žymi bažnyčia – Notre Dame katedra senamiesčio pietryčiuose. Katedrą pradėjo statyti 1015 m., statė kelis amžius, tačiau iki šių dienų išlikę tik nedaug autentiškų elementų, daug kas pakeista ar perstatyta. Mieste taip pat yra gotikinė Šv. Tomo bažnyčia (XIII−XIV a.), Rohano rūmai (Palais de Rohan, 1731–1741 m.), kuriuose dabar yra meno muziejus. „Hôtel du Commerce“ yra žymiausias Strasbūro renesansinis statinys. Šiuo metu Strasbūras dažnai minimas kaip (demokratinė) Europos sostinė. Jame susirenka Europos Taryba ir yra įsikūręs Europos žmogaus teisių teismas (dažnai vad. Strasbūro teismu).
Istorija
thumb|left|Freska Strasbūro protestantiškoje Saint-Pierre-le-Jeune bažnyčioje, rodanti įvairias šalis kelyje į krikščionybę. Lietuva šiame kelyje - paskutinioji.
Pavadinimo kilmė
Vokiškai Strasbūro miesto pavadinimas reiškia „pilis (miestelis) kryžkelėje“: – gatvė + Burg – tvirtovė, pilis.
Futbolas
Garsiausias mieste klubas yra RC Strasbourg.
Strasbūre 1938 m. vyko III pasaulio futbolo čempionatas, o 1984 m. – VII Europos futbolo čempionatas.
Feliksas Einas
Feliksas Einas (1927 m. gegužės 22 d. Būtingė, Darbėnų valsčius – 1991 m. kovo 8 d. Klaipėda) – lietuvių teatro ir kino aktorius.
Biografija
1949 m. baigė Klaipėdos muzikinės komedijos teatro studiją. 1947–1972 m. vaidino Klaipėdos dramos teatre, 1972–1987 m. Kauno, nuo 1987 m. Klaipėdos muzikinio teatrų artistas. Sukūrė raiškių, dažniausiai ne pagrindinių, vaidmenų.
Vaidmenys
Dramos spektakliuose:
Muzikiniuose spektakliuose:
Vaidino filmuose:
Thierry Sabine
Tjeri Sabinas (Thierry Sabine; 1949 m. birželio 13 d. – 1986 m. sausio 14 d.) – buvęs Prancūzijos motociklų kategorijos lenktynininkas, Paryžiaus-Dakaro steigėjas bei pagrindinis organizatorius.
Dakaro idėjos gimimas
1977 m. jis pasiklydo Tenerės dykumoje, Abidžano-Nicos lenktynėse. Tuo metu jam kilo idėja, kad dykuma būtų gera vieta profesionalioms lenktynėms ir čia mėgėjai galėtų išbandyti savo sugebėjimus. 1977 m. jis surengė lenktynes iš Paryžiaus į Dakarą ir nuo to laiko pradėjo profesionaliai užsiimti šių lenktynių organizavimu. Pirmasis Dakaro ralis buvo surengtas 1979 m.
Thierry Sabine žuvo 1986 m. sausio 14 d. nukritus jo sraigtasparniui „Ecureuil“, kai netikėtai Malyje ekipažą užklupo smėlio audra. Kartu su prancūzu žuvo dainininkas ir dainų kūrėjas Daniel Balaivone, sraigtasparnio pilotas François-Xavier Bagnoud, žurnalistai bei RTL inžinieriai Nathalie Odent ir Jean-Paul Lefu.
Apie šį lenktynininką buvo sukurtas filmas „A Man and a Woman: 20 Years Later“, kuris buvo išleistas 1986 m.
Osama
Osama  – upė Dominikos Respublikoje. Upės ilgis – 148 km; tai ketvirta ilgiausia upė šalyje ir 4-ta pagal baseino plotą (2685 km²).
Upė išteka 856 m virš jūros lygio Loma Siete Kabesaso kalno šlaituose, Jamasos kalnagūbryje, netoli Vila Altagrasijos. Teka į rytus Monte Platos provincija, paskiau pasuka į pietryčius, suformuodama dalį Santo Domingo ir Monte Platos provincijų sienos. Prie San Luiso savivaldybės susilieja su Jabakao upe ir pasuka į pietvakarius. Netoli žiočių upė dalija Santo Domingą į rytinę bei vakarinę dalis ir įteka į Karibų jūrą. Upė laivuojama tik ties žiotimis.
Didžiausi intakai: Savita, Jabakao (kairieji), Isabela (dešinysis).
G20
thumb|325px|G20 lyderių susirinkimas Argentinoje 2018 m. G20 (nuo, ) – tarptautinis forumas, kuriam priklauso 19 ekonomiškai stipriausių arba sparčiai ekonomiškai besivystančių valstybių bei Europos Sąjunga. G20 buvo įkurtas 1999 m. kaip šalių narių centrinių bankų atstovų susirinkimas, bet po 2008 m. finansų krizės papildytas kasmetiniais aukščiausio lygio susitikimais. Nors ir pradžių forumas buvo skirtas daugiausiai pasaulinės ekonomikos klausimams, šiuo metu jame aptariamas ir saugumas, darnusis vystymasis, aplinkosaugos klausimai, migracija ir pan. G20 priklausančios valstybės sukuria 85 % pasaulio BVP, apima 80 % pasaulio prekybos ir 2/3 žmonijos.
Narystė
thumb|325px|Tamsiai mėlyna spalva – G20 narės; šviesiai mėlyna – Europos Sąjungos narės, neturinčios atskiros G20 narystės; rožinė – susirinkimą pakviestos šalys G20 narės:
Susirinkimai
Aukščiausio lygio G20 susirinkimai:
Kozencos provincija
Kozencos provincija  – Italijos provincija Kalabrijoje. Provincijos sostinė – Kozenca.
Provincijoje gyvena tautinė mažuma, kalbanti oksitanų kalba. Jų protėviai bėgo nuo religinių persekiojimų Prancūzijoje XIII–XIV a. Be to čia gyvena albanai, atvykę XV–XVI a.
Viktoras Katilius
Viktoras Katilius (1910 m. lapkričio 24 d. Igliaukoje, Marijampolės valsčius – 1993 m. liepos 4 d. Kaune) – Lietuvos rašytojas, vertėjas, intelektualinio tipo prozininkas.
Biografija
Už Lietuvos partizanų spaudos skaitymą ir platinimą 1947 m. nuteistas 5 metams. 1950 m. paleistas iš Jakutijos lagerio, dirbo matininko padėjėju, žuvų įmonės raštininku, statybos sandėlio darbininku, 1955–1962 m., 1964–1968 m. vakarinės mokyklos mokytoju, bibliotekininku, 1964–1970 ir sandėlio darbininku, nuolat stebimas sovietų saugumo. Neparašęs atgailaujančio pareiškimo ar įsiteikiamo kūrinio, nebuvo įsileistas į viešą literatūrinį gyvenimą iki pat Atgimimo metų. Palaidotas Vilniuje.
Kūryba
Romanuose „Katastrofa“ (1937 m.), „Prieblanda“ (parašytas 1937 m., išleistas 1998 m.), apysakoje „Naktis alyvų krūme“ (1939 m., 2 leid. 1991 m.) vaizduojamas prieškario miestiečių gyvenimas, nagrinėjamos meilės, šeimos problemos. Periodikoje paskelbė dalį romano „Akvariumas patrankos koserėje“ (parašytas 1963 m., išleistas 1998 m., nebaigtas), kuriame pasakojama apie pirmąsias TSRS-Vokietijos karo dienas Kybartuose, ryškus racionalus istorijos vertinimas, humanistinė pozicija. Parašė nemažai novelių, kritikos straipsnių. Po autoriaus mirties išleistas apysakų ir apsakymų rinkinys „Dykumos karalius“ (1996 m.), romanas „Langai į prekyvietę“ (1998 m.), atsiminimų knyga „Židiniai ir žmonės“ (1997 m.).
Parašė literatūrologinę studiją „Vinco Pietario akiračiai“ (1992 m.) Iš rusų kalbos išvertė Maksimo Gorkio, Ivano Turgenevo kūrinių, iš vokiečių – Liono Foichtvangerio, Liudviko Rėzos vokiškų eilėraščių.
Literatūra
Leonas Peleckis-Kaktavičius. BALTAS LAPAS - LYG ALTORIUS: Esė. - Klaipėda: Rytas (almanacho "Varpai" b-ka; Nr. 1), 1995, p. 76-87. - ISBN 9986-499-25-9
Kreivieji Vygriai (ežeras)
Kreivųjų Vygrių ežeras  – ežeras, Sūduvos aukštumoje, Vakarų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje, Suvalkų valsčiuje. Ežero pakrantėje įsikūręs Kreivojo kaimas. Pro ežerą teka Kamionkos upė, kuri vėliau įteka į Žaliąjį ir Kolešnio ežerus.
Mergežerio apylinkė
Mergežerio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Perlojos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Varėnos rajonui. Panaikinta iki 1954 m.
Paprastoji auslinda
Paprastoji auslinda (Forficula auricularia) – auslindų (Dermaptera) būriui priklausantys vabzdžiai (Insecta). Daugelyje kalbų šių vabzdžių pavadinimas susijęs su ausimis. Dėl pilvelio gale esančių kietų žnyplių, panašių į pjautuvą, kadaise manyta, kad auslindos mėgsta lįsti į ausis, jas gręžti, karpyti ausų būgnelius ar pan. Iš tikrųjų žnyplės naudojamos tik kovai ir prilaikyti sugautą grobį.
Maitinasi naktį. Ėda viską, kas pakliūva: grybelius, dumblius, pūvančias ir minkštesnes augalų dalis, nevengia ir vabzdžių. Gali apgraužti jurginų ir kitų gėlių žiedus, kartais įsitaiso žiedinių kopūstų žiedynuose, vynuogių kekėse ir pan.
Padėtus kiaušinėlius žemėje iki 10 cm gylio išraustame urvelyje patelė saugo per žiemą.
Išvaizda
Tai rudos spalvos vabzdys, iš išvaizdos kiek suplotas, su gana ilgais siūliškais ūsais, nedidelėmis akimis, rausvo atspalvio galva. Auslindos turi dvi poras sparnų, bet pirmoji pora virto trumpučiais kietais antsparniais, po kuriais slepiasi susilankstanti antroji skraidomųjų sparnų pora. Auslindos gali skraidyti, bet dieną jos lindi įvairiuose plyšiuose ir atsikišę sparnai joms tik trukdytų.
Kinrožių arbata
thumb|200px|Stiklinė šaltos kinrožių arbatos
Kinrožių arbata – gėrimas, gaminamas iš džiovintų jamaikinės kinrožės žiedlapių. Geriama tiek karšta, tiek atšaldyta. Arbata tamsiai raudonos spalvos, spanguoles primenančio aromato, labai rūgšti (todėl dažnai gardinama cukrumi).
Šis gėrimas skirtingose pasaulio vietose vadinamas skirtingai: Egipte ir Sudane – karkade, Lotynų Amerikoje – agua de Jamaica, Karibuose – sorrel, Senegale – bissap', Malyje – zobo, Kinijoje – 落神花, Italijoje – carcadè.
thumb|left|240px|Džiovinti žiedlapiai Kinrožių arbata mažina kraujospūdį, yra diuretikas, turi daug vitamino C. 15-30 % arbatos sudaro organinės rūgštys (citrinų, maleino, vyno), turi rūgščiųjų polisacharidų, glikozidų, suteikiančių būdingą raudoną spalvą.
Bangis
Bangis  – Centrinės Afrikos Respublikos (CAR) sostinė. Išsidėstęs šalies pietvakariuose, vakariniame Ubangio upės krante – upės, kuri yra pagrindinis prekybos kelias šalyje. Tai pagrindinis šalies uostas, administracinis, ekonominis ir švietimo centras. Parduodama medvilnė, kava, mediena, deimantai. Pramonė: žemės riešutai, palmių produktai, tekstilė, odos gaminiai, mediena, muilas.
Istorija
Miestas pradėjo vystytis aplink prancūzų karinį postą 1889–1890 m., tapusiu Prancūzijos kolonijos Ubangis-Šaris administraciniu centru,.
1960 m. tapo nepriklausomos CAR sostine. 1970 m. įkurtas Bangio universitetas.
Cyril Neveu
Cyril Neveu (g. 1956 m. rugsėjo 20 d. Orleane, Prancūzijoje) – Prancūzijos motokroso, enduro ir ralio reido lenktynininkas. Jis laimėjo Dakaro ralį motociklų kategorijoje penkis kartus 1979, 1980, 1982, 1986 ir 1987 m. Jis yra pirmas asmuo, laimėjęs Dakaro ralį motociklų kategorijoje (1979 m.).
Tirpalas
thumb|Valgomosios druskos tirpinimas vandenyje Tirpalas – kintamos sudėties homogeninės sistemos, sudarytos iš dviejų ar daugiau komponentų (cheminių medžiagų).
Greta Prozor
Greta Prozor (, 1885, Paryžius -1978, Ženeva), tearto, kino aktorė. Lietuvių kilmės rašytojo, vertėjo ir diplomato grafo Moriso Prozoro ir švedų grafienės Märtos Margaretos Bonde dukra.
Tirpalas
Tirpale esančio tirpinio masės dalis randama pagal formulę:
Greta Prozor
Biografija
1911 m. Théâtre de L'Œuvre spektaklyje pagal Henriko Ibseno pjesę Hedda Gabler Greta Prozor atliko Hedda vaidmenį (režisierius Lugné-Poe). Išgarsėjo šiuo ir kitais savo vaidmenimis Paryžiaus ir Ženevos teatruose. Nuo 1939 iki 1965 dėstė Ženevos konservatorijoje.
Tirpalas
Tirpale ištirpusio tirpinio kiekis vadinamas koncentracija. Molinė tirpalo koncentracija žymima c\! ir apskaičiuojama pagal formulę:
Greta Prozor
Biografija
Artimai bendravo su tapytojais, skulptoriais Henri Matissu, Georgesu Braque'u, André Derainu, poetais Guillaume Apollinaire'u, Pierre Reverdy, Blaise Cendrarsu, Jeanu Cocteau, Maxu Jacobu, Oskaru Milašiumi ir kt.
Kartu su vyru dailės kritiku, kuratoriumi Waltheriu Halvorsenu studijavo tapybą pas Henri Matissą. Pompidou centre saugojamas Henri Matisso 1916 m. tapytas Gretos Prozor portretas.
Tirpalas
Kai į tirpalą įpilame dar tirpiklio, tada sakome, kad tirpalą skiedžiame. Atskiesto tirpalo koncentracija sumažėja. Norėdami sumažinti tirpalo koncentraciją nuo c_0\! iki c_1\!, turime į tirpalą įpilti skiediklio, kurio masė lygi:
Šiose formulėse:
Tirpalo gavimas
Paprastai tirpalą gauname kitą medžiagą ištirpinę skystyje, pavyzdžiui, kavą vandenyje, cukrų kavoje, druską jūros vandenyje, skalbiklius vandenyje, jodą spirite ir t. t. Tačiau yra ir kitokių tirpalų. Dujos gali tirpti skysčiuose (gazuotas vanduo). Daug tirpalų gaunama tirpinant vienus skysčius kituose. Dujos taip pat gali tirpti kai kuriuose kietuose kūnuose, kieti kūnai – kietose medžiagose; taip susidaro metalo lydiniai.
Kad susidarytų tirpalas, medžiaga, kuri tirpsta (tirpinamoji medžiaga), turi sąveikauti su medžiaga, kuri ją tirpina (tirpikliu). Pavyzdžiui, kristalinis cukrus yra sudarytas iš sacharozės molekulių. Kad cukrus ištirptų, reikia energijos kristalo gardelei suardyti. Šią energiją gali suteikti tik tirpiklis. Kai tirpiklis yra vanduo, tirpinamoji medžiaga reaguoja su juo dėl vandens molekulėms būdingo poliškumo. Vandens molekulės centrinis deguonies atomas turi nedidelį neigiamą krūvį, tuo tarpu vandenilio atomai yra teigiami. Vandens molekulės yra linkusios traukti viena kitą, dėl to vanduo kambario temperatūroje yra skystas, nors dauguma mažos molekulinės masės medžiagų yra dujos. Vandens molekulės taip pat yra linkusios traukti (t. y. tirpinti) kitus polinius junginius, pavyzdžiui, cukrų, kurio molekulėje yra OH grupių.
Panašios, tik daug stipresnės sąveikos jėgos atsiranda nepolinėse molekulėse; dėl to angliavandeniai tirpina kitus nepolinius junginius, pavyzdžiui, riebalus. Šiuolaikiniai skalbikliai yra abiejų tipų sąveikos pavyzdys: viena molekulės dalis (nepolinė) reaguoja su nešvarumais, kita dalis (polinė) su vandeniu; taigi detergento molekulė jungia vandenį ir riebalinius nešvarumus, juos drėkina ir ištirpina.
Šveicarijos plynaukštė
thumb|right|300px|Šveicarijos plynaukštė netoli [[Liucerna|Liucernos]] Šveicarijos plynaukštė yra Šveicarijoje, tarp Alpių ir Juros kalnų, Bodeno ir Ženevos ežerų.
Tirpalas
Tirpalo gavimas
Kai kurie junginiai, pavyzdžiui, etilo alkoholis, visiškai ištirpsta vandenyje ir angliavandeniuose, t. y. medžiagose, kurios netirpsta viena kitoje. Kiti junginiai, priklausomai nuo junginio cheminės struktūros, gali tirpti tik poliniuose tirpikliuose. Įvairiarūšių molekulių sąveiką lengva pastebėti iš sumažėjusio medžiagos tūrio. Pavyzdžiui, sumaišius vandens ir etilo alkoholio lygias dalis visas tirpalo tūris sudaro 97 %̃ abiejų komponentų sumos. Medžiaga netirpsta todėl, kad tirpiklis nenugali molekulių traukos jėgų. Kiekviena medžiaga turi tirpumo ribą, kuri priklauso nuo temperatūros – karštas tirpiklis ištirpina daugiau medžiagos negu šaltas.
Šveicarijos plynaukštė
Plynaukštės ilgis − 240 km, didžiausias plotis − 50 km, didžiausias aukštis − 1408 m (Napfo kalnas). Plokščiakalnio paviršius kalvotas, žemėja iš pietryčių į šiaurės vakarus iki 400 m aukščio; daug ežerų.
Tirpalas
Tirpalo gavimas
Tirpalas, kuriame ištirpinta daugiausia tirpinamosios medžiagos vadinamas sočiuoju. Karštas skystis paprastai geba išlaikyti kietą kūną tirpale geriau negu šaltas (dujoms ištirpintoms skystyje, galioja atvirkštinis dėsnis). Jei verdančiame vandenyje ištirpinta daugiausiai kietosios medžiagos, tai vėstant vandeniui dalis jos iškrinta (išsikristalizuoja). Jei kietos medžiagos neiškrinta, sakoma, kad tirpalas yra persotintas. Kristalizacija iš persotintų riebalų užauginami dideli kristalai. Skysčiuose tirpstančios kietos medžiagos keičia skysčių savybes. Pavyzdžiui, grynas vanduo užšąla 0° C, o verda 100° C temperatūroje. Tuo tarpu valgomosios druskos tirpalas užšąla žemesnėje negu 0° C temperatūroje. Štai kodėl druska, žiemą išbarstyta ant kelių, trukdo susidaryti ledui.
Dissolvuro Sciugghimentu ద్రావణం Роҳи ҳал
Šveicarijos plynaukštė
Šveicarijos plynaukštė yra svarbiausias Šveicarijos pramonės ir žemės ūkio rajonas. Nors Šveicarijos plynaukštė užima tik apie 30 % Šveicarijos teritorijos, čia gyvena daugiau kaip penki milijonai žmonių.
Aiterada
Aiterada – kaimas Molėtų rajono savivaldybės centrinėje dalyje, 8 km į šiaurės rytus nuo Molėtų, prie Malkėsto ežero.
Istorija
1554 m. inventoriuje minimas Pračiovo kaimas prie Malkėsto ežero, priklausantis kunigaikščiams Giedraičiams. Jį galima tapatinti su Antamalkėste ir su dab. Aiterada.1904 m. kaimo vardas Eiterada užrašytas Inturkės bažnyčios juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Gulbinas (Gibų valsčius)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kim Dae-jung
Kim Dedžiunas (Kim Dae-jung, tariasi [kim dɛdʑuŋ], 1925 m. gruodžio 3 d. – 2009 m. rugpjūčio 18 d.) – Pietų Korėjos politikas, šalies prezidentas nuo 1998 m. iki 2003 m. ir Nobelio taikos premijos laureatas (2000 m.)
Tai pirmasis ir kol kas vienintelis Nobelio premijos laureatas iš Korėjos. Kim nuo 1957 m. išpažino Romos katalikybę ir buvo vadinamas „Azijos Nelsonu Mandela“ dėl nenuilstamos opozicinės veiklos prieš autoritarinį režimą.
Kim mirė 2009 m. rugpjūčio 18 d. nuo dauginio organų funkcijų sutrikimo sindromo, praėjus 3 mėnesiams nuo po jo prezidentavusio Roh Moo-hyun savižudybės.
Biografija
Kim į politiką atėjo 1954 m., valdant pirmajam P. Korėjos prezidentui Singmanui I. Nors buvo išrinktas į nacionalinę asamblėją 1961 m., po metų Pak Čionghy atėjus į valdžią perversmo būdu, rinkimų rezultatai buvo paskelbti niekiniais. Tačiau 1963 m. ir 1967 m. vykusiuose rinkimuose Kimui pavyko patekti į parlamentą, kur jis įgijo žymaus opozicijos lyderio, 1971 m. dalyvavusio prezidento rinkimuose, reputaciją. Nepaisant įvairių valdančiųjų režimo trukdymų juose Kimas sugebėjo pasirodyti rimtas konkurentas. Daugiausiai palaikymo patyrė iš Čolos regiono, kur už jį balsavo net 95 % balsavusiųjų, o tai dar nesumuštas rekordas Pietų Korėjos politikoje.
Po Pak Čionghy nužudymo Kim buvo reabilituotas. Tačiau 1980 m., po Čion Duhan įvykdyto perversmo ir Kvandžu sukilimo numalšinimo, Kim buvo suimtas ir nuteistas mirties bausme už „antivyriausybinę veiklą ir konspiraciją“. Įsikišus JAV vyriausybei, bausmė buvo sumažinta iki 20 m. kalėjimo, o vėliau jam buvo leista emigruoti į JAV. Kim trumpai įsikūrė Bostone, Masačusetse, kur kaip kviestinis lektorius dėstė Tarptautinių reikalų centre, Harvardo universitete iki 1985 m., kai nusprendė grįžti tėvynėn. Gyvendamas užsienyje Vakarų spaudoje jis parašė daug straipsnių, kuriuose aštriai kritikavo savo šalies vyriausybę.
1980 m. gruodžio 11 d., praėjus vos savaitei po Kimui paskelbto mirties nuosprendžio, popiežius Jonas Paulius II išsiuntė tuometiniam prezidentui Čiun Duhan laišką, kuriame prašė „malonės“ Kim Dedžiunui, katalikui. Korėjos nacionaliniai archyvai sutiko atskleisti laiško detales to paprašius „Kwangju Ilbo“, vietiniam Kvandžu dienraščiui. Krikštydamasis Kim Dedžiunas pasirinko Tomo Moro vardą.
Kelias į prezidentavimą
Vos grįžęs į Seulą Kimas vėl buvo skirtas namų areštas, tačiau jis sugebėjo išlikti vienu svarbiausiu politinės opozicijos lyderiu. Kai Čiun Dūhvanas nusileido piliečių reikalavimams ir 1987 m. paskelbė pirmuosius po 1972 m. perversmo demokratinius prezidento rinkimus, juose dalyvavo ir prodemokratiški Kim Dedžiunas su Kim Jongsamu, surinkę atitinkamai 27 % ir 28 % balsų. Tokiu būdu buvusio generolo Čion Duhan pasirinktas įpėdinis No Tėu lengvai laimėjo rinkimus, surinkdamas 36,5 % balsų.