cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Degučiai (Marijampolė)
Istorija
Nepriklausomos Lietuvos metu Degučiuose pastatytas tiltas per Šešupę, jungiantis R. Juknevičiaus ir Mokolų gatves. R. Juknevičiaus ir Šaulių gatvių sankirtoje buvęs konservų fabrikas nugriautas, o jo vietoje pastatytas prekybos centras „Jotvingis“. 2011 m. renovuojami Marijampolės ligoninės pastatai.
Švietimas
Šiuo metu Degučiuose veikia:
Valimas (Mazovijos vaivadija)
Valimas – kaimas Lenkijos rytuose, Stara Kornicos valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į šiaurės rytus nuo Stara Kornicos, apie 17 km į rytus nuo Losicės ir apie 133 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Dingę (trečias sezonas)
Trečiasis televizijos serialo „Dingę“ sezonas, kurį sudaro 22 serijos, iš kurių viena buvo dvejų dalių, dvigubai ilgesnis epizodas. Sezono premjera įvyko 2006 m. spalio 4 d., Jungtinėse Valstijose ir Kanadoje. Transliavimas buvo suskirstytas į dvi dalis: pirmieji šeši epizodai transliuoti iki 2006 m. lapkričio 8 d., o po dvylikos savaičių pertraukos, nuo 2007 m. vasario 7 d., buvo rodomi likę šešiolika epizodų. Sezonas baigėsi tų pačių metų gegužės 23 d.
Istorija tęsiama, praėjus 67 dienoms po nukritimo į salą. Išgyvenusieji vis daugiau sužino apie „Kitus“ ir susipažįsta su jų gyvenimu saloje. Vienas iš „Kitų“ grupės ir naujas salos gyventojas, prisijungia prie išgyvenusiųjų, tuo tarpu vienas iš pagrindinių veikėjų prisideda prie „Kitų“. Įvyksta šiurpi konflikto atomazga tarp išgyvenusių ir „Kitų“, išgyvenusieji susisiekia su išoriniu pasauliu.
Serijos
Žemiau esančiame epizodų sąraše terminas „Pristatomas veikėjas“ naudojamas apibūdinti veikėjams, kuriems suteikiamas centriškumas. „Nr.“ nurodo suminį serijų skaičių, „Ep.“ – konkretaus sezono epizodo eilės numerį.
Lietuvos heraldikos komisija
Lietuvos heraldikos komisija – lietuviškos heraldikos reguliatorius. Prezidento kanceliarijos padalinys įsikūręs Prezidentūroje.
Komisiją sudaro Prezidentas, kuriam ji atskaitinga.
Sudėtis
Komisiją sudaro 9 nariai.
Komisijos pirmininkas ir jo pavaduotojas skiriami 6 metams, nariai – 5 metams. Kadencijų skaičius neribojamas.
Tony apdovanojimas
thumb|right|200px|Stilizuota „Tony“ apdovanojimuose teikiamos statulėlės versija.
Lietuvos heraldikos komisija
Sudėtis
Komisijos nariai turi turėti aukštąjį universitetinį išsilavinimą ir ne mažesnį kaip trejų metų heraldikos ar jai artimos srities mokslinio ar praktinio darbo patirtį.
Tony apdovanojimas
„Tony“ apdovanojimas (, taip pat žinomas kaip Antoinette Perry Award for Excellence in Theatre) – Jungtinėse Amerikos Valstijose teikiami apdovanojimai už įvairius pasiekimus teatre. Apdvonojimuose kasmet renkami geriausi miuziklai ir pjesės, rodomi Brodvėjuje esančiuose teatruose.
Apdovanojimus rengia organizacijos „American Theatre Wing“ ir „The Broadway League“. Apdovanojimai yra teikiami birželio mėnesį kasmet nuo 1947 m. Niujorke. Jie taip pat tiesiogiai transliuojmi per CBS televiziją.
„Tony“ yra laikomas paties aukščiausio lygio apdovanojimu, teikiamu už pasiekimus teatre. Šis apdovanojimas yra lygiavertis „Oskaro“ (kinas), „Grammy“ (muzika) ir „Emmy“ (televizija) apdovanojimams.
Už vaidybą
Pjesėse:
Miuzikluose:
Už pastatymą
Miuziklų:
Sasykas (Odesos sritis)
Sasykas arba Kundukas  – limanas pietvakarių Ukrainoje, Odesos srityje, Juodosios jūros pakrantėje. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 29 km, plotis 3-12 km. Nuo jūros skiria siaura nerija, kuria nutiestas kelias. Šliuzu atskirtas nuo Džanšėjaus limano ir tolesnės limanų sistemos (Šaganai, Alibėjus, Burnasas). Šiaurėje įteka Saratos ir Kogylnyko upės, vandeningos tik pavasarį. Vasarą limano vanduo tampa druskingas. Limanas papildomas vandeniu, tiekiamu per Dunojaus-Sasyko kanalą.
Pataisas
Pataisas (Lycopodium) – pataisinių (Lycopodiaceae) šeimos augalų gentis.
Minkštaodžiai vėžliai
Minkštaodžiai vėžliai (Trionychidae) – slaptakaklių vėžlių šeima. Būdingas šių gėlavandenių vėžlių bruožas – minkšta, be raginių skydelių oda. Kaulinis šarvas iš dalies redukuotas ir karapaksas su plastronu jungiasi netvirtai. Lūpos mėsingos. Šnervės yra judraus straubliuko gale. Minta žuvimis, moliuskais, vėžiagyviais.
Paplitę Afrikoje, Pietų Azijoje ir Šiaurės Amerikoje. Šeimoje yra 25 rūšys:
'''Pošeimis. Cyclanorbinae''' '''Pošeimis. Trionychinae'''
Standartinės raiškos televizija
Standartinės raiškos televizija (SDTV) – televizijos sistema, kurios naudojama vaizdo raiška nepriskiriama nei raiškiajai televizijai (1080i, 1080p, 1440p, 4K UHDTV ir 8K UHD), nei padidintos raiškos televizijai (EDTV 480p). Du plačiausiai paplitę SDTV signalų tipai yra 576i (PAL ir SECAM) ir 480i (NTSC). Standartinė raiškioji televizija pasižymi šiek tiek aukštesne raiška nei analoginė televizija. SDTV yra skaitmeninės televizijos atmaina, todėl transliuojama skaitmeniniais signalais.
Techniniai parametrai
Remiantis ATSC standartais, SDTV gali būti transliuojama trejais skirtingais būdais. Pirmuoju būdu transliuojamo vaizdo kraštinių santykis lygus 16:9, o vaizdo raiška – 704x480 taškų. Antruoju – 4:3 vaizdo santykis ir 704x480 taškų raiška. Trečiuoju – 4:3 vaizdo santykis ir 640x480 taškų raiška. Kadrų dažnis atitinkamai lygus 24, 30, 60 kadrų per sekundę.
Privalumai
SDTV pasižymi kiek aukštesne raiška nei analoginė televizija todėl, kad ji yra atsparesnė triukšmui ir trikdžiams. Taip pat garso kokybė yra pranašesnė. Kadangi SDTV transliuojama skaitmeniniais signalais, ja galima transliuoti ne tik įprastą analoginės TV turinį, bet ir raiškiosios TV programas (aišku prastesne raiška). Taip pat dėl to ji turi ir kitokių funkcijų, pvz., daugiafunkcinį režimą, elektroninį programų gidą.
Manerheimo linija
thumb|Manerheimo linijos padėtis Manerheimo linija  – Karelijos sąsmaukoje tarpukariu Suomijos pastatyti kariniai įtvirtinimai, skirti apsisaugoti nuo grėsmės iš TSRS. Įtvirtinimai, pavadinti generolo Karlo Gustavo Emilio Manerheimo garbei, buvo 136 km ilgio.
Įtvirtinimus statė iš betono (14 520 kubinių metrų), aukščiausios kokybės plieno, medienos ir kitų medžiagų.
Istorija
Pavadinimą linijai sugalvojo suomis Jorma Gallen-Kallela, o visame pasaulyje išplatino užsienio žurnalistai. Linija statyta dviem etapais: 1920–1924 m. ir 1932–1939 m. Statant antrą kartą buvo atnaujinti kai kurie pasenę įtvirtinimai. Tolesnius linijos stiprinimo darbus sustabdė prasidėjęs Žiemos karas.
Manerheimo linija nusidriekė nuo Suomių įlankos iki Ladogos ežero, joje buvo 157 kulkosvaidžiais ir 8 artilerija ginkluotos atspariosios ugniavietės. Statant Manerheimo liniją buvo išnaudojami reljefo teikiami gynybiniai privalumai. Tam būdavo išnaudojamos net tokios menkos gamtos sudarytos kliūtys kaip išvirtę medžiai ar duobės.
thumb|Tranšėjos Manerheimo linijoje
Padidintos raiškos televizija
Padidintos raiškos televizija (EDTV) – televizijos tipas, gebantis atvaizduoti aukštesnės raiškos vaizdą negu standartinės raiškos televizija (SDTV), bet ne tokios aukštos raiškos kaip raiškioji televizija (HDTV). Tai skaitmeninės televizijos atmaina, transliuojama skaitmeniniais signalais.
Manerheimo linija
Žiemos karas
Pasibaigus Žiemos karui teritorija su linija atiteko TSRS, įtvirtinimai buvo sunaikinti.
Padidintos raiškos televizija
Du plačiausiai paplitę EDTV signalų tipai yra 480p (NTSC-HQ) ir 576p (PAL).
Techniniai parametrai
EDTV transliacijos reikalauja mažesnio dažnių juostos pločio negu HDTV, todėl TV stotys gali transliuoti kelias EDTV programas vienu metu. Kaip ir SDTV, EDTV signalai yra transliuojami be kvadratinių pikselių. Kadangi 4:3 ir 16:9 vaizdo santykio transliacijose naudojamas toks pats horizontalių pikselių skaičius, 16:9 režimas kartais įvardijamas anamorfiniu plačiaekraniu režimu. Daugumoje EDTV palaikančių ekranų naudojami kvadratiniai pikseliai, tokiu būdu išgaunant 852 × 480 raiškos vaizdą. Bet kadangi transliacijose nenaudojamas toks pikselių skaičiavimo būdas, ekranuose vaizdo mastelis visada yra automatiškai pakeičiamas. Vienintelis šaltinis, iš kurio galima gauti 852 × 480 raiškos vaizdo įrašų, yra internetas, pvz., internetinė parduotuvė „iTunes“, bei keletas kompiuterinių žaidimų. Priešingai nei 1080i ir SDTV formatai, ekranai su laipsnišku kadrų dažniu (pvz., plazminiai ekranai arba LCD) gali rodyti EDTV vaizdą be būtinybės rodyti pakaitomis. Dėl to pasitaiko mažiau judesių artefaktų. Tačiau norint tai pasiekti, dauguma tokių ekranų reikalauja, jog vaizdas būtų transliuojamas padvigubintu kadrų dažniu (t. y. nuo 25 iki 50 ir nuo 30 iki 60), kad būtų išvengta dėl judesių atsirandančių mirgėjimų.
Vikiai (Frydlando apskritis)
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Frydlando apskrities, nuo 1874 m. Didžiųjų Sparvyčių valsčiaus, nuo 1928 m. Šionbrucho (dab. Ščurkovas, ) savivaldybės kaimas. 1910 m. buvo 225 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Domnovo apylinkės kaimas.
Vaiguva (reikšmės)
Vaiguva vadinama:
Pirminis vandenynas
Pirmapradis vandenynas, arba pirmapradė jūra, pirmapradė sriuba – Žemės vandenynai ir jūros iki gyvybės atsiradimo, susidėjusios daugiausia iš vandens, metano ir amoniako. Šiame mišinyje prekambre atsirado pirmoji gyvybė, vėliau – pirmosios daugialąstės gyvybės formos. Kartais – periodas iki pirmosios sausumos gyvybės (ankstyvasis paleozojus).
Terminas pirmapradė sriuba daugiau nusako vandenynus iki gyvybės atsiradimo ir gyvybės atsiradimo laikotarpį.
Taip pat skaitykite
Ursuppe Primordial sea
Andrius Tekorius
Andrius Tekorius – Kazimiero Simonavičiaus universiteto prorektorius, Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijos dėstytojas, Gynybos analizės centro politikos analitikas ir Senato narys.
Biografija
Nuo 2012 m. dirba mokslinį, analitinį ir pedagoginį darbą nacionalinio saugumo ir gynybos srityje. Dėsto Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijoje, Mykolo Romerio ir Kazimiero Simonavičiaus universitetuose.
Nuo 2015 m. - Kazimiero Simonavičiaus universiteto prorektorius.
Yra Lietuvos karo akademijos ir Kazimiero Simonavičiaus universiteto Senatų narys.
Pagal išsilavinimą A. Tekorius yra teisininkas, Mykolo Romerio universiteto Teisės fakultete įgijo tarptautinės teisės magistro kvalifikacinį laipsnį. Mokėsi NATO gynybos koledže Italijoje, Europos gynybos ir saugumo koledže Belgijoje, Baltijos gynybos koledže Estijoje, Karinių jūrų pajėgų akademijos Gynybos resursų vadybos institute JAV, Harvardo universitete JAV ir kitur.
Jam yra pripažintas laisvės gynėjo teisinis statusas.
Kita veikla
Yra Tarptautinės karo teisės asociacijos narys.
Amerika (reikšmės)
Amerika vadinama:
Geografija
Dažnai žodžiu „Amerika” turimos omenyje Jungtinės Amerikos Valstijos.
Lietuvoje
Amerika Lietuvoje vadinta keletas vietovių:
Kita
Amerika – Amerikos lietuvių žurnalas, išėjęs 1921 m. Vilks Baryje.
Herbinė vėliava
thumb|right|150px|Žagarės vėliava thumb|right|150px|Žagarės herbas Herbinė vėliava – vėliava, kurios pagrindą sudaro herbas arba herbo figūra ir jų spalvos.
Pavyzdžiui, Žagarės vėliava yra sudaryta panaudojant Žagarės herbo figūrą ir spalvas.
Lietuvoje herbinių vėliavų sudarymas ir naudojimas reguliuojamas įstatymų.
Balana
Balana lietuvių kalboje reiškia du susijusius dalykus:
Balana – gyvoji periferinė mediena
Balana vadinama periferinė gyva mediena, kurioje negyvos būna tik vienintelės ląstelės – vandens indai. Daugelio medžių rūšių balana būna šviesesnė už centrinę branduolinę medieną. Šioje visos ląstelės būna žuvusios, o iš jų išsilieję fermentai ir dažančios medžiagos branduolinę medieną paprastai nudažo tamsesne spalva. (Plačiau str. Mediena).
Balana – medienos skala
Tai iš pliauskos ar rąsto atskeltas medienos strypelis, kuris gali būti naudojamas:
Vilniaus rajono savivaldybė
thumb|Rajono žemėlapis miniatiūra|Savivaldybės buveinė
Vilniaus rajono savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas, viena didžiausių savivaldybių Lietuvos pietryčiuose, prie sienos su Baltarusija.
Rajonas iš šiaurės, pietų ir rytų supa Vilniaus miestą (pats Vilnius turi atskiros savivaldybės statusą, todėl į Vilniaus rajono teritoriją neįeina).
Geografija
Paviršius įvairus – rytuose iškilusi Medininkų aukštuma su aukščiausiu šalyje Aukštojo kalnu (293,84 m), pietryčius užima Dainavos žemuma, šiaurės vakarus – Aukštaičių aukštuma, juosta rytuose nusidriekusi Vilnios lyguma.
Pro rajoną teka Neris su intakais Vilnia, Voke. Telkšo 90 ežerų (Vilniaus rajono ežerai; didžiausi – Asveja, Karvys), 9 tvenkiniai. Miškingumas – 36,8 %. Būdingi pušynai, eglynai, yra beržynų, mišriųjų miškų. Didžiausi miškai – Lavoriškių, Nemenčinės, Sudervės. Yra Dubingių kraštovaizdžio, Žeimenos ichtiologinis draustiniai, Alionių spanguolynas, Gėlos geomorfologinis, Kenos hidrografinis draustiniai.
Vanduo užima 2,4% teritorijos. Vidutinė sausio temperatūra -5,5 °C, liepos +18,0 °C. Vidutinis kritulių kiekis – 614–665 mm. Vidutinis sniego dangos storis – 30 cm.
Istorija
1995 m. įsteigta Vilniaus rajono savivaldybė. 1999 m. gruodžio 20 d. patvirtintas Vilniaus rajono savivaldybės herbas su vytimi raudoname fone. 2009 m. vasario ]] d. savivaldybės tarybos sprendimu Nr. T3-69 įkurta 217 seniūnaitijų, lapkričio 19 d. nutarimu Nr. 345 įsteigtos dar 11 seniūnaitijų.
Tautinė sudėtis
right|thumb|Vilniaus rajono tautinė sudėtis 2011 m.
Gyvenvietės
Savivaldybės teritorijoje yra:
Didžiausios gyvenvietės (2021 m.):
Ekonomika
Rajone vyrauja medienos perdirbimo gamyba, mėsos perdirbimo gamyba, duonos gaminių gamyba.
Valdymas
Atstovaujamoji valdžia – iš 31 nario sudaryta savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – savivaldybės administracija. Meras – socialdemokratas Robertas Duchnevičius.
Seniūnijos
thumb|300px|Savivaldybės seniūnijos
Savivaldybė suskirstyta į 23 seniūnijas (skliausteliuose – seniūno būstinė):
Švietimas ir ugdymas
Bendrojo lavinimo mokyklos:
Valimekas
Valimekas – kaimas Lenkijos rytuose, Stara Kornicos valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 18 km į rytus nuo Losicės ir apie 135 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Jānis Kažociņš
Janis Kažuocinis (,, g. 1951 m. gegužės 11 d. Piterboras, Jungtinė Karalystė) – latvių žvalgybininkas, buvęs D. Britanijos brigados generolas, Latvijos Konstitucijos apsaugos biuro SAB vadovas.
Biografija
Baigė Karališkąją Sandhersto karininkų mokyklą. Tarnavo Šiaurės Airijoje. Dalyvavo planuojant pirmąjį karą su Iraku (1990–1991). Buvo D. Britanijos karinis atašė Rygoje.
D. Britanijos kariuomenę paliko 2003 m. Nuo 2003 m. gegužės vadovauja Latvijos Konstitucijos apsaugos biurui (, SAB; ).
NAC Breda
Bredos NAC – Nyderlandų futbolo klubas, įkurtas Bredoje susijungus dviem miesto klubams – NOAD Breda ir ADVENDO Breda.
Istorija
NAC Breda klubas buvo įkurtas 1912 m. rugsėjo 20 d., kai du klubai ADVENDO (Aangenaam Door Vermaak En Nuttig Door Ontspanning (anglų kalba: malonus pramogoms ir naudingas poilsiui)) ir NOAD (Nooit Opgeven, Altijd Doorzetten (anglų kalba: niekada nepasiduok)) susijungė į vieną klubą. Per naujojo klubo steigimo susirinkimą atmosfera tapo įtempta, nes NOAD norėjo naują klubą pavadinti NOAD (NOad ir ADvendo). Šis pavadinimas buvo nepriimtinas ADVENDO ir galiausiai Fransas Konertas pasiūlė klubą pavadinti NAC (NOAD ADVENDO Combinatie), kurį sutiko susirinkimo dalyviai.
Kitados rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. Nuo 2019–2020 m. rungtyniavo Eerste divisie.
Sezonai
miniatiūra|200px|right|Futbolo klubo sirgalių [[fenzinas]]
Tauriekos
Tauriekos – kaimas Prienų rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Stakliškių.
Ragainė (Panevėžys)
Ragainė – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, šiauriniame Naujamiesčio pakraštyje, prie kelio, Nevėžio pakrantėje. Yra Naujamiesčio girininkija (Panevėžio miškų urėdija).
Galaktika
thumb|350px|[[Pereinamojo tipo spiralinė galaktika|Pereinamojo tipo spiralinė NGC 253 galaktika Skulptoriaus žvaigždyne.]]
Galaktika (sen.gr. γᾰλαξίας – „Pieno takas“, iš γάλα, γάλακτος – „pienas“) – didžiulė, gravitacijos susieta žvaigždžių, tarpžvaigždinių dujų, dulkių bei tamsiosios medžiagos sistema. Visi galaktikoje esantys objektai juda aplink bendrą masės centrą.
Visatos erdvėje galaktikos išsidėsčiusios netolygiai: vienoje srityje gali būti grupė netoliese viena nuo kitos išsidėsčiusių galaktikų grupė, kitose vietose nėra visai. Tikslus galaktikų skaičius mūsų stebimoje Visatos dalyje nėra žinomas, bet jų turėtų būti apie 100–130 milijardų, maksimaliai iki 200 milijardų , tačiau naujais paskaičiavimais manoma, kad iš tikrųjų jų turėtų būti dešimt kartų daugiau. Visos galaktikos, išskyrus mūsų pačių gyvenamą Paukščių Tako galaktiką, yra labai nutolę astronominiai objektai. Atstumas iki artimiausių galaktikų matuojamas megaparsekais. Tolimiausia žinoma galaktika Abell 1835 IR1916 yra už 13,2 milijardų šviesmečių.
Manoma, kad galaktikose koncentruojasi nuo 10 milijonų iki trilijono žvaigždžių, besisukančių aplink gravitacinį centrą. Galaktikos, savo ruožtu, telkiasi į galaktikų galaktikų spiečius, o šie sudaro didelio mastelio struktūrą.
Žmonija net ir jeigu turėtų sukūrusi mechanizmą, kuriuo mūsų kosmonautai dabar galėtų keliauti šviesos greičių, stebimoje Visatos dalyje galėtume pasiekti tik 6 proc. galaktikų. Daugumos, arba 94 % galaktikų kurios nuo mūsų nutolusios per 18 milijardų šviesmečių esančių mūsų stebimoje Visatos dalyje niekuomet nepasiektume, nesvarbu kiek daug praeitų laiko, kadangi dėl Visatos plėtimosi įtakos ir didelių kosminių atstumų jos pačios nuo mūsų tolsta didesniu greičiu už šviesos greitį. Skaičiuojant nuo XXI a. ir praėjus ~100 milijardų metų, jeigu po tiek laiko šioje pačioje Visatos vietoje išliktų Saulės sistema ir mūsų Žemė, galutinai nepasiekiama taptų ir M81 galaktikų grupė, šiuo metu nuo mūsų nutolusi už 11,6 milijonų šviesmečių.
Galaktikų stebėjimai
Neįskaitant Paukščių Tako galaktikos, kurioje yra mūsų Saulės sistema, pllika žmogaus akimi danguje galima pamatyti dar keturias galaktikas: Andromeda matoma Žemės šiaurės pusrutulyje, Didysis Magelano Debesis, bei Mažasis Magelano Debesis matomi pietų pusrutulyje; pastarosios dvi nykštukinės galaktikos yra mūsų galaktikos palydovai, o Trikampio galaktika matoma Trikampio žvaigždyne. Dar trys galaktikos taip pat matomos prie labai palankių oro sąlygų – NGC 5128, Mesjė 81, NGC 253 (pastaroji +7,2 spindesio), bet jas gali įžvelgti tik patyrę astronomai.
Išdidinti galaktikų vaizdą, kad matytųsi atskiros žvaigždės, nepavyko iki pat XX a. pradžios. XX a. dešimto dešimtmečio pradžioje buvo ne daugiau nei 30 galaktikų, kurios pavyko įžiūrėti atskiras žvaigždes, visos šios galaktikos įėjo į Vietinę grupę. Paleidus kosminį teleskopą Hubble ir pradėjus veikti 10 m antžeminiams teleskopams tokių galaktikų skaičius ženkliai išaugo.
Tipai
thumb|270px|right|Galaktikų tipai pagal [[Hubble morfologinė klasifikacija|Hubble morfologinę klasifikaciją. E – elipsinės galaktikos, S – spiralinės, SB – skersinės spiralinės galaktikos.]] Astronomai klasifikuoja galaktikas keliais būdais, tačiau dažniausiai pagal formą, kaip pavyzdys: lęšio formos – lęšinė galaktika, nedidelė – nykštukinė galaktika, sferos pavidalo – elipsinė galaktika, disko formos – spiralinė galaktika ir panašiai. Daugiau kaip pusė žinomų galaktikų yra elipsinės, tai yra sferinės arba ovalios formos. Kiti dažni tipai – spiralinės (kaip ir mūsų gimtoji galaktika Paukščių Takas, Andromedos galaktika, M81, M101) ir skersėtosios spiralinės galaktikos, per kurių centrą eina medžiagos skersė. Ketvirtam tipui, vadinamam netaisyklingosiomis galaktikomis, priskiriamos tos, kurios netinka nė vienam iš minėtų tipų. Netaisyklingosios galaktikos neturi charakteringos formos, tačiau turi labai daug dujų ir dulkių (žymiausios netaisyklingosios galaktikos yra Didysis Magelano Debesis ir Mažasis Magelano Debesis). Spiralinės ir skersinės spiralinės galaktikos toliau skirstomos į keturias grupes pagal centrinės dalies dydį ir vijų susisukimo aplink centrą glaudumą.
Elipsinės galaktikos
Elipsinės galaktikos dalijamos į aštuonis potipius nuo E0 iki E7. E0 galaktikos beveik rutulio formos, o E7 galaktikos panašios į suplotą ovalą. Elipsinės galaktikos paprastai dėl savo struktūros turi palyginti mažai tarpžvaigždinės medžiagos. Todėl šiose galaktikose žvaigždės formuojasi lėčiau ir susiformavusių žvaigždžių spiečių yra nedaug. Tačiau elipsės formos galaktikos gali užaugti iki didžiulių milžinių (lyginant su spiralinėmis galaktikomis, tokiomis kaip mūsų galaktika) ir tokios milžinės dažniausiai randamos galaktikų spiečių centruose. Elipsės formos galaktikos dažnai yra galaktikų susidūrimų rezultatas.
Spiralinės galaktikos
Spiralinės galaktikos susideda iš besisukančio žvaigždžių disko, centrinio žvaigždžių telkinio, senų žvaigždžių halo (sferinės komponentės), tarpžvaigždinės terpės ir tamsiosios medžiagos halo. Pagal Hablo klasifikacijos schemą (Hubble classification scheme) spiralinės galaktikos žymimos S ir raide (a, b arba c), kuri rodo spiralinės galaktikos vijų kompaktiškumą ir galaktikos viduryje esančio centrinio telkinio dydį. Vijos tai kaip rankos ištįsusios nuo galaktikos centro, jos daugiausia susideda iš tankesnės žvaigždžių masės. Pagal tai kiek kartų vijos apsisuko aplink galaktikos centrą skaičiuojami galaktiniai metai. Mes jau skaičiuojame 21 galaktinius metus.
Lęšinės galaktikos
Žymimos S0. Kartu su spiralinėmis galaktikomis dar vadinamos diskinėmis galaktikomis.
Jų pavyzdžiai: M85, M86, NGC 1316, NGC 2787, NGC 5866, Centaurus A.
Netaisyklingosios galaktikos
Neturi taisyklingos, tikslios formos, asimetriškos.
Jų pavyzdžiai: M82, NGC 1427A, Didysis Magelano Debesis, Mažasis Magelano Debesis.
Aktyviosios galaktikos
Nedaugelis galaktikų turi aktyvius branduolius, kurie spinduliuoja visame elektromagnetinių bangų diapazone. Jos vadinamos aktyviosiomis galaktikomis ir būna įvairių tipų, kaip antai: radio galaktikos, kvazarai, Seiferto galaktikos. Kvazarai – vieni iš galingiausių objektų Visatoje ir labiausiai nutolę nuo Žemės. Astronomai mano, kad aktyviosios galaktikos centre glūdi milžiniška juodoji bedugnė. Į ją iš akrecijos disko įsiurbiama aplink skriejanti medžiaga. Artimiausias kvazaras yra PKS 2349-01 už 1,5 milijardo šviesmečių.
Galaktikų spiečius
Į didesnes grupes susitelkusios galaktikos, vadinamos spiečiais, kuriems išsisklaidyti neleidžia traukos jėga. Mūsų galaktika, Paukščių Takas, yra antra pagal dydį (Paukščių Take yra apie 200 milijardų žvaigždžių) iš mažiausiai 30 galaktikų, sudarančių spiečių, kuris vadinamas Vietine grupe; jį galima pavaizduoti kaip 5 milijonų šviesmečių skersmens rutulį. Kai kurios Vietinei grupei priklausančios galaktikos: Andromeda (didžiausia), Trikampis (trečia pagal dydį). Dažniausias šios grupės galaktikų tipas – nykštukinės galaktikos.
Galaktikų superspiečius
Galaktikų spiečių grupės vadinamos superspiečiais ir yra didžiausi Visatos dariniai.
Sum41
Įtaka grupės muzikiniui stiliui
Sum41 sakė, kad jų ankstyvąjį muzikinį stilių stipriai paveikė grupė NOFX. Grupė The Beastie Boys ypač didelę įtaką padarė jų antrajam albumui „All killer no filler“, kuriame Hip - hop prieskonis labai juntamas singluose „Fat Lip“ ir „It‘s What We‘re All About“. Vėlesnę muziką albume „Does This Look Infected?“, stipriai paveikė amerikiečių punk grupė The Offspring. Metalo grupės Iron Maiden ir Judas Priest, turėjusios įtakos Sum41 skambesiui. Jos netgi buvo paminėtos dainoje „Fat Lip“: "Maiden and Priest were the gods that we praised". Albume „Chuck“ yra keletas dainų, kurios gali būti prilyginamos vadinamajam thrash metal. Sum41 nariai sutinka, kad grupė Metallica, padarė didžiausią įtaką jų metalo skambesiui. Sum41 muzikinis stilius yra ginčytinas tarp fanų, dėl įvairių muzikinių stilių kombinacijos. Jų muzikai buvo klijuojamos tokios etiketės, kaip pop punk, punk rock ir netgi skate punk. Bet dabar sutarta Sum41 vadinti altarnatyvaus roko grupe. Su albumu „Underclass Hero“, grupė sugrįžo į ankstesnįjį skambesį, kurį galima išgirsti albumuose „Does This Look Infected?“ ir „All Killer No Filler“. Šis albumas „aštresnis ir greitesnis“ negu bet kuris ankstesnis albumas, bet „jame daugiau punk roko ir mažiau metalo“. Underclass Hero yra, pats komerciškiausias ir švelniausiai skambantis, kada nors išleistas, grupės albumas. Labiausiai isgarsejus daina Pieces ir Some say.
Pamiškė (reikšmės)
Pamiške vadinama:
Volmenas
Volmenas, Valmai arba Malinovka (, nuo 1912 m. Wolmen, nuo 1946 m. Малиновка) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Domnovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Kalninė guoba
(G.Kirchn.) Dippel Hartwig & Rümpler (G.Kirchn.) Dippel
Kalninė guoba (Ulmus glabra) – guobinių (Ulmaceae) šeimos, guobų (Ulmus) genties lapuotis medis.
left|thumb|200px|Kalninės guobos požymiai left|thumb|200px|Kalninės guobos žiedai ir lapų pumpurai left|thumb|200px|Kalninės guobos [[Lapas|lapai]] left|thumb|200px|Kalninės guobos lapai ir [[Sėkla|sėklos]] left|thumb|200px|Kalninės guobos [[žievė]] left|thumb|200px|Kalninės guobos [[Kamienas|kamieno pamatas (Belovežo giria, Lenkija)]]
Paplitimas ir augavietės
Jos natūralus paplitimo arealas labai platus – paplitusi beveik visoje Europoje. Vakaruose jos savaiminis išplitimo arealas Airijos saloje, rytuose apie Uralo kalnus, šiaurėje aptinkama apie vidurio Norvegiją iki 67° šiaurės platumose, pietuose iki Graikijos Peloponeso pusiasalio ir aptinkama Irane. Auga iki 1500 m aukščio altitudėse. Kalninė guoba sėkmingai aklimatizuota pietų Grenlandijoje apie Narsarsuaq gyvenvietę. Skandinavijoje sudaro ištisus guobynus.
Lietuvoje
Tai vietinė, savaime auganti Lietuvos medžių rūšis. Lietuvoje kalninė guoba nėra labai dažnai paplitusi. XIX a. 6 dešimtmetyje Lietuvoje guobynus apnaikino grybinė liga – guobų maras. Jos auga pavieniui paupiuose, pamiškėse, prie sodybų ir lapuočių miškuose. Ten kur auga visos trys guobų genties medžių rūšys (kalninė guoba, paprastoji vinkšna, paprastasis skirpstas), dažnai pasitaiko tarp jų hibridų. Reiklus dirvožemiui – mėgsta augti nuo silpnai rūgštaus iki kalkingo dirvožemio, derlinguose, puriuose priesmėliuose ir priemoliuose. Vidutiniškai reiklus dirvožemio drėgmei ir aukštam oro drėgnumui. Nepakenčia labai sausos žemės.
Matmenys
Tai greitai augantis, vidutinio aukščio medis. Užauga beveik iki 40 m aukščio ir iki 2 m skersmens kamienu.
Aukščiausia kalninė guoba auga Lenkijos Belovežo girioje, jos aukštis 38,40 m (pagal sausio 2011 metų duomenis, Tomasz Niechoda) ir kamieno apimtis 3,85 m matuojant 1,30 m aukštyje.
Didžiausios apimties kuri yra 4,67 m (pagal Martin Miklanek, 2012 metai), žinoma ir užregistruota auga šiaurės Slovakijos Rajecke Teplicės miestelyje.
Amžius
Gyvena iki 200–300 metų, nors yra Europoje pavienių medžių sulaukusių apie 400 metų amžiaus.
Požymiai
Laja tanki. Šakos tamsiai rusvos, stambios, augančios aukštyn. Jos žievė tamsiai ruda ir gilokai sueižėjusi. Jauni ūgliai tamsiai rudi, stori, tankiai plaukuoti. Pumpurai kūgiški arba kiaušiniški 7–9 mm ilgio, juosvai rudi, smailūs, plaukuoti, prisitvirtinę įstrižai šakelės ir nuo jos atspurę. Pumpurų žvyneliai vienodai tamsiai rudi, apaugę rūdiškais plaukeliais. Lapai stambūs, atvirkščiai kiaušiniški arba plačiai ovalūs, tamsiai žali, apaugę šiurkščiais plaukeliais 6–17 cm ilgio ir 3–12 cm pločio. Lapas gale staiga nusmailėjęs, o jo kraštai dvigubai stambiai pjūkliški, pamatas beveik simetriškas. Abiejose lapų pusėse šakojasi daugiau kaip po dvi šonines gyslas. Rudenį lapai pagelsta. Lapkotis trumpas, tvirtas, storas ir plaukuotas iki 0,5 cm ilgio. Žiedai pavieniai kuokštuose su trumpais apie 1 cm koteliais. Augdama atviroje vietoje pradeda derėti apie 15 m amžiaus ir dera beveik kasmet. Sparnavaisis ovalus arba atvirkščiai kiaušiniškas 2-2,5 cm ilgio ir 1,5-2 cm pločio, šviesiai gelsvai rudas, neplaukuotas. Vaisius – riešutėlis sparnavaisio centre.
Žydėjimas
Pradeda žydėti nuo 20–30 metų. Žydi prieš skleidžiantis lapams, balandžio pabaigoje – gegužės pradžioje.
Savybės
Kalninė guoba pakankamai atspari šalčiui, puikiai atlaiko iki -30 °C šalčius, pakenčia unksmę. Nebijo karpymo, vidutiniškai atspari užterštam miestų orui, bet nukenčia nuo guobų maro, ypač pakelių miškuose ir priemiesčių zonose, tad plačiai jas auginti nepatartina.
Abiogenezė
Abiogenezė (gr. a–bio–genesis – 'ne biologinės kilmės') – bendrąja prasme, gyvybės atsiradimas iš negyvosios medžiagos.
Šakoriai
Šakoriai – išnykusi Šiaurės Amerikos indėnų gentis, priskiriama Pietryčių miškų indėnams. Manoma, kad jie buvo sijai, artimi enams ir sissipahaw.
Kalninė guoba
Panaudojimas
Mediena tvirta, tad iš guobų medienos seniau buvo gaminti net vežimų ratai. Auginama parkuose, prie sodybų.
Šakoriai
Rašytiniuose šaltiniuose juos pirmą kartą paminėjo Yardley 1654 m., aprašęs vedlio tuskaroro pasakojimą apie Cacores gentį, kuri, būdama mažesnė, gebėdavo įsiveržti į tuskarorų žemes. Šakorių kaimai buvo apie dabartinį Hilsborą (Š. Karolina), Eno ir Shocco upių pakrantėse.
Abiogenezė
Abiogenezės procesas niekada nebuvo stebimas. Manoma, kad gyvybės atsiradimas iš negyvos materijos yra ypač retas reiškinys ir gali vykti tik specifinėje aplinkoje, kurios šiuolaikinėje Žemėje nėra. 1920 m. Aleksandr Oparin pirmasis iškėlė hipotezę, jog gyvybė galėjo atsirasti fizikinės chemijos paaiškinamų ir eksperimentiškai pakartojamų procesų metu. Abiogenezę buvo bandoma įrodyti 1953 metais Milerio-Urėjaus eksperimentu Čikagos universitete. Jo metu buvo dirbtinai sukurtos sąlygos, panašios į pirmykštės žemės, ir stebėtas organinių medžiagų susidarymas iš neorganinių.
Šakoriai
Kultūra
Apie šakorius mažai kas žinoma, bet turimos žinios rodo, kad nuo aplinkinių genčių jie skyrėsi keliais pastebimais bruožais:
Abiogenezė
Gyvybės apibrėžimas
Gyvas organizmas – tai bet kokia save palaikanti sistema su atviromis evoliucijos galimybėmis. Dvi esminės jo savybės atrodo esą metabolizmas ir paveldimumas. Molekuliniame lygyje visi žinomi gyvi organizmai turi daug stulbinančių panašumų: paveldimoji medžiaga visada yra DNR, jos genetinis kodas irgi universalus ir visi metabolizmo skirtumai labiau primena to paties metabolinio tinklo variacijas. Todėl manoma, jog kažkuriuo metu egzistavo bendrasis protėvis, davęs pradžią visoms dabartinėms gyvybės formoms. Šią hipotezę jau anksčiau buvo pasiūlęs Charles Darwin, tuomet teturėdamas daug mažiau argumentų.
Šakoriai
Kalba
Šakoriai buvo susiję su kitomis sijų gentimis (sissipahaw) ir enais, manoma, kad jie visi kalbėjo ta pačia sijų kalba. Diskutuojama, ar šakoriai, enai ir sissipahaw buvo trys skirtingos gentys ar vienos genties dalys. Vėliau šios trys grupės, net jei ir buvo trys atskiros, susiliejo su kitomis gentimis. Po susiliejimo su kitomis gentimis dialektas išliko bent iki 1743 m., kada enai dar atsispyrė asimiliacijai į kataubų gentį.
Abiogenezė
Heterotrofiniai ar autotrofiniai organizmai?
Heterotrofinės pradžios hipotezė teigia, jog pirmieji organizmai buvo anaerobiniai, panaudojantys savo metabolizmui labai įvairias anksčiau susidariusias organines medžiagas. Jai priešinga autotrofinės pradžios hipotezė siūlo, kad jau patys pirmieji organizmai buvo pakankamai sudėtingi kad jiems pakaktų aplinkoje esančių paprastų, neorganinių molekulių.
Šakoriai
Istorija
Genties kilmė nėra aiški. Manoma, kad šakoriai, kaip ir daug kitų regiono genčių, susivienijo prieš anglų kolonistus Jamasių kare (Yamasee War; 1715–1717 m.). Šakorių palikuonys gali būti aptikti kataubų ir saponių gentyse. Šakorių genties šiais laikais jau nėra.
Apyrankė
thumb|Apyrankė, [[Persija]] thumb|[[Sirija, Amritas]] thumb|Apyrankė su [[ametistas|ametistu iš Balbio kriptos]] thumb|Įvijinė apyrankė thumb|Įvijinė apyrankė Apyrankė – rankų papuošalas, vienas seniausių moterų, kartais ir vyrų, puošmenų, mūvima ant riešo, dilbio, aukščiau alkūnės. Jų gaminimui naudojo tokias medžiagas kaip metalas, molis, stiklas, oda, medis, brangieji, pusbrangiai akmenys, dramblio kaulas ir kitos medžiagos.
Abiogenezė
Gyvybės vienetas ar evoliucijos vienetas?
Nesutariama ir kas galėjo būti toji pradžia: ar pirmoji save atkurianti molekulė, pirmasis genas (pirmiausia genetika), ar pirmasis save palaikantis metabolinis tinklas (pirmiausia metabolizmas). Pirmojo požiūrio šalininkai sutelkia dėmesį į įvairias save atkuriančias molekules, tiesiog aprūpindami jas viskuo, kas tam atkūrimui reikalinga. Bet kas tuo aprūpino pirmąsias molekules? Antrojo požiūrio šalininkai pirmiausia nagrinėja galimas metabolinių reakcijų sekas.
Apyrankė
Turi ne tik puošybinę, praktinę, kartais - įsivaizduojamą maginę paskirtį. Šiame, inovacijų kupiname amžiuje, apyrankės įgijo naują- kontrolinę reikšmę. Apyrankė lengvai priglunda prie riešo, klijuojamoji dalis tvirtai užsifiksuoja, todėl sumažina galimybę perduoti juostelę kitam asmeniui.
Abiogenezė
Gyvybės vienetas ar evoliucijos vienetas?
Skiriamas gyvybės vienetas (kažkas gyvo, bet nebūtinai galinčio evoliucionuoti) ir evoliucijos vienetas (kažkas galinčio evoliucionuoti, bet nebūtinai viskuo pats save aprūpinantis). Dabartiniame pasaulyje, pavyzdžiui, nevaisingas gyvūnas yra gyvybės, bet ne evoliucijos vienetas, tuo tarpu virusas – neaišku kiek gyvybės, bet visgi evoliucijos vienetas. Viena iš hipotezių teigia, jog pirmosios ląstelės buvo gyvos ta prasme, jog turėjo save palaikantį metabolinį tinklą ir gebėjo save atkurti. Tačiau šios pirmosios ląstelės neturėjo jokių genų, taigi nesugebėjo evoliucionuoti taip, kaip tai suprantama pagal C. Darwin apibrėžimą. Genai atsirado vėliau, ir nuo tada prasidėjo evoliucija.
Apyrankė
Istorija
Atsirado akmens amžiuje. Pirmosios apyrankės buvo stačiakampio ar apskrito skerspjūvio vientisi arba nesueinančiais galais žiedai iš pragręžtų gludintų akmens skritulių, elnio ragų, mamuto ilčių. Bronzos ir geležies amžiuje apyrankės darytos iš spalvotųjų metalų; buvo įvairių formų, kartais puoštos. Senovės Egipto apyrankės gamintos iš tauriųjų metalų, dekoruotos emalio, inkrustuotų brangiųjų ir pusbrangių akmenų, spalvoto fajanso bei stiklo geometriniai ornamentais. Senovės Graikijoje ir Romoje dėvėtos auksinės, rečiau sidabrinės siauros, dažnai nesueinančiais galais apyrankės, susegamos, dekoruotos kalstymu, raižymu, filigranu, granuliavimu. Bizantijoje buvo madingos stambios apyrankės iš tauriųjų metalų, gausiai išpuoštos įvairios technikos emaliu. Nuo senovės laikų apyrankės iš įvairių medžiagų ypač populiarios Indijoje, per šventes jų mūvima po keliolika ant abiejų rankų nuo riešo iki pečių.
Kalninė guoba
Pavadinimas
Mokslinio, lotynų kalba rūšies pavadinimo autorius William Hudson, gyvenęs 1730–1793 metais.
Apyrankė
Istorija
Viduramžiais Europoje apyrankių populiarumas sumažėjo. Jos vėl išplito Renesanso laikais. Auksakaliai gamino auksines siauras, dažnai puoštas perlais ir brangakmeniais apyrankes. Barokinės apyrankės platesnės, masyvesnės, dekoruotos stamboku geometriniu bei augaliniu ornamentu. Klasicistinės apyrankės priminė antikines: smulkios, juvelyriškos, puoštos kamėjomis. XIX a. nešiotos įvairių istorinių auksakalystės stilių apyrankės. Nuo XX a. unikalias apyrankes kuria juvelyrai, dizaineriai, gamina garsios bižuterijos firmos.
Abiogenezė
Žemėje ar kur kitur?
Mintį, jog gyvybės sėklos gali klajoti po visatą ir palankomis sąlygomis sudygsta, pirmas išsakė dar senovės graikų filosofas Anaksagoras (500–428 m. pr. m. e.) Visgi reikalingas paaiškinimas, kaip toji gyvybė tuomet atsirado už Žemės ribų. Vienas svarbiausių gyvybei reikalingų elementų, anglis, kosmose randama visose jos formose (kaip deimantas, kaip grafitas ir kaip fulerenas). Anglis susidaro žvaigždėse ir, šioms baigiant savo gyvavimo ciklą, patenka į tarpžvaigždinę erdvę. Tankesnėse tarpžvaigždinės erdvės srityse galimos sudėtingos cheminės sąveikos, susidarant iš pradžių paprastoms, o paskui ir sudėtingesnėms organinėms molekulėms. Kometose rasta daugiau nei 50 organinių junginių. Pagal elektromagnetinius spektrus patvirtintas tarpžvaigždinio vandens (H2O) ir daugiau nei 150 įvairių organinių molekulių (nitrilų, aldehidų, alkoholių, organinių rūgščių, ketonų, amidų bei aminų ir gana ilgos grandinės angliavandenilių) egzistavimas. Todėl galima taip pat ir hipotezė, jog pirmieji gyvybei reikalingi junginiai susidarė tarpžvaigždinėje erdvėje ir buvo į Žemę atnešti kometų ar meteoritų.
Apyrankė
Lietuvoje
Lietuvoje žalvarines apyrankes pradėta mūvėti ankstyvajame geležies amžiuje V a. pr. m. e. – I a. pradžioje. II a. – IV a. nešiota po kelias apyrankes ant abiejų rankų. Plinkaigalio kapinyne (IV a. – VII a.) rasta apie 180 apyrankių. II a. - VI a. nešiotos juostinės apyrankės - siauros, iki 1.6 cm žalvarinės juostelės, dažniausiai pastorintais ir paplatintais galais, puoštos ornamentu. Pajūryje III a. – IV a. plito įvijinės, susuktos iš trijų ir daugiau įvijų, su išraižytais galais apyrankės, jų aptinkama ir Vidurio Lietuvos V a. – VI a. kapuose. IV a. - V a. jotvingių ir lietuvių genčių kapuose kartais randama ir rankogalinių (cilindrinių) apyrankių. V a. – VIII a. ypač populiarios buvo pastorintais galais (storagalės) žalvarinės, kartais ir sidabrinėa apyrankės, būdingos Vakarų ir Vidurio Europos bei Baltijos kraštams. Lietuvoje jos gausiau nešiotos vakarinėje ir vidurio dalyse, kur jų rasta daugiau, kaip 280 (Plinkaigalyje – 73, iš jų 4 sidabrinės).
Darytos apskritais ir ovaliais ar pusapvaliais bei daugiakampiais, kartais trikampiais galais. Vakarų Lietuvoje VII a. – IX a. nešiotos masyvios apyrankės, dažniausiai trikampio ar trapecinio skerspjūvio, kartais – kanopiniais galais. IX a. antroje pusėje – XI a. plito trikampio skerspjūvio išplatėjusiais galais masyvios apyrankės, viduje įgaubtos, puoštos ornamentu. Pirmojo tūkstantmečio pabaigoje – antrojo tūkstantmečio pradžioje moterų nešiotos kelių ir keliolikos vijų įvijinės apyrankės, vyrų - masyvios, paplatintais galais, vadinamosios karių apyrankės. Ilgainiui vyrai ėmė mūvėti vieną masyvesnę apyrankę ant kairiosios rankos. Moterys apyrankėmis, dažniausiai vienodomis, puošė abi rankas. Iki XIII a. – XIV a. apyrankės – vienas gausiausiai nešiotų papuošalų. XV a. kapuose jų aptinkama itin retai.
Renesanso laikų Lietuvoje gamintų apyrankių stilius beveik nesiskyrė nuo gamintųjų kitur. XVI a. mūvėtos paauksuotos žalvarinės ir sidabrinės apyrankės, puoštos gintaro, pusbrangių akmenų ir stiklo akutėmis, perlų apyrankės (tokių daug buvo Barboros Radvilaitės kraityje), auksinių grandelių apyrankės, kartais su prikabintomis Vilniaus monetų kalyklos monetomis. Barokines masyvias apyrankes iš tauriųjų metalų, dekoruotas reljefišku vingriu augaliniu ir arabeskos ornamentu, emaliu, brangakmenių inkrustacija, gamino Vilniaus auksakalių cechas. Klasicizmo laikais, kaip ir Vakarų Europoje, buvo madingos apyrankės su kamėjomis.
XIX a. lietuvių auksakalių darbo apyrankės nuo Vakarų Europoje plitusiųjų skyrėsi saikingesniu dekoru: derinti skirtingi metalai, puošta perlais, brangiaisiais ir pusbrangiais akmenimis; pradėtos gaminti pramoniniu būdu. XX a. pirmoje pusėje auksakalių (daugiausia žydų) darbo apyrankės buvo moderno ir artdeco stilių. Plito gintarinės apyrankės. XX a. antroje pusėje apyrankės kartais kuriamos kaip konceptualūs objektai. Meniškų apyrankių sukūrė dailininkai Kazimieras Simanonis, Birutė Stulgaitė, Aleksandras Šepkus, Marytė Gurevičienė, Arvydas Gurevičius, Vytautas Matulionis, Žilvinas Bautrėnas, Sigitas Virpilaitis.
Aminėniškė
Aminėniškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 15 km nuo Kazitiškio.
Žvakidė
thumb|200px|Trišakė [[žalvaris|žalvarinė žvakidė]]
Žvakidė – įtaisas, dažniausiai dekoratyvus, vienai ar kelioms žvakėms laikyti.
Žvakidės paprastai būna pastatomos ant baldų, lentynų ir pan., būna aukštų žvakidžių, pastatomų ant grindų. Neretai žvakidės turėdavo dalį, už kurios būdavo galima žvakidę patogiai paimti ir nešti pasišviečiant.
Daugiažvakės šakotos dekoratyvios žvakidės dar vadinamos kandeliabrais.
Žvakidės dalis, kurioje įstatoma žvakė, dažniausiai būna dubenėlio formos, kad varvantis parafinas ar vaškas nenutekėtų ant stalo ar kito paviršiaus, kur žvakidė stovi.
Šiais laikais tiek žvakės, tiek žvakidės naudojamos kaip dekoratyviniai elementai. Retkarčiais panaudojamos ir pirminei paskirčiai – apšviesti.
Voluinė
Voluinė (arba Volynė;, ) – istorinis regionas Ukrainos šiaurės vakaruose, tarp Pripetės ir Bugo. Tai vienas seniausių slavų apgyvendintų regionų.
Dalį istorinio Voluinės regiono šiuo metu apima Ukrainos Voluinės sritis. Taip pat istorinis regionas apima Rivnės sritį ir dalį Žytomyro, Chmelnickio sričių Ukrainoje, gretimas teritorijas Lenkijos Liublino vaivadijoje. Regionas yra į šiaurę nuo Galicijos ir Podolės, į rytus nuo Mažosios Lenkijos. Apima pietinę Polesės dalį.
Istorija
Ankstyviausias Voluinės centras buvo Voluinės Vladimiras, įkurtas 988 m. Ankstyvoji Voluinės istorija glaudžiai susijusi su Voluinės kunigaikštystės raida. Ši Kijevo Rusios įpėdinė susijungė su gretima Haličo kunigaikštyste į Haličo-Voluinės kunigaikštystę XII–XIV a.
Voluinės kunigaikščiai buvo susigiminiavę su Lietuvos valdovais. Vienas iš Voluinės kunigaikščių Švarnas 1254 m. vedė Mindaugo dukrą, o 1267 m. jo seserėnas Vaišelga atidavė jam valdyti Lietuvą pats pasitraukdamas gyventi į vienuolyną. Švarnas Ldk buvo iki 1269 m. thumb|left|150px|[[Ldk Žygimanto Kęstutaičio didysis antspaudas (dešinėje viršuje matosi Voluinės herbas – sidabrinis kryžius raudoname fone}]] 1340 m. mirė Haličo-Voluinės kunigaikštis Jurijus Boleslavas Traidenis. Gedimino sūnaus Liubarto žmona buvo paskutinė iš Haličo karalių giminės, taigi Liubartas pretendavo į visą Haliča ir Voluinę. Lenkijos karalius Kazimieras III taip pat siekė šio sosto, taigi jis užėmė Pšemyslio žemę, o vėliau ir Lvovą. Tarp Liubarto ir Kazimiero III prasidėjo ilgametė kova dėl Galicijos (Halyčo) karaliaus vardo, šios kovos metu Liubartas užėmė Vladimirą, Kremenecą, Belzą, bet dėl išdavystės pateko į Kazimiero nelaisvę, iš kurios jį išlaisvino brolis Kęstutis.
Liubartas užsitikrino Maskvos kunigaikščio Simeono paramą ir ėmė drąsiau veikti prieš Lenkiją. 1349 m. Kazimieras užėmė Voluinę, bet vos tik jam paleidus kareivius į namus, Liubartas ir Kęstutis pasiuntė savo karius į Chelmo, Belzo ir Voluinės žemes, greitai jas užėmė, o po to paėmė ir Lvovą.
Po Liubarto mirties, kunigaikščio titulą perėmė jo sūnus Fiodoras, kuris mirė 1431 m.
Po 1569 m. Liublino unijos Voluinė tapo LLV provincija. Šiuo laikotarpiu teritoriją apgyvendino lenkai ir žydai. Buvo atidaryta daug Romos katalikų ir Graikų katalikų bažnyčių, stačiatikių bažnyčios buvo prijungiamos prie graikų katalikų. thumb|Voluinės vyskupijos teritorija Po Trečiojo LLV padalijimo 1795 m. Voluinė tapo Rusijos imperijos Voluinės gubernija. XIX a. pabaigoje Voluinėje gyveno virš 200 000 vokiečių, imigravusių iš Lenkijos, taip pat gyveno ir čekų mažuma.
1921 m., po Lenkijos-sovietų karo, Rygos sutartimi Voluinė buvo padalinta tarp Lenkijos ir TSRS. Didesnė Voluinės dalis atiteko Lenkijai ir tapo Voluinės vaivadija, vėliau rytinėse Voluinės žemėse susikūrė Rivnės, Žytomyro sritys, žemės į vakarus nuo Vladimiro atiteko Lenkijos Liublino vaivadijai
1935–38 m. Stalinas deportavo Rytų Voluinės lenkus – tai buvo pirmoji nacionalinė deportacija TSRS.
Brongai
Brongai ar abronai, bonai – tauta, gyvenanti Vakarų Afrikoje, istoriniame Aukso krante, dabartinės Ganos ir Dramblio Kaulo Kranto teritorijose. Jų pagrindinės gyvenamos teritorijos yra Ganos Brongų-Ahafo regionas ir Bonduku bei Tandos rajonai Dramblio Kaulo Kranto Zanzano regione.
Voluinė
Istorija
1939 m. Molotovo-Ribentropo paktas priskyrė visą Voluinę Sovietų Sąjungai. Pagal Nacių-Sovietų gyventojų perdavimo sutartį, visa vokiečių tautinė mažuma persikėlė į Nacių užimtą Lenkijos dalį. Po Antrojo pasaulinio karo Voluinė liko TSRS dalimi, dauguma lenkų, išgyvenusių karą buvo ekspatrijuoti į Lenkiją. Nuo 1991-ųjų, Voluinė yra Ukrainos dalis.
Brongai
Brongai kalba brongų kalba, kuri priklauso Nigerio-Kongo kalbinei šeimai, akanų kalboms.
Voluinė
Svarbiausi miestai
thumb|325px|[[Počajevskaja lavra|Počiajivo Lavra, Voluinės ortodoksų dvasinis centras]]
Brongai
Istorija
Brongų etninė grupė konsolidavosi vidurinėje Ganoje, netoli Bono Manso miesto, kur XII a. buvo sukurta pirmoji akanų valstybė Bonas. Vėliau dalis brongų migravo į vakarus, kur XV a. sukūrė Džiamano (Gyaaman) valstybę. Čia jie nukariavo ir asimiliavo vietos gyventojus kulangus, nafanus, ligbius, hvelus ir įtvirtino vado džiamanhene valdžią.
Nors brongų valstybės iš pradžių klestėjo XVII a. jas ekonomiškai nustelbė galingesnės akanų valstybės piečiau, ypač Denkira, Ašantis. XVIII a. Boną, o XIX a. Džiamaną nukariavo Ašantis. Kartu su Ašančiu, Bonas perėjo Britų imperijai, o vėliau tapo Ganos dalimi. Tuo tarpu 1888 m. Džiamano valdovas Agjemanas pasirašė sutartį su Prancūzija, padarydamas savo šalį jos protektoratu. 1887 m. Džiamano likučiai buvo galutinai inkorporuoti į Prancūzijos Vakarų Afriką ir vėliau tapo Dramblio Kaulo Kranto dalimi.
Voluinė
Voluinės teritorija
Voluinė, kaip administracinis vienetas:
Vulka Nosovska
Vulka Nosovska – kaimas Lenkijos rytuose, Stara Kornicos valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 20 km į rytus nuo Losicės ir apie 137 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Vienybė Lietuvninkų
thumb|right|250px|1890 m. numeris thumb|right|250px|1895 m. numeris Vienybė Lietuvninkų („Wienybė Lietuwninku“) – JAV lietuvių savaitinis laikraštis, leistas nuo 1886 iki 1920 m. Iš pradžių buvo katalikiškos krypties ir skelbė unijos su Lenkija idėjas, o 1890–1903 m. – liberalios, vėliau demokratinės krypties laikraštis. Nuo 1920 m. tapo „Vienybe“.
Istorija
Pirmasis numeris išleistas 1886 m. vasario 10 d. Plimute, Pensilvanijoje, kaip priešprieša „Lietuviškasis balsas“ („Lietuwiszkasis Balsas“) Jono Šliūpo skelbtoms liberalioms ir laisvamaniškoms idėjoms. Leidinį rėmė verslininkai Antanas Pajaujis ir Juozas Paukštys, jame buvo skelbiama, kad leidinys prieinamas ir suprantamas kiekvienam lietuviui. Tai buvo ne tik informacinis, bet ir pirmasis komerciniais pagrindais Amerikoje leidžiamas laikraštis – apie 40 proc. pirmojo jo numerio ploto užėmė skelbimai. Po kurio laiko prie „Wienybės Lietuwninkų“ leidėjų prisidėjo ilgą laiką M. Tvarauskui talkinęs Augustinas Zaicas (Zeytz), kunigas Antanas Varnagiris.