cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Libano švietimas
Bendrojo lavinimo mokyklos
Bendrojo lavinimo sistemą sudaro:
2004 m. buvo 1125 pradžios ir 192 viešosios vidurinės mokyklos, iš jų 16 berniukų, 12 mergaičių ir 164 mišrios mokyklos. Pradžios mokyklose mokėsi 238 550 mokinių, dirbo 24 460 mokytojų. 1999 m. pradžios mokyklas lankė 71% šio amžiaus vaikų, vidurines mokyklas – 70%.
Profesinis lavinimas
Profesinis lavinimas įgyjamas 3 tipų mokyklose:
Neturintys lėšų gali įgyti techninį išsilavinimą specialiuose reabilitacijos centruose.
Aukštasis išsilavinimas
Aukštasis išsilavinimas įgyjamas universitetuose, koledžuose, institutuose ir aukštosiose technikos mokyklose. 1996 m. buvo – 81580 studentų, 10 440 dėstytojų. Svarbiausi universitetai:
Dėstoma arabų, prancūzų, anglų ir armėnų kalbomis.
Ratlankstis (upė)
Ratlankstis (arba Ratlankis) – upelis Lietuvoje, Kėdainių rajone, Truskavos seniūnijoje; Linkavos dešinysis intakas (Nevėžio baseinas). Prasideda Vaiškonių miške, prie buvusio Šnipiškio kaimo (3,5 km į šiaurę nuo Vaiškonių). Teka daugiausia į šiaurės vakarus dirbamais laukais. Įteka į Linkavą 29,9 km nuo jos žiočių, 1 km į vakarus nuo Pauslajo.
Intakas – Orojus (kairysis).
Upėvardis Rãtlankstis kilęs nuo žodžių ratas bei lankstyti ir, matyt, mena ratais išsilanksčiusią upės vagą.
Fabijonas Kalau
Fabijonas Kalau (1691 m. liepos 19 d. Žvyrgaliuose, Stalupėnų apskritis – 1747 m. rugpjūčio 11 d. Šilutėje) – evangelikų kunigas ir religinių raštų rengėjas.
Biografija
Nuo 1709 m. studijavo Karaliaučiaus universitete, 1718 m. paskirtas kunigu į Juodlaukius (dab. Volodarovka), 1722 m. – į Verdainę, apie 1736 m. – į Šilutę.
Vienas iš H. Lysijaus 1719 m. katekizmo vertimo tikrintojų ir 1735 m. Biblijos vertėjų.
Zamanti
Zamanti  – upė Turkijoje, pietų Anatolijoje; Seihano dešinysis intakas. Prasideda ties Pinarbaši vietove, Kaiserio provincijoje. Teka į pietus, giliu tarpekliu kerta Tauro kalnus; slenkstėta. Įteka į Seihaną 80 km į šiaurę nuo Adanos.
Upės tarpeklis įeina į Agadaglaro nacionalinį parką.
Senovėje upė buvo žinoma kaip Karmalas.
Pelajus (Astūrija)
Pelajus buvo Iberijos vestgotų monarchas, įkūręs Asturijos karalystę 718 m. Manoma, kad jis pradėjo Rekonkistą, Iberijos pusiasalio išvadavimą nuo maurų, ir įkūrė Astūrijos monarchija kuri yra Leono, Kastilijos ir Portugalijos monarchijų pirmtakė.
Dėl neaiškių priežasčių Pelajus sukilo prieš maurus ir buvo atsiųsta armija, vadovaujama generolo Alkamos ir Sevilijos vyskupo Opos, numalšinti sukilimą. Kovadongos mūšyje Alkama žuvo, o vyskupas buvo paimtas į nelaisvę. Nesutariama dėl mūšio datos. Paprastai jis datuojamas 718 ar 719 m., bet kai kurie šaltiniai nurodo vėlesnę datą.
Sališai
thumb|250px|Tomsono upės sališai (1914 m.) thumb|200px|Sališų žemės ikikolonijiniu laikmečiu
Pelajus (Astūrija)
Kai Pelajus buvo išrinktas Astūrijos kunigaikščiu pagal vestgotų papročius, jis sostine padarė Kangas de Onís. Jis ištekino savo dukrą Ermesindą už Alfonso I, kuris buvo Kantabrijos kunigaikščio Petro sūnus.
Pelajus valdė 18-19 metų ii 737 m. po jo mirties įpėdiniu tapo jo sūnus Favilas.
Sališai
Sališai skirstomi į du stambius būrius – pakrantės ir vidinių žemių sališus.
Pakrančių sališai
Pakrančių sališai gyvena Kanadoje (Britų Kolumbijoje) ir JAV (Oregone ir Vašingtone). Jų kultūra panaši į kitų Ramiojo vandenyno pakrantės indėnų: jie tradiciškai vertėsi žvejyba, rankiojimu, sausumos ir jūrine medžiokle, amatais (ypač medžio drožyba, pynimu, audimu). Olimpiko pusiasalio sališai (klanamai ir kuinoltai) vertėsi ir banginių medžiokle. Buvo būdinga socialinė nelygybė, vergovė, šamanizmas, potlačo praktikos.
Bela kulai (arba nuksalkai – Nuxalkmc) yra toliausiai šiaurėje gyvenanti pakrančių sališų tauta. Jų kalba artimesnė sausumos sališams. Šiaurės, vidurio ir pietų pakrančių sališai apgyvendino Džordžijos, Chuano de Fukos sąsiaurių bei Pjudžeto užutėkio pakrantes bei salas.
Šiaurės pakrančių sališai, gyvenę Džordžijos sąsiaurio šiaurinėse pakrantėse, patyrė didelę aplinkinių tautų įtaką – Vankuverio salos komoksus XIX a. asimiliavo kvakiutliai, pentlatčai išnyko dėl nutkų antpuolio. Pagrindinės tautos: komoksai (K’omoks), žemyniniai komoksai, sišiatlai (Shíshalh). Žvejodavo ir medžiodavo lašišas, ruonius, delfinus, jūrų moliuskus, sausumoje – elnius. Iš džiovintų uogų kepdavo pyragus. Giminės linija buvo vedama iš abiejų tėvų. Branduolinės šeimos jungdavosi į namų ūkius, turėdavo atskirus židinius ir namo dalis. Būta vietinių-gimininių bendruomenių, kildinamų iš bendro mitinio protėvio. Šiaurės pakrančių sališai su europiečiais susidūrė 1792 m., o 1860 m. jų žemėse ėmė veikti katalikų misionieriai. Sudarytos misijų gyvenvietės, kur sališai turėjo laikytis griežto ūkinio ir dorovinio režimo. 1876 m. išskirstyti į rezervacijas. 1986–1987 m. iškovojo dalinę savivaldą.
thumb|left|180px|Pakrančių sališų medinės skulptūros
Vidurio pakrančių sališai gyvena pietinėse Džordžijos sąsiaurio pakrantėse ir salose, Chuano de Fukos sąsiaurio pakrantėse (įtraukiant Vankuverio salos pietrytinę dalį ir Olimpiko pusiasalio šiaurę), taip pat žemėse į šiaurę ir pietus nuo Freizerio žemupio. Dauguma patenka į Kanados teritoriją, mažesnioji – į JAV (Vašingtono) žemes. Pagrindinės tautos: skvamišai (Sḵwx̱wú7mesh), kvamičanai (Kw’amutsun), nanaimai (Snuneymuxw), klalamai (Nəxʷsƛ̕ay̕əm), nuksakai (Noxwsʼáʔaq), lumiai (Xwlemi), Freizerio upės indėnai (arba stalai – Stó:lō), saničai (Xwsenəč), samišai (Sʔémǝš). Vertėsi žvejyba, jūrų gyvūnų medžiokle, klalamai – ir banginių medžiokle. Taip pat medžiojo paukščius (strėlėmis, spąstais). Vertėsi rankiojimu, kai kur rankiojimo vietos tapdavo asmenine ar šeimos valda. Išplėtojo audimo amatą (audė iš šunų, snieginių ožių vilnos, paukščių pūkų). Išvedė šunų veislę su tankiu baltu kailiu, kurį pavasariais nupjaudavo (išnyko XIX a. vid.). Audė antklotus, megztinius su tradiciniais raštais. Nuksakai be įprastų lentinių namų statė ir žieminius pusiau žemėje įrengtus būstus kaip plynaukščių indėnai, o skvamišai ir halkomelemai – pašiūres šalčių ir karų laikmečiams. Taip pat statėsi karinius įtvirtinimus (šiaurinių sąsiaurių tautos – įtvirtintas gyvenvietes su sienomis, gynybiniais grioviais, tuneliais). Taikė kaukolės deformacijos praktiką (ji reiškė laisvojo žmogaus, o ne vergo statusą), kūno dažymą. Namų ūkį valdė branduolinė šeima. Būta giminių grupių, valdomų giminės elito. Tikybai būdingas tikėjimas dvasiomis-sergėtojomis, suteikiančiomis aiškiaregystės galią, taip pat mitai apie kultūrinius herojus ir triksterius (audinę ir varną). Klalamai ir kai kurios kitos tautos turėjo slaptąsias draugijas. Vidurio pakrančių sališai su europiečiais susidūrė XVIII a. pab. Nuo 1846 m. juos perskyrė JAV–Kanados siena. Gyvenantieji JAV 1855 m., o Kanadoje – XIX a. antroje pusėje iškelti į rezervacijas. Dabar verčiasi pramonine žvejyba, žuvies perdirbimu. Turi savo mokyklas, kolegiją, palaiko tarpgentinius ryšius. thumb|250px|Duvamišų kanoja (1885 m.) thumb|200px|Dabartinis niskvalių indėnas
Pietiniai pakrančių sališai gyvena JAV, Vašingtono valstijoje, į rytus ir pietus nuo Pjudžeto užutėkio bei ties Hudo sąsiauriu. Pagrindinės tautos: Skadžito upės indėnai (Sqaĵət), duvamišai (Dxʷdəwʔabš), skokomišai (Sqʷuqʷóbəš), pujalupai (Spuyaləqəlpubšut), sukvamišai (Suqʷabš), niskvaliai (Sqʷaliʼabš), maklšutai (Bəpubšł). Nors pietiniams pakrančių sališams žvejyba taip pat buvo svarbi ūkio šaka, jie už kitus daugiau medžiojo sausumoje, rankiojo šaknis, ūglius, riešutus, uogas, kamasijos svogūnus. Be medinių namų statydavo ir vasarinius būstus, klotus dembliais. Rūbai – apsiaustai, sijonai iš kedrų karnos, šunų ar snieginių ožių vilnos arba susiūtų odų. Nuo XVIII a. pab. niskvaliai ir pujalupai perėmė iš sahaptinų arklius. Taikė kaukolės deformaciją. Tvanų genčių grupėje paplitusi patrilokalinė santuoka, lašutsidų – dažniausiai matrilokalinė. Buvo paplitusi poligamija. Kaimai saistėsi gimininiais ir apeiginiais saitais. Kaimą valdydavo turtingiausio ūkio šeimininkas. Nuo 1792 m. užmezgė ryšius su anglais, nuo 1839 m. jų žemėse ėmė veikti katalikų misionieriai, o 1845 m. – keltis amerikiečių naujakuriai. 1854 ir 1855 m. sutartimis pietiniai pakrančių sališai perkelti į rezervacijas. Dabar dauguma verčiasi pramonine upine ir jūrine žvejyba, tradiciniais amatais (medžio drožyba, pynimu, audimu), rengia žiemos šventes, verčiasi smulkiuoju verslu. Turi gentinę savivaldą.
Vidiniai sališai
Skirstomi į šiaurinę grupę: ir pietinę grupę:
Dėl perkėlimų į rezervacijas XIX a. daug sališų genčių tarpusavyje persimaišė, susidarė „konfederacinės gentys“ (dažnai pramaišiui su kitomis tautomis, pvz., kutenajais).
Madūra
thumb|250px|Madūra prie rytinių Javos krantų
Madūra  – sala Malajų salyne, Indonezijoje, netoli šiaurės rytinių Javos krantų (nuo jos skiria siauras Madūros sąsiauris). Plotas – 4078 km². Madūros paviršius kalvotas, iškyla iki 471 m (Tembuku k.). Auga lapus metančių medžių atogrąžų miškai, krūmynai.
Saloje gyvena 3,63 mln. žmonių. Dauguma gyventojų – madūriečiai. Verčiamasi žemės ūkiu (ryžių, kukurūzų, tabako pasėliai), žvejyba, naftos ir gamtinių dujų gavyba, kasama druska. Administraciškai Madūra priklauso Rytų Javos provincijai, saloje yra 4 jos regencijos. Svarbiausi miestai: Sampangas, Sumenepas, Bankalanas, Pamekasanas.
Nuo 2009 m. Javą ir Madūrą jungia 5,4 km ilgio Suramadu tiltas.
Lampedūza
Sala priklauso Sicilijos Agridžento provincijai kartu su mažesnėmis salomis Linoza ir Lampione. Lampedūzos sala yra piečiausias Italijos taškas ir piečiausia sala. Tunisas yra artimesnis saloms nei pati Italija – nuo Afrikos sala nutolusi 113 km, tuo tarpu iki Sicilijos yra 205 km. 176 km į rytus nuo salos yra Malta.
Lampedūzos plotas yra šiek tiek daugiau nei 20 km², joje gyvena apie 6 000 gyventojų. Pagrindinė gyventojų veikla yra žūklė, žemės ūkis ir turizmas.
Su žemynine Italija galima susisiekti laivais, taip pat vyksta reguliarūs skrydžiai į Sicilijos miestus iš Lampedūzos oro uosto. Vasaros sezonu vykdomi skrydžiai ir į kitus Italijos miestus.
Nuo XXI a. sala tapo vienu iš pagrindinių imigrantų į Europą kelių iš Afrikos. Apie šią krizę saloje buvo filmuojamas 2016 m. filmas „Ugnis jūroje“ (Fuocoammare), laimėjęs Auksinio lokio apdovanojimą.
Libano geografija
thumb|Libanas thumb|Libano topografija Libano geografija – Libano, Artimųjų Rytų valstybės Viduržemio jūros rytinėje pakrantėje geografinė apžvalga.
Geografinė padėtis
Libanas pietuose ribojasi su Izraeliu (sienos ilgis 79 km), šiaurėje ir rytuose - su Sirija (sienos ilgis 375 km), vakaruose prieina prie Viduržemio jūra (kranto linijos ilgis 225 km). Šalies ilgis šiaurės – pietų kryptimi – 225 km. Plotas 10 452 km². 4,1 mln. gyventojų (2010 m.). Jūros šelfas 22,2 km.
Geologija
thumb|left|Libano kraštovaizdis Viduržemio jūros krantas į šiaurę nuo Beiruto – aukštas ir status, į pietus – plokščias ir smėlėtas. Libano vakaruose yra Libano kalnai (Libano aukščiausia viršūnė – Kurnat as Sauda, 3088 m), rytuose – Antilibano kalnų dalis (didžiausias aukštis 2814 m, Hermono kalnas), tarp jų – gilus tarpukalnių Bekaa slėnis, 8–14 m pločio grabenas – Rytų Afrikos lūžių zonos dalis.
Kalnai daugiausia susidarę iš klinties ir smiltainio. Pajūriu tęsiasi siauras 5–20 km pločio lygumos ruožas. Vyrauja, daugiausia Libano kalnuose, karstinės reljefo formos ir urvai.
Klimatas
Klimatas subtropinis mediteraninis. Viduržemio jūros pakrantėje sausio vidutinė temperatūra 11–17 °C, rugpjūčio (karščiausias mėnuo) – 23–32 °C. Kalnuose vertikalusis zoniškumas. Libano kalnuose per metus iškrinta daugiau kaip 1250 mm, pajūryje – 700–900 mm, Bekaa tarpukalnių slėnyje – 585 mm kritulių. Daugiausia kritulių iškrinta gruodį – vasarį.
Vandenys
Vandenys užima 170 km² šalies ploto. Upės priklauso Viduržemio jūros baseinui, daugelis vasarą išdžiūsta. Bekaa slėniu teka svarbiausios Libano upės – al Asi (teka į šiaurę) ir al Litani (į pietus). Daugumos upių vanduo naudojamas drėkinimui.
Gamta
Dirvožemiai daugiausia kalciažemiai, upių slėniuose – verstžemiai. Libano natūrali gamta labai pakitusi dėl intensyvaus miškų kirtimo ir dirvožemio erozijos. Miškai užima – 3,5% Libano teritorijos. Libano kalnų vakarų šlaituose auga krūmynai, vietomis pušynai ir kiparisai, didesnių kedrų miškų išlikę tik aukštikalnėse. Bekaa slėnyje – kserofitinė augalija (dygūs krūmai, stepės).
Iš žinduolių veisiasi šakalai, hienos, gazelės, ežiai, kirstukai, šikšnosparniai, iš graužikų – pelės, voverės, iš paukščių – strazdai, lakštingalos, kurapkos, karveliai, grifai. Gausu roplių (driežai, gyvatės, vėžliai) ir varliagyvių (salamandros).
Libano demografija
thumb|280px|Libano demografija thumb|Libano moterys 1873 m. Libano gyventojai – nuolatiniai Libano Respublikos gyventojai bei ryšių su gimtine nenutraukusi libaniečių diaspora.
Demografija
Iš viso pasaulyje priskaičiuojama apie 14-15 mln. libaniečių. 2010 m. liepos mėn. Libane gyveno 4 017 095 žmonės. Apie 93% Libano gyventojų – arabai, iš jų daugiau kaip 400 000 Palestinos pabėgėliai, apie 5% armėnai, apie 2% kurdai, asirai, graikai, turkai ir kiti, tačiau tautybės šalies visuomeniniame gyvenime didelio vaidmens nevaidina, žymiai svarbesnis vaidmuo tenka religijai. Libaniečiai – semitai, senųjų aramėjų ir finikiečių palikuonys, sumišę su ateiviais ir užkariautojais egiptiečiais, persais, graikais, romėnais, arabais, asirais, europiečiais kryžiuočiais.
Valstybinė kalba – arabų kalba; dar kalbama prancūzų, anglų kalbomis.
XX a. aštunto dešimtmečio dėl pilietinio karo vykusi gyventojų emigracija į Vakarų Europą, daugiausia į Prancūziją, Kiprą ir Persijos įlankos šalis lėmė mažą gyventojų skaičiaus didėjimą (1980 m. buvo 2,7 mln., 1992 m. – 2,8 mln. gyventojų), nors natūralusis gyventojų prieaugis didelis – per metus apie 23%. Nuo devinto dešimtmečio antrosios pusės prasidėjusi pabėgėlių reemigracija ir didelis natūralusis gyventojų prieaugis lėmė spartų Libano gyventojų skaičiaus didėjimą.
25,8% Libano gyventojų yra iki 15 metų, 67,1% – 15–65 metų (2010 m.). 2006 m. vyrų buvo 48,6%, moterų – 51,4%. 12,6% suaugusiųjų neraštingi (vyrų – 6,9%, moterų – 17,8%; 2003 m.). Gyvenimo vidutinė trukmė 73 metai; vyrų – 70 m., moterų – 76 m. Gimstamumas – 18,88 gimimų 1000 gyventojų, mirtingumas – 6,24 mirčių 1000 gyventojų. Vaikų mirtingumas – 24,52 mirčių 1000 gimimų.
Gyventojų vidutinis tankumas 374 žmonių/km² – vienas didžiausių Artimuosiuose Rytuose. Tankiausiai gyvenama Beirute, pajūrio lygumoje ir Bekaa slėnyje, rečiausiai – Antilibano kalnuose.
Dėl pilietinių karų vyko vidinė gyventojų migracija: krikščionių į šiaurę nuo Beiruto, musulmonų – į pietus; t. p. iš pavojingų dėl smurto aktų kaimo vietovių į pajūrį. Miesto gyventojų 88%.
Ekonomiškai aktyvių gyventojų 2,6 mln. (2001 m.), iš jų daugiau kaip l mln. – užsieniečiai. Bedarbiai 1997 m. sudarė 8,5% ekonomiškai aktyvių gyventojų.
Religijos
Apie 55% gyventojų išpažįsta islamą (apie 35% yra musulmonai šiitai, dalis jų izmailitai, apie 20% – musulmonai sunitai), apie 40% – išpažįsta krikščionybę, apie 5% – drūzai, yra judėjų, Romos katalikų, protestantų. Šiitai gyvena daugiausia Bekaa slėnyje prie sienos su Sirija, o pasienyje su Izraeliu sudaro apie 80% visų gyventojų.
Libane veikia šešios Rytų katalikų bažnyčios:
Stačiatikių bažnyčios:
Diaspora
Pačiame Libane gyvena apie 3,5 mln. vietinės kilmės žmonių, bet dėl nuolatinės emigracijos libaniečiai plačiai paplitę pasaulyje. Didžiausia jų diaspora yra Brazilijoje – 6-7 mln., kitose šalyse: Argentina – 1,5 mln., Kolumbija – 0,7 mln., JAV – 0,44 mln., Meksika – 0,4 mln., Kanada – 250 tūkst., Australija – 181 tūkst., Ekvadoras – 100 tūkst., Urugvajus – 70 tūkst., Nigerija – 31 tūkst., Senegalas – 30 tūkst., Kipras – 20 tūkst., Jungtinė Karalystė – 10,5 tūkst., Liberija – 4000, Izraelis – 2500 Libano kilmės gyventojų.
Flora Duffy
Flora Duffy (g. 1987 m. rugsėjo 30 d.) – Bermudos triatlono sportininkė, olimpietė. Daugkartinė pasaulio čempionė. 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse pelnė pirmąjį savo šalies olimpinį aukso medalį.
Cresas
thumb|250px|Creso padėtis tarp Adrijos salų
Cresas  – Kroatijai priklausanti sala, esanti Adrijos jūros šiaurėje, Kvarnerio įlankoje, į rytus nuo Istrijos pusiasalio. Plotas 404 km². Salos ilgis 68 km, plotis 2–12 km. Šiaurinė Creso dalis kalnuota ir kalvota, iškyla iki 638 m (Goricės k.), ten yra karstinių paviršiaus formų, tuo tarpu pietinę salos dalį užima lyguma. Salos vidurinėje dalyje telkšo gėlavandenis Vranos ežeras. Veši Viduržemio jūros tipo krūmynai.
Crese 2011 m. gyveno 3079 žmonės. Sala patenka į Primorjės–Kalnų Kotaro apskritį. Didžiausia gyvenvietė – Cresas (2,8 tūkst. gyv.). Verčiamasi turizmu, žvejyba, avininkyste, auginami vynmedžiai, alyvmedžiai, daržovės, apdorojamos vaistažolės. Salą su Rijeka jungia keltas, o Osoro miestelyje Creso ir gretimą Lošinio salą jungia tiltas.
Cresas senoviniuose šaltiniuose minimas kaip 🇬🇷,,. Graikiškas pavadinimas, iš kurio kilo ir dabartinis vardas, reiškia „dykrą“. Kroatai saloje įsikūrė VII–IX a.
Dėdė, Rokas ir Nida
Dėdė, Rokas ir Nida – lietuvių filmas, kurį režisavo Justinas Krisiūnas. Premjera Lietuvoje įvyko 2015 m. rugsėjo 25 d.
2016 m. „KINFO apdovanojimuose“ žiūrovų išrinktas „metų vaidybiniu filmu“.
Siužetas
Filmas žiūrovus nukels į nuostabią, šiltą ir šviesią vasarą Nidoje. Šiame nepaprasto grožio Lietuvos miestelyje gyvena Gintaras (vaidina Arūnas Storpirštis). Ne taip seniai jis buvo vienas geriausių buriuotojų Baltijos šalyse, bet po nelaimingo atsitikimo atsiribojo ne tik nuo jūros ir buriavimo, bet ir nuo paties savęs. Tačiau nusistovėjęs ir ramus Gintaro gyvenimas netrunka apsiversti aukštyn kojom. Gintaro brolis paprašo vasarai priimti sūnėną Roką (akordeonistas Martynas Levickis) – tėvas tikisi, kad atostogos Nidoje pas seniai matytą dėdę sugrąžins maištaujantį jaunuolį į doros kelią. Dar keliaudamas į Nidą Rokas sutinka savo gyvenimo meilę (Justė Zinkevičiūtė), o atvykęs pamilsta dar kartą – jachtas. Dabar didžiausia jo svajonė – dalyvauti regatoje.
Libano kultūra
Libano kultūra – Libano, valstybės Artimuosiuose Rytuose, rytinėje Viduržemio jūros pakrantėje kultūra.
Leidyba
Per metus Libane išleidžiama apie 300 pavadinimų knygų. Didžiausia ir seniausia leidykla – „Dar al Mačrek SARL“ įkurta 1848 m., leidžia religinės, mokslo, meno, istorinės, grožinės literatūros knygas. Kitos svarbesnės leidyklos: „Dar al Kitab al Lubnani“, „World Book Publishing“ (abi įkurtos 1929 m.), „Dar al Kašaf“ įkurta 1930 m.), „Librairie du Liban Publishers“ įkurta 1944 m.); visos Beirute.
Žiniasklaida
Nuo 1877 m. eina seniausias periodinis leidinys – dienraštis „Lisan ul Hal“ (2005 m. tiražas 33 000 egzempliorių). 2006 m. ėjo apie 100 periodinių leidinių, tarp jų 35 dienraščiai, 25 savaitraščiai.
Elektroninė žiniasklaida
Radijas veikia nuo 1937 m., televizijos – nuo 1959 m. Nacionalinis radijas „Radio Liban“ įkurtas 1937 m., laidas transliuoja arabų kalba, užsieniui – portugalų, armėnų, arabų, ispanų, prancūzų, anglų kalbomis.
Nacionalinės televizijos „Lebanese Broadcasting Corporation“ (LBC), „Sat Ltd“ įkurtos 1985 m., laidas transliuoja arabų, prancūzų, anglų kalbomis. Yra privačių televizijos bendrovių.
Beirute veikia naujienų agentūra „National News Agency“ (NNA).
HD 75289 b
HD 75289 b – egzoplaneta, skriejanti apie G0 V spektrinės klasės žvaigždę HD 75289, esančią Burių žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 95,1 šviesmečio (29,1 parseko).
HD 75289 b yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 0,47 Jupiterio masės, o jos spindulys – apytikriai 1,03 karto didesnis nei Jupiterio. HD 75289 b masė nustatyta radialinių greičių metodu. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per maždaug 3,51 paros, jos orbitos didysis pusašis – 0,046 av, o ekscentricitetas – 0,0211.
Apie HD 75289 b atradimą pranešta 1999 m. Planeta aptikta Čilėje esančioje La Siljos observatorijoje, taikant radialinių greičių metodą. HD 75289 b yra vienintelė šioje sistemoje aptikta planeta.
2017 m. pasaulio biatlono čempionatas
2017 m. pasaulio biatlono čempionatas – Tarptautinės biatlono sąjungos organizuotas geriausių pasaulio biatlono atletų čempionatas, kuris vyko vasario 9 d. – vasario 19 d. Hochfilcene, Austrijoje. Pasaulio čempionato rezultatai įskaityti į 2016–2017 m. biatlono pasaulio taurės bendrą įskaitą.
Vietos parinkimas
Už čempionato vietą buvo balsuojama Tarptautinės biatlono sąjungos X kongreso metu, kuris vyko Merane, Italijoje, 2012 m. rugsėjo 2 d. Hochfilcenas gavo daugiau balsų nei antras kandidatas, Švedijos miestas Estešundas. Pasaulio čempionatas Hochfilcene vyko ketvirtą kartą.
Charles Fernández
Biografija
2012 m. Fernandesas dalyvavo savo pirmose tarptautinėse varžybose – pasaulio jaunučių čempionate, kuriame užėmė 27-ą vietą. 2014 m. gvatemalietis pirmą kartą dalyvavo pasaulio suaugusiųjų čempionate. Sportininkas pirmu bandymu pateko į finalą, kuriame užėmė 25-ą vietą. 2015 m. Fernandesas laimėjo Pan Amerikos žaidynes ir iškovojo kelialapį į 2016 m. vasaros olimpines žaidynes. Rio olimpiadoje gvatemalietis užėmė 15-ą vietą. 2019 m. sportininkas laimėjo auksą Pan Amerikos žaidynėse ir iškovojo kelialapį į 2020 m. vasaros olimpines žaidynes.
Empolis
Empolis – miestas šiaurės Italijoje, 20 km į pietvakarius nuo Florencijos, prie Arno upės. Išvystyta baldų, maisto, tekstilės, stiklo pramonė.
Pita Taufatofua
Pita Taufatofua (g. 1983 m. lapkričio 5 d.) – Tongai atstovaujantis sportininkas, daugkartinis olimpietis. Varžosi tekvondo, baidarių ir kanojų sprinto, lygumų slidinėjimo varžybose.
Biografija
Išpopuliarėjo 2016 m. vasaros olimpinių žaidynių atidarymo ceremonijos metu pusnuogis nešdamas Tongos vėliavą. Olimpiadoje dalyvavo tekvondo varžybose ir pralaimėjo pirmąją kovą. 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse dalyvavo lygumų slidinėjimo varžybose ir užėmė 114-ą vietą.
Sportininkas laimėjo Okeanijos tekvondo kvalifikacinį turnyrą ir pateko į 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių varžybas.
Lašai (reikšmės)
Lašais vadinami:
Novi Ligūrė
Novi Ligūrė – miestas šiaurės vakarų Italijoje. Geležinkelio stotis. Išvystyta maisto, geležies, plieno, tekstilės pramonė.
Korčula
thumb|240px|Korčulos padėtis tarp Kroatijos salų Korčula  – Kroatijai priklausanti sala Adrijos jūroje, Dalmatijos pakrantėje, siauru sąsiauriu atskirta nuo Pelješaco pusiasalio. Plotas 268 km². Salos ilgis 47 km, didžiausias plotis 8 km. Korčulos paviršius kalnuotas, iškyla iki 568 m (Klupcos k.). Gausu karstinių darinių (~150 urvų). Salą sudaro klintis, dolomitas, smiltainis. Veši Viduržemio jūros tipo augalija (kiparisai, lauramedžiai, makija), pušynai.
Korčuloje 2011 m. gyveno 15 522 žmonės. Tai antra pagal žmonių skaičių Kroatijos sala (po Krko). Administraciškai priklauso Dubrovnikų–Neretvos apskričiai. Verčiamasi turizmu, žvejyba ir žuvies perdirbimu, avininkyste, auginami vynmedžiai, alyvmedžiai, fikusai, daržovės, citrusiniai vaisiai. Didžiausios gyvenvietės: Korčula (2856 gyv.), Račiščė (432), Blatas (3570), Vela Luka (4130).
VI a. pr. m. e. graikai saloje įkūrė „Juodosios Kerkyros“ (🇬🇷) koloniją. Po ilyrų karų salą užėmė Romos imperija (sala vadinta ). Venecijiečių valdymo laikais vadinta.
Tore Anunciata
Tore Anunciata – miestas pietų Italijoje, prie Neapolio įlankos, Vezuvijaus papėdėje. Išvystyta laivybos, farmacijos pramonė.
Lečė
Lečė – miestas pietryčių Italijoje, prie Adrijos jūros; provincijos centras. Daug baroko architektūros paminklų – Šv. Kryžiaus bažnyčia, Lečės katedra ir kt. Yra romėnų amfiteatras, pilis, triumfo arka, archeologijos muziejus. Išvystyta maisto, keramikos, kalkakmenio pramonė.
Konektikutas (upė)
Konektikutas  – upė šiaurės rytų JAV. Prasideda Naujojo Hampšyro valstijos šiaurėje, Apalačų kalnuose, Konektikuto ežeryne. Teka pietų, pietryčių kryptimi, giliu slėniu (grabenu), besidriekiančiu tarp Baltųjų ir Žaliųjų kalnų. Šiame ruože upė skiria Naujojo Hampšyro ir Vermonto valstijas. Žemupyje teka plačiu slėniu per Masačūsetsą ir Konektikutą. Įteka į Atlanto vandenyno Long Ailendo sąsiaurį priešais Long Ailendo salą.
Upės vaga kalnuose slenkstėta. Įrengta keletas hidroelektrinių su tvenkiniais. Upė laivuojama nuo Holjoko (120 km nuo žiočių), jūrų laivai pasiekia Hartfordą. Svarbiausi miestai prie Konektikuto – Springfildas ir Hartfordas.
Mijakodžima
Mijakodžima, arba Mijako sala (, mij. ミャーク (mjaaku), oki. なーく (naaku)) – didžiausia ir labiausiai apgyvendinta sala tarp Okinavos prefektūroje esančių Mijako salų. Mijakodžima administruojama kaip Mijakodžimos miesto dalis, o pastarajam priklauso dar 5 apgyvendintos salos.
Saloje nuo seno vartojama vietinė, mijakų, kalba.
Geografija
Mijako sala įsikūrusi beveik pusiaukelėje tarp Okinavos pagrindinės salos (300 km) ir Taipėjaus Taivane (400 km atstumu). Sala yra 158,70 km² ploto ir yra ketvirta pagal dydį Okinavos prefektūroje. Sala trikampės formos ir sudaryta iš riūkiūietiškų klinčių. Mijakodžimoje neretos sausros, būna taifūnų. Rytiniame krante esantis iškyšulys yra laikomas vaizdingiausia vietove saloje ir yra įtrauktas į nacionalinį Japonijos vaizdingųjų vietų registrą. Kitos turistus pritraukiančios vietos – Maehamos ir Painagamos paplūdimiai, Vokiečių kultūros centras ir vaizdai nuo Irabu salos. Netoliese esančios Irabu, Ikemos, Kurimos salos yra sujungtos tiltais.
Klimatas
Salos vyrauja pereinamasis klimatas tarp pusiaujinio ir drėgno subtropinio. Būdingos karštos, drėgnos vasaros ir labai švelnios žiemos. Vėsiausias mėnuo – sausis (vidutinė temperatūra 18 laipsnių celsijaus), karščiausias – liepa (vidutinė temperatūra 28,7 celsijaus). Krituliai gausūs ištisus metus, o daugiausiai jų iškrenta rugpjūtį, mažiausiai – liepą ir sausį.
Kultūra
Saloje paplitęs išskirtinis festivalis, Paantu, švenčiamas senojo (mėnulio) kalendoriaus devintąjį mėnesį. Trys vyrai, apsidengę žolėmis, lapais ir išsitepę purvu vaikšto aplink miestelį besisvaidydami purvais ant žmonių, automobilių ir namų. Tikima, kad Paantu metu išpurvintiesiems seksis visus metus.
Mijako taip pat turi išskirtinę sobos rūšį.
Vado Ligurė
Vado Ligurė – miestas šiaurės vakarų Italijoje, prie Ligūrijos jūros. Uostas, geležinkelio stotis. Pramonės centras.
Verčelis
Verčelis – Italijos miestas Pjemonte, Verčelio provincijos sostinė. Tai vienas seniausių miestų Italijoje, daugelis istorikų mano, kad jis įkurtas 600 m. pr. m. e.
Miestas yra prie Sesijos upės, Po lygumoje tarp Milano ir Turino. Verčelis yra ryžių auginimo centras, apsuptas drėkinamų laukų, kurie užliejami vasarą. Žiemos šaltos, vasaros karštos, daugiausiai lyja pavasarį ir rudenį.
Verčelio universitetas (1228 m.) buvo pirmasis pasaulyje, įsteigtas viešomis lėšomis. Dar mieste yra Turino politechnikumo satelitinis padalinys.
Verčelyje išlikę romėnų amfiteatras, hipodromas, sarkofagai.
Libano literatūra
Libano literatūra – Libano, valstybės Artimuosiuose Rytuose, rytinėje Viduržemio jūros pakrantėje literatūra.
Literatūra
Savitą vietą Libano literatūroje užima emigrantų kūryba. XIX a. pabaigoje daug Libano rašytojų emigravo į JAV, Egiptą, Braziliją, Argentiną. Emigracijoje buvo kuriama dažniausiai anglų kalba, rašytojai leido literatūrinius žurnalus, kūrė literatų draugijas (JAV įkurta 1920 m.). XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje poezijoje pradėta atsisakyti tradicinių formų, įsitvirtino romantizmas, kurtas socialinė romanas ir kitų žanrų realistinė proza. Trečio dešimtmečio literatūroje gausu patriotinių, nacionalinio išsivadavimo, socialinio teisingumo siekio temų. Klostėsi dekadentinė kūryba.
Po Antrojo pasaulinio karo buvo gausiai verčiama Vakarų Europos literatūra, sustiprėjo jos įtaka; pradėti leisti literatūriniai žurnalai. Šeštame – septintame dešimtmetyje įsivyravo modernizmas, egzistencialistinė tematika. Aštunto – devinto dešimtmečio literatūroje vyravo melancholijos, rezignacijos, ilgesio nuotaikos ir motyvai, plėtotos visuomeninės, istorinės temos, nagrinėtos mažojo žmogaus, moterų emancipacijos, įvairių kultūrų ir tradicijų susidūrimo problemos; kūriniams būdingi formos eksperimentai.
Raudonojo upelio pocūgė
thumb|right|Raudonojo upelio pocūgė thumb|right|Šalia Raudonojo upelio pocūgės (Red Creek fir), Sengirių aljanso pastatyta lentelė su šio medžio duomenimis
Raudonojo upelio pocūgė arba Redkriko pocūgė (Red Creek fir) – 2020 m. duomenimis, masyviausias pušinių (Pinaceae) šeimos medis pasaulyje bei masyviausia pakrantinė pocūgė (Pseudotsuga menziesii var. menziesii). Ji auga apie 15 kilometrų į rytus nuo Port Renfru (Port Renfrew) gyvenvietės, Britų Kolumbijai priklausančioje Vankuverio saloje (Kanada). Buvo išmatuota 1998 m. :
Nepaisant gamtosaugos šalininkų grupės „Sengirių aljansas“ (Ancient Forest Alliance) dedamų įvairių pastangų prašant vyriausybę šį medį apsaugoti, jis iki šiol neturi saugotino medžio statuso, nors ir yra viešos poilsio zonos ribose. 2016 m. liepos mėnesį buvo siūloma Ramiojo vandenyno pakrantės nacionalinį parką išplėsti iki vakarinės pakrantės, kad į jį patektų „Raudonojo upelio pocūgė“, bei ją paskelbti nacionaliniu Britų Kolumbijos paveldo objektu, bet abu šiuos prašymus provincijos vyriausybė atmetė.
Libano falanga
Libano falanga – Libano konservatyvios ir nacionalistinės orientacijos politinė partija. Tikslas – ginti krikščionių, pirmiausia maronitų, interesus ir stiprinti jų įtaką.
Istorija
Įkurta 1936 m. Pjero Žmajelio ir kitų iniciatyva pagal Europos fašistinių partijų modelį, perėmė jų organizacinę struktūrą. Kovojo dėl šalies nepriklausomybės. Libano falangos nariai laiko save finikiečiais (viena seniausių Libano tautų). Nepritaria palestiniečių buvimui Libane, nes tai kelia grėsmę krašto nacionalinei ir religinei sudėčiai, t. p. arabų kraštų sąjungai. Per Libano pilietinį karą (1975–1990 m.) tapo svarbiausia krikščionių karine jėga; vadovavo krikščioniškų partijų susivienijimui „Libano frontas“.
1982 m. birželio mėn. Izraeliui okupavus Pietų Libaną Bachiras Žmajelis (P. Žmajelio sūnus), jo remiamas, 1982 m. rugpjūčio mėn. buvo išrinktas Libano prezidentu. 1982 m. rugsėjo 14 d. jį nužudžius, prezidentu tapo jo brolis Aminas Žmajelis. 1982 m. naktį iš rugsėjo 16 į 17 d. Libano falangos daliniai, ieškodami teroristų, įsiveržė į Sabros ir Šatilos pabėgėlių stovyklas ir išžudė nuo 700 iki 3500 žmonių, daugiausia palestiniečių.
Devinto dešimtmečio antroje pusėje dėl vidaus nesutarimų ir Sirijos veiksmų Libano falanga pradėjo silpnėti; suskilo į keletą frakcijų. 2006 m. lapkričio mėn., manoma, Sirijos agentų, nužudytas vienas įtakingiausių Libano falangos veikėjų Pjeras Aminas Žmajelis, Libano pramonės ministras, A. Žmajelio sūnus.
Pirmininkas K. Pakraduni (nuo 2001 m.). Apie 100 000 narių (2001 m.).
Ambelau
thumb|250px|Ambelau sala šalia Buru ir [[Seramas|Seramo salų]]
Ambelau  – sala Indonezijoje, Molukų salyne, 20 km į pietryčius nuo Buru salos, Bandos jūroje. Sala beveik apskrita, iki 10 km skersmens. Plotas – 201,7 km².
Sala vulkaninės kilmės, paviršius kalnuotas, iškyla iki 608 m (Baulos kalnas). Didžiumą paviršiaus dengia atogrąžų miškai. Salą juosia koralų rifai.
2010 m. Ambelau gyveno 6846 žmonės, daugiausia ambelaujiečiai, nors yra ir bugių bei javiečių. Sala administraciškai priklauso Molukų provincijai, Pietų Buru regencijai. Pagrindinė gyvenvietė – Vailua. Auginami ryžiai, kukurūzai, kokospalmės, veisiamos babirusos, žvejojamas tunas.
HD 30177 b
HD 30177 b – egzoplaneta, skriejanti apie G8 V spektrinės klasės žvaigždę HD 30177, esančią Aukso Žuvies žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 178,4 šviesmečio (54,7 parseko).
HD 30177 b yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 8,07 Jupiterio masės, o spindulys – apie 0,9078 Jupiterio spindulio. HD 30177 b masė nustatyta radialinių greičių metodu. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per maždaug 2532,5 (± 10,6) paros, jos orbitos didysis pusašis – 3,58 (± 0,01) av, o ekscentricitetas – 0,18 (± 0,014).
Apie HD 30177 b atradimą pranešta 2002 m. Planeta aptikta Anglijos-Australijos teleskopu, taikant radialinių greičių metodą. Be HD 30177 b, šioje sistemoje dar atrasta HD 30177 c planeta.
Romos Forumas
thumb|right|300px|Romos Forumas Romos Forumas  – didelis architektūrinis ansamblis, išsidėstęs tarp Romos Kapitolijaus kalvos, Palatino kalvos ir Koliziejaus. Beveik visi čia esantys pastatai siekia Romos respublikos laikus. Ankstyvosios respublikos laikais Forumas buvo chaotiška vieta su maisto prekystaliais, viešaisiais namais, šventyklomis ir senato posėdžių sale.
II a. pr. m. e. buvo nuspręsta, kad Romai reikia tinkamesnio centro, todėl vietoje maisto prekybos vietų Forume atsidaro verslo centrai ir teismai. Imperijos laikais Forumas išliko ceremonijų centru. Imperatoriai atnaujindavo senus pastatus, statė naujas šventyklas ir paminklus.
Ypač Romos Forumo reikšmė išaugo vėlyvaisiais Respublikos ir Imperijos metais. Čia buvo gausybė šventyklų, triumfo arkų, paminklų, rūmų. Žlungant Vakarų Romos Imperijai, nukentėjo ir Forumas. Ypač miestas ir Forumas nukentėjo barbarų invazijų metais – 410 ir 455 m., kai miestą užėmė vandalai ir gotai. Tačiau netgi tuo metu Forumas neprarado savo veido, tik buvo apiplėštos bažnyčios, rūmai. Garsiąją Jeruzalės menorą vandalai pagrobė ir išsivežė į Afriką, kur VI amžiuje ją vėl perėmė romėnai, vadovaujami generolo Falvijaus Belizarijaus ir pargabeno į Konstantinopolį.
Šiuo metu Forumas yra atvertas turistams ir jie gali laisvai vaikščioti po senovinius griuvėsius.
Žymesnės Forumo vietos
Tito arką senatas pastatė 81 m. minint pergalę prieš sukilusią Judėją. Arką puošiantys bareljefai vaizduoja imperatorių Titą triumfo vežime ir žymųjį septynšakį kandeliabrą nešančių belaisvių žydų koloną.
Konstantino ir Maksencijaus bazilika yra paskutinis antikinės Romos laikų paminklas. Ji pavadinta dviem vardais, nes ją statyti pradėjo imperatorius Maksencijus, o baigė imperatorius Konstantinas. Ši bazilika buvo didžiausia visame Forume, tačiau dabar iš jos yra liko trys platūs cilindriniai skliautai. Kaip ir kitos bazilikos, ji buvo skirtas teisingumo ir verslo reikalams tvarkyti.
Saturno šventyklą 498 m. pr. m. e. pastatė ir gruodžio 17 d. atidarė konsulas Titas Larcijus. Šioje šventykloje buvo laikomas visuomeninis iždas, taip pat legionų vėliavos bei senato dekretai. 42 m. pr. m. e. Saturno šventykla buvo atstatyta ir išplėsta. Manoma, kad paskutinį kartą ji restauruota IV amžiuje.
Geriausiai iš Forumo paminklų yra išlikusi Septimijaus Severo arka. Marmuriniuose jos reljefuose vaizduojamos karinės imperatoriaus pergalės prieš partus ir arabus.
I a. pr. m. e. viduryje Cezaris pastatė didelę penkių navų Julijų baziliką. Pertvaros padalindavo baziliką į atskirus sektorius, kuriuose tuo pačiu metu galėdavo vykti teismo posėdžiai. Julijų bazilika paskutinį kartą buvo restauruota 277 m.
Gvaltai
Gvaltai – buvęs kaimas Vilniaus rajono savivaldybės vakaruose, 6 km nuo Sudervės, prie kelio.
Etimologija
XVIII–XIX a. Gvaltų žemės priklausė dviem ponams. Pietinę kaimo dalį valdė Jurkiškių dvaro ponas Stanislovas Bonifacas Jundzilas, o šiaurinę dalį Elniakampio dvarininkas Jeronimas Stroinovskis. Pasakojama, kad dėl šių žemių jie buvo susipykę, todėl šioje vietoje atsiradęs paskui kaimas buvo pavadintas Gvaltais nuo lenkiško žodžio „muštynės“.
Pantaras
thumb|left|230px|Sirungo ugnikalnis Pantare
Pantaro sala kalnuota (aukštis iki 862 m – Sirungo kalnas), apaugusi atogrąžų miškais. Palyginus su Aloru, sala gana sausa. Liūčių laikmetis smarkiausiai pasireiškia sausio–vasario mėnesiais.
2010 m. Pantare gyveno 39 896 gyventojai. Sala patenka į Rytų Nusa Tengaros provincijos Aloro regenciją. Pagrindinės gyvenvietės – Baranusa ir Kabiras. Į Pantarą kelia keltai iš Kalabahio (Aloras) ir Larantukos (Floresas). Taip pat į Alorą plaukiojama valtimis. Verčiamasi žvejyba, auginami ryžiai, kukurūzai, kasava. Vietos gyventojai šneka keliomis papuasų kalbomis. Čia gyvena Aloro–Pantaro tautos bei aloriečiai.
Libano kalnai
thumb|Libano kalnai. nuotrauka iš kosmoso Libano kalnai  – kalnagūbris Libane, ištįsęs lygiagrečiai su Viduržemio jūros krantu.
Geografija
Kalnagūbrio ilgis – 170 km, plotis iki 45 km, didžiausias aukštis 3088 m (Kurnat as Sauda). Rytuose Bekos slėnis Libano kalnus skiria nuo Antilibano kalnų. Kalnyno šlaituose dar išliko Libano kedrų, iš kurių medienos finikiečiai statė savo laivus, giratės.
Nuo kalnų pavadinimo (laban), kuris aramėjų kalba reiškia balkšvą spalvą, pavadinimą įgijo ir Libanas.
Geologija
Kalnagūbris susidaręs daugiausia iš klinties ir smiltainio, suskaidytas, ypač jo vakariniai šlaitai, siaurų gilių slėnių. Yra karstinių urvų.
Urupas
Urupas gali reikšti:
Domantas Putrius
Domantas Putrius (g. 2000 m. rugpjūčio 8 d.) – Lietuvos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje.
Karjera
Futbolo paslapčių mokėsi gimtojoje Klaipėdoje pas trenerį Rimantą Skersį, o nuo 2012 metų buvo Nacionalinės futbolo akademijos auklėtinis.
2019 m. antroje pusėje atstovavo Nevėžis B ekipai, kuri žaidė Antroje lygoje.
Karjera rinktinėse
Lietuvos jaunimo rinktinių narys. Buvo nuolat kviečiamas į Lietuvos U17 ir U19 rinktines, o su U21 rinktine dalyvavo Baltijos taurės varžybose.
Bukantės dvaras
Bukantės dvaro sodyba, taip pat Bukantės dvarelis – buvusio dvaro sodyba, esanti Plungės rajone, Šateikių seniūnijoje, Godelių kaime, Bukantės viensėdyje, 5 km į pietryčius nuo Šateikių. Čia įsikūręs Žemaičių dailės muziejaus padalinys – rašytojos Žemaitės namas–muziejus. Sodyba pasiekiama iš kelio pagal lankytino objekto nuorodas (3 km žvyrkeliu). Dvaro sodyboje organizuojami Žemaitės gimimo dienos minėjimai, Pasaulio žemaičių dailės parodų renginiai, Europos paveldo dienos, literatūriniai renginiai, edukaciniai užsiėmimai.
Dvaro sodyboje stovi ponų namas (čia gimė Žemaitė), atstatyti tvartas, klėtis ir šulinys, išlikę parko želdinių, sodo ir kelių tinklo fragmentai. Nuo 1992 m. dvaro sodyba įrašyta į Kultūros vertybių registrą. Teritorija užima 40 332 m² plotą.
Istorija
XVI a. viduryje dokumentuose minimas bajorų Bukončių valdų ribos ir vietovardis Bukantiškės. XVII a. Bukantę sudarė dvi dalys – Didžioji ir Mažoji Bukantės. Nuo XIX a. pradžios Didžiąją Bukantę valdė Andriejauskai. 1860-1863 m. dvarininkas A. Andriejauskas pastatė Bukantės koplyčią.
XVIII a. pabaigoje Mažojoje Bukantėje buvo įsikūręs palivarkas (dvarelis), priklausęs Šateikių dvarui, kurį Pliateriai įsigijo 1723 m. Pranciškaus Broel-Platerio valdymo metu Žemaitės tėvai Beniuševičiai, bežemiai bajorai, dvarelyje buvo prižiūrėtojais, gaudavo algas: tėvas tarnavo urėdu, o motina – šeimininke. Čia jie pragyveno 20 metų. Šeimoje gimė jų trečioji duktė, būsimoji rašytoja Julija (1845-1921). Šiuose namuose ji augo iki 12 metų, vėliau tėvai ją išleido mokytis į Šėmus.
Tarpukariu, per įvykdytą žemės reformą Bukantė buvo išdalyta, dvarelyje įsikūrė keturi valstiečių ūkiai, prijungti prie Godelių kaimo.
1960-1963 ponų namas buvo restauruojamas. 1965 m. minint rašytojos Žemaitės 120-ąsias gimimo metines, jos gimtajame name įrengta memorialinė ekspozicija. Iki 1994 m. priklausė Telšių „Alkos" muziejui, nuo 1994 m. - Žemaičių dailės muziejui. 1977 m. aplink sodybą tautodailininkai pastatė rodyklių ir skulptūrų. 2012 m. dar kartą suremontuotas dvarelio gyvenamasis namas, ant buvusių svirno pamatų ir dalies tvarto pamatų atstatyti pastatai.
Architektūra
Ponų namas liaudiško stiliaus, statytas XIX a. pirmoje pusėje. Išlikusi autentiška namo šildymo sistema: pastate yra keturios krosnys, iš jų išvedžioti ortakiai, o dūmai sueina į vieną kaminą (atskirą patalpą žemaičių trobose).
Sodybą puošia mažosios kraštovaizdžio architektūros statiniai ir vaizduojamojo meno formos: stogastulpiai, Žemaitės skulptūra (aut. V. Ulevičius), atstatytas šulinys.
Atstatytame tvarte suformuotos salės tautodailei ir seniesiems amatams, pristatomas kryždirbystės menas. Svirne įrengta medžio drožėjo Stanislovo Riaubos (1904–1982) memorialinė ekspozicija.
Libanijas
Libanijas (,, apie 314 m. Antiochija – 393 m. Antiochija) – graikų retorius, sofistas.
Biografija
Mokėsi Atėnuose pas Zenovijų, Diofantą. savo mokyklą įkūrė Konstantinopolyje, bet dėl intrigų 344 m. turėjo persikelti į Nikomediją. Dėstė Nikėjoje, nuo 354 m. Antiochijoje.
Išliko apie 60 kalbų įvairiomis temomis – autobiografiniai dalykai, filosofiniai samprotavimai, politikos klausimai, Antiochijos ir kitų vietovių šlovinimas, kai kurios susijusios su imperatoriais Julijonu Apostata, Teodosijumi I Didžiuoju, Konstantinu I.
Veikale „Pratybos“ pateiktos mokomosios kalbos mitologijos ir antikos istorijos temomis, veikale „Pratimai – mitai, chrijos“ (užduotą temą nagrinėjančios kalbos), gnomos, tezės, palyginimai, medžiaga peikimo ir šlovinimo kalboms. Išliko jam priskiriamas laiškų rašymo vadovas ir apie 1500 laiškų, iš jų daug klaidingai priskiriama Libanijui.
Sekė Elijaus Aristido kalba ir stiliumi, mokėsi iš Demosteno, Isokrato, Platono ir Tukidido.
Lašai (Pilkalnio apskritis)
Lašai – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 3 km į pietvakarius nuo Pilkalnio, prie Eimenio ištakų.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Lašų kaimo bendruomenė 1933 m. Minimi nuo 1640 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: Laszey, Laschey, Laaschen. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 6 ugniakurais, 1822 m. – mišrusis kaimas su 29 gyventojais. 1847 m. Lašų kaime buvo 8 gyvenamieji pastatai ir 60 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Užpjaunių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai. Tikintieji priklausė Pilkalnio evangelikų liuteronų parapijai. 1874 m. apskrityje įsteigtas Užpjaunių valsčius, kuriam priklausė ir Lašų kaimo bendruomenė. Tarpukariu buvo kelių įvairaus dydžio sodybų gatvinis kaimas su nedideliu miškeliu šiaurės vakaruose, kurio pakraščiu tekėjo Eimenys. Kaimo vaikai lankė Karčianinkų mokyklą. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Tarptautinė Vestfalijos taikos premija
Tarptautinė Vestfalijos taikos premija  – tarptautinis apdovanojimas, kurį skiria Vokietijos Miunsterio mieste įsikūrusi visuomeninė organizacija „Wirtschaftliche Gesellschaft für Westfalen und Lippe e. V.“.
Kas dvejus metus šia premija apdovanojami pavieniai asmenys, organizacijos ar valstybių veikėjai už pastangas stiprinant Europos vienybę ir taiką pasaulyje. Jos suteikimas primena 1648 m. vokiečių miestuose Miunsteryje ir Osnabriuke pasiektą Vestfalijos taiką. Premijos dydis (100 000 eurų) vienodai padalijamas tarp dviejų apdovanojamųjų grupių: suaugusiųjų ir jaunimo.
Liparis (sala)
thumb|right|250px|Lipario salos panorama Liparis − Italijos sala Tirėnų jūroje; 30 km į šiaurę nuo Sicilijos salos. Administracinis centras − Liparis. Salos plotas 37,6 km².
Lipario sala didžiausia iš visų 7 Lipario salyno salų, išsidėsčiusių tarp Vezuvijaus ir Etnos. Nuolatinių salos gyventojų apie 11 000, bet vasaros sezono metu gyventojų padaugėja iki 20 000. Dauguma gyventojų gyvena Liparyje ir keturiose gyvenvietėse − Pijanakontėje (vakaruose), Kvatropanyje (šiaurės vakaruose), Askuakaldoje (šiaurėje) ir Kanete (rytuose).
Salą galima pasiekti garlaiviu, kuris 3 kartus per savaitę kursuoja tarp Neapolio ir Milaco.
Nuorodos
ليباري Липари (община) Lipari Lipari Lipari Lipari Lipari Lipari ליפארי ლიპარი Liparae (municipium) Lipari (ME) Lipari Lipari Lipari リーパリ Lipari Lipari Lipari Lipari Lípara Lìpari (ME) Lipari Lipari roa-tara:Lipari Lipari Lipari 利帕里岛
2019 m. pasaulio rankinio čempionatas
2019 m. pasaulio rankinio čempionatas – 26-asis pasaulio rankinio čempionatas, kuris vyko 2019 m. sausio 10 - sausio 27 dienomis Danijoje ir Vokietijoje. Tai pirmasis pasaulio čempionatas, kuris vyko dviejuose šalyse.
Rengėjų rinkimas
Oficialiose varžybose dėl teisės surengti 2019 m. pasaulio čempionatą varžėsi trys pasiūlymai:
Libano ekonomika
Libano ekonomika – Libano, valstybės Artimuosiuose Rytuose, rytinėje Viduržemio jūros pakrantėje, ekonomika.
2019 m. pasaulio rankinio čempionatas
Rengėjų rinkimas
2013 m. spalio 28 d. teisė rengti čempionatą atiteko jungtinei Vokietijos ir Danijos rengėjų grupei.
Libano ekonomika
Ūkis
Iki XX a. aštunto dešimtmečio Libanas buvo vienas didžiausių finansų, prekybos ir turizmo centrų Artimuosiuose Rytuose. Libano pilietinis karas (1975–1991 m.) ir gretimų valstybių (Izraelis, Sirija) karinės intervencijos lėmė ūkio destabilizaciją ir ekonomikos smukimą – 1980–1989 m. BVP kasmet sumažėdavo po 20%. Nuo devinto dešimtmečio, padedant Pasaulio bankui ir Arabų lygai, prasidėjo Libano ekonomikos augimas (1990–2005 m. BVP kasmet padidėdavo 6%), bet dėl Izraelio–Libano karinio konflikto 2006 m. ji vėl smuko.
Ekonomikos pagrindą sudaro paslaugų ir administravimo sfera, daugiausia prekyba, finansai ir turizmas. 2005 m. BVP sudarė 22,1 mlrd. JAV dolerių; pagal perkamosios galios paritetą – 24,4 mlrd. JAV dol. BVP dalis 1 gyventojui – 14 988 JAV dolerių. Libano užsienio skola 39,8 mlrd. JAV dolerių (2002 m.).
Pramonė
Naftos perdirbimas sukoncentruotas Tripolyje ir Saidoje, yra naftotiekis iš Saudo Arabijos, spalvotoji metalurgija – Beirute, juodoji metalurgija – Džubajuje. Daug maisto (vynas, aliejus, tabakas, malimo produktai, cukrus), plaušienos ir popieriaus, statybinių medžiagų (cementas), tekstilės, chemijos (dirbtinių trąšų gamyba, farmacija), siuvimo, medienos apdirbimo ir baldų pramonės įmonių. Didelę reikšmę turi dailieji amatai, ypač juvelyrika.
Žemės ūkis
Veisiama daugiausia avys, ožkos ir naminiai paukščiai. Žvejyba menka; 2002 m. pagauta 4700 t žuvų, 60 t vėžiagyvių. Kertamas miškas (2003 m. paruošta 89 000 m³ pjautinės medienos).
Turizmas
Iki pilietinio karo Libanas buvo svarbus turizmo centras, kasmet atvykdavo – 2 mln. užsienio turistų. 1974 m. pajamos iš turizmo sudarė – 20% visų pajamų. Per pilietinį karą turistų labai sumažėjo, 1980 m. Libaną aplankė 136 000 užsienio turistų. 1999 m. UNESCO paskelbė Beirutą Arabų pasaulio kultūros sostine, 2002 m. Libaną aplankė 956 470 užsienio turistų (be Sirijos), pajamos iš turizmo sudarė 956 mln. JAV dolerių. Daugiausia turistų atvyksta iš Saudo Arabijos (14% visų užsienio turistų, 2001 m.), Jordanijos (9%), Prancūzijos (8%), Irano (6%), Kuveito (6%), JAV (6%). Turistų lankomiausios vietos – senovės finikiečių miestai (Tyras, Sidonas, Biblas, Tripolis, Baalbekas) ir vaizdingi paplūdimiai.
Transportas
2003 m. buvo įregistruoti 79 jūrų laivai; prekybos laivyno tonažas 193 300 bruto tonų. Didžiausi jūrų uostai – Beirutas (krovinių apyvarta 4,8 mln. t; 2003 m.), Tripolis, Džunija. Yra Beiruto tarptautinis oro uostas. 2004 m. naftotiekių buvo 209 km.
Bankai
Centrinis bankas – Libano bankas (, įkurtas 1964 m. iš Sirijos ir Libano banko, būstinė Beirute). 2007 m. veikė daugiau kaip 50 universaliųjų komercinių, 10 investicinių bankų, 10 užsienio bankų skyrių ir 16 užsienio bankų atstovybių. 2006 m. bankų sektoriaus veiklą sutrikdė Libano ir Izraelio karinis konfliktas, prasidėjo kapitalo išvežimas iš šalies.
Libano piniginis vienetas – Libano svaras (dar vadinamas Libano livru), lygus 100 piastrų arba 1000 miljemų, įvestas 1948 m. vietoj Sirijos ir Libano svaro.