cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Halberstädter Flugzeugwerke
Istorija
1919 m. Versalio sutartimi uždraudus Vokietijai gaminti orlaivius, įmonė pakeitė savo pavadinimą į „Berlin-Halberstädter Industriewerke AG“ (būstinės adresas Unter den Linden 47, Berlynas) ir ėmėsi žemės ūkio mašinų gamybos ir geležinkelio vagonų remonto. 1926 m. įmonei pradėta bankroto procedūra, kuri nebuvo baigta iki 1932 m.
Nuo 1935 m. buvusiais „Halberstädter Flugzeugwerke GmbH" cechais, adresu Klusstrasse 30-38, Berlynas, naudojosi „Junkers“, juos pritaikiusi bombonešio Ju 88 sparnų gamybai.
Orlaiviai
miniatiūra|Etrich Taube Greta licencinių dviviečių žvalgybinių / mokomųjų orlaivių (Etrich Taube, Fokker M.5L / Halberstadt A.I, Halberstadt A.II), Halberstädter Flugzeugwerke gamino savos konstrukcijos žvalgybinius, pėstininkų paramos / šturmo lėktuvus ir naikintuvus:
C tipo orlaiviai - žvalgybiniai lėktuvai
miniatiūra|Antantės užgrobtas Halberstadt CL.II, Fleselio miestas, Prancūzija, 1918 m. birželio mėn.
G tipo orlaiviai - bombonešiai
miniatiūra|Vienintelis pagamintas vidutinis bombonešis Halberstadt G.I Halberstadt taip pat sukūrė vieną G tipo (didžiojo lėktuvo, ) – vidutinio bombonešio - prototipą – Halberstadt G.I
Senosios Silės pilis
miniatiūra|250px|Senosios Silės pilis Senosios Silės pilis – XV–XVII a. pilis, kurios liekanos stovi Starasilio kaime, Pustomytų rajone, Lvovo srityje, Ukrainoje. Įtraukta į saugomų Ukrainos architektūros paminklų sąrašą.
Iš vidinės aikštės dydžio (2 ha) matyti, jog tai buvo viena didžiausių Lvovo srities pilių.
Istorija
1448 m. Starosilyje buvo pastatyta pirmoji medinė pilis. Ją antpuolio metu sunaikino totoriai. Per šią vietovę ėjo totorių kelias link Lenkijos.
1584–1589 m. Sandomiro vaivada ir Lucko seniūnas kunigaikštis Dominykas Ostrogiškis pastatė akmeninius gynybinius įtvirtinimus. 1642 m. Ostrogiškiai pastatė penkiakampę mūrinę pilį, kurią dar nebaigtą sugriovė kazokai. Pilies architektas Ambrozijus Prichilnis ją buvo pastatęs pagal vėlyvojo renesanso stilių. Kunigaikštis Vladislovas Dominykas Zaslavskis–Ostrogiškis 1654 m. pilį atstatė. Ji atlaikė kazokų ir turkų puolimus.
Pilies sienos buvo 14–16 metrų aukščio, buvo įtvirtintos atikais (dekoratyvinėmis sienelėmis virš karnizo) ir išpuoštos arkatūromis (arkų imitacijos). Bokštų frontonai buvo papuošti barokiniais akmenimis. Iki šių dienų yra išlikę trys bokštai, iš buvusių šešių. Pilies aikštė sudarė trikampio formą. Pati trumpiausia pilies siena buvo 160 m, o ilgiausia pietinė – 175 m ilgio. Sienose buvo įrengtos šaudyklos įvairiuose aukščiuose. Patį turtingiausią dekorą turėjo vidurinis rytinis bokštas. Virš jo atiko buvo įtvirtintas aukštas figūrinis parapetas.
Gardinės pilies sienas iš išorės supo gilus griovys. Pro vartus į pilį galima buvo įvažiuoti pakeliamuoju tiltu per griovį. Aukščiausiame pilies bokšte buvo iškaltas herbas su didžiosiomis raidėmis: „WDXOYZWSLS“, kas reiškė.
1809 m. pilis buvo perduota Čartoriškiams–Potockiams. Potockiai pilyje įrengė bravorą ir alaus daryklą. Paskutiniu pilies savininku 1939 m. buvo grafas Alfredas Potockis. 2010 m. pilis perduota koncesijai.
Mežiryčų Šventosios Trejybės stačiatikių vienuolynas
Mežiryčų Šventosios Trejybės stačiatikių vienuolynas – XV–XVII a. vienuolyno-tvirtovės pastatų kompleksas, išsidėstęs Mežiryčų kaime, 4 km nuo Ostrogo, Voluinėje, Ukrainoje. Pagal savo išplanavimo, pastatų kompozicijos, kurioje susijungia sakraliniai kulto, pasaulietiniai ir gynybiniai gotikos ir renesanso stiliaus pastatai, unikalumą, vienuolyno kompleksas priklauso Ukrainos saugotinų paminklų grupei, registro Nr. 605/0 – 605/5.
Senosios Silės pilis
Reikšmė
Senosios Silės pilis įtraukta į Lietuvai reikšmingų nekilnojamojo kultūros paveldo objektų, esančių dabartinės Ukrainos Respublikos teritorijoje, inventorinį sąrašą.
Mežiryčų Šventosios Trejybės stačiatikių vienuolynas
Istorija
1386 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikštis Vytautas Didysis Mežyričų kaimą padovanojo Fiodorui Ostragiškiui (stačiatikių šventasis).
Ostrogiškiai buvo uolūs stačiatikybės rėmėjai. 1396 m. kunigaikštis Vasilijus Ostrogiškis fundavo pilies vienuolyno statybą ant Vilijos upės kranto. Vienuolynas pastatytas XV-XVI a. sandūroje. Jonas Ostrogiškis rėmė medinės švč. Trejybės cerkvės statybą. Mediniai statiniai kentėjo nuo totorių antpuolių, kurių metu buvo tiesiog sudeginami. XV a. čia pastatyta mūrinė cerkvė, kuri išsaugota iki šių dienų. Tuo metu tai buvo viena didžiausių cerkvių Voluinėje. 1603 m. Jonušas Ostrogiškis, kuris buvo katalikas, šv. Trejybės vienuolyną perdavė Pranciškonams. Vienuolynas 1606–1610 m. buvo perstatytas. 1866 m. vienuolynas vėl grąžintas stačiatikių cerkvei.
1605 m. Mežiryčai, išrūpinus Jonušui Ostrogiškiui, gavo Magdeburgo teises. Miesteliui buvo leista statyti rotušę, prekybos kioskus, pirtį, taip pat du kartus per metus surengti mugę. Visa tai Mežiryčai gavo dėka juose stovinčio vienuolyno.
1648 m. Mežirycuose apsistojo Bogdanas Chmelnickis. Jo kazokai suniokojo miestelį. Tačiau vienuolynas išliko.
Čoluteka (upė)
Čoluteka arba Grandė (Río Grande) – upė pietiniame Hondūre, viena ilgiausių šalyje. Prasideda Fransisko Morasano departamente, netoli Lepaterikės, į pietvakarius nuo Tegusigalpos. Pradžioje teka į rytus, vėliau į šiaurę per Tegusigalpą. Toliau daro vingį į pietryčius ir teka El Paraiso departamentu (trumpame ruože sudaro Hondūro-Nikaragvos sieną), o žemupyje teka į pietvakarius Čolutekos departamentu. Įteka į Fonsekos įlanką, sudaro pelkėtą deltą.
Mežiryčų Šventosios Trejybės stačiatikių vienuolynas
Istorija
1820 m. vienuolyne kilo gaisras, kurio metu sudegė vienuolyno biblioteka. Joje buvo priskaičiuojama 1900 tomų knygų. 1866 m. Pranciškonų vienuolynas buvo reorganizuotas, jo bažnyčia vėl tapo stačiatikių cerkve. XX a. pradžioje vienuolyno komplekse buvo padarytas kapitalinis remontas. Sakralinių pastatų sienos buvo ištapytos dailininko V.Jermakovo paveikslais ir freskomis. 1930 m. vienuolynas buvo uždarytas. Naujai atidarytas 1991 m. Jame veikia dvasininkų rengimo mokykla.
Vienuolyno kompleksas
Jį sudaro šv. Trejybės cerkvė, dvi koplyčios, varpinė ir gyvenamieji pastatai. Vienuolynas valdo 4 hektarus žemės. Vienuolyne saugoma stebuklingoji Mežiryčo Dievo motinos ikona, kurią vienuolynui 1582 m. padovanojo kunigaikštis Jonušas Ostrogiškis.
Kiti statiniai
Vienuolyno teritorijoje yra išlikęs senovinis lauko pečius su kaminu – specifinis statinys, skirtas vienuolyno-pilies apsaugininkams. Tai vienintelis tokios paskirties statinys, išlikęs Europoje.
Čoluteka (upė)
Upė patvinsta lietinguoju laikotarpiu (nuo gegužės iki spalio). 1998 m. dėl uragano Mičas patvinusi Čoluteka užtvindė Tegusigalpą. Metinis upės nuotėkis 411–2056 km³/s. Per dieną upė nuneša beveik 9000 tonas nešmenų. Čolutekos vanduo intensyviai naudojamas drėkinimui.
Svarbiausi miestai prie Čolutekos: Tegusigalpa, Gvadalachara, Potreriljas, Apasilagva, Čoluteka.
Mežiryčų Šventosios Trejybės stačiatikių vienuolynas
Kiti statiniai
Taip pat yra išlikęs gynybinės sienos fragmentas – Zaslavo vartai.
Reikšmė
Mežiryčo vienuolynas įtrauktas į Lietuvai reikšmingų nekilnojamojo kultūros paveldo objektų, esančių dabartinės Ukrainos Respublikos teritorijoje, inventorinį sąrašą.
Mežiryčo vienuolyną kaip Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir vėliau Abiejų Tautų Respublikos paveldą tyrinėjo Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarė Birutė Valionytė.
Ä
miniatiūra| Lotyniška raidė A su trema
Ä ir ä - modifikuota lotynų abėcėlės raidė A (a), naudojama vokiečių, suomių, švedų, karelų, estų, slovakų, turkmėnų, totorių, kazachų, liuksemburgiečių, gagaūzų ir dar keliose abėcėlėse. Sudaryta iš A su trema (¨).
Tarimas
Raidė Ä suomių, kazachų, turkmėnų ir totorių kalbose visada tariama [æ]. Švedų ir estų kalbose priklausomai nuo padėties žodyje gali būti tariama kaip [æ] arba [ɛ]. Vokiečių ir slovakų kalbose Ä tariama kaip [ɛ].
Flygelis
Charakteristika
Flygeliai dažnai išdėstomi pagrindinio pastato šonuose, taip pat, atsiradus poreikiui, pvz., plečiant ar rekonstruojant pastatą, pristatomi vėlesniu laiku. Flygeliai taip pat gali būti pastatyti atskirai ir sujungti su pagrindiniu pastatu jungiamosiomis struktūromis – kolonada arba pergole. Klasikiniuose ir paladianizmo architektūros pastatuose flygeliai yra kiek mažesni pastatai, pristatyti abiejose rūmų pusėse, prie kurių prisijungia kvadrantais arba kolonadomis, iš dalies išsikišę į priekį, taip sudarydami iš šonų ribojamą erdvę priešais rūmus.
Šiuolaikinėje architektūroje flygeliai dažnai projektuojami viešuosiuose pastatuose, suteikiant jiems specialių funkcijų. Pavyzdžiui, ligoninės dažnai turi skirtingus tokio pobūdžio prijungtus šoninius pastatus, atitinkamai pavadintus pagal veiklos pobūdį: rentgeno centras, chirurgijos korpusas ir pan. Flygeliai teikia galimybę įstatyti daugiau langų natūraliai šviesai patekti, pavojaus atveju sutrumpina evakuacijos kelius.
Shoot 'em up
miniatiūra|Horizontalaus pateikimo shoot 'em up žaidimas
Shoot 'em up – veiksmo kompiuterinių žaidimų požanris, kuriuose pagrindinis tikslas yra šaudyti į žaidėją puolančius objektus, renkant taškus ir pereinant vis į kitą lygį. Kai kurie nesutaria dėl tikslaus požanrio apibūdinimo, vis dėlto, žaidimų esmė išlieka ta pati. Seniau "shoot 'em up" buvo suvokiami kaip skraidymas kosminiu erdvėlaiviu ir susidorojimas su kosmoso platybėse tykančiais pavojais, bet žaidimų industrijai plečiantis, atsirado vis naujesnis požiūris ir dabar kai kurių žmonių "shoot 'em up" laikytini žaidimai, kurių tikslas nors ir toks pats, veiksmas cirkuliuoja ant sausumos, taip pat vaizdas gali būti pateikiamas iš skirtingų perspektyvų.
Žaidimų eiga
Žaidėjo valdoma šaudymo priemonė susiduria su vis artėjančiais priešais, kurių nesunaikinimas dažniausiu atveju lemia pralaimėjimą. Priešininkai susiburia į didelį spiečių ir atakuodami žaidėją bando atimti iš jo gyvybės taškus. Bandant susidoroti su jų puolimu, didelę reikšmę turi rankų miklumas, greita reakcija bei gebėjimas įsiminti priešo judėjimo būdą. Klasikiniuose žaidimuose žaidėjo valdomas avataras tipiškai būna kokia nors riedanti transporto priemonė arba erdvėlaivis. Atlaikius didelę dalį puolimų, tam tikru momentu pasirodo pagrindinis "bosas", kurį reikia nukauti, norint laimėti žaidimą.
Istorija
Pirmuoju žanro žaidimu dažniausiai tituluojamas „Space Invaders“, sukurtas Tomohiro Nishikado's ir išleistas 1978 m. Japonijoje. Nors veikiau tai buvo pirmasis žingsnis link šio žanro žaidimų išpopuliarinimo bei komercinio prasiveržimo. Kai kurių nuomone, 1962 m. Masačusetso technologijos instituto mokslininkų sukurtas žaidimas dviems žaidėjams „Spacewar!“ buvo pirmasis tokio pobūdžio žaidimas, tuo metu sukurtas tik dėl asmeninės pramogos. Tačiau 1978-ųjų metų žaidimas nustatė fiksuoto vaizdo standartus, imtus taikyti ir ateityje sukurtuose shoot 'em up žaidimuose, įkvėptų būtent „Space Invaders“. Pats Nishikado, kurdamas ateivių perteikimą, sėmėsi įkvėpimo iš knygos „The War of the Worlds“, o kai kuriuos žaidimo elementus pasiskolino iš 1976 m. žaidimo „Breakout“ bei kitų anuometinių šaudyklių. Dėl tais laikais buvusių techninių apribojimų, žaidėjo valdomam pabūklui negalėjo būti suteiktas judėjimo efektas su slenkančiu fonu, todėl visas veiksmas vyksta tamsiame kosmose.
Gliese 1132 b
Gliese 1132 b (sutrumpintai žymima GJ 1132 b) – egzoplaneta, skriejanti apie raudonąją nykštukę Gliese 1132, nuo Saulės sistemos nutolusią 39 šviesmečius (12 parsekų). Gliese 1132 sistema yra Burių žvaigždyne. Nors šioje planetoje sąlygos nėra tinkamos gyvybei, temperatūra joje pakankamai žema, kad planeta išlaikytų atmosferą. Gliese 1132 b aptikta 2015 m. Čilėje „MEarth“ projekto, taikant tranzitų metodą.
Kadangi egzoplaneta yra palyginti netoli nuo Žemės, teigiama, kad teleskopais turėtų būti įmanoma nustatyti Gliese 1132 b atmosferos sudėtį, vėjų greitį, saulėlydžių spalvą. Iš dalies taip yra dėl to, kad Gliese 1132 žvaigždės, apie kurią skrieja planeta, skersmuo nedidelis (21 % Saulės skersmens), o tai sustiprina žvaigždės šviesos poveikį egzoplanetos tranzitams. Gliese 1132 b skersmuo yra apie 20 % didesnis nei Žemės, planeta 1,6 karto masyvesnė už Žemę. Iš to sprendžiama, kad Gliese 1132 b, kaip ir Žemė, yra uolėta planeta. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 1,6 paros, nuotolis nuo žvaigždės – 2,24 milijono kilometrų.
Planetą pasiekia 19 kartų daugiau žvaigždės spinduliuotės nei Žemę. Apskaičiuota, kad viršutinio Gliese 1132 b atmosferos sluoksnio temperatūra turėtų būti apytikriai 260 °C (533 K), o ties planetos paviršiumi – aukštesnė nei Veneroje. Kadangi planeta skrieja arti savo žvaigždės, viena jos pusė, manoma, nuolat atgręžta į žvaigždę. 2017 m. paskelbta, jog aptikta daugiausiai iš vandenilio sudaryta Gliese 1132 b atmosfera. Visgi vėliau atliktas tikslesnis tyrimas paneigė ankstesnio tyrimo rezultatus.
Šunantuničas
Miestas gyvavo Mezoamerikos klasikiniu laikotarpiu, maždaug tarp 200 ir 900 m. mūsų eroje. Yra požymių, kad miestas nukentėjo nuo žemės drebėjimo, kol dar buvo gyvenamas, todėl neatmetama galimybė, kad po to jis buvo apleistas.
Pagrindinė miesto dalis užima 2,6 km² teritoriją. Joje yra 6 aikštės, apsuptos iš viso 26 piramidžių ir rūmų. Svarbiausias statinys yra El Kastiljo piramidė, siekianti ~40 m aukštį (už ją Belize aukštesnė tik Karakolio šventykla). Manoma, kad šventykla statyta etapais, pradedant VII a. Yra rasta stuko fasadų liekanų. Taip pat yra senovinė stela, vaizduojanti nežinomą majų asmenybę ar dievybę.
Šunantuničo tyrinėjimai pradėti XIX a. pab.
Adelė Valeckienė
Adelė Valeckienė (1925 m. gruodžio 10 d. – 2016 m. spalio 17 d.) – kalbininkė, habilituota mokslų daktarė. Dirbo Lietuvių kalbos institute, dalyvavo rašant daugelį lietuvių kalbos gramatikos leidinių, taip pat kalbotyros monografijų.
Paviljonas
miniatiūra|250px|right|Pagrindiniai rūmai ([[Viena|Vienoje) su šoniniais paviljonais]] miniatiūra|220px|left|Rūmai su kampiniais paviljonais, kurie prijungti siauromis įėjimo sekcijomis (Holkhamo rūmai [[Norfolkas|Norfolke, Anglija)]] miniatiūra|250px|right|Buvusi [[Diana|Dianos šventykla - paviljonas Hofgarteno parke Miunchene (1613–1617)]]
Paviljonas (<, kilm. papilionis, 'palapinė') – būdingas statinys XVI–XIX a. barokiškuosiuose parkuose, buvęs vienaukštis pramogų, poilsio statinys, taip pat rūmų dalis arba priestatas su atskiru stogu, dažnai – ir įėjimu.
Klasikiniai paviljonai
Paviljonas kaip didelių rūmų priestatas buvo pastatomas greta pagrindinio pastato iš šonų ar prie jo atskirų kampų, arba užimantis centrą. Išoriškai klasikiniai paviljonai pasižymi įvairiais aukščiais, skirtingais profilio deriniais, kai plokščias rūmų fasadas gali baigtis apvaliais paviljonais arba plokščiais išsikišančiais paviljono fasadais. Būdinga fasadų spalvų, medžiagų ir ornamentų įvairovė. Jie gali būti pagrindinių rūmų stačiakampių erdvių tęsiniai arba prie pagrindinio pastato prijungti siaurais įėjimais.
Atskiri paviljonai buvo plačiai pasklidę parkų teritorijose, pasižymėjo įvairia stilistine architektūra. Jie buvo pastatomi kaip oranžerijos, arbatos nameliai ar su įrengtais kitų tautų egzotiškais interjerais šeimininko ir svečių pramogoms.
Šiuolaikinėje architektūroje
Šiandien paviljonas – tai pastatų komplekso dalis arba atskiras, dažniausiai vienaukštis, lengvų konstrukcijų pastatas. Jame įrengiamos įvairios paskirties patalpos. Mugėse ir šventėse pastatomi laikinų lengvų konstrukcijų (medžio, aliuminio) paviljonai, kurie geriau atrodo ir yra tvirtesni už palapines. Priklausomai nuo renginio specifikos, tai progai pastatomą paviljoną galima naudoti kaip parodų, sporto salę, prekybinę patalpą, sanatorijos gydyklą, orkestrui ir šokiams skirtą salę, priėmimų salę arba kaip meno galeriją. Paviljono patalpos laisvai transformuojamos į verslo prezentacijų ar korporatyvinių renginių salę, prestižinę konferencijų salę, erdvią parodų ar sporto varžybų salę, salę kameriniams koncertams, privatiems banketams, jubiliejams, šventėms.
Lietuvoje
Žinomesni paviljonai, įtraukti į Kultūros vertybių registrą:
Mastaičių herbas
Aprašas
Herbo skydo žaliame lauke – auksinis vežimas su jame esančiais trimis surištais stačiais auksiniais javų pėdais. Kiekviename pėde – po tris varpas.
Spalvų kodai: žalia – CMYK 95-0-98-0, RGB 0-150-66; geltona – CMYK 0-20-100-0, RGB 248-195-0; juoda – CMYK 0-0-0-100, RGB 31-26-23.
Simbolika pagal vietovės istoriją ir gamtą
Vežimas su javų pėdais reiškia, kad Mastaičiai (ir aplink juos) buvo ir yra žemės ūkio kraštas. Be to, vežimas simbolizuoja ir gerą susisiekimą – per Mastaičius nutiesta automobilių magistralė Via Baltica. Žalias skydo laukas rodo gražią apylinkių gamtą – kaimą puslankiu gaubia miškas.
Istorija
Mastaičių kaimas istorinio herbo neturėjo.
Lietuvos Respublikos Prezidentė herbą patvirtino 2015 m. liepos 16 d. dekretu Nr. 1K-392. Mastaičių herbo etaloną sukūrė dailininkė Valerija Kiškienė.
Akmeniškės
Akmeniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje. Seniūnaitijos centras.
Skopas
thumb|200px|Potas, arba Meilės ilgesys, rom. kopija, [[Kapitolijaus muziejai.]]
Skopas  – 395-350 m. pr. m. e. gyvenęs graikų skulptorius ir architektas. Kartu su Praksiteliu ir Lisipu laikomas vienu iš geriausių klasikinio Graikijos laikotarpio skulptūros atstovų, padariusių įtaką helenizmui. Dirbo Halikarnase, Tegėjoje, Atėnuose. Jo stilių paveikė Polikletas.
Gyvenimas ir kūryba
Skopas gimė 395 m. pr. m. e. Paro saloje, esančioje Kikladų salyne, galėjo priklausyti menininkų šeimai. Pasak Plinijaus, dirbdamas Halikarnase Skopas kartu su Praksiteliu prisidėjo prie Halikarnaso mauzoliejaus statybų, sukūrė keletą reljefų bei papuošimų, taip pat prisidėjo prie Artemidės šventyklos Efese. Išliko jo pastatytos ir išpuoštos Atėnės šventyklos Tegėjoje (Arkadija) frontono statulų galvos. Plinijus mini, kad šventykloje Skopas buvo atsakingas už Asklepijaus ir Higėjos statulas. Iš jų matyti, kad jis buvo rimtesnis ir patetiškesnis už Praksitelį. Jo skulptūros pasižymi nedaug atvertomis burnomis ir „giliai nuskendusiomis“ akimis, ugninga aistra ir dinamika. Skopas mirė apie 350 m. pr. m. e.
Jam priskiriamos skulptūros: „Meleagras“, „Mainadė“ (arba „Pašėlusi Mainadė“), „Potas“ (arba „Meilės ilgesys“), gali būti, kad „Kitara grojantis Apolonas“, „Ludoviso Arėjas“ ir „Lansdauno Heraklis“, taip pat Niobės dukterų sunaikinimą vaizduojančios statulos irgi yra jo sukurtos skulptūros.
Nagojos universitetas
Nuo 2014 m universitetas parengė šešių Nobelio premija laureatai mokslo, tai buvo trečias Japonijoje.
Nagojos universitetas savo istoriją pradėjo nuo medicinos mokyklos, įkurtos 1871 m. Dabartinį pavadinimą universitetas turi nuo 1947 m., nuo 2004 m. – nacionalinių universitetų sistemos dalis.
Universitete studijuoja užsienio studentų, daugiausia iš Rytų Azijos šalių. 2009 m. gegužės 1 d. jų tarpe buvo 47 % kinų, 9,5 % korėjiečių. Tarp geriausių pasaulio universitetų ši mokslo įstaiga užima 91 vietą (pagal  QS World University Ranking duomenis 2010 m.).
Nobelio premija
Šeši absolventai iš Nagojos universiteto Fizikos ir Chemijos fakultetų buvo gavę Nobelio premiją.
Baltijos vadybos institutas
Baltic Management Institute (BMI;) – vienintelė Lietuvoje verslo vadybos mokykla, rengianti mokymo programas anglų kalba verslo vadovams.
Tai penkių Europos verslo mokyklų konsorciumas, kurį sudaro HEC Paris vadybos mokykla Prancūzijoje, Kopenhagos verslo mokykla Danijoje, Liuveno vadybos mokykla Belgijoje , Norvegijos ekonomikos mokykla bei Vytauto Didžiojo universitetas. Verslo vadybos magistro diplomą kartu išduoda šios penkios partnerės verslo mokyklos.
Slabada (Medininkai)
Slabada – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje. Seniūnaitijos centras.
Walter NZ 120
Walter NZ 120 – devynių cilindrų, oru aušinamas aviacinis radialinis variklis, XX a. trečiajame dešimtmetyje sukurtas ir 1927–1931 m. gamintas Čekoslovakijos įmonės Walter (ček. Akciovou továrnu automobilů Josef Walter a spol.).
Mergina su perlo auskaru
Mergina su perlo auskaru – vienas žymiausių olandų dailininko Vermejerio (1632−1675) paveikslų. Įvardijamas vienu žinomiausių olandų XVII a. tapybos „aukso amžiaus“ kūrinių.
Walter NZ 120
Varikliui buvo naudojami įmonės tuo metu gamintų NZ (pavadintų pagal inžinierių pavardes: Novák-Zeithammer) variklių asortimento cilindrai ir kitos dalys. NZ 120 konstrukcija leido padidinti variklio galią iki 135 AG (99 kW). Į variklį buvo montuojamas karbiuratorius Zénith 42 DCI, uždegimui buvo naudojami du magnetai Scintilla GN7-D. Variklio matmenys: aukštis 990 mm, gylis: 741 mm.
Mergina su perlo auskaru
Apie paveikslą
Paveikslą „Mergina su perlo auskaru“ apie 1665−1667 m. nutapė Delfto miesto Olandijoje dailininkas Johanesas Vermejeris. Apie dailininką išliko labai mažai biografinių žinių, jis tikriausiai niekuomet nepaliko gimtojo Delfto miesto ir po mirties buvo beveik užmirštas. Dailininko kūrybos vertę tik XIX a. viduryje pradėjo pastebėti prancūzai. Paveikslą 1881 m. aukcione Hagoje už menką 2 guldenų ir 30 centų sumą įsigijo kolekcionierius Arnoldus des Tombe. Paveikslas tuo metu per laiką buvo pajuodavęs ir nedaug kas galėjo jį tinkamai įvertinti. 1903 m. Arnoldus des Tombe palikimu jį padovanojo Hagos Mauricheiso galerijai.
Walter NZ 120
NZ-120 pagrindu vėliau buvo sukurti penki modeliai – NZR 120, Junior, Mikron II, Minor 4 ir Major 4.
Mergina su perlo auskaru
Apie paveikslą
Nieko nežinoma apie paveikslo sukūrimo aplinkybes ar merginą, kuri jam pozavo, ar, apskritai, pozavo. Pagal Mauricheiso galerijos informaciją, paveikslas nėra portretas, o atitinka vieną XVII a. olandų tapyboje paplitusį paveikslų tipą tronie − įsivaizduotos asmenybės vaizdinį, paveikslo atveju − mįslingos orientalistiniais drabužiais apsirengusios merginos. Šią versiją paremia paveikslo veikėjos dėvimas labai neįprastas turbanas ir perlo auskaras, kuris yra aiškiai per didelis, kad galėtų būti nešiojamas.
Walter NZ 120
Naudojimas
NZ-120 buvo montuojamas į įvairius Čekoslovakijoje ir kitose šalyse gamintus lėktuvus:
Mergina su perlo auskaru
Apie paveikslą
Ilgainiui „Mergina su perlo auskaru“ pradėjo garsėti ir XX a. pabaigoje pradėta vadinti žymiausiu Mauricheiso galerijos kūriniu, praminta „Šiaurės Mona Liza“. Paveikslas įkvėpė to paties pavadinimo populiarų romaną, kurį 1999 m. parašė britų rašytoja Treisė Ševaljė. Pagal šią knygą 2003 m. buvo pastatytas kritikų aukštai įvertintas kino filmas „Mergina su perlo auskaru“, kuris populiarino paveikslą pasaulyje.
Hampis
Hampis (kn: ಹಂಪೆ Hampe, ) – šventyklų kompleksas ir maža gyvenvietė Indijoje, Karnatakos valstijoje, uolingoje vietovėje prie Tungabhadros upės, prie buvusios Vidžajanagaros imperijos sostinės Vidžajanagaros griuvėsių, 74 km į pietvakarius nuo Belario. 1986 m. Hampis buvo įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Hampis pradėtas statydinti XIV a., kuomet susikūrė Vidžajanagaros imperija, nors jau iki tol čia būta džainų ir šaivų šventyklų. Tai tapo svarbiausias religinis, kultūrinis karalystės centras. Dėl savo geografinės padėties vietovė buvo sunkiai nukariaujama. Daugiausia šventyklų pastatyta valdant karaliui Krišnadevai. 1520 m. čia lankėsi portugalų keliautojas Domingas Paesas, kuris buvo sužavėtas Hampiu, jį vadino „Rytų Roma“ ir detaliai aprašė. 1565 m. šventyklos suniokotos ir apiplėštos po to, kai Dekano musulmonų konfederacija nugalėjo Vidžajanagaros valdovus.
Hampio architektūrinį kompleksą sudaro įvairūs religiniai, kariniai ir visuomeniniai statiniai. Svarbiausios šventyklos: Virupakšos (skirta Šivai, su 49 m aukščio bokštu), Vitalos (vaizduojanti Sūrjos vežimą), Tūkstančio Ramų (su gausa Ramajanos bareljefų), Krišnos (su ritualiniu tvenkiniu). Be dar keleto šventyklų yra Narasimhos skulptūra, akvedukų ir kanalų sistema, dramblių laikykla.
Padraika
Padraika (Diphasiastrum) – pataisainių (Lycopodiopsida) klasės pataisinių šeimos augalų gentis. Priklauso sporinių induočių grupei.
Minjė kulka
300px|miniatiūra|Įvairios Minjė kulkos (iš kairės į dešinę): .557 Enfield šautuvo kulka, dvi .58 Springfield šautuvo kulkos, (x 2), [[Viljamso valomoji kulka (Williams cleaner bullet, be cinkinio dugnelio) ir  .69 kalibro kulka modifikuotam 1843 m. Springfield šautuvui]] 300px|miniatiūra|dešinėje|Džeimso Bertono (James H. Burton) patobulinta Minjė kulka – be dugninio dubenėlio (1855 m.) Minjė kulka – šūvio pradžioje išsiplečiančios kulkos tipas, imtos naudoti pro laibgalį užtaisomuose graižtviniuose šautuvuose. Išpopuliarėjo Krymo ir JAV pilietinio karo metu. Pavadinta Klodo Etjeno Minje (Claude-Étienne Minié), kulkos ir Minjė šautuvo išradėjo, vardu.
Padraika
Lietuvoje paplitusios trys rūšys:
Gyvenimo ciklas
Pataisinių gyvenimo ciklą sudaro dviejų lytinės (gametofitų) ir nelytinės (sporofitų) kartų kaita. Šios dvi kartos yra visiškai nepriklausomos. Gyvenimo cikle vyrauja sporofitas. Gametofito karta yra nepriklausoma nuo sporofito. Subrendusios sporangės atsidaro išilginiais plyšiais po redukcinio dalijimosi, jose susidariusios sporos išsibarsto savaime. Ant dirvos paviršiaus patekusias sporas vanduo įplauna į gilesnius dirvožemio sluoksnius arba jas padengia augalų nuokritos. Sporos sudygsta per 3–8 metus. Iš sudygusios sporos išauga lytinės kartos atstovas haploidinis gametofitas. Apvaisinimas vyksta drėgnoje, gleivėtoje terpėje. Iš apvaisintos kiaušialąstės išauga jaunas sporofitas. Tik retais atvejais iš gausiai produkuojamų sporų dirvožemio humusingame horizonte išauga mikotrofiniai holoparazitiniai gametofitai – pataisinių lytinė karta. Požeminiai pataisų gametofitai auga lėtai, yra visiškai priklausomi nuo ryšių su dirvožemio grybais, biologiškai subręsta per 5–10 metus.
Minjė kulka
Istorija
Štuceriai (pro žiotis užtaisomi graižtviniai šautuvai) buvo vieni taikliausių savo laikų ginklų, tačiau kaip koviniai jie buvo prasti, nes mūšyje dažnai pavykdavo iššauti tik vieną kartą dėl lėto užtaisymo. Užtaisant kulką reikėjo pro žiotis įkalti (kartais – plaktuku), kad kulka gerai priglustų prie vamzdžio sienelių ir graižtvų. Todėl štuceriais apginkluodavo tik labai taiklius šaulius (šių laikų snaiperių analogas).
Padraika
Morfologija
Būdingi enacių kilmės lapai – mikrofilai, kurie ant stiebų išsidėstę eilėmis. Mikrofilai vienagysliai, dviejų tipų: trofofilai – mikrofilai, vykdantys fotosintezę; sporofilai – mikrofilai, dengiantys sporanges. Sporangės pupelės formos, išsidėsčiusios ant viršutinio (adaksialinio) sporofilo paviršiaus. Sporofilai susitelkę į strobilus. Sporos – izosporos. Gametofitas – dvilytis, daugiametis, mikosimbiotrofinis, jame susidaro lytinio dauginimosi struktūros – anteridžiai ir archegonės. Stiebas plagiotropinis, šliaužiantis, su daug ryškiai žalių šakelių, susitelkusių kuokštais. Rūšys atskiriamos pagal būdingą mikrofilų išsidėstymą ir jų formą.
Minjė kulka
Istorija
Pasireiškė techninis prieštaravimas – kulka turi būti lengvai įstumiama pro vamzdžio laibgalį (t. y., turi būti mažesnio kalibro nei vamzdis), bet kulka turi glaudžiai įsirėžti į graižtvas (tam kulkos ir vamzdžio kalibrai turi sutapti).
Padraika
Anatomija
Stelė – plektostelės tipo ašinis apytakos cilindras, kuriame lokalizuota atskirų, viena su kita susijungusių, juostelių pavidalo ksilema. Jauniems augalams paprastai būdinga haplostelė, kuri po truputį transformuojasi į aktinostelę, o vėliau susidaro plektostelė. Stelę sudaro žievė, ksilema, floema, epidermis, endodermis. Ksilemą iš visų pusių supa floema. Šerdies ir brazdo nėra, todėl antrinis storėjimas nėra būdingas. Lapo lapalakštį sudaro – mezofilis, pagrindinis lapalakščio audinys, kuris sudarytas iš asimiliacinio audinio, kitaip dar vadinamo chlorenchima. Padraikų šaknys neturi brazdo, augimas vyksta tik viršūnine meristema. Stiebai, lapai, dauginimosi organai iš šaknų nesusidaro.
Ekologija
Pataisinių gametofitams įsikurti reikia suardyti žolinę ir samanų dangą. Nustatytas su medynų amžiumi nesusijęs naujų sąžalynų formavimasis, ypač ten, kur yra daugiau mikropažaidų: retai naudojamos miško aikštelės, takai, keliukai, vėjovartos, grioviai ar duobės. Po plyno kirtimo pataisiniams augalams išlikti kritiniai yra du miško raidos etapai: pirmasis – pats augalų mechaninis pažeidimas, padidėjęs apšviestumas ir ekstremalesnis temperatūrų bei drėgmės režimas, antrasis – jaunų medelių lajų susivėrimas, padidėjusi konkurencija su naujai kirtavietėse įsikūrusiomis rūšimis.
Minjė kulka
Istorija
Henri-Gustave Delvigne 1826 metais sukūrė kulką, kuri pro žiotis įleista išsiplėsdavo ir įsikirsdavo į graižtvas kulką keliskart stuktelėjus grūstuvu.
Faktiškai Minjė tipo kulkas gerokai anksčiau, tik pavadintas ('kūgiškai cilindriška kulka') dar 1832 m. pasiūlė naudoti britų kapitonas Džonas Nortonas (John Norton), bet šių kulkų D. Britanijos kariuomenės vadai nepriėmė.
Minjė kulkos pirmtakė buvo 1848 m. Prancūzijos armijos kapitonų Montgomery ir Henri-Gustave Delvigne patobulinta kulka. Ši kulka leido sparčiau užtaisyti pro žiotis užtaisomus graižtvinius šautuvus, dėl ko šiuos ėmė vis plačiau naudoti mūšio lauke, jie ėmė išstumti lygiavamzdžius pro žiotis užtaisomus šautuvus.
O 1849 m. savo plėtrią kulką pasiūlė Klodas Minjė. Šios kulkos labiausiai ir paplito.
Sandara
Minjė kulka yra kūgiškai cilindrinė minkšto švino kulka, šiek tiek mažesnio skersmens nei ginklo vamzdis, su kūgiška įduba dugnelyje. Ties pamatu turėjo keturis (pradiniame Minjė variante) griovelius, užpildytus tirštu tepalu. Kūgiškos įdubos platesniojoje dalyje yra geležinis dubenėlis dugnu į priekį, nesiekiantis įdubos dugno. Šūvio metu energingai besiplečiančios parako dujos stumia dubenėlį pirmyn į kūgišką įdubą ir išplečia kulkos pamatinę dalį, dėl ko ši savaime įsirėžia į graižtvas. Tai užtikrina obtiuraciją ir kulkos stabilizacija įsukant kulką. Dėl to padidėja kulkos greitis ir taiklumas.
Vėliau paaiškėjo, kad palyginti ilga kulka (daugiau kaip 2 kalibrų ilgio) šūvio metu susispaudžia (sutrumpėja ir paplatėja), dėl ko gerai įsirėžia į graižtvas. Todėl Minjė kulkos formą galima supaprastinti.
Krymo karas
Pirmą kartą Minjė kulkos kovos veiksmuose buvo panaudotos Krymo kare. Rusijos kariuomenė, ginkluota muškietomis (pro laibgalį užtaisomais lygiavamzdžiais šautuvais)efektyviai galėjo šaudyti 200 žingsnių nuotoliu. Tuo tarpu britų ir prancūzų kariuomenė, naudojusi Minjė kulkas, galėjo efektyviai šaudyti keturis kartus didesniu nuotoliu. Manoma, kad tai viena priežasčių, dėl ko Rusija pralaimėjo Krymo karą. .
Yra hipotezė, kad didelė dalis antirusiškų sąjungininkų kariuomenės (ypač prancūzų) kovėsi lygiavamzdžiais šautuvais, kurie naudojo patobulintas Neslerio kulkas. Jos šaudė šiek tiek geriau negu apvalios kulkos, jų konstrukcija paremta tuo pačiu principu kaip ir Minjė kulkos – jos išsiplėsdavo šūvio metu ir prisispausdavo prie vamzdžio vidinio paviršiaus. .
JAV pilietinis karas
JAV pilietinio karo metu (1861-1865 m.) Minjė kulkas plačiai naudojo abi kariavusios pusės. Didelis šaudymo taiklumas bei pasenusi taktika, kai būdavo atakuojama glaustomis kolonomis, užtikrino didelius kovinius nuostolius – abi pusės kartu prarado virš 600 tūkstančių nukautų karių. .
Rusija
Rusijoje Minjė kulkos su dubenėliais buvo naudojamos 7 linijų kalibro graižtviniuose šautuvuose. Vėliau Minjė kulkos buvo supaprastintos, jas ėmė gaminti be gamyboje sudėtingų dubenėlių.
Perėjus prie 6 linijų kalibro pro žiotis užtaisomų graižtvinių šautuvų, tebenaudojo kulkas su dubenėliais. Jos svėrė 8 zolotnikus. Šiuos 6 linijų šautuvus perdirbus į užtaisomus pro drūtgalį ir ėmus naudoti metalinius šovinius, toliau naudojo plėtriąsias Minjė kulkas su dubenėliais. Jų kalibras buvo lygus vamzdžio kanalo skersmeniui pagal graižtvas (5,3 linijos).
Kulkos paviršiuje buvo 0,8 mm gylio žiediniai grioveliai, į kuriuos susirinkdavo švinas, išspaudžiamas kulkai įsirėžiant į graižtvų griovelius. Kadangi šaudant vamzdžių vidus dėvėjosi ir tuo metu leidžiama išdilimo riba buvo 0,8 mm, kad kulkos įsirėžtų į graižtvas ir didžiausio kalibro (6,3 linijos) vamzdžiuose, buvo naudojamos kulkos su dubenėliais.
FK Ašmiany-BDUFK
Ašmenos futbolo klubas „Ašmiany-BDUFK“, o trumpai Ašmenos „Ašmiany-BDUFK“ bei FK „Ašmiany-BDUFK“ – Baltarusijos futbolo klubas iš Ašmenos.
Istorija
Klubas įkurtas 2007 m., tuo metu vadinosi FK „Ašmena“.
2016 m. sezone žaidė Pirmoje lygoje, bet liko 14 vietoje ir iškrito į Antrą lygą.
2020 m. sezone vėl buvo Pirmoje lygoje. Užėmė dešimtą vietą.
2021 m. klubas nedalyvavo jokiose varžybose.
Sudėtis
Atnaujinta: ''2020 m. rugsėjo 8 d.''
1804 metų JAV prezidento rinkimai
1804 metų JAV prezidento rinkimai – penktieji JAV prezidento rinkimai, vykę 1804 m. lapkričio 2–gruodžio 5 dienomis. Tuometinis JAV prezidento pareigas einantis demokratas-respublikonas Tomas Džefersonas nugalėjo federalistų kandidatą Čarlzą Pinknį. Tai pirmieji JAV prezidento rinkimai, organizuoti pagal naujas taisykles, priimtas ratifikavus 12-ąją JAV Konstitucijos pataisą, reformavusią prezidento ir viceprezidento rinkimų procedūras.
Džefersonas be pasipriešinimo laimėjo savo partijos nominavimą į prezidento postą, o į JAV viceprezidento postą buvo nominuotas Niujorko valstijos gubernatorius Džordžas Klintonas. Buvusiam JAV prezidentui Džonui Adamsui išėjus į pensiją, federalistai iškėlė buvusį ambasadorių, nepriklausomybės karo herojų ir buvusį kandidatą į JAV viceprezidentus Čarlzą Pinknį.
Nors Džefersonas tik per plauką nugalėjo Adamsą 1800 metų prezidento rinkimuose, tačiau jis tapo labai populiarus dėl Luizianos įsigijimo ir stiprios ekonomikos. Jis laimėjo beveik visose valstijose, net ir daugumoje valstijų, esančių Naujoje Anglijoje, kuri buvo laikoma federalistų tvirtove.
Slabadka
Slabadka – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje. Seniūnaitijos centras.
Oilerio charakteristika
Matematikoje, ypač algebrinėje topologijoje ir briaunainių kombinatorikoje, Oilerio charakteristika (arba Euler–Poincaré charakteristika) – topologinis invariantas, skaičius, nusakantis topologinės erdvės pavidalą arba struktūrą, nepriklausomai nuo jos sulenkimo būdo. Šį dydį įprasta žymėti graikų kalbos mažąja raide „chi“ \chi.
Pirmiausia Oilerio charakteristika buvo nustatyta briaunainiams ir buvo naudojama įvairių teoremų, susijusių su briaunainias, įrodymams, įskaitant Platono kūnų skaičių. Leonhardas Euleris, kurio vardu ir vadinama aptariama savybė, daug prisidėjo prie šių pradinių tyrimų. Modernioje matematikoje Oilerio charakteristika kildinama iš homologijos, o abstrakti jos formuluotė pateikiama homologinėje algebroje.
Briaunainiai
Oilerio charakteristika \chi buvo pirmiausia apibrėžta briaunainių paviršiui ir jos pradinis pavidalas buvo toks: kur V, E ir F atitinkamai yra konkretaus briaunainio viršūnių (kampų), briaunų ir sienų skaičius. Bet kurio iškilojo btiaunainio paviršiaus Oilerio savybės reikšmė yra 2: Šią lygybę priimta vadinti briaunainio Oilerio formule. Jos reikšmė atitinka Oilerio charakteristiką rutuliui (χ = 2) ir visiškai tokią pat reikšmę turi visi sferiniai briaunainiai. Kaip šią savybę išreiškiančios formulės elementai susiję su kai kuriais briaunainiais galima susipažinti žemiau pateiktose lentelėse. Neiškilių briaunainių paviršiai gali turėti įvairias Oilerio charakteristikos reikšmes: Taisyklingiems briaunainiams Arthur Cayley modifikavo Oilerio formulę panaudodamas politopo tankį D, viršūnės plano tankį d_v ir sienos tankį d_f: Ši formulės modifikacija leidžia ją taikyti tiek iškiliems briaunainiams (kurių tankiai yra 1), tiek neiškiliems Keplerio-Poinsot briaunaniams.
Visų projektuojamųjų briaunainių (klojinių) Oilerio savybė yra 1, kaip kiekvienos vienpusės plokštumos, o visų toroidinių briaunainių Oilerio savybės reikšmė yra 0, taip kaip toro.
Viekšnių žydų senosios kapinės
Viekšnių žydų senosios kapinės – neveikiančios kapinės Viekšnių vakariniame pakraštyje, Mažeikių rajone. Kapinės yra netoliese Ventos upės, greta katalikų kapinių, užima 1,4 ha plotą.
Kada konkrečiai kapinės įkurtos, nežinoma. Kapines juosė iš akmenų sumūryta tvora (išlikę tik fragmentai vakarinėje kapinių pusėje). Seniausia kapinių dalis yra pietinėje pusėje, o naujausia – šiaurinėje.
Išlikę antkapiai datuojami XIX a. antra puse ir XX a. pirma puse (ankstyviausias aptiktas antkapis 1858 m.). Viekšnių kapinėse priskaičiuojama apytikriai 160 macevų (antkapinių paminklų), tačiau jų būta daugiau (manoma, kad galėjo išlikti trečdalis arba ketvirtadalis macevų).
Macevos pernelyg neišsiskiria, visos orientuotos Vakarų kryptimi, stačiakampio pavidalo, pilko, rausvo tašyto lauko akmens su iškaltais įrašais hebrajų rašmenimis, pastatytos vertikaliai. Seniausios kapinių dalies (XIX a. antroji pusė) macevos menkai apdirbtos, be simbolių, tik kelios jų išsiskiria masyvumu. Naujesniojoje kapinių dalyje macevos geriau apdirbtos, ant jų esama simbolių, didžiuma kurių – Dovydo žvaigždės. Dekoru išsiskiria 1911 m. datuojama maceva su iškalta trišake žvakide, užimančia didžiąją paminklo dalį, tekstas persipina su raižiniu. Yra ir keli dvigubi paminklai (Mozės knyga).
1992 m. nuvirtę antkapiniai paminklai nuvalyti ir atstatyti.
Islandijos puskraujai arkliai
Islandijos puskraujai arkliai - arklių veislė. Islandijos jūrinis klimatas ir natūrali atranka sudarė sąlygas susiformuoti ištvermingai Islandijos puskraujų arklių veislei, kurie yra nereiklūs. Šiandieninis Islandijos puskraujų veislės arklys beveik nesiskiria nuo praeityje paplitusių arklių veislės. Kryptinga jų selekcija nežymiai padidino jų ūgį, suteikė tvirtumo, tačiau nepakeitė jų medžiagų apykaitos ypatumų. Išjodinėti arklius pradedama ne anksčiau 4 m. amžiaus ir neleidžiamos didelės apkrovos anksčiau šešerių metų. Arkliai pasižymi ilgaamžiškumu t. y. gali išgyventi iki 30 metų. Islandijos arklius dar vadina „skrendančiais“,- jie gali pasiekti 45 km/val. greitį neilgose distancijose. Pagrindinis tikslas Islandijoje yra jojamųjų arklių veisimas, tačiau auginimas mėsai taip pat neatsilieka. Islandijoje įstatymai labai griežti, išvežant už Islandijos sienos ribų arklius juos draudžiama grąžinti atgal. Esant šiam draudimui Islandijos sportininkams nėra galimybės dalyvauti tarptautinėse varžybose.
Savybės ir eksterjeras
Islandijos puskraujai arkliai yra vidutinio dydžio, bręsta gana lėtai, jų išraiški galva, tiesaus profilio plačiai išreikštomis šnervėmis, mielos migdolo formos akys, palyginti trumpas kaklas, nežymiai prailgintas korpusas, stora, ilga uodega kartais sudvigubais karčiais, nuožulnus kryžius, stiprūs sąnariai ir raiščiai, sunkios kanopos. Arklių kojos storos, apaugusios vešliais plaukais, tankūs ir ilgi karčiai. Tvirtos kanopos, šepetukai trumpi. Jų aukštis iki gogo yra 130 – 137 cm, vidutinis svoris 330 – 380 kg ir pagal dydį priskiriami ponių tipo arkliams. Gali būti įvairių spalvų (bėros, juodos, kaštoninės, pilkos, keršos, baltos), tačiau labiau paplitusi yra kaštoninė esant baltoms dėmėms. Aukštis ties gogu nežymiai viršija kryžkaulio aukštį. Islandijos arkliai turi nuostabų aliūrą. Šie arkliai yra energingi, drąsūs, išdidūs, nepriklausomi, tvirti ir draugiški, kartais nuotaikingi ruošiantis darbui, mėgsta bėgimą, dažnai stokoja elegantiškumo, universalūs jojime. Naudojami arkliai, kaip transporto priemonė bei žemės ūkio darbuose.
Hyalinobatrachium ruedai
Hyalinobatrachium ruedai – varlių rūšis, priklausanti stiklavarlinių (Centrolenidae) šeimai. Paplitusi Amazonijoje: Ekvadore, Kolumbijoje, spėjama, kad ir Peru. Gyvena tankiose senų medžių paunksmėse prie upelių. Kiaušinius deda ant virš vandens augančių augalų, o buožgalviai gyvena upokšniuose.
Belvederis (pastatas)
miniatiūra|240px|right|Paškovo rūmai, papuošti belvederiu, [[Maskva]] miniatiūra|240px|right|Rūmai su dviem belvederiais
Miracle Porter
Miraklė Porter (Miracle Porter g. 1998 m. gruodžio 18 d.) – bahamiečių kilmės amerikiečių futbolininkė, puolėja. Rungtyniavo Prancūzijoje ir Lietuvoje. Atstovavo Šiaulių „Gintros“ klubui.
Belvederis (pastatas)
Belvederis (<bello, 'gražus'+vedere, 'matyti') – rūmų viršutinis aukštas, atskiras statinys (altana, paviljonas, parko rūmai), stovintis aukštesnėje vietoje. Paprastai iš jo matyti apylinkių panorama. Pavadinimas kilęs iš Vatikano renesansinių rūmų (pastatyti 1545 m.) pavadinimo.
Miracle Porter
Karjera
Amerikietė rungtyniauja puolėjos pozicijoje. Žaidėjai priklauso Floridos valstijos rekordas – per vidurinės mokyklos metus Mantazu ekipos sudėtyje pelnė daugiau nei 230 įvarčių.
Belvederis (pastatas)
Istorija
Belvederiai buvo statomi ant aukštesnės vietos, kalvos, su galimybe stebėti vaizdingą apylinkę. Be atskiro pastato, belvederiu buvo pavadinamas ir pastato viršuje esantis antstatas, kuris gali būti, pvz., kupolas, bokštas su plačiomis įstiklintomis arba atviromis angomis, atvira galerija. Belvederiais Europoje pavadinti ištisi rūmai, pastatyti ypač vaizdingose vietose: Vienos belvederis, Manhatano Belvederio pilis.
Miracle Porter
Karjera
Po studijų persikėlė į Europą. 2021–2022 m. sezone atstovavo septintą vietą moterų čempionate užėmusiai Reimso „Stade de Reims“.
Belvederis (pastatas)
Istorija
Kalno šlaite virš Vatikano Apaštalų rūmų Antonijas Polajuolas (~1432–1496) pastatė popiežiui Inocentui VIII nedidelį paviljoną (casino itališkai), pavadintą palazzetto arba belvederiu. Praėjus kažkiek metų, architektas Donatas Bramantė (1444–1514) Vatikaną susiejo su belvederiu, popiežiaus Julijaus II pavedimu sukurdamas Belvederio kiemą (Cortile del Belvedere) su ten pastatyta viena žymiausių antikine skulptūra Belvederio Apolonu.
Miracle Porter
FC Gintra
2022 m. persikėlė rungtyniauti į Lietuvą. Atstovavo „Gintros“ klubui.
Debiutavo A lygoje 2022 m. rugpjūčio 28 d. prieš Bangos klubą ir pasižymėjo pelnydama du įvarčius. „Gintros“ klubas sutriuškino varžoves rezultatu 5:0.
2022 m. rugsėjo 11 d. rungtynėse prieš FK Vilnius pasižymėjo pelnydama tris įvarčius. „Gintros“ klubas sutriuškino varžoves rezultatu 5:0.
2022 m. rugsėjo 18 d. rungtynėse prieš Sanedo klubą pelnė tris įvarčius, o šiaulietės nugalėjo rezultatu 3:1.
Statistika
Spalvų reikšmės:
NGC 6025
thumb|220px| padrikasis spiečius
CF Garde Républicaine/SIAF
Namų rungtynes žaidžia Džibučio nacionaliniame stadione, o kitaip vadinamame El Hadj Hassan Gouled Aptidon stadione, kuris talpina 20 tūkst. žiūrovų.
NGC 6025
NGC 6025 (arba Caldwell 95 ) – padrikasis spiečius, esantis Pietų Trikampio žvaigždyne. Šis spiečius yra už 2700 šviesmečių nuo Žemės, jo regimasis ryškis – 5,1, o regimasis skersmuo – 12 arkminučių.
CF Garde Républicaine/SIAF
Istorija
Nuo 2018–2019 m. rungtyniavo Pirmame divizione (aukščiausioje šalies lygoje).
2019–2020 m. sezone tapo šalies čempionais.
NGC 6025
1751–1752 m., būdamas Pietų Afrikoje, šį spiečių aptiko Nicholas Louis de Lacaille.
NGC 6025 spiečius yra šiauriniame Pietų Trikampio žvaigždyno pakraštyje, ties paribiu su Matuoklės žvaigždynu. Teigiama, kad šis objektas pakankamai ryškus, kad jį būtų galima įžiūrėti plika akimi. Pro 6 colių teleskopą matyti atskiros šį spiečių sudarančios žvaigždės, jų čia esama apie 40. Žvaigždžių ryškis – nuo 7 iki 11.
Gargždelės šv. Barboros koplyčia
'''Gargždelės šv. Barboros koplyčia''' – veikianti kapinių koplyčia su atskirai stovinčia varpine Kretingos rajone, Imbarės seniūnijoje, Gargždelės kaime. Kapinės įsikūrusios 1,7 km į pietryčius nuo Salantų miesto, tarp kelių ir. Priklauso Salantų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų parapijai.
1824 m. statyta koplyčia tinkuoto mūro, stačiakampio su apside plano, su renesansiniu bokšteliu priekiniame fasade. Konsekruota Šv. Barboros titulu. Greta koplyčios, į pietvakarius nuo jos, prie kapinių tvoros stovi medinė varpinė, pastatyta XIX a., po to atnaujinta. Abu statiniai 2004 m. įrašyti į Kultūros paveldo registrą.
Gargždelės koplyčia ir jos dailės paminklai yra svarbūs šių apylinkių istorijos liudytojai, primenantys Salantus valdžiusius ir savo valdas puoselėjusius didikus, čia rezidavusius kunigus, gabius kūrėjus, eilinius parapijiečius.
Istorija
Salantų parapijos kapinėse Gargždelėje stovinti mūrinė, tinkuota su pusapvale apside, dengta dvišlaičiu stogu koplyčia statyta 1824 m., o šalia esanti medinė varpinė – XX a. pirmojoje pusėje. Ją pastatė Telšių apskrities bajorų maršalka, Salantų dvarininkas Leopoldas Gorskis (1787–1825) su Salantų parapijos parapijiečiais.
Koplyčios dydis, planas, interjero įrengimas bei šalia esanti varpinė leidžia manyti, kad jos fundatoriaus sumanymu čia turėjo būti ne kapinių koplyčia, o bažnyčia, veikianti kaip Salantų parapinės bažnyčios filija (tai patvirtina užrašas fundacinėje lentoje prie koplyčios sienos, kur pastatas įvardijamas kaip „bažnyčia“ ).
Dabartinė koplyčia yra antroji šioje vietoje. Pirmoji buvusi medinė. Ankstyviausi duomenys apie ją siekia XVIII a. vidurį. 1750 m. Salantų bažnyčios vizitacijos akte, be Gargždelės, minimos Baidotų, Grūšlaukės ir Kalnalio koplyčios. 1770 m. vizitacijos akte užsimenama, kad Gargždelės koplyčia paskirta Salantų bažnyčioje nuo 1746 m. veikusios šv. Barboros brolijos globai.
Skuodo dekano vizitacijų aktuose iki XIX a. vidurio Gargždelės koplyčia apibūdinama esanti geros būklės. 1847 m. remontuojant Salantų bažnyčią, gana erdvioje koplyčioje buvo laikomos šv. Mišios, tačiau 1852 m. koplyčia jau taisytina viduje ir išorėje.
Jau 1806 m. Salantų bažnyčios inventorius pateikė duomenų ir apie koplyčioje bei varpinėje buvusius varpus. Dokumente, varpų aprašymo grafoje, minimas medinės Gargždelės koplyčios signatūrinis varpelis. Inventoriaus pabaigoje iki 1813 m. buvo prirašomi įgyti daiktai bažnyčiai.
1906 m. nugriovus senąją Salantų bažnyčią, į Gargždelės koplyčią buvo perkelta dalis jos įrangos. Kol Salantuose buvo pastatyta laikinoji bažnyčia, čia vyko visos pamaldos. Vėliau pamaldos čia vykdavo tik šventėmis.
Varpinė pastatyta tuo pačiu laikmečiu kaip ir šalia esanti koplyčia, apie XIX a. I pusėje. Turėjusi 2 varpus, kurių skambėjimu buvo palydimas kiekvienas laidojamas parapijietis. XX a. pradžioje Vokietijos kaizerio įsakymu iš bažnyčių ir varpinių buvo paimami varpai, paliekant po 1, bet kadangi Gargždelės varpinėje buvo likęs 1 varpas, tai paimtas paskutinis. Medinė varpinė tvarkyta 1994 m., pakeičiant sienų apkalimą ir stogo dangą.
Pokario metais sovietinei valdžiai vykdant bažnytinio turto nacionalizaciją, Gargždelės kapinių koplyčia su varpine buvo suvalstybinta ir atiduota Salantų valsčiaus, o vėliau - Salantų miesto nuosavybėn. 6–ajame dešimtmetyje koplyčioje Kretingos kraštotyros muziejus įsirengė savo fondų saugyklas, kuriose buvo saugomi Salantų apylinkėse surinkti eksponatai.
Dėdoniškės
Dėdoniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Mickūnų, Mickūnų miško apsuptyje, išsidriekęs pagal vieną gatvę. Seniūnaitijos centras. Šalia prasideda Rūdupio upelis (Muknos intakas). Kelias iš Mickūnų. Yra kaimo kryžius.
Gargždelės šv. Barboros koplyčia
Istorija
1989 m. koplyčia buvo sugrąžinta tikintiesiems, kuri netrukus buvo restauruojama. Čia daug darbo įdėjo vietinis akmentašys Vilius Orvidas. miniatiūra|220px|left|Senoji varpinė, statyta ~XIX a. I pusėje
Dėdoniškės
thumb|left|255px|Dėdoniškių kryžius