cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juozas Demikis
Biografija
Be aukščiau paminėtų lietuvių kunigų, XIX a. ir XX a. sandūroje Vakarų Sibire jų būta ir daugiau, pvz.: Juozapas Rajunčius tarnavo Kurgane, Novonikolajevske – Pranciškus Baltrušaitis, Tomske – Ignotas Janulis, J. Vilkas – Marienburge bei kt. tautiečiai dvasininkai.
Kun. Juozas Demikis iš Sibiro finansiškai parėmė Juozo Tumo-Vaižganto įsteigtą Ryto švietimo draugijos fondą. 1919–1924 m. buvo Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios klebonu Irkutske. 1924 m. liepos 20 d. išvyko gyventi į Nepriklausomybę paskelbusią Lietuvą, tarnavo Dubingių Šv. Jurgio bažnyčioje. Po mirties palaidotas Kudirkos Naumiestyje.
Sulaikymas (tarptautiniai santykiai)
Sulaikymas – Jungtinių Amerikos Valstijų politika, skirta užkirsti kelią komunizmo plitimui užsienio valstybėse Šaltojo karo metais. Tai buvo atsakas į Sovietų Sąjungos veiksmus Rytų Europoje, Kinijoje, Korėjoje, Afrikoje ir Vietname, kuriais siekta išplėsti komunizmo įtaką.
Sulaikymo doktrinos pagrindą JAV vyriausybei skirtoje „Ilgojoje telegramoje“ 1946 m. suformulavo JAV diplomatas Maskvoje Džordžas Kenanas.
Sulaikymo sąvoka labiausiai yra siejama su JAV prezidento Hario Trumeno (1945–1953 m.) vykdyta užsienio politika. Prezidentas Lindonas Džonsonas (1963–1969 m.) sulaikymo terminą naudojo savo politikai Vietnamo karo metais pateisinti.
Sąvokos kilmė (1944–1947)
Antrajam pasauliniam karui artėjant prie pabaigos, didėjo aukšto rango JAV valstybės departamento pareigūnų susierzinimas dėl SSRS vykdytos politikos. JAV ambasadorius Maskvoje Averelas Harimanas galutinai nusivylė SSRS po 1944 m. Varšuvos sukilimo ir SSRS įvykdytų Jaltos susitarimo pažeidimų, liečiančių Lenkiją.
1946 m. vasarį JAV valstybės departamentas Dž. Kenano pasiteiravo, kodėl SSRS priešinasi Pasaulio Banko ir Tarptautinio valiutos fondo sukūrimui. Vietoj atsakymo Dž. Kenanas pateikė plataus masto SSRS politikos analizę, dar žinomą kaip „Ilgąją telegramą“:
"Sovietų galia, priešingai nei hitlerinės Vokietijos, nėra schematiška ar avantiūristinė. Ji nefunkcionuoja pagal nustatytus planus. Ji veltui nerizikuoja. Ji nepasiduoda mąstymo logikai, bet yra labai jautri jėgos logikai. Dėl to ji gali lengvai pasitraukti – ir įprastai tą daro, kuomet susiduria su stipriu pasipriešinimu."
Dž. Kenanas teigė, kad:
Dž. Kenano telegramą JAV valstybės departamentas sutiko palankiai ir pavadino „situacijos įvertinimu, kurio seniai reikėjo. „ Dž. Kenanas pabrėžė telegramos savalaikiškumą: „Prieš šešis mėnesius Valstybės departamente žinutė būtų sutikta su pakeltais antakiais ir nepritariamai surauktomis lūpomis. Po šešių mėnesių ji būtų atrodžiusi nereikalinga“ Clark Clifford ir George Elsey, remdamiesi „Ilgąja telegrama“ parengė ataskaitą su konkrečiomis politikos rekomendacijomis. Tarp jų buvo siūlymas „apriboti ir sulaikyti“ sovietų įtaką. Ataskaita buvo pateikta JAV prezidentui H.Trumenui 1946 m. rugsėjo 24 d.
1947 m. sausį Dž. Kenanas parengė straipsnį pavadinimu „Sovietų elgesio priežastys". JAV karinio jūrų laivyno sekretorius Džeimsas V. Forestalas davė leidimą publikuoti straipsnį žurnale „Foreign Afairs“. Straipsnis pavadintas raide X. Sulaikymo sąvoka atsirado būtent „Straipsnyje X“: „Esant šioms aplinkybėms tampa aišku, kad pagrindinis bet kokios JAV politikos, vykdomos SSRS atžvilgiu, elementas privalo būti ilgalaikis, kantrus, tvirtas ir budrus Rusijos ekspansinių tendencijų sulaikymas.“
Vėliau Dž. Kenanas buvo nusiteikęs prieš sulaikymo politiką ir pabrėžė keletą „Straipsnio X“ trūkumų. Jis teigė, kad kalbėdamas apie sulaikymą omenyje turėjo „ne karinės grėsmę sulaikymą karinėmis priemonėmis, bet politinės grėsmės politinį sulaikymą.“ Dž. Kenanas pripažino, kad straipsnyje nebuvo nurodyta geografinė sulaikymo politikos sritis. Taip pat jis netikėjo, kad JAV pavyks sėkmingai įgyvendinti sulaikymo doktriną visame pasaulyje.
Haris Trumenas (1945–53)
1947 m. H. Trumenas pasakė dramatišką kalbą JAV Kongrese. Jis pareikalavo Kongreso skirti 400 mln. USD paramą Turkijos ir Graikijos vyriausybėms kovai su komunizmu. H. Trumenas pažadėjo „padėti laisviems žmonėms, kurie priešinasi ginkluotų mažumų ar išorės jėgų bandymams juos pavergti.“ Šis pažadas vėliau tapo žinomas kaip Trumeno doktrina. H. Trumeno kalba Kongrese žymi sulaikymo doktrinos tapimą oficialia JAV politika. Kongresas pritarė H. Trumeno prašymui.
Motyvai, paskatinę H.Trumeną pasakyti šią kalbą, interpretuojami įvairiai. Herbertas Feisas pateikia ortodoksinį aiškinimą, kuriame teigiama, kad agresyvūs SSRS veiksmai Irane, Lenkijoje, Turkijoje ir kitur 1945–1947 m. pažadino JAV visuomenę ir Trumenas į tai sureagavo. Revizionisto Viljamo Eplmano Viljamso teigimu, tai buvo seno amerikietiškojo ekspansionizmo išraiška.
H. Trumenas, patariamas JAV Valstybės sekretoriaus pavaduotojo Dyno Ačesono, ėmėsi įvairių priemonių, skirtų sulaikyti sovietų įtaką Europoje. Buvo patvirtintas Maršalo planas, 1949 m. įkurtas Šiaurės Atlanto Sutarties Organizacija (NATO). Kadangi sulaikymo politikai įgyvendinti buvo reikalinga detali informacija apie komunistų veiksmus, 1947 m. buvo įkurta Centrinė žvalgybos valdyba. Vyriausybės pasitikėjimas šia institucija nuolat augo.
Korėjos konfliktas
Remiantis sulaikymo doktrina, JAV įsikišo į Korėjos karą tam, kad apgintų Pietų Korėją nuo komunistų invazijos. Tačiau sėkmingas Inčono mūšis paskatino JAV ir Jungtines Tautas siekti visiško Šiaurės Korėjos komunistinio režimo nuvertimo. Generolo Daglaso Makarturo vadovaujami Jungtinių Tautų kariai peržengė 38-ąją lygiagretę ir įsiveržė į Šiaurės Korėją. Kinija į tai atsakė pasiųsdama savo karius, kurie įveikė Jungtinių Tautų pajėgas ir nustūmė jas atgal už 38-osios lygiagretės. Nepaisant to, kad Kinija net keletą mėnesių planavo įsikišimą į Korėjos konfliktą, H. Trumeno šalininkai šiuos Kinijos veiksmus palaikė tiesioginiu atsaku į JAV karių veiksmus. Tokia interpretacija leido panaudoti šį epizodą kaip sulaikymo doktrinos pranašumo patvirtinimą.
Vietnamo karas
Vietnamo karo metais prezidentas L. Džonsonas nuosekliai laikėsi sulaikymo politikos. Generolas Viljamas Vestmorelendas siūlė JAV kariams įsiveržti į Laosą ir nutraukti komunistų tiekimo linijas. L. Džonsonas šiuos siūlymus atmetė.
L. Džonsoną pakeitęs Ričardas Niksonas savo užsienio politikoje ėmėsi įtampos mažinimo kurso (angl. détente). Tikslas sulaikyti SSRS išliko, tačiau apie tai imta galvoti atsižvelgiant į nacionalinius interesus. 1977–1981 m. prezidento postą užėmęs Džimis Karteris savo kadencijos pradžioje užsienio politikoje pabrėžė žmogaus teisių klausimus. Po SSRS įsiveržimo į Afganistaną sulaikymo politika vėl tapo prioritetine.
Ronaldas Reiganas (1981–89)
1981 m. Dž. Karterį prezidento poste pakeitė Ronaldas Reiganas. Jis atsisakė įtampos mažinimo politikos. R. Reiganas buvo vadinamosios rollback politikos šalininkas. Pradėta vykdyti Reigano doktrina. Ji buvo JAV užsienio politikos pagrindas nuo devintojo dešimtmečio pradžios iki pat Šaltojo karo pabaigos 1991 m. Laikydamasi šios politikos JAV rėmė prieš komunistus kovojančius sukilėlius bei karines diktatūras, tiekė ginkluotę, siekė pašalinti komunistus Afrikoje, Azijoje bei Lotynų Amerikoje.
Vykdydama tokią politiką R.Reigano administracija peržengė sulaikymo doktrinos ribas. 1983 m. R.Reiganas pristatė Strateginės Gynybos Iniciatyvą (SGI). SGI projektas turėjo apsaugoti JAV nuo balistinių raketų smūgių. Projekto kritikai įrodinėjo, kad technologinis šio projekto tikslas yra neįgyvendinamas ir pavadino jį „Žvaigždžių karais“. SGI projektu R.Reiganas siekė išprovokuoti SSRS dar vienam brangiam ginklavimosi etapui, kuris SSRS būtų per brangus.
Šaltojo karo pabaiga 1991 m. žymi ir oficialią sulaikymo doktrinos kaip JAV užsienio politikos strategijos pabaigą.
2022 m. nepavykęs perversmas Bisau Gvinėjoje
2022 m. vasario 1 d. Bisau Gvinėjoje bandyta įvykdyti valstybės perversmą. Po kelių valandų prezidentas Umaras Sisokas Embalo paskelbė, kad perversmas baigėsi, ir teigė, kad per „nepavykusį išpuolį prieš demokratiją“ žuvo „daug“ saugumo pajėgų narių.
Prezidentas Umaras Sisokas Embalo telefonu naujienų agentūrai AFP pasakė, kad „viskas gerai“, ir pridūrė, kad padėtis „kontroliuojama“. Jis sakė, kad nepavykęs bandymas įvykdyti perversmą galėjo būti susijęs su prekyba narkotikais ir taip pat buvo bandymas nužudyti: „Tai buvo ne tik perversmas. Tai buvo bandymas nužudyti prezidentą, ministrą pirmininką ir visą ministrų kabinetą“. Jis taip pat pareiškė, kad kariuomenė nedalyvavo nepavykusiame perversme.
Klaudija Oktavija
thumb| Klaudijos Oktavijos skulptūrinė galva, [[Nacionalinis Romos muziejus]] Klaudija Oktavija (lot. Claudia Octavia, apie 39 − 62 m.) – Romos imperatorė, Nerono pirmoji žmona.
Biografija
Klaudija Oktavija buvo imperatoriaus Klaudijaus ir Valerijos Mesalinos duktė, gimusi iki 40 m. e. m. Ji buvo sužadėta 49 m. su Julijos Agripinos sūnumi Domicijumi Ahenobarbu (vėliau − Romos imperatorius Neronas), su kuriuo susituokė 53 m. Neronas tapo Romos imperatoriumi 54 m. ir Klaudija Oktavija įgijo imperatoriškąjį Augustos titulą. Ji gyveno imperatoriškojoje intrigų ir išdavysčių aplinkoje. Jai teko matyti, kaip jos vienintelis brolis Britanikas buvo nunuodytas toje pačioje puotoje, kurioje ji dalyvavo. Neronas jos nemėgo ir ignoravo. 62 m. Neronas išsiskyrė su ja apkaltinęs nevaisingumu (kas galbūt turėjo pagrindo) ir kad galėtų vesti Popėją Sabiną.
Klaudija Oktavija buvo išsiųsta gyventi į Kampanijos kaimo vietovę su karine sargyba. Kai Romoje pasklido gandai apie Oktavijos sugrįžimą, viešoji nuomonė jai buvo palanki, kilo riaušės. Jos rėmėjai veržėsi į šventyklas, daužė Popėjos Sabinos statulas, nešiojo Klaudijos Oktavijos atvaizdus, papuoštus gėlėmis. Numalšinus riaušininkus Neronas pateikė Oktavijai naujų kaltinimų neištikimybe ir išdavyste. Klaudija Oktavija buvo ištremta toliau nuo Romos, į Pandatarijos salą Tirėnų jūroje ir Nerono nurodymu nužudyta 62 m. birželio 9 d.
Iaia Forte
Jaja Fortė (g. 1962 m. kovo 16 d. Neapolyje) – italų aktorė.
Umaro Sissoco Embaló
Umaras Mochtaras Sisokas Embalo (Umaro Mokhtar Sissoco Embaló, g. 1972 m. rugsėjo 23 d.) – Bisau Gvinėjos politikas, einantis Bisau Gvinėjos prezidento pareigas nuo 2020 m. vasario 27 d. Jis yra politologas ir kariškis, anksčiau, nuo 2016 m. lapkričio 18 d. iki 2018 m. sausio 16 d., ėjo ministro pirmininko pareigas.
Slovakijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
Slovakijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
Mikalojus Viesiolovskis
Biografija
Lietuvos bajorų Viesiolovskių giminės atstovas, herbo „Ogončik“ savininkas, Lietuvos didžiojo maršalkos Petro Viesliolovskio sūnus.
Lietuvos didysis prievaizas 1611–1623 m., Lietuvos didysis stalininkas 1623–1626 m., Lietuvos didysis raikytojas 1626–1630 m., Lietuvos pataurininkis 1630–1633 m., Žemaitijos kaštelionas nuo 1633 metų; nuo 1606 m. Dysnos ir nuo 1621 m. Kano seniūnas.
Maria Mazza
Marija Maca (g. 1975 m. birželio 23 d.) – italų aktorė, foto modelis ir TV laidų vedėja.
Biografija
2001 m. Marija nusifilmavo kino komedijoje „Stregati dalla luna“, pradėjo vaidinti teatre, o po metų Britanijos TV kanale „Channel 4“ vedė laidą apie madą „Too fashion“.
Vėliau ji dirbo televizijoje (vėl programoje „Domenica In“, „Avanti un altro!“), nusifilmavo keliuose kino filmuose.
Asmeninis gyvenimas
Marija susitikinėjo su futbolininkais Francesco Totti (2000–2003), Fabio Cannavaro, Gennaro Gattuso. Šiuo metu yra antrą kartą ištekėjusi, turi dukterį Svevą (g. 2014).
Ji didelė futbolo klubo S.S.C. Napoli gerbėja, spaudoje kartais vadinama „Napoli“ krikštamote“.
Haniska
Haniska ( – gyvenvietė Slovakijos rytuose, Vengrijos pasienyje, 13 km nuo Košičės.
Istorija
Gyvenvietė pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1267 m.
1332–1337 m. dokumentai patvirtina parapijos egzistavimą, kurioje buvo akmens bažnyčia, skirta Šventam Steponui.
1828 m. gyvenvietėje buvo 229 namai ir 937 gyventojai, daugiausia užsiimantys žemės ūkio veikla.
Iki 1919 m. Abaúj-Torna apskrityje esanti vieta priklausė Vengrijos karalystei, o vėliau prijungta teritorija prie naujo valstybinio darinio Čekoslovakijos.
Nuo 1993 m. gyvenvietė yra nepriklausomos Slovakijos teritorijoje.
Bolesław Iwicki
Boleslovas Ivickis (1864 m. rugsėjo 23 d. Sokonyse, Rusijos imperija – 1931 m. rugpjūčio 9 d. Varšuvoje, Antroji Lenkijos Respublika) – inžinierius, žemvaldys.
Biografija
Gimė 1864 m. rugsėjo 23 d. Sokonyse, dvarininkų Stepono Ivickio ir Stefanijos Mažeikaitės šeimoje. Baigė gimnaziją Vilniuje, vėliau mokėsi Dublianų žemės ūkio akademijoje. 1889 m. pradėjo ūkininkauti Bžozuvkoje, kur įdiegė moderniausias to meto žemės ūkio technologijas ir jo ūkis pagal duodamas pajamas buvo vienas iš pirmaujančių visame regione, tačiau I pasaulinio karo metu ūkis buvo sunaikintas ir atkurtas tik 1922 metais. Finansiškai prisidėjo prie kaimyninės Sežchovų kaimo gotikinės bažnyčios atstatymo. Mirė 1931 m. rugpjūčio 9 d. Varšuvoje, palaidotas Mazovijos Ravoje. Žmona Barbara-Jozefina Bogatko (1870-1952), sūnus Kazimierz Iwicki inžinierius, karininkas ir sūnus Feliks Iwicki medikas.
Aganas (reikšmės)
Žodžio Aganas reikšmės:
Tailando futbolo varžybos 2019 m.
Tailando futbolo varžybos 2019 m.
Galutinė lentelė
🛡️ PASTABOS
Wolfram Euler
Volframas Oileris (, 1950 m. gegužės 5 d.) – vokiečių kalbininkas, indoeuropeistas.
Biografija
Vadovaujamas R. Hiršės, 1979 m. V. Oileris Gyseno universitete apgynė daktaro laipsnį, disertacijos tema – indoiranėnų ir graikų kalbų vardažodžio darybos panašumai. Šis darbas padėjo nustatyti, kad graikų kalba, nepaisant jos geografinės padėties, pradžioje priklausė rytinei indoeuropiečių kalbų šakai. Po to sekė Insbruko univeristeto keltologo V. Meido tyrimai. Daugiau kaip 80–yje publikacijų V. Oileris nagrinėja daugumą indoeuropeistikos sričių. Pagrindinis dėmesys jo darbuose tenka baltų, indoiranėnų, iranėnų, graikų ir romanų kalboms.
V. Oileris palaiko 1995 m. G. Holcerio pateiktą teoriją, kad slavų prokalbė susidarė ir ėmė vystytis maždaug nuo 600 mūsų eros metų. V. Oileris taip pat neigia bendros baltų-slavų prokalbės egzistavimą; baltų ir slavų kalbos labai anksti buvo atskiros ir tik vėliau vienos kitas paveikė. Gana nesename ginče dėl germanų protėvynės V. Oileris sutinka su G. Leibnico ir J. Udolfo požiūriu, kad germanų kalbos arba jų pirmtakės išsirutuliojo ne Skandinavijoje, o, kaip rodo Harco regiono vandenvardžiai, jos radosi dabartinėse Žemutinėje Saksonijoje, Saksonijoje-Anhalte ir Tiuringijoje. V. Oileris nepritaria daugumos kalbininkų nuomonei, kad ypatingosios germanų kalbų raidos ypatybės nulemtos ikigermaniškojo substrato.
V. Oileris yra tolimas matematiko Leonardo Oilerio (1707–1783) giminaitis. V. Oileris gyvena Miunchene, yra vedęs ir turi sūnų.
Žeimių Kosakovskių koplyčia
Istorija
1720 m. Žeimių bažnyčia klebono Andriaus Medekšos rūpesčiu buvo padidinta. 1780 m. ją konsekravo titulinis Cinos vyskupas ir būsimas Livonijos vyskupas Juozapas Kazimieras Korvin-Kosakovskis. 1838 m. bažnyčios šventorius aptvertas akmenų mūro tvora. 1843 m. šventoriaus kampe pastatyta klasicistinė koplyčia. Ji buvo Žeimių dvaro savininko, Kauno ribinio teismo teisėjo Simono Kosakovskio (1812-1882) šeimos mauzoliejus. Tarp kitų Kosakovsių šeimos atstovų joje palaidotas ir 1863 m. sukilimo dalyvis, Zigmanto Sierakausko adjutantas Jaroslavas Kosakovskis (1841-1889). Šiuolaikinė bažnyčia pagal architekto Vaclovo Michnevičiaus projektą pastatyta 1906 m.
XIX ir XX a. sandūroje koplyčia buvo rekonstruota išplečiant rūsio patalpas. 1963 m. remontuota, 2005-2006 m. nepilnai restauruota. 2005 m. restauracijos projektą buvo parengusi architektė Birutė Biekšienė.
Architektūra
Koplyčios statinys kompaktinis, stačiakampio plano, vieno aukšto, su įėjimu iš šiaurės pusės (nuo bažnyčios), su dvišlaičiu stogu, pastoge. Yra dvi laidojimo rūsio patalpos: rytinė su pusapvalėmis laidojimo kriptų nišomis po koplyčia ir vakarinė patalpa, išeinanti už koplyčios ribų, su dviem metalinėmis sijomis karstams pastatyti. Po pastatu esančio rūsio patalpa su mediniu sijiniu perdenginiu, rūsio priestato – iš tinkuoto plytų mūro skliautelių ant metalinių sijų perdanga. Į rūsį patenkama pro angą grindyse po altoriumi, nusileidžiant mediniais laiptais. Kultūros vertybių registre nurodyti rūsyje esantys du metaliniai karstai ir Kosakovskių šeimos palaikai.
Koplyčios pagrindiniame fasade pastatytas keturių kolonų portikas su trikampiu frontonu. Pastato frontonus priekyje ir gale vainikuoja metaliniai kryžiai. Šoninės sienos su dideliais stačiakampiais langais, apsaugotais metalinėmis grotomis. Šalia koplyčios yra aptvaras su ornamentuota ažūrine metaline tvorele. Joje įstatyti dviejų varčių varteliai ant tašytų akmenų blokų cokolio.
Viduje stovi masyvus altorius su dviem paveikslais „Jėzus su nendre“ ir „Švč. Mergelė Marija“ (prastos būklės, sunykęs antro tarpsnio paveikslas). Vidaus sienose įmūrytos Mykolo Korvin-Kosakovskio, Juozapo Korvin-Kosakovskio, Simono Korvin-Kosakovskio, Jaroslavo Korvin-Kosakovskio, Valerijos Kosakovskos, Mykolo Korvin-Kosakovskio (dviejų bendravardžių), Marijos ir Zigmanto Kosakovskių memorialinės lentos su įrašais lenkų kalba.
Meksikos demografija
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Meksikos demografiją.
Gyventojų skaičius:  111 211 789 (2009 m. apskaičiavimai) thumb|225px|Meksikos gyventojų amžiaus piramidė (2000 m.) thumb|226px|Žemėlapis pagal gyventojų tankumą Struktūra pagal amžių: Amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 1,13 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 19,71 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 4,78 mirčių/1000 gyv. per metus (2008 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -3,61 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procentas: 77 % (2008 m. apsk.)
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 18,42 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
The Scarecrow
The Scarecrow – trečias studijinis muzikinio projekto Avantasia albumas, išleistas įrašų kompanijos Nuclear Blast 2008 m. sausio 25 d. Tai pirmoji sagos apie kaliausę dalis.
Siužetas
Šio albumo dainos susietos viena tragiška istorija apie liūdną būtybę, emociškai izoliuotą nuo jos aplinkos ir kenčiančios nuo iškraipytų sensorinių pojūčių. Istorija tęsiama kituose dviejuose albumuose The Wicked Symphony ir Angel of Babylon.
Video klipai
Dainos Lost in Space klipas buvo nufilmuotas ir išleistas 2007 kartu su EP albumu tuo pačiu pavadinimu. 2007 m. gruodį, video klipas Carry Me Over buvo išleistas tinkalapyje Myspace. Elektorininė versija prienama čia, leidimą davė Tobias Sammet.
Pamiutas
Pamiutas (gren. Paamiut) – miestelis Sermersuko savivaldybėje, pietinėje Grenlandijos dalyje, kuriame gyvena 1 817 gyventojų. Pamiutas yra įsikūręs pietinėje Kvanersoto fiordo dalyje.
Dabartis
Net ir žiemos metu Pamiuto pakrantės nekausto ledas, todėl vietos gyventojai kartu su savo kaimynais iš Arsuko kaimo gali netrukdomai žvejoti. Rudenį į pakrantes atplaukia ledkalniai, kartu su savimi priviliodami ir ruonių, todėl darbo turi ir medžiotojai.
Transportas
Pamiutas priklauso Arktinei Umiako linijai, kuria nuolat plaukioja pakrančių laivai. 2007 m. lapkritį Grenlandijos oro uostų valdyba miestelyje pastatė oro uostą. Kompanijos "Air Greenland" lėktuvas STOL skraido į Nuko, Kangilinguto ir Narsarsakvo miestus.
Meksikos demografija
Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:
Vitalijus Mutko
Vitalijus Mutko (, g. 1958 m. gruodžio 8 d.) – Rusijos politikas, šalies sporto veikėjas. Nuo 2016 m. V. Mutko yra Rusijos vicepremjeras.
1999 m. V. Mutko baigė teisės studijas Sankt Peterburgo universitete.
Nuo 2003 iki 2008 m. politikas buvo Sankt Peterburgo senatorius.
Nuo 2008 iki 2012 m. ėjo šalies sporto, turizmo ir jaunimo politikos ministro pareigas. Antroje kadencijoje iki 2016 m. buvo Rusijos sporto ministras.
2016 m. spalio 19 d. prisijungė prie šalies premjero Dmitrijaus Medvedevo komandos ir tapo vienu iš šalies vicepremjerų.
Kaltinimai korupcija
V. Mutko kartu su Rusijos komanda dalyvavo 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Kanadoje. Po žaidynių Rusijos parlamento tyrimas atskleidė, kad politikas 12 kartų viršijo suteiktą nakvynės ir maitinimo biudžetą. Pagal ataskaitas, vien pusryčiams buvo išleista 4 500 JAV dolerių, o už kiekvieną politiko naktį viešbutyje buvo sumokėta 1 499 JAV doleriai.
Dopingas
2015 m. lapkričio 9 d. nepriklausomos Pasaulinės antidopingo agentūros komisijos tyrimas parodė, kad politikas buvo susijęs su plataus masto dopingo naudojimo schema lengvosios atletikos varžybose. Pasak komisijos pirmininko Dick Pound, „neįmanoma, kad jis (Mutko) nebūtų žinojęs apie dopingo schemas. Ir, jei jis apie tai žinojo, jis ir prisidėjo prie to“. Vėliau buvo pateikti kaltinimai, kad V. Mutko įtakojo Rusijos antidopingo agentūros veiklą, nors ji turi veikti be politikų įtakos.
2017 m. gruodžio 5 d. TOK visam gyvenimui pašalino V. Mutko iš olimpinio sporto veiklos dėl jo veiklos dopingo skandale.
Ilenia Pastorelli
Ilenija Pastoreli (g. 1985 m. gruodžio 24 d. Romoje) – italų aktorė.
Biografija
Ilenija gimė ir mokėsi Romos licėjuje, išbandė modelio darbą. 2011 m. ji dalyvavo TV realybės šou „Didysis brolis“, kuriame pasiekė pusfinalį. 2015 m. ji debiutavo kine, nuotykių filme „Lo chiamavano Jeeg Robot“ ir pelnė David di Donatello apdovanojimą kaip geriausia aktorė. right|thumb|170px|2016 m.
Georges Braque
Žoržas Brakas (, 1881 m. vasario 4 d., Aržantėjus – 1963 m. rugpjūčio 31 d., Paryžius) – XX a. Prancūzijos tapytojas, grafikas, dekoratorius, kubizmo srovės atstovas. Vienas svarbiausių XX a. pr. prancūzų modernistinės dailės kūrėjų.
Biografija
Žoržas Brakas gimė 1881 m. vasario 4 d. Aržantėjuje netoli Paryžiaus, kuris buvo pamėgta impresionistų kūrybos vieta. Jo šeima buvo pasiturinti, valdė namų dažymo paslaugų firmą. 1890 m. šeima persikėlė į Havrą, kur Ž. Brakas vakarais mokėsi vietos École des Beaux-Arts tarp 1897 ir 1899 m. Po to jis išvyko į Paryžių, kur mokėsi namo interjero ir eksterjero dekoravimo, įgijo meistro kvalifikaciją. Tai jam padėjo meistriškai vėliau vaizduoti paveiksluose, pavyzdžiui, medienos faktūrą. 1902−1904 m. jis dirbo Académie Humbert Paryžiuje, kur susitiko Marie Laurencin ir Francis Picabia. Lankėsi Luvre, kur domėjosi Sen. Egipto ir archainiais Sen. Graikijos kūriniais. Ankstyvieji Ž. Brako kūriniai buvo impresionistiniai, tikriausiai jam 1905 m. didelį įspūdį paliko susipažinimas su fovistų kūryba. 1906 m. Ž. Brako stilistika jau buvo pasikeitusi iš impresionizmo į fovizmą. Jis 1907 m. 6 paveikslus eksponavo Nepriklausomųjų Salone Paryžiuje ir visus juos pardavė. Jo pirmoji personalinė paroda įvyko 1908 m. Daniel-Henri Kahnweiler galerijoje. Gijomas Apolineras supažindino Ž. Braką su P. Pikasu.
1909 m. Ž. Brakas ir Pablas Pikasas dirbo kartu išvystydami naują dailės srovę − kubizmą. Apie 1911 m. abiejų tapytojų stiliai buvo labai panašūs. Nuo 1912 m. jie pradėjo įterpti koliažo elementų į savo paveikslus. Dailininkų bendradarbiavimas tęsėsi iki 1914 m. Ž. Brakas Pirmojo pasaulinio karo metu tarnavo kariuomenėje, buvo sužeistas. 1917 m. jis susidraugavo su Chuanu Grisu. Po karo Ž. Brako stilius tapo laisvesniu. Garsas apie jį išaugo po 1922 m. Rudens Salono parodos Paryžiuje. Dešimtmečio viduryje Ž. Brakas sukūrė dekoracijas dviem S. Diagilevo baletams. Ž. Brakas tuo metu buvo pasiturinčiu dailininku, 1925 m. persikėlė į nuosavą, naujai pastatytą namą Paryžiuje. Dešimtmečio pabaigoje Ž. Brakas pradėjo grįžti prie natūralesnio objektų vaizdavimo, nors kai kurie kubistinės dailės bruožai visuomet išliko jo kūryboje. 1931 m. Ž. Brakas pirmąkart pradėjo graviruoti ir vaizduoti mitologines scenas. 1933 m. įvyko pirma kapitalinė dailininko darbų paroda Bazelio Kunsthalėje. Jis 1937 m. laimėjo Pirmąjį prizą Karnegio tarptautinėje parodoje Pitsburge.
Antrojo pasaulinio karo metu Ž. Brakas gyveno Paryžiuje. Tapė daugiausiai natiurmortus ir vidaus interjero scenas. Taip pat jis kūrė litografijas, skulptūras. 1940-ųjų pabaigoje kūrė paukščių vaizdus, studijos vaizdus, peizažus, jūrinius peizažus. 1948 m. laimėjo prizą už tapybą Venecijos bienalėje. 1954 m. jis sukūrė vitražą bažnyčiai Varanžvilyje, Normandijos pajūryje, kur turėjo kaimo sodybą nuo 1930 m. Paskutiniaisiais metais Ž. Brakas buvo prastos sveikatos, kūrė mažos skalės darbus: litografiją, juvelyriką. 1961 m. jis tapo pirmuoju gyvu menininku, kurio darbų paroda surengta Luvro muziejuje. Žoržas Brakas mirė 1963 m. rugpjūčio 31 d. Paryžiuje, palaidotas Varanžvilio kaime Normandijoje. Ž. Brako kapo antkapį puošia jo paties sukurta mozaika.
TJ Slovan Červeník
TJ Slovan Červeník – Slovakijos futbolo klubas iš Červeniko.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1923 m.
2017/2018 m. dalyvavo 6. Liga pirmenybėse.
Stadionas
„TJ Slovan Červeník stadionas“ stadionas tapina 1000 žiūrovų. Danga yra natūralios vejos.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Bigalio lodžija
thumb|right|upright 1.15| Bigalio lodžija Bigalio lodžija (La loggia del Bigallo) – vėlyvosios gotikos pastatas Florencijoje, Italijoje. Vienas iš kelių šimtų viešųjų lodžijų mieste. Ji greičiausiai buvo užsakyta architektui ir skulptoriui Albertui Arnoldi.
Lodžija pastatyta 1352–1358 metais. Atidaryta lodžija buvo naudojama kaip prieglauda pamestiems vaikams ar paliktiems kūdikiams, kurie būdavo paliekami brolijos „Gailestingumo būrys” globai. Šis pastatas taip priglausdavo piligrimus bei keliautojus.
Lodžija stovi San Džiovani aikštės ir Calzaioli gatvės kampe.
Viduje šiuo metu veikia muziejus, eksponuojantis daiktus susijusius su Compagnia del Bigallo.
Willie Cauley-Stein
2015 m. NBA naujokų biržoje Kolį-Steiną šeštuoju šaukimu pasirinko Sakramento „Kings“. 2019 m. liepos 8 d. krepšininkas pasirašė sutartį su „Golden State Warriors“. 2020 m. sausio 25 d. buvo išmainytas į Dalaso „Mavericks“ už 2020 m. antrojo rato šaukimą. 2022 m. vasario 24 d. Kolis-Steinas pasirašė 10 dienų sutartį su Filadelfijos „76ers“, tačiau kovo 3 d. buvo atleistas.
2022 m. spalio 9 d. žaidėjas pasirašė sutartį su Hiustono „Rockets“, tačiau pasirodė tik komandos G lygos filiale Rio Grandė slėnio „Vipers“.
Kiškiai (Šilutė)
Kiškiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Kintų, šalia Kintų miško ir Svencelės pelkės. Seniūnaitijos centras. Išlikę vokiškos architektūros statinių. Vystoma pieninė gyvulininkystė. Į kaimą veda plento atšaka. Miško kelias jungia su Svencele.
Gyventojai
thumb|left|265px|Įvažiavimas kaiman thumb|left|265px|Pieno supirkimo punktas
Martynas Šlikas
Martynas Šlikas (g. 1977 m. lapkričio 21 d. Rokiškyje) – ledo ritulininkas, ledo ritulio komandos „Hockey Punks" įkūrėjas, strategas ir treneris žaidžiantis puolėjo pozicijoje. Lietuvos vyrų ledo ritulio rinktinės narys, daugkartinis Lietuvos ledo ritulio čempionato nugalėtojas.
Biografija
Gimė 1977 m. lapkričio 21 d. Rokiškyje. Tėvas Vytas Šlikas ledo ritulio treneris, brolis Karolis Šlikas taip pat ledo ritulininkas. Nuo 1995 m. žaidžia Elektrėnų Energijos komandoje.
280 mm mortyra Br-5
Kūrimo istorija
thumb|left|280 mm „Šnaiderio“ mortyros vamzdis su [[Atošliaužos įtaisas|atošliaužos įtaisu Varšuvos IX forte]] Tarybinė didelės galios artilerija iš Rusijos imperijos kariuomenės paveldėjo dvi ypač galingas artilerijos sistemas – 1914/1915 m. 280 mm „Šnaiderio“ mortyrą (25 ginklus) ir 1915 m. 305 mm haubicą (31 ginklą). Ketvirto dešimtmečio viduryje šie ginklai paseno morališkai ir fiziškai, be to, jų kiekis buvo nepakankamas (1941 m., atsižvelgiant į mobilizacijos rezervą buvo būtina turėti ne mažiau kaip 66 vienetus 280 mm kalibro mortyrų). Iškilo būtinybė kurti ir leisti į serijinę gamybą naujus, ypač galingus ginklus, tarp jų ir 280 mm mortyras. Naujųjų artilerijos sistemų kalibras buvo nustatytas atsižvelgiant į likusios amunicijos atsargas. Kadangi 1931 m. į ginkluotę buvo įtraukta 203 mm haubica „B-4“, taip pat buvo vykdomas 152 mm ilgo nuotolio patrankos kūrimas, buvo nuspręsta kurti tripleksą – tris skirtingas artilerijos sistemas, panaudojant vieną lafetą. Tai labai palengvino ginklų gamybos procesą ir eksploataciją. 152 mm ilgo nuotolio patrankos ir 280 mm mortyros kūrime dalyvavo konkuruojančios „Bolševiko“ ir „Barikadų“ gamyklos.
„Bolševiko“ gamyklos mortyros projekto kodas buvo „B-33“, kuriam vadovavo inžinierius Krupčatnikovas. Mortyros vamzdis buvo pagamintas 1935 m., gamykliniams išbandymams išsiųsta 1936 m. vasario 1 d. Ginklo ypatumai slypėjo pritvirtintame vamzdyje, kuris susidėjo iš vamzdžio, gaubto ir drūtgalio, taip pat stūmoklinės spynos iš „Šnaiderio“ mortyros. Vamzdis buvo montuojamas ant haubicos „B-4“ lafeto, be balansavimo mechanizmo, todėl, pusiausvyra buvo išlyginta pridėjus papildomą svorį ant drūtgalio. Į bandymus poligone mortyra buvo išsiųsta 1936 m. balandžio 17 d. Po sėkmingų bandymų poligone, teigiamų išvadų bei trūkumų pašalinimo, mortyra nusiųsta kariniams išbandymams.
„Barikadų“ gamykloje 280 mm mortyros projekto kodas buvo „Br-5“, kuriam vadovavo I. Ivanovas. 1936 m. gruodį mortyra praėjo gamyklinius išbandymus. Mortyros bandymai poligone prasidėjo 1937 m. balandį ir pagal komisijos išvadas bandymų neišlaikė. Tačiau būtent „Br-5“ modelis buvo paleistas į serijinę gamybą, be to, pirmasis leidimas gamybai buvo duotas 1937 m. gegužės mėn., nesibaigus išbandymams poligone. Priežastis dėl ko buvo pasirinktas projektas „Br-5“ vietoje „B-33“ – nežinoma, nors būtent pastaroji bandymuose parodė geresnius rezultatus, žymiai didesnį tikslumą ir greitašaudą, taip pat buvo ne tokia masyvi kaip pirmoji.
Gamyba
1937 m. gegužės mėn. „Barikadų“ gamykla gavo pirmąjį užsakymą aštuonioms „Br-5“ mortyroms. Vėliau, dėl netobulumo, užsakymų skaičius buvo sumažintas iki dviejų. Šios, dvi bandomosios mortyros į poligoną pateko 1939 m. birželį ir viena nuo kitos skyrėsi užtaisymo būdu. Atlikus bandymus buvo pasirinktas užtaisymo būdas naudotas „B-4“ haubicoje. Be šių bandomųjų mortyrų, 1939 m. buvo pagaminta dar 20 tokių ginklų, o 1940 m. pagamintos paskutinės 25 mortyros, kuriomis ir buvo baigta serijinė jų gamyba.
Modernizacijos
Nevykusi lafeto konstrukcija buvo pagrindinė priežastis kurti naują ratinį lafetą, panaikinant pagrindinį trūkumą – vikšrinę važiuoklę. 1938 m. pagrindinė artilerijos valdyba patvirtino taktinius ir techninius reikalavimus naujam ratiniam lafetui, kuris bus naudojamas dviejuose galinguose pabūkluose (152 mm patranka „Br-2“ ir 203 mm haubica „B-4“), o 1940 m. tą patį lafetą buvo siūloma pritaikyti ir „Br-5“ mortyrai. Lafetas buvo pavadintas „M-50“, bet jo kūrimas buvo sudėtingas dėl daugybės darbų Permės gamykloje. Karo pradžioje šie darbai buvo visiškai apriboti, o galiausiai visai nutraukti.
1955 m. atlikta didelė mortyros „Br-5“ (kartu su kitais ginklais „B-4“ ir „Br-2“) modernizacija; joms sukurtas naujas ratinis lafetas (pagrindinis konstruktorius G. Sergejevas). Transportuojant ginklą, nebereikėjo jo išardyti, o greitis greitkelyje išaugo iki 35 km/h. Modernizuota mortyra buvo pavadinta „Br-5M“.
Tolimesni darbai
1945–1955 m. 58-ame Centriniame mokslo tyrimų institute buvo vykdomas triplekso projektas ant savaeigio lafeto, ant kurio buvo sumontuota 210 mm patranka „S-110A“, 280 mm patranka-haubica „S-111A“ ir 305 mm haubica. Detali informacija apie šio projekto likimą – dingusi.
Vamzdis
Mortyros vamzdis sutvirtintas, dvigubu sluoksniu, susidedantis iš vamzdžio, gaubto ir drūtgalio. Vamzdį sudaro graižtva ir šovinio lizdas, vamzdžio pagrindas praplatintas vamzdžio subalansavimui. Graižtvinė dalis turi 88 tolygaus sukimosi griovelius. Griovelių plotis 6,97 mm, gylis – 3,4 mm. Šovinio lizdas susideda iš dviejų kūginių ir vienos cilindrinės dalies. Lizdo ilgis 521,4 mm, tūris – 18,159 dm³ (esant betonmušiui sviediniui). Gaubtas uždėtas ant vamzdžio, karštoje būsenoje, spyną veikiant iki 0,4 mm įtempimui, neleidžia vamzdžiui pasislinkti gaubto atžvilgiu. Drūtgalį sudaro kaltinio plieno cilindras, užsuktas ant gaubto galo. Šovinio lizdo konstrukcija yra beveik analogiška kaip haubicos „B-4“. Užraktas stūmoklinis, „Šnaiderio“ tipo, užrakinamas dviem taktais, pagal konstrukciją analogiškas kaip haubicos „B-4“, bet didesnis pagal matmenis.
Atošliaužos įtaisas
Atošliaužos įtaisas – hidropneumatinis. Atatrankos stabdžio ir atmušėjo cilindrai sumontuoti movose, pritvirtintose prie lopšio. Lopšys su kaiščiais sumontuotas viršutinio stovo kaištiniuose lizduose ir paslankiai sujungtas su pagrindinio veleno krumpliaračiu. Atatrankos stabdis – hidraulinis, talpinantis 41 l alyvos. Atmušėjas – hidropneumatinis, talpinantis 63 l alyvos, oro spaudimas – 40 atm. Atošliauža esant 0-30° vamzdžio pakėlimo kampui – ilga (1300–1410 mm), esant 30-42° kampui – kintama (850–1410 mm), esant 42-60° kampui – trumpa (850–880 mm). Atošliaužos įrenginiai, esant atatrankai, lieka stabilūs. Skirtingai nuo haubicos „B-4“ ir patrankos „Br-2“ lafetų, haubicos „Br-5“ lafeto atatrankos stabdis turi kintamo skerspjūvio spraustukus, kurie leido pakeisti skirtingų ginklų vamzdžius ant vieno ir to paties lafeto, bet tik gamyklinėmis sąlygomis (būtinas atatrankos stabdžio keitimas).
Lafetas
Lafetas vikšrinis, susidedantis iš viršutinio ir apatinio stovų ir važiuoklės. Viršutinio stovo konstrukcija sukniedyta, ant apatinio stovo atraminio paviršiaus besiremianti trimis riedmenimis, horizontalioje plokštumoje juda dėka besisukančio mechanizmo, pritvirtinto ant kovinės ašies. Apatinio stovo viršutinė dalis sutvirtinta su apvalaus skerspjūvio kovine ašimi, kurios galai judamai sujungti su vikšrine važiuokle. Apatiniame stove yra du noragai – pastovus tvirtam gruntui ir atlenkiamas minkštam gruntui. Apatinis „Br-5“ stovas, lyginant su ankstesniu haubicos „B-4“ stovu, papildomai sutvirtintas prikniedytomis šoninėmis detalėmis ir storesniu viršutiniu lakštu. Važiuoklė susideda iš vikšrinės pavaros, stabdžių sistemos ir gervės, skirtos haubicos pasukimui.
Nustatymo mechanizmai ir taikymosi įtaisai
Kėlimo ir sukimosi mechanizmai sektorinio tipo. Sumontuotas specialus mechanizmas užtaisymui, leidžiantis greitai nuleisti vamzdį į horizontalią padėtį. Taikymosi įtaisas susideda iš taikiklio, periskopinio taikymosi mechanizmo ir taikiklio pavaros su laikikliu.
Užtaisymo įrenginys
Užtaisymo įrenginys susideda iš krano su gerve, kokoro, užtaisymo kampo veleno fiksavimo mechanizmo, stelažo su brezentu ir užtaisų vežimėlio. Ginklo užtaisymas vyko taip: paduodami sviediniai dedami ant medinio tiltelio, ant kurio jie statomi vertikaliai. Tada pristumiamas vežimėlis ant kurio karys specialiu griebtuvu užkelia sviedinį. Pritvirtintas sviedinys vežimėliu gabenamas iki stelažo ir perkeliamas ant brezento. Stelažas tvirtinamas po kranu ant lafeto. Prie kokoro, nusileidusio į stelažo lizdą, tvirtinamas paruoštas sviedinys, gulintis ant stelažo. Mortyrai nustatomas užtaisymo kampas, o po to fiksuojamas užtaisymo kampo veleno mechanizmas. Kokoras, pakabintas ant dviejų kablių, kybo virš ginklo vamzdžio spynos. Nuleidus sviedinį trosai šiek tiek atsipalaiduoja, taip atpalaiduodami kokoro griebtuvus, laikančius sviedinį. Į vamzdžio kanalą sviedinį įstato keturi kariai.
Pirmagalys ir vežimėlis
Ilgais atstumais transportuojamas ginklas yra išardomas (vamzdis atskirtas nuo lafeto). Trumpais atstumais (iki 5 km) transportuojamas pabūklas gali būti neišardytas. Esant nuleistam vamzdžiui, greitis neviršyja 5-8 km/h. Mechaniniam transportavimui ginklas turėjo 1300 kg svorio pirmagalį su specialiu įrenginiu. Išardyto ginklo vamzdis buvo vežamas ratiniu vežimėliu „Br-10“ (vežimėlio masė su vamzdžiu 11 300 kg, be vamzdžio 5400 kg), greičiu iki 25 km/h. Pabūklo pavertimas iš kovinės padėties į transportinę, išardant ginklą, truko nuo 45 min. iki 2 val., priklausomai nuo metų laiko ir grunto tipo. Ginklas buvo traukiamas vikšrinio vilkiko „Vorošilovec“, vamzdžio vežimėlis – silpnesniu vikšriniu vilkiku „Komintern“.
Organizacinė struktūra
Mortyros „Br-5“ pateko į atskirus, ypatingos galios haubicų artilerijos divizionus, kuriuose buvo po šešias mortyras. Kiekvieną divizioną sudarė trys baterijos po dvi mortyras kiekvienoje. Iš viso 1941–1945 m. buvo 8 tokie divizionai su „Br-5“ ir „Šnaiderio“ mortyromis.
Naudojimas ir kovinis pritaikymas
Mortyros „Br-5“ buvo skirtos :
Mortyros „Br-5“ buvo naudojamos Žiemos kare, kuriame keturios tokios mortyros nuo 1939 m. lapkričio buvo 40-ojo didelės galios atskirojo artilerijos diviziono sudėtyje. Mortyros buvo naudojamos Manerheimo linijos prasiveržime, kuriame sunaikino suomių dotus. Iš viso šiame kare mortyros „Br-5“ paleido 414 sviedinius.
Apie „Br-5“ panaudojimą Didžiojo Tėvynės karo metu, informacijos nedaug. Žinoma, kad šio tipo ginklai 1945 m. kovą buvo naudojami 32-ojo didelės galios atskirojo artilerijos diviziono sudėtyje, šturmuojant Neištadtą (dalis Kostšyno), o taip pat Kionigsbergą. 1-ojo Baltarusijos fronto artilerijos štabo viršininko G. Nadisevo atsiminimuose užsimenama apie 280 mm haubicų naudojimą šturmuojant Poznanę, bet tikriausiai turėta galvoje „Br-5“. Pagal karo istoriko A. Isajevo informaciją, 1942 ir 1943 m. 280 mm mortyrų sviedinių sąnaudos nebuvo fiksuojamos, 1944 m. buvo sunaudoti 3322 sviediniai, 1945 m. – 7363 sviediniai. Prieš prasidedant karui buvo pagaminta 7000 sviedinių, skirtų 280 mm mortyroms (arba 97 vienam ginklui), bet tai buvo nepakankamas kiekis. Iki 1941 m. buvo prarastos devynios 280 mm mortyros.
Šeštajame dešimtmetyje mortyros „Br-5“ buvo modernizuotos ir ginkluotėje buvo ne trumpiau nei iki aštuntojo dešimtmečio.
Šaudmenys ir balistika
Mortyra „Br-5“ buvo užtaisoma maišiniais užtaisais. Užtaiso kiekis individualus kiekvienam naudojamam sviediniui. Sviediniui „G-675“ buvo naudojamas pilnas kintamasis užtaisas „Z-675B“  (5 užtaisai) ir mažasis kintamasis užtaisas „Z-675BU“  (6 užtaisai), sviediniui „F-674K“  – pilnas kintamasis užtaisas „Z-675“ (2 užtaisai) ir mažasis kintamasis užtaisas „Z-675U“  (3 užtaisai), sviediniui „F-674“ – pilnas kintamasis užtaisas „Z-675A“ (3 užtaisai), sviediniui „F-674F“ – pilnas kintamasis užtaisas „Z-675F“ (4 užtaisai). Sviedinius buvo galima rinktis iš trijų tipų fugasinių ir vieno betonmušio sviedinio. Tarybų laikais fugasiniai sviediniai nebuvo gaminami, todėl buvo naudojamos 280 mm „Šnaiderio“ mortyros sviedinių atsargos, kurios buvo pagamintos iki revoliucijos. Betonmušiai sviediniai buvo naudojami nuo 1942 m.
Mortyra, šaudydama mažesniu nei 15° kampu yra nestabili, todėl šaudymas mažu kampu buvo leidžiamas tik išskirtiniais atvejais.
Projekto vertinimas
Tarp tarybinių artilerijos sistemų „Br-5“ užima ypatingą vietą, nes tai didžiausio kalibro ginklas sukurtas ir serijiniu būdu gamintas TSRS. Dauguma ginklo privalumų ir trūkumų susiję su jo lafetu, būdingu visiem „didelės galios tripleksams“. Iš vienos pusės vikšrinis lafetas teoriškai turėjo užtikrinti galimybę pakankamai greitai pakeisti kovinę poziciją ir sutrumpinti laiką, reikalingą pereinant iš transportinės būsenos į kovinę, lyginant su pusiau stacionariais ginklais, tokiais kaip 280 mm „Šnaiderio“ mortyra. Iš kitos pusės, lafeto konstrukcija pasirodė nevykusi, nes sukomplektuotas ginklas buvo sunkiai pervelkamas pačiais galingiausiais vilkikais, esant blogam pravažumui (atlydys, plikledis) ši sistema faktiškai negalėjo pajudėti. Manevravimas ugnimi buvo stipriai apribotas horizontalios padėties kampu, kuris buvo viso labo 8°. Vamzdžio nustatymas mažesniu kampu trukdavo ne mažiau nei 25 min. Paskutiniais metais pakeistas lafetas leido atsikratyti daugelio problemų.
Išlikę egzemplioriai
Ginklas „Br-5“ ant vikšrinio lafeto stovi Sankt Peterburgo Artilerijos ir karinės inžinerijos muziejaus ekspozicijoje.
Nikolajus Obertyševas
Nikolajus Obertyševas (, 1934 m. birželio 7 d. - 2007 m. rugpjūčio 27 d.) – Rusijos diplomatas, Nepaprastasis ir įgaliotasis pasiuntinys.
Biografija
1964 m. baigęs Maskvos valstybinį tarptautinių santykių institutą (МГИМО), dirbo TSRS ambasadoje Nyderlanduose, vėliau dirbo TSRS Užsienio reikalų ministerijos centriniame aparate. 1971–1979 m. - TSRS užsienio reikalų ministro pavaduotojo padėjėjas. Vėliau iki 1986 m. buvo TSRS ambasados Šveicarijoje patarėjas, ministras patarėjas.
1986–1988 m. - TSRS URM ekspertas, ministerijos Pirmojo Europos skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1989–1992 m. - TSRS (vėliau Rusijos) Generalinis konsulas Miunchene.
Pirmasis Rusijos ambasadorius Lietuvoje (dirbo nuo 1992 m. rugpjūčio 6 d. iki 1996 m. rugpjūčio 15 d.). .
Červenikas
Červenikas  – gyvenvietė Slovakijos vakaruose, netoli Bratislavos.
Istorija
Gyvenvietė pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1113 m. Viduramžiais priklausė Vengrijos karalystei.
Buvo vadinama Verušvaru. Netoli gyvenvietės pastatyta Leopodavos tvirtovė, kuri turėjo atlaikyti turkų Osmanų puolimus.
1919 m. prijungtas prie naujo valstybinio darinio Čekoslovakijos. Nuo 1948 m. vadinamas Červeniku.
Nuo 1993 m. gyvenvietė yra nepriklausomos Slovakijos teritorijoje.
Herodas Atikas
Heròdas Ãtikas (graik. Ἡρώδης ὁ Ἀττικός, 101 m. Maratone – 177 m. Maratone) – senovės Atėnų retorikas, filosofas ir filantropas. Antrosios sofistikos senovės graikų literatūroje atstovas, atikizmo šalininkas. Dėstė retoriką Romos imperatoriams Markui Aurelijui ir Lucijui Verui, 143 m. Romos konsulas
Laikomas „viena žymiausių Antoninų laikotarpio asmenybių“, garsėjo savo lėšomis pastatytais statiniais – odeonu ir stadionu Atėnuose, nimfėju Olimpijoje. Parašė kalbų, diatribių (pokalbių su įsivaizduojamu pašnekovu), laiškų. Išliko viena Herodo Atiko kalba – „Apie valstybę“.
Šeimos kilmė
Herodas Atikas gimė 101 m. e. m., valdant Trajanui. Jo šeima, Atėnų Kerikė, buvo nepaprastai turtinga ir teigė esanti kilusi iš Miltiado, Kimono ir net didvyrio Ajako. Nuo Julijaus-Klaudijaus laikotarpio jie taip pat turėjo Romos pilietybę. Jo senelis iš Tiberijus Klaudijus Hiparchas, milžiniškų turtų turintis atėnietis, buvo imperatoriaus Vespasiano nuteistas nusižudyti ir konfiskuoti turtą, tačiau Hiparchas sugebėjo nuslėpti didžiąją dalį savo turto per tą laiką, kol buvo teisiamas, ir taip išgelbėjo turtus nuo konfiskavimo. Kai imperatorių pakeitė Nerva, Hiparcho sūnus Tiberijus pranešė imperatoriui, kad savo namuose „aptiko“ lobį. Nerva leido jam turtais naudoti, kaip jis nori. To pasėkme, Tiberijaus sūnus Herodas Atikas buvo ne tik labai turtingas, bet galbūt ir turtingiausias žmogus rytinėje Romos imperijos dalyje.
Politinis gyvenimas
Pirmąsias valstybines pareigas Herodas Atikas gavęs 122 m. buvo atsakingas už žemės ūkio prekių kainų priežiūrą. 126–127 m. jis buvo išrinktas tituliniu archontu; gimnazijos ir miesto efai, dėkodami už jo globą, pastatė jam statulą. Kitais metais imperatorius Adrianas antrą kartą apsilankė Atėnuose. Jo gyvenamoji vieta nėra tiksliai žinoma, tačiau tikėtina, kad imperatorius apsistojo pas Erodą. Tuo metu jis jau buvo gavęs senatoriaus rangą ir oficialiai įtrauktas į imperatoriaus draugų sąrašą – inter amicos (imperatoriaus patarėjų titulas).
Apie 131 m. jis pradėjo romėnų cursus honorum – ėjo imperatoriaus kvestoriaus pareigas. Po trejų metų jis tapo pretoriumi. Tuo pat metu Herodas Atikas ėmė garsėti kaip oratorius ir retorikos mokytojas. Tarp jo mokinių buvo ir būsimasis imperatorius Markas Aurelijus. 135 m. jis buvo paskirtas Mažosios Azijos laisvųjų miestų korektoriumi (imperatoriaus finansų inspektoriumi). Pasinaudodamas proga, jis aplankė Laodikėjos oratorių Polemoną Smirnoje, kuris kalbėjo prieš jį ir gavo dosnią 250 000 drachmų sumą kaip atlygį. Jis ypač daug dėmesio skyrė Aleksandrijai Troadėje, akveduko statybai išleisdamas daugiau nei dvigubai daugiau lėšų nei Adriano patvirtintas biudžetas. Kai imperatorius pasiskundė Herodui Atikui dėl šių išlaidų, Atikas atsakė, kad nereikia nerimauti, ir padengė skirtumą. Pasitraukęs iš pareigų Herodas Atikas vėl atsidėjo retorikai.
137–138 m. mirė Herodo Atiko tėvas Tiberijus. Jis paliko testamentą, kuriuo kiekvienam Atėnų piliečiui vyrui skyrė metinę vienos minos rentą, kuri 12 000 gavėjų sudarė 24 milijonų drachmų kapitalą. Herodas nedelsdamas užginčijo testamentą, remdamasis tuo, kad Romos piliečio dovana „ne piliečiui“ turi būti saugoma patikėjimo forma, todėl testamento vykdytojas turėjo teisę nepaisyti. Remdamasis šiuo teisės punktu, jis pasiūlė kompromisą: vietoj metinės rentos mokėti vienkartinę penkių minų išmoką. Atėniečiai sutiko, bet tik tam, kad iš pažadėtos sumos būtų išskaičiuotos jo ir jų protėvių skolos Herodijos bankui. Galiausiai mirusiojo Atikaus valia buvo naudinga tik nedaugeliui piliečių. Atrodo, kad Herodas Atikas net panaikino tėvo palikimus, skirtus įvairioms liturgijoms. Filostratas pažymi, kad atėniečiai „jautėsi apiplėšti iš savo palikimo ir niekada nenustojo nekęsti Herodo“. Romoje jam net buvo iškelta byla. Galiausiai Herodas Atikas buvo išteisintas, galbūt dėl savo ryšių su Marku Aurelijumi, naujojo imperatoriaus Antonino Pijaus įvaikiu.
Tačiau 139 m. Herodas Atikas buvo išrinktas vadovauti Didžiosios Panatėnės komisijai tikriausiai todėl, kad atėniečiai negalėjo sau leisti išstumti tokio turtingo žmogaus iš liturgijos. Šia proga jis liepė restauruoti Panhelenų stadioną iš balto marmuro, todėl kai kurie piliečiai teigė, kad šis pavadinimas buvo pelnytas, nes pastatas buvo pastatytas visų atėniečių lėšomis. Tuo pat metu jis vedė su Antoninais susijusią Appia Annia Regilla; susilaukė penkių vaikų, tarp kurių buvo du sūnūs – Bradua ir Regillus. miniatiūra|305x305px|Herodo Atiko Odeonas. 153 m. olimpinėse žaidynėse jo kalbos buvo entuziastingai sutiktos: minia jį vadino antruoju Demostenu. Jo žmona gavo Demetros Chamynės kunigystę, kuri jai leido būti vienintele ištekėjusia moterimi, stebinčia žaidynes. Apsidžiaugęs jis finansavo akveduko, jungiančio Alfėją su Olimpija bei nimfėjaus statybą. Likęs dešimtmetis buvo niūresnis: mirė vyriausias sūnus Regilas ir duktė Atėnė, po to – žmona Regilė, kurią nužudė vienas iš jo laisvųjų. Jos garbei Atėnuose jis liepė pastatyti jos vardu pavadintą Odeoną, Triopioną (Demetros šventovę) Via Appia gatvėje, netoli Cæcilia Metella kapo. Nepaisant to, sklando gandai, kad jis liepė nužudyti savo žmoną. Regillos brolis Bradua pateikė skundą, bet buvo išteisintas. Galiausiai paskutinė jo duktė Elpinė mirė 161 m.
Herodas mirė nuo tuberkuliozės 177 m. pab. Jis pats parašė savo epitafiją:"Čia guli Herodas iš Maratono, Atiko sūnus. Jo palaikai ilsisi šioje kapavietėje, jo šlovė žinoma visame pasaulyje."