cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Talsai
Istorija
thumb|left|Talsų piliakalnis Nuo 1561 m. Talsai priklausė Kuršo ir Žiemgalos kunigaikštystei. 1647 m. Talsuose įkurta geležies lydymo manufaktūra, gyvenvietė suklestėjo. Talsų augimą sutrikdė ATR–Švedijos karas (1600–1629), 1657 m. maras, pilies sunaikinimas 1659 m. švedų puolimo metu, Šiaurės karas (1700–1721), 1710 m. maras (Talsuose likę gyvi tik 10 žmonių) ir 1733 m. gaisras. Po maro ir gaisro Talsai sunyko, liko tik nežymiu kaimišku centru, o XVIII a. pabaigoje pradėjo atsigauti: į gyvenvietę leista keltis žydams, daugėjo gyventojų, pagyvėjo ekonominė veikla. 1819 m. Talsai tapo apskrities centru, 1819 ir 1829 m. iš Kandavos į Talsus perkeltos administracinės įstaigos. XIX a. viduryje Talsai turėjo 1000 gyventojų, 70 namų, liuteronų bažnyčią, sinagogą, krautuves, dirbtuves, malūną, viešbutį, alaus bravorą. 1870 m. pradėtos grįsti gatvės, 1884 m. įrengtas gatvių apšvietimas. 1894 m. Talsams suteiktos ribotos miesto teisės.
XIX a. pabaigoje mieste buvo daugiau nei 4000 gyventojų, degtukų, likerio, du selterio fabrikai, alaus darykla, vilnų karšykla, spaustuvė, 127 amatininkų dirbtuvės ir 22 smuklės. Per 1905 m. revoliuciją Talsuose kilo ginkluotas maištas, kovose su baudžiamąja ekspedicija miestas apšaudytas patrankomis, sudegintos dešimtys namų. Pirmojo pasaulinio karo metu sumažėjo gyventojų, kariuomenės reikmėms pro Talsus nutiestas siaurasis geležinkelis. 1917 m. Talsai gavo pilnas miesto teises, tačiau miesto plėtrą sustabdė sovietų valdžios, bermontininkų ir landesvero karo veiksmai. Po karo miestas atsigavo, augo ūkis ir gyventojų skaičius. XX a. ketvirtajame dešimtmetyje Talsuose klestėjo smulkus verslas: buvo 300 prekybos ir apie 270 pramonės ir amatų įmonių. 1935 m. mieste gyveno 4116 žmonių (iš jų 82 % latvių, 12 % žydų ir 3,5 % vokiečių), veikė paštas, telegrafas, telefonų tinklas, geležinkelio stotis, kinoteatras.
Sovietmečiu Talsai buvo rajono centru, mieste veikė metalo gaminių gamykla, avalynės fabrikas, siuvimo, dailės dirbinių įmonės, alkoholinių gėrimų gamykla, pieninė, mėsos ir duonos kombinatai. Nuo 2009 m. – savivaldybės centras.
Geografija
thumb|Talsų ežeras iš pietryčių pusės Miestas įsikūręs Šiaurės Kuršo aukštumos Vanemos kalvyno šiaurės rytiniame pakraštyje. Vakariniame miesto paribyje prasideda Kuršo žemumos Ugalės lyguma, šiauriniame – Dundagos pakiluma. Pietryčių–šiaurės vakarų kryptimi miestą kerta gili įduba, kurioje telkšo du ežerai: Vilkmuižos (šiaurėje, plotas 10 ha) ir Talsų (pietuose, 3,6 ha). Anksčiau abu ežerai jungėsi, dabar jie nutolę vienas nuo kito kelių šimtų metrų atstumu. Iš Vilkmuižos ežero išteka Dzelzupė, Stendės intakas. Įdubos kraštai kalvoti, aukšti. Talsų ežero pietvakariniame krante stūkso Kėninkalnas (Ķēniņkalns), iškilęs virš ežero paviršiaus 30 m (93,3 m virš jūros lygio), miesto rytiniame pakraštyje – Dagių kalnas (Daģu kalns, 102,2 m virš jūros lygio).
Gyventojai
Talsų demografinė raida pagal Latvijos Centrinės statistikos valdybos duomenis:
Latvijos Centrinės statistikos valdybos duomenimis, 2022 m. Talsuose gyveno 8738 žmonės, iš jų 93,2 % (8143) – latvių, 2,6 % (223) – rusų, 0,7 % (60) – lenkų, 0,7 % (58) – baltarusių. Lietuvių užrašyta 28 (0,3 %).
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Talsai yra užmezgę partnerystės ryšius:
Širvintų kraštas
Širvintų kraštas – Širvintų krašto laikraštis, einantis nuo 1950 m. sausio 1 d. Širvintose, I. Šeiniaus g. 13-3.
Istorija
Iki 1950 m. lapkričio mėn. Širvintų apskrities laikraštis, nuo 1950 m. lapkričio mėn. – LKP Širvintų rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos organas. 1963–1965 m. panaikinus Širvintų rajoną laikraštis nebuvo leidžiamas. 1965 m. atkūrus rajoną, vėl pradėtas leisti rajono laikraštis – LKP Širvintų rajono komiteto ir Liaudies deputatų tarybos organas. Nuo 1990 m. – rajono laikraštis, nuo 1995 m. Nr. 68 – krašto laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Vasmangas“, nuo 2007 m. UAB „Danielita“.
1950 m. ėjo kartą-du kartus, 1951–1955 m. – du kartus, vėliau – triskart, nuo 1990 m. – du kartus per savaitę. Iki 1989 m. balandžio 1 d. vadinosi „Lenino vėliava“, nuo 1989 m. balandžio 3 d. „Širvinta“, nuo 2007 m. „Širvintų kraštas“.
Spausdino Širvintų spaustuvė, nuo 1962 m. – Ukmergės spaustuvė. Tiražas 1945 m. – 1000 egz., 1987 m. – 5800 egz., 1997 m. – 2500 egz., 2010 m. 18000 egz.
Redakcijoje dirbo: A. Bareckienė, Gintaras Bielskis, Steponas Liktoravičius.
Mikronezijos Federacinių Valstijų geografija
thumb|right|210px|Nukuoro sala Mikronezijos Federacinės Valstijos (MFV) susideda iš 607 salų, užimančių 2900 km² plotą. Jos užima didesnę dalį Karolinų salyno.
Klimatas
Mikronezijos klimatas yra šiltas, tropinis. Nuo gruodžio iki balandžio būna sausros sezonas, o lietingiausi periodai - tarp liepos ir spalio. Visus metus temperatūra svyruoja tarp 26-32 °C, o vandens temperatūra tarp 28-29 °C. Mikronezijoje dažnai pasitaiko taifūnai.
Rimučiai (reikšmės)
Rimučiais vadinami kaimai:
Limono provincija
Limono provincija  – viena iš 7 Kosta Rikos provincijų, išsidėsčiusi šalies rytinėje dalyje. Administracinis centras – Limonas.
Geografija
Provincija apima visą rytinę Kosta Rikos dalį: ribojasi su Heredijos, San Chosė ir Kartago provincijomis vakaruose, su Puntarenaso provincija – pietvakariuose, su Panama – pietuose ir su Nikaragva – šiaurėje. Iš rytų skalauja Karibų jūra. Vakarinė ir pietinė provincijos dalis išraižyta kalnų (Talamankos Kordiljera), o likusią dalį užima žema, pelkėta, džiunglėmis apaugusi lyguma. Svarbiausios upės – Siksaola, Reventasonas, Čiripo, San Chuanas. Pakrantėje driekiasi paplūdimiai, greta yra nedidelių salų ir rifų. Yra keletas saugomų teritorijų, iš kurių žymiausia – Tortugero nacionalinis parkas, taip pat priklauso dalis La Amistado tarptautinio parko.
Demografija
Limono provincija išsiskiria nuo likusios šalies savo etnine sudėtimi – 75 % gyventojų yra mišrios kilmės (metisai, mulatai ir kt.), čia gyvena didžiausia juodaodžių bendruomenė (16 %), yra palyginti nemažai indėnų (7 %). Be ispanų kalbos, Limono provincijoje paplitusi anglų kilmės kreolų kalba Mekatelyu.
Administracinis suskirstymas
Limono provincija padalinta į 6 kantonus (skliaustuose – administracinis centras, jei jo pavadinimas nesutampa su kantono): thumb|left|200px|Kantonų žemėlapis
Piko da Neblinos nacionalinis parkas
Piko da Neblinos nacionalinis parkas apima indėnų janomamų teritoriją, todėl norint patekti į parką, reikia gauti specialų leidimą. Atvykstama per San Gabriel da Kašoeiros gyvenvietę, iš kurios, norint pasiekti kalnus, reikia 3-4 dienas keliauti džiunglėmis. Parke nėra jokios turistinės infrastruktūros ar medicininės pagalbos. Be Amazonijai būdingos maliarijos ir geltonojo drugio, Neblinos regione yra paplitusi endeminė liga onchocerkozė, pernešama mašalų, ir galinti sukelti visišką apakimą.
Claude Simon
Klodas Simonas (, 1913 m. spalio 10 d. Antananaryvas – 2005 m. liepos 6 d. Paryžius) – prancūzų rašytojas ir Nobelio literatūros premijos laureatas 1985 m. Vienas žymiausių modernizmo rašytojų Prancūzijoje.
Biografija
Tėvai buvo prancūzai, tėvas dirbo valstybės administracijoje, mirė per Pirmąjį pasaulinį karą. Užaugo su motina ir jos gimine Perpinjane, Roussillon vyno srities centre.
Baigęs Stanislo koledžą Paryžiuje ir laikinai paviešėjęs Oksforde ir Kembridže, pradėjo studijuoti dailę André Lhote akademijoje. Tuo metu daug keliavo po Ispaniją, Vokietiją, Tarybų Sąjungą, Italiją ir Graikiją. Ši ir Antrojo pasaulinio karo patirtis pastebima jo kūriniuose. Karo pradžioje, 1940 m., kovėsi Meze ir nacių buvo paimtas į nelaisvę. Pabėgęs prisidėjo prie pasipriešinimo. Tuo metu baigė romaną „Triukas“ (Le Tricheur, išleistas 1946 m.), kurį pradėjo prieš karą.
Vėliau gyveno Paryžiuje ar Salces kaime versdamasis vyno auginimu ir rašymu, o kartais lankydavosi Pirėnuose. 1951 m. vedė Yvonne Ducing, o 1978 m. vedė Rhea Karavas.
1961 m. pelnė Ekspres prizą už „Flandrijos kelią“ (La Route des Flandres), o 1967 m. Mediči prizą už „Istoriją“ (Histoire). 1973 m. tapo Rytų Anglijos universiteto garbės daktaru.
Bagaslaviškis (viensėdis)
Bagaslaviškis – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, prie Bagaslaviškio miestelio.
Rimučiai
Rimučiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, šalia kelio Molėtai–Žalvariai–Giedraičiai. Kaime yra žvyro karjeras, Skorpiono autotrasa.
Istorija
1654 m. minimas Videniškių bažnyčios krikšto metrikų knygoje. 1744 m. Romance kaimas, kuri galima tapatinti su Rimučiais, užrašytas Vilniaus vyskupijos sinodo nutarimuose. Tada jis priklausė Dubingių parapijai.
Egodokumentika
Egodokumentika  – mokslo šaka, tirianti egodokumentus (t. y. asmeninius laiškus, dienoraščius, atsiminimus ir pan.). Lietuvoje tik pastaraisiais metais besiformuojantys egodokumentikos tyrimai Vakarų Europoje turi pakankamai gilias ir stiprias šaknis.
Egodokumentikos ištakos
Terminas egodokumentika atėjo iš Olandijos. Pirmasis jį 1958 m. panaudojo olandų mokslininkas Jakobas Preseris, tyrinėjęs trauminę žydų atmintį ir po Antrojo pasaulinio karo gavęs užduotį ištirti žydų genocido aukų liudijimus, juos patikrinti ir parengti žydų istoriją Nyderlanduose nacių okupacijos metais (tokia knyga pavadinimu „Pelenai vėjyje“ buvo išleista 1965 m. ir tapo bestseleriu). Egodokumentą J. Preseris suprato ir apibrėžė kaip asmeninio pobūdžio istorijos šaltinį, kuriame autorius rašo apie savo asmeninius išgyvenimus ir viską, kas jam tuo metu rūpi. Tuose įrašuose paminimi ir autoriaus džiaugsmai, rūpesčiai, net tą akimirką apvaldžiusios emocijos.
Kas priskiriama egodokumentams?
Egodokumentika įvardija ir apibūdina dienoraščius, atsiminimus, autobiografiją, laiškus, kelionių aprašymus, namų albumus ir kai kuriuos kitus su visomis šiomis sritimis susijusius tekstus (pvz., testamentus), atsiradusius privačioje aplinkoje ir rašytus dažniausiai pirmuoju asmeniu.
Egodokumentika apibūdina ir šaltinius, kuriuose žmogus rašo apie save ne vien savo noru, bet ir verčiamas išorinių veiksnių, aplinkybių, pvz., tardymo apklausos metu, liudininkų parodymuose, skunduose, teismo procesų medžiagoje.
Vėliau specifines prasmes į šių sąvokų turinį įvedė skirtingų šalių istorikai ir raštijos literatūrinio palikimo tyrinėtojai, tad istorikai, archyvarai, bibliotekininkai ar senosios raštijos tyrinėtojai kartais ne iškart susikalba. Tai priklauso ir nuo kultūrinių skirtumų, istorinės patirties, tradicijų, religijų kitoniškumo, taigi nuo mentalinių kiekvienai atskirai tautai būdingų dalykų.
Egodokumentais laikomi pavyzdžiai
Žemiau pateikiame kelis pavyzdžius, kad suprastume kas vis dėlto tiksliau gali būti priskiriama egodokumentams.
Anos Frank dienoraštis kaip egodokumentas
Atėjus į valdžią Adolfui Hitleriui, Frankų šeima emigravo į Amsterdamą, bet žydų persekiojimai prasidėjo ir čia, todėl vėliau visa šeima atsidūrė koncentracijos stovykloje. Ana mirė 1945 m. kovo pradžioje, nesulaukusi šešiolikos metų, Bergeno-Belzeno koncentracijos stovykloje.
Ana Frank garsi dėl savo dienoraščio, kurį rašyti pradėjo būdama vos trylikos metų. Tada Ana Frank jį gavo gimtadienio proga. Mergina dienoraštyje aprašė kiekvieną savo gyvenimo dieną. Pirmąjį Anos Frank dienoraščio leidimą, jos tėtis Otas Frankas leido išleisti prieš tai išėmęs asmenines, intymias vietas, kurių nenorėjo viešinti dėl savo dukros privatumo išlaikymo. Tačiau antrame leidime Otas Frankas leidėjams davė originalą, su visomis detalėmis, norėdamas atskleisti tikrąsias to meto žydų gyvenimo sąlygas.
Anos Frank dienoraštis yra vienas geresnių egodokumento pavyzdžiui. Jame mergina aprašo kiekvieną savo gyvenimo dieną, kasdienybę, savo jausmus, kuriuos jautė būtent tam tikrą akimirką.
Daugelis egodokumentų gali būti neišlikę. Senovėje populiarios giminės knygos – Silvos – taip pat laikomos egodokumentais.
Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio memuarai
Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis (lenk. Mikołaj Krzysztof Radziwiłł (Sierotka); 1549 m. rugpjūčio 2 d. Čmieluve – 1616 m. vasario 28 d. Nesvyžiuje) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės karinis veikėjas, kartografas.
Po tėvo mirties 1565 m. gegužės 28 d. 1566 m. rudenį jis leidosi į lemtingą kelionę į Italiją, aplankė Romą, Milaną, Veneciją, Paduvą. Šios kelionės metu tėvo išauklėtas protestantu jaunuolis perėjo į katalikų tikėjimą. 1575 m. Radvila davė įžadus aplankyti Viešpaties kapą Jeruzalėje. Taip dėl stipraus tikėjimo Našlaitėlis tapo pirmuoju lietuvių piligrimu bei išsiruošė į šventą kelionę. Kelionė truko daugiau nei metus, su palyda jis aplankė Veneciją, Kretą, Kiprą ir pro Damaską birželio mėnesį pasiekė Jeruzalę, vėliau Našlaitėlis leidosi į Egiptą, lankėsi Kaire, buvo pirmasis lietuvis matęs Egipto piramides ir senąją Egipto kultūrą. Visą savo kelionę Našlaitėlis plačiai aprašė dienoraštinio tipo memuaruose. Jėzuitų paskatintas, Našlaitėlis pagal memuarus nusprendė išleisti knygą pavadinimu Kelionė į Jeruzalę. Jos pirmas lotyniškas leidimas atnešė Našlaitėliui pasaulinę šlovę. Knyga vertinama dėl unikalių geografinių, architektūrinių, archeologinių, antropologinių ir kultūros istorijos žinių pateikimo.
Našlaitėlio memuarai yra vienas iš sėkmingiausių Lietuvos egodokumentų pavyzdžių, pasisekimo sulaukęs toli už šalies ribų ir tapęs pirmuoju lietuvių bestseleriu Europoje.
Egodokumento terminas
Terminas egodokumentas pakankamai skambus tačiau keliantis ir nemažai klausimų. Iš lotynų kalbos išvertus žodis „ego“ reiškia „aš“. Šioje vietoje susiduriame su problema, nes versti tiesiogiai „aš dokumentas“ negalime. Verčiant taisyklingai iš anglų kalbos, lietuvių kalboje sąvoka egodokumentas turėtų būti įvardyta kaip „mano liudijimas“, „mano požiūris“ ar pan.
Terminas egodokumentas lietuviškajame mokslo diskurse nėra išplėtota. Istorikai vartoja asmeninio dokumento, priešpastatomo pragmatiniam dokumentui arba dalykinei raštijai, sąvoką; literatūrologai siūlo intymiosios raštijos sąvoką, kurią, remiantis Lietuvių literatūros enciklopedija, žanriniu požiūriu sudaro Atsiminimai, Dienoraštis, Autobiografija, Laiškas.
Mokslininkams sunku susikalbėti, jeigu skirtingų kalbų atstovai nevienodai supranta vieną ar kitą terminą. „Jeigu tai adekvataus vertimo sunkumai, tuojau pat iškyla kiekvienos kalbos sistemos ir savitumo dalykai, taigi ir išverčiamumo į kitas kalbas, komunikavimo, kartu ir tekstiškumo problema“.
Dokumentotyra lygi egodokumentikai?
Egodokumento terminas pakankamai aiškiai apibrėžia komunikacijos ir informacijos mokslininkų, taip pat kultūros ir literatūros istorikų požiūrį į egodokumentus kaip tam tikrą asmeninės raštijos kategoriją, kuri ligi šiol Lietuvoje buvo skirstoma į skirtingas sritis (formalioji bibliotekų ar archyvų klasifikacija). Visgi pasiūlymas dėl kito termino ne iki galo atskleidžia egodokumentikos esmę – egodokumentiniuose tekstuose tiesiogiai ar nesąmoningai dažniausiai liudijama apie save.
Socialinių tinklų istorija
Terminą „socialiniai tinklai“ 1954 metais įvedė Mančesterio sociologas James Barnes. Šiuo terminu buvo apibrėžiamas žmogaus kontaktų ratas. Antroje XX a. pusėje šis terminas tapo labai populiarus ir socialinių tinklų viršūnėmis (mazgais) laikomi ne tik individai, tačiau ir bet kurie kiti aktoriai (individai, organizacijos, grupės – bet koks susijusių subjektų rinkinys, angl. actors), susieti socialiniais ryšiais.
Virtualių socialinių tinklų (angl. Online social networks, OSNs; Social Network Sites, SNS) pradžia laikomas interneto atsiradimas. Plačiąja prasme visą saityno (žiniatinklio) erdvę galima laikyti virtualiu socialiniu tinklu, kurį aprašo didžiulis grafas, grafo viršūnės – atskiri tinklalapiai, o hypernuorodos – grafo lankai, jungiantys viršūnes. Virtualaus socialinio tinklo ir saityno struktūra turi daug bendro, nes juos sieja socialinis komponentas.
Išradus internetą atsirado ir pirmosios elektroninės skelbimų lentos. Jos užtikrino efektyvų bendravimą, taip pat suteikė galimybes vartotojams lengvai susisiekti su centrine sistema, kur jie galėjo įkelti failus, siųsti žinutes kitiems tinklo vartotojams. Didžioji dalis elektroninių skelbimų lentų buvo lokalios, nes to meto technologijos nebuvo labai pažengusios ir ribojo šių sistemų lankstumą, bei patogumą, keistis buvo galima tik elektroninėmis knygomis ar nesudėtingais failais. Elektroninių skelbimų lentų populiarumas ir dėmesys į jas išaugo XX a. 80-aisiais ir 90-asiais metais, kai internetas pradėjo sparčiai vystytis ir pradėjo užimti vis didesnę dalį žmonių gyvenimuose. 1970 m. atsirado ComputeServe sistema. ComputeServe tinklo dalyviams buvo suteikta galimybė perduoti failus ir gauti leidimą peržiūrėti naujienas ar įvykius vykstančius tuo metu. Šį tinklą galima lyginti su šių laikų forumais ir jų sistemomis. Žemiau pateikiama lentelė, kurioje įvardyti XXI amžiuje populiariausi socialiniai tinklai visame pasaulyje.
Populiariausių socialinių tinklų dvidešimtukas (pagal registruotų vartotojų skaičių)
Dabartinių socialinių tinklų pradžia yra laikomas AOL korporacija (America Online), sukurta ir užtvirtinta 1983 metais. AOL buvo galima atlikti profilių, kuriuose pateikiama informacija apie vartotoją, paiešką. Būtent taip prasidėjo didysis egodokumentikos šuolis. 1997–2001 metais atsirado puslapiai, kuriuose buvo įvairūs profilių ir viešai matomų draugų išsireiškimai ar vadinamieji postai. AsianAvenue.com, BlackPlanet.com, Migente.com pagalba buvo suteikta galimybė, kurti personalinius, profesinius ar pažinčių profilius. Vartotojai galėjo identifikuoti savo draugus, profiliuose neprašydami patvirtinti ryšių.
Kaip socialiniai tinklai veikia šiuolaikinius žmones?
Dauguma šiuolaikinių žmonių nemažai laiko skiria socialiniams tinklams, net dirbdami ar besimokydami jie naršo juose ar skelbia įvairią informaciją. Labai maža dalis mūsų susimąsto, kokia visgi įtaką mums turi socialiniai tinklai. Mes pateikiame newsme.com.ua sudarytą sąrašą, kuris parodo, kaip visgi mums daro įtaką skelbiama egodokumentika socialiniuose tinkluose ir naršymas juose.
Taigi iš sąrašo galime spręsti, kad socialiniai tinklai kuo toliau, tuo labiau skverbiasi į kiekvieno mūsų gyvenimą ir užima vis didesnę jo dalį. Tame yra ir gerų, ir blogų dalykų, kurie visgi priklauso nuo mūsų pačių ir mūsų požiūrio į egodokumentiką, kurią mes skleidžiame pasauliui.
Egodokumentikos kūrimas socialiniame tinkle „Facebook“
Facebook (angl. face – 'veidas', book – 'knyga'; pažodžiui Facebook – „veidaknygė“) – interneto platforma, interneto bendruomenė. Facebook užsiregistravę nariai gali patalpinti savo profilį (asmens aprašą), įkelti nuotraukų, paveikslėlių, video failų bei nurodyti ryšius su draugais, pažįstamais asmenimis ir kt. Bendruomenėje gali būti kuriami fotoalbumai, vidinės grupės (pagal interesus, pomėgius ir kt. kriterijus), keičiamasi žiniomis tarp grupės narių ir bendraujama kitomis formomis.
Socialinis tinklas Facebook yra itin patogi platforma kiekvienam žmogui be didelių pastangų kurti savo gyvenimo aprašymą nuolat jį tobulinant, plečiant, keičiant. Dabartiniai socialiniai tinklai sėkmingai keičia visa tai, ką buvo įprasta laikyti egodokumentika. Facebook, būdamas itin populiarus ir didelę funkcijų įvairovę teikiantis socialinis tinklas tampa tuo įrankiu, kuriuo žmonės kuria savo asmenybės aprašymą. Iš tikrųjų, Facebook profilis yra virtęs savotišku egodokumentu, kuris gali daug ką pasakyti apie jo autorių.
Facebook sandara
Kaip ir kiekviena interneto svetainė, taip ir Facebook pasižymi tam tikra struktūra ir ypatumais. Žemiau pateikiamos svarbiausios socialinio tinklo dalys ir atliekamos funkcijos.
Laiko juosta
Kita Facebook asmenybės identifikacijos sritis yra asmeninė laiko juosta, kitaip vadinama „siena“. Čia talpinamos žmogaus rašomos naujienos bei veikla socialinio tinklo ribose arba už jų. Galimybės yra neribotos, o bendrai dedama informacija – ryškus kuriančio žmogaus asmenybės atspindys.
Bendravimas
miniatiūra|dešinėje|„Facebook messenger“ ikona.
Facebook leidžia ne tik rašyti savo asmenybės istoriją internete, bet ir yra efektyvi komunikacijos priemonė. Čia yra daugybė įrankių žmonėms bendrauti, kuriant tiek asmeninius, tiek grupinius susirašinėjimus ar net video skambučius bei bendras draugų, kolegų, bendramokslių grupes. Facebook susirašinėjimo programėlė „Messenger“ suteikia informacijos ir apie šalimais esančius draugus, ir apie tai, ar šiuo metu jie yra prisijungę prie tinklo ar ne. Įvairūs susirašinėjimai ar informacija, perduota jų metu, yra saugoma bei niekur nedingsta, tad kaip ir laiškai visa tai tampa šiuolaikinės egodokumentikos pavyzdžiu.
Planavimas, organizavimas
Šiandien Facebook tampa ir itin patogiu laiko planavimo bei renginių, įvykių organizavimo įrankiu. Event‘ų, grupių kūrimas paprastina renginių komunikaciją, suteikia galimybes informacijai pasiekti platesnę auditoriją. Taip pat tai leidžia daugiau sužinoti apie žmogų – kur jis eina, kokiuose renginiuose dalyvauja, prie kurių grupių nusprendžia prisijungti bei kokios temos jį domina.
Apibendrinimas
Gana pagrįstai galima pasakyti, kad Facebook paskyros yra vartotojų kasdien rašoma, keičiama bei papildoma egodokumentika, būdas saviraiškai. Facebook profilis iš tikrųjų apie žmogų gali pasakyti viską, pradedant vardu bei pavarde ir baigiant tuo, ką jis šiandien valgė pusryčiams ar kur praleido vasaros atostogas. Veikla visuose socialiniuose tinkluose ir ypač Facebook yra tapusi šiuolaikine egodokumentika bei būdu įsiamžinti.
Širvintų spaustuvė
Širvintų spaustuvė – spaustuvė, 1951–1962 m. veikusi Širvintose.
Istorija
Nuo 1951 m. spausdino rajono laikraštį „Lenino vėliava“ – iš pradžių lenkų kalba, vėliau – ir lietuvių kalba. 1951–1953 m. taip pat spausdino ir Širvintų MTS laikraštį „Spartuolis“. 1960 m. stambinant poligrafijos įmones, spaustuvė kaip skyrius prijungta prie tarprajoninės Ukmergės spaustuvės. 1962 m. balandžio 22 d. pasirodžius paskutiniam laikraščio „Lenino vėliava“ numeriui, Ukmergės spaustuvės Širvintų skyrius buvo uždarytas.
1965 m. vasario mėn. vėl pradėjus leisti Širvintų rajono laikraštį „Lenino vėliava“, spaustuvė nebuvo atkurta. Laikraštį (jis nuo 1989 m. vadinosi „Širvinta“) ėmė spausdinti Ukmergės spaustuvė.
Bialogardas
Bialogardas (kašub. Biôłogard) – miestas šiaurės vakarų Lenkijoje. Nuo 1999 m. priklauso Vakarų Pamario vaivadijai. Prieš tai buvo Košalino vaivadijoje (1950–1998 m.). Svarbus geležinkelio mazgas (Kolobžegas – Pila ir Gdanskas – Ščecino Stargardas). 24 716 gyventojų (2013 m. duomenys).
Miliūnai (Panemunis)
Miliūnai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Suvainiškio.
7 tūkstantmetis pr. m. e.
Septintasis tūkstantmetis prieš mūsų erą prasidėjo 7000-aisiais pr. m. e. ir baigėsi 6001-aisiais metais pr. m. e.
Kiti laikotarpiai
Tūkstantmečiai: 8 tūkstantmetis pr. m. e. – '''7 tūkstantmetis pr. m. e.''' – 6 tūkstantmetis pr. m. e.
Egzoterminis procesas
Egzoterminis procesas charakterizuoja procesą arba reakciją, kuri išskiria energiją (šilumos pavidalu). Pavadinimas kilęs nuo, reiškiančio „išorėje“ ir -thermic, reiškiančio „šildyti“. Priešingi egzoterminiams procesams yra endoterminiai procesai, kurių metu energija yra sunaudojama.
Egzoterminiai procesai yra:
Lietuva (Maladečina)
Lietuva  – kaimas vakarinėje Baltarusijos dalyje, Maladečinos rajone, Palačionių apylinkėje. Gyvenvietė šalyje pagarsėjusi atrastu dideliu monetų ir daiktų Litvos lobiu. Kaimas įsikūręs prie kelio Maladečina–Valažinas, už 3 km nuo Palačionių, 13 km nuo Maladečinos, 28 km nuo Valažino. Kaimo trobos išsidėsčiusios abipus kelio, apie 2 km atkarpoje, šalia Beržūnos upės pelkėto slėnio.
Geležinkelis
Šiauriniu kaimo pakraščiu praeina dvikelio geležinkelio linija Maladečina–Lyda. Iki 1941 m. tai buvo vienkelis geležinkelis. Antrąjį kelią, vykstant Antrajam pasauliniam karui, 1941–1942 m. nutiesė Vokietija, kariuomenės pajėgų ir karinės technikos pervežimams į frontą. Pradžioje traukinys Maladečina–Lyda kaime nestodavo. 1990 m. Litvos kaime buvo įrengta traukinių stotelė.
Iš pietų pusės prie kaimo yra siauruko stotis. Tai durpių perkrovimo stotis, pastatyta 1955–1960 m. šalia veikusios durpių įmonės. Beržūnos slėnio pelkėje durpės buvo iškasamos iki dugno ir sandėliuojamos, po to pakraunamos į siauruko vagonus ir išvežamos. 2012 m. duomenimis, buvusio durpyno vietoje tyvuliavo ežerai ir duobės, dalis teritorijos sukultūrinta ir pritaikyta žemės ūkiui vystyti.
Archeologija
XX a. paskutiniame dešimtmetyje vykdant kaimo pakraštyje kasimo darbus, buvo rastas lobis – senos monetos ir sidabrinis puošnus diržas, sudarytas iš ornamentais puoštų apvalių sidabrinių plokštelių. Maskvos Tretjakovo galerijos meno ekspertai aukštai įvertino radinį, priskirdami jį Vytautui Didžiajam. Kaip manyta, diržą jam padovanojo Chadži-Girėjus, Krymo chanas. tuo metu buvęs LDK sąjungininku. Vertingas radinys ne kartą keitė šeimininkus, buvo bandoma nesėkmingai parduoti aukcione (įvertintas 80 tūkst. JAV dol.). Vytauto diržas pripažintas muziejine ir valstybės vertybe, kuri negali būti išvežta už Baltarusijos ribų. Radiniu domėjosi ne tik vietos teisėsauga, bet ir Lietuvos diplomatai.
Zalesiai (Grajevo apskritis)
Zalesiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vonsošo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į rytus nuo Vonsošo, apie 14 km į pietus nuo Grajevo ir apie 68 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Prapuntas
Į Prapuntą suteka šešetas upelių (vienas – iš Dauniorio ežero), pietuose išsruvena V-1 upokšnis į Veliuonį.
Ežerėvardis Prapùntas vedamas iš priešdėlio pra- ir veiksmažodžio pùsti/puñta („tinti, brinkti, pūstis“).
thumb|left|235px|Prapuntas iš Buteliūnų pusės
Snieglenčių sportas 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Snieglenčių sporto rungtys 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse vyko Roza Chutoro slidinėjimo centre, vakarų Kaukaze. Nuo 2014 m. vasario 8 iki 17 dienos buvo surengtos keturios atskiros snieglenčių rungtys – tradicinės pusvamzdžio, kroso, paralelinio didžiojo slalomo bei debiutavusios olimpinėse žaidynėse akrobatinio nuolydžio ir paralelinio slalomo rungčių varžybos.
Lauras Bielinis
Lauras Bielinis (g. 1957 m. birželio 30 d. Vilniuje) – Lietuvos politologas, socialinių mokslų daktaras, Vytauto Didžiojo universiteto profesorius.
Biografija
1976–1981 m. studijavo Maskvos M. Lomonosovo universitete, suteiktas filosofijos magistro laipsnis.
Snieglenčių sportas 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Dalyvaujančios šalys
Iš viso snieglenčių varžybose dalyvaus 243 sportininkai iš 31 šalies. Šiose varžybose debiutuos Kroatijos ir Serbijos sportininkai.
Lauras Bielinis
Biografija
2002 m. LR Prezidento rinkimų metu buvo Artūro Paulausko pasitikėjimo komandos narys. 2003 m. Baltarusijos instituto direktorius. 2006–2009 m. prezidento Valdo Adamkaus patarėjas, Vidaus politikos ir analizės grupės vadovas. Nuo 2012 m. Vytauto Didžiojo universiteto profesorius.
Lietuvos politologų asociacijos narys, vienas iš asociacijos steigėjų. Žurnalo „Agora. Politinių komunikacijų studijos" steigėjas, redakcijos kolegijos narys.
LR Prezidento dekretu 2021 m. sausio 15 d. paskirtas Lietuvos radijo ir televizijos komisijos nariu.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų kryptys: politinio teksto analizė, rinkimų technologijos ir politinė komunikacija.
Bronius Bieliukas
Bronius Bieliukas (1908 m. balandžio 26 d. Dugnai, Vilkaviškio apskr. – 1992 m. kovo 10 d. Jonkersas, Niujorko valstija) – lietuvių teisininkas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Baigė Marijampolės Rygiškių Jono gimnaziją. Baigė teisę Vytauto Didžiojo universitete.
Studijuodamas ketverius metus dirbo sekretoriumi pas advokatą Mykolą Sleževičių. Baigęs mokslus vertėsi advokatūra, iki 1944 m. žemės ūkio banko Kaune juriskonsultas. Per nacių okupaciją išrinktas Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos generaliniu sekretoriumi, rūpinosi pogrindinio laikraščio „Nepriklausoma Lietuva“ organizavimu, leidimu ir platinimu. 1943 m. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto pirmasis sekretorius ryšininkas. 1944 m. gestapo suimtas, kalėjo Bairoite (Vokietija); išlaisvintas JAV kariuomenės. Apsigyveno Niujorke. VLIK valdybos protokolo sekretorius, nuo 1964 m. Vykdomosios tarybos narys. Vienas Bendro Amerikos lietuvių šalpos fondo direktorių. 1950 m. vienas Lietuvių rezistencinės santarvės organizatorių ir veikėjų.
Gyvendamas ir aktyviai dalyvaudamas lietuvių išeivijos visuomeniniame, politiniame darbe, nepriėmė JAV pilietybės.
Baltic Pride
miniatiūra|2022 m. eitynės ([[Gedimino prospektas|Gedimino pr.)]]
Baltic Pride – kasmetinis LGBT ir juo palaikančių asmenų festivalis ir eitynės, nuo 2009 m. paeiliui vykstančios vienoje iš Baltijos valstybių sostinių – Taline, Rygoje arba Vilniuje. Savaitės trukmės festivalyje skatinama atkreipti dėmesį į lygiateisiškumo būtinybę visuomenėje, rengiamos eitynės skiriamos teisei būti savimi nepriklausomai nuo seksualinės orientacijos ar lytinės tapatybės.
Istorija
miniatiūra|2019 m. eitynės ([[Gedimino prospektas|Gedimino pr.)]]
Po ilgamečių bandymų valdžios institucijų leidimas organizuoti eitynes buvo gautas 2010 m. 2013 m. „Baltic Pride“ buvo surengtas nepaisant Vilniaus mero ketinimų iškelti eitynes iš miesto centro.
Pirmosios LGBT bendruomenės eitynės bei „Baltic Pride“ festivaliai Baltijos šalių sostinėse susilaukė aktyvaus pasipriešinimo iš kai kurių visuomenės grupių. 2015 m. į Rygą persikėlė „Europride“ – didžiausias Europoje LGBT festivalis. Tai buvo pirmasis „Europride“ renginys, surengtas posovietinėje valstybėje.
Renginiai ir kultūra
Nuo 2009 m. „Baltic Pride“ išaugo į kultūrinių, švietėjiškų ir pramoginių renginių savaitę. Koncertai, parodos, kino bei literatūros renginiai, kūrybinės dirbtuvės ir konferencijos skirtos LGBT kultūrai, dialogui diskriminacijos klausimais bei bendruomeniškumo skatinimui.
2010 m. „Baltic Pride“ programos dalimi tapo pirmasis Lietuvoje LGBT filmų festivalis. 2013 m. „Baltic Pride“ savaitės metu vyko pirmoji paroda apie LGBT bendruomenės meno įvykius Lietuvoje „Nuo sutemų iki aušros – 20 LGBT laisvės metų Lietuvoje“. 2016 m. prie Vilniuje organizuojamo „Baltic Pride“ festivalio prisidėjo lietuviškas LGBT festivalis „Kreivės“.
Organizacija ir tarptautinė parama
miniatiūra|2019 m. sambūris [[Lukiškių aikštė|Lukiškių aikštėje]]
„Baltic Pride“ organizuoja trys pagrindinės Baltijos šalių LGBT organizacijos – Lietuvos asociacija LGL, Latvijos organizacija „Mozaīka“ ir Estijos LGBT organizacija. Vieni reikšmingiausių festivalio rėmėjų – asociacija „ILGA-Europe“, švedų „RFSL“ federacija bei „Amnesty International“.
„Baltic Pride“ 2016: „Mes esame žmonės, ne propaganda!“
2016 m. „Baltic Pride“ festivalis surengtas Vilniuje birželio 13–19 d. Tai pirmieji metai, kuomet buvo išvengta teisinių kliūčių dėl eitynių „Už lygybę“ organizavimo miesto centre. Festivaliu siekiama pasidžiaugti stabiliai gerėjančia LGBT asmenų situacija Baltijos šalyse bei paskatinti diskusiją apie Lietuvoje galiojančius LGBT bendruomenę diskriminuojančius įstatymus. „Baltic Pride“ savaitėje  – renginys „Pride balsai“, kuriame žinomi LGBT asmenys dalinosi savo istorijomis, žmogaus teisių konferencija, gala-vakarienė bei daugelis kitų renginių, tarp kurių – ir festivalio „Kreivės“ programa. Trečiosios Lietuvos istorijoje „Baltic Pride“ eitynės, kuriose žygiavo iki 3000 dalyvių, įvyko birželio 18 d. Vilniuje.
Jurgis Matulaitis
Palaimintasis Jurgis Matulevičius-Matulaitis MIC (1871 m. balandžio 13 d. Lūginėje, Šunskų valsčius – 1927 m. sausio 27 d. Kaune) – Lietuvos palaimintasis ir Vilniaus vyskupas (1918–1925 m.), arkivyskupas (1925–1927 m.).
Biografija
thumb|left|150px|Palaimintojo Jurgio Matulaičio paminklas [[Vilniaus arkikatedra|Vilniaus arkikatedroje]] thumb|left|150px|Palaimintojo Jurgio Matulaičio altorius ir po juo esantys palaikai [[Marijampolės Šv. arkangelo Mykolo mažoji bazilika|Marijampolės Šv. arkangelo Mykolo mažojoje bazilikoje]] Gimė ūkininkų šeimoje, buvo jauniausias, aštuntas vaikas šeimoje. Po trejų metų neteko motinos, o dešimtmetis liko visišku našlaičiu. 1879–1886 m. mokėsi Marijampolės gimnazijoje, bet mokslus turėjo nutraukti dėl prasidėjusios kaulų džiovos.
1889 m. įstojo į Kelcų gimnaziją, 1891 m. – į Kelcų kunigų seminariją. Šią panaikinus, 1893 m. buvo perkeltas į Varšuvos kunigų seminariją ir ją baigė 1895 m. Po to studijavo Peterburgo dvasinėje akademijoje, kur gavo aukso medalį ir magistro laipsnį.
1898 m. lapkričio 20 d. Peterburge įšventintas kunigu. Po metų pradėjo studijas Fribūro universitete. 1902 m. apgynė disertaciją, įgydamas teologijos daktaro laipsnį. Profesoriavo Kelcų kunigų seminarijoje, 1905–1907 m. Varšuvoje ėjo gimnazijos kapeliono pareigas, įsijungė į krikščionišką socialinę veiklą. 1907–1911 m. dėstė sociologiją Peterburgo dvasinėje akademijoje.
Gana sudėtingomis slaptumo sąlygomis 1909 m. rugpjūčio 29 d., Varšuvoje vyskupo Kazimiero Rūškio privačioje koplyčioje Jurgis Matulaitis, paskutinio marijonų vienuolio Vincento Senkaus akivaizdoje, davė marijono įžadus. Mirus V. Senkui tapo marijonų vienuolyno generolu, prie naujų laikų reikalavimų priderino jos įstatus. Fribūre įkūrė slaptą marijonų noviciatą ir 1911–1914 m. jam vadovavo. 1914–1918 m. gyveno Varšuvoje. 1918 m. gruodžio 1 d. Kaune konsekruotas vyskupu ir paskirtas valdyti Vilniaus vyskupiją. 1925 m. atsisakė pareigų, popiežiaus Pijaus XI paskirtas arkivyskupu bei Lietuvos Apaštališkuoju Vizitatoriumi.
1918 m. spalio 15 d. įkūrė Švč. M. Marijos Nekaltojo Prasidėjimo Vargdienių seserų vienuoliją Lietuvoje, Marijampolėje.
1927 m. sausio 27 d. mirė Kaune, ligoninėje po nesėkmingos apendicito operacijos. 1927 m. sausio 29 d. palaidotas Kauno arkikatedros kriptoje. 1934 m. arkivyskupo kūnas iškilmingai perkeltas į Marijampolės bazilikos koplyčią.
Atminimo įamžinimas
1953 m. pradėta beatifikacijos byla, o 1987 m. birželio 28 d., minint Lietuvos krikšto 600 metų sukaktį, popiežius Jonas Paulius II Jurgį Matulaitį paskelbė palaimintuoju.
Arkivyskupui atminti 1991 m. pastatyta Lūginės koplyčia, kuri yra Jono Pauliaus II piligrimų kelio Lietuvoje dalis.
Jo vardu pavadinti:
Jedvabno pogromas
thumb|right|250px|Paminklas skirtas žudynių aukoms atminti Jedvabno pogromas – 1941 m. liepos 10 d. Lenkijos okupacijos metu įvykdytas žydų pogromas Jedvabno mieste, kurio metu vietos lenkai nužudė apie 340 žmonių. Ilgą laiką manyta, kad tai nacių darbas, tačiau paaiškėjo, kad nacių valdžia tik davė leidimą žudynėms, o jas inicijavo ir atliko tik lenkai. 2000 m. išleista Jan Gross knyga Sąsiedzi (Kaimynai) atskleidė, kad žydų žudynes įvykdė ne vokiečiai, o vietiniai lenkai. 2001 m. liepos mėnesį, lygiai 60 metų po žudynių, buvo atidengtas paminklas skirtas žudynių aukoms atminti.
Istorija
Žydų bendruomenė šiame mieste susikūrė XVIII a. amžiuje. 1921 m. mieste gyveno 757 žydai ir sudarė 61,9% miesto gyventojų. 1939 m. rugsėjo 2 d. Jedvabno miestą užėmė Trečiojo Reicho kariuomenė. 1939 m. rugsėjo 28 d. pagal Molotovo-Ribentropo pakto susitarimus miestas buvo perduotas Tarybų Sąjungai. Sovietams užėmus miestą buvo panaikinta vietinė lenkų valdžia, į naujai surinktą miesto valdžią buvo pakviesti keli žydų atstovai. Kai kurie žydai įstojo į tarybinę kariuomenę. Kai kurių liudininkų teigimu buvo žydų kurie dalyvavo NKVD vykdytuose vietinių lenkų trėmimuose į Sibirą. Iš viso iš aplinkinių vietovių į Sibirą buvo ištremta apie 22,353 lenkų ištisomis šeimomis. 1941 m. birželio 22 d. miestą vėl užėmė Trečiojo Reicho kariuomenė.
Žudynės
thumb|right|250px|Paminklo vieta
1941 m. liepos 10 d. ryte miesto vadovo Marian Karolak ir vokiečių policijos įsakymu buvo surinkta mieste ir aplinkiniuose kaimuose gyvenančių vietinių lenkų grupė, kuri suiminėjo vietinius žydus ir varė juos į miesto pagrindinę aikštę, kurioje jie buvo žiauriai mušami ir kurioje jiems liepta nugriauti neseniai pastatytą Lenino paminklą. Vėliau į žudynių vietą vedami apie 40 žydų su rabinu priešakyje turėjo nešti šį paminklą ir dainuoti tarybines dainas. Visi žydai buvo suvaryti į tuščią tvartą, ten nužudyti ir palaidoti kartu su paminklu. Vėliau tą pačią dieną likę miesto žydai, apie 250–300 žmonių, daugiausiai moterys ir vaikai buvo suvaryti į tą patį tvartą ir ten gyvi sudeginti.
Gelvonai (kaimas)
Gelvonai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Gelvonų.
Jasiūnai (Zarasai)
Jasiūnai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Antalieptės.
Gyventojai
1897 m. buvo 26 gyventojai, 1923 m. buvo 5 sodybos su 23 gyventojais.
Puntarenaso provincija
Puntarenaso provincija  – viena iš 7 Kosta Rikos provincijų, išsidėsčiusi šalies vakarinėje, pietvakarinėje dalyje. Administracinis centras – Puntarenasas.
Geografija
Provincija apima beveik visą vakarinę Kosta Rikos dalį: ribojasi su Gvanakastės provincija šiaurėje, su Alachuelos provincija – šiaurės rytuose, su San Chosė ir Limono provincijomis rytuose, su Panama – pietryčiuose. Iš vakarų skalauja Ramusis vandenynas, sudarydamas keletą įlankų (Nikojos, Dulsės ir kt.). Provincija apima pietinę Nikojos pusiasalio dalį, Osos pusiasalį, vakarinę Burikos pusiasalio dalį. Paviršius daugiausia kalnuotas, pakrantėse driekiasi mangrovių sąžalynai. Į provincijos sudėtį įeina toli vandenyne esanti unikali Kokosų sala. Yra Manuelio Antonijaus nacionalinis parkas, Korkovado nacionalinis parkas.
Administracinis suskirstymas
Puntarenaso provincija padalinta į 11 kantonų (skliaustuose – administracinis centras, jei jo pavadinimas nesutampa su kantono): thumb|left|200px|Kantonų žemėlapis
Miliūnai (Utena)
Miliūnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Leliūnų.
Srbica
Srbica  – miestas ir savivaldybė Kosovo Mitrovicos srityje, šiaurinėje Kosovo dalyje.
Istorija
Čia 1998 m. prasidėjo Kosovo karas. Jo metu miestas smarkiai nukentėjo.
Laumakiai (Gruzdžiai)
Laumakiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 27 km į šiaurę nuo Šiaulių, prie kelio Bučiūnai–Rudiškiai, Laumakių miške, prie Einauto upelio. Saugomas Laumakių akmenynas.
Istorija
Kaimo vakarinėje dalyje, 48 m į pietus nuo tilto per Einauto upę, 34 m į pietvakarius nuo kelio Bučiūnai–Rudiškiai išlikę Laumakių pirmosios senosios kapinės, vadinamas Šliažų kapinaitėmis (kultūros paminklo MC kodas 4556); kaimo rytinėje dalyje, 0,6 km į šiaurės rytus nuo kelio Bučiūnai–Rudiškiai, 0,57 km į pietryčius nuo Einauto upės – Laumakių antrosios senosios kapinės, vadinamos Bagužų kapinaitėmis (MC kodas 4557).
Sado žemė
thumb|300px|Sado žemė Japonijos žemėlapyje
Laumakiai (Gruzdžiai)
Istorija
Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Piktuižių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiui, nuo 1929 m. Beržėnų seniūnijai, 1950–1991 m. kaimas priklausė Gruzdžių apylinkės Gruzdžių tarybiniam ūkiui.
Gyventojai
1923 m. surašymo metu kaime buvo 12 ūkių.
Sado žemė
Sadas (佐渡国; Sado-no-kuni) – senoji Japonijos žemė, įsikūrusi Sado saloje, kuri šiais laikais priklauso Nijigatos prefektūrai.
Istorija
Šiomis dienomis saloje įsikūręs Sado miestas užima visą salos teritoriją.
Walt Frazier
Voltas Freizeris (1945 m. kovo 29 d.) – buvęs profesionalus amerikiečių krepšininkas, komentatorius.
Zibalai (kaimas)
Zibalai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Zibalų miestelio.
Walt Frazier
Voltas Freizeris gimė Atlantoje, Džordžijoje ir lankė Atlantos Howard vidurinę mokyklą, kurioje žaidė amerikietišką futbolą, beisbolą ir krepšinį. Nors iš universitetų buvo daugiau pasiūlymų prisijungti prie jų futbolo programų, tačiau Voltas labiau linko link krepšinio ir pasirinko mažai žinomą Pietų Ilinojaus universitetą, su kuriuo laimėjo National Ivitation turnyrą.
Žatajus
Žatajus  – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Jakutijoje, Lenos kairiajame krante, 15 km į šiaurę nuo Jakutsko. Laivų statyba ir remontas, naftos saugykla.
Walt Frazier
1967 m. NBA naujokų biržoje New York „Knicks“ komandą jį pasirinko 5 šaukimu. Su šia komanda jis laimėjo 1970, 1973 m. NBA čempionatą.
Prieš pat 1977-78 m. sezono pradžią V. Freizeris buvo iškeistas Cleveland „Cavaliers“ klubui. Tuo metu jis buvo geriausias visų laikų New York „Knicks“ krepšininkas. Tai nepadėjo atgaivinti prieš tai buvusios šlovingos jos karjeros, kadangi traumos jam sutrukdė visiškai atsiskleisti Klyvlendo komandoje, dėl to jis buvo atleistas 1979-80 m. sezono pradžioje.
Nuo 1987 m. komentuoja New York „Knicks“ rungtynes.
Jauni ginklai
Jauni ginklai – 1988 m. JAV sukurtas vesternas, pasakojantis apie garsų plėšiką ir kaubojų Bilį Kidą ir, istoriko Paulo Huttono nuomone, yra labiausiai tikroviškas iš visų, sukurtų apie Kidą.
1990 m. pasirodė šio filmo tęsinys Jauni ginklai 2.
Turinys
Keletas jaunų kaubojų dirba Džono Tanstalo rančoje. Pastarasis nesutaria su kaimynu airiu Lorencu Merfiu, su kuriuo konfliktai darosi vis aštresni.
Tanstalas nusamdo karštakošį Bilį, bet perspėja nesivelti į konfliktus, nenorėdamas kraujo praliejimo. Tačiau netrukus Tanstalas nužudomas ir Bilis, nieko nelaukdamas, imasi vykdyti savo teisingumą. Dokas, Chosė, „Dikas“, Styvas ir Čarlis nenori turėti jokių reikalų su neprognozuojamu ir bebaimiu Biliu, tačiau paskelbta jų visų paieška verčia likti kartu ir mėginti išlikti. Iki tol jų būrio vadu buvusiam „Dikui“ Bilis meta iššūkį po to, kai jis laikraštyje klaidingai įvardijamas gaujos lyderiu. Netrukus susidūrime su teisėsaugininkais „Dikas“ žūna ir Bilio autoritetas tampa neginčijamas, o į gaujos medžioklę įsitraukia ir būsimasis šerifas Patas Garetas.
Gibso laisvoji energija
Gibso laisvoji energija – termodinamikos sąvoka, kuri matuoja "naudingą" procesą arba pradedantį darbą, gaunamą iš termodinaminės sistemos esant pastoviai temperatūrai ir slėgiui.
Gibso energija (žymima ∆G) taip pat yra cheminis potencialas, kuris sumažėja, kai sistema pasiekia pusiausvyrą esant pastoviai temperatūrai ir slėgiui. Jo išvestinė išnyksta, atsižvelgiant į reakcijos koordinates, kai sistema yra pusiausvyros taške.
Gibso laisvosios energijos sąvoka buvo išvystyta 1870 m. Amerikos matematiko Josiah Willard Gibbs.
Sado (reikšmės)
Žodžių Sado arba Sadas reikšmės:
Agartala
Agartala  – miestas rytų Indijoje, prie Haoros upės, 2 km nuo Bangladešo sienos. Tripuros valstijos sostinė. Svarbus prekybinis ir finansinis centras. Yra Agartalos oro uostas. Ryžių, arbatos, medvilnės, džiuto prekyba. 1987 m. įkurtas universitetas.
Miestas įkurtas 1838 m. Maharadžos Krišnos Kišore Mankijaus, kaip Tripuros karalystės sostinė.
Dailusis kiparisas
Paplitimas
Dailieji kiparisai auga dviejose natūraliose giraitėse, esančiose Kalifornijos Monterėjaus apygardos šiaurvakariuose (JAV), kurios užima labai nedidelę, 24 km² teritoriją. Viena giraitė yra šiaurinėje Karmelio įlankos pusėje tarp Kiparisų kyšulio (Point Cypress) ir Peskadero kyšulio (Pescadero Point), esančių Monterėjaus pusiasalyje. Mažesnė giraitė yra pietinėje Karmelo įlankos pusėje netoli Loboso kyšulio. Natūraliai čia auga uolingose Dydžiojo vandenyno pakrantėse.
Dailieji kiparisai plačiai pasodinti ir natūralizuoti ir kitose Kalifornijos pakrantėse. Taip pat natūralizuoti Havajų salose, Britų salose, Prancūzijoje, Pirėnų pusiasalyje, Italijoje, Turkijoje, Pietų Amerikoje, Australijoje ir Naujojoje Zelandijoje.
Matmenys
Tai vidutinio aukščio visžalis spygliuotis medis. Dėl stiprių pajūrio vėjų būdingi raityti kamienai, plokščiaviršūnės lajos. Paprastai išauga iki 25 m aukščio, geromis augimo sąlygomis iki 40 m aukščio (maksimaliai iki 50 m), kamieno skersmuo pasiekia iki 2,5 m (maksimaliai iki 4,8 m).
Nė vienas iš didžiausių medžių neauga savo natūralioje buveinėje, esančioje Monterėjaus apygardos šiaurvakarių dalyje. Masyviausias JAV augantis medis buvo pakartotinai išmatuotas 2015 m. sausio mėn., jo aukštis – 31,1 m, kamieno skersmuo – 475,8 cm, vainiko plotis – 33,8 m. Jis auga Peskaderos upelio slėnyje, į rytus nuo Peskaderos, Kalifornijoje. Daug aukštesnis – 48 m aukščio, 122 cm kamieno skersmens medis auga San Franciske, Kalifornijoje. 1990 m. šaltiniais didžiausias medis Anglijoje auga Devono grafystėje, jis 36 m aukščio ir 320 cm kamieno skersmens. Naujojoje Zelandijoje, kur ši rūšis populiari nuo 1850 m., didžiausias medis, nustatytas ir išmatuotas 2012 m., auga Auhitu (Awhitu), į pietus nuo Oklando, jis yra 23,8 m aukščio, jo kamieno skersmuo – 463,1 cm, o vainiko plotis – 29,5 m. Kiti labai dideli Naujojoje Zelandijoje dailieji kiparisai auga Pukekura parke, Jatono (Yatton) parke, Taurangoje, Auaroa (Awaroa) ir Bruklandso (Brooklands) parke, Naujajame Plimute (New Plymouth).
Pociškės
Pociškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Antalieptės.
Dailusis kiparisas
Amžius
Anot 1923 m. šaltinio, maksimaliai gyvena iki 284 metų.
Pociškės
Gyventojai
1923 m. buvo 2 sodybos (7 gyv.).
Dailusis kiparisas
Grėsmės
Rūšiai grėsmę kelia urbanizacijos plėtra, įskaitant netoliese esantys golfo aikštynai. Taip pat rekreacinių zonų artumas slopina natūralius gaisrus netoli jų natūralių augimviečių, o tai mažina dailiųjų kiparisų dauginimąsi.
Panaudojimas
Naudojamas medienos pramonėje.
Pociškės
Žymūs žmonės
Kaime gyveno teologas, prelatas, mišiolų vertėjas į lietuvių kalbą, kun. Leopoldas Pratkelis (1912–1983).
CF Os Belenenses
Lisabonos „Belenenses“ – Portugalijos futbolo klubas iš Lisabonos.
Istorija
Klubas įkurtas 1919 m. Yra tapęs šalies čempionais 1946 m.
2008 m. šiame klube rungtyniavo Edgaras Jankauskas.
Zabičiūnai
Zabičiūnai – kaimas Zarasų rajono savivaldybės vakaruose, 4 km į pietvakarius nuo Antalieptės. Kaimo centre yra kapinaitės, apaugusios klevais, ievomis, alyvų krūmais. Išlikę keletas akmeninių paminklų, ant vieno iškalta data 1884 m. Paskutinis palaidojimas 1944 m. liepos men. sprogusio sviedinio skeveldros užmuštas Kostas Morozovas.
2017 m. liepos 29 d. pašventintas kaimo paminklinis akmuo, tačiau jame klaidinantis įrašas.
thumb|left|235px|Pirtis Zabičiūnų pietiniame gale
Istorija
thumb|left|235px|Zabičiūnų paminklinis akmuo
Rašytiniuose šaltiniuose kaimas pirmą kartą paminėtas didikų Radvilų valdų aprašyme 1594 m. Bagdanavo pavadinimu. Nuo 1667 m. Vasaknų dvaro valdų inventoriuje greta pavadinimo Bagdanavas jau rašoma Zabičiūnai.
Tuomet priklausė Breslaujos apskrities pastalininkui Jurgiui Vladislovui Daumantui-Siesickiui. Nuo 1724 m. Vasaknų dvaro valdos, tarp jų ir Zabičiūnų kaimas atiteko grafui Ferdinantui Pliateriui, nuo 1828 m. giminystės keliu perėjo grafui Jonui Mykolui Tiškevičiui, kurio palikuonys šią vietovę turėjo iki 1915 m.
Carinės metais, kai 1864–1914 m. buvo uždrausti lotyniški rašmenys, kaime veikė slaptos „daraktorinės“ mokyklos, spaudą atnešdavo knygnešiai Juozas Baranauskas, Tamošius Stankūnas, Petras Galinis ir kiti. 1918–1935 m. kaime veikė pradinė mokykla.