cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gavieniškiai
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1880-1902 m. išleistame Lenkijos Karalystės geografiniame žodyne nurodoma, kad Krasnavo valsčiui priklausančiame kaime yra 2 namų, kuriuose gyvena 32 suaugusieji gyventojai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Apaštalas Paulius
Apaštalas Paulius (, 5 m. – 64 m. Romoje) – vienas iš krikščionių apaštalų. Jis apaštalu tapo jau po Jėzaus Kristaus mirties ir prisikėlimo, todėl nepriskiriamas Dvylikai apaštalų, nors yra vienas iš pačių garbingiausių ankstyvosios krikščionybės veikėjų, dėl savo misijinės veiklos vadinamas „Tautų apaštalu“.
Ankstyvasis šv. Pauliaus gyvenimo laikotarpis
200px|thumb|„Sauliaus atsivertimas pakeliui į Damaską“, [[Michelangelo Merisi da Caravaggio|Karavadžo paveikslas]]
Gimė garsioje judėjų šeimoje Mažojoje Azijoje Tarso mieste, išsimokslinimą gavo Jeruzalėje pas garsų rašto žinovą Gamalielį.
Iki atsivertimo į krikščionybę vadinosi Sauliumi (Šaul) ir buvo krikščionių persekiotojas. Jam dalyvaujant buvo užmėtytas akmenimis kankinys Steponas.
Į naująjį tikėjimą atsivertė, kelionės į Damaską metu išvydęs apreiškimą. Štai kaip jis pats apibūdino tai, kas jam nutiko kelyje į Damaską':
„Kai keliavau ir artinausi prie Damasko, apie vidurdienį staiga iš dangaus mane apsiautė stipri šviesa. Aš kritau ant žemės ir išgirdau balsą, man sakantį: 'Sauliau, Sauliau, kodėl mane persekioji?!' Aš paklausiau: 'Kas esi, Viešpatie?' Jis man atsakė: 'Aš esu Jėzus Nazarietis, kurį tu persekioji'. Mano palydovai matė šviesą, bet negirdėjo man kalbančiojo balso. Aš dar paklausiau: 'Ką man daryti, Viešpatie?' O Viešpats man tarė: 'Kelkis, eik į Damaską, tenai tau bus pasakyta visa, ką tau reikia daryti'. Kadangi tos veriančios šviesos apakintas nieko nemačiau, tik palydovų už rankų vedamas aš pasiekiau Damaską.“ (Apaštalų darbai 22, 6-11)
Tapęs krikščionimi, jis ėmė vadintis Pauliumi. Išvertus iš lotynų kalbos paulus reiškia „mažas“. Teologai mano, kad šį vardą jis prisiėmė iš nusižeminimo.
Šv. Pauliaus laiškai
Pauliui yra priskiriama keleto Naujojo Testamento knygų autorystė (dešimt laiškų skirtingoms krikščionių bendruomenėms ir keturi – privatiems asmenims). Daugumos nūdienos egzegetų nuomone, Pauliaus yra tikrai parašyti 7 laiškai: 1 Laiškas tesalonikiečiams, 1 ir 2 Laiškai korintiečiams, Laiškai galatams, filipiečiams, Filemonui, romiečiams. Keli kiti (pseudoepigrafiniai) jam priskiriami laiškai, toliau plėtoja kai kurias Pauliaus mintis: 2 Laiškas tesalonikiečiams, Laiškai kolosiečiams, efeziečiams bei vadinamieji pastoraciniai laiškai: 1 ir 2 Timotiejui ir Titui. Laiško hebrajams tekste nėra nuorodų į Pauliaus autorystę, tačiau, nepaisant to, jis buvo visada tradicijos priskiriamas Pauliui.
Pauliaus laiškuose Jėzus išpažįstamas kaip Dievo siųstasis Sūnus, kurio kryžius liudija Dievo norą susitaikinti su žmonėmis. Taip pat juose kalbama apie išganymo reikalingumą visiems, žmogų pavergiančios nuodėmės bei mirties nugalėjimą, jam talkinančią Dievo Dvasią (Pneuma), kuriai nereikia jokių žmogaus pastangų, veiksmingą Dievo Žodį, Bažnyčią kaip Kristaus kūną, Krikštą bei Eucharistiją, pavienio žmogaus ir viso kosmoso atbaigimo viltį.
Pats žinomiausias iš visų jo laiškų yra Laiškas romiečiams, greičiausiai parašytas 58 m. Korinte ir adresuotas Romos krikščionių bendruomenei. Šio laiško 9-11 skyriuose pateikiamas teologinis judaizmo ir krikščionybės santykio pagrindas ir istorijos teologija.
Pauliaus laiškuose išdėstytos įžvalgos padarė didelę įtaką šv. Augustinui ir Martynui Liuteriui, tad iki šių dienų jos yra aktualios krikščionybei bei jos teologijai.
Šv. Pauliaus misijos
Po atsivertimo kelyje į Damaską, Paulius leidosi į misijų keliones, nepaprastai uoliai skelbdamas Evangeliją. Laikotarpis tarp 45 m. ir 57 m. buvo pats aktyviausias ir vaisingiausias jo gyvenime. Apaštalo Pauliaus kelias driekėsi per Mažąją Aziją dabartinės Turkijos teritorijoje, per Siriją ir dabartinę Jordaniją. Jis kalbėjo apie Jėzų Jeruzalėje, Graikijos miestuose, vėliau – Romoje. Pauliaus misijos detaliai aprašytos Apaštalų darbų knygoje.
Pirmoji kelionė (Apd 13,1 -14, 27). Į šią kelionę Paulius leidosi kartu su Barnabu. Iš Seleukįjos jie laivu išplaukė į Kiprą. Perėję visą salą, atplaukė į Pergę dabartinėje Turkijoje. Iš čia pasiekė Pisidijos Antiochiją, po to – Ikonijų, Listrą ir Derbę. Paulius ir Barnabas sinagogose uoliai skelbė apie Jėzaus prisikėlimą, kūrė bendruomenes. Susidūrę su dalies žydų pasipriešinimu, kreipėsi į pagonis, jiems skelbdami Evangeliją. Vėl sugrįžę į Pergę, iš gretimais esančios Atalijos išplaukė atgal ir sugrįžo į Sirijos Antiochiją, iš kurios pradėjo šią kelionę.
Antroji kelionė (Apd 15, 36 -18,22). Šį kartą Paulius keliavo kartu su Silu. Iš Antiochijos sausuma pasiekė Derbę ir Listrą, aplankė anksčiau įkurtas bendruomenes. Listroje susitiko Timotiejų, kuris prisijungė prie jų. Tęsdami kelionę šiaurės vakarų kryptimi, pasiekė Troadą, iš kur persikėlė į Europos žemyną – Makedoniją. Įkūrė bažnyčias Filipuose, Tesalonikoje, Bėrėjoje, Atėnuose ir Korinte. Vėliau per Efezą ir Cezarėją sugrįžo į Antiochiją – Sirijos provincijos sostinę, kurioje Jėzaus mokinius pirmą kartą imta vadinti krikščionimis.
Šv. Pauliaus apaštalavimas ir mirtis
Apaštalas Paulius tapo garsiu Evangelijos skelbėju Palestinoje, Graikijoje, Mažojoje Azijoje, Italijoje ir kituose antikinio pasaulio regionuose. Po trečiosios misijų kelionės buvo areštuotas Judėjos valdytojo Antonijaus Felikso ir kalinamas Jeruzalėje, vėliau Cezarėjoje. Bylą perėmus naujajam valdytojui Porcijui Festui Paulius pasinaudojo Romos piliečio teise stoti prieš imperatoriaus teismą ir buvo išsiųstas į Romą. Tolimesnis Pauliaus likimas nėra žinomas – Apaštalų darbų pasakojimas apie Paulių baigiasi žodžiais, kad Paulius dvejus metus gyvenęs Romoje laukdamas teismo.
Iš kitų šaltinių ir ypač iš Laiškų galima daryti išvadą, kad Paulius tikriausiai buvo paleistas liudytojams neatvykus. Nerono persekiojimų laikais jo Romoje nebuvo, bet vėliau romėnai jį vėl suėmė ir atgabeno į Romą, tik šįsyk kalinimas buvo nepalyginti griežtesnis. Ištikimi draugai buvo toli, lankė jį tik Lukas (2 Laiškas Timotiejui 4, 11), tad Paulių labai slėgė vienatvė.
Tradicija palaiko Tertuliano ir Euzebijaus versiją, pagal kurią 64 m. (arba 67 m. – 68 m.) Pauliui buvo nukirsta galva, nes civis romanus – Romos pilietis – galėjo mirti tik tokia mirtimi.
Pasak legendos, kareiviai išvedė Paulių ant ešafoto su pirmais saulės spinduliais. Budelis stovėjo pasiruošęs su kirviu. Paulių nurengė iki pusės, parklupdė ir jo galvą padėjo ant ešafoto… prieš mirtį jis spėjo pasakyti: „Galvoju, kad dabartiniais laikais kančios nieko nereiškia palyginus su ta garbe, kuri atsivers pas mus“. Legenda teigia, kad nukirsta jo galva tris kartus atšoko nuo žemės, ir toje vietoje ištryško trys šaltiniai, davę jai Trijų Šaltinių vardą.
Šv. Pauliaus bazilika ir kapavietė
Ant Pauliaus kapo buvo pastatytas ir nuolatos krikščionių piligrimų lankomas nedidelis paminklas. Praėjus nemažam laiko tarpui ir krikščionybei įgijus kulto laisvę, imperatoriaus Konstantino valia ant apaštalo Pauliaus kapo buvo pastatyta jam skirta bazilika, kurią 324 m. pašventino popiežius Silvestras I. To paties IV amžiaus pabaigoje ji buvo iš pagrindų perstatyta ir išplėsta, o vėliau ne kartą restauruota ir padailinta, tačiau taip pat, karų metu, apiplėšta ir apgriauta. Dėl to, kad bazilika iškilo gerokai už III amžiaus antroje pusėje pastatytų gynybinių Romos miesto sienų, vadinamųjų Aurelijaus mūrų, jai ir prigijo „šv. Pauliaus už Mūrų“ bazilikos pavadinimas.
1823 m. baziliką nuniokojo baisus ir beveik visiškai ją sugriovęs gaisras. Popiežius Leonas XII pradėjo atstatymo darbus, nors greičiau tai reikėtų vadinti ne atstatymu ar restauravimu, tačiau visai naujos bazilikos pastatymu. 1840 m. buvo pašventintas pagrindinis altorius, o visa bazilika – 1860 m. Tokia ji mums žinoma ir šiandien.
Literatūrinė ir archeologinė tradicija visada tvirtino (dabar tai patvirtina ir mokslas), kad šv. Pauliaus už Mūrų bazilika stovi apaštalo Pauliaus kapo vietoje, o bazilikos pagrindinis altorius buvo pastatytas virš numanomos palaidojimo vietos. Tačiau buvo nesutariama dėl tikslios Pauliaus palaikų ir kapo vietos.
2002 m. prasidėję ir 2007 m. rugsėjo mėnesį pasibaigę archeologiniai kasinėjimai tą tradiciją patvirtino. Archeologinių tyrinėjimų metu buvo atkastos Konstantino laikų ir IV amžiaus pabaigos bazilikos sienų liekanos, o po centriniu „popiežiškuoju“ altoriumi ir po senoviniu užrašu „Pauliui, apaštalui kankiniui“ aptiktas didelis IV amžiaus sarkofagas, kuriame, kaip manoma ar bent jau taip buvo manyta nuo IV amžiaus pabaigos, ir yra apaštalo Pauliaus palaikai.
Kol kas sarkofagą galima matyti tik pro nedidelę mūre atvertą nišą. Nustatyta, kad jis yra 2 metrų 55 cm ilgio, 1 metro 25 cm pločio ir 97 cm aukščio. Sarkofago dangtis yra 30 cm aukščio ir 12 cm storio. Jo dangtyje yra užlipinta maždaug 10 cm skylė, pro kurią, kaip manoma, prie apaštalo Pauliaus palaikų būdavo priliečiami drobės atraižos, šitaip tapdamos relikvijomis.
Šv. Paulius ikonografijoje
Ikonografijoje atsispindi pagrindiniai apaštalo Pauliaus gyvenimo epizodai, ypač atsivertimas ir nukirsdinimas. Jis vaizduojamas brandaus amžiaus arba senas, su barzda, ūsais ir plaukų vainiku aplink plačią nuplikusią kaktą; pirmuosiuose atvaizduose jis yra su krikščioniškojo mokymo ritiniu, o kalavijas, kuriuo buvo nukirsta galva, tapo pagrindiniu jo atributu tik XIII amžiuje. Dar vienas atributas gali būti pintinė, kurioje jis buvo nuleistas nuo Damasko sienos.
Šv. Pauliaus reikšmė krikščionybės istorijoje
Šv. Paulius katalikų laikomas Graikijos ir Maltos globėju; Graikijos globėju Paulių 1914 m. liepos 16 d. paskelbė Pijus X. Pasak legendos, prieš pat atsivertimą jis nukrito nuo žirgo, todėl tapo raitelių globėju; jis yra paskirtas teologų globėju, nes yra sistemiškai išdėstęs krikščioniškąją doktriną. Be to, Paulius globoja virvininkus, galbūt todėl, kad palapinėms austi naudojo virveles, susuktas iš Kilikijos ožkų odos, arba todėl, kad virves reikėjo sukti (lot. convertere – „atsisukti“ – reiškia ir „atsiversti"). Beje, virvėmis jis buvo pintinėje nuleistas nuo Damasko sienų, todėl yra pintinių pynėjų globėjas; kadangi jam galvą nukirto blizgančiu kalaviju, jis tapo poliruotojų ir kardų gamintojų globėju.
Paulius saugąs nuo audrų, nes išsigelbėjęs audrai užklupus laivą, ir nuo gyvačių įgėlimo bei nuodų, nes Maltoje likęs gyvas įkirtus gyvatei; jo prašoma padėti nuo apakimo, nes pats buvęs išgydytas, kai apako prie Damasko vartų.
Žymus XIX a. krikščionybės kritikas, prancūzų istorikas, filologas, rašytojas Ernestas Renanas savo knygoje „Jėzaus gyvenimas“ yra sakęs, kad krikščionybę sukūrė apaštalas Paulius.
Katalikų Bažnyčia apaštalo Pauliaus iškilmę mini birželio 29 d. Popiežiaus Benedikto XVI iniciatyva nuo 2008 m. birželio 28 d. iki 2009 m. birželio 29 d. buvo minimi apaštalo Pauliaus metai, skirti dviejų tūkstantmečių jubiliejui nuo apaštalo Pauliaus gimimo.
Klaipėda (Lenkija)
Klaipėda – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vižainio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į pietus nuo Vižainio, apie 24 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 132 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Teodoras Medaiskis
Teodoras Medaiskis (g. 1951 m. sausio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos ekonomistas, socialinių mokslų daktaras, Vilniaus universiteto profesorius ir Senato narys, Lietuvos socialinės apsaugos ir pensijų sistemos bendraautorius.
Biografija
1968 m. baigė Vilniaus Antano Vienuolio vidurinę mokyklą, 1973 m. – Vilniaus universitetą, matematiko kvalifikacija.
Jakai (reikšmės)
Jakai gali reikšti:
Teodoras Medaiskis
Biografija
1973–1978 m. Liaudies ūkio planavimo ir ekonomikos instituto mokslinis bendradarbis.
Nuo 1978 m. dėsto Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultete.
1992–1993 m. socialinės apsaugos ministras, 1993–1994 m. ministro patarėjas.
1994–1995 m. Jungtinių Tautų Vystymosi programos Lietuvos skyriaus patarėjas.
1995–2000 m. viešosios įstaigos „Socialinės politikos grupė“ direktorius.
2001-2008 Socialinės apsaugos ir darbo ministerija, ministro patarėjas.
Pelješacas
thumb|250px|Pelješacas Pelješacas − pusiasalis Kroatijoje, prie Adrijos jūros, į šiaurės vakarus nuo Dubrovniko.
Pusiasalio ilgis 65 km, didžiausias plotis 8 km. Paviršius yra kalnuotas − didžiausias aukštis 961 m. Kalnų šlaituose auga makija, vynuogynai, sodai, aukščiau − visžaliai ir vasaržaliai miškai.
Pelješacas yra suskirstytas į keturias apygardas:
Ateityje planuojama į pusiasalį nutiesti tiltą, nes šiuo metu sausuma pakliūti iš Kroatijos teritorijos į pusiasalį neįmanoma − tik per Bosnijos ir Hercegovinos teritoriją.
Gumbinės apskritis
thumb|Gumbinės apskrities administracija 1900 m. Gumbinės apskritis  – 1818–1871 m. (formaliai nuo 1808 m. gruodžio 16 d.) Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos administracinis teritorinis vienetas. Sudaryta per 1815–1818 m. vykdytą reformą. Centras – Gumbinė.
Geografija
Gumbinės apskritis apėmė rytinę Rytų Prūsijos provincijos dalį, Pisos vidurupio, Romintos ir Unguros žemupių sritį, ribojosi su Pilkalnio, Stalupėnų, Įsruties, Darkiemio ir Geldapės apskritimis. Apskrities plotas 1818 m. buvo 613,2 km².
Istorija
Iš pradžių apskrityje vyravo karaliaus domenų žemėvalda. Gumbinės apskrities teritorijoje iki 1709–1711 m. didžiojo maro ir bado beveik visi gyventojai buvo lietuvininkai. Po jo iš Mažosios Lietuvos apskričių Gumbinės apskritis buvo labiausiai kolonizuota vokiečių kaimiečių, dėl to germanizacija joje vyko sparčiausiai. Gumbinėje rezidavo Lietuvos departamento, nuo 1818 m. Gumbinės apygardos aukščiausia valdžia. 1818 m. apskrityje buvo 7 parapijos. 1874–1945 m. žemės ūkio bendruomenės, dvarai ir girininkijos buvo sujungtos į 23 valsčius. 1945 m. sausio 1 d. apskrityje buvo Gumbinės miestas, 156 savivaldybės bei du valstybiniai medžioklės rezervatai.
Nuo 1824 m. sausio 1 d. prie Gumbinės apskrities prijungti Stalupėnų apskrities Žirgupėnai.
Gyventojai
Gyventojų surašymo duomenimis, įskaitant Pirmojo armijos korpuso kariškius, apskrityje gyveno:
Gyventojai pagal tikėjimą
Lietuviai
Pagal Rytų Prūsijos konsistorijos duomenis, lietuvių kalba pamaldos 1848 m. dar vyko šešiose iš aštuonių parapijų. Vokiečių oficialios statistikos duomenimis, 1819 m. Gumbinės apskrityje su kariškiais buvo 27 220 žmonių, iš jų lietuviškai kalbančių 5635 (20,7 %), 1852 m. atitinkamai 41 720 ir 300 žmonių (0,7 %), 1900 m. iš 50 780 gyventojų tik 100 žmonių (0,2 %) buvo lietuviai.
1939 m. Gumbinės apskrities plotas buvo 730 km², joje gyveno 55 272 žmonės. Iš 8 bažnytkaimių ir 157 seniūnijų tik 8 turėjo vokiškus pavadinimus.
Gintaras Kviliūnas
Gintaras Kviliūnas (g. 1966 m. balandžio 17 d. Rokiškio raj.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, puolėjas.
Biografija
2011 m. dirbo FK Palanga vienu iš trenerių.
Uranas (elementas)
Uranas – cheminis periodinės lentelės elementas, žymimas simboliu U ir turintis atominį skaičių 92. Uranas priskiriamas aktinoidams.
Grynas uranas yra sidabriškai baltas, silpnai radioaktyvus metalas, truputį minkštesnis už plieną. Jis yra labai tankus ir sunkus, 65 % tankesnis už šviną.
Pasaulinės urano atsargos sudaro apie 3 – 5 mln tonų. Žemės plutoje urano yra 2,3 ppm, įvairiose geografinėse vietovėse ir įvairaus geologinio amžiaus. Pagrindinė rūda iš kurios išgaunamas uranas – uraninitas, tipiškas urano kiekis iki 0,1 %; didžiausios koncentracijos rūdos didele dalimi jau išeksploatuotos. Pasaulinė metinė urano gamyba 20-30 000 tonų.
Izotopai ir panaudojimas
Natūralioje aplinkoje aptinkami trys urano izotopai: U-238 (99,275 %, skilimo pusperiodis 4,468 milijardo metų) ir U-235 (0,72 %, skilimo pusperiodis 703,8 milijono metų), U-234 (0,0055 %).
Urano izotopas U-235 yra naudojamas branduolinėse reakcijose – atominiuose reaktoriuose ir branduoliniuose ginkluose. Jis yra randamas labai mažais kiekiais uolienose, dirvožemyje, vandenyje, augaluose ir gyvūnuose. Izotopas U-238 naudojamas Plutonio izotopui Pu-239 gaminti.
Ne karinėje srityje uranas daugiausiai naudojamas kaip atominių elektrinių kuras. Branduolinėse elektrinėse naudojamas prisodrintas uranas iki 3-5 % U-235 urano. Kanadietiški „Candu“ reaktoriai naudoja neprisodrintą gamtinį uraną.
Taip pat uraną naudojo Ignalinos atominė elektrinė.
Gelsvoji laibabudė
Gelsvoji laibabudė – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos, laibabudžių (Omphalina) genties grybų rūšis.
Uranas (elementas)
Pavadinimo kilmė
Urano elementą 1789 m. atrado vokiečių chemikas Martinas Heinrichas Klaprotas (Klaproth) ir pavadino 1781 m. atrastos Urano planetos vardu.
Gelsvoji laibabudė
Pelkėtose vietose ant durpių kupstelių su negyvomis samanomis. Vasara, ruduo. Vaisiakūniai gležni, kepurėlė gofruotai vagota.
Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 1–3 cm skersmens, įdubusi, taurelės formos, blyškiai geltona, žalsvai kreminė, pakraščiai skaiuterėtai vagoti, gofruoti. Lakšteliai resvi, balsvi, balsvai gelsvi, nuaugtiniai. Kotas iki 2 cm ilgio, centrinis, kepurėlės spalvos, pamatinėje dalyje šviesesnės spalvos. Trama labai plona, gelsva, be ypatingo kvapo ir skonio. Sporos 6–9×6–7 μm.
Būdingi požymiai: vaisiakūniai pilkšvai, rusvai geltonos spalvos, auga tik pelkėtose vietose.
Dygsta pavieniui, pelkėtuose miškuose, pelkėse, ant durpingos žemės, kartais ant sutręšusios medienos. Dažna. Nevalgoma.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 102 psl.
Martinkus
Taip pat:
Kazimierz Janczewski
Kazimieras Jančiauskas (1878 m. spalio 20 d. Blinstrubiškiuose, Rusijos imperija – 1959 m. liepos 15 d. Pruškuve, Lenkijos Liaudies Respublika) – dvarininkas, politikas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Gimė 1878 m. spalio 20 d. Blinstrubiškių dvare. 1897 m. baigęs mokyklą Rygoje, pradėjo studijuoti teisę Sankt Peterburgo universitete, tačiau metė mokslus ir pradėjo studijuoti agronomiją Krokuvos universitete, kur dėstė jo dėdė Edvardas Jančevskis. 1906 m. vedė Helena Oskierka, tais pačiais metais nusipirko Jūkainių dvarą, kur įkūrė žirgyną, augino trakėnų veislės žirgus. Buvo Raseinių žemės ūkio draugijos viceprezidentas. Pirmojo pasaulinio karo metu evakavosi su visu žirgynu į Penzą. Po karo grįžo į Lietuvą, pasirašė dvarininkų lojalumo Lietuvai deklaraciją. 1919 m. išrinktas į Kauno miesto tarybą. Aktyviai dalyvavo Lietuvos lenkų kultūriniame gyvenime, buvo lenkiškų įmonių „Dompol“ i „Omega“ akcininkas. Buvo vienas iš akademinės lenkų organizacijos Lauda steigėjų. Nuo 1928 m. Lietuvos lenkų komiteto narys. Išėjęs į pensiją finansavo Viduklės ir Blinstrubiškių apylinkių sakralinių objektų rekonstrukciją. 1944 m. artėjant sovietinei okupacijai pasitraukė į Lenkiją. Mirė 1959 m. liepos 15 d. Pruškuve.
Skabeikiai (Ukmergė)
Skabeikiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Vidiškių.
Vieno žaidėjo žaidimas
Vieno žaidėjo žaidimas  – kompiuterinis žaidimas, kuriame dalyvis yra tik vienas žaidėjas.
Vieno žaidėjo žaidimo principai: Visi šie principai gali būti kombinuojami tarpusavyje.
Šio žaidimo priešingybė yra kelių žaidėjų žaidimas. Šiuo metu kompiuterinių žaidimų kūrėjai dažniausiai kuria abi žaidimų versijas.
Eurų monetos
Eurų monetos turi vienodą reversą ir skirtingą nacionalinį aversą. Be to, keturios Europos mikrovalstybės ne Europos Sąjungos narės (Andora, Monakas, San Marinas ir Vatikanas) išleido savo monetas.
Vienas euras dalijamas į 100 euro centų (dažnai užrašoma kaip dešimtainė vieno euro dalis, pvz., 0,10 €). Iš viso yra aštuonios skirtingų nominalų eurų monetos.
Eurų monetos apyvartoje pasirodė 2002 m. sausio 1 d.
Monetos kaldinamos keliose nacionalinėse Europos Sąjungos šalių monetų kalyklose, pagal griežtai nustatytas kvotas.
Reversas
Laidos metai negali būti ankstesni nei 1999 m., kai valiuta buvo formaliai įvesta (1999 metai kaldinami tik ant prancūziškų, ispaniškų, belgiškų, suomiškų ir olandiškų monetų). Šios šalys tradiciškai ant monetų užrašo tuos metus, kada moneta yra nukaldinama, o ne pasirodo apyvartoje.
Aversas
Kiekviena euro zonos šalis, taip pat mikrovalstybės, turinčios sutartį dėl euro naudojimo, leidžia skirtingo averso (nacionalinės monetos pusės) eurų monetas.
Sterdino valsčius
Sterdino valsčius  – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Palenkės Sokoluvo apskrityje. Centras – Sterdinas. Ribojasi su Ceranuvo, Cechanoveco, Jablona Lackos, Kosuv Lackų, Nuro, Sabnių ir Palenkės Sokoluvo valsčiais.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki V-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 130,03 km², iš kurių: Valsčius sudaro 11,49 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Bialobžegai, Borkai, Chondzinas, Dambruvka, Dzencioli Bližšė, Dzencioli Dalšė, Dzencioli Kolonija, Golankai, Graniai, Grondai, Kamienčikas, Kielpinecas, Kieziai, Kolonija Dzencioli Dalšė, Kolonija Kamienčikovska, Kolonija Kučabai, Kolonija Stari Ratinecas, Kolonija Paderevekas, Kučabai, Lebiedziai, Lebiedze Kolonija, Lazuvas, Lazuvekas, Mateikai, Nove Mursai, Novi Ratinecas, Paderevas, Paderevekas, Paulinuvas, Seročinas, Seročin Kolonija, Severinuvka, Stare Mursai, Stari Ratinecas, Stelongai, Stelongi Kolonija, Sterdinas, Šveikai, Zalešas.
Bajakai
Bajakai arba jakai (BaYaka) – etninė bantų grupė, kurios gyvenamosios vietos yra Kvango upės vidurupyje ir žemupyje: dabartinės Kongo Demokratinės Respublikos Bandundu provincijos vakarinėje dalyje ir pasienio srityse Angoloje.
Jų teritorijos vakaruose ribojasi su bakongų, pietvakariuose – su mbundu, o pietryčiuose – su balundų teritorijomis.
Istorija
thumb|200px|left|Kavango upė ir gretimi regionai Jakai istoriniuose metraščiuose pasirodė tik XVII a. Portugalai jų neskyrė nuo jų pietinių kaimynų imbangala, ir kartu vadino džagais. Šie džagai, palyginti su jų vakariniais kaimynais bakongais ir mbundu, pasižymėjo laukiniu gyvenimo būdu. Manoma, kad jakai, kaip greičiausiai ir tuometiniai pietiniai kaimynai imbangala bei čokviai, kilo iš Lundos karalystės toliau rytuose. Iš čia jie atsinešė daug tradicijų. Jakai tapo vienu iš pagrindiniu Kongo imperijos priešų, siaubę šios imperijos teritorijas.
Realaus laiko operacinė sistema
Realaus laiko OS, RTOS – operacinės sistemos, garantuojančios programoms minimalų uždelsimą, kuris gali trukti tarp momento, kai tam tikras prietaisas sugeneravo valdantį signalą iki tol, kol programa gaus valdymą. Taip pat garantuojamas ir tam tikrų resursų (pvz., procesoriaus laiko) rezervas. Realaus laiko OS naudojamos tais atvejais, kai reikia užtikrinti efektyvų darbą su išoriniais įvykiais, pvz., valdant šviesoforus, lėktuvus, laivus, stakles, robotus ir pan.
Bajakai
Istorija
Apie 1620 m. imbangalams įkūrus Kasandžės valstybę (dab. Angola), tai paskatino ir bajakų politinę konsolidaciją. Bajakų valdovas, tradiciškai kildinamas iš Lundos, buvo tituluojamas Kiamfu. Jam pakluso ir gretimos giminingos gentys, kaip, pvz., suku. Ši valstybė pamažu civilizavosi ir atsisakė barbariškų papročių. Nuo XVIII a. bajakų teritorijos sudarė vakariausias Lundos imperijos sritis.
Realaus laiko operacinė sistema
Sistemose, dirbančiose realiame laike, skaičiavimų teisingumą sąlygoja ne tik loginis tų skaičiavimų teisingumas, bet ir laikas, per kurį skaičiavimai buvo įvykdyti. Pvz., akivaizdu, kad jei lėktuvą valdanti programa suveiks per vėlai, gali kilti katastrofa. Todėl sistema turi būti prognozuojama ne tik loginiu, bet ir laiko požiūriu (turi būti galimybė iš anksto apskaičiuoti vykdomų užduočių laiką). Laiko prognozė vykdoma, remiantis uždaviniui sunaudotų procesoriaus ciklų skaičiumi (įvykdytų procesoriaus operacijų skaičiumi).
Bajakai
Istorija
1891 m. dauguma bajakų sričių atiteko Kongo Laisvajai valstybei, o vėliau – Belgijos Kongui. Taip bajakai tapo viena iš daugelio KDR tautų. Kadangi bajakų teritorijos tęsiasi iki Kinšasos, vystantis ekonomikai daug jų migravo į sostinę. Šiuo metu jie sudaro didelę dalį (apie 25 procentus) sostinės gyventojų.
Realaus laiko operacinė sistema
Sistemos, dirbančios realiame laike, turi specifines savybes – jų darbas visada turi būti prognozuojamas (esant tam tikroms sąlygoms, turi būti galimybė pilnai apskaičiuoti procesoriaus ciklų skaičių, kuris gali būti sunaudotas, perduodant valdymą programai), taip pat – turi būti rezervuojamas pakankamas kiekis resursų, kad valdymą perėmusi programa galėtų atlikti reikalingus veiksmus. Galima tarti, kad OS gali dirbti realiame laike, jei ji atitinka šiuos reikalavimus:
Bajakai
Kultūra
Bajakai pasižymi ypač išvystytomis meno formomis. Jie garsėja išmoningomis skulptūromis, kaukėmis, gamina medinius buities įrankius, būgnus. Kaukės naudojamos įvairiose ceremonijose, kaip apipjaustymas, iniciacija, vedybos, laidotuvės ir pan. Kaukės atlieka ne tik ritualinę finkciją, bet ir simbolinę: jų detalės skirtos perduoti tam tikrą žinią.
Realaus laiko operacinė sistema
Be to, realaus laiko OS veikimas turi būti prognozuojamas, kitaip tariant, turi būti žinomi pertraukimų lygiai, sistemos funkcijų charakteristikos ir laikai:
Neitė
Neitė (Neith, Neit) egiptiečių mitologijoje – karo, medžioklės ir audimo deivė. Vakarinės Nilo deltos miesto Saiso (Sajo) valdovė ir globėja. Dar vadinama Tehenut (libiete). Didžiosios deivės pavidalu ji yra „viskas, kas buvo, kas yra ir kas bus“. Dievų motina, išaudusi visą pasaulį.
Ogdoad teologijoje apibūdinama kaip belytė pirmapradžio vandens personifikacija. Nors minimas ir jos dvilytiškumas. Aprašoma kaip dievo Ra motina. Pasirodo dangiškosios karvės pavidalu, kartu su deive Selket saugo Ozyrio mumiją.
Jos simboliu buvo dvi ant gyvulio odos arba skydo sukryžiuotos strėlės. Ji buvo Saiso miesto globėja, o Senovės Egipte – viena iš trijų drivių, globojusių Ta-senetą (dabar Esna).
Kultas
Ankstyvojoje formoje buvo sakoma, kad karo deivė prisakiusi kariams pasigaminti ginklus ir saugojusi mirusių karių kūnus.
Michael (albumas)
Michael – pirmasis po atlikėjo Michael Jackson mirties išleistas kompiliacinis albumas. Jis buvo išleistas 2010 m. gruodžio 10 d. Tai buvo pirmasis atlikėjo albumas sudarytas iš visiškai naujų dainų nuo 2001 m. albumo „Invincible“.
Albumo išleidimo dieną Anglijoje, Midlsekse buvo pakabintas 2 701 m² ploto albumo plakatas. Jis pateko į Gineso rekordų knygą kaip didžiausias pasaulyje plakatas.
Neitė
Kultas
Neitė graikų buvo tapatinama su Atėne.
Llista de personatges de la mitologia egípcia
Julius Janonis
miniatiūra|250px|Atminimo akmuo J. Janoniui Beržiniuose
Julius Janonis (slapyvardis Vaidilos Ainis; 1896 m. balandžio 4 d. senu stiliumi kovo 23 d., Beržiniuose, Biržų valsčius, dab. Biržų raj. – 1917 m. gegužės 30 d. prie Carskoje Selo, dab. Puškino) – lietuvių poetas, revoliucionierius.
Biografija
Tėvai – valstiečiai Martynas Janonis ir Marija Klibaitė (evangelikai reformatai). thumb|Juliaus Janonio gimimo ir krikšto įrašo Biržų evangelikų-reformatų bažnyčios krikštų knygoje kopija.2017
Kurį laiką gyveno Mieleišiuose. 1913 m. baigė Biržų keturklasę mokyklą. Mokydamasis Biržuose rinko tautosaką, ją siuntė Lietuvių mokslo draugijai. Nuo 1913 mokėsi Šiaulių berniukų gimnazijoje, kur įsijungė į slaptos moksleivių aušrininkų draugijos veiklą, bendradarbiavo „Aušrinėje“, „Vilnyje“, „Naujojoje Gadynėje“. Įsitraukė į darbininkų judėjimą ir tapo marksistu. Šiauliuose jį globojo Stanislava Jakševičiūtė-Venclauskienė, jos namuose gyveno.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, su visa gimnazija pasitraukė į Rusiją, nuo 1915 m. mokėsi Voronežo lietuvių gimnazijoje, nuo 1916 m. Petrapilyje. Ten įstojo į Lietuvos socialdemokratų partiją. Už politinę veiklą 1916 m. kalintas Petrapilio kalėjime, Vitebske. Po 1917 m. Vasario revoliucijos paleistas iš kalėjimo – RSDDP(b) Lietuvių rajono komiteto sekretorius, bendradarbiavo „Tiesoje“, „Nauju taku“, „Atžalose“. Susirgęs džiova ir nenorėdamas būti našta draugams, nusižudė po traukiniu. Palaidotas Carskoje Selo (dab. Puškino) kapinėse. Beržiniuose stūkso 1965 m. atidengtas paminklinis akmuo su skulptoriaus Konstantino Bogdano sukurtu poeto bareljefu.
Ovidijus Mozuraitis
Ovidijus Mozuraitis (g. 1959 m. balandžio 10 d., Tauragė - 2017 m. gruodžio 1 d., Vokietijoje) – buvęs Lietuvos futbolininkas.
Biografija
1980 - 1986 m. žaidė Atlantas Klaipėda ir Žalgiris Vilnius meistrų komandose. Vėliau žaidė Sirijus Klaipėda (1990–1991), Granitas Klaipėda (1992), TSG Sprockhovel (1992–2000) komandose. 1995 m. Tauragės Tauro komandoje.
Šovinizmas
Šovinizmas – teorija, kad tik didelės tautos ir didelės valstybės gali išlikti, įsitvirtinti pasaulyje. Jos turi užvaldyti kitas silpnesnes tautas (kitos rasės, kito tikėjimo). Tai kraštutinis nacionalizmas, reiškiamas aklu savo tautos aukštinimu ir panieka bei neapykanta kitoms tautoms.
Šovinizmo plėtra Europoje padarė netiesioginę įtaką JAV politikai. Apie 1830 m. iš priklausomybės Ispanijai ir Portugalijai išsivadavo visos Pietų Amerikos šalys (kovai vadovavo Simonas Bolivaras), būtent jų atžvilgiu JAV pradėjo įgyvendinti Monro doktriną: ,,Šiaurės ir Pietų Amerikoje JAV yra įtakingiausia valstybė. Dėl to ji turi teisę kištis į kitų šio regiono valstybių reikalus".
Naudojantis savo „svoriu“ JAV amerikiečių verslininkams padėjo įsigalėti stambiausiuose Pietų Amerikos šalių sektoriuose. Taip buvo sudaryta galimybė ir papildomoms pajamoms, ir galimybei, esant reikalui, politiškai paspausti regiono šalis (neokolonializmas – valstybių santykiai, kada viena šalis kitai šaliai daro įtaką per ekonomiką).
Ši praktika tarptautiniuose santykiuose išlikusi iki mūsų dienų.
Taurupys (ežeras)
Taurupys – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, 4,5 km į pietus nuo Kuktiškių. Ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius 0,58 km, plotis iki 0,35 km. Altitudė 154 m. Ežero krantai žemi ir pelkėti, ypač užpelkėjusi vakarinė įlanka ir šiaurinė ežero dalis, faktiškai virtusios pelke ir realus ežero plotas siekia ~ 10,5 ha. Aplink plyti Taurupio pelkė, auga miškai – ežerą supa Dotenių ir Panatryčio miškai. Pietuose išteka upeliukas link Dumblės upelio (Aiseto ežero baseinas).
Netoliese yra mažesni Ešerinio ir Kuojinio ežerai, Napriūnų kaimas.
Pranckevičius
Pranckevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Pranckevičienė (ištekėjusi moteris) ir Pranckevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Pacė
Pacė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bransko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietryčius nuo Bransko, apie 20 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 49 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Strazdiškiai (Ukmergė)
Strazdiškiai – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Vidiškių.
Silvana Mangano
Silvana Mangano (1930 m. balandžio 21 d. – 1989 m. gruodžio 16 d.) – italų aktorė.
Biografija
Silvana gimė Romoje, italo ir anglės šeimoje. Vaikystėje ji 7 metus lankė šokius ir svajojo tapti modeliu. Pasibaigus karui, 1946 m. ji laimėjo „Mis Roma“ grožio konkursą, kas padėjo pradėti aktorės karjerą. Dar po metų ji dalyvavo „Mis Italija“, tačiau jokio apdovanojimo nepelnė. Kitos to konkurso dalyvės – Gina Lollobrigida, Eleonora Rossi Drago, Gianna Maria Canale ir nugalėtoja Lucia Bose – vėliau taip pat tapo aktorėmis. Silvanos karjeros pradžia kine susijusi su aktoriumi Marcello Mastroianni, su kuriuo ji kurį laiką palaikė romantiškus ryšius. Jo dėka ši gavo pagrindinį vaidmenį 1949 m. filme „Riso Amaro“ ir pasirašė sutartį su kompanija „Lux Films“. Tais pačiais metais jis nusifilmavo juostoje „Il lupo della Sila“ kartu su lietuvių kilmės aktoriumi Jacques Sernu.
1950-70 m. Silvana buvo žinoma aktorė, filmavosi pas režisierius Luchino Visconti, Pier Paolo Pasolini, Vittorio De Sica, nors ir negalėjo prilygti populiarumu su Sophia Loren ar Gina Lollogrigida. Garsiausi jos filmai yra „L‘oro di Napoli“ (1954), „Mambo“ (1955), „Teorema“ (1968), „Morte a Venezia“ (1971) ir „Dune“ (1984). Paskutinis jos darbas – režisieriaus Nikitos Michalkovo filme „Очи черные “ (1987).
Jos garbei bosnių atlikėja Silvana Armenulić pasiskolino vardą sceniniam pseudonimui.
Asmeninis gyvenimas
1949 m. Silvana ištekėjo už prodiuserio Dino De Laurentiis, kurio dėka jos karjera buvo tokia sėkminga. Pora susilaukė 4 vaikų: Veronicos, Raffaellos, Francescos ir Federico. Raffaella tapo prodiusere, Veronicos duktė Giada De Laurentiis yra televizijos laidų vedėja. Jų sūnus Federico 1981 m. žuvo lėktuvui nukritus Aliaskoje.
Nuo 1983 m. Silvana ir Dino ėmė gyventi atskirai, 1988 m. pradėjo skyrybų procesą.
1989 m. gruodžio 4 d., Silvanai Madride atliekant operaciją, ji atsidūrė komoje ir po 12 dienų mirė.
Apdovanojimai
right|thumb|170px right|thumb|170px right|thumb|170px
Antanas Vaupšas
Antanas Algimantas Vaupšas (1936 m. gegužės 20 d. Taručiuose, Žagarės valsčius – 2017 m. gruodžio 14 d. Vilniuje) – Lietuvos filologas, žurnalistas, redaktorius, daugkartinis Lietuvos šuolių į tolį rekordininkas, olimpietis.
Biografija
1954 m. baigė Žagarės vidurinę mokyklą, 1959 m. – Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakulteto rusų kalbos ir literatūros specialybę.
1958–1964 m. laikraščio „Vakarinės naujienos“ neetatinio skyriaus vedėjas, atsakingasis sekretorius. 1974–1986 m. laikraščio „Tiesa“ korespondentas, sporto skyriaus vedėjas, redkolegijos narys. 1986–1991 m. savaitraščio „Kaimo statybininkas“ redaktorius.
1991–1992 m. savaitraščio „Pozicija“ korespondentas. 1992–1997 m. laikraščio „Reklama“ redaktorius. 1997–2000 m. laikraščio „Lietuvos sportas“ apžvalgininkas. 1999–2000 m. žurnalo „Treneris“ atsakingasis sekretorius. Nuo 2003 m. Lietuvos olimpiečių asociacijos valdybos narys, ryšių su visuomene atstovas. Nuo 2008 m. Lietuvos sporto žurnalistų sąjungos Etikos komisijos narys.
Publikacijų paskelbė žurnaluose „Švyturys“, „Jaunimo gretos“, „Buitis“, „Nemunas“, laikraštyje „Sportas“ ir kt. Daugiausia rašė apie sportą ir sportininkus.
Sportiniai pasiekimai
Šuolininkas į tolį, 1964 m. geriausias rezultatas – 8,01 m. Šis Lietuvos rekordas laikėsi iki 1980 m.
Tokijo olimpinėse žaidynėse užėmė 14 vietą – 7.43 m.
Rolandas Navikas
Rolandas Navikas (g. 1966 m. kovo 17 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas.
Biografija
Žaidė Sirijus Klaipėda (1990–1995; Lietuvos čempionas), Tauras Tauragė (1997) komandose.
Plotas
Plotas – matas, nusakantis tam tikro erdvės regiono dydį. Objekto paviršiaus plotas lygus visų išorinių šonų plotų sumai. Tobulai uždaros dvimatės kreivės (t. y. apskritimo) plotas skaičiuojamas naudojant apskritimo ilgio integralą. Taigi, kadangi ilgis yra 2π r, plotas sumažintas kartų πr².
Matavimo vienetai
thumb|240|Palyginimas SI sistemoje (kuri naudojama žemyninėje Europos dalyje, Kanadoje ir kitur) naudojami:
Portugalų kalba
Portugalų kalba – romanų kalbų grupei priklausanti kalba, nepaisant to, kad kilo iš nedidelės šalies Portugalijos, tačiau dėl jos intensyvios kolonistinės politikos ši kalba plačiai paplito po pasaulį. Ji dar vartojama Brazilijoje, Angoloje, Mozambike, Žaliajame Kyšulyje, Bisau Gvinėjoje, Rytų Timore, Makao, Goa ir kitur. Šalis, kuriose ši kalba paplitusi, vienija Portugalų kalbos šalių bendrija. Portugalų kalba kaip gimtąja kalba ~200 milijonų pasaulio gyventojų, dar apie 90 milijonų yra išmokę šią kalbą. Tai dažna lingua franca buvusiose Portugalijos kolonijose, plačiai paplitusi ir kaip užsienio kalba Pietų Amerikoje. Dėl daugybės portugalų imigrantų šią kalbą taip pat galima išgirsti Andoroje, Šveicarijoje, Prancūzijoje, JAV. Iš portugalų kalbos Afrikoje, Karibuose yra susidariusios kreolinės kalbos – kabuverdianu (Žaliojo Kyšulio kreolų kalba), papiamento (Aruboje), saramakano (Suriname), ngola (San Tomėje) ir kt.
Plotas
Plotas geometrijoje
Geometrijoje plotas nusako figūros dydį Euklido erdvėje ar paviršiuje. Plačiau žr. – Figūrų plotai
Portugalų kalba
Portugalų kalbos reguliavimo ir populiarinimo veikla užsiima Tarptautinis portugalų kalbos institutas, Brazilijos literatūros akademija, Lisabonos mokslų akademijos kalbos skyrius.
Dialektai
Portugalų kalba turi nemažai tarmių, kurios tarpusavyje skiriasi daugiausia tarimo niuansais. Du pagrindiniai portugalų kalbos variantai yra Europos portugalų kalba ir Brazilijos portugalų kalba, tačiau jie dar yra skirstomi smulkiau.
Istorija
Seniausi rašytiniai (senosios) portugalų kalbos šaltiniai yra iš IX a., tačiau juose vis dar gausu lotyniškų posakių. XII–XIV a. kalba imta vartoti vis plačiau, tačiau dar nebuvo tapati dabartinei kalbai ir vadinama portugalų-galisų kalba. 1290 m. Portugalijos karalius Dinišas I Lisabonoje įsteigė universitetą, kuriame buvo dėstoma portugalų kalba. XIV–XVI a. vykstant didiesiems geografiniams atradimams portugalų kalba pasipildė įvairiais skoliniais iš naujai atrastų kraštų, o pati kalba sparčiai plito po kolonijas, kur greitai kito, susidarė naujos tarmės ir kreolinės kalbos. Iki pat XIX a. įvairiuose Azijos ir Afrikos regionuose portugalų kalba buvo pagrindinė lingua franca, ypač, kur veikė portugalų krikščioniškos misijos.
Žodynas
Didžioji portugalų kalbos leksikos dalis atkeliavo iš lotynų kalbos. Tačiau maurų, gotų laikotarpiu kalboje užsiliko nemažai tų kalbų žodžių, o vėlyvaisiais viduramžiais, kai Portugalija buvo viena svarbiausių pasaulio jūrinių valstybių ir kontaktavo su įvairiausiomis pasaulio tautomis, į kalbą pateko daug skolinių.
Iš ikilotyniškų kalbų išliko tik keli žodžiai, pavyzdžiui, abóbora (moliūgas), bezerro (metų amžiaus jauniklis) – iš keltiberų kalbos (turbūt per keltikus), cerveja (alus) – iš keltų kalbos, cachorro (šuo) – iš baskų kalbos.
Vizigotų ir svebų invazijos metu daugiausia papilto žodžiai (iš gotų kalbos), susiję su karu: espora (pentinas), estaca (mietas), guerra (karas).
IX–XIII a. iš arabų kalbos atkeliavo ~800 žodžių, daugelį jų galima atpažinti pagal arabiškus priešdėlius al, ar, az: aldeia (kaimas), alface (salotos), armazém (sandėlis), azeite (alyvų aliejus), oxalá (o, kad…, pagal arabų frazę In šāʾ Allāh).
Geografinių atradimų metų iš kinų kalbos atėjo chá (arbata), catana (trumpas kardas, katana), iš tainų kalbos – batata (bulvė), iš tupių-gvaranių kalbų – ananás ir abacaxi (ananasas), tucano (tukanas).
Paskutiniais amžiais į portugalų kalbą atėjo daug svetimžodžių iš kitų Europos kalbų, ypač anglų – futebol (futbolas), estoque (bendrovė), folclore (tautosaka), bife (jautiena) ir kt.
Buvusių portugalų kolonijų ar teritorijų, kur dažnai prekiavo portugalai, kalbose taip pat atsirado daug skolinių iš portugalų kalbos. Jų yra japonų, malajų, indoneziečių, tamilų, Brazilijos indėnų kalbose.
Fonetika
Portugalų kalboje yra 9 balsiai ir 19 priebalsių. Išskiriami 5 nosiniai balsiai, 10 dvibalsių.
Tarimas gerokai sudėtingesnis nei ispanų kalbos.
Portugalų kalboje paprastai kirčiuojamas priešpaskutinis skiemuo, o jei yra kitaip – kirčiuojamas balsis pažymimas diakritiniu ženklu, pavyzdžiui, fotógrafo.
Gramatika
Portugalų kalbos gramatika panaši į kitų romanų kalbų.
daiktavardžiai, būdvardžiai ir įvardžiai turi 2 gimines (vyriškąją ir moteriškąją), 2 skaičius (vienaskaita, daugiskaita), mažybines ir didybines formas, linksnių nėra.
Įprastinė sakinio struktūra – veiksnys – tarinys– papildinys. Sakinyje veiksnys gali būti praleistas.
Artikelis
Portugalų kalboje skiriami žymimasis ir nežymimasis artikeliai.
Portugalų kalbos artikelis ypatingas tuo, kad gali būti vartojamas prieš asmenvardžius, pavyzdžiui, A Maria saiu (Marija išvyko). Taip pat kartais vartojamas ir prieš šalių, įmonių pavadinimus, tačiau prieš Portugalijos ir jos Afrikos kolonijų pavadinimus nevartojamas, pavyzdžiui, Ele visitou o Brasil e a China (jis aplankė Braziliją ir Kiniją).
Veiksmažodis
Portugalų kalboje yra 3 veiksmažodžių asmenuotės, tačiau yra dalis veiksmažodžių, kurie nepaklūsta asmenuočių taisyklėms.
Panevėžio Rožyno progimnazija
Istorija
Mokykla pradėjo veiklą – 1971 m. rugsėjo 1 d. kaip Panevėžio 9-oji vidurinė mokykla. 2005 m. mokykloje atidaryta moderni biblioteka-skaitykla, kuri aptarnauja ne tik mokinius bet ir mikrorajono bendruomenės narius. 2011 m. mokykla tapo Rožyno pagrindine, 2013 m. – progimnazija. 2016 m. po renovacijos įrengtas naujas, atitinkantis šiuolaikinius reikalavimus, mokyklos stadionas.
Neisė
Neisė (ček. Lužická Nisa, lenk. Nysa Łużycka, vok. Lausitzer Neiße), Nisa, Lužicos Nisa – upė Vidurio Europoje, Oderio kairysis intakas.
Neisė teka Čekijoje (54 km); 198 km upe eina Lenkijos – Vokietijos siena.
Neisė prasideda Jizeros kalnų pietiniuose šlaituose (Čekija). Nuo Gubino (Gubin) miesto (Lenkija) upė laivuojama.
Pakrančių miestai:
Berlyno Olimpinis stadionas
Berlyno Olimpinis stadionas – futbolo stadionas Vokietijos sostinėje Berlyne. Savo namų rungtynes čia žaidžia Hertha BSC Berlin futbolo klubas. Stadione telpa 74 228 žiūrovų. Šiame stadione buvo sužaistos 6 2006 m. pasaulio čempionato varžybos, tarp jų ir finalinės rungtynės.
Istorija
Olimpinis stadionas buvo statomas 1934–1936 m., jo talpa siekė 100 000 žiūrovų. Stadiono ir Olimpinių žaidynių atidarymas įvyko tą pačią dieną – 1936 m. rugpjūčio 1 d.
1974 m. stadionas buvo iš dalies padengtas stogu X pasaulio futbolo čempionatui.
2000–2004 m. vyko remonto darbai ir modernizacija, po kurios stadionas turi 74 228 sėdimas vietas. UEFA įvertino šį stadioną penkiomis žvaigždutėmis.
2006 m. pasaulio čempionatas
Įvykusios pasaulio futbolo čempionato rungtynės:
Joseph Fourier
Gimė Auksere mieste Prancūzijoje, siuvėjo sūnus. Mokėsi pas benediktinus, dalyvavo Napoleono rytinėje ekspedicijoje, vėliau paskirtas Žemutinio Egipto gubernatoriumi.
Miliai
Miliai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Krakių, prie kelio. Vakariniu kaimo pakraščiu teka Kutuvis, rytiniu – Mišeikis (abu – dešinieji Ventos intakai).
thumb|left|230px|Venta ties Miliais
Piastuvas
Piastuvas (, iki 1926 m. Utrata) – miestas–valsčius vidurio Lenkijoje, šalia Varšuvos, Pruškuvo apskrityje. Nuo 1999 m. priklauso Mazovijos vaivadijai. 1975–1998 m. buvo Varšuvos vaivadijoje. Antras tankiausiai gyvenamų šalies miestų, 4 050,5 žm./km² (po Sventochlovicių). 22 914 gyventojų (2012 m. duomenys).
Istorija
Miestelio istorija skaičiuojama nuo XVI a. Dabartinio miesto teritorijoje buvo du kaimai: Utrata ir Ždarai.
Trakai (tauta)
Trakai − senovės indoeuropiečių gentys, kalbėjusios trakų kalba ir gyvenusios XII a. pr. m. e. − VII a. Balkanų pusiasalio šiaurės rytuose ir Mažosios Azijos šiaurės vakaruose (istorinėje Trakijoje, Dakijoje ir Bitinijoje).
Istorija
thumb|150px|Trakų karys
I tūkstantmečio pr. m. e. pirmoje pusėje pradėjo kurtis klasinė visuomenė (V a. pr. m. e. odrisų gentys buvo sukūrusios valstybės junginį).
IV a. viduryje − II a. viduryje prieš mūsų erą (su pertraukomis) didumą trakų žemių valdė Makedonija, III a. pr. m. e. Egėjo jūros Trakijos pakrantę buvo užkariavę Ptolemėjai. II a. pr. m. e. − I a. pabaigoje trakų žemes užkariavo romėnai.
Per didįjį tautų kraustymąsi trakai susimaišė su kitomis gentimis ir tapo bulgarų, rumunų ir kitų tautų kūrimosi vienu komponentu. Yra teorijų, kad iš trakų (ir frygų) kilę lietuviai ir latviai).
Architektūra ir dailė
Trakų gyventoje teritorijoje išliko II tūkstantmečio pabaigos − I tūkstantmečio pradžios prieš mūsų erą dolmenų, keramikos (yra Vilanovos kultūros tipo indų), dažnai puoštos kaneliūrų pavidalo dekoru, auksinių indų, puoštų spiraliniu ornamentu (Velčitreno lobis, netoli Pleveno).
Įtvirtintoms ir atviroms Besarabio kultūros (Rumunija, I tūkstantmečio pr. m. e. pirma pusė) gyvenvietėms būdinga mediniai namai, aptepti moliu, juodoji keramika, puošta kaneliūromis ir geometriniais raštais su baltomis inkrustacijomis.
VI − III a. pr. m. e. trakų menui darė įtaką iš skitų perimtas žvėrių stilius, nuo V a. pr. m. e. − graikų menas.
Nuo I a. pradžios trakų meną pamažu asimiliavo romėnų kultūra.
Gaučas (reikšmės)
Žodis gaučas reiškia:
Dirvoninė laibabudė
Dirvoninė laibabudė  – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos, laibabudžių (Omphalina) genties grybų rūšis.