cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brie Larson
Larson yra pelniusi daugybę apdovanojimų, įskaitant „Oskarą“, „Auksinį gaublį“ ir „Primetime Emmy“ apdovanojimą. Žurnalas „Time“ 2019 m. ją įvardijo kaip vieną iš 100 įtakingiausių pasaulio žmonių.
Jos proveržis įvyko su pagrindiniu vaidmeniu pripažintoje nepriklausomoje dramoje „Internatas“ (2013 m.), ji toliau vaidino antraplaniuose vaidmenyse romantiniame filme „Nuostabi dabartis“ (2013 m.) ir komedijoje „Katastrofiškai nesėkminga“ (2015 m.). Už pagrobimo aukos vaidmenį dramoje „Kambarys“ (2015 m.) Larson pelnė „Oskarą“ kaip geriausia aktorė. 2017 m. nuotykių filmas „Kongas: Kaukolių sala“ tapo jos pirmuoju didelio biudžeto filmu, po kurio ji suvaidino Kapitonę Marvel „Marvel Cinematic Universe“ superherojų filmuose „Kapitonė Marvel“ (2019 m.) ir „Keršytojai: Pabaiga“ (2019 m.).
Cholerikas
miniatiūra|[[Pieter Huys. Įsiutusi moteris, ~1560 m.]] Cholerikas – vienas iš keturių pagrindinių temperamento tipų.
Cholerikams būdinga greitai atsirandantis stiprus ir pastovus emocinis jaudrumas. Jie gali greitai suirzti ir prarasti savitvardą, labai judrūs. Taip pat cholerikai yra energingi, greitai priima sprendimus, nekantrūs. Kartais gali būti agresyvūs, jiems būdingi staigūs emociniai protrūkiai. Jų jausmai itin stipriai atsispindi mimikoje, taip pat pantomimikoje ir kalboje.
Terminas „cholerikas“, kaip ir likusieji 3 pagrindiniai temperamento tipai, pirmąkart aprašyti Hipokrato.
Maunt Gambyras
Maunt Gambyras  – miestas Australijoje, Pietų Australijoje, 450 km į pietryčius nuo Adelaidės, prie Gambyro vulkaninės kalderos. Antrasis pagal dydį miestas regione. Be medienos ir žemės ūkio, svarbiausias pajamų šaltinis regione yra turizmas. Miestas yra žinomas dėl netoliese esančių vulkaninių kraterinių ežerų (maar). Ypač garsus yra „Mėlynasis ežeras“, kuris šiltesniais mėnesiais įgauna nenatūraliai mėlyną spalvą. Netoliese yra daugybė lankytinų vietų. Apie 20 km į pietus nuo Gambyro kalno yra Eveno tvenkiniai, trys iki 15 m gylio, krištolo skaidrumo gėlavandeniai šaltiniai, kuriuose vietiniai žmonės nardo.
Istorija
Europiečiai rado šias vietas 1800 m. 1846 m. čia įsikūrė pašto stotis, vėliau kūrėsi viešbutis ir buvo pastatytas malūnas.
1954 m. suteiktas miesto statusas.
Radvilai
Radvilai (arba Radvilos) – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Radviliškio miesto centro.
Etimologija
Kaimo vardas kilęs nuo asmenvardžio Radvila arba Radvilas.
Istorija
Kaimas panaikintas 1982 m. kovo 26 d., bet atkurtas 2014 m. rugsėjo 10 d.
Sidabrinis zlotas
Sidabrinis zlotas, arba tiesiog zlotas - Lenkijos karalystės, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, o vėliau Abiejų Tautų Respublikos pagrindinis piniginis vienetas, naudotas 1496-1795 m. Kaip sidabrinė moneta kaldintas labai trumpu laikotarpiu.
Raida
Zloto vertė nustatyta 1496 m. Lenkijos Seimo nutarimu, kuris prilygino 1 zlotą 30 tuometinių grašių. Šį santykį nulėmė tai, kad tokią vertę tuo metu turėjo auksinė visoje Europoje kursuojanti moneta dukatas, lenkiškai vadinta tiesiog "auksine". Nusižiūrėjus ją, pradėti kaldinti auksiniai zlotai.
Vėliau netolygiai kintant sidabrinių monetų (grašių) ir auksinių monetų (zlotų) vertei, santykis tarp jų kito: auksinis zlotas buvo įvertinamas vis daugiau grašių. Tuo tarpu sidabrinis zlotas buvo pririštas prie sidabrinių grašių nominalo, ir visą laiką liko lygus 30 grašių. XVI a. viduryje kurį laiką sidabrinio zloto vertę atitiko 1 sidabrinis taleris, tačiau prastėjant grašių kokybei jų vertė krito nuo 1/30 iki 1/105 talerio, o vėliau - ir dar labiau.
1663 m. buvo pirmasis bandymas monetizuoti sidabrinį zlotą. Šios monetos, nors nominaliai prilygintos 30 grašių, pagal savo sidabro vertę atitiko vos 12 grašių, ir buvo iš esmės kreditinis pinigas. Jos, vadintos timfais, leistos vos 3 metus, ir neigiamai paveikė Abiejų Tautų Respublikos piniginę sistemą.
1766 m. Stanislovo Poniatovskio piniginės reformos metu buvo sureguliuota valstybės sidabro monetų vertė, kuri pririšta prie Kelno markės. Vienas zlotas buvo vertinamas 30 varinių grašių ir prilygintas 1/8 sidabrinio talerio (10 talerių atitiko vieną sidabro markę).
1794 m. buvo išleisti pirmieji ir vieninteliai Abiejų Tautų Respublikoje popieriniai pinigai - tuometinės sidabrinio zloto vertės banknotai, kurie leisti įvairiais nominalais. Tačiau tais pačiais metais Rusijai užėmus Varšuvą, jų galiojimas sustabdytas.
Šiaudinė (Rokiškis)
Šiaudinė – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 13 km nuo Pandėlio.
Maurice Strong
Biografija
Maurice Strong gimė Kanados Manitobos provincijoje. Kadangi užaugo vargingoje šeimoje, mokykloje mokėsi trumpai ir anksti pradėjo dirbti. Iš pradžių Arktyje veiklą vykdžiusioje Hudson's Bay kompanijoje. Vėliau trumpai Jungtinių Tautų organizacijos sekretoriate, tačiau poziciją greitai paliko ir perėjo į privatų energetikos sektorių, vadovavo įvairioms kompanijoms.
Už gyvenimo pasiekimus Maurice Strong yra gavęs garbės daktaro laipsnius iš 41 universiteto Kanadoje, JAV, Europoje.
Suspiria (garso takelis)
Suspiria (Music for the Luca Guadagnino Film) – britų muzikanto Thom Yorke sukurtas garso takelis 2018 m. išleistam filmui „Suspirija“. Tai – pirmasis atlikėjo sukurtas pilno filmo garso takelis, anksčiau jis buvo sukūręs muzikos drabužių linijos „Rag & Bone“ reklaminiams filams, taip pat spektakliui „Old Times“.
Įrašas sulaukė didžiulio kritikų pripažinimo, o kūrinys „Suspirium“ 2020 m. nominuotas „Grammy“ apdovanojimų geriausios, sukurtos dainos vizualinei medijai nominacijoje.
Algirdas Paulavičius
Algirdas Romualdas Paulavičius (1943 m. spalio 27 d. Kėdainiuose – 2020 m. lapkričio 23 d. Vilniuje ) – lietuvių teatro ir kino aktorius.
Biografija
1966 m. baigė J. Miltinio teatro studiją ir pradėjo dirbti Panevėžio dramos teatre. Teatre sukūrė virš 80-ties vaidmenų, tarp jų Figaro Bomarše „Sevilijos kirpėjuje“, Juozapą II P. Šefero „Amadėjuje“, Aleksejų Turbiną M. Bulgakovo „Turbinų dienose“, Veršininą A. Čechovo „Trijose seseryse“, Kreontą Sofoklio „Care Edipe“ ir kitus.
Port Linkolnas
Port Linkolnas  – miestas Australijoje, Pietų Australijoje. Įsikūręs 280 km į vakarus nuo Adelaidės, Spenserio įlankos pakrantėje, Ero pusiasalio pietiniame gale. Yra jūrų ir oro uostai, geležinkelio stotis. Verčiamasi žvejyba ir žuvininkyste, maisto (žuvies perdirbimo, konservų, mėsos, grūdų), tekstilės (vilnos) pramone, turizmu (Linkolno nacionalinis parkas, Kofino įlankos nacionalinis parkas).
2018 m. 5,6 % miesto gyventojų buvo aborigenų kilmės.
Istorija
1802 m. pakrantę pasiekė Metju Flindersas ir pavadino pagal Linkolno miestą Anglijoje. Pradžioje čia apsistodavo ruonių medžiotojai, pavieniai praplaukiantys laivai. 1839 m. įkurta gyvenvietė. XX a. vid. išaugo kaip žvejybos uostas.
Masamune Shirow
Masamunė Širo (, tikrasis vardas – Masanori Ota; g. 1961 m. lapkričio 23 d.) – japonų manga kūrėjas, iliustruotojas. Geriausiai žinomas kaip „Ghost in the Shell“ manga autorius. M. Širo taip pat žinomas savos kūrybos erotiniais meno kūriniais.
Biografija
Gimė Kobėje, Hiogo prefektūroje, Japonijoje. Apie 1985–90 m. mokėsi dailės aukštojoje mokykloje. Studijavo Osakos menų universitete tapybą aliejiniais dažais. Mokydamasis universitete, susidomėjo manga ir dėl to pats ėmė rašyti komiksus. Pirmasis jo užbaigtas kūrinys „Black Magic“ buvo išleistas manga fenzine „Atlas“. Jo darbas patraukė leidyklos „Seishinsha“ prezidento Harumichi Aoki dėmesį ir šis pasisiūlė išspausdinti jo kūrinius. Iš to išplaukė „Appleseed“, vieno tomo, gilaus siužeto drama, kurios veiksmas vyksta neaiškioje ateityje. Kūrinys tapo sensacija ir 1986 m. pelnė Seiun geriausios mangos apdovanojimą.
Carlo Armellini
Karlas Armelinis (Carlo Armellini; 1777 m. – 1863 m. birželio 6 d.) – Romos politikas, aktyvistas ir teisininkas. Kartu su Džiuzepe Maziniu ir Aurelijumi Safiu jis priklausė triumviratui, vadovavusiam 1849 m. trumpai gyvavusiai Romos respublikai.
Armelinis gimė Romoje, kuri tuo metu priklausė Popiežiaus sričiai. Buvo nuosaikios politinės pažiūros, tačiau susidomėjęs sekė akivaizdžiai progresyvius Pijaus IX pontifikato pirmosios dalies žingsnius. Per 1848 m. antikatalikiškus protestus Armelinis padėjo išgelbėti Santa Maria in Aracoeli bažnyčią nuo padegimo.
Po Pellegrino Rossi nužudymo ir popiežiaus tremties jis tapo vidaus reikalų ministru. Jis organizavo steigiamąjį susirinkimą ir, paskelbus Romos Respubliką, tapo (1849 m. kovo mėn.) vienu iš trijų vadovaujančio triumvirato narių su Džiuzepe Maziniu ir Aurelijumi Safiu. Rašydamas Konstituciją bendradarbiavo su Antonio Saliceti.
Karlas buvo vedęs pastelininkę Faustiną Brači Armeliną.
Vaclovas Šarka
Vaclovas Šarka (1922 m. gegužės 2 d. Kaniūkuose (dab. Inalinos rajone) – 1987 m. sausio 3 d. Reinbeke prie Hamburgo, Vokietija, 2017 spalio 8 d. palaikai perlaidoti Dūkšto Šv. Stanislovo Kostkos bažnyčios šventoriuje) – katalikų kunigas, Vokietijos lietuvių kapelionas.
Biografija
Mokėsi Dūkšto lenkiškoje mokykloje. Baigęs Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnaziją, toliau studijavo Kaune, Vilniuje ir Eichštate. 1946 m. birželio 21 d. Vokietijoje įšventintas kunigu. Darbavosi karo pabėgėlių lietuvių sielovadoje – įvairiuose dipukų stovyklose, daugiausiai Grohno (dab. Bremeno miesto dalis) gyvenvietėje. Vėliau patvirtintas Hamburgo ir Šlezvigo-Holšteino žemės lietuvių kapelionu.
Buvo skiriamas Lietuvių skautų sąjungos Vokietijos regiono dvasios vadovu, taip pat ir Anglijos lietuvių skautų vasaros stovyklos kapelionu. Už nuopelnus skautybei 1969 m. apdovanotas Lietuvių skautų brolijos žymeniu. Aktyviai dalyvavo Vokietijos lietuvių bendruomenės veikloje, Hamburge leido ir redagavo laikraštėlį „Aušros Vartai“. Lietuvoje prasidėjus Atgimimui, rašė laiškus Romos popiežiui ir Sovietų Sąjungos vadovui Michailui Gorbačiovui ir kt. valstybių vadovams, prašydamas neprieštarauti tautiečių sąjūdžiui link Nepriklausomybės.
Vaclovo Šarkos asmeninis archyvas saugomas Vilniaus universitete.
Šiaudinė (Juodšiliai)
Šiaudinė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km nuo Juodšilių.
Kurašas
thumb|right|200px|Kurešas Kurašas  – nacionalinės uzbekų imtynės su diržais. Labai panašios baškirų imtynės vadinasi kurešas, totorių – irgi kurešas.
Kurašas atsirado kaip treniravimasis kautynėms, tiek savigynai, tiek karui. Tai atspindi taisyklės, kadangi imamasi su drabužiais, kurie imituoja kario aprangą. Draudžiama sugriebti už kelnių ar imtis ant žemės, kadangi labai pasilenkęs ar gulintis ant žemės negali apsiginti nuo ginklo atakos. Reikalavimas kautis tik stovint ugdo pusiausvyrą ir darbą kojomis, kas labai svarbu kaunantis kirstynių ginklais.
Imtynės stovint buvo svarbi senovinių ir viduramžių kautynių dalis, kadangi daugumai kirstynių ginklų (kalavijams ir kt.) reikia metro ar daugiau erdvės, kad būtų galima efektyviai juos naudoti. Stovint arti vienas kito jais naudotis neina, tad tenka susiimti. Parmetus priešą ant žemės padaroma vietos, kad parmetęs ar greta stovintis galėtų kalaviju ar ietimi nukauti parmestąjį. Todėl kuraše ir daugelyje kitų tradicinių imtynių kritimas ant žemės laikomas aiškiu pralaimėjimu.
Vėliau imtynės buvo tiesiog pramoga, švenčių, vestuvių, mugių dalis. Dar vėliau kurašas tapo savarankiška sporto šaka ir fizinio rengimosi būdu. Skirtinguose Uzbekistano rajonuose taisyklės skyrėsi.
Naujoji kurašo istorija
XX a. 9-to dešimtmečio pradžioje Komilas Jusupovas (Комил Юсупов), žinomas kurašo, dziudo ir sambo imtynininkas, vienas didžiausių kurašo atkūrimo entuziastų, ėmė tyrinėti uzbekų imtynes norėdamas sukurti naujas universalias kurašo taisykles, kurios atitiktų tarptautinius standartus. 10-to dešimtmečio pradžioje Uzbekistane imta aktyviai atkūrinėti kurašą.
1998 m. rugsėjo 6 d. Taškente dalyvaujant 28 Azijos, Afrikos ir Europos šalių atstovams buvo įkurta Tarptautinė Kurašo Asociacija.
1999 m. balandį Taškente įvyko 1-asis pasaulio kurašo čempionatas.
2003 m. kurašą Azijos Olimpinė Taryba (TOK Azijos padalinys) pripažino oficialia sporto šaka.
2008 m. pradžioje Tarptautinės Kurašo asociacijos nariais buvo 102 Azijos, Afrikos, Europos, Amerikos ir Okeanijos nacionalinės federacijos. 9-tame IKA kongreso posėdyje, vykusiame prieš Penktą pasaulio kurašo jaunimo čempionatą, prisijungė dar 12 šalių, ir 2008 m. pabaigoje IKA nariais jau buvo 114 šalių.
Gruzijos futbolo varžybos 2018 m.
Gruzijos futbolo varžybos 2018 m.
Gagra prieš Sioni
-
Stefanas Štiljanovičius
Stefanas Štiljanovičius (apie 1498 – 1543 m.) buvo paskutinis žymus serbų kilmingasis Serbijos prijungimo prie Osmanų imperijos laikotarpiu, pasak tautosakos, jis buvęs paskutiniuoju Serbijos despotu. XV a. pabaigoje persikėlė į tuometinės Vengrijos karalystės Sirmijos (Sremo) regioną. Vėliau iškilo iki Serbijos despotų Vengrijos karalystės šiuolaikinės vakarų Vojevodinos ir Rytų Slavonijos regionuose. Serbijos stačiatikių bažnyčia jį laiko šventuoju, jo palaikai saugomi Belgrado Saborna Crkva cerkvėje.
Gruzijos futbolo varžybos 2018 m.
Gagra prieš Sioni
---
Samtredia prieš WIT Georgia
---
Stefanas Štiljanovičius
Gyvenimas
1498 m. po konflikto su Venecija savo nuosavybę paliko savo klanui ir išvyko į Sirmiją (dabartinė Serbija). Tais pačiais metai Sirmijoje pastatė Morvičių miestą, kuris tapo jo rezidencija. Naujojoje savo tėvynėje pasižymėjo kaip puikus vaivada. Iš Moravičių spaudžiamas turkų su savo pavaldiniais buvo priverstas pasitraukti į Šišklošo miestą Baranjos regione, kurį 1507 m. jam suteikė Vengrijos karalius Liudvikas II. Kare dėl Vengrijos sosto tarp Ferdinando I ir Jono Zapojajo palaikė Ferdinandą. Po Ferdinando karūnacijos 1527 m. lapkričio 3 d. tapo Novigrado ir Orahovicos administratoriumi. Jam taip pat atiteko Donji Miholjaco ir Glogovnicos kaimai, dvarai Viroviticos apskrityje ir Valpovo miestas, į kurį jis perkėlė savo rezidenciją. Stefanas Štiljanovičius administravo svarbius miestus, kurie anksčiau buvo valdomi Jovano Nenado. Jis turėjo savo flotilę.
Vadovavo su Osmanais kovojusiems Slavonijos pasienio daliniams. 1543 m. buvo nugalėtas ir paimtas į nelaisvę, tačiau iš jos išpirktas. Grįžęs iš nelaisvės paliko Slavoniją ir paskutiniuosius gyvenimo metus praleido Šiškloše, kur mirė apie 1543 m.
Gruzijos futbolo varžybos 2018 m.
Pereinamosios rungtynės
Dėl išlikimo Liga 2 kovojo Guria ir Samgurali.
Lietuvos ultimeito komandos Europos ir pasaulio čempionatuose
miniatiūra|2023 m. mišri Lietuvos Ultimeito rinktinė Europos Ultimeito Čempionate (EUC), Airijoje, [[Limerikas|Limeriko mieste.]] miniatiūra|Lietuvos moterų rinktinė Europos uždarų patalpų ultimeito čempione (EUIC) 2022 metais, Garliavoje. miniatiūra|2020 m. Europos uždarų patalpų klubų čempionato (EUICC) nugalėtojos - Lietuvės "DTS Ultimate", Danijoje, [[Herningas|Herninge.]] miniatiūra|[[2016 m. pasaulio lėkščiasvydžio ir guts čempionatas|Lietuvos nacionalinė ultimeito rinktinė pasaulio ultimeito čempionate (WUGC) 2016 metais, Londone.]] miniatiūra|[[2004 m. pasaulio lėkščiasvydžio ir guts čempionatas|Lietuvos nacionalinė ultimeito rinktinė pasaulio ultimeito čempionate (WUGC) 2004 metais, Suomijoje.]] Nacionalinė Lietuvos ultimeito rinktinė dalyvavo keturiuose didžiuosiuose lauko čempionatuose: Europos ultimeito čempionates (EUC 2019), Lietuvos ultimeito nacionalinė rinktinė dalyvavo Pasaulio ultimeito ir guts čempionate (WUGC) (2016 ir 2004), Pasaulio jaunimo ultimeito čempionate (WJUC 2002), taip pat Lietuvai atstovauja
Gruzijos futbolo varžybos 2018 m.
Cchinvalis prieš Bachmarą
Cchinvalio ekipa nugalėjo bendru rezultatu 4–1. -
Lietuvos ultimeito komandos Europos ir pasaulio čempionatuose
Lietuvos ultimeito klubai Europos ultimeito klubų ultimeito čempionato (EUCC) regioninėse varžybose. Sėkmingiausi Lietuvos komandų pasirodymai buvo uždarų patalpų formate: 2020 metais Europos Ultimeito uždarų patalpų klubų čempionate (EUICC 2020) DTS ultimate Lietuvos moterų komanda iškovojo 1-ą vietą, bei 2022 metais Europos Ultimeito uždarų patatalpų čempionate (EUIC 2022) Lietuvos moterų rinktinė iškovojo 3-ą vietą.
Klubiniuose čempionatuose Lietuvai atstovavo stipriausi Lietuvos ultimeito klubai: Taškas, Zepps, Vorai, Drop That Smile/DTS Ultimate.
Stefanas Štiljanovičius
Gyvenimas
Antrojo pasaulinio karo metu, vykdydami serbų kultūrinio palikimo ir istorijos naikinimo kampaniją, ustašiai nusiaubė S.Štiljanovičiaus kapą. Jo palaikai buvo išniekinti, o kape buvusios vertybės, tarp kurių buvo ir jo karūna, išvežti į Zagrebą. Serbų bažnyčios pareigūnams pavyko atgauti palaikus, kurie buvo pervežti ir palaidoti Gionterio kalvoje.
Šventumas
Apie 1520 m. Fruška Goroje Stefas Štiljanovičius įkūrė Kuveždino vienuolyną, kuriame iki šiol saugoma 1545 m. parašyta knyga Panagirik. Ji yra seniausias rašytinis šaltinis, kuriame Stefanas Štiljanovičius nurodomas kaip šventasis.
Regione aplink Šišatovaco vienuolyną Fruška Goroje dar jam esant gyvam susiformavo jo asmenybės ir karinių pasiekimų kultas. Po S. Štiljanovičiaus greičiausiai smurtinės mirties, pagal istoriškai nepatvirtintus pasakojimus jo našlė Jelena Štiljanovič iš paveldėto turto įkūrė Petkovicos vienuolyną Fruška Goroje. Be to, ji, pasak legendos, įstojo į vienuolyną kaip sesuo Jelisaveta ir, kaip ir jos vyras, po mirties buvo paskelbta Serbijos stačiatikių bažnyčios šventąja.
1634 m. Serbijos patriarchas Pajsijė I Janjevacas lankėsi Šištovaco vienuolyne ir čia tradicinės serbų hagiografinės literatūros atgimimo dvasioje parašė Stefano Štiljanovičiaus biografiją.
Šv. Stefanui Štiljanovičiui XIX a. buvo pašvęsta koplyčia Osijeke, kuri Kroatijos-Serbijos karo metu 1991–1993 m. buvo sugriauta kroatų pajėgų.
Regina Januškevičienė
Regina Januškevičienė, (1896 m. liepos 8 d. Masikvietiškyje, dab. Vilkaviškio rajonas – 1978 m. rugpjūčio 18 d. Vilniuje) – Lietuvos ir sovietinės Rusijos scenaristė ir aktorė.
Biografija
Gimė ir augo valstiečio Vinco Vaitavičiaus šeimoje.
Mokėsi Kauno mokytojų seminarijoje, dalyvavo teatrinėje veikloje. Ištekėjo už teisininko, Rusijos IV Dūmos deputato Mykolo Januškevičiaus, gimė duktė. Pirmojo pasaulinio karo metu jauna šeima atsidūrė Peterburge. Jame R. Januškevičienė 1915 m. parašė pirmąją pjesę „Jau ne pirmas“, ji suvaidinta lietuvių karo pabėgėlių teatre.
Po karo M. Januškevičius grįžo į Lietuvą, o R. Januškevičienė liko Petrograde. Vadovavo darbininkų dramos rateliui, antrą kartą ištekėjo už karinio komisaro A. Titovo. Kartu su mama, broliais ir seserimis persikėlė į Maskvą. 1922 m. pradėjo studijuoti Teatrinio meno institute GITIS (vad. Vsevolodas Mejerholdas), 1923–1926 m. mokėsi GEKTEMAS' o Valstybinėse eksperimentinėse teatrinėse dirbtuvėse. Dalyvavo Sovietinės Rusijos įvairių teatrinių organizacijų veikloje. 1920 m. išsiskyrė su A. Titovu. Maskvoje mokėsi kino scenaristų kursuose, vaidino V. Mejercholdo teatre. Su šio teatro režisieriumi Nikolajumi Eku sukūrė šeimą, drauge su žinomu turkų poetu ir dramaturgu Nazimu Hikmetu įsteigė teatrą „Šluota“.
1931 m. su Nikolajumi Eku ir Aleksandru Stolperiu parašė scenarijų pirmajam sovietiniam garsiniam filmui „Kelialapis į gyvenimą“ (studija Mežrabpomfilm). Šioje N. Eko režisuotoje juostoje vaidino Motinos vaidmenį. Filmas buvo populiarus Sovietų Sąjungoje. N. Ekui užsakė sukurti naują filmą, kuriam R. Januškevičienė parašė scenarijų ir tikėjosi pagrindinio vaidmens. 1936 m. išleistas pirmasis sovietinis spalvotas meninis filmas „Grunia Kornakova“, jame vaidino naujoji N. Eko žmona Valentina Ivašova.
1936 m. mirė duktė iš antrosios santuokos Renė. Tais pačiais metais R. Januškevičienė išbandė jėgas animacijoje – parašė scenarijų filmukui „Pasaka apie piktą Meškiną, klastingą Lapiną ir linksmąjį Piemenį“.
1941 m. atvažiavo į LTSR – planavo įsteigti Kauno kino studiją, bet tam sutrukdė Antrasis pasaulinis karas. Per karą dirbo agitbrigadoje – rašė pjeses, važinėjo su koncertais ir spektakliais po fronte kovojančius Raudonosios armijos dalinius. 1947 m. apsigyveno Vilniuje, dirbo konsultante LTSR Kinematografijos komitete. 1959 m. parašė paskutinį savo scenarijų animaciniam filmukui lietuvių legendos motyvais „Gintarinė pilis“ (Sojuzmultfilm studija), 1968 m. išleido memuarus.
Bibliografija
Januškevičienė R. „O metai nelaukia...“ – „Vaga“, 1968
Dopija
thumb|right|200px|1589 m. Genujos dopija. Svoris 6,62 g Dopija (, iš 'dvigubas') – Italijos aukso moneta, kurios vertė buvo lygi dviejų standartinių monetų vertei, pvz., dviem dukatams ar dviem skudams.
Pirmas dopijas kaip dvigubus dukatus ėmė kaldinti Milane valdant Galeazui Marijai Sforcai. Šios dopijos buvo kalamos iš gryno aukso, svėrė 609 g. Vienoje pusėje buvo Sforcos portretas, kitoje – Sforcos šalmas.
Dopija kaip 2 skudų moneta buvo leidžiama Genujos, Venecijos, Mantujos, taip pat popiežiaus valdomų Romos ir Bolonės monetų sistemose.
XVIII ir XIX a. dopijos, kaldintos įvairiose Italijos valstybėse, skyrėsi tiek svoriu, tiek aukso grynumu. 1861 m. Savojos dopija buvo prilyginta 28,45, Parmos – 21,92, Romos – 17,07 Italijos liros.
Ispaniška dopija
Apie 1500 m. Italijoje pasirodė ispaniškas dvigubas eskudas (svoris 6,7 g, turėjo 6,18 g aukso), kuris ėmė išstumti geriausius itališkus dvigubus dukatus. Šis dvigubas eskudas irgi buvo vadinamas dopija.
Sigutėnų vėjo malūnas
Sigutėnų vėjo malūnas – kepurinis vėjo malūnas, stovintis šiaurės Lietuvoje, Pakruojo rajone, šiaurės vakariniame Pakruojo priemiestyje Sigutėnuose, Malūno gatvėje (Nr. 1).
Malūnas pastatytas XX a. pr. Nuo 1996 m. įtrauktas į kultūros paveldo registrą.
Juozas Godlevskis
Juozas Godlevskis (1773 m. kovo 6 d. Griniškių kaime, prie Šėtos, kitais duomenimis gimė Ryškėnuose – 1867 m. sausio 12 d. Fredoje) – Lietuvių dvarininkas, mecenatas. 1831 m. sukilėlių kariuomenės brigados generolas, teisininkas, politikas, Varšuvos kunigaikštystės ir Lenkijos karalystės seimų narys, Garliavos įkūrėjas.
Biografija
miniatiūra|200px|left|Atminimo lenta ant Garliavos bažnyčios sienos Gimė ir augo žinomoje šeimoje – tėvas buvo Upytės sargybinis, stambus žemvaldys. Mokėsi Kražių jėzuitų kolegijoje. Nuo 1792 m. tarnavo ATR kariuomenėje generolo Mikalojaus Sulistrovskio adjutantu. Dalyvavo kovose su Rusijos kariuomene; spėjama, kad buvo ir 1794 m. sukilimo dalyvis. Po sukilimo iš kariuomenės pasitraukė.
1800 m. nupirko prie Kauno esantį Aukštosios Fredos dvarą, turintį 2 palivarkus ir 28 kaimus. Sėkmingai ūkininkaudamas pastatė dvaro rūmus Išlauže, Linksmadvaryje ir Fredoje, prie pastarojo kaimo statinių suformavo parką su jo inicialus J ir G primenančiais tvenkiniais. Į rūmus vedė žvyruota Kauno-Varšuvos kelio atšaka. Savo lėšomis pastatė bažnyčias Garliavoje, Veiveriuose, koplyčią Fredos parke, Digrių koplyčią.
Baigęs teisės mokslus, vertėsi advokato darbu. 1809 m. buvo išrinktas Marijampolės pavieto bajorų seimelio maršalka ir pasiuntiniu į Varšuvos kunigaikštystės, o vėliau – į Lenkijos karalystės seimus. Būdamas seimūnu dirbo Pajamų ir iždo komisijoje, ruošė mokesčių reformų projektus. Pagarsėjo savo pasisakymais seime, kuriuos išspausdino atskiru leidiniu. Siekė reformuoti neefektyvų Lenkijos karalystės žemės ūkį, savo valstiečiams 1815 m. suteikė teisę išsipirkti iš baudžiavos.
1831 m. sukilimo metu buvo Vyriausiojo komiteto įgaliotiniu Augustavo gubernijai, Lomžos ir Augustavo gubernijose organizavo pasipriešinimą Rusijos caro armijos baudėjams. Iš sukilėlių kariuomenės pasitraukė, kartu gaudamas brigados generolo laipsnį. Už veiklą sukilimo metu baustas nebuvo – pasinaudojo suteikta amnestija.
Grįžo prie savo dvaro reikalų, buvo išrinktas Augustavo gubernijos Kredito draugijos pirmininku. 1861 m. rugpjūčio 12 d. Aleksote suorganizavo lietuvių-lenkų draugystės manifestaciją. Buvo didelis muzikos mėgėjas, 1816 m. jo surinktas 32 asmenų orkestras koncertuodavo ir gubernijoje, ir visoje Lietuvoje.
Mirė Fredoje, laidotuvėse dalyvavo ir Seinų vyskupas Konstantinas Irenijus Lubienskis.
Italijos moterų krepšinio rinktinė
Italijos moterų krepšinio rinktinė – Italijos nacionalinė moterų krepšinio komanda. Pirmoji Europos čempionė.
Laumalenkos
Laumalenkos – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Beržoro kaimo, šalia Beržoro ežero ir Platelių ežero pietinės dalies (Laumalenkos ežeras).
Istorija
Kaimas atkurtas 2014 m. liepos 30 d.
NKL 2022–2023 m. sezonas
NKL 2022–2023 metų sezonas – tai 18-asis lygos sezonas, kuriame varžėsi 14 klubų.
Pirmajame varžybų etape žaidžiami du ratai, vėliau čempionatas skyla į dvi dalis ir antrajame etape varžosi 1-7 vietas ir 8-14 pozicijas užėmusios ekipos, kurios viena su kita vėl sužaidžia po du kartus.
Į atkrintamąsias varžybas patenka 12 stipriausių sezono ekipų. Pirmiausia aštuntfinalio etape, serijoje iki 3 pergalių kovoja 5–12 vietas užėmusios komandos, po to vyksta ketvirtfinalio susitikimai, kur taip pat žaidžiamos serijos iki trijų pergalių.
Ketvirtfinaliai
Šaltinis:
Auksinis zlotas
Auksinis zlotas, lietuviškoje literatūroje dar vadinamas auksinu – Lenkijos karalystės, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, o vėliau Abiejų Tautų Respublikos piniginis vienetas ir auksinė moneta, naudota nuo 1496 m.
Paraleliai tuo pat metu, kaip piniginio vieneto apibrėžimas egzistavo sidabrinis zlotas, kurio santykis su auksiniu zlotu buvo nepastovus.
Raida
Pirmosios Lenkijos auksinės monetos buvo nuo XIII a. visoje Europoje išplitę auksiniai florinai ir dukatai, kilę iš Italijos. Jos savo verte prilygo 1 sidabro svarui, ir ta vertė nesikeitė. Kadangi Lenkijoje pradėta kaldinti moneta tiek savo išvaizda, tiek verte atkartojo florinus ir dukatus, sinonimiškai šiai monetai taip pat yra naudojami pavadinimai florinas ir dukatas.
Pirmoji Lenkijos auksinė moneta nukaldinta 1320 m. (tuo metu jos vertė buvo lygi 13 sidabrinių grašių), tačiau vėliau ilgą laiką naudotasi užsieninėmis aukso monetomis. Tik 1496 m. šios monetos pripažintos oficialiai kaip Lenkijos karalystės piniginės sistemos dalis, ir pavadintos zlotu (t. y. „auksinėmis“). Auksinis zlotas buvo pirmoji auksinė moneta tiek Lenkijos karalystėje, tiek Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje, ir jos oficialus įvedimas į apyvartą žymėjo Lenkijos piniginės sistemos perėjimą prie bimetalinės.
Kadangi įvedimo metu jis buvo lygus 30 grašių, dar buvo vadinamas puskape. Jo tuometinė vertė buvo: 5 šeštokai, 10 trečiokų, 30 grašių, 60 pusgrašių, 90 šilingų arba 540 denarų.
Lenkijoje po ilgos pertraukos auksiniai zlotai pradėti kaldinti 1528 m. Valdant Žygimantui Augustui kaldintas 1564 m. ir 1565 m. Vilniaus pinigų kalykloje. Monetos masė 27,86 g, praba – 730, skersmuo – 40 mm. 1564 m. monetos averse – valdovo monograma su karūna, data ir nominalas „XXX“ arba „30“, reverse – herbinis skydas, 1565 m. monetoje – valdovo atvaizdas.
1666 m. Jonas Kazimieras Vaza nukaldino bandomąjį 12 grašių vertės auksiną, jo masė 6,72 g, praba 500, skersmuo 33 mm, su įrašu legendoje – (Tėvynės išgelbėjimas vertinamas labiau nei sidabras).
Tiek Lenkijoje, tiek Lietuvoje auksiniai zlotai kaldinti labai įvairiais nominalais. Didžiausias zloto nominalas buvo 100, nukaldintas 1621 m. iš 350 g aukso. Tebuvo tik 4 tokios monetos.
1701 m. nusižiūrėjęs į lenkiškus auksinius zlotus, Petras I ėmė kaldinti auksinius červoncus, kurie atitiko 10 tuometinių rublių.
Vertė ir santykis su grašiu
Kuomet auksinis zlotas 1496 m. oficialiai įvestas į apyvartą (tuo metu dar nekaldintas), jis savo verte prilygo 30 tuometinių sidabrinių grašių. Kadangi auksinio zloto vertė išliko beveik nekintanti, o sidabrinių monetų kokybė nuolat prastėjo, santykis tarp auksinio zloto ir grašio kito:
Bačiūnų vėjo malūnas
thumb|270px|Bačiūnų malūnas nuo kelio
Bačiūnų vėjo malūnas – vėjo malūnas, stovintis Pakruojo rajone, Pakruojo seniūnijoje, Bačiūnų kaimo pietuose, netoli kelio.
Architektūra
Malūnas kompaktinis, 3 aukštų su pusaukščiu, aštuoniakampės nupjautos piramidės formos su kupolo formos kepure. Stogas dengtas skardos lakštais (seniau – skiedromis). Fasaduose įrengtos stačiakampės langelių angos. Pamatai su akmenų mūro cokoliu, sienos medinės karkasinės konstrukcijos. Išlikusi technologinė įranga: valcai, elevatorių įrenginiai, girnų verpstės stovas ir verpstė su skriemuliu, variklis, miltų išleidimo rankovės (aulai), mediniai paskirstytojai-bunkeriai, „rankovinis“ filtras su ventiliatoriumi, girnos, girnų kubilas ir mechanizmas grūdams berti, girnų iškėlimo žirklių svertis ir metalinės girnų iškėlimo žirklės, grūdų valymo mašina, plokščiasietis su judesio perdavimo ašimi, dulkių kamera, maišų pakėlimo mechanizmas ir variklis, malūno kepurės pasukimo mechanizmas.
Istorija
Ūkininkai broliai Aleksas ir Jonas Valuntos apie 1937 m. nupirko Pasvalio rajone, Nereikoniuose jau pastatytą malūną. Jį išardę parvežė į Bačiūnus, o 1938 m. malūno jau veikė naujoje vietoje. Nacionalizavus malūną, vėjo sukamais sparnais čia malta iki 1960 m. 1965 m. kolūkio meistrai išardė seną malimo įrangą, pastatė elektros varikliais varomus valcus ir naujas girnas prastam malimui. 1973 m. malūno kepurė apkalta skarda, sienos – šiferiu.
Bačiūnų vėjo malūnas 1996 m. įtrauktas į kultūros paveldo registrą.
Turbosraigtinis variklis
miniatiūra| Turbosraigtinis variklis GE T64: kairėje propeleris, viduryje – pavarų dėžė ir dešinėje – dujų turbina Turbosraigtinis variklis  – dujų turbininio variklio tipas, savyje apjungiantis turboreaktyvinį variklį ir jo sukamą orlaivio sraigtą.
Turbosraigtinį variklį paprastai sudaro oro įsiurbimo kanalas, kompresorius, degimo kamera, turbinos, pavarų dėžė arba reduktorius ir propeleris. Į įsiurbimo angą patekęs oras yra suspaudžiamas kompresoriuje; toks oras kartu su degalais yra paduodamas į degimo kamerą, kur jis uždagamas. Karštos degimo dujos plečiasi ir, sukdamos aukšto slėgio turbinos mentes, generuoja kinetinę energiją. Dalis turbinos generuojamos galios naudojama kompresoriui ir elektros generatoriui varyti. Priešingai nei turboreaktyvinio arba turboventiliatorinio variklio atveju, turbosraigtinio variklio išmetamas dujų srautas nesukuria bent kiek ženklesnės traukos, nes beveik visa variklio galia naudojama sraigtui sukti.
Technologiniai aspektai
miniatiūra| Turbosraigtinio variklio darbo schema Didžioji turbosraigtinio variklio galios dalis perduodama sukti propelerį. Tai pasiekiama papildomo aukšto slėgio kompresoriaus segmento dėka. Dėl šios konstrukcinės ypatybės gaunama tik labai nedidelės energijos išmetamasis oro srautas, sukuriantis tik apie 10 % visos traukos. Ši trauka priklauso nuo propelerio apsukų – augant apsukoms išmetamųjų dujų kuriama trauka nežymiai didėja.
Turbosraigtinių variklių kontūringumo rodiklis siekia 50-100, nors varanti oro srovė yra ne taip aiškiai apibrėžiama kaip turboventiliatorinių variklių atveju.
Istorija
Pirmasis JAV gamybos turbosraigtinis variklis buvo „General Electric XT31“, pirmą kartą panaudotas 1945 m. gruodį išbandytame eksperimentiniame „Consolidated Vultee XP-81“. XP-81 – pirmasis orlaivis, naudojęs turbosraigtinių ir turboreaktyvinių variklių derinį. Konstrukcija „Allison T38“ išsivystė į „Allison T56“, montuotą į avialainerį „Lockheed Electra“, iš jo kilusį kariniam jūrų patruliavimui skirtą „Lockheed P-3 Orion“ ir karinį transporto lėktuvą „Lockheed C-130 Hercules“.
Pirmuoju turbosraigtiniu varikliu varomus sraigtasparniu 1951 m. gruodžio 11 d. tapo Kaman K-225 (variklis – Boeing T50).
1963 m. gruodį buvo pristatytas Pratt & Whitney Canada gamybos turbosraigtinis variklis Pt6, skirtas tuometiniam Beechcraft 87, netrukus tapusiam Beechcraft King Air.
1964 m. buvo pristatyti pirmieji Garrett AiResearch (dabar priklauso Honeywell Aerospace) gamybos TPE331, skirtas Mitsubishi MU-2, tais metais tapusiam greičiausiu turbosraigtiniu orlaiviu.
Naudojimas
miniatiūra| Karinis transporto lėktuvas[[Lockheed C-130 Hercules]] Priešingai nei turboventiliatoriai varikliai, turbosraigtiniai yra efektyviausi skrydžio greičiui esant mažesniam nei nei 725 km/h (450 mylių per valandą; 390 mazgų). Šiuolaikiniai turbosraigtiniai lėktuvai skraido beveik tokiaos pat greičiais kaip ir nedideli regioniniai reaktyviniai lėktuvai, suvartodami tik apie du trečdalius tokio pat dydžio reaktyvinio lėktuvo suvartojamo kuro kiekio vienam keleiviui.
Lyginant su stūmokliniais varikliais, turbosraigtiniai varikliai užtikrina didesnę specifinę galią (galios ir svorio santykį), taip pat patikimumą. Aviaicjoje tai kompensuoja didesnes pradines išlaidas, techninę priežiūrą ir degalų sąnaudas.
Turbopropeleriniai varikliai paprastai naudojami mažuose ikigarsiniuose orlaiviuose. Yra ir išimčių, pvz. keleiviniai „Lockheed L-188 Electra“, „Tupolev Tu-114", strateginis bombonešis „Tupolev Tu-95", transportinis „Airbus A400M“. Galingiausi turbosraigtiniai varikliai – 11 MW (15 000 AG) galios „Kuznecov NK-12" montuoti į „Tu-95", antri pagal galingumą – „Europrop TP400“ – į „Airbus A400".
2017 m. duomenimis plačiausiai naudoti turbosraigtiniai lėktuvai buvo ATR 42 / 72 (950 orlaivių), Bombardier Q400 (506), De Havilland Canada Dash 8 -100/200/300 (374), Beechcraft 1900 (328), Ott20 T40 (DHC) (328), de- 26win Canada. Mažiau paplitę ir senesni lėktuvai – BAe Jetstream 31, Embraer EMB 120 Brasilia, Fairchild Swearingen Metroliner, Dornier 328, Saab 2000, Xian MA60, MA600 ir MA700, Fokker 27 ir Fokker 50.
Turbopropeleriniai verslo orlaiviai yra Piper Meridian, Socata TBM, Pilatus PC-12, Piaggio P.180 Avanti, Beechcraft King Air ir Super King Air. 2017 m. balandžio mėn. pasaulyje eksploatuota 14 311 verslo turbopropelerinių variklių. miniatiūra| [[„Buko King Air“.|„Beech King Air“ ir „Super King Air“ – populiarūs turbosraigtiniai orlaiviai. Jų skaičius 2018 m. siekė 7,3 tūkst. ]]
Patikimumas
2012–2016 m. Australijos transporto saugos biuras (angl. Australian Transport Safety Bureau – ATSB) užfiksavo 417 su turbosraiginiais orlaiviais susijusių įvykių. Vidutiniškai tai sudarė 83 atvejus į metus; šiuo laikotarpiu stebėti orlaiviai skraidė daugiau nei 1,4 mln. skrydžio valandų: incidentų skaičius siekė 2,2 atvejo 10 000 valandų. Tik trys iš šių įvykių buvo priskirti „didelės rizikos“ kategorijai – jie buvo susiję su variklio gedimu ir vienmotorių „Cessna 208 Caravan“ neplanuotu nusileidimu, keturi – „vidutinės rizikos“ kategorijai ir 96 % – „mažos rizikos“ grupei.
Skynimai II
Skynimai II – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Turgelių.
Istorija
Kaimas įkurtas 2016 m. kovo 16 d.
Leningrado zoologijos sodas
Leningrado zoologijos sodas, taip pat vadinamas Sankt Peterburgo zoologijos sodu – vienas iš seniausių Rusijos zoologijos sodų, kuris yra įsikūręs Sankt Peterburge, istoriniame miesto centre, Aleksandro parke, į šiaurės vakarus nuo Petropavlovsko tvirtovės. Arčiausiai yra metro stotys „Gorkovskaja“ ir „Sportivnaja“.
Leningrado zoologijos sodas yra vienintelis Sankt Peterburge ir Leningrado srityje, labiausiai į Šiaurę nutolęs šalies zoologijos sodas. Pagal užimamą 7,3 ha teritoriją – vienas mažiausių Europoje. Jame yra apie 410 rūšių, 2000 gyvūnų, įskaitant poliarinius lokius. Yra Eurazijos zoologijos sodų ir akvariumų asociacijos (EARAZA) narys.
miniatiūra|200px|left|Atminimo moneta 150 metų jubiliejui (2015) miniatiūra|200px|left|Atminimo medalis 125 metų jubiliejui (1990) miniatiūra|280px|right|Zoologijos sodas 1910 m. miniatiūra|220px|right|Vienas iš pastatų miniatiūra|220px|right|Poliariniai lokiai miniatiūra|220px|right|Žirafų buveinė
Zoologijos sodas po SSRS griūties nepakeitė „Leningrado“ pavadinimo, taip pagerbdamas didvyriškas čia dirbusių darbuotojų pastangas išsaugant sodo gyvūnus per Leningrado blokadą karo metais.
Istorija
Po 1910 m. atėjus naujam savininkui, operetės aktoriui ir verslininkui S. N. Novikovui (1850-1922), zoologijos sodas buvo atnaujintas: pastatyta nemažai gyvūnų paviljonų, sostinės gyventojai vėl galėjo pamatyti liūtus, hipopotamus, raganosius, dramblius ir kitus egzotinius gyvūnus. Zoologijos sode veikė 3 teatrai, atvira estrada, tiras, restoranas, karuselė, buvo rengiami dresiruotų žvėrių pasirodymai, vaikų pramogos su poniais ir asiliukais.
Po Spalio revoliucijos, 1918 m. zoologijos sodas buvo nacionalizuotas. Sodui vadovauti paskirtas zoologas N. P. Tanasijčiukas (1890–1960). Priežiūrą vykdė Mokslo taryba, į kurią buvo įtraukti garsiausi zoologai (panaikinta 1924 m.). Sode 1929 m. įsteigtas jaunųjų zoologų ratelis. Nuo 1932 m. pradėta sėkmingai veisti nelaisvėje poliarinius lokius, kurie tuo metu zoologijos soduose buvo labai reti, todėl poliarinis lokys vėliau buvo pavaizduotas Leningrado zoologijos sodo emblemoje.
1940 m. zoologijos sodui buvo skirtas naujas 171 ha sklypas Udelnajos parko rajone, tačiau prasidėjus II pasauliniam karui, planai statyti naują zoologijos sodą nebuvo įgyvendinami. 1941–1944 m. sodas smarkiai nukentėjo, tačiau net ir blokados metu zoologijos sodo darbuotojai, dirbdami sunkiomis sąlygomis, toliau tęsė įstaigos darbą. Vasaros mėnesiais zoologijos sodas buvo atviras lankytojams, o nuo 1944 m. jis vėl dirbo ištisus metus (nenustojo veikti ir žvėrių teatras).
Pokaryje dėl sunkių ekonominių sąlygų nebuvo galimybių keltis į naują teritoriją, todėl buvo vystomas senasis zoologijos sodas. 1952 m. jam perduota dalis parko prie Liaudies namų, todėl zoologijos sodo teritorija išaugo daugiau nei 2,5 karto. 1950-1960-aisiais įsigyta daug įdomių gyvūnų, buvo vykdoma jų aklimatizacija. Pagal kolekcijų sudėtį ir mokslinio populiarinimo lygį Leningrado zoologijos sodas užėmė vieną iš pirmaujančių vietų šalyje.
1967 m. pradėta sodo rekonstrukcija, kurią buvo planuojama atlikti per 3-5 metus. Bendrasis planas iš esmės numatė naujų pastatų statybą esamų pastatų vietoje. Ši aplinkybė užsitęsusios statybos sąlygomis tapo pagrindine didelės gyvūnų kolekcijos sumenkimo priežastimi ir tolesniais sunkumais. Zoologijos sodas panaikino dramblių ir begemotų buveines: begemotai buvo išsiųsti į Kijevą, raganosis – į Gardiną, Afrikos dramblys – į Taškentą. Iki 1988 m. buvo pastatyti tik 8 pastatai. 1996 m. prasidėjo terariumo statyba, tačiau dėl nepakankamo finansavimo ji buvo nutraukta. Šis pastatas, kaip egzotariumas, lankytojams buvo atidarytas tik 2007 m. Jame dabar yra akvariumas su koralais, jūros ir gėlo vandens žuvimis ir kitais vandens gyvūnais, taip pat roplių, varliagyvių, vabzdžių kolekcija, šiltųjų kraštų paukščių ir smulkių plėšrūnų žiemos voljerai, demonstruojami driežai, vėžliai, krokodilai ir kiti gyvūnai.
2005 m. miesto valdžia priėmė zoologijos sodo plėtros istorinėje teritorijoje, kur ji dabar yra, koncepciją. Pagal šį dokumentą zoologijos sodas turi atitikti Europos standartus. 2015 m. Rusijos bankas išleido atminimo monetą, skirtą zoologijos sodo 150-mečiui paminėti.
Ekspozicijos
Zoologijos sode veikiančios ekspozicijos, paviljonai, voljerai:
Perseus Karlström
Perseus Karlström (g. 1990 m. gegužės 2 d.) – Švedijos lengvaatletis, kuris specializuojasi sportiniame ėjime, olimpietis, pasaulio čempionatų prizininkas.
Biografija
Savo debiutinėse 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse švedas distancijos nebaigė. 2019 m. sportininkas iškovojo pasaulio čempionato bronzos medalį.
2022 m. pasaulio lengvosios atletikos čempionate sportininkas iškovojo antrąjį pasaulio čempionatų bronzos medalį.
Šiaudinė (Nemėžis)
Šiaudinė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Nemėžio.
Sibiriakovo sala (Primorė)
Sibiriakovo sala, Sibiriakovas – maža sala Japonijos jūroje, Petro Didžiojo įlankoje, ties įėjimu į Baklano užutėkį, už 50 km į pietvakarius nuo Vladivostoko. Priklauso Primorės krašto Chasano rajonui.
Stanislasdoras
Stanisla(v)sdoras ( - 'auksinis Stanislovas') – auksinė Abiejų Tautų Respublikos moneta, trumpam įvesta 1794 m.
Sibiriakovo sala (Primorė)
Istorija
Salą 1863 m. ištyrinėjo ir pažymėjo navigaciniame žemėlapyje Rusijos laivyno šturmanų korpuso papulkininkio V. Babkino ekspedicija (1862-1863 m., korvetė „Kalevala“).
Stanislasdoras
Kaldinta tik vienerius metus 1794 m. valdant Stanislovui Poniatovskiui. Jos pavadinimas, kaip ir luidoro, augustdoro atveju, turėjo karaliaus vardą ir prancūzišką žodį d‘or.
Sibiriakovo sala (Primorė)
Istorija
Salą pavadino korvetės „Kalevala“ laivo gydytojo K. Sibiriakovo garbei. Tikslias salos koordinates 1882 m. nustatė leitenantas Lanevskis-Volkas. .
Stanislasdoras
Stanislasdoras buvo prilygintas 3 stabilios vertės auksiniams zlotams ir turėjo 10,25 g gryno aukso. Visa monetos masė buvo 12,31 g (praba: 833). Kadangi tuo metu sidabro monetos vertė irgi buvo stabilizuota, 1 stanislasdoras atitiko 9 sidabrinius talerius, arba 54 zlotus.
Sibiriakovo sala (Primorė)
Geografija
Sibiriakovo salos ilgis iš pietvakarių į šiaurryčius apie 1,8 km, o didžiausias plotis – 1,2 km. Didžiausias aukštis virš jūros lygio – 105,2 m. Kranto linijos ilgis 5,8 km.
Stanislasdoras
Monetos kaldintos vieno ir pusės stanislasdoro nominalo, ir iš viso išleisti tik 5256 šių monetų vienetai.
Sibiriakovo sala (Primorė)
Geografija
Didžioji dalis salos apaugusi plačialapiais miškais. Krantai uolėti, skardingi. Pietrytiniame salos krante nedidelis užutėkis, kurią ribojantys kyšuliai aukšti ir skardingi. Ties užutėkio įėjimu gylis 8-10 m. Tolyn į užutėkį gylis mažėja. Į pietus nuo šiaurvakarinio užutėkio kyšulio grupė aštrių kekurų. .
Saloje nuolatinių gyventojų nėra. Vasarą ir rudenį salą aktyviai lanko turistai ir poilsiautojai.
Širvinių tvenkinys
Tvenkinys įrengtas 1980 m.
Helmut Faska
Helmutas Faska (,, 1932 m. balandžio 8 d. Vuježko k., Aukštutinė Lužica, Vokietija) – sorbų kalbininkas, sorbistas ir slavistas. Sorbų instituto direktorius (1990–1992). Vienas iš „Sorbų lingvistinio atlaso“ („Serbski rěčny atlas“) autorių.
Biografija
1932 m. balandžio 8 d. gimė Vuježko kaime. Po Antrojo pasaulinio karo mokėsi Varnsdorfo Čekų gimnazijoje. 1951 m. mokslus tęsė išplėstinėje sorbų gimnazijoje Baucene. Nuo 1953 m. Leipcigo universitete studijavo slavistiką, o baigęs šį universitetą studijas tęsė Maskvos universitete. Nuo 1958 m. Sorbų tautotyros institute (dabar – Sorbų institutas) dirbo jaunesniuoju mokslo darbuotoju. 1969 m. išrinktas Aukštutinių sorbų kalbos komisijos pirmininku. Nuo 1988 m. dirbo mokslinį darbą ir dėstė.
Nuo 1965 iki 1996 m. su H. Jenču ir F. Michalku leido 15–os tomų „Sorbų lingvistinį atlasą“. 1981 m. su F. Michalku parašė akademinį veikalą ''„Gramatika hornjoserbskeje spisowneje rěče přitomnosće. Morfologija“''. 1984 m. už mokslinę veiklą jam suteikta Jakubo Čišinskio premija. 1990–1992 m. buvo Sorbų instituto direktorius.
Kaip Tarptautinės slavų komisijos narys prisidėjo prie „Bendraslaviškojo lingvistinio atlaso“ („General Slavic Linguistic Atlas“) sudarymo.
2003 m. išleido aukštutinių sorbų kalbos vadovėlį „Pućnik po hornjoserbšćinje“ („Aukštutinių sorbų kalbos vedlys“), jis tapo pagrindine standartine aukštutinių sorbų kalbos mokymo priemone.
Kvotas
Tikima, kad Kvotas – Saulės, žmonių ir laukinių gyvūnų, galvijų, sorgo, ieties, harpūno kūrėjas, jo žinioje gyvenimas ir mirtis. Taip pat manoma, kad jis atsiunčiąs lietų, griaudint perkūnijai į orą sviedžiama tabako, taip tikintis numalšinti Kvoto pyktį. Kvoto pasirodymas sapne gali išpranašauti gimdymą arba mirtį.
Ligita Girskienė
Biografija
Gimė 1979 m. gruodžio 12 d. ir augo smulkių verslininkų šeimoje, Veiviržėnuose, Klaipėdos raj. Nuo 1998 m. gyvena Klaipėdoje.
Kapšos ežeras
Kapšos ežeras - ežeras Rusijoje, Leningrado srityje, Tichvino rajone. Ištįsęs iš rytų į vakarus. Ilgis - 13 km. Plotis - 1 km. Rytuose, pratekėjusi nedidelį ežerėlį įteka Genuja. Šiaurės vakaruose prataku jungiasi su Aleksejevsko ežeru. Vakaruose išteka Kapša. Ežeras yra miškingame rajone, didesnių gyvenviečių nėra (3 kaimai).
Ligita Girskienė
Biografija
Baigė Gargždų vaikų muzikos mokyklos fortepijono klasę. Baigusi Veiviržėnų Jurgio Šaulio gimnaziją, 1998–2002 m. Klaipėdos universiteto Humanitarinių mokslų fakultete baigė Lietuvių kalbos ir režisūros bakalauro studijas.
Mokydamasi ir  studijuodama aktyviai dalyvavo visuomeninėje veikloje, įsteigė ir vadovavo jaunimo klubui, buvo viena iš iniciatorių steigiant pirmąjį jaunimo organizacijų apskritąjį stalą Klaipėdos rajone, dirbo meno vadove ir renginių organizatore.
Moka anglų, rusų kalbas.
Šeima
Vyras – Kazys Girskis (mokytojas), dukros – Akvilė (g. 2008 m.), Milita (g. 2014 m.).
Visuomeninė veikla
2000 m. įsteigė ir vadovavo jaunimo klubui „Ekipa”. 2015 m. įkūrė asociaciją „Klaipėdos Marių bendruomenė“, kurios tikslas – vienyti pietinės Klaipėdos miesto dalies gyventojus, skatinti bendruomeniškumą, spręsti problemas.
Nuo 2010 m. ėmėsi viešinti aplinkos taršos problemą Klaipėdoje. 2018–2019 m. kartu su aktyviais klaipėdiečiais rinko parašus, rengė peticijas ir mitingus dėl nevaldomų kvapų gyvenamojoje aplinkoje, Kuršių marių teršimo nevalytomis nuotekomis. 2021 m. balandžio 1 d. balsavo prieš iniciatyvą pradėti vėl teikti pedagogikos studijas Klaipėdos universitete.
Darbinė ir politinė veikla
2003–2004 m. Klaipėdos statybininkų profesinėje mokykloje dirbo dėstytoja.
2004–2011 m. „UAB Baltic Group International“ dirbo ISO 90001:2000 kokybės sistemos vadybininke. Buvo atsakinga už padalinio kokybės vadybos sistemos tinkamą įgyvendinimą ir kontrolę, įmonės dokumentų valdymą, darbų saugos tarnybos darbą.
2011–2020 m. dirbo Klaipėdos miesto daugiabučių namų bendrijos vadove.
2015 m. išrinkta į 2011–2015 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybą su visuomeniniu rinkimų komitetu „Puteikis Plius“. Dirbo opozicijoje. 2016 m. įkūrė savo verslą.2017 m. balandžio mėn. miesto tarybos nario mandato atsisakė.
2019 m. antrą kartą buvo išrinkta į Klaipėdos miesto savivaldybės tarybą ir dirbo Lietuvos valstiečių žaliųjų sąjungos frakcijoje, buvo frakcijos pirmininko pavaduotoja. Dirbo opozicijoje. Jai buvo patikėtos Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos Kontrolės komiteto pirmininko pareigos.
Krama
Kramos kambodžiečių kovos mene bokatore naudojama kaip lygio ženklas.
Pandoras
thumb|right|250px|Perpjautas Pandoro pyragas Pandoras – tradicinis itališkas pyragas, įprastai kepamas specialiai kalėdiniam ir naujųjų metų laikotarpiui. Tradicinis Veronoje gaminamas kepinys yra aštuoniakampės žvaigždės formos.
Pyrago viršus dažnai puošiamas vanilės skonio cukraus pudra taip simbolizuojant Italijos Alpes.
Apie desertinės duonos vartojimą savo šaltiniuose užsiminė I a. istorikas Plinijus Vyresnysis. Pirmą kartą Pandoro pyrago pavadinimas iškilo tik XVIII a. ir buvo vartojamas venecijietiškos aristokratijos.
Šiuolaikinis Pandoro pyragas pradėtas gaminti Veronoje 1894 m. spalio 30 d., kai Domenico Melegatti gavo patentą tokio pyrago gamybai.
Šiaudinė (Šatrininkai)
Šiaudinė – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, prie kelio, 3 km į pietryčius nuo Grigaičių.