cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mokytojų seminarija
Lietuvoje
1780–1783 m. Edukacinės komisijos reformuotoms vidurinėms mokykloms mokytojus, kurie turėjo pakeisti mokytojus dvasininkus, rengė Vilniaus universitetas, 1783–1797 m. – prie jo įsteigta Mokytojų seminarija (vadovavo Jeronimas Stroinovskis). Buvo dėstoma elementarioji ir aukštosios matematika, fizika, retorika, prigimtinė teisė, kalbos. Praktikai įgyti studentai privalėjo eiti direktoriaus (korepetitoriaus) pareigas ir prireikus pavaduoti mokytojus.
Lietuvą okupavus Rusijos imperijai 1803 m. mokytojų seminarija (kartais vadinama Pedagogikos institutu) buvo atkurta ir veikė iki 1832 m. (1803–1820 m. jos perfektas buvo Stanislovas Bonifacas Jundzilas. Studentai už gautą per 4 studijų metus stipendiją privalėjo mokyklose atidirbti 6 metus. Seminarijoje 1805 m. mokėsi 23, 1812 m. – 10, 1816 m. – 19 studentų, tarp jų – Joachimas Lelevelis, Juozapas Kovalevskis, Adomas Mickevičius.
1820–1832 m. Vilniuje prie Vyriausiosios dvasinės seminarijos (įkurta 1803 m.) veikė mokytojų seminarija parapinių mokyklų mokytojams ir vargonininkams, į ją buvo priimami jaunuoliai, baigę parapinę mokyklą, mokslas truko 4 m. Be pradžios mokyklos pagrindinio kurso, buvo dėstoma lotynų kalba arba bažnytinės slavų kalbos, aritmetika, geometrija, fizika, higiena, vakcinacija, braižyba, statistika, dorovės mokslas, liturginės apeigos, muzika, taip pat sodininkystės, daržininkystės ir žemės ūkio pagrindai, mokoma planų braižymo ir paprastų ūkinių pastatų projektavimo; vėliau buvo dėstoma ir istorija. Ketvirtais mokslo metais seminaristai buvo supažindinami su Lankasterio sistemos mokymo metodu. Mokėsi daugiausia smulkiųjų bajorų ir valstiečių vaikai. 1832 m. ši mokytojų seminarija buvo perduota Vilniaus švietimo apygardai, o ją panaikinus, 1833 m. pertvarkyta ir pavadinta Vitebsko mokytojų seminarija. Numalšinus 1863–1864 m. sukilimą pradžios mokyklų mokytojams rengti 1864 m. Vilniaus gubernijoje įsteigta Maladečinos mokytojų seminarija (1875–1914 m. Vilniaus mokytojų institutas). Į ją buvo priimami rusų tautybės jaunuoliai ir stačiatikių tikėjimą priėmę lietuviai. Nuo 1874 m. uždrausta mokytis lietuviams.
Užnemunėje 1866 m. įsteigti Veiverių pedagogikos kursai (nuo 1872 m. Veiverių mokytojų seminarija), joje galėjo mokytis ir vietos lietuviai, buvo dėstomas lietuvių kalbos kursas, todėl seminarija tapo svarbiu naujosios lietuvių inteligentijos centru. 1872 m. Kauno gubernijoje įkurta Panevėžio mokytojų seminarija. Šių seminarijų veiklą lėmė XIX a. aštunto – devinto dešimtmečio Rusijos imperijos švietimo ministerijos instrukcijos, kuriose nurodytas mokytojų seminarijų tikslas – išauklėti stačiatikišką, ištikimą carui jaunuomenę; pabrėžiamas religinis ugdymas. Dirbti su lietuvių vaikais seminaristai mokėsi bazinėse pradžios mokyklose, jose buvo sudaromos rusų kalbos nemokančių mokinių grupės. Per metus šios seminarijos parengdavo apie 40 mokytojų. Po 1905–1907 m. revoliucijos Rusijoje buvo leista mokytojauti lietuviams, jiems stoti į Panevėžio mokytojų seminariją.
1906 m. „Saulės draugija“ Kaune suorganizavo slaptus mokytojų kursus, 1907 m. jie legalizuoti, vedėjas Juozas Vokietaitis. Tai buvo pirmoji lietuviška pradžios mokyklų mokytojus rengianti mokytojų seminarija. 1915 m. šie kursai perkelti į Voronežą, 1918 m. pab. – vėl į Kauną ir pertvarkyti į pirmąją tikrą Lietuvos mokytojų seminariją, iniciatorius ir iki 1925 m. direktorius Juozas Vokietaitis. 1914 m. Vilniaus gubernijoje įkurta Naujosios Vilnios mokytojų seminarija. Į ją priimti 36 mokiniai. Buvo gautas valdžios leidimas 1914–1915 m. steigti mokytojų seminariją Šiauliuose, bet sutrukdė Pirmasis pasaulinis karas.
Po Antrojo pasaulinio karo veikė Alytaus mokytojų seminarija, Kauno mokytojų seminarija, Marijampolės mokytojų seminarija, Panevėžio mokytojų seminarija, Šiaulių mokytojų seminarija, Švenčionėlių mokytojų seminarija, Telšių mokytojų seminarija, Trakų mokytojų seminarija, Ukmergės mokytojų seminarija. 1949 m. jos pavadintos pedagoginėmis mokyklomis.
Alejaus rajonas
Alejaus rajonas  – rajonas Kalnų Libano muchafazoje, Libane, esantis į pietryčius nuo šalies sostinės Beiruto. Rajono centras – Alejus, seniau vadintas vasarų nuotaka, kuomet 1960–1970 m. Alejus ir kaimyninis Bhamdunas buvo patraukliausia turizmo vieta Libano migrantams ir turistams iš Persijos įlankos.
1975–1990 m., vykstant Libano pilietiniam karui, nemaža dalis kovų įvyko Alejaus apylinkėse.
Demografija
Alejus pasižymi išskirtine religijų įvairove. Didžiąją dalį sudaro drūzai, toliau seka maronitai bei stačiatikiai. Taip pat yra keletas šiitų ir sunitų bendruomenių. Prieš pilietinį karą, daugiausia gyventojų buvo krikščionys.
Måns Zelmerlöw
Måns Petter Albert Zelmerlöw (g. 1986 m. birželio 13 d. Lunde) – Švedijos pop muzikos dainininkas.
Måns Zelmerlöw išgarsėjo 2005 metais dalyvaudamas „Swedish Idol“ šou, tačiau jame užėmė tik 5-tąją vietą. 2007 m. atlikėjas pirmą kartą pasirodė Melodifestivalen atrankoje su kūriniu „Cara Mia“. Nors laimėti nepavyko, tačiau kūrinys tapo hitu Švedijoje. Antrą sykį Måns savo laimę nacionalinėje atrankoje bandė 2009 m. su daina „Hope and Glory“. Nors būtent šis kūrinys finale labiausiai sužavėjo komisiją, tačiau vaikinui pritrūko žiūrovų palaikymo ir tuomet į „Euroviziją“ vyko Malena Ernman. 2010 m. atlikėjas sugrįžo į Melodifestivalen, šį kartą kaip vedėjas. Trečiasis pasirodymas 2015 m. atrankoje buvo sėkmingas ir tapo Švedijos atstovu jubiliejinėje „Eurovizijoje“. Gegužės 23 dieną Måns su daina „Heroes“ laimėjo 2015 m. „Euroviziją“. Kitais metais, Månsas vedė 2016 m. „Euroviziją“ kartu su Švedijos laidu vedėja, komike Petra Mede.
Per 2016 m. Jūros Šventę buvo pagrindinis šventės vakaro atlikėjas. Jo paklausyti į Kruizinių Laivų Terminalą susirinko 15 000 žmonių. 2017 m. pasipiršo britų aktorei Caria Jonson. 2018 m. gegužės 26 d. jiems gimė sūnus.
Honda S800
thumb|kairė|Lenktyninė S800 S800 tai sportinė mašina, pristatyta 1965 m. Tokijo automobilių parodoje, S800 pakeitė sėkmingą Hondą S600, kaip kompanijos įvaizdžio mašina.
Kaip ir S600, ją buvo galima įsigyti kaip dengtą dvivietį automobilį arba rodsterį. Honda S800 automobilyje ir toliau buvo vykdomos pažangios technologijos kaip ir jo pirmtakė S600. 791 cc straight-4 variklis pagamindavo 52 kW, esant 8000 rpm, išjudindamas automobilį iki 160 km/h.
Ankstesni modeliai vis dar naudojo grandininį važiavimą (chain drive) ir nepriklausomą pakabą (independent suspension) užpakalinėje dalyje, tačiau pasirodžius naujoms (752 roadsters ir 242 coupes) mašinoms, Honda perėjo prie tradicinės užpakalinės varomosios ašies su keturiom stipinų traukėm ir Panhard strypu. 604 rodsteris ir 69 dengtas dvivietis automobilis buvo pagaminti naudojant šiuos įrengimus, kol stabdžių diskai pakeitė priekinius stabdžius.
1968 m. S800 buvo pristatyta su rankenėlėmis įmontuotomis į duris, išoriniais žibintais, dvidubos grandinės stabdžiais ir karbiuratoriumi po gaubtuvu, ir beskeveldriu stiklu. Šios permainos buvo padarytos Amerikos rinkai, tačiau oficialiai mašina niekada nebuvo importuota. Produkcija pasibaigė 1970 gegužę, kai jau buvo pagaminta 11 536 S800 vienetų.
Antanas Baltrušaitis-Antanėlis
Biografija
Augo gausioje šeimoje, todėl nuo 6 m. teko piemenauti. Einant dešimtuosius metus susižeidė koją, vėliau ją teko amputuoti. Vaikščiojo su ramentais, kurį laiką elgetavo. 1885 m. apsigyveno Meištuose prie Naumiesčio (dabar Kudirkos Naumiestis). A. Rudaitis pamokė skaityti ir rašyti.
Užmezgė ryšius su tuo metu Tilžėje gyvenusiais P. Mikolainiu ir J. Angrabaičiu. Pastarasis paaiškino, kaip reikia slėpti ir platinti draudžiamąją spaudą ir tapo knygnešiu. Pats iš Prūsijos spaudos nenešė. Buvo gabus administratorius, draudžiamos lietuviškos spaudos urmo sandėlių ir jos perskirstymo organizatorius. Dėl kratų pavojaus savo namuose spaudos nelaikydavo, slėpdavo ją pas patikimus žmones, taip pat miestelio bažnyčioje. Per jo rankas perėjo spaudinių už 40 000 rb.
Skaidrys
left|120px
Antanas Baltrušaitis-Antanėlis
Biografija
Bendradarbiavo su daugeliu žymių Sūduvos knygnešių – iš vienų pats imdavo spaudinius, kitiems perduodavo platinti toliau, siųsdavo paštu į Rusiją. Retkarčiais pats nuveždavo į Kauną, Garliavą, platindavo prie bažnyčios. Laikraščius dalindavo nemokamai, pinigus imdavo tik už maldaknyges ir knygas.
Skaidrys
Skaidrys – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 8,5 km į šiaurės rytus nuo Dūkšto, 2 km į pietvakarius nuo Smalvo ežero. Ilgis šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi 0,89 km, plotis iki 0,29 km. Altitudė 151,9 m. Krantai aukšti, apaugę miškais (Taboro miškas). Pietryčiuose išteka upelis link Trilypio ežero (Smalvykščio ežero intako Karačiunkos baseinas).
Antanas Baltrušaitis-Antanėlis
Biografija
Platinti spaudą, taip pat ir atsišaukimus, padėdavo knygnešė Ona Ryklytė, nuo 1891 m. tapusi jo žmona. Įstojo į spaudos platinimo draugiją „Artojas“. Policijai įkliuvo 7 kartus. Mokėjo baudas, buvo paskiriama policijos priežiūra, baudžiamas areštu valsčiaus areštinėse, 1902 m. kalėjo Kalvarijos kalėjime. Sutaupęs pinigų, 1901 m. Kudirkos Naumiestyje įsteigė smulkių prekių parduotuvę, kurioje po spaudos draudimo panaikinimo pardavinėjo ir knygas.
Skaidrys
Ežeras yra Smalvo kraštovaizdžio draustinyje. Kiek atokiau į rytus eina plentas.
Antanas Baltrušaitis-Antanėlis
Biografija
Rašė laikraščiams „Ūkininkas“ (1900–1901 m.), „Kova” (1906 m.), „Žarija”. Pasirašinėjo Mindaugo, Antanėlio, Zigmantinio slapyvardžiais.
Skaidrys
Pavadinimas kilęs iš žodžio skaidrus ('giedras, šviesus, permatomas, nedrumstas').
Antanas Baltrušaitis-Antanėlis
Biografija
Nuo 1938 m. birželio 1 d. jam paskirta 75 Lt knygnešio pensija. 1944 m. pasitraukė į Vakarus, gyveno Vokietijoje.
Karakalis
Karakalis – miestas pietų Rumunijoje, tarp Olto ir Žiu upių žemupių. Yra muziejus, Visų Šventųjų bažnyčia, romėnų bokšto liekanos.
Karšiai
Karšiai (Abramis) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Konakris
Konakris ( arba Konakry) – miestas vakarų Afrikoje, Gvinėjos sostinė, didžiausias šalies miestas ir pagrindinis uostas. Išsidėstęs prie Atlanto vandenyno, šalies vakarinėje dalyje, Tombo saloje ir greta esančiame Kalumo (Kaloum) pusiasalyje. Tai didžiausias šalyje transporto mazgas, administracinis ir verslo centras. Veikia Konakrio tarptautinis oro uostas.
Eksportas: bananai, aliuminis (gaunamas iš boksitų), kava, apelsinai, žuvies ir palmių produktai. Išvystyta maisto, spaudos, metalo, plastmasės pramonė. Netoliese esančioje Loso (Los) saloje iškasami boksitai, Kalumo pusiasalyje – geležies rūda. 1963 m. įkurtas Konakrio G. A. Nasero politechnikos institutas, yra nacionalinis muziejus ir biblioteka. Nacionalinės Asamblėjos rūmai (Palais du Peuple), Rugsėjo 28-osios stadionas (Stade du 28-Septembre), centrinė mečetė, katalikų katedra, viešbutis Novotel Ghi (1980 m.). Miestas stačiakampio išplanavimo. Apylinkėse yra botanikos sodas.
Istorija
Miestą 1884 m. užėmė prancūzai, po to jis buvo Prancūzijos protektoratų administracinis centras: Pietų Upių (Rivières du Sud, 1891–1893) ir Prancūzijos Gvinėjos (1893–1958), o 1958 m. tapo nepriklausomos Gvinėjos sostine. Ekonominis augimas prasidėjo apie 1940 m. 1970 m. lapkričio 22 d. Konakrį vienai dienai užėmė Portugalijos kariuomenė. Ji išvadavo 26 Portugalijos karo belaisvius, tačiau nesugebėjo nei sugauti A. Kabralo, nei nuversti Gvinėjos prezidento A. Turė režimo. Konakryje nuo 2002 m. periodiškai dingsta vandens ir elektros tiekimas dėl sunykusios energetikos infrastruktūros.
XX a. antroje pusėje Konakris greitai plėtėsi iš kaimų keliantis gyventojams.
Vašuokėnų dvaras
Istorija
1559 m. vyko ginčai dėl dvaro ribų. Tuomet dvaro valdytoju nurodytas Stecas Vadčkevičius. Vėliau Vašuokėnų dvaras paminėtas 1622 m. šaukime į teismą Jonui Čechavičiui-Tautainiui byloje su Upytės teisėju Andriumi Mlečka (bylinėtasi dėl nuostolių Vašuokėnų kaimo užpuolimo metu). Iš šio dokumento matyti, jog XVII a. pradžioje dvaras ribojosi su Pienionių dvaru, kuris priklausė Mlečkų giminei.
Mstislavlio laukininkas Tadas Mackevičius 1809 m. sudarė testamentą, kuriame patvirtino, kad jam priklauso Vašuokėnų dvaras. Vašuokėnų dvaro dalį paveldėjusi T. Mackevičiaus žmona po kelerių metų ištekėjo už Staškūniškių dvaro savininko Zavišos.
1811 m. atliktas turto aprašymas.
Dregenešti Oltas
Istorija
Dregenešti Oltas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1526 m. Miesto statusą įgijo 1968 m.
Vašuokėnų dvaras
Istorija
1818 m. visą Vašuokėnų dvarą nusipirko Komarai, ir visą XIX a. priklausė Komarų giminei, kurie čia pastatydino dvaro rūmus. 1881 m. duomenimis, Vašuokėnų dvare gyveno Antanas Komaras. 1913 m. dvarą nusipirko Bronislovas Brazdžius ir kilus Pirmajam pasauliniam karui čia perkėlė Kauno kunigų seminariją. 1940 m. dvaras buvo nacionalizuotas. Rūmuose buvo įsikūrusi kolūkio kontora. Dvaras nyksta.
Dvarininkai Brazdžiai palaidoti mauzoliejinėje Umėnų koplyčioje.
Botevo kalnas
Botevo kalnas (bulg. Връх Ботев) yra Bulgarijoje, Stara Planinos (Balkanų) kalnuose. Tai aukščiausia Balkanų viršukalnė (2 376 m virš jūros lygio).
Iki 1950 m., kai kalnas buvo pervadintas bulgarų poeto ir revoliucionieriaus Christo Botevo garbei, kalnas buvo vadinamas Jumrukčal (Юмрукчал).
Ant Botevo kalno yra pastatyta meteorologinė stotis ir radijo bokštas (pradėjęs veikti 1966 m. liepos 10 d.), kuris apima 65 % šalies teritorijos.
Botevo kalno dalis priklauso Centriniam Balkanų nacionaliniam parkui.
Pakalnis (Elektrėnų sav.)
Pakalnis – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 5,5 km į pietryčius nuo Vievio. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,24 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 120,8 m. Krantai žemi, pelkėti – plyti ~ 8 ha dydžio pelkė. Pelkės pakrantės kalvotos, apaugę medžiais ir krūmais. Pietuose įteka Brado upelis iš toje pačioje pelkėje telkšančio Pagojo ežero ir pratekėjęs šiaurėje išteka link Bražuolės upės (Neries intakas). Netoliese įsikūręs Kurkliškių kaimas.
Jasai (Rumunija)
Jasai arba Jašis  – miestas šiaurės rytų Rumunijoje esančiame Vakarų Moldavijos istoriniame regione; apskrities centras.
Vystoma juodoji metalurgija, sunkioji mašinų, chemijos, tekstilės, medienos ir maisto pramonė. Veikia universitetas. Išliko XV–XVII a. statytų cerkvių ir vienuolynų.
Istorija
200px|left|thumb|Šv. Trijų Hierarchų cerkvė. Joje [[1646 m. liepos 5 d. susituokė Moldavijos kunigaikštytė Marija Lupu ir Lietuvos didysis etmonas Jonušas Radvila. Jaunavedžiai išvyko gyventi į Kėdainius.]]
Jašo miesto pavadinimas kilo nuo nuo iranėnų kilmės jasų genties, XIII a. apsigyvenusios Vengrijos karalystėje.
Pirmą kartą dokumentuose paminėtas 1408 m. laiške, skirtame Lvovo miesto lenkų kilmės pirkliams. 1564–1859 m. buvo Moldavijos kunigaikštystės sostinė. Jasuose veikė tokios iškilios asmenybės kaip Miron Costin (1633–1691) bei Dimitrie Cantemir (1673–1723), įnešę svarų indėlį į rumunų kultūrą ir politiką. 1641 m. gospodaris Bazilijus Lupu mieste įsteigė Valstybės mokyklą, o Šventųjų Trijų Hierarchų vienuolyne įsikūrė spaustuvė, kuri leido rumuniškas knygas. 1686 m. prie Jasų ATR kariuomenė susikovė su turkais (per 1683–1699 m. Lenkijos-Turkijos karą). 1859–1862 m. kartu su Bukareštu buvo jungtinės Moldavijos kunigaikštystės ir Valakijos sostinėmis, o 1916–1918 m. Jasai tapo Rumunijos karalystės sostine. 1941 m. mieste įvyko pogromas. Antrojo pasaulinio karo metu Jasai ir apylinkės tapo įnirtingų mūšių tarp Raudonosios armijos ir rumunų–vokiečių kariuomenių vietomis; 1944 m., vykstant Jasų–Kišiniovo operacijai, miestas dalinai buvo sugriautas.
Endoplazminis tinklas
thumb|right|300px|Ląstelės sandara: 3. Šiurkštusis endoplazminis tinklas, 4. Lygusis endoplazminis tinklas Endoplazminis tinklas – ląstelės vienmembranis organoidas. Sudaro membraniniai kanalai, cisternos ir pūslelės. Jie jungiasi, šakojasi ir sudaro sudėtingas struktūras. Endoplazminio tinklo membranos susijusios su branduolio apvalkalu bei kitais organoidais. Endoplazminis tinklas randamas beveik visose ląstelėse, kurios turi branduolį; nėra jo žinduolių subrendusiuose eritrocituose. Atrado 1945 m. K. Porteris.
Antanas Baltrušaitis
Antanas Baltrušaitis ( 1883 m. gegužės 28 d. Buktiškiuose, Šakių raj. – 1970 m. Kaune) – knygnešys, Lietuvos ir JAV spaudos darbuotojas.
Andriaus ir Juozo Baltrušaičių brolis.
Biografija
Mokėsi Barzdų ir Griškabūdžio pradžios mokyklose, Marijampolės gimnazijoje.
1902 m. dalyvavo Lietuvos socialdemokratų partijos Suvalkų organizacijos steigiamajame susirinkime Pilviškiuose, Stasio Matulaičio sodyboje. Padėjo broliui Andriui gabenti slaptą lietuvišką spaudą.
1904 m. emigravo į JAV, Šenandoa, Pa, kur dirbo laikraštyje „Darbininkų viltis“, vėliau, persikėlęs į Filadelfiją bendradarbiavo laikraštyje „Kova“. Pitsburge kartu su broliu Juozu leido satyrinį laikraštį „Dilgėlės“, 1920 m. dirbo laikraštyje „Laisvė“.
1921 m. grįžo į Lietuvą, redagavo laikraštį „Poligrafijos darbininkas“. Slapyvardžiai spaudoje: Kvėšelis, K. – lis, A. B. – tis, Narys.
Apyžiedis
thumb|250px|Petunijos apyžiedis Apyžiedis – augalo žiedo lapeliai aplink pagrindinias žiedo dalis – kuokelius ir piestelę. Apyžiedis susideda iš taurelės ir vainikėlio. Taurelę sudarantys lapeliai vadinami taurėlapiais. Jie dažniausiai žali, rečiau spalvoti (vilkdalgio). Vainikėlį sudarantys lapeliai, vadinamivainiklapiais, būna spalvoti, įvairių formų. Taurėlapiai ir vainiklapiai gali būti vienas su kitu kraštais suaugę arba nesuaugę.
Apyžiedis būna paprastasis arba sudėtinis:
Vainiklapis
Krajova
Krajova – miestas pietų Rumunijoje; apskrities centras. Išvystyta žemės ūkio, elektrotechnikos, chemijos, medienos, tekstilės, poligrafijos ir maisto pramonės. Veikia universitetas.
Darius (Klaipėda)
Darius – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Judrėnų.
Polimorfizmas (programavime)
Tai pasiekiama aprašant metodus (operacijas) bazinėje klasėje ir perrašant atitinkamus metodus paveldinčiose klasėse. Metodai, kuriuos galima (paliekant tą patį pavadinimą) perrašyti paveldinčioje klasėje, vadinami virtualiais. Virtualių metodų turintis objektas savo duomenų struktūroje turi nuorodą į savo klasę arba savo virtualių metodų lentelę. Taigi virtualių metodų rinkinys susiejamas su pačia objekto duomenų struktūra, ir objektu manipuliuojančiam kodui nebūtina žinoti, koks konkretus objekto metodo kodas bus įvykdytas.
Darius (Klaipėda)
Etimologija
Kaimas iki 1933 m. buvo žinomas kaip Rubiškė (arba Rubiškės), tačiau buvo pervadintas žuvusio lakūno S. Dariaus garbei kaip Dariškė, vėliau – Darius (asmenvardinis vietovardis).
Istorija
miniatiūra|left|Kaimo riboženklis
Polimorfizmas (programavime)
Šaltiniai
பல்லுருத்தோற்றம்
Darius (Klaipėda)
Istorija
Lakūno Stepono Dariaus tėviškė, kurioje 1946 m. sudeginta sodyba. Jos vietoje pastatytas V. Savicko stogastulpis, 1988–1993 m. atstatyta kaip sodyba-muziejus, supiltas šlovės kalnelis.
Lakūno tėvai palaidoti Judrėnų kapinėse.
Kinokava
thumb|250px|Vakajamos prefektūros žemėlapis, kuriame tamsiau išryškintas Kinokavos miestas([[2006)m.]] Kinokava (紀の川市; -shi) – miestas, įsikūręs Vakajamos prefektūroje, Japonijoje. 2005 m. duomenimis, tada mieste, kurio plotas 228,54 km², gyveno 70 067 žmonės (gyventojų tankumas – 307 žm./km²). Miestas buvo įkurtas 2005 m. lapkričio 11 d., sujungus Učitą, Kokavą, Nagą, Momojamą ir Kišigavą iš Nagos srities.
Nuorodos
Oficiali interneto svetainė
Šumero karalių sąrašas
thumb|Vienas geriausiai išlikusių sąrašo variantų molinėje lentelėje Šumero karalių sąrašas – senovės manuskriptas, užrašytas šumerų kalba, išvardijantis Šumero (senovės pietų Irake) valdovus tiek iš šumerų, tiek ir iš kaimyninių dinastijų, jų  numanomus trukusios valdžios laikotarpius, „oficialių“ karalysčių vietas. Buvo tikėta, kad karalystės buvo perduodamos iš vieno miesto į kitą dievų dėka, atspindėdamos to regiono hegemoniją. Dokumento paskutinė vienintelė atestuota versija siekia Vidurinįjį bronzos amžių.
Sąrašas
Ankstyviausios datos yra apytikslės, paremtos galimais archeologiniais šaltiniais. Šis sąrašas tėra vienintelis šaltinis ikiakadinio laikotarpio valdovams. Pradedant Lugal-zage-si ir III Uruko dinastija, kurią nugalėjo Sargonas iš Akado, čia išvardintų sekančių valdovų chronologija yra labiau suprantama.
Prieštvaniniai valdovai
Archeologiniai, epigrafiniai ar kiti duomenys istoriškai nepatvirtina nė vieno iš ikidinastinių (t. y., prieš Pasaulio tvaną) valdovų. Galimai jie atitinka Ankstyvojo bronzos amžiaus Džemdet Nasro laikotarpio kultūrą, kuri baigėsi prieš ~2900 m. pr. m. e., prieš pat dinastijų periodą, jei jie nebuvo sukurti vien tik mitologiniu pagrindu. Šiam periodui būdingi neįtikėtinai ilgi valdymo periodai, tačiau archeologai patvirtina daugelio minimų senovės miestų-valstybių lokalizacijas. Lentelėje valdymo trukmė pateikiama šumerų matavimo vienetais sarais (= 3 600), nerais (= 600), ir sososais (= 60).
II Kišo dinastija
I Lagašo dinastija (~ 2500 – ~ 2271 m. m. pr. m. e.) neminima Karalių sąraše, nors ji gerai žinoma iš kitų įrašų.
IV Uruko dinastija
II Lagašo dinastija (prieš ~ 2093–2046 m. m. pr. m. e. (trumpoji chronologija)) neminima Karalių sąraše, nors gerai žinoma iš kitų įrašų.
III Uro dinastija
Nepriklausomos amoritų karalystės žemutinėje Mesopotamijoje. Larsos dinastija (~ 1961–1674 m. m. pr. m. e. (trumpoji chronologija)) nuo šio laiko neminima Karalių sąraše.
Isino dinastija
* Šie epitetai ar vardai nėra įtraukti į visas Karalių sąrašo versijas.
Srovinės aukšlės
Srovinės aukšlės (Alburnoides) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Algimantas Kulieša
Algimantas Kulieša (g. 1931 birželio 4 d. Žemutiniuose Kaniukuose, Kaune) – Lietuvos tautodailininkas, medžio drožėjas, aktyvus visuomenininkas, sandraugos „Kitokia Lietuva“ narys.
Biografija
A. Kulieša gimė 1931 m. Po privalomosios tarnybos Tarybinėje armijoje dirbo vairuotoju, užsiiminėjo sportu (Lietuvos TSR motokroso prizininkas, čempionas). Sunkūs pokario metai neužgožė meniško pastabumo aplinkai, gyvajai gamtai, kurios grožis davė pradžią užsiimti tautodaile. Drožybos paslapčių mokėsi Kauno taikomosios dailės mokykloje (vėliau – S.Žuko taikomosios dailės technikumas), įstojo į Lietuvos tautodailininkų sąjungą.
Kūryba
A. Kulieša domisi apvaliąja skulptūra, įvairiais personažais. Jo kūryboje vyrauja įvairių žanrų medžio drožiniai: suvenyrai, dekoratyvinės kompozicijos, skulptūros, koplytstulpiai, Rūpintojėliai. Sėkmingesnio kūrybinio darbo pradžia laikomi 1972 m., kada A. Kulieša pradėjo dalyvauti parodose, kūrybiniuose seminaruose Lietuvoje ir už jos ribų. 1975, 1978 m. dalyvavo Rumšiškių liaudies buities muziejaus rengtuose seminaruose, 1981, 1988 m. – Juodkrantėje, 1982, 1984 m. – Kėdainių rajono Antano Sniečkaus ir Labūnavos kolūkiuose bei Palangoje, 1989, 1990 m. – Kauno Karo muziejaus sodelio kryžių atstatyme.
Įvertinimas
2006 m. A. Kuliešos nuopelnai Kauno miesto aplinkosaugai įvertinti savivaldybės apdovanojimu – stikline „Gerumo plyta“.
Mykolas Junčas-Kučinskas
Mykolas Junčas-Kučinskas (1893 m. rugpjūčio 25 d. Makiuose – 1973 m. kovo 16 d. Vilniuje) – sovietinis partinis veikėjas.
Biografija
1918–1923 m. Raudonosios armijos karys Urale, Sibire. 1923–1926 m. kooperatyvų ir partinis darbuotojas Baltarusijos SSR. Nuo 1926 m. mokėsi Vakarų tautinių mažumų komunistiniame universitete Maskvoje. 1930 m. pasiųstas į Lietuvą, 1930–1931 m. Martyno Kučinsko pavarde dirbo LKP CK organizatoriumi Šiaulių rajone. 1931 m. nuteistas 12 m. kalėti. Per pasikeitimą politiniais kaliniais 1933 m. spalio mėn. išleistas į SSRS. 1935 m. baigė Vakarų tautinių mažumų komunistinį universitetą. 1935 m. rugpjūčio mėn. grįžo į Lietuvą. 1935–1936 m. Petro Kontvainio pavarde dirbo LKP CK organizatoriumi Panevėžio rajone ir Salantuose. 1936 m. rugpjūčio mėn. Nevarėnuose suimtas, 1937–1940 m. vėl kalintas.
1941–1960 m. LKP CK narys. 1947–1963 m. LSSR AT deputatas.
Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Teodoras Sanguška
Teodoras Sanguška (apie 1500–1547 m. lapkritis) – Voluinės Vladimiro seniūnas (1531–1547 m.), vėliau Vinycios ir Braclavo (1544–1547 m.), Voluinės žemės maršalka (1535–1547 m.), kovojo prieš Krymo totorius.
Biografija
Gimė apie 1500 metus kunigaikščių šeimoje. Tėvas – kunigaikštis Andrejus Aleksandrovičius Sanguška (?–1534), šeimoje buvo septyni vaikai.
Gynė stačiatikybę, buvo mecenatu daugelio šventyklų senojo Vladimiro, Bresto, Kijevo, Vilniaus, Lucko. Fundavo Šv. Mikalojaus Milecko vienuolyną, globėjas Vidubicko ir Zimnensko vienuolynų Kijeve. Palaidotas Kijevo Pečersko Lavros vienuolyne. Valdė Karasino kaimą, kurį nupirko iš Ptro Baevskio.
XVIII pasaulio futbolo čempionato ekipos
XVIII pasaulio futbolo čempionate dalyvaujančių rinktinių sudėtys. Kiekviena komanda iki 2006 m. gegužės 15 dienos turėjo paskelbti oficialų 23 žaidėjų sąrašą.
Vyr.treneris: Alexandre Guimarães
Vyr.treneris: Luis Fernando Suárez
Vyr.treneris: Jürgen Klinsmann
Vyr.treneris: Paweł Janas
Vyr.treneris: Aníbal Ruiz
Vyr.treneris: Lars Lagerbäck
Vyr.treneris: Leo Beenhakker
Vyr.treneris: José Pekerman
Vyr.treneris: Marco van Basten
Vyr.treneris: Ilija Petković
Vyr.treneris: Branko Ivanković
Vyr.treneris: Ricardo Lavolpe
Vyr.treneris: Luiz Felipe Scolari
Vyr.treneris: Karel Brückner
Vyr.treneris: Ratomir Dujković
Vyr.treneris: Marcello Lippi
Vyr.treneris: Bruce Arena
Vyr.treneris: Guus Hiddink
Vyr.treneris: Zlatko Kranjčar
Vyr.treneris: Zico
Vyr.treneris: Raymond Domenech
Vyr.treneris: Dick Advocaat
Vyr.treneris: Jakob Kuhn
Vyr.treneris: Otto Pfister
Vyr.treneris: Marcos Paquetá
Vyr.treneris: Luis Aragonés
Vyr.treneris: Roger Lemerre
Lietuvos centro sąjunga
Lietuvos centro sąjunga, LCS – Lietuvos politinė partija, veikusi nuo 1993 m. iki 2003 m. gegužės 31 d., kuomet susijungusi su moderniaisiais krikščionimis demokratais bei liberalais sudarė naują Liberalų ir centro sąjungą.
XVIII pasaulio futbolo čempionato ekipos
Vyr.treneris: Olehas Blochynas
Lietuvos centro sąjunga
Istorija
Lietuvos centristų judėjimas susikūrė 1992 m. rugsėjo 12 d. Šiauliuose, prieš Seimo rinkimus. Buvo remiamasi populiarios Aukščiausioje Taryboje veikusios Centro frakcijos vardu, o partijos lyderiu buvo pakviestas žinomas politikas Romualdas Ozolas. Pirmuosiuose rinkimuose judėjimo kandidatams palyginus nepasisekė, nepavyko ir prezidento rinkimuose. Todėl jau 1993 m. birželio 5 d. buvo nutarta judėjimą pertvarkyti į partiją. Vilniuje įvyko Lietuvos centro sąjungos steigiamoji konferencija, kurioje partijos pirmininku buvo išrinktas R. Ozolas, partijos tarybos pirmininku Egidijus Bičkauskas. Partija buvo užregistruota Teisingumo ministerijoje (kodas 191611828, registracijos adresas Vilnius, Literatų g. 8).
1996–1999 m. Lietuvos centro sąjunga dalyvavo valdančioje koalicijoje su konservatoriais ir krikdemais, tačiau pasitraukė iš jos. 2000–2003 m. savivaldybių kadencijoje centristai turėjo merus 10 savivaldybių, bet rimtai pasidarbavo tik Varėnoje, kur savo įtaką išlaikė ir po 2002 m. savivaldybių rinkimų. Per šiuos rinkimus surinkusi 10 procentų balsų, Lietuvos centro sąjunga gavo 156 vietas savivaldybėse. Prasidėjus naujai savivaldybių kadencijai, daugelyje savivaldybių tarybų susidarė centristų ir liberalų koalicijos. 2003 m. birželio 1 d. įvykusiame suvažiavime dalis LCS narių susijungė su liberalais ir moderniaisiais krikščionimis demokratais į Liberalų ir centro sąjungą.
Balupėnai (Lenkija)
Balupėnai (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Ballenau, nuo 1951 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė šiaurės rytų Lenkijoje (Varmijos Mozūrų vaivadija, Geldapės apskritis, Geldapės valsčius). Šaltyšijos centras.
Istorija
1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Geldapės apskrities, 1946 m. TSRS okupacinės zonos, 1946–1951 m. Kaliningrado srities Nesterovo rajono, nuo 1951 m. Lenkijos Geldapės pavieto kaimas. 1975–1998 m. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijai.
XVIII pasaulio futbolo čempionato ekipos
Pagal lygą
Futbolo lygos, kuriose žaidžiančių žaidėjų į čempionatą pakviesta daugiausiai:
Italijos ir Saudo Arabijos komandas sudaro tik šių nacionalinėse komandose žaidžiantys žaidėjai, o Dramblio Kaulo Kranto komandoje nėra nė vieno žaidėjo, žaidžiančio gimtojoje šalyje.
Pagal klubus
Futbolo klubai, kuriose žaidžiančių žaidėjų į čempionatą pakviesta daugiausiai:
Rasų kapinės
thumb|Rasų kapinių panorama thumb|Rasų kapinių pagrindiniai vartai
Rasų kapinės – kapinės Vilniaus pietrytinėje dalyje, Rasų kvartale; Rasų−Ribiškių kalvyne. Tai vienos seniausių ir svarbiausių kapinių Lietuvoje.
Hifenė
Hifenė – arekinių (Arecales) šeimos palmių gentis, kurių gimtinė savana ir pusdykumė tropinėje ir subtropinėje  Afrikoje, Madagaskaras, pietų Arabijos pusiasalis, vakarų Azija ir vakarų Indijos pakrantė bei Šri Lanka.
Rasų kapinės
Rasų kapinės yra dvejos: Senosios Rasos, įsteigtos 1801 metais (apie 1820 metus aptvertos mūro siena); jų viduryje pastatyta neogotikinė Rasų kapinių koplyčia (1841−1850 m.) su varpine (1888 m.), ir Naujosios Rasos (įkurtos po I pasaulinio karo už slėnio). Senąją ir naująją kapinių dalis skiria Sukilėlių gatvė.
Istorija
thumb|Rasų kapinių koplyčia 1895 m.
Metanolis
Metanolis dar žinomas kaip metilo alkoholis ar medžio spiritas – junginys, kurio formulė yra CH3OH. Tai paprasčiausias alkoholis. Jis bespalvis, degus, labai nuodingas (išgėręs jo tik 2 g, žmogus gali apakti, o nuo 40 g mirti), skystis su savitu kvapu (pagal kvapą, skonį ir išvaizdą metanolis labai panašus į etanolį). Neribotai tirpsta vandenyje. Jis dažniausiai naudojamas pramonėje, pavyzdžiui, kaip tirpiklis šilko, biodyzelino (metilesterio), antifrizo gamyboje. Apsinuodijimo metanoliu priešnuodis – etanolis.
Hifenė
Gentyje šiuo metu yra žinomos 56 rūšys: ir kt.
Metanolis
Metanolis dega ore, sudarydamas anglies dioksidą ir vandenį: Metanolio liepsna bespalvė. Reikia būti labai atsargiam, norint nenudegti nuo degančio metanolio.
Rasų kapinės
Istorija
Rasų kapinės įsteigtos 1801 metais. Kapinės pašventintos 1801 m. gegužės 6 d. Tų pačių metų gegužės 8 d. jose palaidotas Vilniaus miesto burmistras Jonas Miuleris. Pirmajame parapinės Misionierių bažnyčios mirties metrikų įraše pažymėta, kad laidotuvėse dalyvavo Vilniaus vyskupas Dovydas Pilichovskis. Oficialiai kapinės įteisintos Vilniaus miesto magistrato 1801 m. liepos 20 d. aktu. Kapinėms paskirtas 3,51 ha plotas. Ši vieta buvo pietvakarinėje dabartinių kapinių dalyje, apie vėliau pastatytą neogotikinę Rasų kapinių koplyčią. Pirmaisiais kapinių egzistavimo mėnesiais Rasose laidota labai negausiai: balandį palaidoti tik keturi asmenys, gegužę – tik du asmenys, birželį – penki asmenys. 1801 m. liepos mėn. Vilniaus miesto magistratas išdavė oficialų žemės suteikimo Rasų kapinėms aktą.
Kapines nuo jų įsteigimo prižiūrėjo Misionierių vienuolynas. Šį vienuolyną uždarius, 1844 m. Rasų kapinės buvo perduotos Šv. Jonų bažnyčiai.
Kapinės buvo vadinamos Rasomis, Išganytojo Kalno, Misionierių kapinėmis. Nuo 1841 metų mirties metrikų knygose įsigali vienas pavadinimas – Parapinės Rasų kapinės.
1814 m. misionieriai iš miestietės Rozalijos Sutockos nupirko naują plotą, kurį dabartiniu metu užima Literatų kalnelis ir žemiau esantis slėnis.
Iš pradžių kapines juosė medinė tvora, tačiau Napoleono Bonaparto žygio metu ji buvo sudeginta. Naują, mūrinę tvorą Rasų kapinėse 1820 m. pastatė misionieriai. Šia tvora aptvėrė visą teritoriją. Ši tvora išlikusi iki šių dienų.
XIX a. pradžioje Rasų kapinėse sumūryti du trijų-penkių aukštų kolumbariumai (dėl blogos būklės buvo nugriauti 1937 ir 1957 m.). Kiekvienoje kolumbariumų eilėje buvo po 20–22 nišas. Į jų nišas dėdavo karstus, juos užmūrydavo rožinio marmuro arba lakuotomos geležies plokštėmis, kuriose įrašydavo mirusiųjų vardus, pavardes, kitus duomenis. 1841 m. tarp abiejų kolumbariumų kunigo Juozapo Bagdonavičiaus rūpesčiu pastatyta neogotikinė raudonų plytų koplyčia, kurią suprojektavo architektas Tomas Tišeckis (pagal kitus šaltinius broliai Tomas, Stanislovas ir Bronislovas Tišeckiai). Koplyčia iškilmingai pašventinta 1850 metais prelato kunigo Fjalkovskio. Vilniaus universiteto profesorius Jonas Vaškevičius koplyčiai perdavė Viešpaties Kristaus nuėmimo nuo kryžiaus paveikslą, įrengė vargonus. Šalia koplyčios jis pastatė medinę varpinę. Varpinės išorinėje sienoje buvo įrengta paminklinė lenta su Raduškevičių šeimos herbu. 1888 m. vietoj medinės varpinės pastatyta neogotikinė mūrinė. Po koplyčia buvo įrengtos katakombos, kur buvo laidojami žmonės.
Kai ši amžino poilsio vieta buvo įkurta, žmonės čia statydavo paprastus paminklus. Dažniausiai – apvalius akmenis su ant jų išraižytais užrašais. Vėliau paminklus miestiečiai statydavo iš plytų, juose įtvirtindavo akmenines arba skardines paminklines lentas. XIX a. viduryje atsirado paminklų iš ketaus. XIX amžiaus pabaigoje pastatyta antkapių ir iš smiltainio, paplito juodo poliruoto akmens paminklai, pradėta įkomponuoti palaidotų asmenų nuotraukas. Nuo XX amžiaus pradžios antkapius kurdavo meistrai. Tuomet populiariausi buvo medžių formos kryžiai. Kapinėse buvo statomi ir iš betono nulieti, šakočius primenantys paminklai – meistrai liedavo betoną ir laukdavo, kol šis sustings į įvairias įdomias formas, taip pat yra granito paminklų, Chreptavičiaus fabrike Višneve lietų ketaus paminklų, smiltainio paminklų. Vėliau paplito juodo, poliruoto akmens paminklai. Seniausi išlikę antkapiai yra XIX a. antrojo dešimtmečio. Nuo XIX amžiaus 3-iojo dešimtmečio pabaigos antkapių autoriai pradėjo iškalti paminklų apačioje savo pavardę. Tas paprotys išliko iki 1940 metų.
Apie 1828–1836 m. antkapius kūrė skulptorius Jokūbas Rosinskis. Vėliau antkapius dirbo Juozapas Andruškevičius, skulptorius Juozapas Horbacevičius, skulptorius Juozapas Kozlovskis (1818–1863). Nuo XIX amžiaus vidurio iki pat XX amžiaus pradžios antkapius Vilniuje gamino Sobolevskių ir Labanovskių šeimos, iš jų Vincentas Labanovskis, Boleslavas Sobolevskis, vėliau – Julijus Labanovskis, V. Sobolevskis. Daug antkapių sukūrė skulptorius Boleslovas Jacunskis, skulptorius Jonas Arasimovičius, paminklų dirbėjai: A. Blažeičikas, I. Korkutis, Josifas Trydulia. XX amžiaus pirmojoje pusėje daug antkapių Vilniuje pagamino Biknerių firma. Daug cementinių antkapių pagamino Dionizas Pavlovskis. XIX amžiaus pabaigoje – XX amžiaus pradžioje Rasų kapinėse pastatyta ir kituose miestuose, daugiausia Varšuvoje pagamintų antkapių.
Vieni gražiausių paminklų Rasų kapinėse, angelai, puošiantys Izos Salmonovičuvnos ir Vilniaus miesto kultūros mecenato Juozapo Montvilos kapavietes, skulptoriaus Boleslovo Balzukevičiaus sukurtas Vilniaus universiteto istorijos profesoriaus Joachimo Lelevelio biustas.
Rasų kapines sudaro kelios kalvelės. Viena iš jų buvo pavadinta „Angelų kalneliu“. Joje stūkso maži paminklai. Čia būdavo laidojami vaikai. 1998 metais Pasaulio gydytojų federacijos „Už žmogaus gyvybę“ pastangomis Angelų kalnelyje pastatytas simbolinis antkapinis paminklas negimusiems kūdikiams – abortų aukoms atminti. Kapinėse yra koplyčių, kolumbariumų. Juose buvo laidojami turtingi žmonės. Žmonės dažniausiai buvo laidojami rūsiuose, o virš jų specialistai įrengdavo altorius. Juose už mirusiuosius melsdavosi artimieji. Į rūsius buvo galima patekti pro šoninius įėjimus. Jie būdavo užridenti dideliais akmenimis. Rūsiai paprastai būdavo 2-3 aukštų.
XIX a. Rasų kapinėse buvo palaidoti Vilniaus universiteto profesoriai Tomas Husaževskis, Euzebijus Slovackis, Ferdinandas Špicnagelis, Tomas Žičkis, Feliksas Rimkevičius, Augustas Liudvikas Bekiu, kunigai Platonas Sosnovskis, Justinas Jakubovskis, Adomas Kosakovskis, kunigaikščiai Adomas Giunteris, Gabrielius Oginskis, Pliateriai, to meto visuomenės veikėjai Julijonas Mošinskis, Antanas Marcinovskis, Aleksandras Dalevskis ir kt.
1863 m. sukilimo metu Rasų kapinėse buvo slepiami sukilėlių ginklai.
1847 m. stačiatikių dvasininkai šalia Rasų kapinių savavališkai užėmė plotą ir jame laidojo ligoninėje mirusius karius, neturtingus miesto gyventojus, elgetas. Šias kapines išplėtus XX a. 3-iajame dešimtmetyje, jos įgavo Naujųjų Rasų kapinių vardą. Naujųjų Rasų kapinių plotas – apie 4,6 ha, Senųjų Rasų kapinių plotas – apie 6,2 ha.
Rasų kapines juosia Rasų gatvė, iš šiaurės rytų – Geležinė gatvė. Senąsias ir naująsias kapines skiria Sukilėlių gatvė. Šiaurinė ir rytinė kapinių dalys pasiekia kitas kalvas. Kapinės aptvertos tinkuota mūro tvora su betono ir čerpių stogeliu. Pagrindiniai vartai yra iš Rasų gatvės pusės. Jie dvivėriai, abipus jų yra dveji varteliai. Vartai puošti ornamentais. Kapinių bendras plotas apie 10,75 ha. Dalis kapinių išsidėsčiusios kalneliuose, kalvų keterose, kita dalis slėnyje. Kapinės turi takus, dalis asfaltuota, kita dalis išklota žvyru. Vakarinėje senųjų kapinių dalyje kapai išlikę iš XIX a. pabaigos, aplink koplyčią – iš XX a. pradžios ir vidurio. Kapinių šiaurės vakarų dalyje yra kalvelė, kuri nuo XIX a. vidurio vadinama Literatų kalneliu.
1974 m. Rasų kapinės pradėtos restauruoti. Šiuo metu jose laidojama mažai, tik giminių kapavietėse ar išimtiniais atvejais.
Rasų kapinėse palaidota apie 600 kultūros, meno, mokslo žmonių. Rasose ilsisi 62 Vilniaus ir kitų universitetų profesoriai ir mokslininkai.
Memorialas žuvusiems lietuvių kariams ir okupacijų aukoms
Naujųjų Rasų kapinių šiaurinėje dalyje vienas šalia kito yra du memorialai kariams, kurie kovėsi vieni prieš kitus. Kairėje pusėje palaidoti 40 lenkų karių (32 L.Želigovskio vadovaujamos Lenkijos kariuomenės kariai, žuvę 1920–1922 m. okupuojant Vilniaus kraštą).
Dešinėje pusėje palaidoti 22 lietuvių kariai, žuvę kovose dėl Vilniaus 1920 m. spalio – lapkričio mėnesiais. Ant jų kapų stovi betoniniai kryželiai. 1994 m. lietuvių karių memorialo centre pastatyta Nijolės Gaigalaitės sukurta balto granito Pieta.
Prie lietuvių karių kapų įrengti kenotafai 1920–1939 ir 1940–1990 m. okupacijų aukoms, partizanams, dvasininkams, nužudytiems Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos ir visuomenės veikėjams.
Prie pat šio memorialo yra 27 karių – 1941 m. birželio sukilimo dalyvių kapas, ant kurio 1942 m. pastatytas koplytstulpis.
Lenkų karių memorialas
Priešais pagrindinį Senųjų Rasų kapinių įėjimą, kairėje pusėje, akmenų tvora aptvertoje teritorijoje palaidoti 239 lenkų kariai. Dauguma jų žuvo kovose dėl Vilniaus su Raudonąja armija 1919 m. balandžio-gegužės mėn. Beveik trečdalis palaidotųjų – Armijos Krajovos kariai, žuvę 1943–1946 m. (dauguma operacijoje Aušros Vartai 1944 m. liepos mėn.). Keli čia palaidoti kariai yra žuvę 1920 m. spalio mėn. Lenkijos kariuomenei okupuojant Vilniaus kraštą. 1939 m. rugsėjo mėn. palaidoti 3 lenkų kariai, žuvę Raudonajai armijai užimant Vilnių. Šio memorialo centre 1936 m. buvo palaidota maršalo Juzefo Pilsudskio širdis ir jo motinos Marijos Pilsudskos (mirusios 1884 m.) palaikai, atvežti iš Suginčių. Rasų kapinėse yra palaidoti ir kiti Juzefo Pilsudskio šeimos nariai: pirmoji žmona Marija Pilsudska (1921 m.), brolis lenkų politikas Adomas Pilsudskis (1935 m.).
Literatų kalnelis
Neilgai trukus po to, kai senųjų kapinių šiaurės vakarinėje dalyje esančiam kalnelyje buvo palaidotas poetas Vladislovas Sirokomlė (1862 m.), šiai kapinių daliai prigijo Literatų kalnelio pavadinimas. Čia palaidoti archeologas ir Vilniaus senienų muziejaus įsteigėjas grafas Eustachijus Tiškevičius (1873 m.), gitaros virtuozas Markas Sokolovskis (1884 m.), „Vilniaus albumo“ leidėjas Jonas Kazimieras Vilčinskis (1885 m.), kovotojas už lietuvių spaudos atgavimą Povilas Višinskis (1906 m.), kompozitorius ir dailininkas Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1911 m.), dailininkas Juozapas Balzukevičius (1915 m.), Vilniaus lietuvių veikėjas kunigas Juozapas Ambraziejus (1915 m.), dramaturgas Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis (1916 m.), architektas, skulptorius Antanas Vivulskis (miręs 1919 m., palaikai perkelti sovietmečiu), žurnalistas, kultūrininkas, knygnešys Mečislovas Davainis-Silvestraitis (1919 m.), poetas Česlavas Jankovskis (1929 m.), rašytojas, aušrininkas Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis (1938 m.), Lietuvos konstitucinės teisės kūrėjas Mykolas Romeris (1945 m.), poetas Petras Vaičiūnas (1959 m.), skulptorius Rapolas Jakimavičius (1961 m.), Vytauto Didžiojo gimnazijos direktorius Marcelinas Šikšnys (1970 m.), baltarusių tautinio atgimimo vienas iš vadovų Ivanas Luckevičius (pelenai palaidoti 1991 m.), kino režisierius Raimondas Vabalas (2001 m.).
Centrinė kapinių dalis
thumb|150 px|Dr. Jono Basanavičiaus antkapis thumb|150 px|right|Mikalojaus Konstantino Čiurliono antkapis 2019 m. lapkritį centrinėjė Rasų kapinių koplyčioje buvo palaidoti 1863–1864 m. sukilimo vadai ir dalyviai (20 asmenų), tarp jų – Konstantinas Kalinauskas ir Zigmantas Sierakauskas. Priešais šią koplyčia ilsisi tautos patriarchas Jonas Basanavičius (1927 m.), rašytojas Vincas Mykolaitis-Putinas (1967 m.). 2018 m. netoli Jono Basanavičiaus kapo, perlaidoti iš JAV parvežti Vasario 16-osios Akto Signataro profesoriaus Mykolo Biržiškos, jo žmonos Bronislavos Biržiškienės-Šėmytės bei M. Biržiškos brolių profesorų Vaclovo ir Viktoro Biržiškų palaikai. Prie koplyčios kairės fasado sienos prigludęs bankininko, labdario Juozapo Montvilos antkapinis paminklas. Prie koplyčios dešinės sienos ilsisi ir 1861 m. Paryžiuje miręs Joachimas Lelevelis, kurio palaikai, pagal testamentinę valią, 1929 m. buvo parvežti iš Paryžiaus Monmartro kapinių ir perlaidoti Rasų kapinėse. Už koplyčios galinės sienos esančio I.Salmonovičuvnos paminklo iš griaunamo kolumbariumo bendram kape buvo perlaidotas dailininkas Pranciškus Smuglevičius (1937 m.), deja kapas liko nepažymėtas.
Šiauriau koplyčios palaidoti poetas Kazys Boruta (1965 m.), dainininkas Kipras Petrauskas (1968 m.), kompozitorius Mikas Petrauskas (mirė 1937 m., perlaidotas 1969 m.), tapytojas, grafikas, scenografas Vincas Kisarauskas (1988 m.). Šalia K. ir M. Petrauskų kapo iki 1975 m. buvo italų cirko artistų Trucių giminės atstovo Maksimiliano Trucio (1833–1899) kapas su paminklu, aptvertu tvorele, su arklių galvų figūrėlėmis (perkelti į Kauno Eigulių kapines).
2007 m. spalį čia signatarų Kazio Bizausko, Prano Dovydaičio ir Vlado Mirono atminimui pastatytas simbolinis kapas – kenotafas (skulptorius Vladas Urbanavičius). Kiek tolėliau architekto, archeologo, restauratoriaus, muziejininko Sigito Benjamino Lasavicko kapas (1998 m.). Piečiau koplyčios palaidoti rašytojas Balys Sruoga (1947 m.) ir istorikė Vanda Daugirdaitė-Sruogienė (1997 m.), režisierius, aktorius, pedagogas, dramaturgas Borisas Dauguvietis (1949 m.), Petras Cvirka (1947 m.), Liudas Gira (1946 m.), visuomenės veikėjai Jurgis Šlapelis (1941 m.) ir Marija Šlapelienė (1977 m.), poetas Juozas Tysliava (mirė 1961 m., palaikai 1962 m. pervežti iš Bruklino), dailininkas Arūnas Tarabilda (1969 m.).
Pietinėje kapinių dalyje ilsisi skulptorius Boleslovas Balzukevičius (1935 m.), advokatas Tadas Vrublevskis (1925 m.).
Koplyčios, mauzoliejai, rūsiai
thumb|150 px|Vileišių šeimos koplyčia-mauzoliejus thumb|150 px|Grafų Korvin-Milevskių antkapis
Vileišių koplyčią inžinierius Petras Vileišis pastatė savo šeimos nariams. Joje jis pats ir palaidotas, pargabemus palaikus į Vilnių iš Palangos. Taip pat koplytėlėje palaidota ir jo žmona Alina Moščinskaitė-Vileišienė (1930 m.), teisininkas, visuomenės veikėjas, Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras Jonas Vileišis, daktaras Antanas Vileišis ir kiti Vileišių šeimos nariai. Vileišių koplytėlės šiaurės fasado nišose pritvirtintos šešios pusapskritės formos marmuro memorialinės lentos su įrašais lietuvių ir lenkų kalbomis, kuriose nurodyti visi palaidotieji.
Taip pat Rasų kapinėse pastatytos Jelenskių šeimos kapo koplyčia (1906 m.), Vizičių seserų kolumbariumas, grafų Korvin-Milevskių šeimos antkapis, XIX a. pab., Gimbutų šeimos koplyčia (1913 m.), Chondzynskių šeimos kapo koplyčia (1911 m.), Jėzuitų ordino vienuolių kapo rūsys, Mončinskių šeimos kapo koplyčia (XIX a. pab.), Bonifratrų vienuolių kapo rūsys (XIX a.), Broel-Pliaterių šeimos kapo rūsys, Sokolovskių šeimos kapo rūsys (XIX a. pab.), Kašycų šeimos kapo koplyčia, grafų Krasickių šeimos koplyčia (XIX a. pab.), Petkevičių šeimos kapo koplyčia (XIX a. pab.), Žilinskių šeimos kapo koplyčia (XIX a. vid.), Malinovskių šeimos kapo koplyčia (XIX a. pab.), Vankovičių šeimos kapo koplyčia (XX a. pr.), Dovkardovičių – Zavistovskių šeimos kapo koplyčia, Elenos Pikelienės (Helenos Pikiel) kapo rūsys (1928 m.), Umiastovskių šeimos kapo rūsys, Petronėlės Kviatkovskos kapo rūsys (1933 m.).
Paprastosios aukšlės
Paprastosios aukšlės (Alburnus) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Sredna Gora
Sredna Gora (bulg. Средна гора) − kalnų masyvas centrinėje Bulgarijos dalyje, išsidėstęs lygiagrečiai su Stara Planina. Sredna Gora yra 285 km ilgio ir 50 km pločio. Aukščiausia viršukalnė − Goliamas Bogdanas (Голям Богдан) (1604 m).
Argonautas (biologija)
Argonautas (Argonauta argo) – aštuonkojų (Octopoda) būrio galvakojis moliuskas. Gyvena šiltose jūrose. Pasižymi ryškiu lytiniu dimorfizmu. Patelė 20-30 cm ilgio, patinas 1 cm ilgio. Patelės kriauklė plona. Kriauklę gamina čiuptuvų liaukos. Plėšri. Kiaušinius deda į kriauklę. Patino viena koja pakitusi ir vadinama hektakotiliu, kuriame yra spermatoforas. Atitrūkęs hektakotilis patenka į patelės mantijos ertmę ir ją apvaisina.
Luveno katalikiškasis universitetas
thumb|260px|Luveno katalikiškasis universitetas Luveno katalikiškasis universitetas, UCLouvain – vienas žymiausių Belgijos universitetų Naujajame Luvene dėstomąja prancūzų kalba, tęsiantis seniausio pasaulyje katalikiškojo Leuveno universiteto veiklą. Koimbros grupės narys. 2009 m. buvo 22 000 studentų, 5139 dėstytojai.