cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Intregracijos teorijos
Naujasis institucionalizmas
Remiantis S.Steinmo, istorinio institucionalizmo šalininkų nuomone, integracijai įtakos turi egzistuojančių institucinių susitarimų teikiama nauda ir nenumatyti padariniai. Institucijos yra įsiterpiantys, taip pat, ir nepriklausomi kintamieji, kurie apriboja ir apibrėžia aktorių preferencijas. Institucijos yra ne tik formalios taisyklės, bet ir normų sistemos. Aktoriai yra labiau linkę paklusti socialiai apibrėžtoms taisyklėms, nei vadovautis racionaliais instinktais. Institucijos gali išvystyti grįžtamąjį ryšį, skatindamos kelio/trajektorijos priklausomybę arba „uždarymo poveikius“, t. y. praeities institucinių derybų padariniai gali lemti ateities sprendimus ir institucinį vystymąsi. Priimti sprendimai viename kontekste gali turėti ilgalaikių pasekmių kitame. Institucijos savaime suteikia užuominų apie institucinės kaitos kelią ateityje.
Kitos integracijos teorijos
Integracinius procesus paaiškinti siekia ir iššūkį įsitvirtinusioms integracijos teorijoms meta naujausios teorinės prieigos: konstruktyvizmas, kritinė, feministinė, politikos tinklų teorinė prieiga ir kitos. Kiekviena jų akcentuoja ir priežastiniais integracijos kintamaisiais įvardina konkrečiai tai teorijai būdingus kertinius aspektus ir analizės objektus. Pavyzdžiui, konstruktyvizmas pabrėžia socializacijos mechanizmus kaip skatinančius integraciją. Integracija keičia agentų identitetus, taigi keičia jų interesus ir elgesį.
M.A.Pollack pastebi įdomų pokytį integracijos teorijų vystymosi kontekste: klasikinę tarpvyriausybininkų/neofunkcionalistų teorinę dichotomiją integracijos debatuose keičia racionalistų/konstruktyvistų dichotomija. Mokslininkas teigia, kad tiek realus ir liberalus tarpvyriausybiškumas, tiek naujasis institucionalizmas, nors ir konkuruojančios teorijos, tačiau, taiko tą patį racionalistinį politikos suvokimo modelį: remiasi prielaida, kad visi aktoriai elgiasi racionaliai ir pagal nustatytus interesus, valstybės sąmoningai steigia institucijas, kurios vienaip ar kitaip veikia jų elgesį ir sprendimus. Todėl konstruktyvizmas sudaro atsvarą racionalistinių teorijų aiškinimui, pateikdamas gilesnį institucijų kaip socializuojančių aktorių ir identitetų konstruotojų suvokimą.
Europos integracijos teorijų palyginimas
1 lentelė „Europos integracijos teorijos“
Černobylio mūšis
Reakcijos
Ukrainos prezidentas Volodymyras Zelenskis Rusijos įvykdytą zonos užėmimą pavadino „karo paskelbimu visai Europai“.
Ukrainos prezidento kanceliarijos vadovo patarėjas Mychaila Podoliakas buvo cituojamas: „Buvusios Černobylio atominės elektrinės, izoliatoriaus ir branduolinių atliekų saugyklų būklė nežinoma“.
Analizė
Benas Hodžesas, buvęs Jungtinių Amerikos Valstijų kariuomenės Europoje vadas, teigė, kad uždraustoji zona yra „svarbi dėl jos padėties... Jei Rusijos pajėgos pultų Kijevą iš šiaurės, Černobylis yra pakeliui“. Buvusi JAV gynybos sekretoriaus padėjėjo pavaduotoja Rusijos, Ukrainos ir Eurazijos reikalams Evelyn Farkas sakė, kad Rusijos pajėgos „nori apsupti sostinę“ ir kad jos „tikrai nenori, jog Ukrainos sukilimo atveju aplink plūduriuotų palaidos branduolinės medžiagos“.
Černobylio zona svarbi dėl 1986 m. įvykusios Černobylio branduolinės katastrofos padarinių sulaikymo, todėl Ukrainos patarėjas vidaus reikalų klausimais Antonas Heraščenka sakė, kad „jei okupantų artilerijos smūgiai pataikys į branduolinių atliekų saugyklą, radioaktyvios dulkės gali padengti Ukrainos, Baltarusijos ir ES šalių teritorijas“.
Dovanojimas
Dovanojimas – laisva valia vykdomas, neatlygintinas sandoris, kurio metu dovanotojas perleidžia savo turimą turtą apdovanotajam.
Dovanojimo sandoris gali įvykti be raštiško patvirtinimo, žodiniu abiejų šalių susitarimu arba gali būti tvirtinamas notarų biure. Pastarasis atvejis dažnesnis, kai dovana tampa piniginės lėšos arba nekilnojamasis turtas.
Lietuvos įstatymai bei Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas nedraudžia savo turimą turtą ar pinigines lėšas dovanoti bet kam. Apdovanotasis nebūtinai turi būti artimas giminaitis ar šeimos narys. Juo gali tapti ir visiškai svetimas asmuo.
Keblesniu gali tapti žemės ūkio paskirties žemės sklypo dovanojimas, kuomet į dovanojamo žemės sklypo pirkimą pirmumo teisę pagal įstatymus turi kiti fiziniai bei juridiniai asmenys. Gavus tokį sklypą dovanų gali tekti įrodinėti, kad jis gautas neatlygintinai ir kad dovanojimo sandoris nėra apsimestinis.
2026 m. žiemos olimpinės žaidynės
'''2026 m. žiemos olimpinės žaidynės, arba XXV žiemos Olimpiada''' – tarptautinės žiemos sporto žaidynės, organizuojamos Tarptautinio olimpinio komiteto (TOK).
Nathan Söderblom
Larsas Olofas Junatanas (Natanas) Sederblomas (Lars Olof Jonathan Söderblom; g. 1886 m. sausio 15 d. – m. 1931 m. liepos 21 d.) – Švedijos liuteronų dvasininkas, Upsalos arkivyskupas, Nobelio taikos premijos laureatas (1930 m.).
2026 m. žiemos olimpinės žaidynės
Miestai-kandidatai
2019 m. birželio 24 d. TOK paskelbė jog žaidynės vyks Italijoje.
Programa
2021 m. birželio 18 d. Tarptautinis olimpinis komitetas patvirtino alpinizmo slidėmis rungčių įtraukimą į 2026 m. žiemos olimpinių žaidynių programą.
Nathan Söderblom
Biografija
Gimė vidurio Švedijoje, Jevleborgo lėne, Sederhamno savivaldybėje, Trenės (Trönö) kaime. Augo atsidavusių krikščionių šeimoje. 1883 m. įstojo į Upsalos universitetą, studijavo teologiją. Buvo išvykęs į JAV. 1893 m. tapo kunigu. 1912 m. Sederblomas tapo Leipcigo universiteto religijotyros profesoriumi, bet 1914 m. grįžo į Švediją, kur paskirtas Upsalos arkivyskupu (aukščiausiu Švedijos liuteronų bažnyčios hierarchu). Buvo ekumenizmo ne tik tarp krikščionių, bet tarp visų pasaulio religijų šalininkas. Už tarpreliginio dialogo skatinimą 1930 m. apdovanotas Nobelio taikos premija.
1931 m. mirė Upsaloje, palaidotas Upsalos katedroje.
Natanas Sederblomas taip pat laikomas vienu idėjinių religijos fenomenologijos pradininkų. Jis laikomas vienų iš pirmųjų, iškėlusių mintį, kad religijos pagrindas yra ne antgamtiškas dievas, o šventybė. Kritikavo tuomečius antropologinius, sociologinius, istorinius požiūrius į religiją ir teigė, kad religija yra atskiras, dvasinis objektas, kuris neredukuotinas. Atmetė religijotyros ir teologijos priešpriešą, teigdamas, kad religijų tyrinėjimas yra šventybės siekis. Religijos pradmenis teigė esant unikaliame, kiekviename žmoguje glūdinčiame religiniame jausme. Religingą žmogų apibrėžė kaip tą, kuriam kažkas esti šventa.
Pirisarė
thumb|250px|Pirisarės sentikių bažnyčia thumb|250px|Žemėlapis Pirisarė  – antra pagal dydį Peipaus ežero sala. Plotas – 7,8 km². Aukščiausias taškas – 4,2 m. Nutolusi nuo Estijos pakrantės 2,5 km, nuo Rusijos – 5,5 km. Priklauso Estijai, Tartu apskričiai.
Salą apgyvendino sentikiai Šiaurės karo metais. 1920 m. saloje buvo 700 gyventojų. 2006 m. – 86.
Sala vidutiniškai virš vandens iškilus 1–2 m. Vienintelėje aukštumoje įsikūrę Piiri ir Tooni kaimai. Piečiau įsikūręs Saari kenčia nuo potvynių. Gyventojai verčiasi žvejyba, žemės ūkiu. Istoriškai svarbiausia kultūra – svogūnai.
Aliaksandras Makasius
Aliaksandras Makasius (Makasis) (Аляксандар Макась, g. 1990 m. spalio 8 d.) – futbolininkas iš Gudijos, žaidžiantis puolėjo pozicijoje. Atstovavo gimtinės U-19, U-21 jaunimo rinktinėms. Sužaidė vienerias rungtynes nacionalinėje rinktinėje. 2015 m. kovo 30 d. rungtyniavo draugiškame mače prieš Gabono rinktinę. Žaidė Lietuvoje, Marijampolės „Sūduvoje“ 2021 m. sezone.
Karjera
Futbolą pradėjo žaisti gimtinėje. Žaidė Baltarusijos ir Kazachijos ekipose.
Nuo 2021 m. FK Sūduva narys. Debiutinį įvartį A lygoje pelnė 2021 m balandžio 16 d. rungtynėse prieš FK Žalgiris. Puolėjas pasirodė po keitimo ir jo tikslus smūgis lėmė marijampoliečių pergalę prieš principinius varžovus rezultatu 2:1.
2021 m. birželio 19 d. rungtynėse prieš DFK Dainava pelnė išlyginamąjį įvartį. Galutinė rungtynių baigtis 1:1.
2022 m. sausio pranešta, kad žaidėjas grįžo į gimtinę ir atstovaus FK Homel.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Svetlava
Svetlava – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 12 km nuo Laičių.
Sventijanskas
Istorija
Seniau kaimas vadinosi Sventojansku, šį vardą davė Baltoji Ančia, kuri taip pat buvo vadinama Švento Jono upe. 1827 m. gyvenvietėje buvo keturi dūmai, XIX a. pab.–XX a. pr. – penki dūmai. Kaimas administraciškai priklausė Rusijos imperijos Suvalkų gubernijos Seinų apskrities Kapčiamiesčio valsčiui.
Po Pirmojo pasaulinio karo kaimas įėjo į Lietuvos Respublikos sudėtį, priklausė Seinų apskrities Kapčiamiesčio valsčiui. Būdamas pasienyje, kaimas pateko į Lietuvos–Lenkijos karinio konflikto zoną, 1922 m. jame buvo nužudytas Lazdijų pradinės mokyklos mokytojas, prozininkas ir poetas Petras Mockus-Mockevičius (slapyvardis Diemedėlis).
Šaukšteliškiai (Luokesa)
Šaukšteliškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Luokesos, 5 km į pietus nuo Molėtų, prie Bebrusų ežero. Kaimo turizmo sodyba „Įlankos sodyba“.
Istorija
1683 m. kaimas minimas Molėtų bažnyčios santuokų metrikų knygoje. Šaukšteliškių bajorkaimis XVIII a. pabaigoje priklausė Raumianskiams.
Jurzdikai (Eišiškės)
Etimologija
Gyvenvietė įsikūrė kaip Eišiškių miesto jurisdika, todėl taip ir pavadinta. 1874 m. čia buvo Eišiškių valsčiaus centras.
Sventijanskas (Druskininkai)
Sventijanskas – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Gerdašių, prie Nemuno ir Baltosios Ančios santakos. Šiauriau kaimo auga Sventijansko miškas, piečiau – Nemunu išvesta Lietuvos ir Baltarusijos valstybės siena.
Istorija
Kaimas vadinosi Sventojansku, šį vardą davė Baltoji Ančia, kuri taip pat buvo vadinama Švento Jono upe. Tuo metu Sventojanskas priklausė Rusijos imperijos Suvalkų gubernijos Seinų apskrities Valavičių valsčiui. Pirmojo pasaulinio karo metais Rusijos imperijos kariuomenė tarp abiejų gyvenviečių buvo pastačiusi medinį tiltą per Nemuną. Sužinoję apie besiartinančią kaizerinės Vokietijos armiją, 1915 m. rusų kariškiai tiltą sudegino. Dabartiniais laikais sausrų metu nusekusioje upėje matosi buvusio tilto atraminiai poliai.
Karališkasis grifas
Karališkasis grifas arba karališkasis kondoras  – stambus plėšrusis paukštis, priklausantis amerikinių grifų (Cathartidae) šeimai ir gyvenantis Centrinėje ir Pietų Amerikoje. Pasižymi itin išraiškingomis plunksnomis bei spalvingomis odos raukšlėmis, todėl pramintas „karališkuoju“.
Vietiniai pavadinimai:
Paplitimas
Karališkieji grifai paplitę nuo vidurio Meksikos iki šiaurės Argentinos. Jų arealas užima rytinę žemyno pusę, daugiausia džiunglių ir savanų sritis, o vakarinėje, kalnuotoje pusėje gyvena šiems grifams labai giminingi Andų kondorai. Taip pat aptinkami Trinidade, seniau yra gyvenę ir Floridoje. Priešingai nei dauguma kitų amerikinių grifų, karališkieji grifai nenyksta.
Išvaizda
Paukščio kūno ilgis 71–81 cm, išskleistų sparnų plotis iki 2 m, sveria 3–4 kg. Galva ir kaklas be plunksnų. Snapas kumpas, antsnapį puošia mėsingos, raudonos odos raukšlės. Šnervės be pertvaros. Sparnai, uodega ir apykaklė juodi, likusi kūno dalis balta. Paukščio kaklas ir gumburiuota vaškinė – raudoni. Jauniklis padengtas puriais baltais pūkais, galva juoda.
Būdas
Karališkieji grifai, kaip ir daugelis plėšriųjų paukščių, laikosi pavieniui, bet neretai sudaro 3–4 paukščių būrelius, kurie drauge sklando ore. Prie maitos susirenka iki 50-ies karališkųjų grifų. Didelę laiko dalį praleidžia sklandydami ratais virš medžių lajos, atvirų plotų, laukymių, progumų. Pasižymi gera rega ir uosle, todėl iš tolo randa dvėselieną. Garso aparatas silpnas, geba tik tyliai šnypšti. Poruojasi kovo mėnesį. Pora sklando drauge ratais, šnypščia, plakasi sparnais. Deda vieną kiaušinį į medžio stuobrį. Jį abu tėvai peri 2 mėnesius. Jaunikliui išsiritus, motina jį prižiūri, o tėvas abiem neša maistą. Jauniklis skraidyti išmoksta po 3 mėnesių, o atjunksta dar po 5 mėnesių, tačiau kartu su tėvais gali laikytis net 2 metus. Lytinę brandą pasiekia po 3–4 metų ir tik tada įgauna suaugėlio apdarą. Nelaisvėje išgyvena iki 30 metų. Minta dvėseliena. Ją užuodžia, taip pat pastebi pagal kitus maitvanagius. Savo snapu karališkasis grifas geba pramušti storą gyvūnų odą, ko nesugeba daugelis smulkesnių maitėdžių. Nuo maitos dažnai nuveja smulkesnius paukščius, tačiau jei yra stipresnių plėšrūnų, laukia atokiau savo progos.
Kultūroje
Majų mitologijoje karališkasis grifas laikomas dievų pranašu.
Svidiškiai
Svidiškiai – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 1 km nuo Sangrūdos.
Čia buvo paskutinė Užnemunės geležinkelio stotelė dabartinės Lietuvos teritorijoje, veikusi I pasaulinio karo metais.
Sviesteliškis (Anykščiai)
Sviesteliškis – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Viešintų.
Interconnector dujotiekis
Interconnector dujotiekis – magistralinių dujotiekių jungtis tarp Jungtinės Karalystės ir Belgijos.
Dujotiekio tiesimo darbai nuo Briugės jūrų uosto Belgijoje iki Baktono gamtinių dujų terminalo prasidėjo 1996 m.
2007 m. dujotiekio pajėgumai išplėsti iki 25,5 mlrd. kub. m per metus.
Brazavilio zoologijos sodas
Brazavilio zoologijos sodas – zoologijos sodas, esantis Vakarų-Centro Afrikoje, Kongo Respublikos sostinėje Brazavilyje. Jis egzistuoja ne vėliau kaip nuo 1944 m., nes tai laikoma priimtiniausia sodo įkūrimo data.
Kaip ir kituose Afrikos zoologijos soduose, čia būdingos antisanitarinės sąlygos, ir sodas ypač prastai vertinamas gyvūnų teisių gynimo organizacijų. Sodas laiko įvairių rūšių gyvūnus, įskaitant krokodilus, elnius, bongas, lapes ir daugybę primatų, tarp jų ir šimpanzes. Kongo pilietinio karo (1997–1999) metais daugelis zoologijos sodo gyvūnų buvo išvežti į kitus sodus, parkus ar rezervatus visoje Centrinėje Afrikoje.
Šimpanzė Gregoire
Zoologijos sode jau nuo 1944 m. gyveno garsi, viena seniausių pasaulio šimpanzių, vardu Gregoire (~1942–2008). Pirmą kartą tai patvirtinta dokumentais 1990 m., kai zoologijos sode apsilankė primatų ekspertė Jane Goodall. Ji įsitikino, kad Gregoire buvo prastai šeriamas, turėjo sunkių odos infekcijų. Po šio susitikimo J. Goodall pasirūpino tinkama Gregoire globa, skyrė specialią dietos programą. 1996 m. su Gregoire kartu dėl kompanijos apgyvendintos dar dvi šimpanzės. Netrukus po to, 1997 m., šalyje kilo pilietinis karas, o dėl zoologijos sodo artumo prie Brazavilio tarptautinio oro uosto gerai buvo girdimi šaudymai ir sprogimai. Žinoma, kad Gregoire po kiekvieno šūvio išsigandęs lįsdavo po lapais. Daug primatų buvo išgabenta į Puent Nuarą, o vėliau į specialų rezervatą Tchimpounga vietovėje. Čia naujus namus gavo ir Gregoire, nudvėsęs 66 metų amžiaus 2008 m.
Šančių senoji katalikų bažnyčia
miniatiūra|250px|right|Buvusi bažnyčia priekiu „atsiremia“ į dabartinę [[Kauno Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia|Švč. Jėzaus Širdies bažnyčią]]
Istorija
Prieš Pirmąjį pasaulinį karą pramoniniame darbininkų priemiestyje Šančiuose stovėjo įvairių konfesijų maldos namai, kuriuos lankė žydai, baptistai, liuteronai, metodistai, stačiatikiai. Katalikai, nors ir sudarė gyventojų daugumą, tačiau iki tol pasistatyti savo bažnyčios taip ir nespėjo. Katalikai į apeigas rinkdavosi Karmelitų bažnyčioje, o sekmadieniais parapijos kunigas rytines mišias aukodavo nedidelėje koplytėlėje Šančių kapinėse. Vėliau pamaldos vykdavo netgi vienoje vietinio gyventojo šiam tikslui paskirtoje medinėje daržinėje. Situacija iškart pasitaisė, kai buvusiame Kauno tvirtovės objekte buvo įrengta katalikų bažnyčia. Mūrinis, ilgo stačiakampio plano, su dvišlaičiu stogu pastatas, buvęs Rusijos caro kariuomenės sandėlis (pagal kitus šaltinius – kariškių gaisrinės garažas), kunigo T. Benediktavičiaus pastangomis 1919 m. rekonstrukcijos metu buvo pertvarkytas: išgriautos vidinės kapitalinės sienos, suformuota bažnyčios erdvė. Pertvarkytame pastate buvo įrengti trys altoriai, klausyklos, šalia gatvės pastatyta medinė dviejų varpų varpinė (neišlikusi). Pamaldos joje vyko nuo 1919 iki 1938 m.
Nepriklausomoje Lietuvoje augant priemiestinių Šančių gyventojų skaičiui ir plečiantis parapijai, šios bažnyčios nebeužteko. Šiame rajone jau gyveno žmonių kaip ir tuometiniame Šiaulių mieste. 1929 m. fundatorius Jurgis Stančiauskas nuosavame sklype prie Nemuno pagal inžinieriaus Povilo Taračkovo projektą ėmė savo iniciatyva ir lėšomis statyti kitą – betoninę katalikų bažnyčią (dab. Vokiečių g. pabaigoje). Tačiau pastatyta be bažnytinės valdžios pritarimo ir neįrengta ilgainiui ji sunyko, juolab, kad netrukus 1935–1938 m. kunigo Mamerto Lumbės rūpesčiu prie pirmosios katalikų bažnyčios buvo pastatyta dabartinė Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia.
Pokariu senoji katalikų bažnyčia paversta sovietų kariškių sandėliu. Lietuvai atgavus Nepriklausomybę, buvusio sakralinio pastato dalyje įrengtos šarvojimo salės, įsikūrė baldų įmonė. Statinys gerai išsilaikęs, išlikę dalies buvusio šventoriaus tvoros ir vartų autentiški stulpai. Ankštoje teritorijoje tarp buvusios bažnyčios ir Juozapavičiaus prospekto sovietmečiu įspraustas dviaukštis visuomeninis pastatas, užstojantis bažnyčios fasadinę dalį.
Architektūra
Šis pastatas yra įdomus ir išskirtinis karinio objekto pritaikymo visuomenės poreikiams pavyzdys. Po Antrojo pasaulinio karo pastatui grąžinta pirminė jo funkcija – vėl paverstas kariniu sandėliu.
Urbanistiniu – architektūriniu požiūriu pastatas yra vertingas, kaip Kauno tvirtovės urbanistinio komplekso – Žemųjų Šančių karinio miestelio – sudėtinė dalis. Pastatas vertingas ir kaip unikalus tokio tipo pastato pertvarkymo į bažnyčią pavyzdys, kuomet įprastas stačiakampis sandėlio pastatas įgijo neogotikos bruožų. Jis vertingas ir istoriniu požiūriu, kaip pirma mūrinė Šančių katalikų bažnyčia.
Saugų evangelikų liuteronų bažnyčia
miniatiūra|250px|right|Bažnyčia 2013 m.
Istorija
Bendruomenei, pasistačiusiai talpius maldos namus, vėliau priskirta dar keliolika kaimų, tad ją galiausiai sudarė 31 kaimo - Alkos, Aukštumalų, Barvų, Čiūtelių, Kukorų, Mantvydų, Norkaičių, Petrelių, Sakūčių, Vytulių, Žagatpurvių, Žemaitkiemio bei dar daugelio kitų - žmonės. Kunigui paskirta 150 margų (apie 37-38 ha) pievų bei dirbamos žemės. Nustatyta 750 markių metinė alga. Gyveno jis patogiame mūriniame name greta bažnyčios. Parapija tuo metu turėjo apie 4 300 narių. Paskesniais metais jų skaičius nedaug tekito: 1848 priskaičiuota 4 262 (lietuvininkų 2 976, arba 70 %), 1878 - 4 775 (liet. 3 500, arba 73 %), 1902 - apie 5 000 (liet. 3 200, arba 64 %). Po Pirmojo pasaulinio karo, 1921 m. jų buvo 5 500, tiek pat 1926, o štai po dešimties metų, 1936, jau tik 4 249.
Kunigai
Po kunigo K. Sturio čia dirbo Julius Passargė (nuo 1864 iki 1874 m.), Hermannas Carlas Grossas (1874-1875), Rudolfas Denukaitis (1875-1882) ir Kristupas Jurkšaitis (1882-1896). Pastarąjį itin dera išskirti. Kunigaudamas Saugose, K. Jurkšaitis įsigijo porą mažiukų poni, tuo stebindamas savo parapijiečius. Pasikinkęs juos į nedidelę brikelę, keliavo iš kaimo į kaimą, rinko tautosaką, gydė gyvulius ir žmones. Pats turėjo reikalingų vaistų. Sako, buvęs visai geras tiek sielos, tiek ir kūno gydytojas. Pinigų iš nieko neimdavo. Žmonės jį mylėjo, tačiau nestokojo ir nepatenkintų tokia dvasininko veikla, tad ilgainiui parapiją teko palikti.
Dabartis
Karo viesulas bažnyčios pastatą kiek apgadino, bet žmonės nesunkiai jį vėl sutvarkė. Pamaldas ėmė organizuoti sakytojai A. Kybelka, J. Kuršis; oficialiai pokarinė Saugų parapija įregistruota 1948 m. rugpjūčio 27 d. Jos tarybą sudarė Martynas Dinius, Jonas Kavolis, Mėta Meizienė, Jonas Venckus ir kt. Būti tokių tarybų nariais tais laikais buvo pavojinga - galėjai užsitraukti valdžios nemalonę ir patekti į tremiamųjų sąrašą. Tačiau žmonės drįso.
Dabartinė Saugų parapija negausi, joje apie 100 žmonių. Pamaldas laiko kunigas Mindaugas Žilinskis.
Lenkijos taktinis žemėlapis
Lenkijos taktinis žemėlapis – Lenkijos žemėlapių serija, kuri buvo leidžiama 1924–1939 m. 1 : 100 000 masteliu. Žemėlapiai apėmė ne tik tuometinę Lenkiją, bet ir kitas buvusios ATR teritorijas. Stambesnio mastelio (1 : 300 000) serija buvo žinoma kaip Lenkijos operatyvinis žemėlapis.
Aprašymas
Lenkijos taktiniai žemėlapiai pradėti sudaryti 1924 m. ir iki 1939 m. prasidedant II pasauliniam karui buvo sudaryta apie 480 žemėlapių. Kiekvienas žemėlapio lapas apėmė 15 laipsnių platumos ir 30 laipsnių ilgumos. Žemėlapiai spėjo apimti ir didelę Lietuvos teritoriją.
Emilio Izaguirre
Emilijus Arturas Isagirė Chironas (g. 1986 m. gegužės 10 d.) – Hondūro futbolininkas, rungtyniaujantis kairiojo gynėjo arba saugo pozicijoje. Yra Škotijos klubo Celtic žaidėjas, nuo 2007 m. rungtyniauja nacionalinėje rinktinėje.
Dalyvavo 2005 m. jaunimo pasaulio futbolo čempionate Nyderlanduose. 2008 m. dalyvavo Anglijos Ipswich Town FC klubo stovykloje, bet sutarties nepasirašė.
Zeepipe dujotiekis
Zeepipe dujotiekis – magistralinių dujotiekių jungtis tarp Norvegijos ir Belgijos.
Dujotiekio tiesimo darbai nuo Briugės jūrų uosto Belgijoje iki Onės salos užbaigti 1993 m.
1996 m. ir 1997 m. dujotiekio pajėgumai išplėsti iki 67,2 mlrd. kub. m per metus.
Svietiškiai
Svietiškiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Musninkų.
Netoliese yra ir Svietiškių viensėdis.
The Mars Volta
Grupė susiformavo iširus ankstesnei Rodríguez-López ir Bixler-Zavala grupei „At the Drive-In“. Norėdami labiau eksperimentuoti savo garsu bei jį išplėsti, muzikantai prie grupės prijungė Eva Gardner, Isaiah „Ikey“ Owens (klavišiniai), Jon Theodore (būgnai) ir Jeremy Ward (garso manipuliacija), taip sukurdami „The Mars Volta“. Pirmasis grupės EP „Tremulant“ buvo išleistas 2002 m. Prieš pat debiutinio albumo „De-Loused in the Comatorium“ įrašymą Gardner paliko grupę ir bosine gitara jame grojo grupės „Red Hot Chili Peppers“ bosistas Flea. Albumas, išleistas 2003 m. birželį, buvo prodiusuotas Rick Rubin ir susilaukė didelio kritikų pripažinimo.
Antrasis grupės studijinis darbas, „Frances the Mute“, buvo išleistas 2005 m. ir buvo prodiusuotas paties Rodríguez-López bei buvo pirmasis, kuriame grojo Juan Alderete (bosinė gitara) bei Marcel Rodríguez-López. Albumas pasiekė ketvirtąją vietą JAV „Billboard 200“ reitinge ir taip tapo sėkmingiausiu grupės įrašu. Trečiasis albumas, „Amputechture“, išleistas 2006 m., buvo paskutinis, kuriame grojo Theodore. 2008 m. buvo išleistas ketvirtasis albumas „The Bedlam in Goliath“, o 2009 m. – penktasis, „Octahedron“.
Germanų mitologija
Duomenys apie senovės germanų mitologiją labai fragmentiški, kadangi germanus anksti pasiekė ir giliai paveikė krikščionybė. Mažiausiai žinoma apie vakarų germanų (anglosaksų) mitologiją, tuo tarpu šiaurės germanų (skandinavų) mitologija žinoma kur kas geriau, nes skandinavus krikščionybė pasiekė vėliau, jie paliko ir religinių rašto paminklų. Ikikrikščioniškosios kultūros tradicijos Islandijoje gyvavo iki pat XIII a.
The Mars Volta
2012 m. buvo išleistas šeštasis grupės darbas „Noctourniquet“, po kurio trumpam atsikūrė grupė „At the Drive-In“, o „The Mars Volta“ nusprendė padaryti kūrybinę pertrauką. Rodríguez-López sukūrė naują grupę „Bosnian Rainbows“, o vėliau paskelbė apie „The Mars Volta“ išsiskyrimą. 2014 m. Rodríguez-López ir Bixler-Zavala sukūrė naują grupę „Antemasque“, taip pat toliau koncertavo ir įrašinėjo su dar kartą atsikūrusia grupe „At the Drive-In“.
Germanų mitologija
Vertingiausias vakarų germanų mitologijos šaltinis – romėnų istoriko Tacito veikalas „Germanija“ (I a.). Ten minimas iš žemės atsiradęs dievas Tuistas, kurio vardas reiškia „dvilypis“. Jis siejamas su skandinavų dvyniška dievybe Imiru ir senovės germanų dvynių kultu (juos Tacitas lygina su romėnų Kastoru ir Poliuksu). Iš Tuisto kilęs pirmažmogis Manas, o iš Mano – tris gentinės-kultinės germanų grupės: istevonai, herminonai, ingevonai. Iš šių giminės pradininkų aiškiai išskiriamas irminonų pradininkas Ingas (*Ingwaz), kuris minimas ir anglosaksų runų įrašuose. Gali būti, kad X a. germanų istoriko Vidukingo minimas dievas Irminas (*Ermunaz) susijęs su saksų Irminsulio stulpu (pasaulio medžio atvaizdu), buvo laikomas herminonų pradininku. Irminas paprastai lyginamas su romėnų Marsu, todėl jis greičiausiai atitinka saksų Saksnotą ir Tivasą (Tiu, plg. skandinavų Tiurą).
The Mars Volta
Grupės nariai
Dabartiniai nariai
Buvę nariai
Germanų mitologija
Tacitas rašo, kad germanai garbina „Merkurijų“, „Marsą“, „Heraklį“ ir „Izidę“ – šie, romėniškai interpretuoti dievai, greičiausiai buvo Vodanas (*wōđanaz, skand. Odinas), Tiu (*Tīwaz, skand. Tiuras), Donaras (*Þunraz, skand. Toras) ir galbūt Frėja, Frija (*Frijjō, skand. Friga). Pirmieji trys dievai atitinka jiems paskirtas savaitės dienas. Pasak Tacito, „Merkurijui“ aukotos žmonių aukos. Tai visiškai atitinka tai, kas žinoma apie Odino kultą Skandinavijoje. Donaras (Toras) Herakliui prilygintas, matyt, dėl to, kad mituose vaizduojamas didvyriu, ginančiu žmoniją nuo siaubūnų. Donaras (Toras) – indoeuropiečiams būdingas griausmavaldis dievas, atitinkantis keltų Taranį, indų Indrą. Tuo tarpu Tiu (Tivasas, Tiras) etimologiškai ir genetiškai siejamas su indoeuropiečių dangaus dievu (Djausu, Dzeusu). Pagal struktūralistinę Žoržo Diumezilio teoriją Tivasas (Tiu) pradžioje atliko dvasinės ir teisinės srities viešpaties, Donaras – karinės srities viešpaties paskirtį, bet vėliau Tivasą išstūmęs Vodanas, pradžioje laikytas chtonišku demonu ir karinių įšventinimų valdovu. Diumezilis Vodaną lygina su indų Varuna. Vaisingumo funkciją jis priskiria Tacito minimai augalijos, vaisingumo deivei Nertai (*Nerþuz). Šis vardas yra moteriškas skandinavų vaisingumo ir jūrų dievo Njordo atitikmuo. Gali būti, kad senovės germanai turėję brolio ir sesers, vyro ir žmonos porą, kurią sudarė Njordas ir Nerta (plg. skandinavų porą Frėja–Freiras; jiedu laikomi Njordo vaikais). Pasak Tacito, Nertos kultas buvo paplitęs tarp ingevonų genčių.
thumb|240px|Disės. 1909 m. paveikslas
Kai kurie dievai minimi seniausiuose vokiečių tekstuose – X a. Merzeburgo užkeikimuose, sudarytuose frankų žemėse. Pirmame užkeikime minimos moteriškos dievybės disės (idisi), atitinkančios skandinavų valkirijas ir nornas, o antrame – minimas vyriausiasis maginės galios valdovas Vodanas, Frija ir jos sesuo Fola (*Fullaz). Taip pat sutinkamas žodis baldr (kaip „valdovas, princas“), kurio atitikmuo yra skandinavų dievas Baldras. Germanų mitologijos nuotrupų randama Jordano gotų istorijoje (VI a.), Bizantijos istoriko Prokopijaus Kesariečio (VI a.) veikaluose, Grigorijaus Turiečio (VI a.), Fredegaro (VII a.) frankų kronikose, Pauliaus Diakono (VIII a.) „Langobardų istorijoje“, Bedos (VIII a.) „Bažnytinėje anglų tautų istorijoje“. Pauliaus Diakono veikale minima, kad Vodanas buvęs vandalų globėju, o Frija – vinilų.
2016 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionatas
2016 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionatas – Lietuvos lengvosios atletikos federacijos organizuotas pajėgiausių šalies sportininkų lengvosios atletikos čempionatas. Varžybos vyko birželio 17 - 18 dienomis Palangos centriniame stadione, Palangoje. Šalies čempionate pasirodė sportininkai, įveikę nustatytus LLAF normatyvus. Daugiakovių, šuolių su kartimi, kliūtinio bėgimo, 10000 m bėgimo ir ėjimo čempionatai vykdyti atskirose varžybose.
Cileris
Cileris  – upė, tekanti Cilertalio slėnyje, Tirolio žemėje, Austrijoje; dešinysis Ino intakas. Upės ilgis yra maždaug 55 km, plotis – iki 20 m, gylis – iki 2 m. Vidutinis debitas – 43,1 m³/s. Išteka iš Cilertalio Alpių. Mairhofene žinomas kaip Zemmbach, Cel am Cileryje – Gerlosbach. Štral im Cilertalyje įteka į Iną.
Dėl istorinių priežasčių skiria Insbruko Romos Katalikų Bažnyčios vyskupiją vakaruose nuo Zalcburgo vyskupijos rytuose. Upėje veisiasi rudieji upėtakiai, vaivorykštiniai upėtakiai ir kiršliai.
Svietiškiai (viensėdis)
Svietiškiai – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Musninkų.
Lotaringijos universitetas
Priešistorė
XIX a. universitetas buvo vėl atidarytas, jis įsikūrė 1864 m. atidarytuose naujuosiuose rūmuose Karno aikštėje. XX a. antrojoje pusėje stipriai išsiplėtė, nauji mokomieji korpusai buvo pastatyti Nansi priemiestyje. 1970 m. ši aukštoji mokykla skilo į gamtos mokslų universitetą Nansi I, humanitarinį universitetą Nansi II ir Lotaringijos nacionalinį politechnikos institutą. Vėlesnė patirtis parodė, kad šis sprendimas nebuvo geras.
Istorija
Lotaringijos aukštųjų mokyklų vienijimosi procesas prasidėjo 2007 m., kai viename junginyje vėl susitelkė Anri Puankarė universitetas Nansi I, universitetas Nansi II ir Lotaringijos nacionalinis politechnikos institutas. Naujoji organizacija pasivadino Nansi universitetu.
Pastaroji aukštoji mokykla 2009 m. nusprendė susijungti su Meco miesto Polio Verleno universitetu. Porą metų šio proceso sąlygos buvo derinamos, ir 2011 m. rugsėjo 22 d. naujasis Lotaringijos universitetas ėmė formuotis. Jam buvo suteiktas Grand établissement statusas, leidžiantis vystyti švietėjišką ir mokslo tiriamąją veiklą. 2012 m. sausio 1 d. jungimasis buvo užbaigtas, ir Lotaringijos universitetas pradėjo savo veiklą.
Modestas Bukauskas
Modestas Bukauskas (g. 1994 m. vasario 10 d.) - Lietuvos ir Jungtinės Karalystės mišrių kovos menų kovotojas ir kikboksininkas, kovojantis UFC organizacijoje. Jis yra buvęs Cage Warriors pusiau sunkaus svorio kategorijos čempionas.
M. Bukauskas yra 1,91 m ūgio, sveria 93 kg. Jo rankų ilgis (atstumas tarp pilnai ištiestų rankų pirštų galų) yra 1,98 m. Savo karjeroje iš dvidešimt profesionalių dvikovų laimėjo penkiolika (devyni iš jų nokautu).
Karjera
Prieš patekdamas į UFC, jis kovojo Jungtinės Karalystės mišrių kovos menų organizacijoje Cage Warriors ir iš dvylikos dvikovų laimėjo dešimt. 2019 m. birželio 29 d. jis tapo pusiau sunkaus svorio kategorijos čempionu, ketvirtame raunde teisėjui sustabdžius dvikovą prieš norvegą Marthin Hamlet. Lapkričio 22 d. jis apgynė čempiono titulą, pirmame raunde nokautuodamas priešininką Riccardo Nosiglia alkūnių smūgiais.
2020 m. sausį M. Bukauskas pasirašė sutartį su UFC. Liepos 16 d. jis debiutavo UFC, dvikovoje prieš graiką Andreas Michailidis. Pasibaigus pirmajam raundui, priešininkas atsisakė tęsti dvikovą, dėl raundo pabaigoje M. Bukausko pataikytų smūgių iš alkūnės. M. Bukausko pergalė buvo išrinkta UFC „Perfomance of the Night“. Sekančioje dvikovoje 2020 m. spalio 18 d., jis pirmajame raunde pralaimėjo nokautu kovotojui Jimmy Crute. Jis taip pat pralaimėjo teisėjų nuosprendžiu 2021 m. kovo 27 d. prieš Michał Oleksiejczukd. 2021 m. rugsėjo 4 d. dvikovoje prieš Khalil Rountree Jr. priešininkas spyrė jam į koją, sužalodamas M. Bukausko kelį. Jis atsisakė tęsti dvikovą. Pralaimėjus tris dvikovas iš eilės, jo UFC sutartis buvo nutraukta.
2022 m. lapkričio 4 d. jis sugrįžo į Cage Warriors organizaciją ir laimėjo teisėjų nuosprendžiu prieš Lee Chadwick. 2022 m. gruodžio 31 d. M. Bukauskas sėkmingai pataikydamas dešinės rankos smūgį, ketvirtame raunde nokautavo amerikietį Chuck Campbell ir antrą kartą tapo Cage Warriors pusiau sunkaus svorio kategorijos čempionas.
Jis sugrįžo į UFC ir teisėjų nuosprendžiu 2023 m. vasario 12 d. įveikė Tyson Pedro, o 2023 m. birželio 17 d. - Zac Pauga.
Amperis
Amperis (, aukštupyje vadinamas Ameris (Ammer)) – upė, tekanti pietų Bavarijoje, Vokietijoje; didžiausias Izaro intakas. Upės ilgis – 185 km. Vidutinis debitas – 45 m³/s.
Išteka iš Amergau Alpių. Teka šiaurės rytų kryptimi. Aukštupyje iki Amerio ežero žinoma kaip Ameris. Pagrindiniai intakai: Glonas (tekantis netoli Augsburgo), Viurmas (ištekantis iš Štarnbergo ežero) ir Maizachas. Mosburge įteka į Izarą.
Pagrindiniai miestai: Veilheimas, Fiurstenfeldbrukas, Dachau ir Mosburgas prie Izaro.
www.amperis.com
Niniškės
Niniškės – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Suginčių.
Istorija
1636 m. priklausė Linkmenų dvaro Giedraičių arba Čivylių vaitystei. 1685 m. kaimas minimas Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje. Tada ten gyveno Steponas Žėronas. 1789 m. kaime buvo 2 ūkiai ir 17 gyventojų.
Santakos garbės ženklas
Santakos garbės ženklas – Kauno miesto savivaldybės 2005 m. įsteigtas apdovanojimas, padėkos ir pagarbos ženklas už nuopelnus Kaunui ir Lietuvos Respublikai, Kauno vardo garsinimą. Santaka vadinama Kauno senamiesčio teritorija prie Nemuno ir Neries upių santakos.
Šiaurės Krymo kanalas
miniatiūra|250px|right|Išsekęs kanalas prie Leninės, 2014 m.
Santakos garbės ženklas
Savivaldybės mero potvarkiu 1-ojo, 2-ojo ir 3-iojo laipsnių Santakos garbės ženklais gali būti apdovanojami kauniečiai ir kiti asmenys, taip pat ir užsienio valstybių vadovai. Kandidatus apdovanojimui siūlo savivaldybės taryba, visuomeninės organizacijos, įstaigos, iniciatyvinės piliečių grupės. Tai – vieni iš aukščiausių Kauno miesto savivaldybės teikiamų apdovanojimų (aukščiausias – Kauno Garbės piliečio vardas).
Šiaurės Krymo kanalas
Šiaurės Krymo kanalas  – gėlo vandens kanalas, iškastas Ukrainos pietuose (Chersono srityje) ir Krymo pusiasalyje (de facto Rusija). Ilgis 402,6 km, pralaidumas 294 m³/s, didžiausias gylis 7 m, įrengtos 4 siurblinės.
Geografija
Kanalas prasideda Tavrijsko mieste, kur išteka iš Kachovkos tvenkinio, maitinamo Dniepro upės. Driekiasi pietryčių kryptimi, kerta Perekopo sąsmauką ir baigiasi Zelenij Jaro kaime (Lenino rajonas). Iš čia vamzdynu tiekiamas vanduo Kerčės miestui, esančiam rytiniame Krymo pusiasalio pakraštyje. Išilgai pagrindinio kanalo suformuoti septyni vandens tvenkiniai. Vanduo savaime teka iš Tavrijsko iki Džankojaus, kur toliau keturiomis siurblinėmis jį pakelia į daugiau nei 100 m aukštį, užtikrinantį nuolatinį nuotėkį pasroviui. Kryme pagrindinis kanalas turi daug mažesnių atšakų, per kurias Dniepro vanduo tiekiamas Simferopoliui, Kerčei, Feodosijai ir kitiems Krymo miestams (apie 3,5 mlrd. m³ vandens per metus; sudarė apie 85 % suvartojamo vandens). Drėkinama 600 000 ha žemės ūkio plotų.
Istorija
2014 m., po Krymo aneksijos, Ukrainos valdžia labai sumažino kanalu tiekiamo vandens kiekį, motyvuodama didžiule neapmokėta pusiasalio skola už vandens tiekimą. Dėl užblokuoto kanalo smarkiai sumažėjo pasėlių plotai ir žemės ūkio derlius, priklausantys nuo drėkinimo. Naujoji Krymo administracija ėmėsi jungti prie Šiaurės Krymo kanalo alternatyvius vandens šaltinius, siekdama atkurti drėkinimą ir vandens tiekimą Kerčės pusiasalyje ir mažesnėms bendruomenėms rytinėje Krymo pakrantėje. 2014 m. Netoli Novoivanovkos kaimo (Nižniohirskio rajonas) buvo įrengtas tvenkinys kaupti Rytų Krymo upių vandeniui.
Remiantis oficialia Rusijos statistika, Krymo žemės ūkio pramonė visiškai įveikė kanalo blokavimo pasekmes, o pasėlių derlius, palyginti su 2013 m., iki 2016 m. išaugo 1,5 karto. Pranešama, kad spartų žemės ūkio gamybos augimą Kryme įtakojo didelės subsidijos iš Rusijos Federacijos biudžeto, atnaujintas ir padidintas žemės ūkio technikos parkas. Ši oficiali statistika prieštarauja pranešimams apie didžiulį Krymo dirbamų plotų susitraukimą – nuo ​​130 000 hektarų 2013 m. iki vos 14 000 hektarų 2017 m. – ir tuščią kanalą bei išsekusį tvenkinį. 2021 m. vanduo užsakovams buvo tiekiamas nuo trijų iki penkių valandų per dieną. Tais pačiais metais „The New York Times“ citavo aukštus Amerikos pareigūnus, sakiusius, kad Krymo vandens tiekimo užtikrinimas gali būti galimo Rusijos įsiveržimo į Ukrainą tikslas.
2022 m. prasidėjus Rusijos invazijai į Ukrainą, kanalo kontrolę perėmė okupacinė valdžia.
Santakos garbės ženklas
Dailininko Aloyzo Jonušausko sukurti Santakos garbės ženklai papuošti oficialia Kauno miesto simbolika, priklausomai nuo lygmens, yra skirtingi. Pirmojo ir antrojo laipsnio ženklai savo dizainu primena po kaklu nešiojamą ordiną, trečiojo – segimą medalį.
Apdovanojimo sąlygos
Santakos garbės ženklai įteikiami kartu su jų pakaitais – miniatiūra ir juostele. Pakaitus galima segėti vietoj apdovanojimo ženklų. Miniatiūros segamos tik prie dėvimų vakarinių drabužių. Garbės ženklų lygmenys ir apdovanojimo sąlygos:
Tripolio zoologijos sodas
Tripolio zoologijos sodas – zoologijos sodas ir botanikos sodas Tripolyje, Libijoje. Įsikūręs į pietus nuo Tripolio miesto centro, šalia Tarabulus zoologijos sodo parko. Tai yra didelis augalų, medžių ir atvirų želdynų draustinis, kuriame įsikūręs didžiausias šalies zoologijos sodas. miniatiūra|240px|left|Beždžionės ant uolos
Libijos pilietinis karas
Kilus Libijos pilietiniam karui, zoologijos sodas dėl saugumo priežasčių buvo priverstas užsidaryti, nes daugelis gyvūnų tapo pažeidžiami ir traumuojami. Po diktatoriaus Muamaro al Kadafio nuvertimo BBC paskelbė reportažą, kuriame išsamiai apibūdintos zoologijos sodo problemos, pradedant pinigų trūkumu gyvūnų pašarams ir baigiant menka apsaugos sistema. BBC pabrėžė, kad gyvūnai pamažu atsigauna ir grįžta prie normalaus gyvenimo.
Zamokėliai
Zamokėliai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Inturkės, 5 km į pietryčius nuo Molėtų.
Istorija
1685 m. kaimas minimas Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje.
LR EM (reikšmės)
LR EM gali reikšti:
Nemo Link
Nemo Link – tarpvalstybinė elektros jungtis tarp Belgijos ir Jungtinės Karalystės.
Istorija
2015 m. 500 milijonų € vertės kontraktas pasiūlytas Siemens AG kompanijai. 2018 m. DeepOcean pagamino pagrindinį grandies kabelį. 2019 m. sausio 31 d. jungtis pradėjo veikti visu pajėgumu.
Omar Rodríguez-López
Diskografija
Kaip solinis atlikėjas
Bendri albumai
Kartu su „Startled Calf“
Kartu su „At the Drive-In“
Kartu su „De Facto“
Kartu su „The Mars Volta“
Kartu su „Le Butcherettes“
Kartu su „Bosnian Rainbows“
Kartu su „Kimono Kult“
Kartu su „Crystal Fairy“
1792 m. Rusijos imperijos atlasas
1792 m. Rusijos imperijos atlasas – didelis stalinis atlasas, išleistas 1792 m. ir papildytas 1793–1795 m. Tai buvo antrasis oficialus Rusijos imperijos atlasas. Darbams vadovavo kartografas Aleksandras Vilbrechtas (1757–1823). Kiekvienas žemėlapis skirtas gubernijai (regionui) kartu su žanrine scena, vaizduojančia pagrindinį regiono gyventojų užsiėmimą.
Atlasas atspindėjo Rusijos imperiją po 1775–1785 m. Kotrynos II gubernijų reformos. Tuo pat metu buvo išleistas ir 1792 m. mažasis Rusijos imperijos atlasas, kuriame jau buvo ir dabartinės Lietuvos teritorija. Po XVIII a. pabaigos administracinės-teritorinės reformos buvo išleistas naujas 1800 m. Rusijos imperijos atlasas.
Aprašymas
Atlasą sudaro titulinis puslapis, žemėlapių sąrašas, bendras imperijos žemėlapis ir 44 administracinių teritorijų žemėlapiai. 1793–1795 m. prie atlaso pridėtos kai kurios naujos okupuotos teritorijos.
Tiril Eckhoff
Tiril Kampenhaug Ekhof (Tiril Kampenhaug Eckhoff, g. 1990 m. gegužės 21 d. Berume, Norvegijoje) – norvegų biatlonininkė, dukart olimpinė čempionė mišrioje estafetėje, daugkartinė pasaulio čempionė, 2020–2021 m. pasaulio taurės laimėtoja.
Karjera
Norvegijos rinktinėje nuo 2008 m. Nuo 2008 iki 2013 m. dalyvavo jaunių ir jaunimo čempionatuose, IBU taurėje. 2011 m. debiutavo pasaulio taurės varžybose, tačiau įskaitinių taškų neiškovojo. 2012–2013 m. sezone iškovojo savo pirmąjį pasaulio taurės medalį – buvo trečia estafetėje Sočyje, o 2013–2014 m. sezone iškovojo pirmąjį medalį asmeninėse rungtyse – buvo trečia persekiojimo lenktynėse Ansi. 2014 m. Sočyje debiutavo olimpinėse žaidynėse, tapo čempione mišrioje estafetėje, užėmė trečią vietą estafetėje ir masinio starto lenktynėse. 2014–2015 m. sezone sprinte Estešunde iškovojo savo pirmąją pasaulio taurės pergalę. 2015 m. debiutavo pasaulio čempionate Kontiolahtyje, buvo trečia mišrioje estafetėje. 2016 m. Holmenkolene (Osle) tapo pasaulio čempione sprinte ir estafetėje.
2019–2020 m. sezone buvo antra bendroje pasaulio taurės įskaitoje, pirma persekiojimo rungtyje. Sezono metu iškovojo 7 pergales asmeninėse rungtyse ir 7 pergales estafetėse. 2020–2021 m. sezone tapo nugalėtoja bendroje įskaitoje, sprinto ir persekiojimo rungtyse, iškovojo 13 pergalių asmeninėse rungtyse ir 4 pergales estafetėse. Sėkmingai pasirodė ir 2021 m. pasaulio čempionate Pokljukoje: iškovojo medalius šešiose iš septynių rungčių, iš jų 4 – aukso.
2022–2023 m. sezoną praleido, dėl sveikatos problemų nesugebėjo pasiekti geros sportinės formos. Sezono pabaigoje paskelbė apie karjeros pabaigą.
Pasiekimai
Lentelės sudarytos pagal Tarptautinės biatlono sąjungos statistinius duomenis.
Antatiškės
Istorija
1685 m. kaimas minimas Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje. XVIII a. pabaigoje – Molėtų klebono kaimas.
Vašai
Vašai (waashiw, wa·šiw) – indėnų tauta, gyvenanti pietvakarių Jungtinėse Amerikos Valstijose, aplink Tahou ežerą, Siera Nevados kalnuose, ties Kalifornijos ir Nevados valstijų sandūra. Populiacija apie 1500 žmonių. Vašų kalba (spėjama hokų šeima) dabar beveik išnykusi, kalbama angliškai. Religinėse apeigose dažnai taikomas pejotizmas.
Tradicinė vašų kultūra susijusi su Kalifonija ir Didžiuoju Baseinu, ties kurių sandūra yra etninės vašų žemės. Ryšiai su Kalifornija, manoma, senesnės kilmės. Tradiciniai verslai – medžioklė (elnių, kalnų avinų, triušių, šakiaragių), žvejyba, rankiojimas. Pagrindiniai ginklai – lankas, strėlės. Kalnuose ėjimui per sniegą naudojo sniegpadžius ir įvairias slides. Amatai: krepšių pynimas, akmeninių dirbinių, papuošalų gamyba. Dabartiniai vašai verčiasi žemės ūkiu, amatais, statybomis. Valdomi genties tarybos. Beveik pusė vašų gyvena 3 rezervacijose: Rino–Sparkso indėnų kolonijoje, Siuzanvilio indėnų rančerijoje, Nevados ir Kalifornijos Vašų Gentyje. Turi genties policiją, medicinos centrą, statybų bendrovę, amatų centrą, medžioklės ir žvejybos komisiją.
Tradicinis vašų rūbas – apklotas, susiųstas iš triušių kailių. Buvo paplitęs kūno dažymas ir tatuiravimas. Statydavosi nuolatinius kūginius namus, dengtus luobu, ir laikinus statinius iš nendrių bei šakalių. Pagrindinis bendruomeninis vienetas – vietinė bendruomenė (nuo 2 iki 10 būstų). Jos šerdis – didžioji šeima, o jos narių skaičius nėra pastovus – nuolat galėdavo prisijungti nauji nariai arba išeiti buvę nariai. Keletas vietinių bendruomenių sudaro srities bendruomenę. Nuo seno gyvendami vienoje vietoje turėjo bendrą tautinę sąmonę.
Buvo paplitusi monogamija, retsykiais – poligamija (vadų statuso įtvirtinimui). Praktikuotas sororatas, leviratas. Naujavedžiai dažniausiai keldavosi į nuotakos šeimą, nors būta ir kitokių atvejų. Vašai turėjo išplėtotą mitologiją, legendas. Pasaulėkūros mite pagrindinį vaidmenį atlieka Senolė anties pavidale ir dvi brolių poros – ilgauodegė ir trumpauodegė žebenkštys, taip pat vilkas ir kojotas. Buvo paplitęs šamanizmas.
Baltagalio pušis
left|150px
Baltagalio pušis – išskirtinė pušis, valstybės saugomas gamtos paveldo objektas, esantis Švenčionių rajone, Švenčionėlių seniūnijoje, Pasiaurės girininkijos (75 kv., 22 skl.) miške, Labanoro regioninio parko Lakajos kraštovaizdžio draustinyje.
Duomenys
Tame pačiame miško sklype auga saugoma Pušis su koja.
1792 m. mažasis Rusijos imperijos atlasas
1792 m. mažasis Rusijos imperijos atlasas – mažo formato atlasas, išleistas 1792 m. ir papildytas 1793–1795 m. Atlasas buvo mažesnis nei 1792 m. didysis Rusijos imperijos atlasas, tačiau jame jau pateikiamos ir okupuotos Lietuvos žemės. Atlaso formatas buvo 20×26 cm. Po III ATR padalijimo buvo išleistas atnaujintas 1796 m. mažasis Rusijos imperijos atlasas.
Aprašymas
Atlasas sudarytas 1792 m. Sankt Peterburge, išleistas ir vėliau 1793 m. Viso atlase buvo 46 žemėlapiai, 1793 m. ar vėliau prie atlaso pridėtos ATR okupuotos teritorijos.
Svylė
Svylė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 11 km nuo Tverečiaus.
Svylė (Švenčionys)
Svylė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Gilūtų.
Svylė
Istorija
XIX a. kaimas priklausė Paliesiaus seniūnijai (Mielagėnų valsčius).
Kordobos provincija (Ispanija)
Kordobos provincija  – viena iš Ispanijos provincijų, esanti šalies pietuose, šiaurės centrinėje Andalūzijos dalyje. Ribojasi su Malagos, Sevilijos, Badachoso, Siudad Realio, Chaeno ir Granados provincijomis. Plotas – 13 769 km². 2009 m. duomenimis, provincijos teritorijoje gyveno 803 038 gyventojai. 40 % iš jų gyveno provincijos sostinėje – Kordoboje. Kordobos provincija sudaryta iš 75-ių savivaldybių.
1796 m. mažasis Rusijos imperijos atlasas
1796 m. mažasis Rusijos imperijos atlasas – mažo formato atlasas, išleistas 1796 m. Tai buvo atnaujintas atlasas po III ATR padalijimo – ankstesnis 1792 m. mažasis Rusijos imperijos atlasas ATR teritorijas padengė ne taip išsamiai, naujasis atlasas buvo ir šiek tiek didesnio formato – 23×28 cm.
Akas (vadas)
Biografija
1200 m. pradžioje Akas visoje Livonijoje pradėjo organizuotą lyvių sukilimą prieš vokiečius. Akas kvietėsi taip pat ir Polocko kunigaikštį bei lietuvius. Tačiau Akas pralaimėjo, vokiečiams pavyko suskaldyti lyvius. Padedant Kaupui pradžioje buvo sutriuškinti Turaidos, o tada – ir Dauguvos lyviai. Pagalba iš Polocko atėjo pavėluotai. Surakinti lyvių vyresnieji buvo sumesti į Rygos pilies rūsius, o sukilimą pradėjusiojo Ako galvą nusiuntė vyskupui Albertui. Lyvių žemės buvo nusiaubtos, gyvenvietės sudegintos, laukai ir pievos sunaikinti; gyventojai pasislėpė miškuose, o nespėjusieji pabėgti buvo nužudyti.
1994 m. Salaspilio valsčiuje, Dauguvos pakrantėje, Rygos hidroelektrinės vandens saugyklos pylimo gale netoli plento Ryga–Daugpilis buvo pastatytas paminklas Akui, skulptorius – Girtis Burvis (Ģirts Burvis).
Didier Raoult
Didjė Raùlis (Didier Raoult; g. 1952 m. kovo 13 d. Dakare, Senegale) - prancūzų infektologas ir virusologas, mikrobiologijos profesorius. Jis specializuojasi naujųjų tropinių užkrečiamųjų ligų srityje Medicinos ir paramedicinos mokslų fakultete Marselyje bei Marselio klinikinės ligoninės infekcinių ligų institute („Institut hospitalo-universitaire en maladies infectieuses de Marseille“ - IHU).
Biografija
D. Raulis gimė 1952 m. kovo 13 d. Dakare, Senegale. Jis išsaugojo emocinį ryšį su šia šalimi bei su Afrikos žemynu. Mokslininko tėvas yra iš Normandijos kilęs karo gydytojas, įkūręs Afrikos maisto ir mitybos mokslo tyrimų organizaciją (Organisme de recherches sur l’alimentation et la nutrition africaines (Orana)), o motina – medicinos sesuo, kilusi iš Bretanės.
1961 m. šeima įsikūrė Marselyje. D. Raulis mokėsi Nicos licėjuje, vėliau – Briansono internate. Buvo prastas mokinys, kartojo kelių klasių kursus. 1968 m. mokslus priešpaskutinėje licėjaus klasėje nutraukė. Būdamas septyniolikmetis D. Raulis dvejiems metams išplaukė dirbti keleiviniuose bei prekybiniuose laivuose. 1972 m. jis, kaip laisvas klausytojas, išlaikė baigiamuosius mokyklinius egzaminus (pasirinkęs humanitarinę pakraipą), vėliau įstojo į Ekso-Marselio universiteto Medicinos fakultetą. Jis sėkmingai užbaigė rezidentūrą bei įgijo daktaro laipsnį. D. Raulis norėjo tapti akušeriu-ginekologu, bet, būdamas vienu pažangiausių studentų, rezidentūros studijoms jis galėjo pasirinkti infektologo specialybę, kaip ir jo prosenelis Paul Legendre (1854–1936 m.). 1982 m. D. Raulis vedė Natacha Caïn, psichiatrę, yra 3 vaikų tėvas.
Moksliniai tyrimai
D. Raulis atrado būdą kultyvuoti riketsijas, o 1983 m. įkūrė Riketsijų tyrimo laboratoriją („Unité des rickettsies“) Hôpital de la Timone ligoninėje. Tapęs profesoriumi, jis vadovavo disertacijoms infekcinių ligų tema Medicinos ir paramedicinos mokslų fakultete, Ekso-Provanso universitete Marselyje. Nuo 1988 m. iki 2018 m. apgintos 89 jo vadovaujomos disertacijos.