cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koikojai
Koikojai kalba keletu giminingų kalbų, kurių dauguma priklauso koisanų kalbų koikojų kalbų grupei.
Dāvis Stalts
Politinė veikla
Kaip nepartinis, 2011 m. nuo Nacionalinio susivienijimo „Visų Latvijai!“–„Tėvynei ir Laisvei/LNNK“ sąrašo buvo išrinktas į XI Saeimą. Po ilgai trukusių nesutarimų 2013 m. balandį išstojo iš Nacionalinio susivienijimo Saeimos frakcijos, tačiau pranešė, kad, kaip nepriklausomas deputatas, ir toliau rems Valdžio Dombrobskio vyriausybę.
Koikojai
Įvairovė
XIX a. buvo žinomos keletas didelių koikojų etninių grupių, pavyzdžiui, nama, einiai, korana, xiri ir kt. Šiuo metu tėra išlikę trys koikojų etninės grupės: nama, damarai ir haiǁom, visos kalbančios namų kalba.
FC Hegelmann (moterys)
2015–2016 m. Kauno „LSU-Žara“
Dalyvavo Lietuvos moterų A lygos čempionate bei kituose LFF organizuojamuose futbolo turnyruose.
Koikojai
Istorija ir kultūra
thumb|200px|left|Svarbiausias koikojų gyvulys – karvės, kurių veislė kilusi iš ngunių galvijo. Koikojų etnogenezė įvyko kažkur Botsvanoje, primityviems koisanų protėviams bendraujant su kultūriškai pažangesniais bantais, iš kurių šie perėmė keramikos, metalų lydimo, gyvulininkystės tradicijas. Taip jie išsiskyrė nuo sanų (bušmėnų), kurie liko medžiotojai-rankiotojai. Šis išsiskyrimas įvyko I mūsų eros tūkstantmetyje.
Tuo metu koikojai, stumiami iš šiaurės rytų bantų, migravo dviem pagrindiniais srautais - į vakarus iki pakrantės ir po to į pietus, ir tiesiogiai į pietus, kirsdami Highveldą.
Nuo XVII a. koikojams susiduriant su europiečiais, jų tarpe plito ligos, netenkant žemių prasidėjo tarpusavio karai, kurie išnaikino didelę dalį populiacijos. Kolonizacija sunaikino tradicinę visuomenės struktūrą, gyvenimo būdą. Atėmus jų žemes, didelė dalis koikojų ėmė tarnauti kolonizatorių fermose, dalis jų susimaišė su kitomis bantų grupėmis - ypač daug jų dalyvavo kosų etnogenezėje. Nemaža dalis koikojų maišėsi su afrikanais. Taip susiformavo spalvotųjų etninės grupės, pvz., basteriai ir kt.
Didžiausia iki XX a. išlikusi koikojų etninė grupė buvo nama, kurie nuožmiai kovojo su kolonizatoriais Namibijoje. Jiems pralaimėjus, 1904-07 m. vyko hererų ir namų genocidas, kurio metu išnaikinta pusė namų populiacijos.
FC Hegelmann (moterys)
2017–2021 m. MFK Kauno Žalgiris
2017 m. „LSU-Žara“ tapo BC Žalgiris sistemos dalimi, ir pakeitė pavadinimą į FK „Kauno Žalgiris“.
2020 m. ekipai vadovavo Mantas Babušis. 2021 m. gegužę paskirtas naujas treneris. Juo tapo Martynas Karpavičius.
2022 m. Hegelmann klubo struktūroje
2022 m. sausio mėn. oficialiai pranešta, kad MFK Žalgiris keičia spalvas, pereina į „Hegellmann“ klubo struktūrą.
2022 m. vasario 18 d. pranešta, kad „Hegelmann“ klubui suteikta licencija. Prieš sezoną buvo tikimasi iškovoti medalius.
2023 m. kovo 2 d. tapo žinoma, kad klubui atstovaus Vestina Neverdauskaitė, Simona Petravičienė, Rusnė Šešplaukytė, Dovilė Gailevičiūtė ir Paulina Potapova.
Spalvinė gama ir apranga
Aprangų gamintojai – Hummel.
Pasiekimai
2022 m. sezoną kaunietės žaidė LMFA organizuotame Žiemos taurės turnyre.
Stadionai
Komanda namų rungtynes žaidžia Kaune, NFA stadione.
Žaidėjų sudėtis
''Atnaujinta 2023 m. kovo 3 d.
2005-12-03; Pakruojis
Dāvis Stalts
Politinė veikla
2014 m. D. Staltas priklausė Naujosios konservatorių partijos steigėjų gretoms. Nuo jos sąrašo nesėkmingai kandidatavo XII Saeimos rinkimuose, taip pat ir 2019 m. Europos Parlamento rinkimuose. 2020 m. nepaprastuosiuose Rygos tarybos rinkimuose išrinktas į savivaldybę. 2023 m. sausį pranešė išstosiantis iš konservatorių partijos, o vėliau buvo vienas iš naujosios Rygos tarybos frakcijos „Kodas Rygai“ formuotojų.
Vaclovas Šemeta
Vaclovas Šemeta (? – 1599) – LDK valstybinis veikėjas.
Raseinių ir Skirstimų valdytojas nuo 1575 m., Žemaitijos pakamaris nuo 1582 m., Polocko kaštelionas nuo 1588 m. ir Smolensko kaštelionas nuo 1597 m.
Išpažino kalvinizmą.
Biografija
Žemaitijos kašteliono Melchioro Stanisklovo Šemetos ir Elžbietos Hlebavičiūtės, Vilniaus vaivados Jano Jurijaus Hlebavičiaus dukters, sūnus.
Šeima
Vedė Elžbietą Chodkevičiūtę, Trakų kašteliono Jurgio Chodkevičiaus dukterį.
Turėjo sūnus Kristupą Vaclovą Šemetą ir Jurgį Šemetą, dukteris Oną (Kristupo Kiršenšteino žmona), Elžbietą (Petro Paco žmona) ir nežinomo vardo (Aleksandro Oginskio žmona).
UEFA čempionų lyga 2020–2021 m.
'''2020–2021 m. UEFA čempionų lyga''' – 30-asis UEFA čempionų lygos turnyras (66-asis skaičiuojant nuo UEFA čempionų taurės).
Turnyras prasidėjo 2020 m. rugpjūtį kvalifikacinėmis rungtynėmis ir baigėsi 2021 m. gegužės 29 d. finalo rungtynėmis Estádio do Dragão stadione Porto mieste. Turnyro pradžia vėlavo dėl kovo mėn. kilusios COVID-19 pandemijos, kuri privertė visų Europos šalių nacionalinius čempionatus užtęsti arba visai nutraukti. Kaip COVID-19 pandemijos prevencinė priemonė dauguma rungtynių vyko be žiūrovų. Iš pradžių buvo planuota, kad 2020–2021 m. UEFA čempionų lygos finalas vyks Sankt Peterburge, bet dėl koronaviruso visų finalų vietos pasislinko 1 metais pirmyn.
Šių metų turnyro sistemą sudaro 5 atkrintamieji etapai, grupių etapas, ir finaliniai atkrintamieji etapai, prasidedantys aštunfinaliais. Viso turnyre dalyvavo 81 komanda.
FK Sūduva pirmąjame atrankos etape
---
FK Sūduva antrąjame atrankos etape
---
Gynybos ministras
thumb|Vokietijos GM vadovas [[Karl-Theodor zu Guttenberg]] Gynybos reikalų ministras (anksčiau – karo ministras) – vykdomosios valdžios atstovas; ministras. Klasikinis ministras (greta tokių kaip Teisingumo ministras, Finansų ministras, Vidaus reikalų ministras ir Užsienio reikalų ministras, buvusių dar absoliutizmo laikais). Sritis – gynybos politika. Vadovauja Gynybos ministerijai (GM).
Vokietija
وزير الدفاع Forsvarsminister Verteidigungsminister Defence minister Puolustusministeri Ministre de la Défense משרד ביטחון Menteri Pertahanan Forsvarsminister Forsvarsminister Sveriges försvarsminister Міністр оборони 国防部长
Detonatorius
''Šis straipsnis apie bombos detalę. Dar žr. Detonatorius (geležinkelyje)''
thumb|250px|Elektros srove aktyvuojami detonatoriai Detonatorius – užtaisas sviedinio, minos, bombos, raketos kovinės dalies pagrindinio užtaiso arba sprogmenų (atliekant sprogdinimo darbus) sprogimui sužadinti; sprogdiklio dalis sprogstamajam užtaisui susprogdinti.
Detonatoriai aktyvuojami chemiškai, mechaniškai ar elektros srovės pagalba. Dažnai detonatoriai tiesiog uždegami padegamosios virvutės pagalba.
Jūrinės minos, rankinės granatos dažniausiai naudoja mechaninius detonatorius.
Detonatoriaus sandara
Detonatorius yra metalinis, plastikinis, rečiau iš kitokių medžiagų pagamintas vamzdelis vienu sandariu galu. Iš atvirojo galo dažnai kyšo laidai detonatoriui jungti į elektros schemą (jei detonatorius aktyvuojamas elektros srove) arba gali būti palikta vietos padegamajai virvutei įstatyti. Priklausomai nuo sužadinimo būdo, sandara gali būti ir kitokia.
Dalis detonatoriaus užpildoma inicijuojančia sprogstamąja medžiaga (ISM).
Riurikas Loninas
Riurikas Loninas (,, 1930 m. rugsėjo 22 d. Kaskesručejaus k., Vepsų valsčiuje, Karelijoje, Rusijos Federacijoje – 2009 m. liepos 17 d. Šioltozere, Karelijoje, Rusijos Federacijoje) –  kraštotyrininkas, vepsų folkloro rinkėjas, rašytojas (kūrė vepsų ir rusų kalbomis), nusipelnęs Karelijos Respublikos kultūros darbuotojas, Šioltozero vepsų etnografinio muziejaus įkūrėjas.
Biografija
Gimė Kaskesručejaus kaime vepsų šeimoje. Pasak R. Lonino, tėvas jį pavadino Riuriku, nes buvo įsitikinęs vepsiška Naugardo kunigaikščio Riuriko kilme.
4-ojo dešimtmečio pabaigoje R. Loninas pradėjo eiti į Kaskesručejaus mokyklą. 1946 m. baigė mokyklą ir įstojo į Petrozavodsko amatų mokyklą Nr. 2, kur mokėsi šaltkalvio-įrankių gamintojo specialybės. Po amatų mokyklos baigimo 1948 m. buvo nukreiptas į Pertrozavodską, į Onegos mašinų gamyklą. Tais metais R. Loninas pradėjo rašyti eiles vepsų kalba. 1952–1955 m. tarnavo kariuomenėje, po to dirbo Petrozavodsko automobilių remonto gamykloje. 1956 m. susipažino su Rusijos mokslų akademijos Karelijos tyrimų centro Kalbos, literatūros ir istorijos instituto kalbotyros skyriaus vedėju filologu N. Bogdanovu, kuris tyrė vepsų ir karelų kalbas.
N. Bogdanovo paskatintas, nuo 1956 iki 1993 m. Karelijoje, Leningrado ir Vologdos srityse laisvu nuo darbo metu rinko vepsų folklorą. Surinktą vepsų etnografijos medžiagą R. Loninas publikavo respublikos folkloro ir istorijos rinkiniuose. 1967 m. įkūrė Šioltozero vepsų etnografinį muziejų, vienintelį muziejų Rusijoje, kuris skirtas vepsų kultūrai.
1977–1979 m. – memorialinio Šioltozero partizanų pogrindžio muziejaus vadovas. 1980–2001 m. buvo jo iniciatyva sukurto etnografinio muziejaus mokslo darbuotojas.
1999 m. režisierė A. Surikova apie R. Lonino kraštotyros veiklą pastatė dokumentinį filmą „Riurikas ir jo Šioltozeras“ (šis dokumentinis filmas – pirmasis cikle „Rusijos provincijų muziejai“).
Dzetkavičai
Dzètkavičai – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 35 km į šiaurės vakarus nuo Drohičino.
Istorija
1740 m. pastatyta cerkvė. XX a. tarpukariu buvo Kobryno apskrities Dzetkavičų valsčiaus centras.
Hatvanas
Hatvanas  – miestas vidurio rytų Vengrijoje, Hevešo medėje, 50 km į šiaurės rytus nuo Budapešto, prie Zadvos upės. Svarbus transporto mazgas: plentai ir geležinkeliai į Budapeštą, Solnoką, Miškolcą, Šalgotarjaną. Vystoma metalo, medienos apdirbimo, mašinų gamybos, elektrotechnikos (matavimo prietaisų), tekstilės, chemijos, odos, maisto (cukraus, spirito, vaisių, daržovių) pramonė. Veikia krašto muziejus, stovi Grasalkovičių rūmai.
2011 m. 86,8 % miesto gyventojų buvo vengrai, 2 % – čigonai, 0,5 % – vokiečiai.
Istorija
Hatvano vardu pavadinta dabartinio miesto apylinkėse gyvavusi bronzos amžiaus archeologinė kultūra (Hatvano kultūra).
Hatvanas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1235 m. Viduramžiais tai buvo įtvirtintas miestas.
Šaltiniai
thumb|left|280px|Miesto užrašas [[senasis vengrų raštas|senuoju vengrų raštu]]
Švietimas
Formaliojo švietimo sistemą dažniausiai sudaro priešmokyklinis ugdymas (vaikų darželis, vaikų darželis‑mokykla, bendrojo lavinimo mokyklos priešmokyklinė grupė), pradinis (pradinė mokykla), pagrindinis (pagrindinė mokykla), vidurinis (vidurinė mokykla, gimnazija) lavinimas, profesinis mokymas, aukštesnysis mokymas (aukštesnioji mokykla) ir aukštasis mokslas.
Istorija
Ankstyviausios formalizuotos žinijos perdavimo institucijos susikūrė jau XXIX–XXVI a. pr. m. e. senovės Egipte, Babilone, Indijoje, Kinijoje, Sirijoje. Dažniausiai pirmosios mokyklos buvo susietos su valdovų rūmais, šventyklomis, ten būdavo perduodamos religinės, maginės, su valstybės valdymu ir priežiūra susijusios žinios: astrologija, teologija, raštas, ekonomika, matematika. Antikinėje Romoje ir Graikijoje švietimas apėmė iš esmės tik laisvuosius piliečius ir atleistinius (daug mokytojų, retorių ir filosofų buvo kilę iš vergų).
Ankstyvaisiais viduramžiais Vakarų Europoje mokyklos steigtos šalia vienuolynų, jose daugiausia dėstyta religinė scholastika, lotynų kalba. Vėliau, ypač nuo XIV–XV a. Bažnyčios įtaka švietimui mažėjo, plėtėsi dėstomos žinijos apimtis. XVIII–XIX a., veikiant Apšvietos ideologijai, į švietimo sistemą pradėti traukti ir žemesni visuomenės sluoksniai, o 1737 m. Prūsijoje išleistas vienas pirmųjų privalomo mokymo įstatymų, pagal kurį siekta įvesti visuotinį švietimą.
Pirminis (pagrindinis) išsilavinimas
right|thumb|Vaikų darželis Afganistane Pirminį išsilavinimą sudaro 5-7 metų formalus, struktūruotas mokymas. Apskritai pirminį išsilavinimą sudaro šešių ar aštuonerių metų mokymosi, pradedant nuo penkerių ar šešerių metų amžiaus, nors tai dažnai skiriasi skirtingose šalyse. Visame pasaulyje apie 89 % žmonių pereina pradinį išsilavinimą ir ši proporcija vis auga. Didelėje dalyje šalių pradinis išsilavinimas yra privalomas. Mokyklos, kuriose suteikiamas pradinis išsilavinimas dažniausiai vadinamos pradinėmis.
Vidurinis išsilavinimas
Daugelyje šiuolaikinių mokyklų mokymo sistemų pasaulyje, sudaro formalusis švietimas, kuris suteikiamas paauglystės laikotarpyje. Priklausomai nuo mokyklos sistemos, tokios mokyklos gali būti vadinamos vidurinėmis mokyklomis, licėjais, koledžais ar profesinio rengimo centrais. Vidurinis išsilavinimas suteikiamas paauglystėje, o jo tikslas yra suteikti bendras žinias, paruošti žmogų aukštajam mokymui arba iškart konkrečiai profesijai.
Aukštasis išsilavinimas
right|thumb|[[Kembridžo universitetas]]
Aukštasis išsilavinimas nėra privalomas. Kolegijos ir universitetai yra pagrindinės institucijos teikiančios aukštajį išsilavinimą. Bendrai jos vadinamos aukštojo mokslo institucijos. Aukštasis išsilavinimas suteikiamas pažymėjimais, diplomais arba akademiniais laipsniais. Aukštasis išsilavinimas norimas gauti dėl tam tikro klasifikacijos laipsnio. Išsivysčiusiose šalyse aukštajį išsilavinimą gauna apie 50 % žmonių.
Kitos švietimo rūšys
thumb|Natūralus vaikų mokymasis gamtoje
Be formaliojo švietimo dar išskiriamas neformalusis švietimas – prie jo priskiriami įvairūs, griežtai neapibrėžti mokymosi būdai – viešosios paskaitos, vadinamosios „dirbtuvės“ ir „edukacijos“, kalbų kursai, viktorinos, pažintinės ekspedicijos ir panašiai. Šiuo atveju mokymas dažnai derinamas su pramoga, poilsiu, bendravimu.
Prie švietimo priskiriamas ir autodidaktizmas – savarankiškas mokymasis iš knygų ir kitos literatūros, garso įrašų, internetinių išteklių, savarankiškai lankant paskaitas, asmeniškai mokantis pas dominančios srities žinovus.
Taip pat taikomos ir daugiau ar mažiau formalizuotos švietimo formos, kurios papildo įprastą formalią švietimo bazę, o kartais jai oponuoja. Alternatyvusis švietimas paprastai būna paremtas įvairiomis gyvenimo filosofijos idėjomis, kurios pabrėžia holistinį lavinimąsi – ne tik formalų įgūdžių įgijimą. Žymesnės tokio alternatyviojo mokymosi kryptys yra Valdorfo, Montesori, Krišnamūrčio mokyklos.
Formali švietimo sistema oponentų kritikuojama dėl įvairių priežasčių – griežto mokymosi režimo, didelių mokymosi grupių, vienpusiškų mokymo programų ir metodų, indoktrinacijos, standartizacijos, skirtingo žinių įsisavinimo būdo nepaisymo ir panašiai. Kaip viena formaliojo švietimo alternatyvų pateikiamas mokymas namuose.
Versalio sutartis
Versalio taikos sutartis  – taikos sutartis, pasirašyta 1919 m. birželio 28 d. Versalyje, kuria buvo užbaigtas Pirmasis pasaulinis karas. Ją Versalio rūmuose šalia Paryžiaus pasirašė Didžiosios Britanijos, Italijos, Japonijos, Jungtinių Amerikos Valstijų, Prancūzijos, kitų Antantės valstybių ir nugalėtos Vokietijos atstovai.
Sutarties sąlygos
300px|right|thumb|Vokietijos teritoriniai pasikeitimai po Versalio sutarties pasirašymo. Sutarties sąlygas parengė Paryžiaus taikos konferencija.
Šlėzvigo, Rytų Prūsijos pietinės dalies ir Aukštutinės Silezijos priklausomybė išspręsta 1920 vasario mėn. ir 1921 kovo mėn. plebiscito būdu. Dėl plebiscitų Šlėzvigo šiaurinė dalis atiteko Danijai, beveik visa Aukštutinė Silezija – Lenkijai, Rytinė Prūsijos dalis (Memelio miestas su apylinkėmis) perduotas Antantės tarybai, o vėliau, 1923 m. vasario mėn., prijungtas prie Lietuvos.
Saro sritis atiteko Tautų Lygai 15 metų laikotarpiui su anglių kasyklų perdavimu Prancūzijai. 1935 m. sausio mėn., atlikus Saro srityje referendumą, 93 % balsavusių pasisakė už prijungimą prie Vokietijos.
Airijos futbolo varžybos 2017 m.
Airijos futbolo varžybos 2017 m.
Finalo rungtynės
--
2017 m. Airijos futbolo lygos taurė
Airijos futbolo lygos taurė – vienas pagrindinių taurės turnyrų Airijoje, jame dalyvauja dviejose stipriausiose lygose žaidžiantys klubai ir kai kurios žemesniųjų lygų komandos.
Svanų kalba
Svanų kalba (svan. ლუშნუ ნინ / lušnu nin, / svanuri ena) – Kaukazo kalba, priklausanti kartvelų kalbų šeimai. Ji vartojama š. v. Gruzijoje esančioje Svanetijoje, nedaug kalbančiųjų gyvena ir Abchazijoje. UNESCO ją įtraukusi į pasaulio nykstančių kalbų sąrašą.
right|270px|thumb|[[Kartvelų kalbos: Svanų kalbos arealas yra š. v. Gruzijoje esančioje Svanetijoje]]
Svanai, kalbantieji svanų kalba, naudojasi gruzinų raštu, tačiau neturi bendrinės kalbos varianto, tad daugiausia ši kalba vartojama tik kaip šnekamoji kalba. Tarp visų kartvelų kalbų svanų kalba yra unikali, kadangi išlaikė daug kartvelų kalbų archajinių ypatybių. Svanų kalba labiausiai skiriasi nuo visų kitų kartvelų kalbų, kadangi nuo kitų kartvelų kalbų atsiskyrė 2 tūkstantmetyje pr. m. e. arba dar anksčiau. Svanų kalba nuo gruzinų kalbos nutolusi panašiai kaip modernioji anglų kalba nuo islandų kalbos.
Tarmės
Svanų kalboje išskiriamos tarmės ir patarmės:
FC Bulle
Bulės FC – Šveicarijos futbolo klubas iš Bulės.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1910 m. Kitados rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Vėliau sekė kritimas į žemesnius divizionus.
Gulbinų geležinkelio stotis
Istorija
Stotis įkurta XX a. 1956 m. joje buvo ne tik darbuotojų būstai, bet ir laukiamasis, bilietų kasa, raštinė, veikė telefonas, įrengta bagažinės saugojimo vieta. Stotis veikė maždaug iki 1990 m., ant stoties pastato dar ilgai kabojo lenta Gulbinai. 1996 m. stotis įregistruota kaip kultūros paveldo objektas.
Ėrdas
Ėrdas  – miestas vidurio Vengrijoje, Pešto medėje, ~13 km į pietvakarius nuo Budapešto centro, jo aglomeracijoje, šalia Dunojaus dešiniojo kranto. Praeina Budapešto–Sėkešfehėrvaro plentas ir geležinkelis, miestą jungia Budapešto priemiestinių traukinių sistema. Vystoma medienos apdirbimo, mašinų gamybos, chemijos, poligrafijos, statybinių medžiagų, odos, siuvimo, maisto (vaisių ir daržovių) pramonė. Veikia Denešo Balažo geografijos muziejus. Yra Šv. Mykolo bažnyčia, Ėrdo minaretas (XVII a.), romėnų kelio liekanos.
2011 m. 83,5 % miesto gyventojų buvo vengrai, 1,0 % – čigonai, 1,3 % – vokiečiai.
Istorija
Ėrdas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1243 m. Kai 1543 m. Ėrdą užėmė Osmanai, jie čia pastatė tvirtovę ir mečetę (tada gyvenvietė vadinta Hamšabegu).
1776 m. gavo miesto teises. XX a. pr. buvo dvarininkų Karolių valda. XX a. pab. pradėjo sparčiai augti.
Šaltiniai
thumb|left|280px|Miesto užrašas [[senasis vengrų raštas|senuoju vengrų raštu]] thumb|left|180px|Ėrdo minaretas
Gedelė
Gedelė  – miestas vidurio Vengrijoje, Pešto medėje, ~25 km į šiaurės rytus nuo Budapešto centro, jo aglomeracijoje. Praeina Budapešto–Miškolco plentas ir geležinkelis, miestą jungia Budapešto priemiestinių traukinių sistema. Vystoma poligrafijos, elektrotechnikos, baldų, maisto pramonė, turizmas. Veikia žemės ūkio universitetas, istorijos ir etnografijos muziejai Yra barokinė reformatų bažnyčia (1745 m.), barokiniai Grasalkovičių rūmai (1744–1751 m.). Veikia premonstrantų, kapucinų vienuolynai.
2011 m. 94,4 % miesto gyventojų buvo vengrai, 1,1 % – čigonai, 0,6 % – vokiečiai.
Istorija
Gedelė rašytiniuose šaltiniuose minima nuo XIV a. pr. Iki XVIII a. tai buvo mažas kaimas, bet ėmė augti, kai čia pradėjo steigtis dvarininkai Grasalkovičiai. Socialistinės Vengrijos metais prasidėjo spartus miesto augimas – statytos pramonės įmonės, blokinių daugiabučių rajonai. 1966 m. suteiktos miesto teisės.
Šaltiniai
thumb|left|280px|Miesto užrašas [[senasis vengrų raštas|senuoju vengrų raštu]] thumb|left|100px|Miesto vėliava
Kairagačas
Kairagačas, dar vadinamas Vakarų Kalača (Qal'acha) – vienas iš Tadžikijos eksklavų, esančių Kirgizijos teritorijai priklausančioje Batkeno sritiyje. Kairagačą administruoja Tadžikijos Sugdo provincijos Isfaros rajonas.
Geografija
Kairagačas – mažiau kaip 1 km² plotą užimanti oazė, įsikūrusi Bulkabašisajaus upės vidurupyje, už 7 km į pietus nuo Proletarsko (Tadžikija) ir 14 km į šiaurę nuo Suliuktos (Kirgizija). Kairagačą visiškai apsupa Kirgizijos Leileko rajonas. Į šiaurę nuo Kairagačo veikia geležinkelio stotis, priklausanti Kirgizijai.
Isfaros rajonui priklauso dar vienas Tadžikijos eksklavas – Voruchas.
Monografija
Monografija ( 'atskiras raštas') – skirtingai nei vadovas, žurnalas ar straipsnių rinkinys – išsamus darbas (leidinys); tyrinėjimas, skirtas vienam klausimui arba temai ; mokslo publikacija. Tai gali būti koks nors knygos pavidalu išleistas mokslinis tyrimas, disertacija, habilitacija ar jos, kitokio (paprastai didelės apimties) darbo pagrindu parengtas veikalas, kūrinys. Neperiodinis ir netęstinis bibliografinis vienetas. Autorius – paprastai vienas asmuo, prisiimantis atsakomybę už knygos turinį ir formą. Monografija gali būti kolektyvinė, jei monografijos tekstą parengė du ar daugiau autorių. Jų indėlis tekste paprastai neišskiriamas, nors tam tikrais atvejais gali būti išskiriamas, jei autorių indėlis – nevienodas. Kaip autorinis mokslo darbas, mokslo monografija savo parengimo principais ir paskirtimi iš esmės skiriasi nuo mokslinio redaktoriaus (ar redaktorių) parengto mokslo straipsnių rinkinio (t. y. sudaryto mokslo darbo).
Florabel Muir
Florabel Mjur (, 1889 m. gegužės 6 d. Rok Springsas, JAV – 1970 m. balandžio 27 d. Los Andželas, JAV) – amerikiečių reporterė, spaudai dirbusi apžvalgininkė ir rašytoja. Ji išgarsėjo tuo, kad nuo XX a. 3-iojo iki 7-ojo dešimtmečių visuomenę supažindindavo tiek su Holivudo įžymybių, tiek su nusikaltėlių gangsterių gyvenimu.
Biografija
F. Mjur gimė kalnakasių miestelyje Rok Springse, Vajominge. Sietle mokėsi Vašingtono universitete, kur studentų laikraštyje dirbo redaktoriaus padėjėja. Baigusi studijas, ji trumpai dirbo mokytoja, o paskui metė šį darbą ir siekė laikraščio reporterės karjeros. Savo profesinę karjerą laikraštyje „The Salt Lake Herald“ ji pradėjo įtikinusi miesto redaktorių sulaužyti tradicijas ir pasamdyti pirmąją žurnalistę moterį. Galiausiai F. Mjur perėjo į „The Salt Lake Tribune“, kur vėl buvo pirmoji jų žurnalistė moteris. Trumpai padirbėjusi kituose laikraščiuose, 1927 m. ji pradėjo dirbti laikraštyje „New York Daily News“ policijos reportere.
1934 m. bandė mesti laikraštininkės karjerą ir tapti grožinės literatūros rašytoja, tačiau gavo darbo pasiūlymą iš laikraščio „New York Post“ ir jį priėmė. Vėliau F. Mjur su vyru išvyko į Holivudą, gavusi pasiūlymą rašyti scenarijus kino kompanijai „Fox“. Jai priskiriamas filmo „Kovojantis jaunimas“ („Fighting Youth“, 1935) scenarijus, šį filmą prodiusavo „Universal Studios“.
Buvusiam F. Mjur redaktoriui iškilus sunkumų aprašyti vieną istoriją Holivude, ji grįžo į „Daily News“ kaip laikraščio korespondentė Los Andžele. Bedirbdama dienraštyje „Daily News“, ji taip pat rašė straipsnius leidiniams „Saturday Evening Post“, „The Los Angeles Mirror“; pradėjo kurti skiltį „Just for Variety“ žurnale „Daily Variety“. Be to, F. Mjur vedė radijo ir televizijos (KFI) laidas.
F. Mjur buvo sužeista, kai 1949 m. liepos 20 d. 3:55 ryto Los Andželo restorane „Sherry’s“ buvo pasikėsinta nušauti mafiozą Mikį Koeną (Mickey Cohen). M. Koenui buvo pataikyta į petį. Buvo sužeisti dar trys žmonės, įskaitant M. Koeno parankinį „Nedį“ Herbertą („Neddie“ Herbert), kuris vėliau mirė nuo sužeidimų. F. Mjur atsimušusi kulka kliudė nugarą ir paliko didelę mėlynę. Pirmasis jos impulsas buvo skambinti žurnalui „Mirror“ ir įvykio vieton iškviesti fotografą, o jos vyras šaukė, kad ji pasilenktų. F. Mjur taip pat buvo tapusi M. Koeno patikėtine ir gavusi savo vyro pritarimą palavinti M. Koeno skaitymo įgūdžius ir praplėsti žodyną.
1950 m. ji išleido atsiminimų knygą „Su antrašte „Laiminga“ („Headline Happy“).
F. Mjur buvo ištekėjusi už mėnraščio „The Saturday Evening Post“ žurnalisto Denio A. Morisono (Denis A. „Denny“ Morrison). Juodu vaikų neturėjo ir gyveno susituokę iki D. A. Morisono mirties 1966 m. rugsėjo 24 d.
F. Mjur, sulaukusi 80 metų, mirė 1970 m. balandžio 27 d. Los Andžele. Palaidota prie savo vyro Šventojo Kryžiaus kapinėse Los Andželo apygardoje, Kalver Sičio mieste.
Tapanulio orangutanas
Tapanulio orangutanas (Pongo tapanuliensis) – hominidų (Hominidae) šeimos primatas (Primates), priklausantis orangutanų (Pongo) genčiai.
Rūšies atradimas
Pirmosios žinios apie Tapanulio orangutanus buvo paskelbtos 1939 m. Po to tik 1997 m. ši populiacija buvo vėl pastebėta, bet nelaikyta kaip atskira rūšimi. Buvo manoma kad tai Sumatros orangutanų toliau į pietus gyvenanti populiacija. Tik po morfologinių tyrinėjimų tapo akivaizdu, kad tai visiškai atskira orangutanų genties rūšis.
Genetika
Remiantis genomo palyginimu, Tapanulio orangutanai nuo Sumatrinių orangutanų atsiskyrė maždaug prieš 3,4 milijono metų, o nuo Borneo orangutanų prieš 670,000 metų.
Paplitimas
Savaime paplitę Sumatros š.v. nedidelės dalies Batang Toru aukštikalnėse, iškilusiose iki 300–1300 m aukščio. Čia jų populiacija gyvena maždaug 1500 km² plote esančiuose nedideliuose vienas prie kito trijuose miškuose.
Dominikos Sandraugos ir Lietuvos santykiai
Dominikos Sandraugos ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Dominikos Sandraugos ir Lietuvos.
Diplomatiniai santykiai tarp Dominikos Sandraugos ir Lietuvos užmegzti 2013 m. spalio 7 d.
Tapanulio orangutanas
Biotopas
Gyvena tropikų dėgnuose plačialapių miškuose.
Dominikos Sandraugos ir Lietuvos santykiai
2023 m. pradžioje Lietuvoje gyveno du Dominikos Sandraugos piliečiai. Tarp Lietuvos ir Dominikos yra įsigaliojęs bevizis režimas.
Walter Venus
Walter Venus – XX a. trečiame dešimtmetyje Čekoslovakijos įmonėje „Akciová továrna automobilů Josef Walter a spol“ sukurtas septynių cilindrų žvaigždinis aviacinis vidaus degimo variklis.
Tapanulio orangutanas
Apibūdinimas
Pagal kūno sudėjimą ir kailio spalvą, Tapanulio orangutanai labiau panašesni į Sumatros orangutanus, nei į Borneo orangutanus. Tačiau Tapanulio orangutanai turi garbanotesnius kailio plaukus, mažesnes galvas ir plokštesnius veidus. Dominuojantys Tapanulio orangutanų patinai turi gerai pastebimus ūsus ir plokščias skruostų žandikaulis apaugęs plonais, minkštais pūkeliais. Tapanulio orangutanų patinai ir patelės yra barzdoti, bet tarp Borneo orangutanų barzdoti tik patinai.
Dominikos Sandraugos ir Lietuvos santykiai
Santykių istorija
Nėra žinoma apie santykius tarp dviejų šalių iki 2013 m. Diplomatiniai santykiai užmegzti 2013 m. spalio 7 d.
Tapanulio orangutanas
Gyvenimo būdas
Sėslūs.
Walter Venus
Istorija
1929 m. „Walter“ seriją ženkliai atnaujintų žvaigždinių variklių, pavadintų dangaus kūnų vardais. Tai buvo trijų cilindrų „Walter Polaris“, penkių cilindrų „Walter Vega“, septynių cilindrų „Walter Venus“ ir devynių cilindrų „Walter Mars“. Visiems šiems varikliams buvo naudojami tie patys 105 mm skersmens ir 120 mm eigos cilindrai, stūmokliai ir kiti komponentai, jie pasižymėjo tuo pačiu suspaudimo laipsniu ir pasiekdavo tokius pat maksimalius sūkius. Skirtumas buvo tik tik cilindrų skaičius. „Tarpinis“ modelis „Walter Venus“ buvo septynių cilindrų radialinis benzininis variklis su „Zenith 50-J“ karbiuratoriumi.
Tapanulio orangutanas
Mityba
Jų mityba unikali, kadangi maitinasi vikšrais ir kankorėžiais.
Walter Venus
Istorija
Palyginti su ankstesniais modeliais „Walter NZ-85“ arba „NZ-95“, „Venus“ buvo padidintas suspaudimo laipsnis, padidėjo galia, nors svoris liko nepakitęs.
Variklio aprašymas
miniatiūra|„Walter“ motorai „Vega“, „Venus“ ir „Mars“ parodoje Londone, 1929 m. „Žvaigždinė“ serija struktūriškai buvo panaši į „NZ seriją. Lyginant su „NZ“ didžiausi struktūriniai, metalurginiai ir technologiniai pokyčiai buvo variklio cilindrų gavutėse. Naujų tipų galvutės buvo liejamos nebe iš ketaus, o iš aliuminio lydinio. Iš aliuminio lydinių išlietos galvutės buvo prisukamos prie plieninio cilindro korpuso. Galvutes buvo galima nuimti neišimant viso cilindro iš karterio, todėl variklio aptarnavimas buvo žymiai greitesnis ir lengvesnis.
„Zenith 50-J“ karbiuratorius buvo montuojamas lengvai pasiekiamoje vietoje karterio gale. Jis tiekė kuro mišinį į žiedinę kamerą, iš kurios įsiurbimo vamzdžiais mišinys buvo nukreipiamas į atskirus cilindrus. Uždegimo procesas buvo valdomas dviem „Scintilia MN7D“ arba „MN7DA“ magnetais, sumontuotais ant konsolių ir integruotais į galinę variklio dangčio dalį. Tepimo sistema – slėginė su sausu karteriu. Su varikliu komplektuotas naujos konstrukcijos stūmoklinis siurblys su alyvos filtru.
„Walter Venus“ nebuvo sėkmingas modelis – viso jų buvo pagaminta tik 17 vnt. Priešingai nei „NZ“ serija, sėkmės nesusilaukė ir kiti „žvaigždžių“ serijos varikliai ir jau 1932 m. „Walter“ nutraukė kitų radialinių variklių su 105 mm skersmens cilindrais ir 120 mm stūmoklio eiga gamybą. Vietoje jų įmonė persiorientavo į apverstus vienaeilius ir „V“ formos variklius.
Eksploatacija
miniatiūra|Aero A-34„Walter Venus“ buvo dar mažiau sėkingas nei kiti „žvaigždių“ serijos atstovai „Vega“ ir „Mars“. Jis buvo montuojamas į Čekoslovakijoje gamintus „Aero A-34 Kos“ ir „Aero A-134 Kos“ (su „Walter Venus“ buvo pagaminti 3 vnt.). Keletas šio variklio egzempliorių buvo eksportuota į į Lietuvą (naudotas ANBO V), Italiją (Breda Ba.15-S (kai kuriuose šaltiniuose šis lėktuvas vadinamas Breda Ba.15-P). Šveicarų pilotas Jeanas-René Pierrozas su šiuo lėktuvu dalyvavo 1930 m. „Challenge International de Tourisme“ varžybose ir užėmė 14 vietą iš 35 klasifikuotų. Tiesa, Breda Ba.15 buvo naudojami keli varikliai, todėl su „Walter Venus“ buvo gaminama tik viena iš jo serijų (į kitų serijų orlaivius buvo montuojami „Cirrus III“, „de Havilland Gipsy“, „Colombo S.63“, „Walter NZ 85“, „Walter NZ 120“, „Walter Mars“ ir „Isota – Fraschini 80 T“).
Dominikos Sandraugos ir Lietuvos santykiai
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Dominikos Sandraugos siekė 59,8 tūkst. eurų.
Walter Venus
Eksploatacija
Šis variklis taip pat buvo vienas iš tų, kurie buvo montuojami į itališką hidroplaną „Savoia-Marchetti S.56“ Į jį taip pat buvo montuojami „Anzani 70 HP“, „Anzani 80 HP“, „FIAT A.53“ (115 AG), "FIAT A.54 " (135 AG) ir kt.miniatiūra|ANBO V su „Walter Venus“ varikliuLietuvos karo aviacijoje du šio varikliai buvo montuojami į vėlesnius Anbo V (Nr. 50 ir Nr. 51), nusivylus į pirmuosius Anbo V montuotais silpnais 85 AG galios „Walter Vega" (Anbo V, Nr. 43, Nr. 46 ir Nr. 49). Labai greitai išaiškėjo šių variklių žemas patikimumas, nepakankama galia – mokymų procesą apsunkinusios prastos kilimo charakteristikos – skrendant „dėžutę“ apie pusė laiko buvo skriama vien pakilimui. 1933 m. A. Gustaičiui pavyko įrodyti poreikį atsisakyti šių variklių ir juos pakeisti „Armstrong Siddeley“ žvaigždinais 7 cilindrų 160 AG variklais „Genet Major IA“. Šis variklis, būdamas tokio pat darbinio tūrio (7,32 l), kaip Walter „Venus“, pasiekdavo daugiau sūkių (2000 sūk./min.) ir išvystydavo didesnę galią. 1934 m. sausį įsigytas pirmasis „Genet Major“ buvo sumontuotas į ANBO-V Nr. 46, liepos mėnesį kitas toks variklis – į ANBO-V Nr. 49. 1934 m. lapkričio 1 d. naujais varikliais buvo aprūpinti ir ANBO-V Nr. 43 ir 51, o 1935 m. pavasarį – ir paskutinis Nr. 50.
Naudojimas
miniatiūra|Hopfner HS-8/29
Bendrosios charakteristikos
miniatiūra|Walter Venus galios diagrama
Dominikos Sandraugos ir Lietuvos santykiai
Ekonominiai santykiai
Prekybos balanse dominuoja eksportas iš Lietuvos į Dominikos Sandraugą.
John Wall
Džonatanas Hildredas Volas jaunesnysis (, g. ) – JAV krepšininkas, paskutinį kartą žaidęs NBA lygoje besivaržančioje Los Andželo „Clippers“ komandoje.
Dominikos Sandraugos ir Lietuvos santykiai
Pasiuntinių ir ambasadorių sąrašas
2023 m. duomenimis, nei Lietuva, nei Dominikos Sandrauga nėra viena kitai akreditavusios savo ambasadorių.
John Wall
Jį 2010 m. NBA naujokų biržoje pirmuoju šaukimu pasirinko Vašingtono „Wizards“. Volas 2014–2018 m. penkis kartus žaidė NBA Visų žvaigždžių rungtynėse, o 2017 m. buvo išrinktas į NBA simbolinę komandą. Tačiau 2019 m. jis patyrė daugybę traumų ir praleido daugiau nei dvejus metus, o 2020 m. gruodį buvo išmainytas į Hiustono „Rockets“.
Lietuvos savivaldybių kontrolierių asociacija
Lietuvos savivaldybių kontrolierių asociacija (LSKA) - Lietuvos savivaldybių kontrolierius vienijanti dalykinė organizacija; asociacija. Ji yra savarankiška ir savanoriška, nesiekianti pelno visuomeninė organizacija, sprendžianti savivaldybių kontrolierių (savivaldybių kontrolės ir audito tarnybų) bendrąsias problemas, teikianti savo nariams paslaugas, koordinuojanti narių pagrindines funkcijas ir uždavinius, kryptingą veiklą, atstovaujanti narių bendriesiems interesams valstybės valdžios ir valdymo institucijose, užsienio valstybių ir kitose tarptautinėse organizacijose, formuojanti Savivaldybių kontrolierių asociacijos veiklos strategiją, stiprinanti vietos savivaldos finansinių išteklių naudojimo kontrolę, turto valdymo kontrolę ir užtikrinanti tinkamas savivaldybių išorės audito funkcijas.
Valdybą sudaro 15 savivaldybių kontrolierių, iš jų po 1 iš kiekvienos apskrities ir 5 papildomai patvirtinti visuotinio susirinkimo.
Adresas: Vytauto g. 73, LT-00134, Palanga.
Istorija
1998 m. spalio 13 d. Kaune vykusiame steigiamajame susirinkime buvo įkurta LSKA. Dalyvavo 46 Lietuvos savivaldybių kontrolieriai. Pirmuoju Savivaldybių kontrolierių asociacijos vadovu buvo išrinktas Algimantas Demenius.
Citozolis
Citozolis (dar vadinamas citoplazminiu matriksu) – ląstelės viduje esantis skystis, sudarantis citoplazmą. Kitaip tariant, citozolis yra viduląstelinis skystis, gaubiantis organeles.
Eukariotinėse ląstelėse citozolis yra apribotas ląstelės membranos, o ląstelės viduje membranomis dalijamas į skyrius. Ir prokariotuose, ir eukariotuose dauguma metabolizmui priskiriamų cheminių reakcijų vyksta būtent citozolyje.
Citozolis yra sudėtingas įvairių vandenyje ištirpusių medžiagų mišinys. Nors didžiąją citozolio dalį sudaro vanduo, jo struktūra ir savybės pačiame citozolyje nėra visiškai aiškios. Jonų (pvz. natrio ar kalio) koncentracijos citozolyje ir užląsteliniame skystyje skiriasi, o šie skirtumai lemia įvairių procesų, tokių kaip osmoreguliacija, vyksmą, taip pat daro įtakos endokrinininių, nervinių ir raumeninių ląstelių veikimui. Be vandens ir jonų, citozolyje dar gausu makromolekulių.
Nors anksčiau laikytas nesudėtingu molekuliniu tirpalu, iš tiesų citozolis skirstytinas į keletą organizacinių lygmenų, tokių kaip mažų molekulių koncentracijos gradientas, metabolizmą katalizuojančių fermentų kompleksai ir baltymų kompleksai, tokie kaip proteosoma ar karboksisoma, aptveriantys atskiras citozolio dalis.
Apibrėžimas
Pačią sąvoką „citozilis“ 1965-aisiais metais įvedė biochemikas Henris A. Lardis (Henry A. Lardy), nors tuo metu citozoliu vadino skystį, gaunamą skaidant ląsteles ir ultracentrifugacijos būdu granuliuojant netirpias jos sudedamąsias dalis. Tačiau šis tirpus ląstelių ekstraktas skiriasi nuo tirpiosios ląstelių citoplazmos dalies ir dažniausiai vadinamas citoplazmine frakcija.
Šiuo metu citozolio sąvoka pasitelkiama turint omeny nepažeistos ląstelės citoplazmos skystąją dalį. Taip apibrėžiant citozolį, į jo sudėtį neįtraukiama organelėse esanti citoplazma. Norint išvengti galimos painiavos, terminu „citozolis“ vadinant ir ląstelių ekstraktus, ir nepažeistų ląstelių citoplazmos tirpiąją dalį, įvesta frazė „vandeninė citoplazma“, vartotina apibūdinant gyvųjų ląstelių citoplazmos skystąją sudėtį.
Savybės ir sudėtis
Santykis tarp ląstelės tūrio ir citozolio kiekio jame gali būti įvairus, pavyzdžiui bakterijose didžiąją dalį užima citozolis, o augalinių ląstelių didžiąją tūrio dalį užima centrinė vakuolė. Į citozolio sudėtį įeina vanduo, ištirpę jonai, mažos molekulės bei didelės vandenyje tirpios molekulės (kaip baltymai). Mažųjų, nebaltyminių molekulių molekulinė masė dažniausiai neviršija 300 Da. Šis mažųjų molekulių mišinys yra ypač sudėtingas, mat tarp jų yra didžiulė metobolizmo procese dalyvaujančių molekulių (dar vadinamų metabolitais) įvairovė. Pavyzdžiui, beveik 200 000 skirtingų mažų molekulių gaminamos augaluose, nors ne visos gali būti randamos tos pačios rūšies atstovuose ar vienoje ląstelėje. Nustatytas metabolitų kiekis pavienėse ląstelėse (pavyzdžiui E. coli) leidžia manyti, jog mažiau nei 1000 jų yra gaminami pačioje ląstelėje.
Vanduo
Maždaug 70 % įprastinės ląstelės tūrio sudaro citozolyje esantis vanduo. Nors viduląstelinio skysčio pH yra 7,4, žmogaus ląstelėje esančio citozolio pH svyruoja tarp 7,0 ir 7,4, o ląstelei augant didėja. Citoplazmos klampumas yra maždaug toks pats, kaip vandens, tačiau citoplazmoje mažų molekulių difuzija vyksta daugmaž keturiskart lėčiau nei gryname vandenyje. Taip yra iš esmės dėl mažųjų molekulių susidūrimų su didžiosiomis, kurių citozolyje yra apstu. Su artemijomis atliktais tyrimais nustatyta, kokią įtaką ląstelių funkcijoms daro vanduo: rasta, jog 20 % sumažinus vandens kiekį ląstelėje jos metabolizmas susilpnėja, toliau džiovinant ląstelę palaipsniui slopsta, o vandens lygiui tapus 70 % mažesniam už įprastą metabolizmas galutinai sustoja.
Nors vanduo yra gyvybiškai svarbus, jo pasiskirstymas citozolyje nera aiškus, iš esmės dėl to, jog tokie jo tyrimo metodai kaip branduolinis magnetinis rezonansas tegali nurodyti vidutinį vandens pasiskirstymą, tačiau negali jo išmatuoti mikroskopiniu lygiu. Net gryno vandens struktūra, dėl vandens savybės vandeniliniais ryšiais susijungti į vandens klodus, vargiai tesuprasta.
Klasikiniu požiūriu, maždaug 5 % ląstelinio vandens hidratuoja tirpinius ir makromolekules, tad yra tvirtai su jais „surišta“, o likusio vandens struktūra tokia pati, kaip ir gryno vandens. Hidratuojantis vanduo nedalyvauja osmoso procese, jam būdingos kitokiomis tirpiklinės savybės, o tai gali lemti netolygų ištirpusių molekulių pasiskirstymą terpėje. Vis dėlto kai kurie teigia, jog aukšta makromolekulių koncentracija ląstelių citozolyje tolygi, o vandens savybės jame ženkliai skiriasi nuo vandens savybių skiestuose tirpaluose. Taip pat iškelta idėja, jog jog ląstelėse yra atskiros sutankėjusio ir išretėjusio vandens sritys, o tai galėtų daryti įtakos visos ląstelės struktūrai ir veikimui. Ši idėja paneigta branduolinio magnetinio rezonanso būdu gautais duomenimis, įrodančiais, kad 85% ląstelinio vandens sąvybėmis atitinka gryną vandenį, o likęs vanduo greičiausiai tėra „surištas“ su makromolekulėmis.
Jonai
Citozolyje randamų jonų koncentracija gerokai skiriasi nuo esančių užlastelininiame skystyje, be to, citozolyje gausiau krūvį turinčių molekulių (pavyzdžiui baltymų ar nukleorūgščių), nei už ląstelės esančiuose dariniuose. Palyginus su užląsteliniu skysčiu, citozolyje yra didelė kalio jonų koncentracija, tačiau maža natrio jonų koncentracija. Šis jonų koncentracijų skirtumas ypač svarbus osmoreguliacijai, kadangi jei jonų lygiai ir ląstelės išorėje, ir viduje būtų vienodi, vanduo pastoviai osmoso būdų srūtų ląstelės vidun, mat makromolekulių lygis ląstelės viduje yra ženkliai didesnis nei išorėje. Dėl minėto koncentracijų skirtumo, ne vanduo, o natrio jonai šalinami iš ląstelės, tuo tarpu kalio jonai yra paimami Na+/Ka±ATPazės ir ištekinami kalio jonų baltyminiais kanalais, taip sumažinant jų koncentracijos gradientą ir, atsikračius dalies teigiamo krūvio, sukuriant neigiamą membranos potencialą. Kad atsvertų šią sukurtą įtampą, neigiami chlorido jonai taip pat palieka ląstelę (tačiau jie srūva chlorido baltyminiais kanalais). Kalio ir natrio jonų nuotėkis atstoja didesnės koncentracijos organinių molekulių, esančių ląstelės viduje, osmosinį efektą.
Dėl mažos kalcio jonų koncentracijos citozolyje, šie jonai gali atlikti antrinio mediatoriaus funkciją ląstelėje pernešant signalus. Šio proceso metu, signalas, pavyzdžiui hormonas arba veiksmo potencialas atveria baltyminius kalcio kanalus, kad kalcio jonai galėtų įtekėti ląstelės vidun, į citozolį. Staigiai padidėjus citozolinio kalcio kiekiui, aktyvuojamos kitos signalus pernešančios molekulės, kaip kad kalmodulinas ir PKC. Nors ir kiti citozolyje esantis jonai geba pernešti ląstelinius signalus, šių signalinės funkcijos nėra pakankamai gerai suprastos.
Makromolekulės
Baltymų molekulės, nesitvirtinančios nei prie ląstelės membranos, nei prie citoskeleto ištirpsta citozolyje. Ląstelėje yra ypač didelis kiekis ištirpusių baltymų (beveik 200 mg/ml), jie užima apie 20-30 % paties citozolio tūrio. Vis dėlto tiksliai išmatuoti ištirpusių baltymų kiekį nepažeistoje ląstelėje yra nepaprastai sudėtinga, mat kai kurie baltymai galimai silpnai susieti su visos ląstelės membrana arba organelėmis, o ląstelei plyštant išleidžiami į tirpalą. Atliekant tyrimus su plazma iš tiesų atrasta, jog atsargiai saponinais suardžius ląsteliės plazminę membraną, tačiau nepažeidus kitų ląstelės membranų, išleidžiamas tik ketvirtadalis ląstelės baltymų. Šios ląstelės, joms suteikus ATP ir aminorūgščių, galėjo sintetinti baltymus, o tai leidžia manyti, jog nemažai citozolio fermentų tvirtinasi prie citoskeleto. Vis dėlto mintis, jog dauguma ląstelės baltymų tvirtai jungiasi į tariamą tinklą, vadinama mikrotrabekuliarine gardele šiuo metu atmetama.
Lelikava
Lelikava – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, 47 km į pietryčius nuo Kobryno, pasienyje su Ukraina.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Kovelio apskrities Lelikavos valsčiaus centras.
Citozolis
Makromolekulės
Didelė įvairių makromolekulių citozolyje koncentracija lemia tai, jog molekuės yra itin tankiai susigrūdusios, ir dėl mažo judėjimui likusio tūrio padidėja kai kurių efektyvioji koncentracija (taigi ir termodinaminis aktyvumas). Dėl molekulių sangrūdos gali kisti citozolyje vykstančių reakcijų cheminės pusiausvyros vieta ir pasiekimo greitis, taip pat ir disocijacijos konstanta, kadangi suspaustos molekulės linkusios tarpusavyje jungtis, pavyzdžiui keletas baltymų sudaro baltymų kompleksus.
Tokunošimos tarmė
Tokunošimos tarmė arba Tokunošimos kalba (シマグチ,Šimaguči arba シマユミィタ, Šimajumyta) – tarmių grupė, kuria šnekama Japonijos Kagošimos prefektūros Tokunošimos saloje.
Patarmės
Kalbininkas Takahiro Okamura išskiria dvi patarmes: Kamecu–Amagio šiaurėje ir Iseno pietuose. Kamecu tradiciškai yra politinis ir kultūrinis salos centras. Dėl šios priežasties kalba Kamecu kito greičiau, o pokyčiai neretai persiduodavo į Amagį šiaurės rytuose, bet daug rečiau — į Iseną. Dėl to Iseno patarmės laikomos konservatyvesnėmis.
Fonologija
Nurodyta fonologija paremta Kamecu patarme.
Priebalsiai
Pastabos
Balsiai
Tokunošima yra viena turtingiausių balsių įvairove tarp Riūkiū kalbų. Sutinkami šie balsiai:, , , , , ir. Gali būti trumpieji ir ilgieji.
Atitikmenys šiuolaikinėje japonų kalboje
Kai kurie Tokunošimos tarmės bruožai, palyginus su japonų kalba:
FC Solothurn
Zoloturno FC – Šveicarijos futbolo klubas iš Zoloturno.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1901 m.
Maciasai
Maciasai – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, 18 km į šiaurės rytus nuo Žabinkos.
AD Alcorcón
Istorija
1971 m. klubą įkūrė Dionisio Muñoz Jerez. Eilę metų žaidė žemesniuosiuose divizionuose.
Nuo 2010–2011 m. sezono rungtyniavo Segunda División.
2019–2020 m. sezone užėmė dešimtą vietą, o 2020–2021 m. buvo septyniolikti.
2021–2022 m. sezone liko paskutiniai, dvidešimt antroje vietoje, ir po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.
2022–2023 m. sezone rungtyniavo Trečiame divizione.
Nacionalinis akreditacijos biuras
miniatiūra|Buveinė
– įstaiga, akredituojanti bandymų/kalibravimo/medicinos laboratorijas, kontrolės įstaigas, asmenų/paslaugų/produktų/procesų/vadybos sistemų sertifikavimo įstaigas, EMAS vertintojus ir jas prižiūrinti.
Organizuoja akredituotų bandymų ir kalibravimo laboratorijų veiklos kokybės tikrinimo programų rengimą ir vykdymą. Tikrina Geros laboratorinės praktikos principų laikymąsį.
Šėtos sinagoga
Šėtos sinagoga – buvusi žydų sinagoga, išlikusi Kėdainių rajone, Šėtoje. Nenaudojamas tinkuoto mūro pastatas sujungtas su šalia stovinčia Šėtos gimnazija.
2017 m. sinagoga įtraukta į Kultūros paveldo registrą. Šiam objektui suteikta teisinė apsauga dėl jo istorinių vertingųjų savybių. Šėtos sinagoga Lietuvos istorikų nėra plačiai tyrinėta. Dabartinis pastatas iškilo 1892–1896 m.
Istorija
Nuo XVIII a. vidurio žydai sudarė miestelio gyventojų daugumą, 1766 m. jiems suteikta privilegija statytis sinagogą. 1878 m. gaisras sunaikino sinagogą ir mokymo namus – betmidrašą.
1893 m. architektas Nikolajus Andrejevas parengė naujos sinagogos, kurioje galėjo būti sutalpintas ir betmidrašas, projektą. Buvo numatytas stačiakampio plano pastatas, sudarytas iš dviejų nelygių dalių: 2 aukštų vakarų pusėje, su moterų dalimi pirmame aukšte, ir maldos salės rytinėje dalyje. Įgyvendinant šį projektą, išliko tik struktūra – sinagogos dydis ir dekoras pakeisti.
Per Pirmąjį pasaulinį karą pastatui padaryta žalos – įgriuvo stogas, išgriautas vakarinės dalies centras. Atstatant pastatą padaryta pakeitimų. Rekonstrukcijos metu vakarinė dalis pertvarkyta į du korpusus – pirmajame aukšte atsirado dvi atskiros moterų patalpos. Naciams užėmus Šėtą, vietos žydai buvo išvaryti į Kėdainių getą, o 1941 m. rugpjūčio 28 d. nužudyti, todėl sinagoga liko be savo bendruomenės. Nenaudojamas pastatas buvo pritaikytas mokyklai – pakeistas išplanavimas, sujungti vakarinės dalies korpusai. 1979 m. pastate įsikūrė mokyklos bendrabutis.
Corey Beck
Koris Bekas (Corey Laveon Beck, g. 1971 m. gegužės 27 d.) – Jungtinių Amerikos Valstijų krepšininkas, rungtyniavęs įžaidėjo padėtyje.
Karjerą pradėjo rungtyniaudamas už South Plains koledžo ir Arkanzaso universiteto komandas. 1994 m. su Arkanzaso „Razorbacks“ tapo NCAA čempionu. Vėliau rungtyniavo NBA Šarlotės „Hornets“ bei Detroito „Pistons“ klubuose, taip pat CBA lygos Sju Folso „Skyforce“ klube.
2000 m. pakviestas rungtyniauti į Kauno „Žalgirį“, kur turėjo pakeisti įžaidėjo pozicijoje praeitą sezoną sėkmingai rungtyniavusį Tajusą Ednį. Tačiau K. Bekas po „Eurolygos“ triumfo žemyn puolusoje komandoje neįsitvirtino – K. Beko užfiksuoti vidurkiai Eurolygoje – 6,1 taško ir 2,9 rezultatyvaus perdavimo, LKL pirmenybėse – 5,6 taško bei 2,4 rezultatyvaus perdavimo.
Gruodį žaidėjas grįžo į JAV, ten gavo 9 mėnesių laisvės atėmimo bausmę dėl nesumokėtų alimentų. Vėliau trumpai rungtyniavo ABA lygos Memfio komandoje, Venesueloje bei Italijoje, o 2001 m. baigė karjerą.
Amerikietis Memfio apylinkėse įsidarbino dažytoju, 2002 m. K. Bekas buvo pripažintas kaltu dėl kokaino ir marihuanos vartojimo bei nubaustas 10 metų lygtinio laisvės atėmimo bausme. Dėl lygtinio paleidimo sąlygų nesilaikymo K. Bekas grįžo į kalėjimą ir 2003 m. bei 2004 m. Vėliau, 2007 m. vykdydamas apiplėšimą Koris Bekas buvo pašautas ir pateko į kritinę būklę. Vėliau pasveikęs, 2010 m. K. Bekas pradėjo nuosavą verslą.
FC Baden
Badeno FC – Šveicarijos futbolo klubas iš Badeno.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1897 m. Kitados rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
1985/1986 m. sezone Superlygoje liko šešioliktoje vietoje ir po sezono iškrito į žemesnį divizioną.
Teuliai
Teuliai – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, 17 km į šiaurės vakarus nuo Kobryno.
Pietų amamių kalba
Pietų amamių kalba arba Pietų amamių Ošimos kalba – Riūkiū kalba, kuria šnekama Setoučyje, Kagošimos prefektūroje, Japonijoje. Kartais laikoma viena iš dviejų Amamio Ošimos kalbos tarmių.