cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
GAZ-52
Šis sunkvežimis pakeitė ligtolinį GAZ-51 (tiesa, 1966–1975 m. lygiagrečiai gaminti abu modeliai). GAZ-52 kabina nesiskiria nuo pirmų GAZ-53 laidos sunkvežimių kabinų. Pagrindinis GAZ-52 ir GAZ-53 skirtumas yra tas, kad GAZ-52 tebenaudojo tą patį 6 cilindrų variklį kaip ir GAZ-51, o į GAZ-53 buvo statomi nauji ZMZ-53 (8 cilindrų) varikliai. Be to, GAZ-52 naudojo tuos pačius ratus ir padangas kaip GAZ-51, o GAZ-53 ratai buvo didesni.
Sukurta daug GAZ-64 modifikacijų: buvo patrumpinto ir pailginto kėbulo atmainos, taip pat sunkvežimiai, pritaikyti gaisrinei, krovininiams taksi, vilkikams, savivarčiams, varomi dujomis.
Panoterių herbas
Istorija
2015 m. gruodžio 6 d. herbą LR Prezidentė patvirtino dekretu Nr. 1K-811.
Immersion
Immersion – trečiasis studijinis australų drum and bass grupės „Pendulum“ albumas, išleistas 2010 m. gegužės 21 d. Albumo singlas „Watercolour“ pasiekė ketvirtąją vietą Jungtinės Karalystės singlų reitinge. „Pendulum“ sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės albumų reitingo vietoje, tapdamas pirmuoju grupės įrašu, pasiekusiu šią viršūnę. Albumas taip pat pasiekė trečiąją vietą Australijoje ir Naujojoje Zelandijoje.
Naujos Kazokiškės
Naujos Kazokiškės  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Varanavo rajone, Rodūnios apylinkėje. Įsikūręs 5,5 km į šiaurės rytus nuo Rodūnios, prie Ditvos. Kertasi keliai į Rodūnią, Bastūnus, Adverninkus, Žirmūnus.
Istorija
XIX a. pab. buvo kaimas, patekęs į Lydos apskrities Aleksandravo valsčių.
Mičkova Hačas
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Rusijos futbolo varžybos 2013–2014 m.
Rusijos futbolo varžybos 2013–2014 m.
Atsakomosios rungtynės
Ufa nugalėjo bendru rezultatu 6-4 ir iškopė į elito divizioną.
Torpedo Moscow nugalėjo bendru rezultatu 2-0 ir iškopė į elito divizioną.
Finalo rungtynės
Rostov finale tik po baudinių serijos palaužė varžovus ir iškovojo šalies futbolo taurę. -
SC Cambuur
Leuvardeno „Cambuur“ – Nyderlandų futbolo klubas iš Leuvardeno.
Istorija
Įkurtas 1964 m. „Cambuur“ klubas netrukus pateko į aukščiausiąją lygą. „Eredivisie“ rungtyniavo septynis sezonus. Vėlesniais metais klubas balansuodavo tarp Eredivisie ir Eerste divisie.
2000 m. atėjo sunkūs laikai, o 2005 m. klubas atsidūrė prie bankroto ribos. 2006 m. padėtis pagerėjo, o nuo 2010 m. klubo finansinė būklė buvo gana stabili.
Dėl COVID-19 pandemijos „Cambuur“ nebuvo paaukštintas į 2020–21 „Eredivisie“, nepaisant to, kad 2019–2020 m. „Eerste Divisie“ buvo pirmoje viete, kai Nyderlanduose buvo nutrauktas čempionatas.
2020–2021 m. sezone rungtyniavo Eerste divisie (antroje pakopoje) ir tapo nugalėtojais. Po sezono buvo perkelti į aukščiausią šalies lygą.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Eredivisie. Užėmė devintą vietą.
Meiskių Novinai
Meiskių Novinai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokulkos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į vakarus nuo Sokulkos ir 34 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Svėdasų kapinių koplyčia
Svėdasų kapinių koplyčia – koplyčia Anykščių rajone, Svėdasų miestelio veikiančiose kapinėse, prie kelių ir  sankirtos. Koplyčia stūkso šiaurinėje kapinių dalyje, priešais pagrindinius arkinius vartus su ažūrinės ornamentikos geležiniais kryžiais. Šiuo metu tarnauja kaip šarvojimo koplyčia, joje atnaujintos pamaldos per Visus šventuosius. miniatiūra|240px|left|Altorius su Nukryžiuotoju ir mirties simboliu po kojomis
Koplyčia su išmūrytu rūsiu, kuriame palaidotas maršalka Juozas Beleišis. Prie koplyčios durų tebėra įrėžti jo inicialai.
Istorija
Svėdasų kapinės, manoma, įkurtos XVII a. Iki tol mirusiuosius laidodavo bažnyčios šventoriuje. Svėdasų kapinės dabar gerokai išsiplėtusios. Į kapinių teritoriją šiuo metu patenka Svėdasų dvarvietė (unik. kodas ), kur seniau buvo Radvilų dvaro rūmai. Teritorijoje 1991 m. atlikti archeologiniai žvalgymai. Kasant laidojimo duobes, randama jų liekanų. Plotas nuo koplyčios iki dabartinio kelio prijungtas 1874 m. Žemę kapinių didinimui davė miesčionys, už tai jiems buvo pažadėta privilegija – laidojant kunigas pasitiks prie namų. 1964 m. kapinės dar padidintos. Jos aptvertos tvirta akmens siena.
Kapinėse nuo seno stovėjo jau griūvanti medinė koplyčia. Naujoms statyboms gauti leidimą iš caro valdžios nebuvo lengva. Todėl žmonės pasirūpino, kad valdžia „nematytų“, o patys 1884 m. skubiai sumūrijo naują koplyčią. Sienas iš lauko pridengė senomis lentomis, o stogą išmurzino, kad iš tolo nešviestų. Meistras – miestelio gyventojas Selickas.
Klebonas kun. Antanas Survila (parapijos administratorius 1935–1957 m.) uždėjo cinkuotos skardos stogą, išcementavo grindis. 1959 m. koplyčia naujai išdažyta, viduje pastatytas senos bažnyčios katafalkas. Altoriuje (po Nukryžiuotoju), ant karsto, vėliavų vaizduojams mirties simbolis – kaukolė ir sukryžiuoti kaulai.
Džauharas
300px|miniatiūra|dešinėje|Radžputų džauharas (1567 m.). 1910 m. litografija Džauharas  – Indijos radžputų moterų ir vaikų susideginimas. Būdavo atliekamas situacijose, kai būdavo beveik garantuota tikimybė papulti į nelaisvę. Radžputų moterys ir vaikai susidegindavo, o vyrai išeidavo į kautynes, kur garbingai žūdavo (Tokioje situacijoje karių ėjimas į kautynes, kur jie žūdavo, vadinamas saka). Šio papročio radžputų klanai laikydavosi tam, kad išvengtų patekimo į musulmonų nelaisvę, pavergimo ir negarbės.
Pradžioje džauharas buvo musulmonams pralaimėjusių radžputų karalysčių žuvusių valdovų žmonų ir kitų karališkosios giminės moterų savanoriškas nusižudymas vyrų laidotuvėse. Vėliau tuo pačiu žodžiu ėmė vadinti ir retkarčiais viduramžiais pasitaikiusias radžputų masines savižudybes.
Praktika
Džauharas dažnai aprašomas kaip moterų ir vaikų nusižudymas, tačiau jį reikia nagrinėti kart su saka – vyrų žūtimi mūšio lauke.
Nors kartais ir painiojama, ši tradicija nesusijusi su sati. Nors abu papročiai istoriškai būdavo dažniausi šiuolaikinio Radžastano teritorijoje, sati atlikdavo tik našlės, o džauharą ir saką atlikdavo abu partneriai ir tik karo metu. Karališkų giminių moterų atliekamas džauharas gali būti kad vėliau paskatino sati tradicijos (spaudimo našles susideginti vyro laidotuvių lauže) formavimąsi.
Atvejai
Džauharas ir saka buvo būdingi tik radžputams iš hinduistų kšatrijų varnos. Radžputai Radžastane ir Šiaurės Indijoje sudarė kilmingųjų ir valdančiųjų sluoksnį ir kastas. Radžastano vietinėse baladėse ir folklorinėse istorijose šlovinama džauharo ir sakos praktika.
Buvo nemažai džauharo ir sakos atvejų, bet dauguma jų nebuvo detaliai aprašyti. Maharani Samjukta, paskutinio hinduistų karaliaus Prithviradžo Čohano, valdžiusio Delį, žmona kartu su savo damomis atliko džauharą, bet nepasidavė afganų užkariautojams. Karaliaus Vidžaipalo žmona, teigiama, irgi atliko džauharą Bajanos tvirtovėje, bet šis teiginys yra paremtas nepatvirtinta informacija. Radžos Silhadžio šeimos moterys atliko džauharą vedamos jo žmonos, kuri buvo Mevaro karaliaus Ranos Sangos duktė.
Šaltiniuose aprašyta gana daug džauharo atvejų, ypač musulmonų Childžių (Khilji) ir Tuglakų (Tughlaq) dinastijų laikais. Pvz., džauharas buvo atliktas Tuglakų kampanijos prieš Kampilio vadija (Kampili chiefdom) ir Anegondžio (vėliau tapusio Vidžajanagaro imperijos sostine) apgulties metu.
Ieškant kitų džauharo atvejų būtų galima išsiaiškinti, ar ši tradicija buvo grynai radžutiška, ar būdinga ir kitiems kariniams sluoksniams. Anegondžio tvirtovėje džauharą galbūt atliko tik dalis radžputų kontingento, nes po mūšio apgulėjai paėmė daug belaisvių tiek iš valdančių, tiek iš karinių radžputų ir nusiuntė juos į Delį.
Labiausiai žinomos džauharo istorijos yra:
Džauharas Čanderyje
Mogolų imperatoriui Babūrui užgrobiant Čanderio miestą dalis gyventojų atliko džauharą. Radžputų, suvokusių, kad juos laukia neišvengiamas pralaimėjimas, moterys su vaikais rankose, kad išvengtų negarbės, šoko į ugnies duobę ir taip nusižudė. Tuo metu dvasininkai deklamavo vedų himnus.
Džauharas buvo atliktas naktį, o rytą vyrai savo žuvusių moterų pelenais patrynė kaktas, apsivilko šafrano spalvos aprangą (vadinama kesariya), pakramtė siauralapio baziliko (tulsis, ) lapų (Indijoje šio augalo lapų deda į mirusiojo burną), kas simbolizuoja, kad jie suvokia artėjančią mirtį ir pasiryžimą garbingai kautis ir žūti. Šis kovimosi ir žuvimo siekiant išlaikyti garbą, būdas vadinamas saka.
Džauharas Džaisalmere
Bhačių radžputų sostinėje Džaisalmere vyrai neturėjo laiko sukrauti laužo, todėl jiems teko moterims perpjauti gerkles. Dėl to šį ritualą vadina pusiniu džauharu. Valdant maharavalui Džaitui Singhui (Jait Singh) Alaudinas Childžis apgulė Džaisalmero tvirtovę, ir po 7 mėnesių 24 000 Džaisalmero moterų atliko džauharą. Džaisalmeras sumokėjo didžiulę kainą už tai, kad pagelbėjo Mandoro karaliaus Pratiharo šeimai po to, kai Childžis atakavo Mandorą.
Voiničiaus rankraštis
thumb|240px|Voiničiaus rankraštis, parašytas neiššifruojamu raštu
Voiničiaus rankraštis – paslaptinga knyga, parašyta maždaug prieš 500 metų nežinomo autoriaus, nežinoma kalba ir neiššifruota rašto sistema. Voiničiaus rankraštį iššifruoti bandyta daug kartų, tačiau niekam to sėkmingai atlikti nepavyko. Neretai manoma, kad tai tėra mistifikacija – atsitiktinis bereikšmių ženklų kratinys.
Rankraštis pavadintas jį atradusio iš Lietuvos kilusio antikvaro Mykolo-Vilfredo Voiničiaus vardu. Dabar rankraštis saugomas Jeilio universiteto retų knygų bibliotekoje.
Turinys
Rankraštį sudaro 240 pergamentinių puslapių. Puslapio matmenys – 15 x 23 cm, knygos storis – 3 cm. Parašyta paukščio plunksna. Kiekviename puslapyje yra grubiai nuspalvintų iliustracijų. Pagal jas knyga skirstoma į šias dalis: botaninę, astronominę, biologinę, kosmologinę, farmacinę ir receptinę. Tekstas parašytas iš kairės į dešinę, suskirstytas paragrafais, pastebimos punktuacijos nėra. Knygoje yra daugiau nei 170 tūkst. ženklų. Raidyną sudaro 20-30 ženklų, tačiau yra ir unikalių ženklų. Panašu, kad tekstas remiasi kai kuriomis fonetinėmis ir ortografinėmis taisyklėmis: dalis ženklų kartojasi daugelyje žodžių, dalis – niekad neina vienas po kito. Struktūra kaip natūralios kalbos, t. y. dalis žodžių pasikartoja (Cipfo taisyklė), žodinė entropija primena anglų ar lotynų kalbą. Botaninių straipsnių pradžiose esantys žodžiai daugiau knygoje nesikartoja, todėl tai, matyt, yra pavadinimai. Nuo Europos kalbų skiriasi tuo, kad nėra žodžių, ilgesnių nei 10 ženklų, taip pat nėra žodžių iš 1 ar 2 ženklų. Dalis ženklų turi fiksuotą vietą žodyje (pvz., tik viduryje, tik pabaigoje) kaip arabų rašte. Rankraščio leksikonas, palyginti su įprastomis kalbomis, labai monotoniškas: dalis žodžių kartojasi po 3 kartus iš eilės, yra labai daug žodžių, besiskiriančių tik viena raide.
Rankraštis dar neišifruotas. Tačiau paėmus rankraščio lapo mėginius, radioaktyviosios anglies izotopo pagalba buvo nustatytas laikas, kada galėjo būti parašyta knyga. Po šių tyrimų paaiškėjo, kad knyga parašyta 1404-1428 m. Šiaurės Italijoje.
Istorija
thumb|160px|Vilfredas Voiničius Pirmas tikrai žinomas knygos savininkas buvo XVII a. pr. Prahoje gyvenęs alchemikas Georgas Barešas. Jis, norėdamas išsiaiškinti knygos turinį, kreipėsi į žymų jėzuitų mokslininką, iššifravusį koptų raidyną, Atanasijų Kircherį. Barešas Kircheriui nusiuntė keletą kopijų į Romą. Vėlesniais laikais tas kopijas aptiko Renė Canderbergas. Tai buvo pirmos žinios apie šį rankraštį. Neaišku, ar Kircheris atsakė Barešui, tačiau yra žinoma, kad jis norėjo tą knygą nusipirkti. Barešas jos nepardavė, o po mirties ji atiteko Barešo draugui, Prahos universiteto rektoriui Johanui Markusui Marcijui. Jis ją perdavė Kircheriui, be to, rankraštyje išlikęs 1666 m. laiškas, kuriame rašoma, jog šią knygą už 600 dukatų buvo nusipirkęs Šv. Romos imperatorius Rudolfas II (jis knygą laikė Rodžerio Beikono darbu).
Tolimesnius 200 metų knygos likimas nežinomas. Tikėtina, kad ji su kitais Kircherio darbais buvo saugoma Romos kolegijos bibliotekoje. 1870 m. Viktorui Emanueliui II užėmus Romą, bibliotekoje saugomi veikalai buvo greitai pergabenti į universiteto darbuotojų bibliotekas. Voiničiaus rankraštį su kitais Kircherio darbais tikriausiai pasiėmė jėzuitų rektorius Petrusas Beksas (išlikęs jo ekslibrisas). Vėliau Bekso biblioteka perkelta į Mondragono vilą prie Romos.
1912 m. Romos kolegija išgyveno finansinius nepriteklius, todėl ryžosi parduoti dalį savo kolekcijos. Vilfredas Voiničius nusipirko ~30 rankraščių, taip pat ir šį paslaptingą kūrinį, vėliau pavadintą jo vardu. Po Vonyčiaus mirties 1930 m. knyga atiteko jo našlei Etelei Lilijan Voinič, tada knygų prekeiviui Hensui Krausui. Šis, neradęs pirkėjų knygai, 1969 m. ją padovanojo Jeilio universitetui.
Autorius
Knygos autorystė priskiriama daugeliui viduramžių mokslininkų. Labiausiai paplitusios šios versijos:
thumb|left|160px|Edvardas Kelis
Teorijos apie turinį
thumb|160px|Knygos „botaninės“ dalies puslapis Sprendžiant pagal išlikusius rankraščio puslapius apskritai manoma, kad knygos tematika buvo farmakopėja arba ankstyvoji viduramžių medicina. Tačiau žvelgiant į iliustracijas taip pat galima padaryti įdomių išvadų.
Beveik užtikrintai galima teigti, kad pirmoji knygos dalis skirta herbalistikai, tačiau bandymas sulyginti realius augalus su stilizuotais knygos piešiniais nėra labai sėkmingas. Dalis augalų (trispalvė našlaitė, papartis adiantas, lelija, dagys) atpažįstami nesunkiai. Dalis „botaninio“ skyriaus augalų perkopijuota į „farmacinį“, tačiau pastebėtina tai, kad augalų dalys skiriasi arba tiesiog sumaišytos su kitų augalų dalimis.
Knygą tyrinėjęs Brumbaugh viename iš paveikslėlių teigė įžvelgęs saulėgrąžą. Kadangi šis augalas kilęs iš Šiaurės Amerikos, knyga negalėjo būti sukurta anksčiau negu XVI a. Bet iliustracija yra gana neaiški ir joje galima įžvelgti tiek kiaulpienę, tiek ramunę ar kokį kitą Europoje paplitusį augalą.
Smilginėliai
Smilginėliai arba Nauji Smilginiai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Varanavo rajone, Rodūnios apylinkėje. Įsikūręs 5,5 km į pietus nuo Rodūnios, pamiškėje. Praeina plentas Rodūnia–Vosyliškės.
Voiničiaus rankraštis
Teorijos apie turinį
Vandens telkiniai ir kanalai „biologinėje“ dalyje gali rodyti ryšį su alchemija (pavyzdžiui, gydomųjų eleksyrų receptai). Tačiau alchemijos knygose paprastai vaizduojami mišinius sudarančių komponentų iliustracijos, procesai arba simboliai. Voiničiaus rankraštyje to nėra.
Smilginėliai
Istorija
XIX a. pab. buvo kaimas, patekęs į Lydos apskrities Rodūnios valsčių, Pelesos apylinkę.
Voiničiaus rankraštis
Teorijos apie turinį
Paleobotanikos eksperto Sergio Toresella teigimu, knyga galėjo būti alcheminės herbalistikos rankraštis. Šią knygą su išgalvotais augalais ir raštu galėjęs sukurti koks žolininkas-šarlatanas ir ją, kaip kokią paslaptingą išminties knygą, nešiotis lankydamas klientus. Šiaurės Italijoje netgi veikė tokias knygas kuriančių žmonių tinklas, tačiau ten buvo rašoma įprastu raštu, skyrėsi stilistika.
Astrologija vaidino svarbų vaidmenį viduramžių gydymų metodikoje, todėl tokio tipo knygose neretai pasitaikydavo astrologinių brėžinių, kalendorių. Rankraštyje taip pat pavaizduoti įvairūs ratai, brėžiniai, tačiau pagal jokias astrologines tradicijas jų identifikuoti nepavyko. Tie skrituliški brėžiniai kartais interpretuojami kaip galaktikos ar primenantys ląsteles. Tokiems brėžiniams sudaryti reikėjo turėti mikroskopą ir teleskopą, nors minimu laikotarpiu viduramžių Europoje tokių nebūta.
JAV karo laivyno kriptoanalitikas Prescott Currier pastebėjo, kad botaninės dalies puslapius galima padalinti į dvi dalis, kurioms būdinga skirtinga stilistika ir rašysena. Jis iškėlė hipotezę, kad kūrinį galėjo parašyti du autoriai, naudoję skirtingus dialektus ar ortografijas. Kitų rašysenos tyrėjų ši hipotezė paneigta.
Teorijos apie kalbą
Raidinio šifro teoriją galėtų paremti tai, kad numanomas autorius Rodžeris Beikonas nusimanė apie šifrus, o to meto Europoje pradėjo plisti kriptografijos mokslas. Tačiau teorijai prieštarauja tai, kad polialfabetinio šifro naudojimas turėtų panaikinti natūralias teksto savybes, pavyzdžiui, Cipfo dėsnį, tačiau taip nėra. Be to, polialfabetinis šifras išpopuliarėjo tik XVI a.
Ši teorija istoriškai pagrįsta, nes viduramžių Europoje išties dalis kitų kraštų kalbų būdavo peršifruojamos į lotynišką raidyną, nors atsirasdavo ir originalių raidynų kūrėjų. Nors tokių pavyzdžių išlikę nedaug, tačiau pasakojimų apie raštus kūrusius misionierius yra nemažai. Galbūt ir Voiničiaus rankraštį sukūrė dar Marko Polo laikų misionierius arba iš ten atgabentas azijietis.
2003 m. lenkas Zbigniew Banasik paskelbė, kad jis sugebėjęs iššifruoti dalį teksto, kuris užrašytas mandžiūrų kalba.
Išmanioji vaizdo klastotė
miniatiūra|Vaizdo klastotė, kurioje asmuo, apsimetantis [[Vladimiras Putinas|Vladimiru Putinu, perspėja Jungtinių Valstijų gyventojus dėl kišimosi į rinkimus ir didėjančios politinės priešpriešos.]]
Išmanioji vaizdo klastotė, sintetinė vaizdo klastotė (angl. deepfake; deep learning – „giluminis mokymasis“ + fake – „klastotė“ ) – personalizuotos medijos kūrinys, kuriame nuotraukoje ar vaizdo įraše esančiam asmeniui dirbtinio intelekto pagalba suteikiamas kito asmens balsas arba veido bruožai. Nors panašaus suklastoto turinio gamyba ir nėra naujas reiškinys, išmaniosios vaizdo klastotės išsiskiria savo realistiškumu, mat pasitelkiamas mašininis mokymasis ir dirbtinis intelektas neretai siekiant manipuliuoti ar apgauti. Pagrindiniai mašininio mokymosi metodai šioms klastotėms sukurti yra pagrįsti giluminio mokymosi technologija, kur taikomos dirbtinio neuroninio tinklo sistemos, tokios kaip automatiniai kodavimo įrenginiai arba generatyvinis priešininkų tinklas (GAN).
Technikos
Išmaniosios vaizdo klastotės yra dirbtinio neuroninio tinklo tipas, kuris vadinamas automatiniu kodavimo įrenginiu. Pastaruosius sudaro kodavimo įrenginys, paverčiantis vaizdą į žemesnio matmens latentinę erdvę, bei dekoderis, kuris atkuria vaizdo pirminę formą. Šios vaizdo klastotės panaudoja minėtus įrankius kartu taikydamos ir universalųjį kodavimo įrenginį, kuris norimą asmenį perkelią į sukurtą latentinę erdvę. Latentinė erdvė pasižymi keliais esminiais ypatumais, susijusiais su asmens veido bruožais bei laikysena. Jiems išspręsti yra taikomas dekoderis su konkrečiai užduočiai apmokytu modeliu – numatyto taikinio informacija yra pritaikoma asmeniui, matomam originalioje nuotraukoje arba įraše.
Tam, jog rezultatas būtų kuo realistiškesnis, naudojamas ir generatyvinis priešininkų tinklas (GAN). GAN apmoko generatorių – šiuo atveju, dekoderį – bei diskriminatorių. Po to generatorius, vadovaudamasis latentinės erdvės pateikiama medžiaga, sukuria naujus vaizdus, tuo tarpu diskriminatorius įvertina, ar rodomas vaizdas yra generuojamas ir šalina bet kokius atsiradusius vaizdo defektus. Dėl šios priežasties generatorius sugeba sukurti vaizdus, kurie itin gerai atvaizduoja realybę. Abu algoritmai nuolatos tobulėja nulinės sumos žaidimo pagrindu.
Suraiža
Suraiža – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Suginčių, prie Suraižos upelės ir Želvų ežero.
Mis Pasaulis 1991
Mis Pasaulis 1991 – 41 konkurso Mis Pasaulis ceremonija, vykusi Atlantoje. Konkurso nugalėtoja tapo Ninibeth Beatriz Leal Jiménez iš Venesuelos. Konkursas pirmą kartą įvyko ne Londone.
Svėdasų Švč. Mergelės Marijos koplyčia
Koplytėlė lankoma, prižiūrima, yra įrengtas altorėlis su Švč. Mergelės Marijos skulptūra, vietos gyventojų naudojama gegužinėms pamaldoms. Čia pasimelsti ateina svėdasiškiai, dalyvauja parapijos klebonas.
Istorija
Didikų Radvilų turėtą Svėdasų dvarą nuo XVIII a. antrosios pusės trumpai valdė Leonas Borovskis. Po jo dvaras visą šimtmetį - iki 1890 m. priklausė italų kilmės grafų Marikonių (Morikonių) giminei. Paskutinysis iš jų – grafas Liucijonas Morikonis buvo įsikūręs pastatytuose dvaro rūmuose prie Svėdaso (Beragio) ežero. Koplytėlė pastatyta šio grafo iniciatyva. Kilmingos Morikonių šeimos didikas, vildamasis, kad pasveiks jo paralyžiuota dukra, Dievo garbei pastatė koplytėlę ir net ketino įrengti Kalvarijas. Pasakojama, kad grafas iš savo dvaro ateidavo čia pasimelsti. Grafo dukra buvo palaidota Morikonių koplyčioje–mauzoliejuje Svėdasuose.
Atokiai stovinti koplyčia ne sykį buvo apvogta: dingo vertinga medinė Švč. M. Marijos skulptūra, vėliau ją pakeitusi meninės vertės neturinti statulėlė. Pavogtų Švč. M. Marijos skulptūrų vietoje atsirado kiti religiniai simboliai.
2018 m. Utenos apylinkės teismo sprendimu, Bajorų koplytėlė, kaip bešeimininkiu pripažintas statinys, buvo perduota į Anykščių rajono savivaldybės nuosavybę. 2018 m. vasarą iš seniūnijos kilusio verslininko Algimanto Čaplinsko pastangomis statinys buvo restauruotas. Buvo sutvarkytos tinkuotos sienos, jas užglaisčius, išlyginus ir nudažius. Pakeista stogo danga, uždengiant naujos spalvotos skardos lakštais. Pakeistos ir įstatytos naujos ąžuolinės durys. Koplytėlės langus papuošė nauji vitražai. Restauruotas viduje, ant pakylos stovintis altorius.
Achitektūra
Koplyčios projekto autorius – Georgas Verneris. Pastatas 6,5 m aukščio ir 4×3 m dydžio, stačiakampio plano, turi neogotikinio stiliaus bruožų. Statinio mūras padengtas baltu tinku, kampuose sustiprintas laiptuotais kontraforsais, be apsidės. Priekinio fasado frotono reljefiškoje rozetėje pavaizduota Marijos monograma. Virš jos iškilęs dvišlaitis atikas su geležiniu kryžiumi. Durų ir langų angos arkinės, į viršų smailėjančios. Vidaus patalpos denginys – išgaubtas, kryžminis skliautas. Pakabintas dekoratyvus elektrinis šviestuvas.
Ogół (studentų draugija)
thumb|right|Rusijos imperijos laikų Sankt Peterburgo universitetas
Studentų draugija „Ogół“ – 1858–1863 m. Maskvos ir Sankt Peterburgo universitetuose veikusi lietuvių, lenkų ir gudų studentų organizacija.
Apie draugiją
Draugija „Ogół“ užsiėmė literatūriniu, švietėjišku darbu ir organizavo tautiečių tarpusavio pagalbą. Organizacija „Ogół“ pradiniame etape veikė atvirai. Tai nebuvo slapta draugija, Rusijos imperijos valdininkams apie ją buvo žinoma.
Maskvos „Ogół“ buvo labiau radikali nei Sankt Peterburgo, kadangi dauguma Maskvos universitete studijavusių jaunuolių buvo kilę iš imperijos okupuotų (Lietuvos – Gudijos) gubernijų. Lenkija okupuota nebuvo, nors Varšuvos universitetas po 1831 m. sukilimo taip pat buvo uždarytas kaip ir Vilniaus universitetas. Sankt Peterburgo „Ogół“ be universitete studijavusių jaunuolių priklausė ir Medicinos bei chirurgijos akademijos katalikiškasis jaunimas.
Organizacijos aktyvių narių skaičius galėjo siekti penkis šimtus. Sankt Peterburgo „Ogół“ vadovavo Konstantinas Kalinauskas („Kostuś“) (būsimasis 1863 m. sukilimo vadas), kuris studijavo teisę, ir Ignacijus Zdanavičius (Ignacy Zdanowicz), studijavęs matematiką. Abiejų palaikai 2017 m. surasti Gedimino kalne ir 2019 m. iškilmingai palaidoti Rasų kapinių koplyčios kolumbariume. „Ogół“ nariai. Rinkdavosi Konstantino Kalinausko bute. Organizacija turėjo konspiracinę biblioteką, Kalinauskas užėmė ir bibliotekininko pareigas.
Sankt Peterburgo „Ogół“ organizaciją rėmė Zigmantas Sierakauskas ir Jaroslavas Dambrovskis, kurie tuo metu gyveno ir dirbo Sankt Peterburge.
Peterburgo „Ogół“ taip pat priklausė Valerijonas Vrublevskis, Emanuelis Jundzilas (Vilniaus universiteto profesoriaus Juozapo Jundzilo sūnus), Severinas Markevičius, Cezaris Černeckis, Boleslovas Anc, Ignacijus Kurnevičius (pastarieji du vėliau žinomi inžinieriai, gyveno Lvove), Adolfas Pienkovskis ir kt.
Svarbus „Ogół” organizacijos veiklos elementas buvo 1860 m. savanorių siuntimas į Liudviko Mieroslavskio karines mokyklas Genujoje. Organizacija šelpė neturtingus savo tautiečius studentus. Juos finansavo iš savo kasos pinigų. Pinigines lėšas surinkdavo pasitelkę turtingesnius kolegas, pardavus bilietus į meninius renginius. Tai buvo koncertai, organizuojami net ir privačiuose studentų butuose. Organizacija oficialiai sprendė socialines studentų problemas. 1861 m. „Ogół“ studentai Sankt Peterburgo Šv. Kotrynos bažnyčioje buvo užsakę mišias už žuvusiuosius 1861 m. vasario 27 d. įvykiuose Varšuvoje. Taip pat „Ogół“ nariai dalyvavo Ukrainos rašytojo ir poeto, tapytojo Taraso Ševčenkos, mirusio 1861 m. kovo 10 d. Sankt Peterburge, laidotuvėse, virtusiose manifestacija.
Organizacijos veiklai įsibėgėjus, „Ogół“ darėsi vis labiau politizuota, jos viduje susiformavo slapta radikali politinė grupė. Ji buvo nukreipta organizuoti parengiamuosius 1863 m. sukilimo veiksmus. Prieš sukilimą organizacija ėmė keisti savo struktūrą, skirstė narius pagal priklausomybę gyvenamajai vietai.
Prasidėjus sukilimui, politinė policija atliko kratas lenkų ir lietuvių studentų gyvenamosiose patalpose. Buvo rasta dokumentų, įrodančių politinį „Ogół“ pobūdį bei ryšius su kitų imperijos universitetų analogiškomis organizacijomis. Kažkiek narių buvo suimta, kiti spėjo grįžti pašalinti iš universitetų ar metę studijas į gimtines.
Badachšanas (reikšmės)
Žodis Badachšanas gali reikšti:
Scott Lago
Scott Lago (g. 1987 m. lapkričio 12 d.) – profesionalus snieglentininkas iš JAV, olimpinis medalininkas.
2010 m. dalyvavo žiemos olimpinėse žaidynėse Vankuveryje. Pusvamzdžio rungtyje laimėjo bronzos medalį surinkęs 42.9 balo iš 50 galimų.
2011 m. laimėjo auksą žiemos X žaidynėse.
Maksimiljanas Goldas
Maksimiljanas (Maksas) Goldas, (1900 m. lapkričio 22 d. Vienoje – 1961 m. lapkričio 27 d. Teherane) – žydų kilmės Austrijos futbolininkas, Lietuvos vyrų futbolo rinktinės treneris.
GAZ-3307
GAZ-3307 (ГАЗ-3307) – rusiškas sunkvežimis, nuo 1989 m. gaminamas Gorkio automobilių gamykloje.
Tai ketvirtos kartos GAZ sunkvežimis, pakeitęs garsųjį GAZ-53. Nuo savo pirmtako skiriasi kvadratiška kabina, hidrauliniu vairo stiprintuvu, galingesniu varikliu. Vėliau sekė daug atnaujinimų ir modifikacijų.
Standartinis GAZ-3307 bortinis sunkvežimis yra 6550 mm ilgio, 2380 mm pločio, 2350 mm aukščio, 3770 mm ratų bazės, 4,5 t masės. Sunkvežimis 2008 m. naudojo ZMZ-5231.10 benzininį, 8 cilindrų, 4,67 l darbinio tūrio, 124 AG variklį. Didžiausias greitis – 90 km/h.
Maksimiljanas Goldas
Biografija
Kai Vienos „Hakoah“ futbolininkai buvo išvykę į JAV, kelionės metu daug sportininkų po gautų pasiūlymų liko šioje šalyje, bet M.Goldas liko ištikimas gimtajam klubui. Visgi 1927 m. jis sutiko žaisti Niujorko „Giants“. Po metų grįžo į Austriją, kurį laiką atstovavo Vienos AC, o 1929 m. rudenį vėl gynė Vienos „Hakoah“ spalvas. Galiausiai nusprendė pakartotinai keliauti už Atlanto ir žaidė „Hakoah All-Stars“ futbolo komandoje.
GAZ-53
GAZ-53 gamintas lygiagrečiai su išoriškai nesiskiriančiu GAZ-52, tačiau nuo pastarojo skiriasi kitokiu varikliu ir ratais (GAZ-52 tebenaudojo GAZ-51 variklį ir važiuoklę). GAZ-53 kabinos išvaizda su laiku šiek tiek kito: pirmuosiuose GAZ-53 žibintai buvo viršuje, o posūkiai apačioje, tačiau nuo 1965 m. šių žibintų vietos sukeistos. Nuo 1984 m. pakeistas radiatoriaus grotelių dizainas. GAZ-53 buvo pritaikytas įvairioms ūkinėms reikmėms, gausiai eksportuotas į užsienį (Lenkiją, Čekoslovakiją, VDR, Rumuniją, Jugoslaviją, Suomiją, Vengriją, Kubą, Mongoliją, Laosą, Vietnamą, Bulgariją, Šiaurės Korėją).
Maksimiljanas Goldas
Biografija
Apie 1930 m. jis jau buvo futbolo Čikagos „Maccabi“ komandos viršininkas ir savininkas, į šį kolektyvą pasikvietė keletą sportininkų iš Vienos „Hakoah“. Pats aktyviai sportuoti jau nebegalėjo – trukdė rimta kelio sąnario trauma.
GAZ-53
Nuo 1984 m. gamintos modifikacijos GAZ-53-12 buvo 6395 mm ilgio, 2280 mm pločio, 2190 mm aukščio, 3700 mm ratų bazės, kėbulas 265 mm pakilęs nuo žemės, masė – 3,2 t, keliamoji galia – 1,3 t. Sunkvežimis naudojo ZMZ-53 benzininį, 8 cilindrų, 4,25 l darbinio tūrio, 115 AG variklį. Didžiausias greitis – 90 km/h.
Maksimiljanas Goldas
Biografija
1932 m. išvyko į Lietuvą, kur buvo pakviestas šalies nacionalinės rinktinės trenerio pareigoms. Kartu žaidė ir Kauno „Bar Kochba“ futbolo komandos sudėtyje. 1932 m. rugsėjo 10 d. pastaroji komanda pralaimėjo Kauno „Kovui“ rezultatu 0:1, draugiškame susitikime žaidė ir M.Goldas. „Lietuvos aido“ sporto apžvalgininko nuomone, aikštėje jis buvo nejudrus ir atrodė kaip „senas bernas“ jaunimo tarpe – matyt, sportininko „aukso amžius“ jau buvo pasibaigęs. Rytojaus dieną vykusios šalies vyrų futbolo rinktinės draugiškos rungtynės su Latvija privertė sirgalius pakeisti prastą nuomonę apie šį futbolo specialistą – Lietuvos reprezentantai, treniruojami M.Goldo, Kauno LFLS aikštėje laimėjo rezultatu 1:0. (Tarp keturiolikos iki tol su Latvija žaistų rungtynių tai buvo pirmosios laimėtos, vienintelį įvartį 15 min. įmušė Antanas Lingis). Po šių rungtynių sekė rugsėjo 25 d. skaudus pralaimėjimas Stokholme per draugišką susitikimą su Švedija – 0:8.
1933 m. vyko atrankos varžybos į II pasaulio futbolo čempionatą, Lietuvai teko susirungti su Švedijos ir Estijos ekipomis. Kaune birželio 29 d. pirmąjį mačą švedams lietuviai pralaimėjo 0:2, o antrosios grupės rungtynės su Estija taip ir nebuvo surengtas, nes, po estų pralaimėjimo švedams, į tolimesnį etapą išėjo pastarieji futbolininkai ir toliau varžytis nebebuvo prasmės. Šeštajame Baltijos taurės turnyre Lietuva sužaidė taikiai su Latvija 2:2 ir su Estija 1:1, užimta antroji vieta. Neišvengta pralaimėjimų draugiškose rungtynėse su Estija 1:2 ir 0:5 bei su Suomija 2:9. 1933 m. rugsėjo 5 d. Maksimiljano Goldo kontraktas su Lietuvos rinktine baigėsi. Vėliau dar kurį laiką gyveno Kaune ((?) treniravo „Bar Kochba“).
Kai per 1938 m. vad. „anšliusą“ nacistinės Vokietijos kariuomenė užėmė Austriją, M.Goldas su žmona (1932 m. buvo vedęs jurbarkietę Kreinę Kresytę) emigravo į Liuksemburgą, kur nuo rugsėjo mėnesio treniravo Ešo prie Alzeto klubą „Jeunesse“. Kai ir šią šalį užėmė Vermachtas, jis buvo suimtas ir įkalintas priverčiamųjų darbų stovykloje Vokietijos Graimerate, o 1941 m. turėjo būti internuotas su šeima Cinqfontaines miestelyje. Padedant Antinacinio pasipriešinimo pogrindininkams liuksemburgiečiams jam pavyko pabėgti ir slapstytis.
Po Antrojo pasaulinio karo dirbo sporto vadybininku Vienoje. Žuvo nelaimingo atsitikimo metu Teherane, įkritęs į lifto šachtą.
Rytų Indijos kalnagūbris
thumb|200px|Rytų Indijos kalnagūbris (žemėlapio centre)
Rytų Indijos kalnagūbris (arba 90-asis rytų kalnagūbris) – povandeninis kalnagūbris Indijos vandenyne. Išsidriekęs beveik išilgai 90 ° r. ilg. dienovidinio (tarp 10 ° š. pl. ir 34 ° p. pl.). Ilgis ~5000 km, plotis iki 450 km. Vyraujantis gylis virš gūbrio 2000–2500 m, virš kai kurių viršukalnių (pietinėje dalyje) – 549 m.
George Mehnert
George Mehnert (1881 m. lapkričio 3 d. – 1948 m. liepos 8 d.) – JAV laisvojo stiliaus imtynininkas, daugkartinis olimpinis čempionas.
Biografija
Tarp 1902 m. ir 1908 m. sportininkas laimėjo šešis JAV nacionalinio čempiono titulus.
1904 m. vasaros olimpinėse žaidynėse amerikietis pelnė aukso medalį.
1909 m. perėjo į profesionales imtynes. Vėliau buvo imtynių klubo prezidentas, imtynių federacijos administracijos darbuotojas.
Rytų Irano kalnai
Rytų Irano kalnai – kalnų masyvas rytų Irane, Irano kalnyno sudėtyje. Nusidriekę iš šiaurės į pietus per 1000 km. Aukštis iki 4042 m (Teftano ugnikalnis). Būdingi izoliuoti masyvai su plokščiomis viršūnėmis, sudaryti iš vulkaninių ir nuosėdinių uolienų. Būdingos kalnų stepės ir pusdykumės.
Laipiojimo sportas 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
'''Laipiojimo sportas 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse''' vyko pirmą kartą olimpinių žaidynių istorijoje.
Istorija
2015 m. rugsėjo 28 d. Tokijo olimpiados rengėjai paskelbė, kad laipiojimo sportas yra viena iš penkių sporto šakų siūlomų į išplėsta olimpinę programą. 2016 m. rugpjūčio 3 d. Tarptautinis olimpinis komitetas nubalsavo įtraukti laipiojimo sportą į 2020 m. olimpiados programą.
Varžybos
Sportininkai iš viso pasidalins du medalių komplektus vyrų ir moterų daugiakovės varžybose. Olimpinę daugiakovę sudarys visi trys Pasaulio laipiojimo sporto čempionato pratimai - greičio įskaita, laipiojimas kybiais (bouldering) ir pirmavimo rungtis (lead climbing).
Kvalifikacija
‡ Azijos čempionatas buvo atšauktas, o oficialių pakvietimų paskirstymo laikas pasibaigęs, todėl buvo perskirstytos papildomos vietos.
Nomikai
Nomikai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokulkos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 14 km į rytus nuo Sokulkos ir 49 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra apie 800 m. nuo Lenkijos ir Gudijos valstybinės sienos.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1939-1941 m. ir 1944-1946 m. kaimas priklausė Baltarusijos TSR, Gardino rajonui. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Hannah Teter
Hannah Teter (g. 1987 m. sausio 27 d.) – profesionali snieglentininkė iš JAV.
Ji yra olimpinė čempionė, laimėjusi aukso medalį Half-pipe rungtyje 2006 m. Turine. 2010 m. Vankuveryje šioje rungtyje laimėjo sidabro medalį. Per savo karjerą yra laimėjusi šešias snieglenčių pasaulio taures.
Seni Smilginiai
Seni Smilginiai arba Smilginiai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Varanavo rajone, Rodūnios apylinkėje. Įsikūręs 5 km į pietus nuo Rodūnios, pamiškėje. Praeina plentas Rodūnia–Vosyliškės.
Istorija
XIX a. pab. buvo kaimas, patekęs į Lydos apskrities Rodūnios valsčių, Pelesos apylinkę.
1972–1977 m. – apylinkės centras.
Nova Kamionka (Sokulkos apskritis)
Nova Kamionka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokulkos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Vladimiras Ivaška
Vladimiras Ivaška (,, 1932 m. spalio 28 d. Poltavoje – 1994 m. lapkričio 13 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs vienintelis TSKP CK Generalinio sekretoriaus pavaduotojas. Ekonomikos mokslų kandidatas (1969 m.).
Biografija
1956 m. baigė Charkovo kalnakasybos institutą. Nuo 1957 m. dėstytojavo. 1973 m. pasirtas TSKP Charkovo srities komiteto skyriaus vedėju, vėliau- srities komiteto sekretoriumi. Nuo 1986 m. – Ukrainos Komunistų partijos CK sekretorius. 1987–1988 m. – TSKP Dnepropetrovsko srities komiteto pirmasis sekretorius.
1988 m. buvo UKP CK antruoju, o 1989–1990 m. – pirmuoju sekretoriumi (vietoje atsistatydinusio V.Ščerbickio). 1990 m. birželio mėn. išrinktas Ukrainos TSR Aukščiausiosios Tarybos pirmininku, tačiau po dviejų savaičių atsisakė šio posto, kadangi buvo išrinktas į pirmą kartą įsteigtas pareigas – TSKP CK Generalinio sekretoriaus (M.Gorbačiovo) pavaduotoju. Šiose pareigose buvo iki TSKP XXIX suvažiavimo (1993 m. kovo 26 d.). GKČP pučo metu nuo valdžios nušalinus M. Gorbačiovą, laikinai ėjo TSKP CK Generalinio sekretoriaus pareigas, laikėsi neutralios pozijos, viešai nesireiškė, tačiau TSKP CK sekretoriato vardu siuntinėjo laiškus į partines organizacijas, kviesdamas palaikyti GKČP.
Nuo 1992 m. – pensininkas. Palaidotas Charkove.
TSRS Aukščiausiosios Tarybos 11-to šaukimo deputatas. TSRS Liaudies deputatas nuo 1989 m. Kandidatas į TSKP CK narius nuo 1986 m., CK narys – nuo 1989 m. TSKP CK Politinio biuro narys nuo 1989 m. gruodžio 9 d.
Janvangas
thumb|200px|Karaliaus Jamos skulptūrėlė Japonijoje
Janvangas (, liet "karalius Jama"), dar žinomas kaip Janluo kinų liaudies mitologijoje – požeminio pasaulio valdovas; viešojoje religijoje Janvangas yra penktojo pragaro (Diju) linčo teismo viršininkas. Jo valdoje yra tarnautojai, sargybiniai – kipšai (gui) ir jų kunigaikščiai (guivang), pragaro teisėjas Panguan, atskirų pragaro „padalinių“ valdovai.
Janvango įvaizdis su budizmu atėjo iš Indijos į Kiniją. Jis kilo nuo indų mirusiųjų karaliaus Jamos. Toks pakitęs Jamos įvaizdis pateko ir japonų (kaip ), korėjiečių (kaip ) ir vietnamiečių (kaip Diêm vương) liaudies mitologijas.
No Guns Life
No Guns Life – japonų manga serija, kurią parašė ir iliustravo Tasuku Karasuma. Nuo 2014 m. rugsėjo mėn. iki 2021 m. rugsėjo mėn. ji buvo publikuojama „Shueisha“ seinen manga žurnale „Ultra Jump“, o jos skyriai surinkti į trylika tomų.
Animacijos studija „Madhouse“ sukūrė animė televizijos serialo adaptaciją. Pirmoji dalis buvo transliuojama 2019 m. spalio–gruodžio mėn. Antroji dalis buvo transliuojama 2020 m. liepos–rugsėjo mėn.
Veikėjai
Tetsurō Arahabaki (荒吐鉄朗, Arahabaki Tetsurō)
Mary Steinberg (メアリー・シュタインベルグ, Mearī Shutainberugu)
Olivier Vandeberme (オリビエ・ファンデベルメ, Oribie Fandeberume)
Kronen von Wolf (クローネン・フォン・ウルフ, Kurōnen fon Urufu)
Avi Kobo (アヴィ・コーボ, Avui Kōbo)
Andy Wachowski (アンディ・ウォシャウスキー, Andi Uoshausukī)
Pepper (ペッパー, Peppā)
Kelly Clark
Kelly Clark (g. 1983 birželio 23 d.) – JAV profesionali snieglentininkė, olimpietė.
George Dole
George Dole (1885 m. sausio 30 d. – 1928 m. rugsėjo 6 d.) – JAV ekonomistas ir laisvojo stiliaus imtynininkas, olimpinis čempionas.
Nesivarginkite belstis
Nesivarginkite belstis  – 1952 m. JAV filmas, psichologinis nuaro trileris, kuriame vaidino Richard Widmark, Marilyn Monroe ir Anne Bancroft. Režisierius – Roy Ward Baker.
Siužetas
Oro linijų pilotą Džedą Tauersą (Jed Towers) palieka mergina. Savo viešbutyje jis siekia auklės Nelės Forbs (Nell Forbes) dėmesio, tačiau pamažu supranta, kad ji pavojinga.
George Dole
Biografija
George Dole studijavo ekonomiką Jeilio universitete. Studijų metu atstovavo universiteto amerikietiškojo futbolo komandą, o vėliau buvo ir futbolo komandos treneris. Įgijo ekonomikos profesoriaus išsilavinimą.
Nesivarginkite belstis
Kritikų atsiliepimai
Dauguma šiuolaikinių kritikų mano, kad Marilyn Monroe vaidyba šiame filme nepakankamai įvertinta. Dabar Marilyn Monroe gerbėjai įsitikinę, jog tai yra vienas geriausių jos vaidmenų. Filmas, kaip reta, „Rotten Tomatoes“ svetainėje gavęs 100%, nors toks aukštas reitingas paremtas tik 11 recenzijų.
George Dole
Biografija
1908 m. sportininkas laimėjo JAV nacionalinio imtynių čempiono titulą.
Londone vykusiose ketvirtose moderniose 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse amerikietis dalyvavo imtynių varžybose. Laisvųjų imtynių puslengvio svorio kategorijos (iki 60,3 kg) varžybose amerikietis pirmajame etape nugalėjo britą Percy Cockings, ketvirtfinalyje nugalėjo britą James Webster, pusfinalyje įveikė britą William McKie, o finale įveikė britą James Slim ir tapo olimpiniu čempionu.
No Guns Life
Veikėjai
Seven (セブン, Sebun)
Kunugi (功木 (くぬぎ))
Hugh Cunningham (ヒュー・カニンガム, Hyū Kaningamu)
Karen (カレン)
Christina Matsuzaki (クリスティーナ松崎, Kurisutīna Matsuzaki)
Scarlett Gosling (スカーレット・ゴズリング, Sukāretto Gozuringu)
Colt (コルト, Koruto)
Victor Steinberg (ヴィクター・シュタインベルグ, Vuikutā Shutainberugu)
Edmund Baker / Theodore (斑目 右弦（まだらめ うげん） / 左弦（さげん）)
Dubingių valsčius
Dubingių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje. Centras – Dubingiai.
Istorija
Minimas 1686 m., tuomet buvo Dubingių kunigaikštystėje.
Kavarsko kapinės
Kavarsko kapinės – veikiančios kapinės Anykščių rajone, Kavarske, šiauriniame miestelio pakraštyje prie kelio (Pergalės g.). Įsikūrusios įkalnėje, nuo kurios pro medžius atsiveria Šventosios upės slėnis ties Kavarsko tiltu. Kapinės nuolat pildosi naujomis kapavietėmis. Paskutinį kartą išplėstos XXI a. pradžioje. Jose yra XIX a. vidurio ir ankstesnių palaidojimų. Senųjų kapinių dalis (Pergalės g.) užima 3,32 ha, naujųjų (P. Raudonikio g.) – 4,40 ha plotą.
Kavarske dar yra dvejos žydų kapinės – Senosios ir Naujosios, taip pat buvusios laisvamanių kapinės.
Istorija
Kapinės įkurtos XIX a. pradžioje, maždaug 1820 m. Iki tol žmonės būdavo laidojami prie bažnyčios, pašlaitėje į pakalnę. Šiuo metu kapaviečių ten neišlikę, žmonės dirbdami darže dar kartais randa kaulų. Senosiose kapinėse daug kapų sunykę, yra išlikę rūsių su laidojimo kriptomis. Tarp jų Pienionių dvaro savininko, fundavusio vietos bažnyčią, Juozapo Siesicko amžinojo poilsio vieta, kuri menkai primena pirmykštį vaizdą. Raudonų plytų kapas-rūsys daug kartų buvo išniekintas ir išplėštas. Per karą žmonės ten slėpdavosi nuo bombų. Šeimyniniame rūsyje buvo įrengtos 6 kriptos. Dvi išardytos, jose rasti skardiniai karstai su kaulais. Netoli, kapinių viduryje, pastatyta Šadzevičių šeimos kapo koplyčia. Balto mūro statinys stūkso su užmūrytomis angomis, likusi atminimo lenta su lenkiškais įrašais.
Amžininkai prisimena kelių keistų antkapių istorijas. Vienas jų sudėtas iš girnapusių ir buvo skirtas pagerbti vietos tijūną, žuvusį nuo mužiko rankos. Kapinėse išlikęs Kavarsko centre stovėjusio paminklo carui Aleksandrui II fragmentas. Užėjus Pirmajam pasauliniam karui, caro bronzinį biustą pasiėmė vokiečiai, o akmeninį postamentą pasisavino vienas žmogus. Jis pasistatė kapuose paminklą, jį apsukęs atbulai, tačiau išliko dalis senojo užrašo.
Kapinių įkalnėje sumūryta lurdo grota. Šalia įrengtos keturios kriptos. Čia palaidotas kunigas, o priešais garbingoje vietoje – jauna dvidešimt kelerių metų moteris.
Kapinėse buvo palaidotos Pirmojo pasaulinio karo aukos – vokiečių ir rusų kareiviai.
Blonio apskritis
Blonio apskritis  – Lenkijos administracinis-teritorinis vienetas, gyvavęs 1869–1948 m. Centras – Blonis.
Istorija
Apskritis įkurta 1869 m. Varšuvos gubernijoje. 1948 m. reformuota į Mazovijos Grodzisko apskritį.
Mori Motonari
miniatiūra|Mori Motonari (1498-1571) Mori Motonari (jap. 毛利 元就, Mōri Motonari) (1498–1571) – Sengoku laikotarpiu gyvenęs Japonijos daimyo ir karo vadas, garsus savo karinėmis strategijomis bei teritorijų ekspansija. Motonari savo gyvenimą pradėjo kaip ne itin įtakingas Aki provincijos karvedys, kuris ilgainiui išplėtė savo silpstančio klano galią į beveik visas vakarinio Čiūgoku regiono teritorijas, pasinaudodamas įvairiomis karinėmis taktikomis, vedybomis, įsivaikinimais ir žudymais.
Ankstyvasis gyvenimas
Mori Motonari, kurio tikrasis vardas – Šiodžiumaru (松寿丸, Shōjumaru), gimė 1498 m. balandžio 16 d. Aki provincijoje. Manoma, kad jo gimimo vieta buvo Suzuo pilis – pagrindinė jo motinos klano, Fukubarų, bazė ir namai. Šiandien prie Suzuo pilies griuvėsių galima pamatyti akmeninius monumentus pagerbti Mori Motonari ir jo gimimą šioje vietoje.
Ankstyvaisiais savo gyvenimo metais Motonari, tuo metu dar vadintas Mori Šiodžiumaru, garsėjo kaip bebaimis nutrūktgalvis, apie kurio drąsą buvo sukurta daug istorijų. Vienoje iš jų pasakojama kaip naktį Šiodžiumaru su keliais draugais pabėgo iš savo tėvų pilies ir susitiko Amago Cunehisą –Amago klano atstovą ir jo pavaldinius. Šiodžiumaru esą pagalvojo, kad sutikti asmenys yra Heike klano samurajų vaiduokliai, todėl nusprendė užsiimti vaiduoklių medžiokle ir atvirai užpuolė Cunehisą ir jo karius.
Šiodžiumaru draugai, teigiama, drebėjo iš baimės, tačiau pats Šiodžiumaru nė kiek neišsigando – vietoj to, nė sekundės nesuabejodamas, paleido strėlę tiesiai į Cunehisą. Pastarasis, galingas karvedys veteranas ir puikiai ištreniruotas kautis, sugavo strėlę plikomis rankomis. Sužavėtas savo priešininko drąsos, Cunehisa nusprendė Šiodžiumaru ir jo draugų nebausti, vietoj to jis leido jiems grįžti namo, sakydamas, kad laukia nesulaukia akimirkos, kuomet galėsi susikauti su Šiodžiumaru, kai jis bus jau suaugęs vyras.
1500 m., po to kai Šiodžiumaru tėvas įsivėlė į konfliktą dėl valdžios su Ašikagos šiogūnatu bei Ouči klanu ir nusprendė atsistatydinti, perduodamas klano valdžią į savo vyriausiojo sūnaus Mori Okimoto (毛利興元, Mōri Okimoto) rankas, jis kartu su Šiodžiumaru persikėlė į Tadžihi-Sarugake pilį. Netrukus po persikraustymo, 1501 m., mirė jo motina, o 1506 m. mirė ir jo tėvas, kaip teigiama, nuo apsinuodijimo alkoholiu.
Iš pradžių, Šiodžiumaru pasiliko gyventi pilyje, tačiau jo vasalas, Inujė Motomori, pradėjo slapčia savintis jam nepriklausančias klano žemes, todėl netrukus buvo išmestas iš pilies. Dėl šio įvykio itin sumažėjus šeimos turtui, Šiodžiumaru žmonių dažnai buvo vadinamas Princu Elgeta, kadangi iš itin turtingos ir galingos šeimos kilęs Šiodžiumaru nebeturėjo beveik jokio turto, o po tėvų mirties buvo užaugintas kitos moters. Manoma, kad būtent ši moteris išugdė Šiodžiumaru įprotį žiūrėti tiesiai į saulę ir kiekvieną rytą sukalbėti budistinę maldą.
1511 m. Šiodžiumaru pagaliau oficialiai tapo suaugusiuoju po Genpuku ceremonijos, ir jam buvo suteiktas Mori Motonari vardas.
Klano paveldėjimas ir kelias į valdžią
1516 m. netikėtai mirė Motonari vyriausiasis brolis ir tuometinis klano valdovas Okimoto, kaip teigiama taip pat nuo apsinuodijimo alkoholiu. Mori klano valdžią paveldėjo Okimoto sūnus Komacumaru (幸松丸, Kōmatsumaru), tačiau dėl savo itin jauno amžiaus jis nebuvo tinkamas valdyti, todėl jo globėju ir klano valdovu tapo Motonari.
Po netikėtų mirčių, Mori klanas tapo itin silpnas, pažeidžiamas bei lengvas grobis priešininkams. Tuometinis galingiausias regiono valdovas, Takeda Motošige (武田元繁, Takeda Motoshige), pasinaudojo sau palankiai susiklosčiusia situacija ir 1517 m. spalį, surinkęs maždaug 5 000 karių armiją pajudėjo į Arita pilies teritoriją kontroliuojamą Mori klano sąjungininkų, Kikkavų klano. Po kelių savaičių Motošige taip pat išsiuntė karius į Mori klano teritorijas, dėl ko Motonari turėjo stoti su juo į kovą tam, kad apgintų savo ir sąjungininkų žemes.
Priešininkų armija buvo žymiai didesnė, ir Mori klano kariai jau svarstė apie atsitraukimą, tačiau Motonari primygtinai prašė jų pasilikti kovos lauke. Kova buvo greitai baigta, kuomet į Takedą Motošigę buvo paleista strėlė jam bandant pereiti upę pas savo apsuptus priešininkus. Takeda Motošige mirė, o jo siųsta armija subyrėjo ir pradėjo trauktis, pripažindami Mori Motonari nugalėtoju. Ši kova, į Japonijos istoriją įėjusi Aritos-Nakaide mūšio pavadinimu buvo įvykis, davęs pradžią Aki-Takedų klano nuosmukiui ir karinei Mori klano ekspansijai į kitas teritorijas. Taip pat tai buvo pirmoji Motonari kova ir pasiekta pergalė, dėl kurių jis pagaliau tapo žinomas šalyje.