cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Škotiškas viskis
Brandinimas
Išdistiliuotas skaidrus skystis (new make), turintis 60-75 % alkoholio tūrio, pilamas į ąžuolo statines. Istoriškai, škotiško viskio brandinimui buvo naudojamos statinės, jau naudotos cheresui brandinti (nes naujos statinės buvo brangios, tačiau egzistavo gausi panaudotų chereso statinių pasiūla). Šiais laikais, taip pat dažnai naudojamos statinės, kuriose anksčiau buvo brandinamas burbonas (šitokių statinių pasiūla taip pat didelė, nes burbonas brandinamas tik naujose statinėse). Kartais naudojamos ir statinės, kuriose anksčiau buvo brandintas portas, konjakas, kalvadosas, alus arba Bordo vynas. Chereso statinėje brandintas viskis yra tamsesnės, gintarinės spalvos.
Viskis lėtai garuoja iš statinės, todėl viskiui bręstant statinėje mažėja ir skysčio tūris, ir jo stiprumas (per metus prarandama 0,5–2,0 % alkoholio tūrio). Kai kurios daryklos Škotijos vakarų pakrantėje ir Hebridų salose savo statines laiko ant jūros kranto atvirame ore, leisdamos viskiui kontaktuoti su druskingu jūros oru.
Škotiškas viskis privalo būti brandinamas ne trumpiau nei 3 metus, bet gali būti brandinami daug ilgiau (pvz., dauguma Single malt viskių brandinami ne trumpiau nei 8 metus).
Maišymas ir pilstymas
Subrandinti viskiai dažniausiai yra maišomi (pvz., Single malt viskiai maišomi su tos pačios daryklos įvairių metų viskiais), siekiant išgauti tai daryklai būdingą pastovų viskio skonį. Prieš išpilstymą viskis atskiedžiamas vandeniu iki 40-46 % alkoholio tūrio.
Kai kurie gamintojai parduoda ir nemaišytus (Single Cask, t. y. iš vienos statinės) bei neskiestus (Cask Strength, t. y. stiprumas kaip statinėje, 50-60 % alkoholio tūrio) viskius.
Filtravimas
Kai kurie gamintojai atšaldo viskį iki 0 °C temperatūros ir jį filtruoja per smulkų filtrą. Šitaip pašalinama dalis distiliacijos ir brandinimo metu susidariusių kietųjų dalelių, todėl filtruotas viskis atšaldytas arba atskiestas nesusidrumsčia. Kita vertus, filtracija pašalina ir kietąsias daleles, kuris formuoja viskio skonį.
Rūšys
Salyklinis viskis – tai tradiciniu būdu gamintas viskis iš miežių salyklo. Kadangi daiginti miežiai džiovinami virš degančių durpių, salyklas bei iš jo išvarytas spiritas įgyja specifinį durpių (miško šaltinio) bei dūmų kvapą. Distiliuojamas du arba tris kartus, pasižymi itin stipriu aromatu bei skoniu.
Maišytas viskis – labiausiai paplitusi viskio rūšis. Gaminama, distiliuojant (kai kada – tiesiog maišant) maždaug 2/3 dalis grūdinio ir 1/3 dalį salyklinio viskio. Maišytas viskis yra švelnesnio skonio, nei salyklinis, jo kaina irgi daug mažesnė. Maišymui dažniausiai naudojamos 20-50 salyklinio bei 3-8 grūdinio viskio rūšys, maišymo būdai ir panaudoti viskiai dažniausiai laikomi paslaptyje.
Gamybos regionai
350px|right|thumb|Škotiško viskio gamybos regionai Škotiško viskio asociacija (Scotch Whisky Association) skiria tokios škotiško viskio gamybos regionus:
Istorija
Į Škotiją viskio gamybos technologiją maždaug XII a. atvežė airių vienuoliai. Per kelis šimtmečius viskio gamyba Škotijoje labai išplito, todėl bravorai buvo apmokestinti. Prasidėjo nelegali viskio gamyba, kai gėrimas buvo varomas „sau ir savo draugams“, bet ne viešam pardavimui. XVIII a. pradžioje, Škotiją prijungus prie Anglijos, mokesčiai dar padidėjo, todėl ilgainiui legalių viskio gamintojų beveik neliko. Škotijoje susikūrė šeimyninė viskio gamybos tradicija, nelegalūs viskio gamintojai stengėsi itin daug dėmesio skirti viskio kokybei. 1822 m. mokesčiai viskiui buvo smarkiai sumažinti, gamintojams suteikta galimybė legalizuotis. To dėka rinkoje atsirado žymiai kokybiškesnių viskio rūšių, tačiau kartu atsirado ir nekokybiško grūdinio viskio gamintojų. XIX a. viduryje ėmė plisti maišytas viskis, kuris išlaikė daugelį salyklinio viskio savybių, bet buvo švelnesnio skonio bei keleriopai pigesnis. Būtent su maišytu viskiu siejamas jo paplitimas visoje Didžiojoje Britanijoje bei pasaulyje. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje galutinai susiformavo viskio gamybos metodai, apibėžtos škotiško viskio rūšys.
Digrys
Digrys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Eurovizijos dainų konkursas 1959
'''1959 m. Eurovizijos dainų konkursas''' – ketvirtasis Eurovizijos dainų konkursas, vykęs 1959 m. kovo 11 d. Kanuose, Prancūzijoje. Konkurso nugalėtoja tapo Nyderlandų atstovė Teddy Scholten su daina „Een beetje“.
250px|thumb|right|{{legend|#22B14C|Dalyvaujančios šalys}} {{legend|#FFC20E|Šalys, kurios buvo dalyvavusios anksčiau, bet ne 1959 metais}} right|thumb|Nugalėtoja [[Teddy Scholten|500px]]
Hopea nutans
Hopea nutans – sparneninių (Dipterocarpaceae) šeimos augalas.
Mažiavos
Mažiavos – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 12 km nuo Varkalių. Kardo rinktinės Daugvaišo (Kulių) kuopos partizanų 1946 m. mūšio, žuvimo ir atminimo vieta (paminklas pastatytas 2016 m.).
Dangaus pusiaujas
right|thumb|300px|Dangaus pusiaujas yra pasviręs 23,5° kampu į [[Ekliptika|ekliptikos plokštumą. Paveikslėlyje parodomas ryšys tarp Žemės ašies posvyrio, sukimosi apie savo ašį ir orbitos plokštumos.]]
Hopea nutans
Paplitimas
Grėsmingai nykstanti rūšis, natūraliai auganti atogrąžų Pietryčių Azijoje – Malakos pusiasalyje, Borneo saloje (Malaizija, Singapūras, Brunėjus, dalis Indonezijos).
Mažiavos
Istorija
1946 m. spalio 1 d. MVD vidaus kariuomenės 354-ojo šaulių pulko kareiviai ir MVD Kretingos apskrities skyriaus stribai kaime apsupo ūkininko Kosto Drungilo sodybą, kurioje buvo 6 Kardo rinktinės Daugvaišo (Kulių) kuopos partizanai. Per susišaudymą žuvo 4 (kuopos vadas Jurgis Burba, Pijus Juzikis, Danielius Petrauskas, Vladas Šipalis), į nelaisvę pateko 2 (Juozapas ir Stanislovas Vasiliauskiai) partizanai, suimtas partizanus rėmęs sodybos savininkas.
Dangaus pusiaujas
Apžvalga
Dangaus pusiaujas yra didysis apskritimas įsivaizduojamoje dangaus sferoje ir yra toje pačioje plokštumoje, kaip ir Žemės pusiaujas. Kitais žodžiais tariant, tai yra Žemės pusiaujo projekcija dangaus skliaute. Dėl Žemės ašies posvyrio, dangaus pusiaujas yra pasviręs ~23,5° į ekliptikos plokštumą.
Hopea nutans
Aukštis, kamieno storis
Tai vienas aukščiausių medžių rūšių Azijoje. Pats aukščiausias egzempliorius žinomas 82,82 m aukščio, augantis Tavau kalvų nacionaliniame parke (Tawau Hills National Park), esančiame Malaizijos Sabaho valstijoje (š. r. Borneo saloje).
Dangaus pusiaujas
Matomumas iš Žemės
Stebėtojas, stovintis Žemės pusiaujyje įsivaizduoja dangaus pusiaują kaip didįjį apskritimą, einantį per zenitą, nadyrą, rytų ir vakarų taškus, bei šiuose taškuose susikertantį su horizontu stačiu kampu. Jeigu stebėtojas juda į šiaurę (ar pietus), dangaus pusiaujas sukasi į pietus (ar šiaurę) link horizonto. Kampas tarp zenitą, nadyrą, rytų ir vakarų taškus jungiančio didžiojo apskritimo ir dangaus pusiaujo bus visada lygus stebėtojo geografinei platumai φ, o aukščiausiai pakilusio dangaus pusiaujo taško aukštis virš horizonto bus 90°-φ. Dangaus pusiaujas yra projektuojamas į begalybę dangaus sferoje, taigi stebėtojas visada matys virš horizonto esančio dangaus pusiaujo pusapskritimio galus, besiremiančius į rytų ir vakarų taškus, nepaisant to, kurioje Žemės vietoje būtų stebėtojas. Geografiniame ašigalyje dangaus pusiaujas bus horizonto lygiagretė, t. y. sutaps tiksliai su horizontu, taigi čia esančiam stebėtojui nebus prasmės, kuria kryptimi yra rytai, o kuria vakarai. Visose platumose dangaus pusiaujas matomas tiksliai, nes stebėtojas yra nutolęs baigtiniu atstumu nuo Žemės pusiaujo ir begaliniu atstumu nuo dangaus sferoje suprojektuoto dangaus pusiaujo.
Hopea nutans
Požymiai
Labai aukšti lapuočiai medžiai. Kamienas tiesus.
Dangaus pusiaujas
Matomumas iš Žemės
Dangaus šviesuliai, esantys dangaus pusiaujyje 12 valandų per parą yra matomi iš viso pasaulio, bet jie kulminuoja zenite tik stebėtojams, esantiems Žemės pusiaujyje.
Hopea nutans
Grėsmė ir apsauga
Įrašyta į tarptautinės raudonosios knygos sąrašus.
Dangaus pusiaujas
Saulė dangaus pusiaujyje
Saulė, judėdama ekliptika dangaus pusiaują kerta du kartus per metus (kovo 20 arba kovo 21 ir rugsėjo 22 arba rugsėjo 23). Tuome skelbiamas lygiadienis. Kovo mėnesį Saulė pereina pavasario lygiadienio tašką, o rugsėjo mėnesį - rudens lygiadienio tašką. Lygiadienio metu dienos ilgumas yra 12 valandų ir lygus nakties ilgumui.
Samanė
Samanė – tradicinis, 40-80 % stiprumo lietuvių spiritinis gėrimas, gaminamas nuo XVI a. Samanė varoma iš rugių, kartais – kviečių, į grūdų ir vandens mišinį (raugą) pridedant salyklo. Distiliacija vykdoma du, rečiau – tris kartus. Kai kada kelerius metus išlaikoma ąžuolinėse statinėse (Starka). Gėrimas pasižymi labai stipriu rugių kvapu, dažniausiai gaminamas nelegaliai, „sau ir savo draugams“.
Istorija
Pirmieji degtinės bravorai Lietuvoje atsirado dar XIV-XV amžiuose, tačiau 1529 įsigaliojęs Lietuvos Statutas apribojo degtinės gamybą bei įvedė mokesčius alkoholiniams gėrimams, todėl gana greitai ėmė rastis nelegalių bravorų, su kuriais ir siejamas samanės atsiradimas. Iki XIX a. pradžios legaliuose bravoruose degtinė buvo gaminama iš grūdų, dažniausiai – rugių, gautą spiritą atskiedžiant vandeniu. Tačiau, atsiradus spirito rektifikacijos metodams, vystantis pramonei, didėjant degtinės gamybos apimtims, tapo daug paprasčiau gaminti degtinę, skiedžiant vandeniu prastesnį – runkelių, bulvių ir pan. spiritą. Tokios degtinės kokybė buvo prasta, tačiau savikaina – kelis kartus mažesnė. Dalis tradicinės degtinės gamintojų persiorientavo ir ėmė gaminti išlaikytą degtinę – starką. Dėl suprastėjusios gamyklinės degtinės kokybės bei didelių mokesčių Lietuvos kaimuose ėmė labiau plisti namudinė degtinės gamyba, naudojant tradicinius, dar XV-XVI amžiuose atidirbtus metodus. Naminės degtinės gamyba labiau suklestėdavo karo bei draudimų metais, ypač smarkiai suklestėjo XX a. 9-ame dešimtmetyje, Tarybų Sąjungoje įvedus alkoholio draudimus. Nors, gaminant itin pigią, nelegalią degtinę, būdavo naudojamos ir itin nekokybiškos žaliavos (bulvės, ropės, burokai, cukrus etc.), tradiciniai samanės gamybos būdai išliko.
Dabartis
Nelegali degtinė būdavo varoma daugelyje kitų Europos ir pasaulio šalių, tačiau kokybiškos naminės degtinės samprata ilgainiui išliko tik kai kuriuose kraštuose, pvz., Škotijoje, kur nelegalios naminės degtinės tradicijos XIX a. davė pradžią kokybiškų viskių atsiradimui. Gana panaši situacija susidarė ir Lietuvoje, kur, skirtingai, nei aplinkinėse šalyse, naminės degtinės sąvoka siejama su aukštesne kokybe, o nelegali samanė kartais kainuoja brangiau, nei valstybinė.
Šiuo metu samanė gaminama daugelyje Lietuvos vietų, geriausia samanės kokybe garsėja Dzūkija. Kai kurie ūkininkai savo reikmėms daro ir ąžuolinėse statinėse išlaikytą samanę – starką. Pramoniniu būdu kelių rūšių samanę gamina Alitos gamykla. Lietuvos Seime kartas nuo karto keliamas klausimas dėl samanės legalizavimo, kuris leistų dekriminalizuoti kokybiškos samanės gamintojus bei šį gėrimą pozicionuoti pasaulinėje rinkoje, tačiau kol kas tokie įstatymai nepriimami.
Jonas Kriaučiūnas (1920)
Jonas Kriaučiūnas (1920 m. rugsėjo 24 d. Sumai, Ukraina – 1986 m. gegužės 20 d. Vilnius) – Lietuvos agronomas sodininkas, redaktorius. Žemės ūkio mokslų kandidatas (1967 m.)
Jonas Kriaučiūnas (1864)
Jonas Kriaučiūnas (1864 m. birželio 18 d. Bundzai prie Ilguvos, Šakių apskritis, Rusijos imperija – 1941 m. vasario 5 d. Kaunas) – lietuvių spaudos darbuotojas, visuomenės veikėjas. miniatiūra|220px|left|J. Kriaučiūno kapas
Jonas Kriaučiūnas (1920)
Biografija
1951 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją.
Jonas Kriaučiūnas (1864)
Biografija
Baigė Suvalkų berniukų gimnaziją ir nuo 1886 m. Maskvos universitete studijavo mediciną. 1889 m. grįžo į Lietuvą. Siekdamas išvengti tarnybos Rusijos imperijos kariuomenėje išvyko į Tilžę. Gyveno pramanyta Johan Lubowski pavarde. Spaustuvininko Šenkės buvo pakviestas tvarkyti leidžiamų lietuviškų maldaknygių kalbą. Už tai gaudavo pakenčiamą atlyginimą. Daug prisidėjo iš religinių leidinių vydamas slavizmus. 1890 m. redagavo laikraštį „Šviesa“, 1891–1895 m. „Varpas“ ir „Ūkininkas“ redaktorius. Tiekė knygnešiams draudžiamą lietuvių spaudą.
Jonas Kriaučiūnas (1920)
Biografija
1959 m. drauge su kitais įsteigė žurnalą „Mūsų sodai“, 1959–1966 m. jo redaktorius.
Jonas Kriaučiūnas (1864)
Biografija
Su Vydūnu ir kitais režisavo lietuviškus spektaklius, tarp jų A. Fromo-Gužučio „Kauno pilies išgriovimas“. 1895 m. į sostą įžengus Nikolajui II, tikėdamasis permainų, grįžo į Lietuvą. Dirbo vertėju Kybartų tarptautinėje transporto bendrovėje. 1897 m. už lietuviškos spaudos platinimą žandarų rotmistro A. Vonsiackio pastangomis 2 m. kalintas Kauno ir Sankt Peterburgo kalėjimuose, po to 3 metams ištremtas į Dorpatą.
Bublių apylinkė
Bublių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Jonas Kriaučiūnas (1864)
Biografija
1904–1905 m. Vilniuje redagavo dienraštį „Vilniaus žinios“. Su J. Basanavičiumi 1905 m. buvo Didžiojo Vilniaus seimo sušaukimo iniciatoriai. Su P. Vileišiu ir J. Paketuriu 1906 m. Vilniuje įsteigė knygyną „Lietuva“ ir popieriaus krautuvę. 1910 m. Rygoje redagavo laikraštį „Rygos garsas“.
Bublių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kėdainių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kėdainių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Aristavos apylinkės ir Taučiūnų apylinkės.
Jonas Kriaučiūnas (1864)
Biografija
Per Pirmąjį pasaulinį karą buvo pasitraukęs į Sankt Peterburgą. 1916 m. grįžo į Lietuvą, dirbo laikraštyje „Dabartis“. Su S. Banaičiu ir A. Jakštu (Dambrausku) 1916 m. parašė ir išplatino Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės konstitucijos projektą „Postulatus Lietuvos Didžiajai Kunigaikštijai atkurti“. Po 1918 m. dirbo notaru Kudirkos Naumiestyje, nekilnojamojo turto prekybos tarpininku Kaune. Bendradarbiavo periodiniuose leidiniuose „Lietuva“, „Lietuvos aidas“, „Naujoji Romuva“, „Rytas“ ir kituose.
Dijokas
Dijokas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Dijokienė (ištekėjusi moteris) ir Dijokaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Eršketžuvės
Eršketžuvės (Acipenseriformes) – stipinpelekių žuvų būrys. Būdingiausi požymiai: ilgas rostrumas, todėl žiotys snukio apačioje, galvos šonuose yra po švirkštą, uodegos pelekas heterocerkinis. Poriniai pelekai nors ir yra horizontalūs, tačiau jų vidinis skeletas labai sunykęs. Liemens odoje išsidėsčiusios eilės stambių kaulinių plokštelių, rečiau oda būna plika. Smulkūs rombiniai žvyneliai yra tik ant užriestos į viršų uodegos šonų.
Erškėtžuvės paplitusios šiaurinio pusrutulio gėluose vandenyse ir jūrose. Būryje dvi šeimos:
Tošihide Saito
(g. 1973 m. balandžio 20 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1996–1999 m., su ja dalyvavo 1998 m. pasaulio futbolo čempionate.
Masbatė
thumb|200px|Masbatės provincijos padėtis Filipinuose Masbatė  – sala Filipinuose, Visajų salyne, į pietus nuo Lusono salos. Su Tikao ir Buriaso salomis sudaro Masbatės provinciją. Plotas 3270 km². Vyrauja aukštumos. Aukščiausia salos vieta – 697 m. Didžiausias miestas – Masbatė.
Vytautas Balčiūnas (1910)
Vytautas Balčiūnas (1910 m. lapkričio 21 d., Rėčiūnuose,  Vištyčio valsčiuje,  Vilkaviškio apskrityje – 2003 m. gegužės 28 d. Putname, Konektikuto valstijoje) – Lietuvos kunigas, nuo 1963 m. monsinjoras, teologijos daktaras, Lietuvos katalikų mokslų akademijos (LKMA) narys.
Biografija
Augo Povilo ir Petronėlės Balčiūnų šeimoje. Brolis Jurgis Balčiūnas.
Baigęs pradžios mokyklą ir gimnaziją, mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, studijavo teologiją Vytauto Didžiojo universitete. 1933 m. įšventintas kunigu. 1933–1936 m. Panevėžio pradžios mokyklų ir kalėjimo kapelionas. 1936–1939 m. Pasvalio komercinės gimnazijos ir pradžios mokyklos tikybos mokytojas, kapelionas. 1939–1944 m. Kauno kunigų seminarijos dvasios tėvas ir Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos fakulteto adjunktas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1945 m. išvyko į Italiją.
Rengė lietuviškas laidas Vatikano radijuje. Nuo 1945 m. lietuvių Šv. Kazimiero kolegijos Romoje dvasios tėvas, dėstė dvasinę teologiją ir liturgiją. 1952 m. baigė Grigaliaus universitetą, teologijos daktaras. 1963 m. persikėlė į JAV. Vedė rekolekcijas lietuvių parapijoms, vyrų ir moterų vienuolijoms JAV, Kanadoje, Italijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Didžiojoje Britanijoje, Australijoje.
1966 m. įkūrė ir vadovavo religinių knygų leidyklai „Krikščionis gyvenime“. Redagavo ir išleido to paties pavadinimo veikalų 28 tomų seriją. Nuo 1973 m. LKMA sekretorius, nuo 1988 m. J. Matulaičio slaugos namų Putname kapelionas. Bendradarbiavo lietuvių spaudoje. Parengė spaudai knygą „Šventoji Dvasia – Bažnyčios atnaujintoja“ (1976 m.). Išvertė L. M. G. de Montfort’o knygą „Marijos paslaptis“ (1979 m. 2 leid. 1995 m.) ir kitų religinių veikalų. 1998 m. Parodos katalogo „Lietuvos vienuolynų dailė“ vienas rengėjų. Lietuviškai įkalbėjo į magnetofono juostą Naująjį Testamentą.
Palaidotas birželio 7 d. Putname, Marijos Nekaltojo Prasidėjimo seserų vienuolyno Dangaus Vartų kapinėse.
Bialobžegai (reikšmės)
Bialobžegais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Žagarės giria
Žagarės giria (arba Žagarės–Didmiškio miškai) − giria Joniškio rajone, 4 km į pietvakarius nuo Žagarės. Užima 66,2 km² plotą (miškinga dalis užima 56,9 km²). Patenka į Joniškio miškų urėdijos Skaistgirio, Žagarės, Juodeikių, Endriškių girininkijas.
thumb|250px|Žagarės giria miniatiūra|220px|Poilsiavietė „Medžiotojų rūsys“
Giria susideda iš 21 miško; didesnieji: Žagarės, Didmiškio, Beržynės, Judraičių, Reibiniškio. Dirvožemiai velėniniai jauriniai glėjiški, priesmėliniai, susiformavę ant moreninių priemolių, vietomis pasitaiko pelkinių. Reljefas lygus. Miško augavietės derlingos ir labai derlingos, įmirkstančios ir laikinai įmirkstančios. Dauguma miškų nusausinti. Šiaurės vakaruose siekia Švėtę (Lielupės intaką). Išteka įvairūs Lielupės baseino upeliai: Vilkija, Žirnupis, Kivė, Trumpė, Vingris, Lanka, Skardupis, Vilkytis, Žiurelis.
Medynai:
Jaunuolynai sudaro 35 %, pusamžiai medynai 27 %, bręstantys 15 %, brandūs 23 %. Medynų vidutinis amžius 49 m., bonitetas I, 5, skalsumas 0,70, tūris 225 m³/ha, metinis prieaugis 6,2 m³/ha.
Yra gamtos paminklų – Reibiniškių ąžuolas, Beržynės miško ąžuolas, Žagarės miško veimutinė pušis ir Žeimių vinkšna, 41 kertinė miško buveinė, į Lietuvos raudonąją knygą įrašytų paukščių lizdaviečių ir perimviečių. Labiausiai paplitęs augavietės tipas − drėgnas šilagiris. Dauguma medynų yra savaiminės kilmės. Auga eglės, beržai, drebulės, pušys, juodalksniai. Girios šiaurinėje dalyje (netoli Šarūnų kaimo) auga amerikinė liepa. Be to, girioje pavieniui auga veimutinė pušis, japoniškasis maumedis, kėnis. Žagarės miškuose sutinkami šernai, elniai, briedžiai, vilkai, lapės, stirnos, kiškiai, usūriniai šunys, barsukai, kiaunės, voverės, jerubės, slankos. Miškų vakarinė dalis priklauso Žagarės regioniniam parkui.
XIX a. ir XX a. pradžioje Žagarės–Didmiškio miškai priklausė privatiems savininkams. Grafai Naryškinai iki I pasaulinio karo aptvaruose augino tauriuosius elnius; per karą ir po jo iš buvusių aptvarų jie paplito į Šiaurės Lietuvos kitus miškus.
Per girią eina plentas. Prie jos įsikūrę kaimai: Juodeikiai, Žeimiai, Šarūnai, Dameliai, Basiuliškės, Tulniai, Dilbinėliai, Jurdaičiai, Endriškiai, Bijeikiai, Ąžuolynė, Normantėliai.
Viktoras Beržinskas
Viktoras Beržinskas (1874 m. lapkričio 10 d. Pakapurnis, Raseinių apskritis, Rusijos imperija – 1947 m. kovo 13 d. Kaunas) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1893 m. mokėsi šaltkalvio amato Raseiniuose, 1897 m. gyvendamas Rygoje lankė rusų šventadieninius kursus suaugusiems. Priklausė įvairioms draugijoms, bendradarbiavo lietuviškoje spaudoje. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1915 m. pasitraukė į Maskvą, dirbo pabėgėlių komitetuose.
1919 m. grįžo į Lietuvą, vertėsi mechaniko profesija. Taip pačiais metais įsitraukė į Lietuvos darbo federacijos organizavimo reikalus. 1920 m. išrinktas Kauno Šv. Juozapo darbininkų draugijos pirmininku, pirmininkavo iki 1920 m. kovo mėn.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje, pagal LDF sąrašą. Priklausė Lietuvos darbo federacijos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo, 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo atstovas. 1921–1924 m. Kauno miesto tarybos narys.
Kriaučiūnas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kriaučiūnienė (ištekėjusi moteris) ir Kriaučiūnaitė (mergautinė pavardė).
Viktoras Beržinskas
Biografija
1926–1940 m. ūkininkavo savo ūkyje. 1947 m. vasario 2 d. sovietų saugumo suimtas ir kalintas Kauno MGB vidaus kalėjime (Kauno sunkiųjų darbų kalėjimas). Po kankinimų paguldytas į ligoninę, kur 1947 m. kovo 13 d. mirė. Jo palaidojimo vieta nežinoma.
Kriaučiūnas
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Viktoras Beržinskas
Atminimas
Didvyrių kaime (Raudondvario sen.), kur 1924–1947 m. gyveno V. Beržinskas, buvusios sodybos vietoje 1999 m. birželio 19 d. pastatytas ąžuolinis stogastulpis (skulpt. Kazimieras Švažas).
Pembrukšyras
Srityje yra Pembrukšyro pakrantės nacionalinis parkas. Tai vienintelis tokio tipo nacionalinių pakrantės parkų Jungtinėje Karalystėje ir vienas iš trijų Velso nacionalinių parkų.
Geografija
Pembrukšyras yra jūrinė Velso sritis. Vietinė ekonomika priklauso daugiausiai nuo turizmo. Žemės ūkis taip pat atlieka svarbų vaidmenį. 2011 m. duomenimis, srityje gyveno 122 400 gyventojų. Pembrukšyro šiaurės vakaruose yra įsikūręs Sent Deividsas (mažiausias Jungtinės Karalystės miestas, turintis City statusą), kuriame gyvena apie 2000 gyventojų. Aukščiausia srities vieta – Foel Cwmcerwyn kalva, iškilusi 536 m. Šalia Pembrukšyro pakrantės yra keletas salelių. Didžiausios: Ramzio sala, Grasholmo sala, Skomerio sala ir Kaldėjaus sala.
Pembrukšyro šiaurėje yra Preselio kalvos .Tai platus uolingos aukštapelkės ruožas, palaikantis avių auginimą ir kai kuriuos miškininkystės būdus, su daugybe priešistorinių vietų ir tikėtinu mėlynųjų akmenų šaltiniu (uolų atodangose rastomis senų monolitinių karjerų vietomis), panaudotu statant vidinį žinomiausio priešistorinio megalitinio statinio Stounhendžo ratą Anglijoje. Didesnėje srities dalyje yra lygumos. Daugiausiai naudojamos žemės ūkiui, agronomijai. Auginamas rapsas bei Pembrukšyro bulvės.
Dumpiai
Dumpiai (arba Dumpiškė) – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Klaipėdos miesto Rimkų mikrorajono. Yra pavojingų atliekų sąvartynas, atliekų valymo įrenginiai. Plečiasi Klaipėdos pramoninė zona. Šalia eina plentas. Saugomas Akmuo Baravykas.
Etimologija
thumb|left|255px|Dumpių pavojingų atliekų sąvartynas
Vietovardis Dumpiai siejamas su latvių kalbos žodžiu dumpis („maištas“).
Bialobžegai (Palenkės Sokoluvo apskritis)
Bialobžegai  – kaimas Lenkijos rytuose, Sterdino valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės rytus nuo Sterdino, apie 24 km į šiaurės rytus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 104 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaimas įsikūręs kairiajame Vakarinio Bugo upės krante.
Namiūro grafystė
Istorija
Valstybė nuo X a. pradžios vadinta Lomės grafyste. 946 m. čia įsitvirtino Namuro dinastija, o 992 m. minimas pirmasis Namiūro grafas. Šį titulą vietos valdytojai gavo iš Žemutinės Lotaringijos karaliaus Karolio I. Namiūras buvo labai maža grafystė, nuolat susidurdavusi su didesniųjų kaimynių – Lježo vyskupijos, Brabanto, Hainauto agresija. Tačiau grafystė sustiprėjo ir tapo svarbiu aktoriumi regione: valdant grafui Henrikui I (1139–96), Namiūras valdė ir teritorijas dab. Liuksemburgo, Belgijos Liuksemburgo teritorijose (Liuksemburgo, Durbuy, La Roche en Ardene grafystės).
Po Henriko sosto atsisakymo 1189 m. įvykęs įpėdinystės karas padalino grafystę perpus. Didesnioji jos dalis (vėliau – Liuksemburgo kunigaikštystė) atiteko Henriko dukteriai Ermesindai, o likusias dalis (Namiūrą) ėmė valdyti Hainauto grafas Boldvinas. Taip nuo 1189 m. grafystėje baigėsi vietinė Namiūro dinastija, ir toliau valdė Flandrijos, Kurtenė, Liuksemburgų dinastijos. Galiausiai 1264 m. čia įsitvirtino Dampjerų dinastija iš Prancūzijos.
1429 m. Namiūro markizas Jonas III, paskutinis vietos monarchas, pardavė grafystę Burgundijos kunigaikštystei, ir soste įsistvirtino Burgundų dinastija. Taip grafystė buvo įjungta į Burgundijos Nyderlandus. 1482 m. ją, kaip ir visus Burgundijos Nyderlandus, paveldėjo Habsburgas Maksimilijonas II. 1548 m. ji tapo viena iš Habsburgų Septyniolikos Provincijų. Burgundų ir Habsburgų laikais labai išaugo Namiūro strateginė reikšmė.
Po Nyderlandų revoliucijos Namiūro grafystė sudarė dalį Pietinių Nyderlandų. 1795 m. ją prijungus prie Prancūzijos, grafystė galutinai panaikinta.
Kęstutis Gascevičius
Kęstutis Gascevičius (1958 m. balandžio 21 d. Šiauliuose – 2010 m. gruodžio 26 d. Plungės rajonas) – muzikas, Šiaulių miesto politinis ir visuomenės veikėjas.
Bulakavo dvaras
Bulakavo dvaras – dvaras Lazdijų rajone, Bulotiškės kaime. Bulakavo dvaro sodyba skiriasi iš daugelio klasicizmo epochos kompleksų laisvesniu suplanavimu (ūkiniai trobesiai įvairiais kampais pasukti į rūmus).
Istorija
Dvaras paminėtas dar XVI a., kai priklausė Bulhakams, nuo kurių pavardės kilo vietos pavadinimas. Klasicistinius rūmus XIX a. pabaigoje pastatė Karengos. 1960 m. rūmai iš esmės remontuoti ir pakeisti, kiek geriau išsilaikė tik klėtis.
Kęstutis Gascevičius
Biografija
1997 m. Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys. 2003–2007 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.
Šiaulių nevyriausybinių organizacijų tarybos, „Lions“ klubo, Lietuvos karališkosios bajorų sąjungos, muzikinio klubo „Gin’Gas“ ir sporto klubo „Gylys“ narys. Lietuvos kraujo donorystės žymūnas. Žmona Ala, vaikai Linutė, Elanas.
2010 m. žuvo autoavarijoje.
Kazimieras Baršauskas
Kazimieras Baršauskas (1904 m. gegužės 13 d. Gižuose, Vilkaviškio apskritis – 1964 m. gegužės 24 d. Vilniuje, palaidotas Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos fizikas, pedagogas, gamtos mokslų daktaras.
Biografija
Brolis Juozas Baršauskas. 1919–1925 m. mokėsi Marijampolės realinėje gimnazijoje. 1925–1930 m. studijavo Lietuvos universiteto Matematikos-gamtos fakulteto fizikos-matematikos skyriuje. 1929–1930 m. ėjo Fizikos katedros jaunesniojo laboranto pareigas. 1930–1931 m. ir 1938–1939 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, įgijo leitenanto laipsnį.
1931 m. laimėjo Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) Gamtos-matematikos fakulteto skelbtą konkursą jaunesniojo laboranto vietai užimti Fizikos katedroje. 1932 m. paskirtas vyresniuoju laborantu, 1934 m. jaunesniuoju asistentu, 1936 m. vyresniuoju asistentu. 1935 m. lankėsi Maskvos ir Leningrado mokslo įstaigose. 1936–1937 m. stažavosi Berlyno technikos universitete pas profesorių Hansą Geigerį. 1938 m. gamtos mokslų daktaras. 1940 m. docentas.
1930–1946 m. VDU (su pertraukomis) dėstytojas, 1941–1942 m. ir 1944–1946 m. Fizikos katedros vedėjas; nuo 1941 m. profesorius. 1943 m. uždarius VDU, mokytojavo Kauno V. Kudirkos gimnazijoje. Tuo pat metu su kitais VDU dėstytojais suorganizavo Aukštesniuosius technikos kursus.
Nuo 1946 m. dėstė Kauno valstybiniame universitete. 1946 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras. 1946–1947 m. Technologijos, 1947–1950 m. Elektrotechnikos fakulteto dekanas, 1946–1950 m. Fizikos katedros vedėjas. 1956 m. Lietuvos TSR mokslų akademijos akademikas. 1959 m. lankėsi JAV mokslo įstaigose.
Vienas Kauno politechnikos instituto (KPI) įkūrėjų, 1950–1964 m. jo rektorius, Fizikos katedros vedėjas. Rūpinosi lietuvių inžinierių rengimu, lietuviškos techninės inteligentijos ugdymu. Per 1950–1964 m. KPI parengta apie 8000 inžinierių.
Nuo 1950 m. TSKP narys. 1951–1952 m. Kauno srities deputatas. 1940–1954 m. liaudies teismo teisėjas. 1956–1958 m. kandidatas į LKP CK narius, nuo 1958 m. narys. 1955–1964 m. LSSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš antrinių kosminių spindulių energijos pasiskirstymo. Su kitais tyrė ultragarsinės spektrometrijos metodiką, branduolių magnetinį rezonansą (signalo ir triukšmo didžiausio santykio gavimo sąlygas, pastovaus magnetinio lauko, kuriuo sužadinamos sukinių sistemos, stabilumą ir kitimą), puslaidininkinių triodų savybes.
Paskelbė per 60 mokslinių straipsnių.
Kašueiro de Itapemirinas
Kašueiro de Itapemirinas  – miestas rytų Brazilijoje, Espirito Sante, 165 km į pietvakarius nuo Vitorijos, prie Itapemirino upės. Per miestą eina Vitorijos–Rio de Žaneiro geležinkelis. Tekstilės ir siuvimo, maisto (cukraus, romo), cemento, baldų pramonė. Svarbus kavos auginimo regiono centras. Kašueiro de Itapemirino apylinkėse yra granito bei marmuro kasyklos.
Istorija
Kašueiro de Itapemirinas įkurtas XIX a. vid. ir pavadintas pagal krioklį Itapemirino upėje. Miesto teisės suteiktos 1889 m., o po metų miestą pasiekė geležinkelis.
Balthasar van der Ast
Baltazaras van der Astas (, 1593 ar 1594 m., Midelburgas, Nyderlandai – 1657 m., Delftas) – XVII a. Nyderlandų tapytojas, natiurmortų kūrėjas.
Biografija
Baltazaras van der Astas gimė 1593 ar 1594 m. Midelburge. Po tėvo, turtingo pirklio, mirties 1609 m. Van der Astas prisijungė prie sesers Marijos, kuri buvo ištekėjusi už natiurmortų tapytojo Ambrosius Bosschaert Vyresniojo (1573–1621), šeimos. Ambrosius Bosschaert Vyresnysis tikriausiai apmokė Van der Astą. 1615 m. šeima persikėlė į Bergen-op-Zomą ir 1616 m. − į Utrechtą. Van der Astas tikriausiai keliavo su jais. Utrechte jis paminėtas 1619 m. ir gyveno mieste iki 1632 m. Utrechto laikotarpiu žinomi pirmieji Van der Asto paveikslai. Jis tapo geru Roelandt Savery draugu, abu dailininkus vienijo bendros gėlių ir gyvūnų temos.
1632 m. Baltazaras van der Astas persikėlė į Delftą, kur birželio 22 d. užsiregistravo vietos tapytojų gildijoje. 1633 m. jis priėmė Delfto pilietybę ir vedė Margrieta Jansdr. van Beuren. Delfte Van der Astas gyveno iki mirties 1657 m. gruodžio mėn. Palaidotas Oude Kerk bažnyčioje. Dailininkas susilaukė dviejų vaikų. Kūrybinio kelio pradžioje Van der Astas buvo paveiktas Ambrosius Bosschaert Vyresniojo simetriškų natiurmortų kompozicijų, vėliau jį paveikė Roelandt Savery − Van der Asto spalvų tonai tapo švelnesni, labiau atmosferiški, kompozicijas paįvairino vabzdžiai ir maži gyvūnai. Jo dailės įtakos pėdsakų galima atsekti Jan van Kessel ir Adriaen Coorte kūryboje.
Edinburgo universitetas
thumb|250px|Senoji kolegija Edinburgo universitetas – šeštasis pagal senumą universitetas anglakalbėse šalyse ir vienas iš Škotijos senovinių universitetų. Įkurtas 1583 m. Tai ketvirtas seniausias universitetas Škotijoje ir šeštas Jungtinėje Karalystėje. Laikomas vienu iš prestižiškiausių pasaulio universitetų. Universitetas giliai įsiterpęs Edinburge, o dauguma istorinio Edinburgo senamiesčio pastatų priklauso pačiam universitetui.
Edinburgo universitetas pasaulyje, „QS World University Rankings“ duomenimis, užima 17-ą vietą 2013-14 ir 2014-15 m. reitingų lentelėse. Pagal menus ir humanitarinius mokslus jis pasaulyje užima 11-ą vietą 2012-13 m. „Times Higher Education Ranking“ reitingų lentelėse. Pagal įsidarbinimo galimybes universitetas pasaulyje užima 15-ą vietą, anot 2013 m. „Global Employability University Ranking“ reitingų lentelių. Universitetas priklauso Russell Group ir League of European Research Universities, konsorciumui, kurį sudaro 21 Europos mokslinių tyrimų universitetas. Pagal šelpimo sumos dydį, universitetas yra trečias Jungtinėje Karalystėje, po Kembridžo ir Oksfordo universitetų.
Universitetas buvo ypač svarbus garsinant Edinburgą, kaip pagrindinį intelekto centrą Švietimo amžiaus metu, ir tapo viena iš pagrindinių priežasčių, dėl kurių miestas buvo pramintas Šiaurės Atėnų vardu. Universitetas garsina pasaulį savo alumni, nes kai kurie jų tapo moderniosios istorijos įžymybėmis, pavyzdžiui, fizikas James Clerk Maxwell, gamtininkas Charles Darwin, filosofas David Hume, matematikas Thomas Bayes, chirurgas Joseph Lister, Jungtinių Valstijių nepriklausomybės deklararcijos signatarai John Witherspoon ir Benjamin Rush, išradėjas Alexander Graham Bell, pirmasis Tanzanijos prezidentas Julius Nyerere, ir daugybė žymių autorių, kaip Arthur Conan Doyle, Robert Louis Stevenson, James Matthew Barrie ir Walter Scott. Su universitetu susiję žmonės yra 18 Nobelio premijų laureatai, 1 Abelio premijos laimėtojas, 1 Pulicerio premijos laimėtojas, keli Tiuringo apdovanojimo laimėtojai, 3 Jungtinės Karalystės premjerai, 2 dabartiniai Aukščiausiojo Jungtinės Karalystės Teismo teisėjai, ir keli Olimpinio aukso medalistai. Universitetas palaiko ryšius su Karališkaja Britų Šeima – Princas Filipas 1953–2010 m. buvo Edinburgo Universiteto kancleris, o nuo 2011 m. šias pareigas perėmė Princesė Ana.
Christoph Waltz
Kristofas Valcas (g. 1956 m. spalio 4 d.) – austrų-vokiečių aktorius. Tarptautiniu mastu geriausiai žinomas dėl vaidmenų amerikiečių režisieriaus Kventino Tarantino filmuose. Pripažinimo sulaukė atlikęs antraplanius SS pulkininko Hanso Landos (filmas „Negarbingi šunsnukiai“) ir premijų medžiotojo dr. Kingo Šulco („Ištrūkęs Džango“) vaidmenis. Už šiuos vaidmenis jis pelnė po vieną Oskaro, BAFTA ir Auksinio gaublio apdovanojimus antro plano aktoriaus kategorijoje. Taip pat jam buvo įteiktas ir geriausio aktoriaus apdovanojimas Kanų kino festivalyje bei Ekrano aktorių gildijos apdovanojimas už Landos vaidmenį.
Jaunystė
Kristofas Valcas gimė Vienoje, vokiečio Johano Valco (Johannes Waltz) ir austrės Elizabetos Urbančič (Elisabeth Urbancic) šeimoje. Abu tėvai buvo teatro scenos dekoracijų ir kostiumų dizaineriai. Jo senelis iš motinos pusės Rudolfas fon Urbanas (Rudolf von Urban) buvo psichiatras ir psichologas, parašė knygą „Sex Perfection and Marital Happiness“. Jo močiutė iš motinos pusės Marija Majen (Maria Mayen) buvo Burgtheater aktorė, o jos vyras Emerichas Reimersas taip pat buvo aktorius. Kristofo proseneliai taip pat dirbo teatre.
Edinburgo universitetas
Kiekvienais metais Edinburgo universitetas gauna apie 47000 prašymų, todėl tai yra trečias pagal populiarumą Jungtinės Karalystės universitetas, skaičiuojant pagal norinčiųjų įstoti skaičių. Priėmimo metu vyksta didelė konkurencija: 2012–2013 m. pakvietimai buvo suteikti 38,6 % stojančiųjų, o galų gale priimta buvo tik 11,5 % visų norinčiųjų.
Įkūrimas
Įkurtas Edinburgo miesto tarybos, universitetas iš pradžių buvo žinomas, kaip Teisės koledžas, įsikūręs vyskupo Robert Reid paliktose patalpose. Padedant Miesto tarybai ir miesto ministrams, ši institucija praplėtė savo sferą ir, po Tarybos peticijos ir Jokūbo VI patvirtinimo, 1582 m. formaliai tapo universitetu. Šis žingsnis tuo metu buvo neįprastas, nes dauguma universitetų būdavo įkurti per Popiežiaus bules. Mokyti pradėta 1583 m., vadovaujant jaunam Šv. Endriu universiteto absolventui Robert Rollock. Tuo metu tai buvo jau ketvirtasis Škotijos universitetas, nors daug gausiau apgyvendinta ir turtingesnė Anglija tuo metu turėjo tik du. Prasidėjus XVIII amžiui, Edinburgas jau buvo pagrindinis Europos Apšvietos centras.
Struktūra
Universitetą sudaro 21 mokykla ir koledžai:
Christoph Waltz
Asmeninis gyvenimas
thumb|right|Kristofas Valcas su žmona 2010 m. Oskaro teikimų ceremonijoje Valcas laisvai kalba vokiškai, prancūziškai ir angliškai, jo veikėjai filmuose „Negarbingi šunsnukiai“ ir „Ištrūkęs Džango“ kalba šiomis kalbomis.
Edinburgo universitetas
Struktūra
Geologijos muziejus, įkurtas 1873 m., Anatomijos muziejus, įkurtas 1886 m., senovės instrumentų galerija.
Christoph Waltz
Asmeninis gyvenimas
Valcas turi tris vaikus iš ankstesnės santuokos, o šiuo metu augina dukterį, kurios susilaukė su vokiečių kostiumų dizainere Judita Holste.
Jis turi Vokietijos ir Austrijos pilietybes. Pastaroji jam buvo suteikta 2010 m.
Edinburgo universitetas
Universiteto biblioteka
Edinburgo universitetui priklauso 1580 m. įkurta biblioteka (2 mln. tomų). Tai didžiausia biblioteka Škotijoje.
Christoph Waltz
Asmeninis gyvenimas
2021 m. interviu K. Valcas sakė, kad palaiko prevencines priemonės nuo COVID-19 ir kad jį erzina žvaigždės, kurios dėl jų skundžiasi.
Filmografija
Žymesni vaidmenys:
Edinburgo universitetas
Lietuviai
Nuo 1621 m. Kotryna Radvilaitė universitete įsteigė 2 stipendijas Lietuvos jaunuoliams. Studijuoja jame ir dabartinės Lietuvos jaunimas.
Eduardas Gasparaitis,
Toward the Within
„Toward the Within“ ('vidun') – vienintelis oficialus koncertinis iš Australijos kilusios ethereal/gothic grupės „Dead Can Dance“ albumas. Įrašytas 1993 m. lapkritį, koncerto Santa Monikoje (Kalifornija, JAV) metu, o išleistas 1994 m. Tik 4 iš 15 albumo dainų buvo įrašytos ankstesniuose albumuose. Dvi „Toward the Within“ albumo dainos vėliau įrašytos soliniame Lizos Džerard albume „The Mirror Pool“.
Tiesa, albume įrašytas ne visas koncertas Santa Monikoje – nėra kūrinio Gloridean, nėra Persian Love Song koncertinio įrašo, o kūriniui Yulunga (Spirit Dance) vietoje gyvo pasirodymo vaizdų sukurtas videoklipas panaudojant filmo „Baraka“ vaizdus. Albume taip pat pateikti interviu su Liza Džerard ir Brendanu Periu.
Kūrinys Persian Love Song remiasi persų liaudies melodija. Kūrinys Sanvean, vėliau perleistas Lizos Džerard albume, panaudotas kelete filmų, laidų, kitų muzikantų kūrinių. I Am Stretched on Your Grave ir The Wind That Shakes the Barley yra perdainuoti airiški kūriniai.
Autoriai
Koncerte dalyvavę atlikėjai
Liucerninė žolblakė
Liucerninė žolblakė (Adelphocoris lineolatus), (, Lucerne bug, Alfalfa plant bugs), – žolblakių šeimos blakių rūšis.
Kūno ilgis - 7-10 mm. Suaugusi blakė yra pilkai žalios, pilkai gelsvos spalvos. Galva išplatėjusi, antenos šiek tiek trumpesnės nei pats kūnas. Priešnugarėlė vienspalvė, su 2-4 tamsiomis dėmėmis. Trikampis skydelis papuoštas dviem išilginėmis rudomis linijomis. Kiaušinėlis pailgas, baltas (vėliau pagelsta), vienspalvis. Nimfos geltonai žalios spalvos, pilvelis žalias, nors kartais jaunesnio amžiaus nimfų pilvelio viršus gali būti gelstelėjęs ar raustelėjęs. Kūnas apaugęs retais juodais plaukeliais. Antenos pilai rudos. Jaunesnio amžiaus nimfų antenų 4 segmentas yra tamsiai raudonas, arba antenos geltonai žalios su tamsiu 4 segmentu. Žiemoja kiaušinėliai. Vidutiniškai patelės padeda 80-120 kiaušinėlių, nors kai kurie individai gali padėti iki 300 kiaušinėlių. Kiaušinėliai dedami netvarkinga eilute. Jei oro sąlygos palankios kiaušinėliai subręsta per 8-12 dienų. Dalis kiaušinėlių diapauzės būsenoje išbūna iki sekančio pavasario. 1 nimfos stadija tęsiasi 20-30 dienų, antra - 20-25 dienas.
Žemės ūkio kenkėjas. Kenkia liucernos (Medicago), esparceto (Onobrychis), rečiau barkūno (Melilotus), dobilų (Trifolium), lubinų (Lupinus) ir kitų pupinių augalų ūgliams, žiedynams. Pažeidžia dar nesusiformavusias ankštis, sėklas. Gali vystytis ir ant nekultūrinių pupinių augalų.
Palearktinė rūšis. Paplitusi Europoje, Šiaurės Afrikoje, Azijoje, Afganistane, Pakistane, Mongolijoje, Kinijoje, Japonijoje, Šiaurės Amerikoje (įvežta), Rusijoje, Sibiro pietinėje dalyje, Tolimuosiuose Rytuose, Kazachstane. Lietuvoje dažna.
Rentenis
Rentenis (Radermachera) – bignonijinių (Bignoniaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso visžaliai, 5-40 m aukščio medžiai.
Mykolas Zamoiskis
Mykolas Zdislavas Zamoiskis (apie 1679–1735 m. kovo 7 d.) – ATR valstybinis veikėjas, Lenkijos magnatas, Karūnos didysis medžioklis (nuo 1714 metų), 6-tas Zamoiskių ordinatas (1725–1735 m.), Smolensko vaivada (1732–1735 m.), Gnevo, Bratiansko, Lemborko ir Bolimovsko seniūnas. Baltojo erelio ordino kavalierius (1732 m.).
Biografija
Lenkijos magnatų Zamoiskių giminės atstovas, herbo „Jelita“ savininkas. Braclavo ir Liubelsko vaivados, Karūnos didžiojo iždininko Martyno Zamoiskio (apie 1637–1689) ir Anos Pranciškos Gninskaitės (m. 1704) trečiasis sūnus. Broliai – Ploskirovsko ir Gardino seniūnas Juozapas Tomas, Bolimovo seniūnas Jonas Pranciškus, Ploskirovsko seniūnas Martynas Leopoldas.
Gedvainiai (Kelmė)
Gedvainiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Lupikų.
Mykolas Zamoiskis
Biografija
1714 metais gavo Karūnos didžiojo medžioklio pareigybę. 1725 metais iš savo bevaikio vyresniojo brolio Tomo Juozapo Zamoiskio Mykolas Zdislavas paveldėjo Zamoiskių ordinaciją. 1732 metais buvo paskirtas tituluotu Smolensko vaivada ir tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi.
Šeima
Buvo vedęs du kartus. 1703 metais vedė Aną Dzialinskaitę (m. 1719), Chelmo vaivados Tomo Dzialinskio (m. 1714) ir Terezos Belinskaitės dukterį, iš santuokos turėjo vaikų:
1722 metais vedė antrą kartą kunigaikštytę Elžbietą Višnioveckaitę (1701–1770), Lietuvos didžiojo kanclerio ir Lietuvos didžiojo etmono, kunigaikščio Mykolo Servacijaus Višnioveckio (1680–1744) dukterį nuo pirmos santuokos su Katerina Dolskyte (m. 1725). Vaikai:
Barupės hidrografinis draustinis
Draustinis įkurtas 1992 m., užima 35 ha plotą. Jame saugoma Barupės slėnio natūralios pievos, miško kompeksas. Yra retų paukščių – mažųjų erelių rėksnių, griežlių, tetervinų, juodųjų gandrų, putpelių.
Draustinis pasiekiamas keliu į Serbinus.
thumb|200px|left|Senas ąžuolas Barupės slėnyje
Pelno (nuostolio) ataskaita
Įmonės pelno (nuostolių) ataskaita – finansinė ataskaita, kurioje nurodomos visos įmonės ataskaitinio laikotarpio pajamos, sąnaudos ir veiklos rezultatai – pelnas arba nuostoliai.
Paprasčiausia pelno ataskaita pateikia tik pajamas, išlaidas, jų sumas, ir grynąjį pelną - pajamų ir išlaidų skirtumą. Tačiau dažnai naudojamos sudėtingesnės ataskaitos, kuriose apskaičiuojami kai kurie tarpiniai rezultatai:
Vincentas Jakševičius
Gimė amatininkų šeimoje Naujamiesčio apylinkėse. Tėvas Aleksandras Jakševičius buvo bažnyčių dekoratorius ir yra laikomas Jakševičių menininkų dinastijos pradininku. Spėjama, kad Vincentas šeimoje buvo vyriausias sūnus.
Būdamas paauglys su šeima persikėlė į Panevėžio miestą. 1897 m. spalio 12 d. vedė kilmingą Mariją Juchnevičiūtę, su ja susilaukė 8 vaikų, iš kurių užaugo tik keturi - Silvanas, Helena, Romanas ir Adomas.
Vincentas Jakševičius su tėvu skulptoriumi Aleksandru ir sūnumis skulptoriais, dailininkais Silvanu ir Adomu projektavo, įrenginėjo altorius Lietuvos bažnyčiose, lipdė šventųjų skulptūras, piešė altoriuose paveikslus, tapė bažnyčių sienas. Karjeros pradžioje dirbo kaip tėvo Aleksandro pagalbininkas, vėliau kartu su tėvu ir bei sūnumis Silvanu ir Adomu darbavosi Švėkšnoje, toliau - dirbdamas įvairiose bažnyčiose dirbo dažniausiai su sūnumis. Daug Jakševičių darbų yra Panevėžio, Kaišiadorių katedrose, Švėkšnos, Ukmergės, Balninkų, Gegužinės, Alantos, Joniškio,ir kitose Lietuvos bažnyčiose.
Paskutiniais gyvenimo metais Vincentas gyveno Kaišiadoryse, kapitono Gudyno (dabartinėje Gedimino) gatvės 16-ame name. Mirė nuo širdies smūgio statydamas altorių Gegužinės bažnyčioje. Sveikata pakriko po netikėtos vyriausio sūnaus Silvano žūties prieš trejus metus. 1936 m. liepos 22 dieną palaidotas Kaišiadorių kapinėse.
Palikimas
2016 m. liepos 19 d. Kaišiadorių kultūros centre vyko Violetos Astrauskienės fotografijų parodos ,,Skulptorių Jakševičių kūrybos palikimas”, skirtos Vincento Jakševičiaus 80-osioms mirties metinėms, atidarymas.
Dedikacija
Dedikacija ( – paskyrimas) – knygos ar kūrinio pradžioje įrašyti autoriaus žodžiai apie tai, kam ar kieno atminimui autorius tą kūrinį ar knygą skiria.
Pirminė reikšmė – paskyrimas ar pašventimas kokio nors pastato, šventovės, paminklo, knygos, karsto žmogui ar Dievui, padedant įrašą ir nurodant jo paskirtį.
Istorija
Seniausios dedikacijos įrašytos karstuose: ypač ryškus pavyzdys – Egipto piramidės, faraonų kapai. Egiptiečiais pasekė graikai, o šiais – romėnai. Senovės Romoje dedikacija – iškilmingas šventyklos pašventinimas ar šiaip dovanos įteikimas dievams. Iš čia dedikacija vadinamas ir įrašas, įrašomas skiriamajame pastate ar šiaip daikte.
Vėliau terminas įsigalėjo įrašui, kuriuo autorius savo knygą skiria padėkos ar pagarbos ženklu. Tokios dedikacijos buvo rašomos mecenatams, davusiems lėšų knygai išleisti.
Šiuo laikotarpiu dedikacija – įrašas kūrinio pradžioje, reiškiant kam nors dėkingumą, bičiulystės, pagarbos jausmus. Neretai skiriama mirusio žmogaus atminimui.
Julijus Lozoraitis
Julijus Lozoraitis (g. 1954 m. birželio 18 d. Vilniuje) – Lietuvos aktorius, režisierius, žurnalistas.
Dedikacija
Istorija
Dedikacija rašoma kūrinio pradžioje, dažniausiai atskirame lape, kuris vadinamas Dedikaciniu puslapiu.
Julijus Lozoraitis
Biografija
1979 m. baigęs aktorinį meistriškumą LSSR konservatorijoje vaidino Vilniaus teatre „Lėlė“, 1991–1993 m. šio teatro direktorius. 1982–1987 m. studijavo režisūrą A. Lunačiarskio teatro meno institute Maskvoje (baigė 1990 m.), A. Efroso ir A. Vasiljevo mokinys. 1986–1989 m. režisavo teatre „Mossovet“, Rusijos susivienijime „Teatrinės dirbtuvės“ (abu Maskvoje), Panevėžio dramos teatre (Hermanas Zudermanas. Užkampio laimė, 1989 m.).
1993–1998 m. dirbo laikraščių „Respublika“, 1998–2002 m. „Lietuvos rytas“, 2003 m. „Laikas“, nuo 2004 m. „Lietuvos žinios“ redakcijose. Paskelbė daugiau kaip 1500 kultūros, teatro, meno ir kitų straipsnių.
Aramėjai
Aramėjai (aramėjų kalba: ܐܪܡܝܐ ,רמיא aramáyé) – semitų, pusiau klajoklių gyvulių augintojų tauta, XII a. pr. m. e.-VII a. gyvenusi Aukštutinėje Mesopotamijoje ir Sirijoje. Aramėjai kalbėjo aramėjų kalba, kuri buvo užrašoma šiek tiek modifikuota finikiečių abėcėle. Ši kalba kartu su hebrajų kalba, amonitų kalba ir dar keliomis kalbomis priklauso prie šiaurės vakarų semitų kalbų dialektų. Nuo VIII a. pr. m. e. aramėjų kalba ir raštas jau konkuravo su akadų kalba ir dantiraščiu Asirijoje, o vėliau išplito visuose Artimuosiuose Rytuose.
Migracijos
Vietovardžiai Aramu, Armi, Arame ir kiti Artimuosiuose Rytuose yra aptinkami nuo III tūkst. pr. m. e., tačiau pirmasis neginčytinas aramėjų etnonimo paminėjimas yra tik XII a. pr. m. e. Tiglat Pilesero įraše. Ankstyvieji aramėjai yra tapatinami su dykumų klajoklių gentimis, Mesopotamijos tautų vadinamomis Ahlamû („klajokliai“), ir turbūt giminingoms šasu, kurias nuo XV a. pr. m. e. mini Egipto tekstai. Jau XIII a. pr. m. e. šie ahlamu siaubė prekybinius kelius tarp Babilonijos, Hetitų imperijos ir Egipto. Viena jų bazių buvo Džebel Bišris, netoli senovinio Mario miesto, tuometiniuose šaltiniuose vadinamas Ahlamu kalvomis.
Valstybės
Nuo XII a. pr. m. e. aramėjai pasinaudojo tuometinių imperijų nusilpimu ir migravo į Derlingąjį pusmėnulį. Jie įsitvirtino senųjų imperijų periferijose ir ilgainiui užėmė valdžią. Aramėjai niekada neturėjo vieningos imperijos. Vietoj to, jie kūrė Artimuosiuose Rytuose išsimėčiusias nepriklausomas karalystes.
Dalis aramėjiškai kalbančių genčių, vadinamų chaldėjais, migravo į pietinę Babiloniją (Jūržemės regioną), kur pelkėtose žemumose susikūrė 6 jų kunigaikštystės: Bit Yâkin, Bit Dakuri, Bit Adini, Bit Amukkani, Bit Shilani, Bit Šaalu. Čia chaldėjai greitai perėmė vietinę kultūrą ir akadų kalbą. VII a. pr. m. e. jie Babilonijoje sukūrė Naująją Babilono karalystę, kuri dar žinoma kaip Chaldėjų dinastija.