cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žiežmariai
Istorija
XV a. minimas Žiežmarių dvaras, 1487 m. minimas miestelis. Po kelių dešimtmečių pastatyta katalikų bažnyčia, įsteigta mokykla. Nuo XIX a. istorinėje literatūroje vyrauja nuomonė, kad Žiežmariai miesto teises gavo dar 1522 m. ar 1567 m. 1549 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas Žiežmarius užrašė Barborai Radvilaitei. XVI a. Žiežmariai ėmė sparčiai augti, kadangi buvo prie svarbaus prekybos kelio Vilnius–Kaunas. 1580 m. Žiežmariai dukart degė. XVIII a. pradžioje per Šiaurės karą miestas nusiaubtas švedų, įsimetė maro epidemija.
Spurganai
Spurganai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Mažeikių, prie Viešėtės upės (Ventos kairiojo intako).
Žiežmariai
Istorija
Pasinaudoję Ketverių metų seimo nutarimais, miestiečiai išsirinko laisvojo miesto valdžios organus dar iki privilegijos gavimo (1791 m. rugpjūčio 1 d.), tačiau miesto teises ir herbą gavo po pusmečio – 1792 m. vasario 14 d. Privilegijos gavimo proga miestiečiai surengė puotą, kuri kaip ir daugelis to meto iškilmių pasibaigė miestiečių ir bajorų peštynėmis. Vėliau privilegija buvo atimta, po to savivalda vėl atgaivinta, bet 1795 m. po trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo vėl panaikinta. XIX a. pradžioje Žiežmarius smarkiai nuniokojo Napoleono armija. XIX a. pabaigoje Žiežmariai – miestelis ir dvaras Trakų apskrityje, čia buvo valsčiaus būstinė, veikė vaistinė.
Spurganai
Gyventojai
1923 m. buvo 73 ūkiai ir 407 gyventojai.
Žiežmariai
Istorija
Po I pasaulinio karo prie Žiežmarių vyko kautynės, kuriose Lietuvos kariuomenė sulaikė bolševikų veržimąsi Kauno link. Miestelis nukentėjo per II pasaulinį karą, po jo vėl ėmė augti.
1636 m. pirmą kartą paminėti žydai gyvenanti Žiežmariuose. 1895 duomenimis miestelyje gyveno 2204 gyventojai, iš kurių 1310 buvo žydai (59,4 %). Tarpukaryje žydai turėjo vieną iš 5 visoje Lietuvoje būtent žydų draugijų Vilniui vaduoti. Žiežmarių sinagoga buvo viena iš 14 medinių sinagogų išlikusių visoje Lietuvoje.
1958 m. gegužės 15 d. Žiežmariai atgavo miesto teises kaip miesto tipo gyvenvietė. Sovietmečiu čia buvo Kaišiadorių sodininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė, turėjusi didžiausias gėlių plantacijas Lietuvoje (per milijoną gėlių kasmet), buvo 300 ha sodas. Žiežmariuose buvo įsikūrę rajono melioratoriai ir kaimo statybininkai.
1997 m. Žiežmariuose įkurta sulčių gamykla. 1998 m. patvirtintas dabartinis Žiežmarių herbas.
Eridu
Eridu (𒉣 𒆠 – šumerų k.), taip pat Irîtu (akadų k.) – seniausias Mesopotamijoje Šumero miestas, dab. pietų Irake. Įkurtas Persijos įlankos pakrantėje, ties Eufrato žiotimis, tačiau per tūkstantmečius upės pakrantėje nusėdus nešmenims, miesto liekanos atsidūrė už tam tikro atstumo nuo įlankos, ties dab. Tell Abu Shahrain, Di Karo muchafazoje.
Įsikūręs į pietvakarius už 12 km nuo Ūro, Eridu buvo labiausiai į pietus nutolęs šumerų miestų konglomeracijoje. Čia miestai išaugę aplink šventyklas, beveik matomumo zonoje vienas nuo kito.
Mitologija
Pagal šumerų mitologiją, Eridu buvo vienas iš penkių miestų, įkurtų prieš Pasaulio tvaną. Jame stovėjo dievo Enkio, miesto įkūrėjo, namai. Jo šventykla vadinta E-abzu, nes tikėta, jog Enkis gyveno Abzu, (giliame vandenyne), iš kurio dugno kilo visa gyvybė.
Šumero karalių sąraše Eridu tituluojamas pirmųjų karalių miestu, be to, rašoma, kad jame pirmuoju karaliumi tapęs Alulimas valdė 28 800 metų, antruoju tapęs Alalngaras valdė 36 000 metų; abu karaliai valdė iš viso 64 800 metų. Po to Eridu žlugo, karalystė perėjo Bad-tibiros žinion.
Istorija
Eridu vystymąsi sąlygojo trys atskiros kaimyninės ekosistemos, pagrįstos trimis skirtingais gyvenimo būdais, tačiau turėjusiais vieningą sutarimą dėl prieigos prie gėlo vandens šaltinių negyvenamoje aplinkoje: Visos trys kultūros turėjo įtaką miesto pradžiai. Atsiradusi apie 5000 m. pr. m. e., gyvenvietė 2900 m. pr. m. e. išaugo į miestą aplink įspūdingą plytinių šventyklų kompleksą, nedidelėje žemumoje, kurioje galėjo telktis vanduo. Tuomet jis užėmė 8-10 hа teritoriją. XXI a. pr. m. e. iškilus Ūrui (2100 pr. m. e.) ir dėl pablogėjusios geografinės padėties (nutolimas nuo kranto, pustomo smėlio kopų, druskingo vandens sluoksnio kilimas), miestas, buvęs jūrų uostas, patyrė nuosmukį. Apie 2500 m. pr. m. e. Eridu prarado ir politinę reikšmę, nors šumerai visada laikė jį dievo Enkio (akadai – dievo Ea) kulto centru. Miestui žlungant nebuvo baigtas statyti zikuratas (2047–2039 m. m. pr. m. e.). Ilgi apgyvendinto miesto gyvavimo periodai byloja apie vietinę šumerų civilizacijos kilmę. Nors politinėje istorijoje Eridu didelės reikšmės neturėjo, bet nenuginčijama jo dvasinė įtaka Mesopotamijos tautoms.
Archeologija
Senovės Eridu vietoje prie Tell Abu Shahrain 1855 m. archeologinius kasinėjimus vykdė John George Taylor, R. Campbell Thompson 1918 m., H.R. Hall 1919 m. 1946–1949 m. tyrimus atnaujino Irako paveldo direktoratas (Fuad Safar ir Seton Lloyd). Buvo prieita prie išvados, kad visi pietų miestai patyrė nuosmukį, perleisdami politinę iniciatyvą valdovams iš šiaurės, o apie 600 m. pr. m. e. Eridu buvo apleistas.
Tengri
Tengri – senovės klajoklių tengristų sudievintas dangus, dangaus dievas. Šį dievą garbino mongolų, tiurkų, šiongnų, šianbų, bolgarų ir hunų klajoklių gentys. Tengri „amžinojo dangaus“ dievo oficialus simbolis nežinomas, tačiau daugelis jį sieja su saule, „pasaulio medžiu“ ir baltąja žąsimi.
Šiongnų Tengri
Tengri šiongnų veikaluose buvo siejamas su Cheng Li.
Mongolų Tengri
Mongolai teigė, kad pagrindinės jų garbinamosios būtybės buvo „Dangaus tėvas“ (Tengri, Tenger Etseg) ir „Motina Žemė“ (Eje, Gazar Eej). Čingischanas kvietė garbinti Tengri, nors šis dievas ir buvo beasmenis begalinis dangaus skliautas, kuris turėjęs giminaičių (manoma du sūnūs).
Tengristai dar teigė, kad šamanas Geseris buvo dievo Tengri įsikūnijimas, kuris atvyko iš dangaus gelbėti paprastų žmonių. Jo garbei sukurtas istorinis epas „Karalius Geseris“.
Bolgarų Tengri
Pas bolgarus Tengri buvo vadinamas pagrindiniu „Dangaus dievu – tėvu“ Tangra. Jo vyriausieji šamanai buvo visi valdę chanai.
Tiurkų Tengri
thumb|rgiht|Tengri senovės [[Tiurkai|tiurkų rašte.]] Tengri („Mėlynojo dangaus dievas“) buvo svarbiausias tiurkų genties panteono dievas, kontroliuojantis visą visatą. Senovės tiurkų mitologijoje Tengri buvo vaizduojamas baltos spalvos žąsimi, kuri skraidė virš nesibaigiančios erdvės skliautu – laiku. Po šia erdve gyveno Ak Ana („Baltoji motina“), kuri vieną kartą pasikvietė Tengri ir jie kartu įkūrė pasaulį. Taip pat Ak Ana pagimdė Er Kishi, kuris siekė pasaulio gyventojus neigiamai suklaidinti. Tuo metu Tengri priėmė naująjį vardą (Tengri Ülgen) ir pasitraukė valdyti visatą iš dangaus.
Tradiciškai tiurkų protėviai buvo animistai ir gamtos garbintojai. Jie gerbė dangaus dievus ir gamtos jėgas. Jų tikėjimuose dangus buvo siejamas su Tengri.
Mahmud al-Kashgari teigė, kad Tengri vertė visiems augti ir klestėti, todėl tiurkų kalbose atsirado būdvardis tengri, kuris reiškė „dievišką“, „grandiozinį“. Manoma, kad šis žodis atsirado VI amžiuje pr. m. e.
Toks Tengri supratimas buvo ir tarp hunų genčių.
Įdomūs faktai
Tengri labai primena savo reikšme kinų terminą tian.
Tangros kalnai Livingstono saloje yra pavadinti Tengri dievo garbei kaip ir aukščiausia Kazachstano vieta Chan Tengris/
Nuorodos
Tengrismus
Botanica Lithuanica
„Botanica Lithuanica“ – Lietuvos mokslo žurnalas, einantis nuo 1995 m. Vilniuje.
Žurnalas
Leidžia Botanikos institutas. Per metus išeina vienas tomas anglų kalba, jį sudaro 4 kas ketvirtį išleidžiami numeriai, ir vienas priedas lietuvių kalba. Kartais išleidžiami teminiai priedai. Tiražas 300 egz.
Spausdinama bendrosios botanikos, botaninės įvairovės, augalų ir grybų sistematikos, cenologijos, geografijos, ekonominės botanikos, botaninės įvairovės apsaugos ir botanikos terminijos temomis. Redakcinę kolegiją sudaro Lietuvos ir užsienio šalių mokslininkai.
Vyr. redaktorius nuo 1995 m. Romas Pakalnis.
Kawasaki Frontale
„Kawasaki Frontale“ – Japonijos futbolo klubas iš Kavasakio.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1955 m. Tris kartus (2017, 2018 ir 2020 m.) tapo šalies čempionais. 2021 m. sausio 1 d. iškovojo ir Imperatoriaus taurę. Tai buvo pirmoji Imperatoriaus taurę per klubo gyvavimo istoriją.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 6 d.
Tran Dai Quang
Trần Đại Quang (1956 m. spalio 12 d. – 2018 m. rugsėjo 21 d.) – aštuntasis Vietnamo prezidentas ir politbiuro, valdančiosios Vietnamo komunistų partijos (VKP) vykdančiojo komiteto, narys. 2016 m. sausį Hanojuje vykusiame 11-ame komunistų partijos suvažiavime išrinktas svarbiausiu politbiuro, kuriame yra nuo 1996 m., nariu. Prezidentu išrinktas nacionalinės asamblėjos liepą vykusio balsavimo metu. 2011–2016 m. buvo visuomenės saugumo ministras.
1194 m. pr. m. e.
'''1194 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Nuorodos
1194 av. J.-C.
Ramygalos herbas
Ramygalos herbas – Ramygalos miesto heraldinis simbolis.
Istorija
Svarstant herbo idėjas, nutarta žaliame lauke, reiškiančiame puikią gamtą, pavaizduoti lietuvių ypač gerbiamą paukštį - gandrą.
Ramygalos miestas iki visuotinės melioracijos buvo apsuptas pelkių ir durpynų, kuriuose buvo gausu laukinės gyvūnijos, ypač gandrų, kurie Lietuvoje laikomi darnios šeimos, meilės gimtajam kraštui (kadangi gandrai sugrįžta kasmet) simboliu.
Ramygalos herbas LR prezidento dekretu patvirtintas 2003 m. sausio 13 d. Herbo etaloną sukūrė dailininkas Arvydas Každailis.
Jablonovka (Bartai)
Jablonovka (,, nuo 1930 m. Bartenhof, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Slavinsko kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Bartai prūsiškos kilmės. 1333 m. minimi Barten. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas, sujungtas su Raušininkais. 1947–2005 m. Borskojės apylinkės kaimas.
Lagranžo taškas
thumb|300px|Lagranžo taškai tarp Saulės ir Žemės Lagranžo taškai – padėtys tarp dviejų, vienas aplink kitą besisukančių kūnų (Žemės ir Mėnulio, Saulės ir Žemės), kuriuose trečiasis mažos masės objektas (tarkim, kosminis laivas) gali neribotą laiką išbūti nenaudojant jokių papildomų jėgų jo padėčiai stabilizuoti. Lagranžo taške abiejų kosminių kūnų gravitacijos jėgos kompensuojasi, todėl ten esančio objekto padėtis jų atžvilgiu nesikeičia.
Lagranžo taškus apie 1772 m. matematiškai atrado žymus italų kilmės prancūzų matematikas Joseph Louis Lagrange, nagrinėdamas apribotą trijų kūnų sąveikos uždavinį. „Apribotą“ šiuo atveju reiškia jog trečiojo kūno masė nepalyginamai daug mažesnė nei kitų dviejų.
Priklausomai nuo kūnų masių santykio, taškai L4 ir L5 gali būti ir stabilūs, nes juose pasireiškia stabilizuojantis Koriolio efektas. Jie stabilūs, jei didesniojo ir mažesniojo kūnų masių santykis (M1/M2) yra didesnis nei 24,96. Tai teisinga Saulės – Žemės, Žemės – Mėnulio poroms ir daugeliui kitų porų Saulės sistemoje. Žemės – Mėnulio L4 ir L5 taškuose yra dulkių debesys (Kordylewski debesys).
Žinoma pseudomokslinė teorija, jog taške L2 už Mėnulio yra Lilita. Į žemiau Mėnulio esantį tašką L1 kartais iškeliami dirbtiniai palydovai. Žemės – Saulės L1 taip pat naudojamas kaip ideali vieta Saulę stebinčioms observatorijoms. Saulės – Jupiterio L4 ir L5 taškuose skrieja vadinamoji Trojos asteroidų grupė. Saturno palydovai Tetija ir Dionė L4 ir L5 taškuose turi mažesnius palydovus Telestą bei Kalipsę ir Elenę bei Polideuką.
Neutrinas
Neutrinas (simbolis \nu\) – elementarioji dalelė, stabilus neutralus leptonas. Neutrino antidalelė yra antineutrinas.
Neutrino savybės
Neutrinas neturi krūvio, sukinys lygus 1/2. Standartinio modelio rėmuose neutrinai neturi masės. Tačiau neutrinų osciliacijų atradimas (elektroniniai, miuoniniai ir tau neutrinai gali virsti vienas kitu) verčia daryti prielaidą, kad neutrinų masė vis tik ne nulinė. Iš tiesioginių eksperimentų nustatyta, kad elektroninių neutrinų masė yra mažesnė už 2,2 eV (su 95% patikimumu). Šiuo metu manoma, kad tikroji elektroninių neutrinų masė yra tarp 0,1 eV ir 2,2 eV. Tai yra apie milijoną kartų mažiau už elektrono masę ir apie milijardą kartų mažiau už protono masę. Kitų dviejų neutrinų masės remiantis tiesioginiais eksperimentais žinomos dar netiksliau. Miuoninio neutrino masė yra mažesnė nei 170 keV, o tau neutrino masė tikrai mažesnė nei 18,2 MeV. Kosmologinė Didžiojo sprogimo hipotezė uždeda 50 eV viršutinę ribą suminei visų trijų rūšių neutrinų masei (jei ji būtų didesnė, Visata kolapsuotų). O iš reliktinio spinduliavimo ir Laimano miško analizės galima teigti, kad ši riba yra ne didesnė kaip 0,3 eV.
Šiuo metu yra žinomos trys neutrinų rūšys:
Kiekviena iš šių rūšių turi antidaleles. Neutrinas yra labai skvarbus ir beveik nesąveikauja su medžiaga. Elektroninio neutrino masė ypač maža. Neutrino masė svarbi aiškinant „trūkstamos masės“ problemą kosmologijoje, nes nepaisant mažos neutrinų masės jų koncentracija Visatoje yra pakankamai didelė, kad turėtų įtakos vidutiniam tankumui.
Žukų pagrindinė mokykla
Pagėgių savivaldybės Žukų pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pagėgių savivaldybėje, Žukuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 290695870. Steigėjas Pagėgių savivaldybės taryba.
Prie pat kelio į Tauragę, šalia naujojo mokyklos pastato, yra senosios mokyklos raudonų plytų pastatas. Manoma, kad jis buvo pastatytas tuoj po 1833 m., kai tik buvo įsteigta pati mokykla.
Istorija
Mokykla įkurta XIX a. 1-ojoje pusėje. 2008 m. rugsėjo 1 d. prijungta prie Vilkyškių vidurinės mokyklos.
Kriptokristalinis mineralas
Kriptokristalinis mineralas – mineralo (uolienos) struktūra, kai jį sudarantys kristalai yra tokie smulkūs, kad plonas jo plokšteles peršviečiant poliarizuota šviesa  ir žiūrint mikroskopu jie vos įžiūrimi.
Kriptokristalinių mineralų pavyzdžiai:
Bagdonai (Pilkalnio apskritis)
Bagdonai arba Šeikinas (, nuo 1938 m. birželio 6 d. Rodungen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės kaimas 33 km į pietryčius nuo Ragainės, prie kelio R 508 Krasnoznamenskas – Dobrovolskas, Įsruties dešiniajame krante.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Bagdonų kaimo bendruomenė 1927/1937 m. Vietovė pirmąkart pamineta 1610 m., bet galėjo būti įkurta žymiai anksčiau: 1524 m. minimas šaltyšius Bagdonas (Bocdan) iš Versmininkų, gavęs toje vietoje miško sklypą. Po 1709–1710 m. maro kaimas išliko lietuviškas, 1728 m. tarp valstiečių lažininkų šeimų minimos vien lietuviškos pavardės: Pelludzaties, Baltruschaties, Lehmertaties, Kuckaties, Uschkuries. 1785 m. Bagdonai buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 6 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1821 m. – kaimas su 64 gyventojais. 1854 m. kaime, vadintame Didžiaisiais Bagdonais, buvo 7 gyvenamieji pastatai ir 65 gyventojai, dvare, vadintame Mažaisiais Bagdonais, – 2 gyvenamieji pastatai ir 30 gyventojų, girininkijos sodyboje, vadintoje Naujaisiais Bagdonais – 1 gyvenamasis pastatas ir 12 gyventojų. Dvaras prijungtas prie kaimo 1857, o girininkijos sodyba – 1929 m. (kartu su Įsruties girininkijos sodyba).
Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Liepgalio valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. Kaimas buvo įsikūręs Šorelių girios properšoje, Įsruties dešinajame krante. Kaimo centre stovėjo dvaro sodyba, prie Pilkalnio–Lazdynų plento – užeigos namai. Paupyje ir paplentėje buvo įsikūrę smulkūs viensėdžiai, kiek atokiau nuo kaimo, miške prie upės – Bagdonų ir Įsruties girininkijos sodybos.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, kaimo gyventojai pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų po karo atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Kaimas sunyko, iki šių laikų išlikusios tik 2–3 sodybos prie R 508 kelio. Iki 2008 m. priklausė Krasnoznamensko rajono Chlebnikovo apylinkei.
1198 m. pr. m. e.
'''1198 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Bo
thumb|right|Žmogus su bo Bo – ilga lazda japonų kovos menuose, pagaminta iš kietos medienos (pvz., baltojo ąžuolo) strypo, paploninto į abu galus, arba bambuko. Kartais bo gali būti metalinis ar sutvirtintas metalu.
Konstrukcija
Viso ilgio bo vadinamas rokushakubō 'šešių pėdų bo', nes jos ilgis būna 6 pėdos (~1,82 m). Bo storis per vidurį būna apie 3 cm, o galuose – apie 2 cm. Toks storis leidžia tvirtai laikyti kartį blokuojant priešininko atakas. Bo skerspjūvis gali būti skirtingos formos: Bo savo sandara gali būti gana įvairūs – nuo sunkių iki lengvų, nuo stangrių iki lanksčių, nuo paprastos lazdos iki įmantriai išraižyto meno kūrinio.
Japonijoje kautynių kartimi bo menas vadinamas bōjutsu. Paprastai bo laikomas ties bo trečdalių ribomis. Kai bo laikomas horizontaliai, dešinės rankos delnas nukreiptas nuo kūno, o kairės – į kūną. Tokia laikysena leidžia išsyk pradėti sukti bo. Daugelis atakų kartimi bo yra tokios pačios, kaip ir kaunantis ietimi ar naginata.
Nuorodos
video:
Tiltiškės
Tiltiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Biržūnų, Gražutės regioniniame parke. Paminklas – vandens malūnas, kuriame įsteigtas energetikos muziejus – vienintelis Lietuvoje (eksponatai rinkti nuo 1956 m., muziejus atidarytas 1986 m.).
Istorija
Carmečiu buvo valsčiaus centras.
Dzotas
Dzotas (rus. дзот, sutrumpintas дерево-земляная огневая точка – 'medžio ir grunto ugnies taškas') – dengtas lauko įtvirtinimas, skirtas apsaugoti kulkosvaidininką ir sudaryti jam sąlygas šaudyti.
Kitas dzoto pavadinimas – dzosas (дерево-земляное огневое сооружение – 'medžio ir grunto ugnies statinys'). A. Smetonos „Karybos žodyne“ siūlomas dzoto pavadinimas dvigubų rastų ugniavietė nėra tinkamas, nes jų konstrukcija būdavo gana įvairi, perdengimas ne visada būdavo iš dvigubo rąstų sluoksnio.
Kartais dzotus vadina blindažais, tačiau tai skirtingi, nors panašūs statiniai. Blindažas visiškai slypi žemėje, skirtas kareiviams pasislėpti.
Dzotas, skirtingai negu blindažas, ne visas slypi žemėje. Į paviršių išeina ambrazūra, pro kurią šaudoma. Viduje nebūna šildymo, apšvietimo (kad nedemaskuoti). Būna stalas kulkosvaidžiui ir gali būti lentynos šoviniams sudėti. Dzotas skirtas tik kulkosvaidininkams. Ambrazūra leidžia šaudyti 40-45° sektoriuje. Vidinė ambrazūros anga 40×18 cm, išorinė – 130×55 cm. Ambrazūra gali būti uždaryta viršun pakeliamu skydu, ji kruopščiai maskuojama. Kartais virš ambrazūros įrengdavo priešgranatinį skydą ar tinklelį.
Butaforinis ginklas
Butaforinis ginklas – ginklas, skirtas naudoti vietoj kovinio ginklo teatre, kinematografe ir kitokiuose vizualiniuose menuose. Butaforiniai ginklai paprastai pasižymi išoriniu efektingumu, ypač žiūrint iš toliau. Jie paprastai gaminami iš prasto, bet pigaus metalo ar net medienos ar plastiko, dažyto taip, kad atrodytų kaip tikri koviniai.
Butaforiniai ginklai būna buki, todėl gana saugūs aktorių ar statistų rankose.
Dzotas
Dzoto sienas surenčia iš rąstų ar sijų, ne plonesnių kaip 12 cm. Perdengimą įrengia iš 2-3 sluoksnių rąstų, kuriuos apkasa ~70 cm storio grunto sluoksniu. Storesnis grunto sluoksnis nenaudojamas, kadangi grunto masė pernelyg apkrauna sienas, o pats kauburys pasidaro lengvai pastebimas.
Statant dzotą iškasa apie 20 kub.metrų grunto, sunaudoja apie 3 kub.metrus rąstų, pats statymas užima 85 val./žmogui.
Dzotus statydavo iš anksto rengiamose gynybos linijose arba antrose gynybos linijose. Statant kelis dzotus numatydavo jų sąveiką, kad vienas dzotas pridengtų kitą ir neliktų neapšaudomų zonų. Dzotą gindavo ir šalia jų įrengtose pozicijose įsitaisę automatininkai. Dzoto kulkosvaidis ugnį atidengdavo tik prireikus, kad neišduotų savo pozicijos.
Medeliukai
Medeliukai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Grinkiškio.
Šailendros
Šailendros ( – 'Kalnų valdovai') arba oficialiai Šailendraradžavamša ( – 'Šailendrų dinastija') – svarbi Indonezijos dinastija, iškilusi VIII a.
Šailendrų įrašai yra trijomis kalbomis: senąja malajų, senąją javiečių ir sanskritu.
Kilmė
Šailendros iškilo Centrinėje Javoje Kedu lygumoje. Be Javos kiti Šailendrų gimtinės kandidatai yra Sumatroje, Indijoje ir Kambodžoje.
Indija
thumb|300px|VIII a. [[Borobuduras|Borobuduro reljefas, vaizduojantis karalių ir karalienę su jų pavaldiniais, scena iš Šailendrų karališkųjų rūmų.]] Indijos mokslininkas Madžumdaras teigė, kad Šailendrų dinastija, valdžiusi Šrividžają ar Medango karalystę, kilo iš Kalingos Rytų Indijoje. Su tuo sutinka Nilakanta Sastri ir Moens, teigiantis, kad jie įsikūrė Palembange prieš atvykstant Dapunta Hyang. Šis su savo kariais išvijo Šailendras į Javą 683 m.
Kambodža
1934 m. prancūzų mokslininkas Coedes įžvelgė Šailendrų ryšį su Funano karalyste Kambodžoje, nes Funano karaliai naudojo panašius titulus, bet keletas Kambodžos specialistų su tuo nesutinka. Jie teigia, kad nėra įrodymų, kad Funane buvo naudojami Šailendrų titulai.
Java
Kita teorija teigia, kad Šailendros kilo iš Javos, o Sandžajų dinastija yra jos atšaka. Šri Sandžaja yra Šailendrų, valdžiusių šivaistų Mataramo karalystę, palikuonis. Šailendrų ryšiai su budizmu prasidėjo, kai atsivertė Panarabanas (ar Panangkaranas). Tą teoriją grindžią XVI a. dokumentas Carita Parahyangan, kuriame Šri Sandžaja įsakė sūnui atsiversti į budizmą, nes jų šivaistinio tikėjimo bijojo pavaldiniai ir troško tokios pacifistinės religijos kaip budizmas.
Jonas Matulevičius (1869)
Jonas Matulevičius (1869 m. Gulbiniškiai, Janavo valsčius, Marijampolės apskritis, Rusijos imperija – 1955 m.) – Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Liudvinavo pradžios mokykloje, ruošėsi mokslams Marijampolės gimnazijoje, tačiau tėvams išsikėlus į Balsupių kaimą (Šunskų valsčius) bei dėl finansų mokslų nebetęsė.
Gyveno ir ūkininkavo tėvų ūkyje, garsėjo kaip nagingas ūkininkas, pats gaminosi ūkio padargus, Marijampolės ūkio parodoje buvo pristatyta jo pagaminta linų brukamoji mašina.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje, priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai, LSLDP IR LVS blokui.
Bendradarbiavo žemės ūkio tematikai skirtoje periodikoje.
Kartu su knygnešiu Vincu Bielskumi Balsupių kaime pastatė pradžios mokyklą. Buvo įtrauktas į tremiamųjų sąrašus, bet 1941 m. birželį buvo perspėtas apie gresiantį trėmimą ir spėjo išsigelbėti. Antrosios sovietinės okupacijos metais taip pat persekiotas, kaskart būdavo perspėjamas apie gresiantį trėmimą, dalį laiko slapstėsi Kaune. Vėliau dėl senyvo amžiaus ir ligų jo persekiojimas buvo sustabdytas, mirė savo namuose.
Chrizoprazas
Chrizoprazas (iš 'auksas' +  'poras (daržovė)') – chalcedono atmaina, turinti nikelio priemaišų. Paprastai obuolių žalumo, bet gali būti ir tamsiai žalias. Priskiriamas pusbrangiams ir dirbinių akmenims.
Tamsieji chrizoprazo variantai dar vadinami prazais. Tačiau prazais vadina ir chlorito turinčius kvarcus, tad žodis prazas labiau reiškia mineralo spalvą, nei konkretų mineralą.
Chrizoprazas yra kriptokristalinis mineralas, tuo jis skiriasi nuo krištolo, ametisto, citrino ir kitų kristalinių kvarco atmainų, kurios yra skaidrios ir sudaro lengvai atpažįstamus šešiasienių prizmių kristalus. Kiti kriptokristalinių silicio dioksido mineralų šeimos nariai yra, pvz., agatas, karneolis, oniksas. Skirtingai nuo neskaidrių silicio dioksido mineralų chrizoprazas vertinamas dėl spalvos, o ne dėl rašto.
Skirtingai nuo smaragdų, kuriuos nuspalvina chromo priemaišos, chrizoprazas nuspalvintas menkų nikelio priemaišų. Kitas į chrizoprazą labai panašus mineralas yra chrominis chalcedonas, kuriam spalvą suteikia chromas, o ne nikelis.
Inavaširo ežeras
Inavaširo ežeras  – ketvirtas pagal dydį Japonijos ežeras. Telkšo Honšiū saloje, Fukušimos prefektūroje, į pietus nuo Bandajaus kalno, 514 m aukštyje virš jūros lygio. Pasižymi itin švariu vandeniu.
Chrizoprazas
Kaip ir kitos chlacedono atmainos chrizoprazo kietis yra 6-7 pagal Moso skalę. Skyla kriaukliškai kaip titnagas.
Susidarymas ir telkiniai
Chrizoprazai susidaro dūlint (lateritizuojantis) nikelingiems serpentinitams ar kitoms ultrabazinėms ofiolitinėms uolienoms. Australijos telkiniuose chrizoprazai aptinkami kaip gyslos ar gniutulai su rudu getitu ar kitais geležies oksidais.
Geriausiai žinomos chrizoprazų radavietės yra tokiose šalyse kaip Kvinslandas, Vakarų Australija, Vokietija, Lenkija, Rusija, Arizona, Kalifornija, Brazilija. Žemutinėje Silezijoje (Lenkija) esantys chrizoprazų telkiniai, manoma, yra didžiausi Europoje ir galbūt pasaulyje.
Juvelyrinės rūšys
Juvelyrikoje chrizoprazai pagal kokybę skirstomi į rūšis.
Juozapas Mironas
Juozapas Mironas (1865 m. – 1914 m. Valkininkuose) – kunigas, draudžiamos lietuviškos spaudos platintojas.
Biografija
Baigė Vilniaus kunigų seminariją, 1888 m. įšventintas kunigu ir paskirtas vikaru į Valkininkus. 1889 m. perkeltas vikaru į Adutiškį, 1890 m. paskirtas klebonu. 1896 m. perkeltas toms pat pareigoms eiti į Gelvonus, 1898 m. – į Lavoriškes, 1911 m. – į Užuguostį.
Sokiškiai
Sokiškiai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje. Yra Sokiškių piliakalnis, rytuose telkšo Samanis.
Auksavabaliai
Auksavabaliai (Cetoniidae) – įvairiaėdžių (Polyphaga) vabalų šeima (Seniau buvo laikomas plokštėtaūsių (Scarabaeidae) šeimos pošeimiu.)
Sokiškiai
Šaltiniai
thumb|left|240px|Sokiškių kapinės
Auksavabaliai
Lietuvoje žinoma apie 12 rūšių, iš jų dažniausios:
Į Lietuvos raudonąją knygą įrašytos šios rūšys:
Taip pat skaitykite
Lietuvoje gyvenantys auksavabaliai vabalai.
Gordijaus mazgas
thumb|right|300px|[[Aleksandras Didysis|Aleksandras Makedonietis perkerta Gordijaus mazgą. Jean-Simon Berthélemy (1743–1811) paveikslas]] Gordijaus mazgas – senovės graikų legenda susijusi su Aleksandru Makedoniečiu. Posakis dažnai naudojamas kaip metafora norint apibūdinti neišsprendžiamą, beviltišką problemą. „Perkirsti Gordijaus mazgą“ – reiškia surasti išeitį (dažnai drastišką) iš sudėtingos situacijos.
Pasiuntinystės laiškas
Pasiuntinystės laiškas – babtistų laikraštėlis, leistas 1903 m. spalio mėn. – 1910 m. kovo mėn. Tilžėje.
Gordijaus mazgas
Legenda
Senovės graikų padavimuose pasakojama, kad Gordijus buvo paprastas frygų žemdirbys. Vieną dieną jam beariant jaučiais žemę, ant jungo nutūpė erelis. Tai buvo ženklas, kad šio vyro laukia didi, karališka ateitis. Neilgai trukus frygiečiai neteko karaliaus. Orakulas jiems patarė karaliumi išrinkti tą, kurį pirmą sutiks važiuojantį vežėčiomis į Dzeuso šventyklą. Taip jau atsitiko, kad pirmasis keliu važiavo Gordijus. Tapęs valdovu, jis įkūrė sostinę Gordioną. Dzeuso garbei Gordijus paaukojo savo vežėčias, kurios taip pakeitė jo gyvenimą. Vežėčias patalpino Dzeusui skirtoje šventykloje. Prie vežimo grąžulo ypatingai sudėtingu mazgu buvo pririštas jungas, ant kurio kadaise tupėjo erelis. Legendos pasakoja, kad mazgas buvęs surištas iš laukinės vyšnios karnos ir niekas negalėjęs jame įžvelgti nei galo nei pradžios. Orakulai skelbė, kad tas, kuris sugebės atrišti šį mazgą, gavusį Gordijaus pavadinimą, valdys visą Aziją. 400 metų bandyta atrišti mazgą, tačiau įminti jo paslapties niekam nepavykę. Apie 350 metus prieš mūsų erą Aleksandras Makedonietis keliavo per Frygiją. Išgirdęs apie Gordijaus mazgą, jis, stebimas smalsios minios, irgi pabandė įminti šią mįslę. Tačiau ir jam nepasisekė. Tuomet, netekęs kantrybės, jis ištraukė kardą ir mazgą perkirto pusiau. Orakulų pranašystė išsipildė – Aleksandras Makedonietis tikrai tapo Azijos valdovu, tik neilgam. Daugelis žynių įžvelgė ryšį tarp trumpo Makedoniečio gyvenimo ir jo žaibiško „Gordijaus mazgo“ problemos sprendimo.
Legenda apie senį, plūgą ir erelį
Gyveno kartą vargingas žemdirbys, vardu Gordijas. Vieną dieną, kai jis arė savo lauką, atskrido erelis ir atsitūpė ant jungo, į kurį buvo įkinkytas plūgą tempiantis jautis. Išvydęs šventą Dzeuso paukštį Gordijas nustebo ir tuoj nuėjo pas vietos žynių šeimą, kad išsiaiškintų, ką šis pranašiškas ženklas reiškia. Priėjęs prie kaimo, jis pamatė iš šulinio vandenį semiančią merginą ir paklausė, ar ji nesanti viena iš pranašautojų. Ji patvirtino esanti žynė, o jis papasakojo, kas nutiko. Mergina liepė jam grįžti į tą pačią vietą ir atnešti Dzeusui auką. Gordijas buvo tik paprastas žemdirbys ir nieko neišmanė apie religines apeigas, todėl paprašė merginos eiti drauge su juo ir paaukoti auką: ši sutiko. Atlikusi aukojimo apeigas ji nusprendė pasilikti ir tapti Gordijaus žmona. Ilgainiui jie susilaukė sūnaus ir davė jam Mido vardą; užaugęs jis tapo gražiu vyru. Frigijos žemę tuo metu draskė kovos, bet senoji pranašystė bylojo, kad kartą pasirodys vyras su vežimu, tapsiantis karaliumi ir atnešiantis taiką. Vieną dieną pamatę jaunąjį Midą atvažiuojant savo tėvo vežimu, Frygijos gyventojai išsirinko jį karaliumi. Jis netrukus padarė galą visiems nesutarimams šalyje ir atsidėkodamas skyrė šeimos vežimą Dzeuso šventyklai, dievui už malonę.
Pasiuntinystės laiškas
Istorija
Redagavo Dovas Kalvaitis, Dovas Skėrys.
Gordijaus mazgas
Legenda apie senį, plūgą ir erelį
Legenda bylojo, kad tas, kuris sugebės atrišti vežimo jungo mazgą, taps visos Azijos valdovu.
Aleksandras Didysis girdėjo šią istoriją vaikystėje, sėdėdamas Aristoteliui prie kojų Mido soduose Makedonijoje. Pasak kito padavimo, Midas iš pradžių valdė Makedonijoje, o paskui nuvedė savo tautą į Aziją – šį padavimą pagrindžia faktas, kad frygų kalba buvo panašesnė į graikų negu į senąsias Mažosios Azijos kalbas.
333 m. pr. m. e. karinės kompanijos į Persiją metu, Aleksandras Didysis turbūt noriai pasinaudojo galimybe pamatyti garsųjį vežimą ir pamėginti atrišti mazgą. Jis buvo surištas iš grublėtos karnos, taip suraizgytos, kad nebuvo matyti jokio galo, nors ir kaip atidžiai Aleksandras nagrinėjo mazgą. Minia augo, ir karaliaus draugai ėmė jaudintis. Būtų atrodę nekaip, jeigu Aleksandras būtų išėjęs iš šventyklos neįveikęs užduoties, nors buvo akivaizdu, kad atrišti Gordijo mazgo neįmanoma.
Armėnijos futbolo varžybos 1995 m.
Armėnijos futbolo varžybos 1995 m.
Gordijaus mazgas
Legenda apie senį, plūgą ir erelį
Yra dvi tolesnių įvykių versijos. Pirmąją pateikė žygyje Aleksandrą lydėjęs biografas ir karininkas Aristobulas. Jis pasakoja, kad karalius atidžiai apžiūrėjo mazgą, ištraukė kuolelį, aplink kurį mazgas buvo surištas, o tada jį atmazgė.
Tačiau kitas padavimas, tikėtinesnis, žinant Aleksandro būdą, teigia, kad karalius neilgai galvojęs išsitraukė savo kardą ir perkirto mazgą perpus. Koks skirtumas, pasakė jis, ''kaip įveikti mazgą? ''
Ratavoriai
Ratavoriai (Dysderidae) – vorų (Araneae) šeima.
Gyvena po akmenimis, miško paklotėje, samanose, ant medžių kamienų, kartais pasitaiko ir namuose. Medžioja naktį. Gyvenamasis vamzdelis dažnai yra piltuvėlio formos, nuo kurio platėjančios dalies nusidriekia signaliniai siūlai. Kitas galas yra atviras. Gaudydamas grobį voras iššoka iš gyvenamojo vamzdelio, čiumpa auką cheliceromis ir akimirksniu atgal pasislepia.
Lietuvoje viena rūšis:
Negyvenama sala
thumb|250px|Negyvenama Bolivaro salelė ([[Kolumbija) Karibų jūroje]]
Negyvenama sala – sala, kurioje nėra nuolatinių gyventojų. Negyvenamomis salomis yra dauguma mažų tropinių salelių, kadangi ten trūksta gėlo vandens, maisto ir kitų resursų. Taip pat negyvenamų salų gausu poliarinėse srityse. Kartais negyvenamos būna ir didokos salos su pakankamai resursų, tačiau esančios atokiai nuo sausumos (pvz., Nepasiekiamoji sala). Kadangi negyvenamos salos dažnai būna mažai paveiktos žmogaus, jose kartais įkuriami draustiniai ar rezervatai.
Didžiausia pasaulyje negyvenama sala yra Devono sala (Kanada). Kitos žymesnės negyvenamos salos: Kermadeko salos, Naujojo Sibiro salos, Buvė, didelė dalis Kanados arktinio salyno salų, Klipertono sala, Navasos sala, Blasketo salos, Herdas ir Makdonaldas, didelė dalis Maldyvų salų, dalis Fynikso salų, dauguma San Chuano salų, Santa Lusijos sala, Surtsėjus, Teteparė, didelė dalis Alandų salų, dalis atolų Maršalų salose ir kt.
Negyvenamos salos dažnai vaizduojamos literatūroje ir kine kaip vieta, kur gyvena po laivų ar lėktuvų katastrofų išgyvenę žmonės (žymiausia tokių – „Robinzonas Kruzas“). Stereotipiškai tokios salos vaizduojamos esančios kažkur Okeanijoje. Dabar rengiami įvairūs realybės šou, kuomet dalyviai turi išgyventi įvairiose laukinėse salose. Negyvenamos salos taip pat dažnai siejamos su utopine vieta, rojumi.
Šilo miško ąžuolas
Šilo miško ąžuolas – išskirtinis ąžuolas, augantis Jonavos rajone, Žeimių seniūnijoje, Šilo miške. Teritorija priklauso Kėdainių miškų urėdijos Kėdainių girininkijai (277 kv., 3 skl.). Medis nutolęs nuo kelio ties Pauliukų kaimu į rytus apie 400 m (pusiaukelėje tarp Juškonių ir Šėtos). Ąžuolas auga Šilo miško pietiniame pakraštyje. Tarp plento ir miško plyti atviras dirbamas laukas, įsikūrusios dvi sodybos. Medis iš kitų greta augančių ąžuolų išsiskiria storesniu kamienu, be to, jis pažymėtas mėlyna juosta.
Šilo miško ąžuolas yra valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, paskelbtas saugomu Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 2016 m. vasario 8 d. įsakymu Nr. D1-88. miniatiūra|200px|left|Ąžuolas 2016 m. kovo mėn.
Kenoša
Kenoša – miestas JAV, Viskonsino valstijos pietryčiuose, prie Mičigano ežero. 2010 m. jame gyveno 99 218 žmonės. Miestas priklauso Čikagos–Gario aglomeracijai. Svarbus metalo apdirbimo, baldų, trikotažo, automobilių gamybos centras. Reikšmingas transporto centras. Veikia istorijos ir meno muziejai, Viskonsino-Parkside universitetas. Plėtojamas turizmas. Nuo 1927 m. veikia seniausias JAV velodromas.
Istorija
Kenoša miestas buvo įkurtas 1835 m. Netrukus tapo uostu prie Mičigano ežero ir Šv. Lauryno vandens kelio. Nuo 1902 m. iki 1988 m. buvo labai svarbiu JAV automobilių gamybos centru, kuriame kūrėsi įvairios šio verslo kompanijos, tarp jų American Motors, Hudson Commodore. Šiuo metu Kenošoje plėtojamos aukštosios technologijos, daug vietos gyventojų dirba Čikagoje.
Lietuviai
Kenošoje pirmieji lietuviai įsikūrė 1896 m. Po penkerių metų įkurta šv. Petro lietuvių parapija. Iki Pirmojo pasaulinio karo Kenošoje gyveno apie 300 lietuvių šeimų. Nuo 1927 m. parapijai vadovavo marijonai, joje veikė choras. Po Antrojo pasaulinio karo, 1949 m. į miestą atvyko nauja lietuvių pabėgėlių banga. 1960 m. mieste ir apylinkėse gyveno apie 1000 lietuvių šeimų, aktyviai veikė Amerikos lietuvių tarybos nariai, ateitininkai, lituanistinė mokykla. XX a. pabaigoje Kenošoje liko mažai lietuvių.
Pasiuntinystės laiškelis
miniatiūra|Leidinio „Pasiuntinystės laiškelis“ pirmasis numeris (1875 m.) Pasiuntinystės laiškelis arba bitelė ant pasiuntinystės lauko – evangelikų liuteronų leidinys, ėjęs 1875 m. Tilžėje, 1876–1903 m. Klaipėdoje, 1903–1906 m. Priekulėje.
Istorija
Spausdino religinius straipsnius, giesmes, aukojusiųjų misijų veiklai sąrašus.
Depeche Mode
Depeche Mode ( vert. „besikeičianti mada“) – britų muzikos grupė, susikūrusi XX amžiaus aštuntojo ir devintojo dešimtmečių sandūroje. Susikūrimo metu grupę sudarė šie atlikėjai: David Gahan (pagrindinis vokalas, dainų bei muzikos kūryba), Martin Lee Gore (klavišiniai, gitara, pritariamasis ir pagrindinis vokalas, dainų bei muzikos kūryba), Andrew Fletcher (klavišiniai) ir Vince Clarke (klavišiniai ir dainų bei muzikos kūryba). Netrukus po grupės įsikūrimo grupę palikusį Vince Clarke pakeitė Alan Wilder (klavišiniai, mušamieji, programavimas ir prodiusavimas, dainų bei muzikos kūryba, pritariamasis vokalas). Tokia grupės sudėtis egzistavo iki 1995 m., kai Alan Wilder pasitraukė iš grupės, ir Depeche Mode sudėtyje liko trys atlikėjai. Tokia grupės narių sudėtis išliko iki 2022 m., kuomet grupėje netikėtai įvyko skilimas - mirė Andrew Fletcher ir po to grupėje liko tik du nariai.
1977–1980: Ankstyvieji metai
Depeche Mode istorijos pradžia laikomi 1977 m., kai klavišininkas Vince Clarke ir Andrew Fletcher subūrė grupę pavadinimu „No Romance in China“. Panašiu metu Martin Lee Gore grojo grupėje „Norman and The Worms“. „No Romance in China“, ir „Norman and The Worms“ projektai buvo nesėkmingi, todėl 1979 m. šie trys atlikėjai susibūrė į grupę „The French Look“, kuri 1980 m. pakeitė pavadinimą ir tapo „Composition of Sound“. Tais pačiais metais prie jų prisijungė dainininkas Dave Gahan, kuris ir pasiūlė dabartinį grupės pavadinimą „Depeche Mode“.
1981–1984: Pirmieji albumai
Prisijungusi prie Daniel Miller nepriklausomos įrašų kompanijos „Mute Records“, grupė Depeche Mode debiutavo 1980-aisiais atlikdama dainą „Photographic“, o po jos kilo dainomis „New Life“ ir „Just Can’t Get Enough“. Pastaroji tapo aukščiausiu dešimtuko kūriniu Didžiojoje Britanijoje, o debiutinis albumas Speak & Spell jaunai grupei buvo itin sėkmingas ir susilaukė palankių įvertinimų.
1981 m., po albumą pristačiusio koncertinio turo, grupę paliko Vince Clarke, iki tol buvęs pagrindinis dainų žodžių bei muzikos autorius. Jo vaidmenį perėmė Martin Lee Gore, kuris ir pirmame albume prisidėjo prie Vince Clarke, parašydamas kelias dainas. Kitąmet grupė paskelbė ieškanti ketvirto nario, kuriuo tapo Alan Wilder. Jis neprisidėjo prie antrojo grupės albumo kūrimo, tačiau koncertavo su grupe koncertinio turo antrojoje pusėje. Vėliau Alan Wilder labai prisidėjo prie grupės muzikos stiliaus formavimo bei tobulinimo. Kai Martin Lee Gore tamsios sielos dvejonės ir manipuliacijos tapo populiarios, jų singlas „People Are People“, beje, išleistas atskiru EP, tapo labai populiarus abiejose Atlanto pusėse, o albumas Some Great Reward – perkamiausiu; tai pakreipė grupės kūrybą Industrial muzikinio stiliaus linkme.
1985–1990: Populiarumo viršūnės link
Nors devintojo dešimtmečio pabaigoje grupė ir turėjo gausybę gerbėjų, ji vis dar buvo laikoma pogrindžio fenomenu. Taip buvo iki pat 1990 m. pasirodžiusio albumo Violator, kuriame buvo pateikti aukščiausias populiariausių dainų dešimtukų vietas užkariavę kūriniai „Enjoy the Silence“ ir „Personal Jesus“. Pastarajam kūriniui įtakos turėjo Amerikos kantri muzika, jis buvo sensacingai reklamuojamas: dienraščiuose spausdinamų asmeninių skelbimų skiltyje pasirodė reklama „Your Own Personal Jesus“ (eilutė iš dainos teksto) ir kartu pateiktas telefono numeris. Paskambinus nurodytu telefono numeriu, ragelyje pasigirsdavo Depeche Mode dainos ištrauka. Firma Warner Bros. pardavė rekordinį šios 30 cm vinilinės plokštelės tiražą.
thumb|right|265px|Songs Of Faith And Devotion era (1993)
Paskutinio XX amžiaus dešimtmečio pradžioje, prasidėjus alternatyvios muzikos pakilimui, Depeche Mode tapo sėkmingiausiais šio judėjimo atstovais. 1993 m. pasirodęs jų albumas „Songs Of Faith And Devotion“ tapo perkamiausiu pasaulyje, iškarto debiutavęs Jungtinės Karalystės ir JAV populiariausių muzikos kūrinių sąrašų pirmose vietose.
1994–1996: Krizė
Būdama savo populiarumo viršūnėje, 1995 m. grupė ėmė irti. Iš grupės pasitraukė Alan Wilder, vėliau du kartus nesėkmingai bandė nusižudyti David Gahan. Pirmas bandymas įvyko 1995 rugpjūčio 17 d., o antrasis – ir kur kas rimtesnis – 1996 m. gegužės 28 d., po kurio David Gahan kelias minutes buvo ištiktas klinikinės mirties. Vėliau jis, siekdamas atsikratyti priklausomybės nuo narkotikų, devynis mėnesius gydėsi reabilitacijos klinikoje. Grupė turėjo padaryti dvejų metų pertrauką.
1997: Atgimimas ir „Ultra“
1997 m., po trejų metų pertraukos, grupė tęsė veiklą jau kaip 3 asmenų kolektyvas ir išleido albumą Ultra. Išleisti singlai „Barrel Of A Gun“, „It’s No Good“, „Home“ ir „Useless“.
2001: „Exciter“ – jautrioji „Depeche Mode“ pusė
2001 m. pasirodė albumas Exciter, o 2003 m. David Gahan ir Martin L. Gore išleido savo solinius albumus: atitinkamai Paper Monsters ir Counterfeit². Pastarasis – jau antrasis Martin L. Gore albumas. Pirmasis, 1989 m. išleistas Counterfeit – taip pat perdainuotų dainų albumas, kuriame Martin L. Gore atlieka savo jaunystės muzikinių stabų, tokių kaip Bob Dylan, „Nick Cave and The Bad Seeds“, Iggy Pop ir kitų, dainas. Išleidę albumus, abu atlikėjai surengė koncertines keliones. 2004 m. išleistas pirmasis Depeche Mode remiksų albumas „Remixes 81–04“.
2005–2006: „Playing The Angel“
2005 m. spalio 17 d. buvo išleistas albumas Playing The Angel. Jį kuriant prie Martin L. Gore prisidėjo ir David Gahan. Radijo klausytojai girdėjo naujojo albumo singlus „Precious“, „A Pain That I’m Used To“, „John the Revelator / Lilian“, „Suffer Well“ ir „Martyr“. Šios dainos albume nėra. 2006 m. grupė pakartotinai išleido grupės albumus, kuriuose buvo ne tik naujai atliekamos dainos, bet ir alternatyvios dainų versijos bei vaizdo medžiaga. Taip pat pasirodė koncertinio turo Touring The Angel: Live In Milan DVD bei geriausių kūrinių albumas The Best Of, Vol. 1.
2005 m. lapkričio 3 d. Floridoje grupė pradėjo koncertinę kelionę Touring The Angel. Lietuvoje Depeche Mode pasirodymas įvyko 2006 m. kovo 18 d. Siemens arenoje, Vilniuje.
2009–2010: „Sounds Of The Universe“
2008 m. viduryje žiniasklaidoje buvo paskelbta, jog grupė ketina pradėti naujo albumo kūrimą. Depeche Mode paskelbė koncertuosianti Lietuvoje 2008 m. gegužės 27 d. Žalgirio stadione.
2009 m. gegužę buvo paskelbta Sounds Of The Universe koncertinė kelionė „Tour of the Universe“. Šios koncertinės kelionės Europoje metu, remdama „Teenage Cancer Trust“ projektą, grupė koncertavo Londono Royal Albert Hall koncertų salėje. Kartu su grupe dainą „Somebody“ atliko buvęs grupės narys Alan Wilder. Tačiau po kelių koncertų koncertinė kelionė, o kartu ir koncertas Lietuvoje, buvo atšaukti dėl David Gahan ligos.
2010 m. Depeche Mode Vokietijos ECHO apdovanojimų ceremonijoje laimėjo geriausios tarptautinės rock-pop grupės apdovanojimą.
2011: Antrasis remiksų albumas
2011 m. birželio 6 d. Depeche Mode išleido antrąjį remiksuotų dainų albumą „Remixes 2: 81-11“. Prie šio projekto darbavosi Nick Rhodes iš „Duran Duran“, Vince Clarke, Mark Ronson, Andrew Wyatt iš „Miike Snow“, „Arcade Fire“, Aphex Twin, Alan Wilder, „Yeah Yeah Yeahs“ ir kitos grupės bei atlikėjai. 2011 m. gegužės 30 d. buvo išleistas „Personal Jesus 2011“. Skaitmeninis singlas Jungtinėje Karalystėje buvo išleistas 2011 m. balandžio 18 d., o JAV – viena diena vėliau.
2011 m. spalio mėn. grupės „U2“ 1991 m. albumo „Achtung Baby“ 20-osioms metinėms paminėti Depeche Mode britų žurnalo „Q“ specialaus leidimo albumui „AHK-toong BAY-bi Covered“ įrašė U2 dainą „So Cruel“.
2013: „Delta Machine“
Tryliktasis Depeche Mode studijinis albumas „Delta Machine“ buvo išleistas 2013 m. kovo 19 d.
Nagaoka
Nagaoka – miestas Japonijoje, centrinėje Nijigatos prefektūros dalyje. Įsikūręs į pietvakarius nuo Nijigatos, prie Japonijos jūros. Per miestą teka Šinano upė. Gyventojų 266 tūkst. (2020 m.).
Yra geležinkeliai ir plentai į Tokiją, Nijigatą, Džioecu. Vystoma tikslioji, mašinų, naftos ir chemijos pramonės. Veikia Nagaokos technikos universitetas (įkurtas 1976 m.).
Istorija
Tokugavos šiogūnatas 1616 m. Nagaokos feodalu paskyrė Naojori Hori, o šis netoli Šinano upės pastatė Nagaokos pilį, bet dėl to, kad vietovę dažnai užtvindydavo upė, nauja pilis buvo pastatyta dabartinės miesto traukinių stoties vietoje 1617 m.
Meidži restauracijos Bošino karo metu 1868 m. Nagaokos pajėgos, kurioms vadovavo generolas Tsuginosuke Kavai, sukilo prieš Meidži vyriausybę. Pajėgoms pralaimėjus, iš miesto liko griuvėsiai.
XX a. pradžioje atradus naftos telkinių, gyvenvietė ėmė plėstis. Nagaokos savivaldybė įkurta 1906 m. Antrojo pasaulinio karo pab. miestą bombardavo JAV B-29 bombonešiai, žuvo žmonių, didžioji dalis pastatų buvo sugriauta. Vėliau miestas atstatytas.
2004 m. Nagaoka nukentėjo nuo žemės drebėjimo.
1219 m. pr. m. e.
'''1219 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Baltarusijos herbas
Baltarusijos herbą sudaro Baltarusijos žalios spalvos sienų kontūrai baltame fone saulės spinduliuose virš Žemės rutulio. Herbo viršuje, virš kontūro, yra raudona penkiakampė žvaigždė. Herbą gaubia auksinių varpų vainikas, heraldinėje dešinėje pusėje perpintas dobilų, kairėje – linų žiedais. Varpos apvytos Baltarusijos vėliavos spalvų juosta, ant kurios apačioje aukso raidėmis parašyta „Рэспублiка Беларусь“ („Baltarusijos Respublika“).
Herbas patvirtintas 1995 m. liepos 7 d. po referendumo ir pakeitė iki tol galiojusį Vytį. Kiek vėliau, 2020 m., kilus diplomatiniam konfliktui su Rusija, herbas buvo modifikuotas, pasukant gaublį į vakarus ir pakeičiant teritorinių ribų spalvą į auksinę.
Ankstesni Baltarusijos herbai
Baltarusijos SSR herbą sudarė kūjis ir pjautuvas baltame fone, saulės spinduliuose virš Žemės rutulio. Herbo viršuje, virš kūjo ir pjautuvo buvo raudona penkiakampė žvaigždė. Herbą gaubė auksinių varpų vainikas, heraldinėje dešinėje pusėje perpintas dobilų, kairėje – linų žiedais. Varpos apvyniotos raudonomis juostomis su baltais užrašais ir „Visų šalių proletarai, vienykitės“ baltarusių („Пралетарыі ўсіх краін, яднайцеся!“) ir rusų („Пролетарии всех стран, соединяйтесь!“) kalbomis, apačioje užrašas „БССР“ (BSSR).
Baltarusijos herbą Vytį („Пагоня“), naudotą 1918 ir 1991–1995 m. sudarė baltas žirgas ir sidabrinis raitelis ant jo. Dešinėje rankoje raitelis laikė sidabrinį kalaviją, o kairėje – sidabrinį skydą su auksiniu dvigubu kryžiumi.
Ágætis Byrjun
"Ágætis Byrjun" ("Gera Pradžia") - 1999 m. išleistas antrasis islandų post roko grupės Sigur Rós studijinis albumas. Įrašuose dalyvavo Jón Þór Birgisson, Ágúst Ævar Gunnarsson, Georg Hólm, Kjartan „Kjarri“ Sveinsson. Tai grupę pasaulyje išgarsinęs albumas.
“Ágætis Byrjun” pavadinimas reiškia „Gera Pradžia“. Paskutiniai žodžiai visame albume, tutilinėje įrašo dainoje yra: "Sammála Um Flesta Hluti / við munum gera betur næst / þetta er ágætis byrjun" ("Visi sutarėm / kitą kartą padarysim geriau / tai yra gera pradžia"). Dainos žodžiai kalba apie pirmą užbaigto albumo “Von” perklausą po kurios grupė sutarė, kad kitas jų albumas bus geresnis.
"Ágætis Byrjun" grupei pelnė geriausio albumo prizą Islandijos muzikos apdovanojimuose ir 2001 m. Shortlist Music Prize.
Įrašymas ir pristatymas Islandijoje
1998 m. rugpjūtį Sigur Rós paskubomis pradėjo įrašinėti “Ágætis Byrjun”, kurio išleidimo data buvo nustatyta 1998 m. spaliui. Netrukus visi suvokė, kad jie nebus patenkinti per tokį trumpą laiką įrašyto albumo kokybe. Išleidimo data nukėlus į 1999 m. birželio 12 d., grupė gavo laiko įrašo išdirbimui. Darbai vyko ‘Sýrland’ ir ‘Núlist’ įrašų studijose. Styginių instrumentų aranžuotes kūrė pati grupė. Aranžuočių tobulinimui jie naudojo kompiuterines programas, iš kurių atispausdindavo natas muzikantams. Galutinis garso suvedimas prasidėjo 1999 m. balandį.