cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Japonijos ekspedicija į Antarktidą
thumb|250px|Ekspedicijos naudotas Kainan maru laivas. thumb|250px|Ekspedicijos vadovas Nobu Širasė. Japonijos ekspedicija į Antarktidą buvo 1910–1912 metais į Antarktidą išsiųsta ekspedicija, plaukusi Kainan maru  laivu ir vadovaujama leitenanto Nobu Širasės. Ekspedicija siekė išsilaipinti Roso jūros rytinėje pakrantėje ir pasiekti pietų ašigalį, tačiau pastarojo tikslo galiausiai neįgyvendino.
Pasiruošimas
Pasiruošimas išvykimui nesisekė sklandžiai, nes užtruko tinkamo laivo paieškos, radus mažesnį nei tikėtasi reikėjo iš naujo perplanuoti kelionės strategiją. Be to, Japonijos vyriausybė atsisakė remti ekspediciją, todėl ji buvo finansuojama išskirtinai privačių asmenų lėšomis.
Eiga
Pirmasis bandymas pasiekti Antarktidą vyko 1911 m. pradžioje, tačiau ledkalniams apgadinus laivą teko apsisukti atgal ir gegužės 1 d. sugrįžti į Sidnėjaus uostą. 1911 m. lapkričio 19 d. vėl buvo išplaukta į pietus. Pavykus praplaukti pro ledą, 1912 m. sausio 16 d. buvo išsilaipinta Banginių įlankoje, kur tuo metu taip pat sugrįžtančio Roaldo Amundseno laukė norvegų laivas Fram. Dalis ekspedicijos su kinkomų šunų traukiamomis rogėmis patraukė į žemyno gilumą ir nukeliavę beveik 250 km grįžo atgal, o kita grupės dalis liko laive ir išžvalgė pakrantę.
Rezultatai
Nors ekspedicija taip ir neįgyvendino tikslo pasiekti pietų ašigalį, jos nariai išžvalgė dalį Antarktidos ir į Japoniją pargabeno rastų uolienų pavyzdžių. Leitenanto Nobu Širasės iniciatyva išžvalgyta teritorija buvo paskelbta priklausanti Japonijai ir pavadinta Jamato Jukihara vardu.
Ekspedicija baigėsi Kainan maru prisišvartavus Tokijo įlankoje 1912 m. birželio 20 d.
Orojus
Orojus – upelis Kėdainių rajone, Truskavos seniūnijos centrinėje dalyje; Ratlanksčio kairysis intakas (Linkavos baseinas). Prasideda Laukagalio pelkės šiauriniame pakraštyje. Teka į šiaurės rytus Laukagalio miško pakraščiu, toliau – laukais. Įteka į Ratlankstį keli šimtai metrų nuo jo žiočių, šalia Ratlanksčio kaimo.
Visa vaga sureguliuota. Į rytus nuo Orojaus upės yra Šukionių piliakalnis.
Upėvardis siejamas su baltiška šaknimi *ār-, reiškiančia „erdves, platybes, laukus“ (plg. oras ir  – „ariamas laukas“). Galbūt šios šaknies vediniais žymėti toli, atokiuose laukuose buvę vandenys.
Urmija (miestas)
Urmija − miestas šiaurės vakarų Irane, į vakarus nuo Urmijos ežero, Vakarų Azerbaidžano provincijos sostinė; netoli Turkijos ir Irako pasienio.
Miestas buvo įkurtas kaip urartų gyvenvietė prie to paties pavadinimo ežero.
Urmija yra vienas iš nedaugelio miestų, kuriame asirų bendruomenė išgyveno iki XXI a. Asirų bažnyčia (Mart Maryam) yra seniausias pastatas visame regione. Ji galėjo būti pastatyta V ar VI a.
Urmijos miestas yra derlingo žemės ūkio regione, kuriame auginami vaisiai, tabakas. Mieste išplėtoti kilimų audimo, odos, medžių dirbinių amatai. Daugiau kaip 90 % gyventojų sudaro azerbaidžaniečiai. Tačiau yra ir kurdų, armėnų, asirų bendruomenės. Urmija yra viena didžiausių krikščionių bendruomenių Irane.
Kai kurie istorikai mano, kad Urmija buvo Zaratustros gimtinė.
Rusnė (upė)
Rusnė  – upė, Nemuno deltos šaka. Prasideda Pagėgių savivaldybėje, 10 km nuo Panemunės gyvenvietės, kur Nemunas šakojasi į Rusnę ir Giliją. Rusnė teka šiaurės vakarų kryptimi, tarp Šilininkų ir Girininkų, Juknaičių seniūnija, daro vingį į pietvakarius. Upės viduriu eina Lietuvos ir Rusijos (Kaliningrado sritis) valstybės siena. Prieš Rusnės miestelį skalauja vieną didesnių Ragininkų salą, toliau šakojasi į Atmatą (dešinioji šaka) ir Skirvytę. Rusnei tenka 82 % Nemuno debito, ji laikoma Nemuno tąsa.
Rusnės upės vagos vidutinis plotis apie 200 m, didžiausias – 500 m (ties Paleičiais), vidutinis gylis 3 m, didžiausias – 7,9 m, srovės vidutinis greitis 0,6 m/s, potvynių metu – 1,0 m/s, vidutinis nuolydis 8 cm/km.
Vandens lygis Rusnės upėje priklauso nuo kritulių gausumo, ledų sangrūdų (dažniausiai jos susidaro Gilijoje ir ties Gėgės žiotimis prie Karceviškių, Juknaičių seniūnija), Kuršių marių patvankos. Pavasario potvynio metu vanduo aukštutinėje Rusnės dalyje pakyla 6-6,5 m, žemutinėje – apie 3 m aukščiau vasaros vandens lygio. Upė dešiniajame krante išsilieja į plotį nuo 0,5 km ties Galzdonais, iki 6 km ties Šilgaliais, apsemdama 1–2 m vandens sluoksniu. Čia esantys polderiai apsaugo laukus tik nuo vasaros poplūdžio. Visą jos kairįjį krantą nuo potvynių saugo aukštas pylimas.
Rusnės upėje per metus nusėda daug sąnašų, kurios šalinamos žemsemėmis. Lazdėnuose ir Šilininkuose nuo seno veikia vandens matavimo postai.
Rusnė – žuvinga. Joje plaukioja starkiai, karšiai, žiobriai, stintos, vėgėlės, šamai, lašišos, lydekos, ešeriai ir kt. Mėgėjiškai žvejybai reikalinga licencija ir asmens tapatybę liudijantis dokumentas.
Navigacijos sezonas per metus trunka 230 dienų. Norint plaukti nuosavu savaeigiu transportu reikia turėti pasienio ir aplinkosaugos institucijų leidimus bei asmens tapatybę liudijantį dokumentą. Intakai:
Pavadinimo kilmė
Upėvardį bandoma kildinti iš žodžio rusnoti („lėtai tekėti, sruventi“).
Legenda
Pasakojama, kad kadaise Rusnė buvo mylimiausia Nemuno dukra. Bet ją įsimylėjo Bangpūčio sūnus Vakaris. Vieną tylų vakarą jis atskriejo prie Nemuno ir ėmė pasakoti apie savo meilę jo dukrai, prašė jos rankos. Tačiau Nemunas tylėjo – jį apėmė gėla vien pamanius, kad teks skirtis su mylima dukrele. Tada pirmą audringą naktį Vakaris slapta išsivežė Rusnę į savo tėvo Bangpūčio namus. Nemunas ilgai neatleido Vakariui, pyko ir ant dukters. Tačiau tik sulaukęs anūkų – Atmatos, Skirvytės, Pakalnės, Vorusnės, Vytinės – vėl nušvito džiaugsmu. Taip aiškinami Nemuno deltos upelių vardai.
Turmanto apylinkė
Turmanto apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Smalvų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Zarasų rajonui. 1954 m. prie jos prijungta dalis Stačiūnų apylinkės, o dalis Turmanto apylinkės prijungta prie Tilžės apylinkės. 1962 m. birželio 9 d. Turmanto apylinkė panaikinta, jos teritorija prijungta prie Zatokų apylinkės (didžioji dalis) ir Tilžės apylinkės. Apylinkė atkurta 1988 m. birželio 22 d. iš buvusių Kimbartiškės apylinkės ir Smalvų apylinkės.
Malešių Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija
'''Malešės Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija''' - viena iš Bielsk Podlasko stačiatikių dekanato parapijų, Malešės kaime. Parapija įkurta apie 1727 metus.
Bolivijos departamentai
Departamentas – stambiausias Bolivijos administracijos vienetas.
Šalies teritorija suskirstyta į 9 departamentus, kurie savo ruožtu yra skirstomi į provincijas, provincijos – į savivaldybes, pastarosios – į kantonus.
Departamentą valdo prefektas, kurį skiria ir atleidžia prezidentas.
Geltonieji gėrimai
Geltonieji gėrimai (kin. 黃酒 huángjiǔ) – kiniškas terminas, apibūdinantis Tolimuosiuose Rytuose, ypač Kinijoje, gaminamus alkoholinius fermentuotus gėrimus, priešingas baltiesiems gėrimams, gaminamiems distiliacijos būdu. Geltoniesiems gėrimams priskiriama daug įvairių rūšių. Visose yra palyginti nedaug alkoholio (iki 20 %). Šiai kategorijai priskirtina ir gerai visiems žinoma japoniška sakė.
Gamyba
Dažniausiai gamyboje naudojami glitieji ryžiai, tačiau Pekino virtuvėje naudojami ir kiti javai (soros, šerytės), o kai kur – paprastieji ryžiai. Ryžiai yra verdami ir maišomi su raugu. Būdas, kai maišoma su šiltais ryžiais, vadinamas 燙飯 tàngfàn, o kai su šaltais – 凉飯 liángfàn.
Geltoniesiems gėrimams naudojamas raugas gali būti 3 rūšių:
Iš pradžių raugas yra dedamas į nedidelę dalį ryžių. Tokiu būdu pagaminamas 酒母 jiǔmǔ. Vėliau, pasiekęs nedidelį alkoholio laipsnį, jis maišomas su likusiais ryžiais, kur fermentacija vyksta toliau. Šitoks jiǔmǔ gali būti vartojamas ir kaip saldus gėrimas. Garsiausias jų – japoniška amazake.
Pasibaigus fermentacijai, gėrimai košiami, pasterizuojami ir išpilstomi.
Azijoje
Pats standartiškiausias toks gėrimas Kinijoje vadinamas tiesiog 米酒 mǐjiǔ. Šviesus ir skaidrus gėrimas vadinamas 清酒 qīngjiǔ, o ilgai brandintas gėrimas, dažnai pasižymintis ir tamsia spalva, yra vadinamas 老酒 lǎojiǔ, t. y. senuoju. Dar keletas svarbių pavadinimų:
Japonijoje dažniausiai gaminamas tokio tipo gėrimas yra sakė, kurią galima priskirti sausų gėrimų rūšiai. Tačiau yra ir saldi rūšis – mirin, naudojama kaip vienas svarbesnių prieskonių patiekalams gaminti. Mirin, sumaišyta su specialiais prieskoniais, geriama ir per Naujuosius metus, įeina į Oseči-riori sudėtį. Tokiu atveju ji vadinama otoso. Korėjoje tokia gėrimų rūšis vadinama 약주 yakju, t. y. vaistinis gėrimas. Vienas svarbiausių jo porūšių yra skaidrusis gėrimas 청주 cheongju, labai primenantis japonišką sakę.
Stultiškiai
Stultiškiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, šalia kelio Upytė–Ramygala. Išlikęs vėjo malūnas, pastatytas 1880 m. Dabar jame įrengta linų muziejaus ekspozicija (linininkystės muziejus). Šiauriniu kaimo pakraščiu prateka Deičiupis, rytuose matosi Gėlainių miškas.
Raudondvaris
Raudondvaris – kaimas Kauno rajone, abipus kelio, šalia Nemuno ir Nevėžio santakos, aukštutinėje Nevėžio terasoje (dešiniajame krante). Seniūnijos centras. Stovi Raudondvario Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia (pastatyta 1938 m., daug sakralinio meno kūrinių), yra Raudondvario kapinės, pilies-dvaro architektūros ansamblis. Veikia Raudondvario gimnazija, Anelės ir Augustino Kriauzų pradinė mokykla-darželis, Garliavos meno mokyklos skyrius, vaikų darželis „Riešutėlis“, yra kultūros centras (pastatytas 1970 m., yra 320 vietų salė, teatrinė scena, kino įranga), biblioteka (nuo 1940 m.), ambulatorija, paštas (LT-54001), banko poskyris. Čia stovi paminklas kompozitoriui Juozui Naujaliui (pastatytas 1994 m.), veikia Juozo Naujalio memorialinis muziejus. Raudondvaryje aktyvi choreografinė, dramos, vokalinė muzikos veikla.
Senoji Raudondvario dalis yra pakalnėje (dabartinis gyvenvietės centras išsidėstęs ant kalno) ir vadinasi Šiaudine. Čia yra rezistentų kapinaitės. Nuo Raudondvario į rytus akmeniniu grindiniu galima nueiti link buvusio senojo Raudondvario kelio tilto per Nevėžį, pastatyto 1930–1931. Netoliese įsikūręs Raudondvario medelynas.
miniatiūra|left|Akmeninis grindinys
Etimologija
Pirmieji rašytiniai šaltiniai XVI a. mini gyvenvietę, vadinamą Naujuoju Aukštadvariu arba Aukštuoju Dvaru, nuo XVII a. pradžios šnekamojoje kalboje pervadintą Aukštutiniu Raudondvariu, nuo XVII a. vidurio – Aukštuoju Raudondvariu, kol galiausiai susiformavo dabartinis miestelio pavadinimas – Raudondvaris. Tokį pavadinimą nulėmė raudonų plytų pilis, pastatyta XVII a. Simonas Stanevičius taip ir mini gyvenvietę:
Istorija
Tai viena seniausių Kauno rajono gyvenviečių. XIV a. tai buvo kovų su kryžiuočiais vieta, Nevėžio žiotyse buvo Virgalės (Vyrgalės) sala, kurioje stovėjo Vyrgalės pilis, bet ją sunaikino kryžiuočiai, o salą ilgainiui užliejo vanduo. Istorikai romantikai spėjo, kad XV a. pr. ant kalno Vokiečių Ordinas pastatė Kenigsburgo pilį. Dabartinio žemutinio Raudondvario vietoje buvo Perevoznikų kaimelis (vėliau pavadintas Solomenka), veikė keltas per Nevėžį (iki 1931 m.).
Kaip didikų rezidencija Raudondvaris minimas nuo 1615 m., kai čia buvo pastatyti dvaro rūmai. 1819 m. dvarą įsigijo Tiškevičiai, kurie suremontavo dvaro rūmus, pastatydino papildomų pastatų (oranžeriją, svirnus, arklides ir kt.), įrengė parką. Per 1654–1667 m. Lenkijos ir Lietuvos Valstybės–Rusijos karą 1659 m. dvarą nuniokojo Rusijos kariuomenė. 1856 m. pastatyta pirmoji Raudondvario bažnyčia. XIX a. Raudondvaris – kaimas Kauno apskrityje.
Nuo XX a. pradžios iki 1950 m. Raudondvaris buvo valsčiaus centras. 1909–1914 m. veikė Blaivybės draugijos skyrius. 1915 m. bažnyčią kariniais sumetimais sugriovė carinė kariuomenė. XX a. 3–4 dešimtmečiuose miestelyje buvo skalbimo priemonių gamykla, malūnas su lentpjūve, kelios parduotuvės, našlaičių prieglauda, vaistinė, medelynas (nuo 1930 m.). 1931 m. pastatytas tiltas per Nevėžį (per karą sugriautas, 1951 m. pastatytas naujas kitoje vietoje).
1956 m. įkurtas Žemės ūkio mechanizavimo ir elektrifikavimo mokslinio tyrimo institutas (dabar priklauso LŽŪU), 1966 m. prijungta Šiaudinė. Sovietmečiu veikė tekstilės ir galanterijos įmonė, miškų ūkio medelynas, restauruota Raudondvario pilis.
2007 m. patvirtintas Raudondvario herbas.
Žymūs žmonės
thumb|J. Naujalio muziejus Raudondvario pilyje
Atminimo laukas
Istorija
1995 m. Atminimo parko žemumoje, prie Panerių gatvės kelio, tremtinė Aldona Rutkauskienė pradėjo vežti akmenis, kasti drenažą. Po kelių mėnesių pradėjo ryškėti Šaulių kryžiaus kontūrai iš akmenų.
Belaito rajonas
thumb|240pc|Belaito rajono mukimai Belaito rajonas (MS Daerah Belait) – vienas iš keturių Brunėjaus valstybės rajonų. Yra šalies vakaruose; tai didžiausias Brunėjaus rajonas. Iš vakarų ir pietų ribojasi su Malaizija (Saravaku), rytuose – su Tutongo rajonu, iš šiaurės skalauja Pietų Kinijos jūra. Administracinis centras – Kvala Belaitas.
Geografija
Rajonas užima beveik pusę Brunėjaus teritorijos. Didesnę jo dalį užima Borneo tropinės džiunglės, šlapynės. Rajonu teka ilgiausia šalies upė Belaitas su savo intakais.
Gyventojai
Rajone gyvena >60 tūkst. gyventojų. Dauguma jų susitelkę Kvala Belaito ir Serijos miestuose. Vietiniai gyventojai yra belaitai ir kiti malajai, miestuose nemažai kinų, indų, filipiniečių, džiunglėse yra ibanų, penanų. Tikinčiųjų dauguma – musulmonai.
Administracinis suskirstymas
Belaito rajonas padalintas į 8 mukimus:
Jogailėnai
Jogailėnai arba Dzeržinskojė (, nuo 1938 m. birželio 3 d. Jürgendorf, nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gavrilovo kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Oziorsko rajono, 1947– 1993 m. Gavrilovo apylinkės kaimas.
Arvydas Mišeikis
Arvydas Mišeikis (1987 m. rugsėjo 17 d. Šiauliuose) – Lietuvos tinklininkas.
Teisininkas
thumb|200px|left|[[Notaras (apie 1830 m.)]] thumb|[[Advokatas (britų baristeris) teismo proceso metu, 1883 m.]] thumb|left|200px|Anglų advokatas su mantija (apie 1900 m.) Teisininkas – teisės specialistas, teisės normų žinovas. Teisininkas – nebūtinai teisės „taikytojas“, bet gali būti ir, pvz., teisės pedagogas, tyrėjas (teisėtyrininkas), teoretikas (pvz., teisės filosofas), specifinės teisinės srities publikacijų autorius moksliniuose ar kitokiuose leidiniuose.
Pagal veiklos sritis gali būti viešojo administravimo, verslo teisininkas, korporacijos teisininkas (juristas, juriskonsultas, sindikas).
Teisės studijos
Teisininku tampama įgijus formalųjį išsilavinimą (teisės studijos arba savarankiškai studijuojant teisę).
Klasikinės profesijos
thumb|Teisiamasis ir [[teisėjas]] Išskiriamos trys klasikinės (seniausios) teisininko profesijos: teisėjo, prokuroro ir advokato. Greta jų vėliau išskiriama ir notaro („teisės raštininko“).
Kitos profesijos – antstolis, juriskonsultas, teisės patarėjas, laisvai samdomas teisininkas, privatus detektyvas, teisininko padėjėjas etc.
Klasikines profesijas reguliuoja nacionalinė teisė. Ji įtvirtina formaliojo išsilavinimo bei praktikos reikalavimus, egzaminus, jų tvarką bei netgi turinį. Konkrečios teisinės pareigybės gali būti įtvirtinamos oficialiai priimant specialų teisės aktą. Lietuvoje teisines pareigybes įvardija specialus LRV nutarimas.
Teisininko padėjėjas
Tai gali būti teisėjo, advokato, antstolio, notaro padėjėjas etc.
Liudvikas XV
Liudvikas XV (, 1710 m. vasario 15 d. – 1774 m. gegužės 10 d.), žinomas kaip Liudvikas Mylimasis − Prancūzijos ir Navaros karalius iš Burbonų dinastijos, valdęs nuo 1715 m. rugsėjo 1 d. iki mirties. Liudviko XIV provaikaitis, jo vaikaičio Burgundijos kunigaikščio Liudviko sūnus. Karaliumi tapo penkerių metų, 1715–1723 m. už jį valdė regentas Pilypas II Orleanietis, 1726–1743 m. – Prancūzijos ministras pirmininkas, buvęs Liudviko auklėtojas, kardinolas Andrė Herkulis de Fleri. Po jo mirties Liudvikas XV neskyrė ministro pirmininko ir įsigalėjo absoliutinė karaliaus valdžią.
Liuviko XV 59 metus (1715–1774) trukęs viešpatavimas buvo antras ilgiausias Prancūzijos istorijoje, pralenktas tik Liudviko pirmtako.
Regentystė ir ankstyvasis valdymas
kairėje|miniatiūra|264x264px|Devynerių metų Liudvikas XV. Regento užsakytas portretas, 1719 m. (Žanas Rankas) Liudvikas XV gimė 1710 m. vasario 15 d. Versalio rūmuose. Buvo Liudviko XIV provaikaitis ir Burgundijos kunigaikščio, „Mažojo Dofino“, ir jo žmonos Marijos Adelaidės Savojietės sūnus. 1712 m. mirus abiem jo tėvams ir vieninteliam išgyvenusiam broliui, penkerių metų Liudvikas po Liudviko XIV mirties 1715 m. vasario 1 d. tapo karaliumi. Iki pilnametystės (13 metų) jo vardu valdė regentas Pilypas II Orleanietis – Liudviko XV pirmtako Liudviko XIV sūnėnas. Liudvikas XV Reimso katedroje karūnuotas 1722 m. spalio 25 d. Netrukus, 1723 m. vasario 16 d., teisingumo patalo ceremonijos metu Paryžiaus parlamente karalius paskelbtas pilnamečiu. 1726 m., sekdamas savo pirmtako pavyzdžiu, panaikino pirmojo ministro pareigybę, bet valdžia vis vien atiteko jo auklėtojui Andrė Herkuliui de Fleri, valdžiusiam iki pat mirties 1743 m. Fleri vykdė taikią užsienio politiką: išvengta didesnių karų, išskyrus dėl Liudviko XV uošvio Stanislovo Leščinskio pretenzijų į Abiejų Tautų Respublikos sostą kilusio 1733–1738 m. ATR įpėdinystės karo. Po jo Leščinskiui atiteko Prancūzijai jau ilgai grėsmę kėlusi Lotaringijos kunigaikštystė. Mirus Stanislovui Leščinskiui Lotaringija prijungta prie Prancūzijos ir pertvarkyta į generalitetą, prižiūrimą karaliaus intendanto.
Austrijos įpėdinystės karas
kairėje|miniatiūra|210x210px|Europa prieš [[Austrijos įpėdinystės karas|Austrijos įpėdinystės karą 1740 m.]] 1740 m. spalio 29 d. pasiuntinys Liudvikui XV, medžiojusiam Fontenblo, pranešė apie Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Karolio VI mirtį ir numatomą jo dukters Marijos Teresės įpėdinystę. Dvi dienas mąstęs karalius nusprendė nesikišti, nebent būtų nuspręsta išrinkti protestantą. 1738 m. Prancūzija sutiko palaikyti Bavarijos kurfiursto Karolio VII pretenziją į imperatoriaus sostą, nors 1735 m. buvo pripažinusi Pragmatinę sankciją, sostą užtikrinusią Marijai Teresei. Netrukus kilo Austrijos įpėdinystės karas, trukęs 1740–1748 m. Karą pabaigusia Acheno taika patvirtinta Pragmatinė sankcija ir pripažinta Marijos Teresės teisė į imperijos sostą.
Vėlesnis gyvenimas
kairėje|miniatiūra|252x252px|Liudviko XV portretas, 1748 m. (Morisas Kantenas de La Turas) 1743 m. sausį mirus Andrė Herkuliui de Fleri, karaliaus karo ministras jam parodė Liudviko XIV vaikaičiui Pilypui V rašytą laišką, kuriame šis jį skatino „nesileisti valdomam kitų, klausyti savo Tarybos, tačiau spręsti pačiam“. Paklausęs pirmtako patarimo, Liudvikas ėmė valdyti asmeniškai.
Nors Liudvikas XV iš pradžių buvo atsidavęs savo žmonai, ji buvo neenerginga, nuolatos nėščia ir išvarginta motinystės, todėl karaliaus ėmė nebetenkinti. Nuo 1732 m. jis santykiavo su įvairiomis meilužėmis. Iš jų svarbiausia buvo Madam de Pompadur (tikras vardas Žana Antuanetė Puason), Versalyje gyvenusi nuo 1745 iki savo mirties 1764 m. Ji turėjo didelę įtaką tiek politikoje, tiek menuose. Liudvikui valdant Prancūzijos architektūroje, dailėje vyravo karaliaus garbei pavadintas „Liudviko XV stilius“.
Liudviko XV laikais klestėjo įvairios intrigos, karaliaus naudotos valdyti užsienio politiką – apie 1748 m. buvo įsteigta vadinamoji „Karaliaus paslapties“ (le Secret du roi) privačių diplomatinių ryšių sistema. Jo neveiksmingas valdymas sumenkino karaliaus galią ir paskatino Didžiosios Prancūzijos revoliucijos pradžią.
Septynerių metų karas
miniatiūra|266x266px|Liudviko XV meilužė Madam de Pompadur, 1756 m. ([[Fransua Bušė)]]Po Austrijos įpėdinystės karo Acheno sutartimi įtvirtinta taika truko vos septynerius metus: (teisingai) manydamas, kad Prūsijos karalystę pulti ketina Austrija ir Rusija, karą 1756 m. rugpjūčio 29 d. peržengęs Saksonijos sieną pradėjo Frydrichas II, taip pat manęs, jog prie priešų prisidėti ketina Saksonija ir Prancūzija. Prūsijos sustiprėjimo išsigandusios į karą Austrijos pusėje stojo Prancūzija, vėliau Rusija ir Švedija. Iš pradžių karas buvo nepalankus Prūsijai, bet 1762 m. mirus Rusijos imperatorei Jelizavetai į sostą atėjęs Petras III pasitraukė iš karo ir palengvino Prūsijos padėtį. Jį nuvertusi Jekaterina II laikėsi neutraliteto. Prancūzija su Didžiąja Britanija taip pat kariavo kolonijose Šiaurės Amerikoje, kurių didžiąją dalį po karo Prancūzija prarado. 1763 m. vasario 10 d. šiedvi šalys pasirašė Paryžiaus taiką. Taika tarp Prūsijos, Austrijos ir Saksonijos buvo paskelbta Hubertusburgo sutartimi (1763 m. vasario 15 d.). Karą pabaigusios sutartys numatė taiką status quo ante bellum sąlygomis ir nenulėmė jokių teritorinių pokyčių Europoje.
Mirtis
1774 m. balandžio 26 d., su meiluže Madam de Bari ir palyda vykdamas į Mažąjį Trianoną, esantį Versalio soduose, karalius pasiskundė prastai besijaučiantis. Jis buvo perkeltas į Versalio rūmus, kur juo rūpinosi 6 gydytojai ir 6 chirurgai. Netrukus paaiškėjo, kad Liudvikas XV serga raupais. Gegužės 1 d. atvykęs Paryžiaus arkivyskupas neįleistas į jo kambarį, siekiant karaliaus neišgąsdinti. Gegužės 3 d. jis pats pasikvietė arkivyskupą. Gegužės 7 d. Liudvikas atliko išpažintį, jam suteiktas Paskutinis patepimas. Gegužės 10 d. Liudvikas XV mirė. Prancūzijos karalystės sostas atiteko Liudvikui XVI.
Šeima ir vaikai
miniatiūra|278x278px|[[Marija Leščinska su sūnumi Liudviku, Prancūzijos dofinu, apie 1730 m. (Aleksi Simonas Belis)]] 1725 metų rugsėjo 5 d. Liudvikas vedė 7 metais vyresnę Mariją Leščinską, nuversto Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stanislovo Leščinskio dukterį. Jie kartu susilaukė 10 vaikų: Liudvikas su įvairiomis meilužėmis taip pat susilaukė daugelio nesantuokinių vaikų (pavainikių), tačiau kiek – nežinoma.
Išnašos
Šaltiniai
Chalatas
thumb|right|200px|[[Bucharos emyratas|Bucharos emyras Mohamedas Alim Chanas (1880–1944) su chalatu]] thumb|200px|Kirgizų šeima su chalatais (1911 m.) Chalatas – laisvas ilgarankovis ilgas drabužis, užsagstomas priekyje:
Azijos chalatai
Seniau turtingai išpuoštus chalatus naudojo kaip garbingą apdovanojimą. Žodžiu khalat/khilat vadino apdovanojimo tokiu apdovanojamuoju chalatu procedūrą. Panaši apdovanojimo drabužiu tradicija žinoma ir kitose kultūrose (pvz., Rusijoje caras apdovanodavo kailiniais). XIX a. Britų Indijoje žodis khillat reiškė bet kokį apdovanojimą pinigais ar daiktais, kuriais Indijos vyriausybė apdovanodavo duoklininkus kunigaikščius, chanus ir genčių vadus už jų tarnybą.
Vidurinėje Azijoje chalatai galėjo būti ploni dekoratyvūs drabužiai ar stori ir ilgi, vasarą dieną ginantys nuo karščio, o žiemą ar naktį – nuo šalčio.
Piliakalnio pagrindinė mokykla
Kretingos rajono Piliakalnio pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kretingos raj. Lendimuose, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190281562. Steigėjas Kretingos rajono savivaldybės taryba.
Gema Jurkūnaitė
Gema Jurkūnaitė (g. 1945 m. vasario 26 d. Krucių k., Mažeikių raj.) – lituanistė, filosofė, Lietuvos mokslo, politinė bei visuomenės veikėja.
88-oji Oskarų teikimo ceremonija
88-oji Oskarų teikimo ceremonija įvyko 2016 m. vasario 28 d. „Dolby“ teatre Holivude. Ceremoniją vedė aktorius Chris Rock. Jis jau buvo vedęs šį renginį 2005 m.
Daugiausiai nominacijų (12) gavo filmas Hju Glaso legenda.
Gema Jurkūnaitė
Biografija
1967 m. LKP narė, 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narė, 2001–2005 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narė, šiuo metu nepartinė. 1997 m. įkūrė „Gemos“ klubą, į kurį subūrė kairiųjų pažiūrų intelektualus.
Čiūrai
Čiūrai (arba Zaosė) – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 6,5 km į vakarus nuo Upytės, kairiajame Nevėžio krante (priešais Vadaktėlius). Veikia kaimo turizmo sodybos „Namelis dviem“ ir „Pas Rapolą“.
Studentų balsas
Studentų balsas – dvisavaitinis iliustruotas akademinis laikraštis, ėjęs nuo 1931 m. gruodžio 15 d. iki 1932 m. lapkričio mėn. Kaune.
Istorija
Leido Vytauto Didžiojo universiteto studentų tautininkų korporacija Neo-Lithuania. Spausdino V. Atkočiūno spaustuvė, Vilniaus spaustuvė Kaune. Išėjo 16 numerių. 1933 m. vietoje „Studentų balso“ pradėjo eiti žurnalas „Akademikas“.
Bendradarbiavo Kazys Daugėla, Antanas Diržys, Daumantas Čibas, Pranas Juodeikis, Stasys Povilavičius, Antanas Valiukėnas, Vincas Vileišis ir kt.
Ilgviečiai
Ilgviečiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 14 km į šiaurės vakarus nuo Šiaulių, tarp geležinkelio ir plento. Kaime yra kultūros paminklas – Ilgviečių senosios kapinės.
Grasioza
thumb|250px|Grasiozos padėtis Azoruose
Grasioza ( – „dėkingoji“) – sala Atlanto vandenyne, Azorų salyno centrinėje dalyje, į šiaurę nuo San Žoržo salos. Plotas 60,6 km². Salos ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 10 km, plotis iki 7 km. Sala vulkaninės kilmės, sudaryta iš bazalto, tefros, trachito, išraižyta vulkaninių kalderų. Aukščiausia vieta – 402 m (kaldera pietuose). Prie šiaurinio Grasiozos kranto yra banginį primenanti salelė Ponta da Barka.
Saloje gyvena 4777 gyventojų (2001 m.), pagrindinė gyvenvietė – Santa Kruz da Grasioza. Verčiamasi žemės ūkiu, pienininkyste, turizmu.
Povilas Kaupas
Povilas Kaupas (1898 m. gruodžio 16 d. Kaune – 1978 m. spalio 10 d. Čikagoje) – dailininkas, tapytojas.
Biografija
1922–1926 m. mokėsi Kauno meno mokykloje, privačioje Justino Vienožinskio studijoje.
Nuo 1922 m. dalyvavo Lietuvos socialdemokratų partijos veikloje. Po 1926 m. gruodžio 17 d. valstybės perversmo buvo privertas išvykti į užsienį. 1928 m. rugpjūčio 22 d. – LSDOU I konferencijos Vilniuje dalyvis, išrinktas CK pirmininko pavaduotoju.
Grįžęs iš užsienio dalyvavo visose Lietuvos dailininkų sąjungos rengtose dailės parodose, jo darbų yra Šiaulių „Aušros“, Telšių „Alkos“, M. K. Čiurlionio, Vilniaus dailės muziejuose. Abstrakčiojo ekspresionizmo atstovas.
Nuo 1949 m. gyveno JAV.
Nuo 1935 m. – Lietuvos dailininkų sąjungos narys, tremtyje Lietuvių dailės instituto narys. Lietuvos dailės muziejuje yra Jadvygos Dobkevičiūtės – Paukštienės 1965 m. nutapytas jo portretas.
Gediminas Dalinkevičius
Biografija
1962 m. baigė Kauno Juozo Gruodžio muzikos technikumą, 1968 m. – Lietuvos valstybinę konservatoriją, smuikininkas solistas.
1972 m. Kompozitorių namų direktorius, 1975 m. Lietuvos valstybinės filharmonijos skyriaus viršininkas, direktoriaus pavaduotojas, 1988 m. Kauno kamerinio orkestro kūrėjas, meno vadovas, dirigentas. 1992 m. tarptautinio orkestro „Solisti Baltia“ dirigentas, solistas. 1995 m. Kauno apskrities viršininko administracijos Kultūros ir turizmo skyriaus viršininkas, 2000 m. Kauno apskrities kultūros plėtros fondo vadovas. 2000–2004 m. Seimo narys, Žmogaus teisių komiteto pirmininkas. 2006 m. Artūro Paulausko fondo pirmininkas.
1998 m. Naujosios sąjungos narys, pirmininko pavaduotojas, 2003 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 2000–2001 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys
Žmona Dalia, vaikai Eglė, Dovilė, Indrė, Vytis.
Bockų Dievo Motinos parapija
Bockų Dievo Motinos parapija – viena iš Bielsk Podlasko stačiatikių dekanato parapijų, Bockų kaime. Parapijoje yra 1828 m. pastatyta Bockų Dievo Motinos cerkvė ir 1914 m. pastatyta Andrijankų Šv. Nukryžiavimo Kryžiaus cerkvė.
Rekuajaus kultūra
Rekuajaus kultūra  – ikikolumbinė Peru kultūra, gyvavusi dabartiniame Ankašo departamente 200 m. pr. m. e. – 600 m. laikotarpiu. Sostine buvo Vilkavaino (Huilcahuaín) miestas. Vertėsi žemdirbyste, gyvulių auginimu. Gerai apdirbo akmenį, mokėjo keramikos amatą. Didelę reikšmę visuomenėje vaidino žyniai ir kariai.
Rastos dvi Rekuajaus kultūros archeologinės vietovės: Vilkavainas (pastatų kompleksas) ir Pašašas (siena).
Tena
Tena  – miestas šiaurės rytų Ekvadore, prie rytinių Andų pašlaičių, ir keleto upių (Tenos, Pano, Misahualjo) santakos; Napo provincijos administracinis centras. Keliai į Kitą ir Pują. Yra vietinis oro uostas.
Tena yra svarbus ekoturizmo centras: veikia viešbučiai, nakvynės namai, restoranai, ligoninė, rengiami žygiai į Amazonės džiungles, ugnikalnius, kelionės kalnų upėmis. Verčiamasi žemės ūkiu, smulkia pramone. Apylinkėse veikia savanoriški miškų atkūrimo, indėnų bendruomenių kūrimo projektai.
Kalniškių pagrindinė mokykla
Kretingos rajono Kalniškių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Lubiuose (Kretingos raj.), iki 2009 m. vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190282130. Steigėjas Kretingos rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Kartenos mokyklos skyrius.
Istorija
Pradinė mokykla Kalniškiuose įkurta 1922 m. pas pasiturintį valstietį Povilą Lubį. Mokykloje buvo keturi skyriai, mokėsi 30 vaikų. 1954 m. Kalniškių pradinėje mokykloje įsteigta 5-a klasė. Per trejus metus mokykla tapo septynmetė. 1962 m. Kalniškių septynmetė mokykla reorganizuota į aštuonmetę. 1963 m. šalia senųjų buvusio ūkininko pastatų pastatytas naujas mokyklos pastatas. 1985 m. mokykla reorganizuota į nepilną vidurinę, o nuo 1987 m. į Kalniškių pagrindinę mokyklą. Nuo 1998–1999 m. m. Kalniškių pagrindinė mokykla teikė pradinį ugdymą ir pagrindinio ugdymo programos I dalį (1-8 klasės).
2009 m. rugsėjo 1 d. Kalniškių pagrindinė mokykla reorganizuota į Kretingos rajono Kartenos vidurinės mokyklos Kalniškių pagrindinio ugdymo skyrių. Nuo 2012 m. rugsėjo 1 d. skyrius teikia pradinį (1-4 klasės) ir priešmokyklinį ugdymą (mišri grupė). 2014 m. Kartenos vidurinei mokyklai įgijus mokyklos-daugiafunkcio centro statusą, pasikeitė ir oficialus skyriaus pavadinimas – Kretingos rajono Kartenos mokyklos-daugiafunkcio centro Kalniškių pradinio ugdymo skyrius.
Mersedesas (Korjentesas)
Mersedesas  – miestas Argentinoje, Korienteso provincijoje, 275 km į pietryčius nuo Korjenteso, prie Belja Vistos–Paso de los Libreso kelio. Departamento centras. 35 tūkst. gyventojų.
Istorija
Ikikolonijiniu laikotarpiu dabartinio miesto apylinkėse gyveno indėnai karakarai. Pirmosios gyvenvietės įkurtos jėzuitų misionierių 1796 m. Pradėtas galvijų auginimas. 1805 m. La Platos vicekaralystės vyskupas nurodė įkurti Mersedeso koplyčią. Miestas oficialiai įkurtas 1832 m. liepos 5 d. provincijos gubernatoriaus Pedro Ferré nurodymu. 1888 m. gavo miesto vardą.
Lankytinos vietos ir šventės
Į šiaurę nuo miesto prasideda Iberos gamtos rezervatas.
Langobardų istorija
Langobardų Istorija  – benediktinų vienuolio Pauliaus Dykono istorinis kūrinys lotynų kalba, parašytas VIII a. pabaigoje, pasakojantis apie langobardų genties istoriją, pradedant nuo mitinių personažų iki karaliaus Liutprando mirties (743 m.). Jame taip pat yra informacijos apie Bizantiją ir frankus. Kūrinys susideda iš šešių knygų, parašytų 787–796 m.
Vytautas Jonas Tarasonis
Vytautas Jonas Tarasonis (1925 m. spalio 19 d. Kaune – 2010 m. spalio 19 d. Vilniuje) – Lietuvos pedagogas, fizikos vadovėlių autorius, Krašto apsaugos dimisijos vyresnysis leitenantas, vienas Atsargos Karininkų Sąjungos (AKS) kūrėjų, pirmųjų ekspedicijų į lietuvių tremties vietas organizatorius.
Langobardų istorija
Tekstas
Taip pat tekste pasakojama apie mažą gentį „Winnili“, gyvenusią saloje Scandinavia. Jie pasidalino į tris grupes ir viena iš jų, dėl gyventojų pertekliaus išvyko ieškoti naujų žemių. Jie atvyko į sritį, kurią valdė vandalai, o jų vadailiepė pasirinkti: kariauti arba mokėti duoklę. Winnili buvo jauni ir narsūs, tad nutarė kariauti. Mūšį laimėję Winnili pasivadino Langobardi, paskui jie įsikūrė šioje žemėje.
Vytautas Jonas Tarasonis
Vaikystė
1941 m. birželio 14 d. šeima buvo ištremta į Sibirą: tėvas į lagerį Krasnojarsko krašte, motina su keturiais vaikais – į Altajaus kraštą. Sibire Vytautas Tarasonis dirbo įvairius miško darbus, elektriku ir tekintoju stiklo fabrike.
Akademinė veikla
Vėliau mokėsi ir baigė vidurinę mokyklą, Bijsko mokytojų institutą, mokytojavo. 1955 m. grįžo į Lietuvą, tęsė mokslus. 1958 m. baigė Vilniaus universiteto Fizikos-matematikos fakultetą.
1958-1996 m. dėstė fiziką ir elektrotechniką Vilniaus lengvosios pramonės technikume ir Vilniaus statybos technikume. 1975-1985 m. LSSR aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerijos Mokslinės-metodinės tarybos fizikos sekcijos narys. 1995-1999 m. Lietuvos Švietimo ir mokslo ministerijos Fizikos ir astronomijos mokymo ekspertų komisijos narys. 1980-1990 m. Vilniaus zonos technikumų (vėliau aukštesniųjų mokyklų) fizikos dėstytojų metodinės komisijos pirmininku.
1995 m. išleistas pirmasis lietuviškas spalvotas fizikos vadovėlis FIZIKA 11-12 klasei. 1996 m. šis vadovėlis švietimo ir mokslo ministerijos pripažintas geriausiu, apdovanotas pirmojo laipsnio premija. Nuo 1997 m. vadovėlis kasmet leidžiamas dalimis: FIZIKA I; FIZIKA II; FIZIKA III. 2007 m. vadovėlis išverstas į lenkų kalbą, naudojamas Lietuvos lenkų mokyklose.
Ekspedicijos
1990-1998 m. organizavo 3 ekspedicijas į tremties vietas. Ekspedicijų dalyviai rinko žmonių atsiminimus, ieškojo tremtinių laidojimo vietų, statė atminimo paminklus.
Ilgametėmis Vytauto Tarasonio ir Stasio Goberio (Altajaus tremtinio) bei Bijsko miesto valdžios pastangomis, 1998 m. Bijsko mieste Mačiščių kapinėse buvo pastatytas architekto Vytauto Nasvyčio suprojektuotas granitinis obeliskas, - paminklas visiems Altajaus tremtiniams.
Surinkta gausi istoriografinė medžiaga perduota Lietuvos nacionaliniam muziejui, video įrašai – valstybės vaizdo ir garso archyvui. 2001 m. birželio 14 d., minint 60-ąsias Lietuvos gyventojų tremties metines, organizavau valstybinės televizijos laidą „Tremties keliai“. Laidoje buvo pristatyta Vilniaus politinių kalinių ir tremtinių bendrijos ekspedicijų komisijos veikla (žiūr. pridedamą DVD "Tremties keliais").
Karininkas
1989 m. tremtinių bendrijoje subūrė iš tremties ir lagerių grįžusius Lietuvos karininkus. 1990 m. pradėjus veikti Krašto apsaugos departamentui, kreipėsi dėl grįžusiųjų karinių laipsnių atstatymo ir pakėlimo. Vėliau ši karininkų grupė sudarė atkurtos Lietuvos atsargos karininkų sąjungos (LAKS) branduolį.
1990 m. lapkričio 23 d. pirmą kartą po daugelio dešimtmečių tremtinių bendrija organizavo Lietuvos kariuomenės dienos minėjimą. Vytautas Tarasonis skaitė pranešimą apie Lietuvos kariuomenės kūrimąsi, veiklą ir likimą sudėtinguose istorijos vingiuose.
1993 m. davė kario priesaiką Lietuvos valstybei. 1994 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės potvarkiu suteiktas Krašto apsaugos dimisijos vyresniojo leitenanto laipsnis.
1995-1997 m. buvo LAKS valdybos narys.
Kita veikla
1992-1996 m. buvo JAV lietuvių įkurto Tautos fondo Lietuvos komiteto narys. Tautos fondo Lietuvos komitetas skirstė Amerikos lietuvių surinktas lėšas kultūrinei ir tautinei veiklai Lietuvoje remti.
Epizodiškai dalyvavo Sausio 13-osios brolijos ir Vytautų klubo veikloje. Laisvalaikiu kolekcionavo retas knygas, pašto ženklus, įvairias senienas. Didžiąją dalį eksponatų perdavė Lietuvos Nacionaliniam, Vilkaviškio krašto, Vilniaus Sausio 13-osios mokyklos, Lietuvos Karo akademijos muziejams ir archyvams.
Apdovanojimai
Už nuopelnus Lietuvai apdovanotas 1997 m. gegužės 5 d. paskirta LR antrojo laipsnio valstybinė pensija.
Šeima
Vedęs, žmona Aldona Vyturytė Tarasonienė. Užaugino tris vaikus - Valentiną, Vidmantą ir Rūtą. Sulaukė penkių vaikaičių - Gretos, Lino, Linos, Aleksandro ir Adomo.
Kubanė
Prie Kubanės įsikūrę miestai: Karačajevskas, Čerkeskas, Nevinomyskas, Armaviras, Kropotkinas, Ust Labinskas, Krasnodaras, Temriukas.
Sravinaitis
Sravinaitis – ežeras Ignalinos rajone, 11 km į šiaurės vakarus nuo Ignalinos, Linkmenų seniūnijoje, rytiniame Ginučių kaimo pakraštyje, patenka į Aukštaitijos nacionalinį parką. Ilgis vakarų–rytų kryptimi 1,02 km, plotis iki 0,68 km. Altitudė 141,7 m. Gylis siekia 13,5 m. Krantai lėkšti, vietomis (ypač įlankų galuose) supelkėję. Kranto linija labai vingiuota. Vakarinėje dalyje yra miškinga 0,68 ha sala. Iš šiaurės ir rytų ežerą supa Linkmenų miškas.
Vakaruose Srovės upelis išteka į Asėką, šiaurėje iš Baluošykščio įteka Skriogžlė (Srovė). Šiaurinėje pakrantėje yra stovyklavietė „Sravinaitis“. Prie ežero veikia 4 kaimo turizmo sodybos.
Šaudymas 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
'''Šaudymas 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse''' vyko 26-ą kartą olimpinių žaidynių istorijoje.
Kvalifikacija
Brazilija kaip olimpiados organizatorė pelnė devynias vietas olimpinėse žaidynėse. Kitos šalys užsitikrinti kvotą turėjo patekti į finalą arba užimti atitinkamai aukštą vietą 2014 m. pasaulio sportinio šaudymo čempionate. Likusios vietos bus išdalintos 1-2 vietų laimėtojams 2015 m. pasaulio taurės etapuose bei kontinentiniams nugalėtojams. Taip pat bus skirti atskiri trišalės tarybos pakvietimai silpnesnėms šalims.
Lietuva pasaulio čempionate neiškovojo nei vieno kelialapio į olimpiadą, bet devyni šauliai įvykdė minimalius olimpinius normatyvus, kurie negarantuoja patekimo į olimpiadą: Vida Ajutytė, Jūratė Česynaitė, Karolis Girulis, Jolanta Jancevič, Tomas Simokaitis, Jakaterina Ždanova (orinis šautuvas), Pavelas Voitiukevičius (orinis pistoletas), Donatas Blaškevičius (tranšetas) ir Ronaldas Račinskas (apvali aikštelė). Lietuva nesiuntė nei vieno atstovo į beveik visus pasaulio taurės etapus. Dėl reto dalyvavimo tarptautinėse reitingo varžybos nei vienas Lietuvos šaulys be vardinio kvietimo nepateko į 2015 m. Europos žaidynes, kuriose buvo dalinami kelialapiai. Vėliau pasaulio ir Europos čempionatuose lietuviai neparodė pakankamai gerų rezultatų ir vietos olimpiadoje neiškovojo. 2016 m. gegužės mėn. ISSF suteikė Lietuvai kelialapį į olimpiadą pagal nepanaudotų kvotų nepatekusių šalių plėtros etapą.
Bolton Wanderers FC
Boltono „Wanderers“ – Anglijos futbolo klubas iš Boltono.
Juodeikių apylinkė
Juodeikių apylinkė sovietmečiu buvo:
Liublino-Chelmo stačiatikių vyskupija
Liublino-Chelmo stačiatikių vyskupija  – viena iš šešių stačiatikių vyskupijų Lenkijoje. Įkurta 1989 m. kovo 25 dieną. Vyskupija ribojasi su Varšuvos-Bielsko, Lodzės-Poznanės ir Peremyšlio-Naujojo Sončo vyskupijomis.
Dekanatai
Vyskupijoje yra 5 dekanatai:
Joniškio apylinkė
Joniškio apylinkė sovietmečiu yra buvusi:
Miškinis vandenvėžlis
Miškinis vandenvėžlis – (, sin. Clemmys insculpta, ) balinių vėžlių (Emydidae) šeimos roplys.
Užauga iki 14–19 cm ilgio. Šarvo plokštelės su žiedo formos raštu, niūrios spalvos, kuri puikiai maskuoja gyvūną.
Radžiai
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Oziorsko rajono, 1947– 1993 m. Gavrilovo apylinkės kaimas.
Tanzanitas
thumb|thumb|Tanzanitas Tanzanitas – silakatų klasės mineralas (kalcio aliuminio silikato hidroksidas (Ca2Al3(SiO4)3(OH)). Dar kitaip vadinamas coisito – gana paplitusio uolienų mineralo – atmaina. Normalioje būsenoje tanzanitas yra rusvos arba pilkos spalvos, tačiau pakaitintas iki 400 °C tampa žydros spalvos. Žydrumas atsiranda dėl įvairių tanzanite esančių priemaišų.
Tanzanitas yra retesnis už deimantus, nes yra randamas tik vienoje pasaulio šalyje – Tanzanijoje (iš ten ir kilo jo pavadinimas). Tanzanitas laikomas penktuoju po „didžiojo ketverto“: deimanto, smaragdo, rubino ir safyro – brangakmeniu. Pirmą karta jis buvo aptiktas 1967 m. Tanzanijos valdžia kiekvienais metais išgauna tanzanito už maždaug $20 milijonų, vėliau išgauti akmenys yra šlifuojami ir parduodami Jungtiniu Amerikos Valstijų rinkoje sudarydami apie $500 milijonų tanzanito rinką.
Nuorodos
http://www.gemstone.org/gem-by-gem/english/tanzanite.html
Elektrinė migracija
Elektrinė migracija vyksta esant elektriniam laukui, kai nuolatinės srovės tankis >106 A/m². Šiomis sąlygomis laidininko medžiaga pernešama nuo neigiamo poliaus prie teigiamo. Kuo didesnis elektrinės migracijos efektas, tuo labiau plonėja laidininkas (neigiamo kontakto srityje), tuo didesnis srovės tankis, tuo aukštesnė temperatūra, kuri dar labiau didina elektrinės migracijos intensyvumą.
Elektrinės migracijos mažinimo būdai:
Pociūnų apylinkė
Pociūnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Karlovaco apskritis
Karlovaco apskritis  – apskritis centrinėje Kroatijoje. Administracinis centras – Karlovacas. Viena didžiausių šalyje, apima 3622 km² plotą. Dėl geografiškos padėties yra viena svarbiausių šalyje. Svarbus kelių tinklas tarp Europos ir Adrijos jūros. Sritis ribojasi su Slovėnija ir Bosnija ir Hercegovina bei su Zagrebo apskritimi, Sisako–Moslavina, Primorjės–Kalnų Kotaru ir Likos–Seniu. 2011 m. duomenimis, srityje gyveno 128 749 gyventojai. Tautinė sudėtis: 84,27 % kroatų, 11,04 % serbų (2001 m. duomenys).
Administracinis suskirstymas
Karlovaco apskritis skirstoma į 5 miestus ir 16 savivaldybių. Apskrities miestai: Karlovacas, Duga Resa, Ogulinas, Ozalis, Slunis.
Helensburgas
Helensburgas  – miestas Argailo ir Bjuto srityje, Škotijoje. Išsidėstęs vakarinėje šalies dalyje.
Anksčiau priklausė Dambartono apskričiai, bet 1996 m. vietinės valdžios iniciatyva buvo reorganizuotas. Iki 1975 m. priklausė Danbartonšyrui.
Įkurtas 1776 m., tuo metu kai seras Džeimsas Kolkuhaunas (Sir James Colquhoun) pastatė kurortą šalia Ardencaple pilies. Pavadintas jo žmonos Helen garbei.
Sydeklio ežeras
left|120px
Sydeklio ežeras – ežeras vakarų Lietuvoje, Telšių rajone, apie 8 km į pietus nuo Viešvėnų, Sydeklio telmologiniame draustinyje. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,48 km, plotis – iki 0,38 km. Altitudė 177,3 m. Krantai žemi, tik šiaurinis krantas aukštas. Į pietus ir pietvakarius plyti ~ 95 ha ploto Sydeklio pelkė. Rytinėje ir vakarinėje pakrantėse stūkso miškeliai, šiaurinėje – plyti pievos, įsikūręs Sydeklio kaimas. Pietuose išteka Mava link Ilgio ežero.
Elgygytgyno ežeras
Elgygytgynas  – ežeras Čiukotkoje, Rusijoje. Jis yra Anadyrio plokščiakalnyje, nutolęs apie 500 km į šiaurės vakarus nuo autonominės apygardos sostinės Anadyrės. Ežero skersmuo apie 12 km, aukštis virš jūros lygio – 489 m, vidutinė vandens temperatūra -3 °C.
Šis ežeras – tai vandeniu užpildytas krateris. Jo amžius – apie 3,6 milijono metų. Pagal vieną iš hipotezių (labiau pripažįstamą), ežero krateris atsirado nukritus meteoritui. Kita ežero kilmės versija – tai senovinio ugnikalnio krateris. Didžiąją metų dalį ežeras padengtas ledu, kartais neatitirpsta net vasarą. Krantuose – amžinasis įšalas. Į ežerą įteka apie 50 intakų, išteka Enmyvamo upė (Anadyrės baseinas). Ežero apylinkės praktiškai neapgyvendintos žmonių.
Brahma
right|thumb|200px|Brahmos raižinys right|thumb|200px|Brahmos statula
Brahma ( <brahman) – aukščiausioji dievybė, įeinanti į brahmanizmo ir hinduizmo trejybę trimūrtį (Brahma, Višnus ir Šiva). Vėlyvajame hinduizme (nuo ~X a.) – kuriančiosios dievo galios personifikacija. Brahma – abstrakčiausias hinduistų dievas. Tradicinėje ikonografijoje vaizduojamas su 4 galvomis ir 4 rankomis, sėdintis ant gulbės arba lotoso.
Dieviškoji trejybė (trimūrtis)
Šioje trejybėje Brahma – Visatos kūrėjas, jos įkūnytojas ir siela, Višnus – jos sergėtojas, Šiva – naikintojas. Tačiau mitologiniuose siužetuose šis funkcijų pasiskirstymas neretai pažeidžiamas; tai leidžia manyti, jog archajiniuose epo sluoksniuose Brahma atliko visas funkcijas vienas. Skirtingai nuo Višnaus ir Šivos, Brahma – labai abstraktus trejybės dievas ir mažiausiai pasireiškia mitų siužetuose. Brahma vaidina svarbų vaidmenį hinduizmo pasaulėžiūros sistemose.
Brahma ir Pradžapatis
Vedose Brahma, kaip dievas, neminimas, o jo funkcijas atlieka Pradžapatis, kuris santykinai vėlesniuose tekstuose yra sutapatinamas su Brahma (plg. „Kaušika brahmaną“, „Taitiryja samhitą“, upanišadas, sūtras). Reikia pažymėti, kad epe epitetas Pradžapatis („pirmagimis“) išlieka greta kitų jo epitetų: Tvaštaro („kūrėjas“), Dhataro („parengėjas“), Vidhataro („paskirstytojas“), Lokaguraus („pasaulio prižiūrėtojas“), Paramešthino („auščiausiasis“) ir t. t.
Vaizdavimas
Brahma vaizduojamas kaip raudonos spalvos keturveidė, lotoso akimis, būtybė. Jis turi keturis kūnus ir aštuonias rankas, kuriose laiko keturias vedas, valdžios lazdą, indą su Gangos vandeniu, aukojimo šaukštą, kai kada lotosą, perlų vėrinį ir lanką. Brahma „panašus į tūkstantį saulių“ („Aranjakaparva“ 194, 15 „Mahabharatoje“), spindintis, galingas, nenugalimas. Jis gyvena aukščiausiame kalne Meruje ir važinėja pasikinkęs gulbę.
Kūrimo aktas
Pagal Manaus įstatymą, puranas, „Mahabharatą“ (XII), Brahma gimsta iš kiaušinio, plaukiojančio pasauliniame vandenyne, kuriame jis vaizduojamas kaip auksinis gemalas hiranjagarbha. Praleidęs vienerius metus kiaušinyje, Brahma minties jėga padalina kiaušinį į dvi puses; iš vienos yra sukuriamos dausos, iš kitos – žemė; tarp jų atsiranda oro erdvė. Paskui atsiranda penki elementai (vanduo, ugnis, žemė, oras, eteris), mintis, o dar vėliau – dievai, aukojimas, trys vedos, žvaigždės, laikas, kalnai, lygumos, jūros, upės ir, pagaliau, žmonės, kalba, aistra, pyktis, džiaugsmas, atgaila, priešingybės sąvokos (karštis – šaltis, sausumas – drėgnumas, vargas – džiaugsmas ir t. t.).
Mitologija
Brahmos mitologiniai aspektai geriausiai pateikti epose, kuriame, beje, yra siužetai, leidžiantys manyti, jog Brahma ir Pradžapatis – yra vienas ir tas pats (plg. kūrimo mitus „Šapatha brahmanoe“ XI ir „Mahabharatoje“ XII). Brahma, pasinaudojęs dvasios galia, susilaukia sūnų, kurių vardai: Maričis, Atris, Angirasas, Pulastja, Pulaha, Kratus, Dakša ir Bhrigus (žr. rišiai). Būtent jie tampa dievų ir žmonių pirmapradžiais. Žmonės atsiranda taip pat ir iš incestinių ryšių tarp Brahmos ir jo dukters, žinomos skirtingais vardais (Vač, Sarasvatė, Sandhja, Šatarupa, Brahmanė).
Kitas svarbus mitas yra susijęs su Brahmos žmona Savitre („Aranjakaparva“, „Mastja – purana“): sukūręs sūnus, Brahma lieka nepatenkintas ir nusprendžia palengvinti savo gyvavimą: ištaręs šventą žodį, jis iš savo kūno pusės pagimdo deivę Gajatrę (vadinamą anksčiau išvardintais vardais). Sužavėtas ja, Brahma susikuria sau keturis veidus, kad galėtų neatsitraukdamas žiūrėti į savo žmoną. Pastebėjusi Brahmos aistrą, Savitri iškeliauja pas brolius į dausas, ir pas Brahmą atsiranda penktas veidas, nukreiptas aukštyn. Po incesto Šiva nukerta Brahmai penktąją galvą. Višnuizmo tekste „Brahmavaivartapuranoje“ Višnus apkaltina Brahmą tuo, kad šis atsisakė sueiti su sužadinta aistros Mohinė; paskui Višnus priverčia jį atgailauti, todėl atsiranda 10, 100 ir 1000 veidų Brahmos, kurie turėtų sugėdinti keturveidį Brahmą. Brahma po to užima aukštesniąją vietą tarp dievų.
Ypatingo dėmesio verti ir kiti mitai, kuriuose dalyvauja Brahma: