cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Landon Donovan
Bayern München
2008 m. lapkričio 11 d. 10−čiai dienų atvyko į Bayern "München" klubo treniruočių stovyklą. Lapkričio 20 d. pasirašė trumpalaikį nuomos kontraktą su klubu. 2009 m. kovo 22 d. sugrįžo į Los Angeles "Galaxy" klubą.
Everton
2009 m. gruodžio 23 d. jam buvo suteikta Didžiosios Britanijos darbo viza ir 2010 m. sausio 2 d. jis dviem mėnesiams persikėlė į Anglijos Everton klubą.
Komandoje, o taip ir Premier lygoje debiutavo 2010 m. sausio 9 d. rungtynėse išvykoje prieš Arsenal.
Guostė (upė)
Guostė – upė Lietuvoje, Prienų rajone; Verknės dešinysis intakas. Prasideda pamiškėje prie Burokiškių kaimo. Teka į vakarus Dzūkų aukštumos kalvomis, prateka Gelužio, Guostaus ežerus, tada į pietvakarius pro Stakliškių apylinkes. Įteka Verknėn 29,9 km nuo jos žiočių, į pietus nuo Stakliškių.
Žemupio vaga vietomis ištiesinta. Prie Guostės įsikūrusios Burokiškės, Rodomislė, Intuponys, Pagelužė, Užukalnis, Stakliškių pakraščiai.
Upėvardis Guostė̃ (arba Gúostė) vedamas iš žodžio guostas ('kuokštas, guotas').
Širvintų futbolo stadionas
Širvintų futbolo stadionas – stadionas su futbolo aikšte ir tribūnomis Širvintų miesto centre, į pietryčius nuo Širvintų Lauryno Stuokos-Gucevičiaus gimnazijos. Priklauso Širvintų sporto centrui. Talpa – 1000 žiūrovų, nors kai kur nurodoma ir 1500 žiūrovų. Stadione yra dirbtinė danga.
Istorija
Futbolo tradicijas Širvintose mena komandos Širvintų „Žalgiris“, Širvintų „Nemunas“, Širvintų „Naujas gyvenimas“, Širvintų „Agronomas“, Širvintų „Jaunystė“, „Širvinta“, „Širvintos“. Tai pavadinimai komandų, kurios Širvintose futbolo tradicijas kūrė nuo 1956 m.
2019 m. gegužės 22 d. stadione vyko Rimanto Turskio vardo turnyras, į jį atvyko ir prezidento žmona Diana Nausėdienė.
Stadionas
Futbolo aikštės dydis – 7848 m², yra perimetro tvora, tribūną nuo aikštės skiria plastiku dengtas metalo tinklas ir kamuolio gaudyklės už vartų. Yra persirengimo patalpos, keturi dušai, tualetas ir kriauklė. Aikštėje sertifikuoti standartiniai futbolo vartai (2,44×7,32 m) ir sertifikuoti treniruočių vartai (2×3 m), 500 vietų tribūna, paklotos betono trinkelės aplink visą aikštę. Futbolo aikštės kampuose stovi keturi šviestuvai, užtikrinantys 150 liuksų apšvietimą. Šalia futbolo aikštės įrengta krepšinio aikštelė, šuoliaduobė ir 100 metrų bėgimo takas.
Halifaksas (Anglija)
Halifaksas  – miestas Jungtinėje Karalystėje, Anglijoje, Vakarų Jorkšyro grafystėje, Kolderdeilo metropoliniame regione, Peninų pietuose, 105 km nuo Liverpulio. Geležinkelio stotis. Vilnos, kilimų, mašinų gamybos, maisto pramonė. „Halifax“ banko būstinė. Yra XV a. Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, turgaus aikštė, XIX a. rotušė, Veinhauzo bokštas (84 m), buvęs tekstilės fabrikas.
Istorija
Halifaksas minimas nuo XII a. kaip parapijos centras. Išgarsėjo kai XVII a. čia pradėti gilijotinuoti nusikaltėliai. XIX a. suklestėjo kaip tekstilės pramonės centras.
Reistiniai
Reistiniai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Dieveniškių.
Didysis Glazgas
thumb|250px|Palydovinė Didžiojo Glazgo nuotrauka
Didysis Glazgas arba Klaidsaidas (Clydeside) – aglomeracija Jungtinėje Karalystėje, pietų Škotijoje, išsidriekusi pagal Klaido upę. Didžiausia gyventojų santalka visoje Škotijoje ir 5 pagal dydį urbanistinė teritorija Jungtinėje Karalystėje. 2020 m. apskaičiavimais čia gyveno 1,028 mln. gyventojų (tačiau priskyrus dar keletą gretimų miestų – 1,7 mln.).
Didžiajam Glazgui (Klaidsaidui) priskiriamas Glazgas, Peislis, Hamiltonas, Koutbridžas, Erdris, Madervelis, Raterglenas, Kambuslengas, Višou ir kt. miestai. Klaidsaidas apima Glazgo miesto, Rytų Danbartonšyro, Vakarų Danbartonšyro, Šiaurės Lanarkšyro, Pietų Lanarkšyro, Rytų Renfrušyro, Renfrušyro, Inverklaido sričių teritorijas.
ŽFK Dinamo Kiïv
„Dinamo“ – Ukrainos futbolo klubas iš Kyjivo. Namų rungtynes žaidžia „Dinamo“ stadione.
Istorija
Klubas įkurtas 2021 m., 2021–2022 m. rungtyniavo Pirmoje lygoje.
2022–2023 m. sezone rungtyniavo aukščiausioje lygoje ir užėmė septintą vietą.
Sudėtis
Atnaujinta: 2023 m. rugsėjo 3 d.
Talkovščizna
Talkovščizna – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šudzialovo valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietvakarius nuo Šudzialovo, apie 17 km į pietryčius nuo Sokulkos ir 34 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra 147 m aukštyje virš jūros lygio.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Tundrinis sėjikas
Tundrinis sėjikas (Pluvialis fulva) – sėjikinių paukščių (Charadriiformes) būrio, sėjikinių (Charadriidae) šeimos paukščių rūšis.
thumb|210px|left|Tundrinio sėjiko plunksninis apdaras pereinantis iš įprasto į vestuvinį apdarą thumb|260px|right|Tundrinio sėjiko kiaušiniai
Apibūdinimas
Kūno ilgis 23–26 cm, atstumas tarp išskleistų abiejų sparnų galų apie 64 cm, sveria nuo 100 g iki 162 g. Snapas vidutinio ilgio, kojos ilgos.
Paplitimas pasaulyje
Migruojanti rūšis. Natūralus tundrinių sėjikų perėjimo arealas driekiasi per visą šiaurės Sibirą nuo Uralo kalnų į rytus iki pat šiaurinio Kamčiatkos pusiasalio, bei Aliaskos vakarinėje dalyje. Per migracijas Europoje dažniau pastebimi Skandinavijos pusiasalyje. 2015 m. duomenimis, Baltarusijoje visai nebuvo stebėtas šis paukštis, Latvijoje vieną kartą, Lenkijoje penkis kartus, Estijoje šešis kartus.
Paplitimas Lietuvoje
Į Lietuvą labai retai užklystanti rūšis. Apie perėjimą Lietuvoje duomenų nėra. Pirmą kartą šalyje buvo stebėtas 2015 m. gegužės 20 d., Šilutės rajono savivaldybės, Stankiškių kaimo apylinkėse.
Nepasiekiamoji sala
thumb|210px|Nepasiekiamosios salos nuotrauka iš [[Dirbtinis žemės palydovas|dirbtinio žemės palydovo]] thumb|210px|[[Eudyptes moseleyi pingvinai saloje. HMS Challenger ekspedicijos nario piešinys]]
Nepasiekiamoji sala  – vulkaninės kilmės sala esanti pietiniame Atlanto vandenyne. Sala yra Tristano da Kunjos salyne, priklausanti Šventosios Elenos, Dangun Žengimo ir Tristano da Kunjos salų administraciniam-politiniam vienetui ir valdoma iš Džeimstauno gyvenvietės (Šv. Elenos sala) - šios salos yra Jungtinės Karalystės užjūrio valdų dalis. Nepasiekiamosios salos plotas 12,65 km², ir ji yra už 40 km į pietvakarius nuo artimiausios jai gyvenamos Tristano da Kunjos salos.
Gamta
Nepasiekiamoji sala yra užgesusio ugnikalnio veikusio prieš 6 mln. metų viršūnė. Jos centrinė dalis, tai suskaidyta plynaukštė, aukščiausia pakyluma “Kerno kalva“ iškylusi 449 m aukščio virš jūros lygio. Salos krantai – labai aukšti, neįveikiami skardžiai. Šiaurės rytų klifuose yra 230 m aukščio krioklys. Sala randasi vidutinių platumų jūrinio klimato zonoje.
Augalija skurdi – būdingi žolynai su papartynais, bet tarp jų 8 endeminės augalijos rūšys.
Saloje yra dvi endeminės paukščių rūšys, tarp jų ji garsi mažiausiu pasaulyje neskraidančiu paukščiu – atlantizija (Laterallus rogersi). Taip pat yra keliaujančiųjų albatrosų, uolinių kuoduotuojų pingvinų, tristaninių strazdų, antarktinių žuvėdrų. Viso saloje veisiasi 24 jūrų ir sausumos paukščių rūšys.
Iš žinduolių, saloje veisiasi ir subtropiniai jūrų lokiai (Arctocephalus tropicalis) ir mažiausiai 10 endeminių bestuburių rūšių.
Saloje nėra driežų, vėžlių, gyvačių, varlių, vėžlių, sraigių, drugelių ir sausumos žinduolių.
Seniau saloje buvo įveisti šunys, avys, ožkos, kiaulės, galvijai tačiau neišliko.
Istorija
Nepasiekiamoji sala atrasta 1652 m. olandų laivo 't Nachtglas įgulos. Žemėlapyje pažymėta kaip „nepasiekiamoji“, nes dėl stačių krantų jūreiviai nerado kur prisišvartuoti. 1871 m. saloje įsikūrė vokiečiai, broliai Stoltenhofai, tačiau dėl maisto trūkumo nesugebėjo išsilaikyti ir 1873 m. išvyko su salas tyrinėjusio HMS Challenger laivo ekspedicija. Vėliau salą daugiausia lankė mokslinės ekspedicijos bei tristaniečiai, kurie čia rinko guaną ir kiaušinius.
Alice ir Ellen Kessler
220px|miniatiūra|Alice ir Ellen Kessler su Alberto Lupo Romoje 1972 m. 220px|miniatiūra|Alice ir Ellen Kessler 2005 m. miniatiūra|The Danny Kaye Show 1966 m.
Alice ir Ellen Kessler (g. 1936 m. rugpjūčio 20 d. Nerchau, Saksonija) – seserų dvynių dainininkių, šokėjų ir aktorių duetas iš Vokietijos. Duetas žinomas Europoje, labiausiai gimtojoje Vokietijoje ir Italijoje.
1959 m. dalyvavo „Eurovizijos“ dainų konkurse su daina „Heute Abend wollen wir tanzen geh'n“ (užėmė 8 vietą).
Nuo 1986 m. gyvena Griunvalde, netoli Miuncheno.
Hiksai
thumb|right|200px| Hiksų valdymo laikotarpio Egiptas. Geltonai pažymėta hiksų (15-os dinastijos) valdoma teritorija, rudai − [[Kušo karalystė, ir rožine spalva − 16-os dinastijos teritorijos.]] Hiksai – Senovės Egipto 15-osios dinastijos valdovai, kilę iš išeivių iš Palestinos. Hiksais dažnai vadinami bendrai semitų kilmės svetimšaliai, įsigalėję Nilo deltoje Antruoju tarpuvaldžiu (apie 1650−1550 m. pr. m. e.).
Hiksais juos pavadino istorikas Manetonas (III a. pr. m. e.), I a. žydų istorikas Juozapas Flavijus tvirtino, kad jie buvo žydai. Egiptiečiai juos vadino heka khaswt („svetimšaliai valdovai“). Išeiviai iš Palestinos migravo į Nilo deltą Viduriniosios karalystės antroje pusėje (apie 1800−1650 m. pr. m. e.). Anksčiau buvo manoma, kad jų įsiveržimas buvo staigus, tačiau dabar linkstama tikėti, kad jie ilgainiui, silpstant faraonų centrinei valdžiai, paveržė politinę galią rytinėje Nilo deltos dalyje. Hiksų sostinė buvo Avaris. Hiksų karalių dinastija Senovės Egipto istorijoje atitinka 15-ąją dinastiją. Semitiški vardai nurodo jų neegiptietišką kilmę. Ilgainiui jų įtaka pasiekė vakarinę Nilo deltos dalį. Hiksų valdoma teritorija apėmė Memfį ir nusitęsė į pietus palei Nilą iki Asjuto. Aukštutinį Egiptą valdė 16-osios, labai menkai žinomos, dinastijos valdovai, kurie tikriausiai buvo hiksų vasalais. Apie 1580 m. pr. m. e. Aukštutinį Egiptą su Tėbų miestu pradėjo valdyti 17-osios dinastijos faraonai, kurie buvo ypač priešiškai ir kovingai nusiteikę hiksų atžvilgiu. Kermoje Nubijoje rasta antspaudų, kurie priskiriami anksčiausiai žinomam hiksų faraonui Saličiui. Tai gali rodyti, kad hiksai buvo sudarę karinę sąjungą su nubiečiais prieš Tėbų valdovus, apie ką rašoma ir Kamosio steloje iš vieno žygio prieš hiksus.
Naujosios karalystės laikotarpiu hiksų valdovai buvo ignoruojami, jų valdymas traktuotas kaip bandymas primesti svetimšalių kultūrą egiptiečiams, tačiau archeologiniai radiniai to nerodo. Manoma, kad tokį traktavimą lėmė egiptiečių neapykanta jiems. Hiksų laikotarpio meno normos atitiko Viduriniosios karalystės normas. Jie daugiausiai garbino dievą Setą, kuris tikriausiai tapatintas su Sirijos audros dievu Hadadu. Kitos garbintos dievybės buvo azijietiškos kilmės Anat ir Astartė. Hiksų valdovai perėmė įprastą egiptiečių faraonams karališkųjų vardų ir titulų kanoną. Turino karalių sąrašas rodo, kad hiksai vėliau egiptiečių visgi buvo pripažįstami legitimiais valdovais. Jie palaikė prekybinius ryšius su Artimaisiais Rytais ir Egėjo jūros graikų salomis. Jų valdymo pradžioje buvo vis daugiau naudoti arkliai ir išrastos karo vežėčios, kas leido naudoti naujas karo taktikas. Pradėtas naudoti lenktas kardas − chopešas, kartu su naujais galvos šalmais ir kūno šarvais. Galbūt šios naujos kariavimo priemonės kaip tik ir padėjo Tėbų 17-ajai dinastijai paimti valdžią Žemutiniame Egipte ir iš naujo suvienyti šalį. Tai padarė faraonas Amosis I apie 1550 m. pr. m. e.
Santa Fė kapituliacijos
miniatiūra|250px|right|Chuano Kolomos parengtų Kapituliacijų tekstas
Santa Fė kapituliacijos – sutartis, 1492 m. balandžio 17 d. sudaryta Santa Fė, Granados provincijoje, tarp keliautojo jūrininko Kristupo Kolumbo ir katalikų monarchų, Kastilijos karalienės Izabelės I ir Aragono karaliaus Ferdinando II. Kolumbui buvo suteikti Pasaulinio vandenyno admirolo, vicekaraliaus, generalgubernatoriaus vardai ir garbingas dono titulas, taip pat dešimtadalis visų turtų, kuriuos buvo numatoma gauti iš jo būsimos kelionės į Ost Indiją. Tai buvo įprastas dokumentas XV a. Kastilijoje, sudarytas iš atskirų skyrių, arba kapitulų (capítulos).
Kai Kolumbo pasiūlymas iš pradžių buvo atmestas, karalienė Izabelė sušaukė dar vieną susirinkimą, sudarytą iš jūreivių, filosofų, astrologų ir kitų ekspertų, kad šis projektas būtų iš naujo nagrinėjamas. Patarėjai laikė absurdiškais Kolumbo apskaičiuotus atstumus tarp Ispanijos ir Ost Indijos. Monarchai taip pat ėmė abejoti, tačiau įtakingi dvariškiai juos įtikino, kad, jei projektas žlugs, jie praras nedaug, ir gaus daug naudos, jei pavyks. Tarp tų patarėjų buvo Toledo arkivyskupas Hernando de Talavera, notaras Luis de Santángel ir kamerheris Juan Cabrero. Karališkajam sekretoriui Chuanui Kolomai (Juan II Coloma) buvo liepta suformuluoti kapituliacijas. Susitarimui parengti prireikė trijų mėnesių, nes monarchai užsiėmė kitais reikalais. Kapituliacijos buvo užtvirtintos antspaudais Santa Fė karo stovykloje, įrengtoje Granados pakraštyje miesto apgulties metu.
Originalus dokumentas neišlikęs. Ankstyviausia žinoma kopija yra minima 1493 m. Barselonos karūnos išleistuose patvirtinimuose. Juose žodžio „Azija“ praleidimas paskatino kai kuriuos istorikus manyti, kad Kolumbas niekada neketino ten vykti, o tik norėjo atrasti naujas žemes. 2009 m. Santa Fė kapituliacijos buvo įrašytos į UNESCO „Pasaulio atminties“ registrą.
Reistiniai (Jurgelionys)
Reistiniai – viensėdis Šalčininkų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Jurgelionių.
Vokietijos imperijos laivynas
Vokietijos imperijos karališkasis laivynas buvo Vokietijos imperijos ginkluotųjų pajėgų dalis, egzistavusi nuo 1871 iki 1919 m., pavaldi tiesiogiai imperijos vadovybei (sausumos pajėgos buvo pavaldžios atskirų Vokietijos žemių vadovybei).
Savo egzistavimą pradėjęs kaip nedidelis pakrantės apsaugos dalinys, ginklavimosi varžybų su Didžiąja Britanija metu Vokietijos imperijos karališkasis laivynas sparčiai augo, savo veikloje plačiai taikė pažangias to meto karo idėjas (pvz. JAV admirolo Alfred Thayer Mahan jūrų galios teoriją) ir Pirmojo pasaulinio karo išvakarėse buvo antru pagal dydį pasaulyje. Vokietijos laivynas buvo pirmasis, masiškai ir sėkmingai naudojęs povandeninius laivus.
Karo metu antvandeninis laivynas didelių pergalių nepasiekė ir po lygiomis pasibaigusio Jutlandijos mūšio, didžiąją laiko dalį praleido uostuose. Po karo visi laivai buvo turėjo būti perduoti Antantei, tačiau dauguma jų buvo paskandinti pačių įgulos narių.
Visi Kaiserliche Marine laivai prieš pavadinimą turėjo priešdėlį SMS (vok. Seiner Majestät Schiff (Jo didenybės laivas)).
1871–1888 m.
Vokietijos imperijos laivyno pradžia laikomi 1871 m., kai po Vokietijos suvienijimo, Šiaurės Vokietijos žemių konfederacijos laivynas (iki 1867 m. – Prūsijos karalystės laivynas) buvo pervadintas Vokietijos imperijos laivynu. Vokietijos imperijos konstitucijos 53 straipsnis buvo skirtas laivynui. Iki 1888 m. laivyno veikla buvo reguliuojama tais pačiais nuostatais kaip ir visa kariuomenė.
Aukščiausiuoju laivyno vadovu buvo Vokietijos imperatorius. Pirmuoju laivyno vadovu tapo pėstininkų generolas (vok. General der Infanterie) Albrechtas fon Štošas (vok. Albrecht von Stosch). Laivyno reikalų koordinavimui buvo įkurta Laivyno ministerija. Pagrindinėmis laivyno bazėmis tapo Kylis ir Vilhelmshafenas. 1872 m. vasario 1 d. Laivyno ministerija buvo pertvarkyta į Imperijos admiralitetą, tačiau fon Štošas admirolu tapo tik 1875 m.
Pagrindiniais laivyno tikslais buvo įvardinta pakrantės apsauga nuo tuo metu laikytinų didžiausių tikėtinų priešininkų – Prancūzijos ir Rusijos.
1872 m. kovo mėn. Kylyje buvo įkurta Vokietijos imperijos Laivyno akademija. Tų pačių metų gegužės mėnesį buvo įkurtas „Mašinų inžinierių korpusas“, o 1873 m. kovą – „Medicinos korpusas“. 1879 m. liepos mėn. buvo įsteigtas atskiras „Torpedų inžinierių korpusas“, kurio paskirtis buvo rengti minų ir torpedų specialistus. miniatiūra|Vokietijos užjūrio karinio laivyno bazių žemėlapis, 1901-1914 m. 1872 m. buvo pradėta pirmoji, 10 metų trukmės laivyno modernizavimo programa. Planas numatė aštuonių šarvuotų fregatų, šešių šarvuotų korvečių, dvidešimties lengvųjų korvečių, septynių monitorių, dvejų plaukiojančių baterijų, šešių avisų (ryšių laivų), aštuoniolikos kanonierinių laivų ir dvidešimt aštuonių torpedinių katerių statybą. Numatytas modernizacijos biudžetas siekė 220 mln. aukso markių, Ketvirtadalis viso biudžeto buvo finansuojama iš Prancūzijos karo reparacijų.
1883 m. laivyno vadu tapo grafas Leonardas fon Kaprivi (vok. Leo von Caprivi). Tuo metu laivyną sudarė 7 šarvuotos fregatos ir 4 šarvuotos korvetės, 400 karininkų ir apie 5 000 jūreivių.
Vokietijos laivyno svarbą labai padidino Kylio kanalo atidarymas 1887 m. birželio mėn. 150 mln. aukso markių kainavęs kanalas sutrumpino kelią tarp Baltijos ir Šiaurės jūrų ir leido Vokietijos laivams keliauti neįplaukiant į kitų šalių teritorinius vandenis.
XIX. devintame dešimtmetyje Vokietijos laivynas įkūrė pirmąsias bazes užsienyje (vok. Auswärtige Stationen – užsienio stotys), kurios buvo skirtos aptarnauti jūrų maršrutus į Vokietijos kolonijas ir protektoratus Afrikoje, Azijoje ir Okeanijoje.
1888–1897 m.
miniatiūra|Kaizeris Vilhelmas II su laivyno admirolo uniforma 1888 m. birželio mėn. Vokietijos imperatoriumi tapęs Vilhelmas II deklaravo siekį su laivynu padaryti tą patį, ką jo senelis Vilhelmas I padarė su sausumos kariuomene. Vokietija taip pat turėjo siekį Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos pavyzdžiu vystyti jūrinę kolonijinę imperiją. Kaizeris Vilhelmas II tapo Vokietijos laivyno didžiuoju admirolu. Jis taip pat gavo ir britų, rusų, švedų, danų, norvegų, austrų-vengrų ir graikų laivynų admirolo titulus. Vilhelmo I valdymo pradžioje Vokietijos laivyne tarnavo 534 karininkai ir 15 480 jūreivių.
Laivyno plėtrai 1888–1914 m. priešinosi Vokietijos kariuomenės vadai – Valderzė (vok. Waldersee), Šliefenas (vok. Schlieffen) ir Moltkė (vok. Moltke), nerimavę jog laivyno plėtra vyksta kitų kariuomenės rūšių sąskaita.
1889 m. laivyno valdymą kaizeris perdavė naujai sukurtam Laivyno kabinetui (vok. Marine-Kabinett), įsteigtam pagal imperijos karinio kabineto pavyzdį. Pirmuoju laivyno kabineto vadovu tapo kapitonas Gustavas fon Baden-Bibran (vok. Gustav von Senden-Bibran). 1895 m. buvo pradėta trijų inovatyvių Kaiser Friedrich III klasės linijinių laivų statyba. Kiekvienas tokių laivų buvo 11 500 tonų vandens talpos ir kainavo po 21 mln. aukso markių.
1892 m. buvo pradėta kreiserio SMS Kaiserin Augusta statyba – pirmojo laivo, kuris buvo varomas trimis propeleriais.
1897–1906 m.
Tirpicas taip pat pradėjo pirmąją laivyno populiarinimo kampaniją, kuri apėmė šventes, žurnalų leidybą, visuomenines organizacijas (pvz. Flottenverein – laivyno sąjungą), aktyviai dirbo su pramoninkais ir bankininkais.
1899–1904 m. buvo pastatyti penki Wittelsbach klasės laivai (po 22 mln. markių). 1901–1906 m. buvo pastatyti penki Braunschweig klasės laivai, ginkluoti 280 mm pabūklais (po 24 mln. markių kiekvienas). 1903–1908 m. buvo pastatyti penki Deutschland klasės laivai, ginkluoti 280 mm pabūklais (po 24,5 mln. markių kiekvienas). Šiuo laikotarpiu taip pat tęsėsi šarvuotų kreiserių statyba: 1902 m. buvo pastatytas Prinz Heinrich, 1904 m. – du Prinz Adalbert klasės laivai, 1905 m. ir 1906 m. – po vieną panašų Roon klasės laivą (kaina 17 mln. markių). 1904 m. buvo pastatytas SMS Scharnhorst, o 1908 m. – SMS Gneisenau (po 20,3 mln. markių), ginkluoti aštuoniais 210 mm, šešiais 150 mm ir aštuoniolika 88 mm kalibro pabūklų. 1902–1907 m. buvo pastatyti aštuoni lengvieji Brėmen klasės kreiseriai, pavadinti Vokietijos miestų vardais. Šios serijos laivas SMS Lübeck tapo pirmuoju Vokieitjos laivu, varomu garo turbina. Pirmosios Parsono turbinos buvo įsigytos Didžiojoje Britanijoje, po 1903 m. Vokietija jas pradėjo gaminti pati.
Vadovavimo sistemos reforma
1899 m. Imperatoriškojo laivyno vadovybė buvo reformuota į Vokietijos imperijos admiraliteto štabą (vok. Admiralstab). Jis buvo atsakingas už karininkų mokymą, planavimą, ir jūrinę žvalgybą. Karo metu ši institucija turėjo perimti bendrąsias vadovavimo funkcijas, tačiau taikos metu ji turėjo likti tik patariamuoju organu.
1906–1908 m.
miniatiūra|SMS Seydlitz 1906 m. gruodžio 3 d. britų laivynui gavus naują šarvuotą laivą HMS Dreadnought (17,9 tūkst. tonų vandens talpos), faktiškai atsirado nauja, ginkluotų tik vieno kalibro pabūklais ir gerai šarvuotų, turbininiais varikliais varomų laivų klasė – drednoutai. Kita jų ypatybė buvo galimybė šoniniais pabūklais apšaudyti pagal kursą esančius taikinius, o priekiniais – atakuoti ir iš šonų esančius taikinus. Nors pati konstrukcija nebuvo visiškai nauja, tačiau tokių laivų atsiradimas paskatino Vokietiją peržiūrėti savo jūrinės ginkluotės programas bei sukurti naują lengvųjų linijinių kreiserių (vok. Schlachtkreuzer) klasę.
Lengvų ir gerai ginkluotų britų laivyno laivų atsiradimas paskatino suabejoti Vokietijos jūrų laivyno strategų nuostata, kad sėkmingai kovai su britais šalies laivynas turi būti bent 2/3 britų laivyno dydžio. Nors 1906 m. 60%Vokietijos biudžeto buvo išleidžiama kariuomenei ir šios dalies didinimas atrodė nebeįmanomas, visgi jau 1905 m. rugsėjo mėn. fon Tirpicas sugebėjo įtikinti kaizerį ir kanclerį Bernhardą fon Biulovą (vok. Bernhard von Bülow) finansuoti vokiškų drednoutų (19 tūkst. tonų vandens talpos, po 36,5 mln. markių) ir lengvųjų kreiserių (po 27,5 mln. markių) statybą bei jų judėjimui reikalingą Kylio kanalo platinimą (60 mln. markių). Šiems tikslams Reichstagas patvirtino 940 mln. markių biudžetą, iš kurio kasmet turėjo būti statoma po du drednoutus ir vieną linijinį kreiserį.
Nassau klasės drednoutų statyba prasidėjo 1907 m. Šių laivų šarvo storis buvo lygus jų pagrindinio pabūklo kalibrui, jų korpusas buvo padalintas į hermetiškas sekcijas. Laivai buvo ginkluoti dvylika 280 mm kalibro patrankų. Statybos programa buvo baigta 1910 m. Vieno laivo vidutinė kaina siekė 37,4 mln. markių.
Pirmasis Vokietijos linijinis kreiseris SMS Von der Tann buvo pradėtas statyti 1908 m. kovo mėn. Jis buvo ginkluotas keturiuose bokštuose sumontuotomis aštuoniomis 280 mm kalibro patrankomis. Vieneto kaina viršijo biudžetą ir siekė 35,5 mln. markių. Šį laivyną papildė Dresden klasės lengvieji kreiseriai – 3300 tonų talpos, ginkluoti dešimčia 105 mm patrankų, išvystę 24 mazgų greitį ir kainavę po 7,5 mln. markių. Kita lengvųjų kreiserių serija buvo keturi 4400 tonų vandens talpos Kolberg klasės laivai (1907–1911), ginkluoti dvylika 105 mm pabūklų bei 100 jūrinių minų ir kainavę po 8 mln. markių.
Vokietijos laivynas iki 1904 m. atsisakydavo siūlymų pradėti povandeninių laivų statybą. Pirmasis toks laivas, 238 tonų vandens talpos virš vandens ir 283 tonų po vandeniu U-1, buvo pastatytas 1906 m. Laivas paniręs galėjo nuplaukti tik 50 jūrmylių ir buvo ginkluotas tik vienu torpedų aparatu ir atsargoje turėjo tris torpedas. Ši konstrukcija buvo laikoma nepraktiška dėl mažo plaukiojimo nuotolio ir labai dūmingo, žibalu varomo variklio.
1908–1912 m.
miniatiūra|SMS Posen Pirmajame dešimtmetyje Vokietija stabiliai didino išlaidas laivynui: 1907 m. jos siekė 290 mln. markių, 1908 m. – 347 mln., o Pirmojo Pasaulinio karo pradžios momentui suminės Vokietijos išlaidos laivynui pasiekė 1 mlrd. markių. Pažymėtina, kad vokiečių laivai buvo apie 30% brangesni nei analogiški britų laivai. Dėl augančių išlaidų laivynui ir to sąlygojamo biudžeto deficito atsistatydino finansų ministerijos valstybės sekretorius Hermanas fon Štengelis (vok. Hermann von Stengel).
Po 1907 m. rinkimų į valdžią atėjo palankiau į karines išlaidas žiūrėjusios politinės jėgos. Tirpicui pavyko pasiekti, jog laivų tarnybos amžius būtų sumažintas nuo 25 iki 20, kas leido sparčiau modernizuoti laivyną bei padidinti statomų laivų skaičių iki 4 vnt. per metus. Tirpico tikslas buvo 1914 m. turėti 16 linijinių kreiserių ir 5 eskadrinius minininkus, o 1920 m. – atitinkamai 38 ir 20. Be šių buvo numatyta pastatyti 38 lengvuosius kreiserius ir 144 torpedinius laivus.
1909–1910 m. buvo pastatyti keturi 22 800 tonų vandens talpos Helgoland klasės linijiniai kreiseriai, ginkluoti dvylika 305 mm pabūklų, kainavę po 46 mln. markių.
Nuo 1909–1913 m. pastatytų penkių Kaiser klasės laivų pradėta naudoti turbininius variklius. Šie 24200 tonų vandens talpos laivai buvo ginkluoti 305 mm pabūklais, juos varė trys Parsonso turbinos.
1908–1912 m. buvo pastatyti du Moltke klasės kreiseriai su papildomu artilerijos bokštu, ginkluoti 280 mm pabūklais, kainavę atitinkamai 42,6 ir 41,6 mln. markių. Iš jų, SMS Moltke tapo Vokietijos laivyno dalimi, o SMS Goeben buvo pervestas į Viduržemio jūros eskadrą ir viso karo metu buvo Osmanų imperijos laivyno dalimi. Šie laivai išvystydavo 28 mazgų greitį. Kiek padidintas jų variantas Seydlitz pasiekdavo 29 mazgų greitį. 1910–1912 m. buvo pastatyti keturi Magdeburg klasės lengvieji kreiseriai (4 600 t. vandens talpos), kurių kiekvieno kaina siekė 7,4 mln. markių. Jų variklių efektyvumo padidinimui kartu su anglies pakura buvo naudojami ir naftos degikliai. Ši technologija buvo pritaikyta ir naujesniuose, didesniuose ir greitesniuose Karlsruhe ir Graudenz klasės lengvuosiuose kreiseriuose.
1907 m. Kylio priemiestyje Zonderburge (vok. Sonderburg) buvo įkurta laivyno artilerijos mokykla.
1914 m. laivynas pradėjo eksperimentuoti su didelio, iki 510 mm kalibro pabūklais. Šiuo laikotarpiu daugelis senesnių laivų buvo modernizuoti sumontuojant naują taikymosi įrangą, balistinius skaičiuotuvus, rengiant taikymosi bokštus.
1911–1912 m. buvo pastatyti keturi König klasės 28500 tonų vandens talpos, trijų pakopų Brauno-Boveri-Parsonso turbinomis varomi, 305 mm pabūklais ginkluoti linijiniai kreiseriai, kainavę po 45 mln. markių. Jie sudarė Trečiosios jūrų eskadros pagrindą. Šiuose laivuose buvo įrengti torpedų tinklai, vilkti išilgai korpuso.
1910 m., pradėta dvejais dyzeliniais varikliais varomų povandeninių laivų statyba. Pirmas tokių, U-19, buvo dvigubai didesnis nei U-1, galėjo nuplaukti 7600 jūrmylių (14100 km), panerti į 80 m. gylį ir buvo ginkluotas keturiais torpedų aparatais.
1912–1914 m.
miniatiūra|Vokietijos jūrų laivyno karininkai Dėl augančių išlaidų kariuomenei ir parlamento nepritarimo, Vokietija jau 1909 m. pradėjo ginkluotės ribojimo derybas su Didžiąja Britanija. 1911 m. derybos baigėsi be rezultatų prasidėjus Agadyro krizei, dėl kurios Vokietija ir Prancūzija atsidūrė ant karo slenksčio. Pasinaudojęs augančia įtampa Tirpicas dar kartą pamėgino užsitikrinti didesnį laivyno finansavimą, pakankamą keturių didžiųjų laivų statybai per metus, kam labai priešinosi socialdemokratai. Vokietijos kariškiai reikalavo finansavimo 136 tūkst. jūrininkų dydžio laivynui, kas būtų leidę išlaikyti paritetą su Prancūzija. 1912 m. Tirpicui pavyko išsiderėti tris naujus laivus ir laivyno padidinimą 15 tūkst. kariškių. Iš viso Vokietijos laivyną tuo metu sudarė penkios eskadros, 8 linijiniai kreiseriai, 12 didžiųjų ir 30 mažųjų kreiserių, taip pat keletas kolonijose dislokuotų laivų. Tirpicas siekė įtvirtinti reguliaraus laivyno atnaujinimo programą, senus laivus priskiriant šeštajai eskadrai – pakrančių apsaugos daliniams. Nepaisant laivyno augimo, jam skiriama karinio biudžeto dalis mažėjo nuo 35% 1911 m. iki to 33% 1912 m. ir 25% 1913 m. Šis pokytis atspindėjo karinių strategų nuomonę apie artėjantį sausumos karą Europoje.
Nepaisant mažėjančio finansavimo, Vokietija statė vis modernesnius laivus – 1912–13 m. buvo pastatyti trys Derfflinger linijiniai kreiseriai, ginkluoti ne tik 305 mm patrankomis, tačiau ir priešlėktuviniais pabūklais, kurių dydis pasiekė 27 tūkst. tonų vandens talpos, kurie išvystydavo 26–27 mazgų greitį ir kurie kainavo po 56–59 mln. markių.
1913 m. Vokietijoje buvo pradėti statyti du Bayern klasės linijiniai kreiseriai, kurių vandens talpa siekė 28 600 tonų, o įgula – 1100 vyrų. Šie laivai buvo ginkluoti 380 mm pagrindiniais pabūklais, taip pat šešiolika 150 mm kalibro pabūklų ir keturiais zenitiniais 88 mm pabūklais. Įvertinus naftos trūkumą, šie laivai buvo varomi anglimi, kurios bunkeliai buvo įrengti taip, kad sudarytų papildomą bortų apsaugą. Du tokie laivai laivyną papildė jau po Jutlandijos mūšio, dar du nebuvo baigti iki karo pabaigos.
1912–1913 m. Rusijos karinio jūrų laivyno užsakymu Vokietijoje buvo pradėti statyti trys lengvieji kreiseriai, kainavę po 9 mln. markių. Prasidėjus karui jie buvo nacionalizuoti ir tapo SMS Regensburg, SMS Pillau ir SMS Elbing.
Laivynas I pasaulinio karo išvakarėse
Pirmojo pasaulinio karo pradžioje Vokietijos imperijos laivyną sudarė 175 laivai, suskirstyti į šešias eskadras ir penkias žvalgybines grupes. Laivyno flagmanu buvo SMS Friedrich der Große.
Jūrų pėstininkai
miniatiūra|Vokietijos jūrų pėstininkas, Kinija, 1919 m. Vokietijos imperijos laivynas iš Prūsijos laivyno, Šiaurės Vokietijos sąjungos laivyno paveldėjo jūrų pėstininkų dalinius (vok. Seebataillone). Šie daliniai liko ir šiuolaikiniame Vokietijos laivyne.
Laivyno aviacija
Laivyno aviaciją (vok. Marine-Fliegerabteilung) sudarė dirižabliai, stebėjimo oro balionai ir fiksuoto sparno orlaiviai.
Vokietijos laivynas pirmuosius aviacijos panaudojimo bandymus pradėjo 1891 m. Pirmieji mėginimai su oro balionais buvo nesėkmingi. 1895 m. Ferdinandas fon Cepelinas (vok. Ferdinand von Zeppelin) nesėkmingai mėgino laivyną sudominti dirižabliais. 1909 m. laivynas atmetė iš laivų paleidžiamų lėktuvų idėją, 1910 m. – atnaujintą Cepelino dirižablių pasiūlymą. Tik 1911 m. laivynas pradėjo eksperimentuoti su lėktuvais, o 1912 m. įsigijo pirmąjį žvalgybinį dirižablį. Sekančiais metais laivynas užsakė dar 10 dirižablių, kurių skrydžio nuotolis siekė 1 440 km, ginkluotų kulkosvaidžiais ir iki 80 kg bombų.
Laivyno aviacijos plėtrą paskatino tai, kad karališkosios šeimos narys princas Heinrichas 1910 m. įgijo piloto licenciją ir pradėjo aktyviai remti aviacijos plėtrą. 1912 m. laivynas pradėjo bandyti hidroplanus. 1913 m. laivynas turėjo 4 hidroplanus ir planus iki 1918 m. įsteigti 6 jūrų aviacijos bazes. 1914 m. buvo įsteigta pirmoji jūrinė eskadrilė (vok. Marine-Fliegerabteilung), turėjusi dvylika hidroplanų ir vieną sausumos lėktuvą bei 8,5 mln. markių biudžetą. miniatiūra|Dirižablis „Graf Zeppelin“ Karo metu laivyno dirižabliai daugiausiai vykdė stebėjimo misijas Šiaurės ir Baltijos jūrose, kas Vokietijos laivams suteikė didelį pranašumą prieš Antantės pajėgas. Karo metu laivyno dirižabliai atliko virš 1,2 tūkst. misijų. 1915 m. Vokietijos laivynas turėjo 15 cepelinų ir bet kuriuo metu galėjo vykdyti misijas su dviem ar daugiau dirižabliais. Iš dirižablių buvo stebimas birtų laivų judėjimas, britų vykdyti minavimo veiksmai; vokiečių dirižabliai kartais nusileisdavo šalia savo minininkų, paimdavo laivyno karininkus ir pakilę nuskraidindavo aprodyti britų pastatytų minų užtvarų, taip palengvindami išminavimą. Laivyno aviacija taip pat vykdė antskrydžius prieš britų miestus. Bombardavimo misijas panaudojant dirižablius 1915 m. sausio 9 d. sankcionavo pats kaizeris, nors jo įsakyme buvo draudžiama bombarduoti Londoną, taip pat istorinius, vyriausybės pastatus bei muziejus. miniatiūra|Hansa-Brandenburg W.19 prototipas Laivyno aviacija bazavosi Šiaurės jūros pakrantės aerodromuose. Laivyno aviacija naudojo tiek savo hidroplanus, tiek ir karinių oro pajėgų (vok. Luftstreitkräfte) orlaivius.
Laivyno pilotai asai:
Laivyno aviaciją sudarė:
Pirmasis pasaulinis karas
Karo pradžioje Vokietijos imperijos laivynas turėjo 22 drednoutus, 14 linijinių laivų, 4 kreiserius. Tarp 1914 m. rugpjūčio ir lapkričio buvo pastatyti dar trys König klasės laivai, dar du Bayern klasės linijiniai laivai buvo pastatyti 1916 m. 1914 m. kovo mėn. buvo pastatytas kreiseris Derfflinger, 1916 m. kovą – Lützow, 1917 m. gegužę – Hindenburg. Visų, išskyrus keletą naujausių dreadnoutų įgulos netrukus buvo perkeltos į naujesnius laivus.
Karo metu Vokietijos laivynas dalyvavo karo veiksmuose Europoje taip pat Azijoje ir Okeanijoje.
Mūšiai
miniatiūra|Vokietijos jūrų laivynas I pasaulinio karo meto žygyje Žymiausi Vokietijos imperijos karinio jūrų laivyno mūšiai:
miniatiūra|SMS Großer Kurfürst ir dirižablis Saremos salos blokados operacijos (Operacija Albionas) metus, 1917 m. Kiti mūšiai:
Imperijos laivynas taip pat vykdė sausumos operacijas: jo kariškiai eksploatavo toliašaudę, laivyno pabūklo pagrindu pagamintą Paryžiaus patranką, Čingdao apsiausties metu jūreiviai gynė miestą nuo britų ir pan.
Po Jutlandijos mūšio antvandeniniai Vokietijos karo laivyno laivai didesnių operacijų nebeveykdė ir daugiausiai laiko buvo uostuose. 1918 m. spalio mėn. laivyno vadas Francas fon Hipperis (Franz von Hipper) be aukštesnės vadovybės leidimo planavo išvesti visą likusį laivyną į Lamanšo sąsiaurį galutiniam mūšiui su britais, tačiau 1918 m. spalio 24 d. duotas atitinkamas jo įsakymas pasirengti išplaukimui išprovokavo Kylio maištą, kuris peraugo į Vokietijos revoliuciją, po keleto dienų paskatinusią monarchijos griūtį..
Pokaris
Po I pasaulinio karo pabaigos, 1918 m. lapkričio mėn., dauguma modernių laivyno laivų (74 vnt.) buvo internuoti britų laivyno bazėje Skapa Flou. Laivyno vado Liudvigo fon Roiterio (vok. Ludwig von Reuter) įsakymu dauguma jų buvo paskandinti 1919 m. birželio 21 d.
Keletas išlikusių laivų vėliau tapo Veimaro respublikos laivyno (vok. Reichsmarine) pagrindu.
Laipsniai ir rangai
miniatiūra|Vokietijos laivyno vėliavos Vokietijos imperijos laivynas naudojo tokius pačius laipsnius kaip ir Prūsijos laivynas.
Karo nusikaltimai
Vokietijos imperijos laivyno atakos, kurios yra laikomos karu nusikaltimais:
Idzu velodromas
Idzu velodromas – sportinis velodromas Idzu, Japonijoje. Pirmasis uždarų patalpų velodromas šalyje.
Istorija
2011 m. spalio 29 d. atidarytas pirmasis Japonijoje uždarų patalpų Idzu velodromas. 250 m ilgio trasa taip pat skiriasi nuo tradicinių Japonijos treko asfalto trasų tuo, kad trasos danga padengta iš sibirinės pušies medienos. Trasos dizaineris - Ralph Schumann. Arenoje treniruojasi nacionalinė Japonijos treko komanda.
2016 m. arenoje vyko Azijos dviračių sporto čempionatas. 2021 m. velodrome vyks 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių dviračių treko varžybos.
Kristalų urvas
thumb|Vienas iš skaidresnių urvo kristalų, sveriantis 2,6 kg. Kristalų urvas  – požeminis urvas Meksikoje, Čihuahua valstijoje, šalia Naikos miestelio, po Naikos kalnu. Urvas žymus savo milžiniškais ir gausiais selenito kristalais. Kai kurie kristalai yra didžiausi žinomi pasaulyje – iki 11 m ilgio, 55 t masės. Paties urvo ilgis 30 m, plotis 10 m. Kristalų urve labai aukšta temperatūra (iki 43 °C), o oro drėgnumas siekia 90-100 %, todėl be specialios įrangos urve įmanoma išgyventi apie pusę valandos.
Kristalų urvas pradėjo formuotis prieš 600 tūkst. metų. Dėl vulkaninio aktyvumo prieš 25 mln. metų magma veržėsi į žemės paviršių, į gruntą pateko mineralais prisotintas vanduo. Vėliau magmai atvėsus susidarė ertmės, kurias gaubė rūdos sluoksnis. Į urvus pateko lietaus vanduo, o iš kalcio sulfato pradėjo formuotis selenito kristalai. Tūkstantmečius urvas glūdėjo po vandeniu. Tačiau švino, cinko ir sidabro rūdų turtingame kalne pradėta gavyba, įkurta Naikos kasykla. Besikasant į kalno gelmes iš jo buvo išpumpuojamas vanduo, todėl ir Kristalų urvas buvo nusausintas. 2000 m. kalnakasiai broliai Chuanas ir Pedras Sančesai atrado šį urvą. Dabar vyksta intensyvūs tyrinėjimo darbai, kadangi netekę vandens kristalai keičia spalvą, yra.
Gūragys
Intakas – Sodupis (dešinysis).
Vaga ištiesinta. Prie upelio įsikūrusios Padarbos, Raupaičiai, Gūragiai. Šalia žiočių prie Gūragio įrengti du karjerai (Gūragių pietinis tvenkinys, Gūragių šiaurinis tvenkinys).
Spėjama pirminė upėvardžio lytis *Gūr-ragys – pirmas dėmuo iš guras ('kauburys, viršūnė') arba gūras ('kas vaikšto pagūromis, sulinkęs', o antras – iš ragas ('kyšulys').
Oskar Kwiatkowski
Biografija
2017 m. snieglentininkas iškovojo Universiados sidabro medalį paralelinio slalomo rungtyje.
Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse lenkas dalyvavo paralelinio didžiojo slalomo varžybose, kuriose užėmė 13-ą vietą. 2019 m. tapo Universiados čempionu.
2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Lenkijos atstovas paralelinio didžiojo slalomo varžybose liko 7-as.
2023 m. pirmą kartą laimėjo pasaulio taurės etapą. 2023 m. pasaulio snieglenčių ir akrobatinio slidinėjimo čempionate Kviatkovskis pirmą kartą tapo pasaulio čempionu paralelinio didžiojo slalomo rungtyje.
Koldstrimas (Britų Kolumbija)
Koldstrimas arba Koldstrymas  – miestelis Britų Kolumbijo je (Kanada), ant šiaurinio Kalamalkos ežero kranto, Okanagano slėnyje. Įkurtas 1906 m. Yra į pietryčius nuo Vernono ir laikomas Didžiojo Vernono aglomeracijos dalimi. Miestelis priklauso Šiaurės Okanagano regiono apygardai, jame taip pat yra šios apygardos būstinė.
Koldstrimo ranča
Koldstrimas taip pat žinomas dėl Koldstrimo rančos, kurią 1863 m. įkūrė kpt. Charles Frederick Houghton. Rančą jis vėliau perdavė Forbes George Vernon ir Charles Albert Vernon, kurie 1891 m. šią pardavė John Hamilton-Gordon, vėliau tapusiam Kanados generaliniu gubernatoriumi (1893–1898 m.). Dabartiniai savininkai rančą nusipirko 1994 m. ir toliau užsiima galvijininkyste.
Heidi Brühl
Heidi Rosemarie Brühl (g. 1942 m. sausio 30 d. – m. 1991 m. birželio 8 d.) buvo Vokietijos dainininkė ir aktorė.
Biografija
Pirmąjį vaidmenį gavo 1954 metais, filme „Der letzte Sommer“. Per savo karjerą atliko apie 50 vaidmenų filmuose ir televizijos serialuose.
1959 metais kartu su Corina Corten susibūrė į muzikos duetą „Dolly Sisters“. Tų pačių metų rugpjūčio mėn. išleista debiutinė daina „Chico Chico Charlie“ užėmė 5 vietą Vokietijos singlų tope. Iki 1967 m. dar 12 dainų pateko į šį sąrašą, iš kurių didžiausios sėkmės sulaukė „Wir wollen niemals auseinandergeh'n“. Su ja bandė patekti į 1960 m. „Eurovizijos“ dainų konkursą, tačiau atrankoje pralaimėjo tik laimėtoju tapusiam Wyn Hoop. Po trejų metų, nugalėjusi nacionalinėje atrankoje su daina „Marcel“, išrinkta Vokietijos atstove „Eurovizijoje“ ir jame užėmė 9 vietą.
Ilgą laiką gyveno ir dirbo Los Andžele (JAV) ir Romoje (Italija), bet galiausiai grįžo į gimtąją Vokietiją.
1964-1976 m. buvo ištekėjusi už amerikiečių aktoriaus Brett Halsey, su kuriuo susilaukė sūnaus Clayton Halsey ir dukters Nicole Brühl.
Mirė 1991 m. birželio 8 d. nuo krūties vėžio.
Akčaabatas
Akčaabatas  – miestas šiaurės rytų Turkijoje, į rytus nuo Trabzono, Juodosios jūros pakrantėje.
Istorija
Įkurtas VII a. pr. m. e. atvykėlių iš Mileto. Graikų laikais buvo žinomas kaip Platana (🇬🇷).
1884 m. oficialiai suteiktas miesto statusas.
Reišeliškės
Reišeliškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 7 km nuo Sužionių.
Kuzma Petrovas-Vodkinas
thumb|200px| K. Petrovo-Vodkino autoportretas, 1918 m. Kuzma Petrovas-Vodkinas (, 1878–1939 m.) – XX a. pirmos pusės Rusijos tapytojas, iliustratorius, teatro dailininkas, rašytojas.
Biografija
Kuzma Petrovas-Vodkinas gimė 1878 m. lapkričio 5 d. Chvalinske prie Volgos upės (Saratovo sritis). 1893–1895 m. jis mokėsi tapybos ir piešimo pas F. Burovą Samaroje. 1897–1904 m. mokėsi Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje vadovaujamas N. Kasatkino ir V. Serovo. 1901 m. tobulinosi Miunchene. Baigęs mokslus keliavo po Europą, pabuvojo Šiaurės Afrikoje. Nuo 1908 m. K. Petrovas-Vodkinas apsigyveno Sankt Peterburge, 1910–1917 m. mokė E. Zvancevos mokykloje, dalyvavo „Meno pasaulio“ parodose. Jo kūryba buvo paveikta prancūzų P. Sezano, P. Gogeno, A. Matiso bei ruso V. Boriso-Musatovo dailės. Jis taip pat į savo paveikslus įpynė senosios Rusijos dailės ir ankstyvojo italų renesanso tapybos bruožų, suteikė jiems simbolistinių, alegorinių prasmių. Garsiausiu iš ankstyvųjų jo kūrinių minima „Raudono arklio maudynė“ (1912).
ŽFK Dnipro-1
„Dnipro“ – Ukrainos futbolo klubas iš Dnipro. Namų rungtynes žaidžia „Dnipro Arenos“ stadione.
Istorija
Klubas įkurtas 2021 m., 2021–2022 m. rungtyniavo Pirmoje lygoje.
Sudėtis
Atnaujinta: 2023 m. rugsėjo 3 d.
Šilutės evangelikų kapinių koplyčia
Oficialiai koplyčia atidaryta 2013 m. gegužės 25 d. per Šilutės miesto šventę, minint Šilutės (Šilokarčemos) parapijos įkūrimo 100 metų jubiliejų. Vėl duris atvėrusią koplyčią pašventino evangelikų liuteronų vyskupas Mindaugas Sabutis. Kapinės su koplyčia įtrauktos į pažintinį maršrutą „Šilutės knygininkų atminimo takais“.
Koplyčioje eksponuojami kapinių senieji kryžiai, tvorelių fragmentai, statinių medinės kolonos, didesnė jų dalis laikoma koplyčios tvarkomoje dalyje – apsidėje. miniatiūra|240px|left|Koplyčios interjeras
Istorija
Apie 1832 m. naujai atidarytos Verdainės evangelikų kapinės. 1907 m. čia pastatyta mūrinė šarvojimo koplyčia. 1910 m. lapkričio 1 d. įsteigta Šilutės (Šilokarčemos) evangelikų liuteronų parapija, nuo Verdainės parapijos atskyrus aštuonis kaimus. 1911 m. ėjusiame „Evangelisches Gemeindeblatt für das Kirchspiel Werden“ leidinėlyje nurodyta kapinių koplyčios pašventinimo data – 1910 m. lapkričio 27 d., pirmąjį Advento sekmadienį.
Po 1945 m. kapinės buvo sistemingai naikinamos, siekiant ištrinti „vokišką“ arba krikščionišką paveldą, kol 1962 m. buvo nuspręsta jas uždaryti. Kapinės tapo apleistos: jose buvo girtuokliaujama, paliekamos šiukšlės, laužomi paminklai. 1967 m. kapinių koplyčia buvo remontuojama, siekiant pritaikyti ją  šarvojimo   reikmėms. Remonto metu buvo šalinami visi krikščioniški įrašai ir simboliai.
Dar 1990 m. Paminklų restauravimo ir projektavimo instituto Klaipėdos skyriaus specialistai tuometinio Šilutės komunalinių įmonių kombinato užsakymu parengė šių kapinių regeneracijos projektą. Buvo atlikti ir istoriniai tyrimai, kapinių būklės fotofiksacija, numatyta atnaujinti takus, išvalyti sąžalynus. Senosios Šilutės civilių gyventojų kapinaitės Tilžės gatvėje jau daug metų buvo aktuali diskusijų tema. Buvo diskutuojama dėl jų tvarkymo vizijos, ar išlikusius kapus sutvarkyti ir palikti, ar panaikinti, paliekant nedidelį atminimo ženklą, o visą teritoriją paversti parku. Prieš 23 metus parengtas kapinių regeneracijos projektas nebetiko, reikėjo papildomų lėšų jo koregavimui, naujai topografinei nuotraukai.
2017 m. koplyčia buvo perduota Šilutės gražinimo draugijai dešimties metų laikotarpiui pagal panaudos sutartį neatlygintinai valdyti ir naudotis. Joje pakeistas stogas, įrengta lietaus nuvedimo sistema, sutvarkytas vidus (pertinkuotos sienos, išvedžiota elektra ir kt.), įstiklinti langai, anksčiau buvę aklinai užmūryti.
Darbo diena
Darbo diena darbo teisėje - diena, kurią pagal įstatymą leidžiama dirbti be specialių apribojimų; diena, kurią faktiškai yra dirbama. Europoje įprastinės darbo dienos yra nuo pirmadienio iki šeštadienio. Daugumoje verslo, amatų - iki penktadienio. Mažmeninės prekybos, viešojo transporto - iki šeštadienio ar iki pat sekmadienio (t. y. ištisą savaitę).
Teisiškai darbo diena svarbi ne tik darbo ir poilsio srityje, bet skaičiuojant terminus (tiek darbo teisėje, tiek ir kitose teisės šakose, pvz., civilinio proceso teisėje - dėl ieškinio pateikimo; komercinėje arba civilinėje teisėje - dėl prievolės įvykdymo termino ir pan.). Darbo dienos sąvoka taip pat svarbi ne tik darbo, bet ir Kelių eismo taisyklių atveju. Pvz., yra specialūs kelio ženklai, kuriuose gali būti nurodytas užrašas arba simbolis, žymintis darbo dienas (pvz., kad leidžiama arba draudžiama stovėti, įvažiuoti ar pan.)
Lietuva
Darbo dienos trukmė yra ribojama. Pvz., darbuotojų, dirbančių ne vienoje darbovietėje arba vienoje darbovietėje, bet pagal dvi ar daugiau darbo sutarčių, darbo dienos trukmė negali būti ilgesnė kaip 12 valandų (LR darbo kodeksas, 144 str. 5 d.).
Vokietija
Sekmadienis Vokietijoje yra nedarbo diena netgi prekyboje. Tą reglamentuoja federalinis Parduotuvių uždarymo įstatymas. Parduotuvių uždarymo sekmadieniais pareigą patvirtino netgi Vokietijos Konstitucinis Teismas (BVerfG). Tiesa, savo naujausioje praktikoje jis numatė galimybę federalinėms žemėms reglamentuoti kai kurias išimtis iš federalinio reguliavimo.
Tolkačė
Tolkačė – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Šudzialovo valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Aleksandra Król
Aleksandra Krul (Aleksandra Król, g. 1990 m. lapkričio 20 d. Zakopanėje) – Lenkijos snieglenčių sporto sportininkė, pasaulio čempionatų prizininkė, olimpietė.
Biografija
Savo debiutinėse 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse lenkė dalyvavo dvejose rungtyse. Moterų paralelinio slalomo varžybose sportininkė buvo diskvalifikuota, o paralelinio didžiojo slalomo varžybose liko 30-a.
2017 m. snieglentininkė iškovojo Universiados aukso medalį didžiojo paralelinio slalomo rungtyje. 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse lenkė dalyvavo paralelinio didžiojo slalomo varžybose, kuriose užėmė 11-ą vietą.
Buhalteris
Buhalteris ( – 'buhalterinė apskaita'; Buch – 'knyga' + Halter – 'laikytojas', 'vedėjas') – asmuo, vedantis buhalteriją; ekonominė, ūkinės veiklos profesija. Buhalteris gali būti tiek tarnautojas (t. y. darbuotojas – asmuo, dirbantis pagal darbo sutartį), tiek ir laisvai samdomas darbuotojas, taip pat valstybės tarnautojas.
Aleksandra Król
Biografija
2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Król buvo šalies vėliavnešė atidarymo ceremonijoje. Lenkijos atstovė paralelinio didžiojo slalomo varžybose liko 8.
Buhalteris
Lietuva
Lietuvoje buhalterio profesijos nereguliuoja įstatymai. Tam tikrus veiklos aspektus reglamentuoja LR Vyriausybė (pvz.,valstybės įmonių ir valstybės kontroliuojamų akcinių bendrovių, uždarųjų akcinių bendrovių vadovų, jų pavaduotojų ir vyriausiųjų buhalterių darbo apmokėjimą). Buhalteriai Lietuvoje užsiima įvairia veikla – nuo profesinės (buhalterinės, verslo apskaitos) iki mokesčių ar darbo teisės klausimų
Aleksandra Król
Biografija
2023 m. pasaulio snieglenčių ir akrobatinio slidinėjimo čempionate Król pirmą kartą tapo pasaulio čempionatų prizininke – iškovotas bronzos medalis paralelinio didžiojo slalomo rungtyje.