cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Madinat Zajidas
Madinat Zajidas  – miestas Jungtiniuose Arabų Emyratuose, Abu Dabio emyrate. 2005 m. būta 29 tūkst. gyventojų. Didžiausias miestas ir administracinis centras Al Dafros regione, labiausiai į vakarus nutolusiame ir didžiausiame Abu Dabio emyrato regione. Miestą 1968 m. įkūrė šeichas Zajedas bin Sultanas Al Nachajanas (1918–2004), velionis Abu Dabio valdovas ir JAE prezidentas.
Sportas
Gyvenvietę labiausiai garsino vietos futbolo klubas, rungtyniavęs profesionalų lygoje.
Pramprojektas
miniatiūra|220px|right|Rekonstrukcijos metu, 2017 m. miniatiūra|right|220px|Po rekonstrukcijos
AB Pramprojektas – įvairios paskirties projektų rengimo, inžinerinių tinklų, geležinkelių, kelių projektavimo, detaliųjų planų rengimo, techninės statybų priežiūros paslaugas teikianti įmonė.
Istorija
Valstybinė projektavimo įmonė „Pramprojektas“ buvo įkurta 1940 m. 1993 m. bendrovė buvo iš dalies privatizuota Vladimiro Romanovo. Visas akcinis kapitalas priklausė privatiems investuotojams. Nuo veiklos pradžios bendrovė parengė beveik 8 tūkst. įvairaus dydžio pramonės objektų, visuomeninės ir žemės ūkio paskirties pastatų, logistikos, krovos ir naftos produktų terminalų, prekybos ir paslaugų statinių, kelių, geležinkelių, vandentvarkos, atliekų tvarkymo ir daugelio kitų objektų projektinių dokumentacijų.
2017 m. įmonė bankrutavo.
Pramprojekto pastatas
Pramoninės statybos projektavimo instituto („Pramprojekto“) pastatas duris atvėrė 1964 m., o galutinai užbaigtas 1966 m. įrengus aukštąją dalį. Pastatytas beveik buvusio Vailokaičio namo vietoje. Pastatas tapo simboliškai svarbiausiu ankstyvojo sovietmečio modernizmo objektu Kaune, pradėjusiu formuoti naująjį visuomeninį centrą Vienybės aikštėje. Jo architektūra minimalistinė, atspindinti to meto medžiagas ir konstrukcijas. Iškilęs daugiaaukštis tapo dar viena vertikale šalia Karo muziejaus bokšto ir Prisikėlimo bažnyčios (tuo metu – radijo fabriko). Tai panėšėjo į statinių erdvinį trikampį, sujungusį kylančio šlaito erdves, naująjį pastatą ir Karo muziejaus sodelį į vientisą vidinę kompoziciją.
Institutą (kartu su gretimos aikštės išplanavimo ir užstatymo darbais) projektavo Miestų ir kaimų statybos projektavimo institutas Vilniuje, laimėjęs konkursą iš komisijai pateiktų 8 geriausių projektų. Projektą parengė architektai A. Sprindys ir V. Stauskas. Objektą sudarė trys korpusai – daugiaaukštė dalis prie Donelaičio g. kampo, palei Vienybės aikštę išsidėstęs pailgas keturaukštis bei dviaukštis salės pastatas. Aukštajai daliai projektuojant pritaikytas spalvų ir medžiagų kontrasto principas. Į aikštę pagrindiniu fasadu atsuktas pailgasis tūris išsiskyrė vertikalių briaunų ritmu.
Rekonstrukcija
Tam tikrus „pagerinimus“ „Pramprojektas“ patyrė jau V. Romanovo periode: bokštinė dalis paaukštinta vienu aukštu, uždėtas nevykęs stogas, pertvarkyti salė ir holas. Pastatus įsigijus naujiems savininkams, parengtas„ Pramprojekto“ perstatymo projektas, kurio viziją sukūrė vokiečių architektai.
Prie aikštės stovintis pastatas istoriškai turėjo dvi papildomas žalios ir juodos spalvos fasadų apdailas. Po rekonstrukcijos atsirado papildomų tamsios spalvos elementų. Jais iš dalies tapo kvadratiniai tamsiai tonuoti langai sumažintais rėmais, kontrastuojantys su balta fasado spalva. Fasadams panaudotas baltas struktūrinis tinkas ypač būdingas modernistinei architektūrai. Nuo aukščiausiojo – 11-kos aukštų korpuso buvo pašalinti vėlesniu laikotarpiu iškilę antstatas ir techninis aukštas, stipriai nederėję su bendra pastato architektūra. Juos pakeitė pora naujų aukštų. Ant žemesniojo korpuso stogo įrengta įstiklinta terasa būsimų nuomininkų naudojimui. Ilgajame pastate išsaugoti buvę pastato piliastrai. Žemiau aikštės lygio buvęs cokolinis aukštas, pažeminus aikštę, performuotas į pirmąjį aukštą kavinėms, parduotuvėms. Viduje sukurtos atviro tipo darbo erdvės. Vizualiai matomos atviros konstrukcijos lėmė minimalistinį lofto stilių.
Paukščių giedojimas
right|thumb|200px|[[Baltasprandė gervė|Baltasprandės gervės pora gieda kartu, idant sustiprintų poros ryšius bei atbaidytų konkurentus.]]
Paukščiai įvairiais garsais ir giedojimu dažniausiai palaiko tarpusavio ryšius, vilioja kitos lyties individą ar atbaido nuo perėjimo vietos konkurentą. Tokie garsai, ir taip pat sudėtingas čiulbėjimas, dažniausiai paveldimi. Tačiau daugelio giesmininkų čiulbėjimui turi įtakos ir pašaliniai garsai. Juos dar lizduose jaunikliai įsimena iš čiulbėjusių gentainių ar net kitų paukščių.
Rūšys
Paukščių giesmės skirstomos į tris rūšis: Kai kurie paukščiai neturi įmantrių tuoktuvių giesmių. Pavyzdžiui, jūriniai ereliai, vietoj to atlieka kokį akrobatinį manevrą danguje ir taip bando atkreipti partnerės dėmesį. Kai kurie paukščiai šokinėja, strikinėja aplinkui. Dar kiti turi dailias plunksnas, jiems užtenka jomis pamojuoti.
Antananaryvo provincija
Antananaryvo provincija – buvusi Madagaskaro provincija. Jos plotas buvo 58 283 km². Ši teritorija turėjo 5 370 900 gyventojų (2004 m.). Jos sostinė buvo Antananaryvas.
Antananaryvas buvo vienintelė provincija, kuri neturėjo priėjimo prie jūros. Antananaryvo prezidentas buvo buvo Emilis Rakotomalala.
Administracinis susiskirstymas
right|280px
Darius Zimnickas
Darius Zimnickas, (g. 1975 m. Punske) – Lenkijos chorvedys ir pedagogas.
Biografija
Gimė muzikalių tėvų šeimoje – tėvai dainavo Punsko lietuvių kultūros namų ansamblyje „Sūduva“ ir chore „Dzūkija“. Darius Zimnickas lankė Punsko licėjų, Suvalkų muzikos mokykloje mokėsi skambinti pianinu. Gimtajame Punske organizavo instrumentinį ansamblį „Šešupė“, kuris dalyvavo Lietuvos televizijos konkurse „Dainų dainelė“ ir tapo laureatu.
1993–1997 m. D.Zinickas mokėsi Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos konservatorijoje, vėliau įstojo studijuoti chorvedybą Frederiko Šopeno muzikos universitete Varšuvoje, prof. Rišardo Zimako klasėje. 2002 m. Lenkijos jaunųjų dirigentų konkurse laimėjo trečiąją vietą, jam buvo pasiūlyta likti dėstyti Varšuvos muzikos universitete. Kartu teko dirbti šios aukštosios mokyklos mišraus choro dirigento asistentu. 2002–2004 m. dirbo dirigento asistentu Kamerinėje operoje Varšuvoje, jam buvo skiriama Lenkijos kultūros ministro stipendija. 2003–2006 m. buvo renkamas Lenkijos lietuvių jaunimo sąjungos pirmininku. 2009 m. apgynė disertaciją ir tapo meno mokslų daktaru, Universitete paskirtas Chorinio dirigavimo katedros sekretoriumi.
Nuo 2004 m. vadovauja Varšuvos arkikatedros bažnytiniam chorui, kuris gieda pamaldų metu bei kituose religiniuose renginiuose. Tai mėgėjiškas mišrus choras, Lenkijos konkurse „Caecilianum” 2004 m. laimėjęs trečiąją vietą, o 2005 m. jame nugalėjęs. 2010 m. Gniezno mieste šis muzikinis kolektyvas laimėjo Grand Prix Visos Lenkijos chorų konkurse „Ars Liturgica“. thumb|250px|Varšuvos Politechnikos choras su savo vadovu 2010 m. D.Zimnickas tais pačiais 2004 m. ėmė vadovauti ir Varšuvos Politechnikos akademiniam chorui. Šis kolektyvas 2005 m. laimėjo tarptautinį chorinės muzikos festivalyje Varšuvoje, Stačiatikių muzikos tarptautiniame konkurse Hainuvkoje kelis kartus tapo laureatu ir prizininku. 2012 m. Choras nugalėjo didžiausiame Lenkijoje konkurse „Legnica Cantat“. Nemažą repertuaro dalį sudaro a cappella dainuojami kūriniai, taip pat liaudies dainos. Atliekama ir Lietuvos kompozitorių kūryba: Vytauto Barkausko „Stabat Mater“, Vaclovo Augustino „Anoj pusėj Dunojėlio“ (pastaroji harmonizuota liaudies daina – lietuviškai). 2009 m. Varšuvos studentų kolektyvas koncertavo Vilniuje, 2012 m. dalyvavo XIII chorų šventėje „Lietuva brangi“ D.Zimnicko gimtajame Punske. Nepaisant intensyvios koncertinės ir pedagoginės veiklos, 2011 m. Maestro prie Varšuvos Išganytojo bažnyčios įkūrė dar vieną kolektyvą – chorą „Tibi Domine“. Darius Zimnickas kaip žiuri narys yra kviečiamas į įvairius chorinės muzikos konkursus šalyje ir užsienyje, jis yra Lenkijos mokyklinių chorų vystymo programos regioninis koordinatorius.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1961–1962 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1961–1962 m.
Diba al Fudžeira
Diba al Fudžeira  – miestas Jungtiniuose Arabų Emyratuose, Fudžeiros emyrate. Geografiškai – Dibos regiono dalis, esanti pasienyje su Omanu. Antras pagal dydį miestas Fudžeiros emyrate. 2019 m. vasarą mieste būta 41 tūkst. gyventojų.
Sportas
Gyvenvietę labiausiai garsino vietos futbolo klubas, rungtyniavęs profesionalų lygoje.
Malečas
Mãlečas  – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 20 km į vakarus nuo Biarozos. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis ir dvaras, Pružanų apskrities Malečo valsčiaus centras.
Lvuvekas
Lvuvekas  – miestas vidurio vakarų Lenkijoje, prie Juodųjų vandenų.
Kipro futbolo varžybos 2022–2023 m.
Kipro futbolo varžybos 2022–2023 m.
RK1908
RK1903 – rajoninis kelias, atsišakojantis nuo kelio ir jungiantis Kačerginę. Kelio ilgis – 3,5 km. Kelyje nėra žvyrkelio ruožų, visas kelias - asfaltuotas, o 2015 m. pavasarį – ir perasfaltuotas.
Lvuvekas
Istorija
Įkurtas XII a. Viduramžiais priklausė Lenkijos karalystei.
RK1908
Kelias atsišakoja nuo kelio dvejose vietose. Pats maršrutas daugiausiai eina Kačerginės mišku bei paliečia Kačerginės miestelio pietinę dalį.
Lvuvekas
Istorija
Po Abiejų Tautų Respublikos padalijimų atsidūrė Prūsijos sudėtyje. Po Pirmojo pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Pijus Bielskus
Pijus Bielskus (1880 m. sausio 11 d. Balsupiuose, Šunskų valsčius, Marijampolės apskritis – 1958 m. liepos 16 d. Kaune) – Romos katalikų kunigas, filosofijos mokslų daktaras, profesorius, Lietuvos Respublikos Prezidento kanceliarijos viršininkas.
Biografija
Mokėsi Keturvalakių pradinėje mokykloje, Marijampolės gimnazijoje, Seinų kunigų seminarijoje, dalyvavo klieriko Igno Čižausko įkurtos slaptos klierikų „penkiukių” organizacijos vadovybėj (organizacijos tikslas – skaityti lietuviškus laikraščius bei raštus ir studijuoti lietuvių kalbą ir literatūrą. 1903 m. gegužės 17 d. Varšuvoje įšventintas kunigu. Nuo 1904 m. iki 1910 m. mokėsi užsienyje: trejus metus Šveicarijos Fribūro ir dvejus metus Belgijos Leuveno universitete, kuriame jam buvo suteiktas filosofijos daktaro laipsnis.
1910 m. pradėjo profesoriauti Seinų seminarijoje, Pirmojo pasaulinio karo metu Tambove vadovavo trejus metus Žiburio draugijos mergaičių gimnazijai. 1919 m. birželio 16 d. kaip vienas iš Lietuvos Amerikos lietuvių atstovų vyko į Taikos konferenciją Paryžiuje. Delegacijai buvo pavesta griežtai reikalauti Lietuvos valstybingumo pripažinimo neįsileidžiant į bet kokias kitas kombinacijas, kol Lietuvos nepriklausomybės klausimas nebus pripažintas. 1920 m. kovo 1 d. paskirtas Užsienio reikalų ministerijos patarėju, dalyvavo sprendžiant klausimus su Vatikanu, dalyvavo kaip sekretorius ir iždininkas Lietuvos delegacijos Rygoje Lietuvos ir Latvijos sienai nustatyti. Nuo 1921 m. balandžio 10 d. Respublikos Prezidento kanceliarijos viršininkas, nuo 1930 m. rugsėjo 1 d. Lietuvos ordinų kancleris – tvarkė valstybės apdovanojimus.
Vienas iš Ateitininkų federacijos vadovų. 1940 m. nuvyko pas savo brolį knygnešį Vincą Bielskų ir jo namuose paslėpė Lietuvos Nepriklausomybės Akto originalą, kurio tolesnis likimas nežinomas.
Rokas Grinius
Rokas Grinius (g. 1988 m. birželio 22 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniavęs vidurio puolėju.
2006–2007 m. buvo Lietuvos jaunių rinktinės žaidėju. Rungtyniavo LKL ir NKL komandose. R. Griniaus sėkmingiausias sezonas LKL buvo 2009–2010 m., kuomet rinkdavo 5,9 taškų ir 4 atkovotų kamuolių vidurkį žaisdamas už „Nevėžį“.
Grinkiškio dvaras
Grinkiškio dvaro sodyba yra Grinkiškyje, Radviliškio rajone, į vakarus nuo kelio. Išlikę parko želdinių, medžių alėja, tvenkinėliai, stūkso dvaro rūmų griuvėsiai, svirnas. Dvarvietės teritorijoje yra Lietuvos partizanų kapai, įkurtas Grinkiškio krašto išnykusių kaimų parkas: prie takų pastatyti masyvūs atminimo akmenys su kaimų pavadinimų lentelėmis. 2019 m. duomenimis, dvaro pastatai buvo nenaudojami.
Nuo 1992 m. dvaro sodybos kompleksas įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Teritorija užima 168 831 m² plotą. miniatiūra|220px|left|Dvaro svirnas miniatiūra|220px|left|Paminklo liekanos
Istorija
Grinkiškio dvaras minimas nuo XV a. Anksčiau jis vadinosi Sarvais. 1554 m. Nikolajus Loveika įsūnijo giminaitį Joną Bialozorą ir jam užrašė Sarvų dvarą. Nuo tada, iki XX a. vidurio dvaras buvo Montvid-Bialozorų giminės nuosavybė.
Grinkiškio dvaro savininkas Stanislovas Bialozoras, turėjęs dvarą iki 1623 m., su savo žmona Darata 1618 m. fundavo Grinkiškio bažnyčią. Paskutinioji dvaro savininkė - Aleksandra Montvid-Bialozoraitė, prieš Antrąjį pasaulinį karą ištekėjusi už Grinkiškio policijos nuovados viršininko Jono Rimvydo.
1940 m. dvaras nacionalizuotas. Tuomet pastatų inventorizacijos dokumentuose buvo nurodyti 15 pastatų. Dvaro rūmuose 1944-1953 m. buvo įsikūręs NKVD Grinkiškio valsčiaus poskyris. Svirno pusrūsyje buvo įrengta areštinė. Apylinkėse žuvusių partizanų palaikai buvo niekinami šalia šių pastatų, vėliau užkasami dvaro teritorijoje už tvenkinių arba įmetami į pačius tvenkinius. 1960-1965 m. valant dvaro tvenkinius surasta daug partizanų palaikų kaulų. Daugiausia Antrajame tvenkinyje. Tais pačiais metais, kitais duomenimis, 1980 m., valant dvaro svirno pusrūsį surasti dviejų partizanų kūnai. Visus surastus palaikus gyventojai paslapčia palaidodavo kalnelyje, vėliau pavadintame „Skausmo kalneliu”. Remiantis liudytojų teigimais, dvaro sodyboje iš viso tikėtina yra per 80 partizanų palaikų, pažymėtos per 60 tokių palaidojimo vietų.
Sovietmečiu dvarininko name buvo įsikūrusi kolūkio kontora, veikė kultūros namų salė, gyveno žmonės.
Architektūra
Dvaro rūmai statyti XVIII a., o vėliau, XIX ir XX a., daug kartų perstatyti ir keisti. Rūmai - masyvaus stačiakampio tūrio, pietinėje pusėje turėję kelis priestatus. Jie yra sudėtinio, „U“ raidės formos plano, sudaryto iš trijų stačiakampio plano vienaaukščių priestatų, iš kurių šiaurinis – su mansarda ir rūsiu. Išlikę daugelis įdomių konstrukcinių ir apdailos detalių, liudijančių gana seną dvaro rūmų amžių: sienų apdaila, išorės apkalimas (kalvio darbo vinimis), perdangos, stogo konstrukcijos, kt.
Talokių ežeras
Talokių ežeras – ežeras pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, apie 7 km į pietvakarius nuo Alytaus, prie Talokių gyvenvietės. Ilgis iš šiaurės į pietus 0,61 km, plotis iki 0,35 km. Altitudė 94,9 m. Krantai žemi, lėkšti, pietinis krantas pelkėtas. Aplink plyti pievos, laukai. Šalimais rytinio ežero kranto praeina kelias.
Talokių ežeras priklauso Zembrės baseinui, upokšniu jungiasi su Akies ežerokšniu.
2012 m. atlikti ežero dumblo išvalymo darbai.
Boleslovas Prusas
Boleslovas Prusas (, ; gimė kaip Aleksandras Glovackis; 1847 m. rugpjūčio 20 d. – 1912 m. gegužės 19 d.) – lenkų rašytojas, žurnalistas, redaktorius, feljetonistas.
Ankstyvieji gyvenimo metai
thumb|Boleslovas Prusas (Aleksandras Glovackis), Varšuvos universiteto studentas Aleksandras Glovackis (Boleslovas Prusas) gimė bajorų Antano Glovackio ir Apolonijos iš Trembinskių šeimoje (h. Prus) Hrubešuvo mieste, Pietų Lenkijoje. Būdamas 3 metų neteko motinos, o 9 metų ir tėvo, todėl vaiku ėmė rūpintis senelė Marijana Trembinska, kuri gyveno Pulavuose. Po senelės mirties Aleksandras augo pas tetą Domicelę Olševską, kilusią iš Trembinskių, Liubline, kur nuo 1854 m. lankė mokyklą.
1863 m. Aleksandras Glovackis, brolio įtakoje nutraukė mokslus ir prisijungė prie 1863 m. sukilimo. Netrukus po savo šešioliktojo gimtadienio mūšyje jis patyrė sunkių traumų. Po penkių mėnesių buvo paimtas į nelaisvę ir kalinamas.
1864 m. sausio 10 d. Aleksandro Glovackio poema „Pegasas“, pasirašyta su slapyvardžiu Jan in Oil, buvo paskelbta leidinyje „Kurier Niedzielny“.
1864 m. sausio 20 d. Aleksandras Glovackis buvo vėl suimtas už dalyvavimą sukilime. Nuo sausio iki balandžio jis sėdėjo kalėjime Liublino pilyje ir kareivinių pastate (dab. Liublino katalikų universiteto pastatas). Karo teismas atėmė iš jo kilmingumą (bajorystę). Glovackis buvo atiduotas jo dėdės Klemenso Olševskio priežiūrai, nes brolis Leonas Głovackis kentėjo nuo nepagydomos psichikos ligos.
Po išsilaisvinimo iš kalėjimo Aleksandras Glovackis tęsė mokslus Liublino gimnazijoje. Jis buvo Juzefo Sklodovskio, Marijos Sklodovskos-Kiuri, senelio, auklėtinis.
Liublino gimnaziją Glovackis baigė 1866 m. birželio 30 d. Po to ketino toliau tęsti studijas Sankt Peterburge, tačiau to neleido jo finansinė padėtis. 1866 m. Glovackis ėmė studijuoti Varšuvos universiteto Matematikos ir fizikos fakultete. Besimokydamas universitete, vertėsi privačiomis pamokomis, tačiau jos nedavė pelno. Laisvalaikiu rašė straipsnius laikraštyje „Kurier Świąteczny“, pasirašinėjo slapyvardžiu Jan in Oil.
Dėl finansinių sunkumų Glovackis kuriam laikui buvo priverstas nutraukti studijas (1869 m.). Tuo metu išvyko į Pulavus, kur kažkiek laiko studijavo Kaimo ir miškininkystės instituto Miškininkystės fakultete, tačiau jau 1870 m. rugsėjo mėn. grįžo į Varšuvą. Baigęs studijas išbandė įvairius darbus: buvo fotografas, gatvės oratorius, šaltkalvis gamykloje.
1871 m. Glovackis išvertė anglų filosofo John Stuart Mill kūrinį „Logika“.
Tolesnis gyvenimas ir kūryba
Kaip laikraščių žurnalistas Glovackis slapyvardžiu Prusas komentuodavo mokslininkų, tokių kaip John Stuart Mill, Charles Darwin, Alexander Bain, Herbert Spencer ir Henry Thomas Buckle pasiekimus, ragino lenkus kreipti dėmesį į mokslą ir technologijas, skatino steigti labdaros įstaigas, kurios būtų naudingos nepalankioje padėtyje atsidūrusiems žmonėms. Laikraščiuose Glovackis aprašinėjo įvairius reiškinius, pvz., Veličkos druskos kasyklas arba 1887 m. įvykusį Saulės užtemimą, kurį jis stebėjo būdamas Maskvoje. Mokslo ir technologijų socialinis aspektas inspiravo pagrindines temas jo romanams „Lėlė“ (1889), taip pat „Faraonas“ (1895).
Iš šiuolaikinių mąstytojų, kurie paveikė Prusą, buvo Herbert Spencer, anglų sociologas, kuris pavartojo frazę „Galingiausiųjų išlikimas“. Prusas pavadino Spencerį „XIX a. Aristoteliu“ ir rašė: „Aš užaugau pagal Spencerio evoliucinės filosofijos įtaką ir atkreipiau dėmesį į jo patarimus, o ne veikiamas idealizmo“. Frazę „Galingiausiųjų išlikimas“ Prusas aiškino per tai, jog visuomenėje, kaip organizme, reikalingas bendradarbiavimas, o ne varžytinės. Šią Spencerio metaforą jis panaudojo savo romane „Pelėsiai žemėje“ ir istoriniame romane „Faraonas“.
Po to kai Prusas ėmė reguliariai rašyti savaitines apžvalgas laikraščiuose, jo finansinė padėtis stabilizavosi.
1875 m. sausio 14 d. Aleksandras Głovackis Liublino bažnyčioje susituokė su Oktavia Trembinska (m. 1936), tolima giminaite iš motinos pusės. Oktavija buvo Kotrynos Trembinskos duktė, kurios namuose Glovackis gyveno po kalėjimo dvejus metus. Susituokusi pora įsisūnijo giminaitį berniuką Emilį Trembinskį (g. 1886 m. rugsėjo 11 d.), po to, kai 1888 m. mirė berniuko tėvas Michailas Trembinskis. Emilis tapo „Raskalo“ prototipu Pruso romane „Faraonas“. Emilis Trembinskis 1904 m. vasario 18 d. paleido sau į krūtinę mirtiną šūvį kentėdamas nuo nelaimingos meilės. Kitų palikuonių Aleksandras ir Oktavija Glovackiai nesusilaukė.
Buvo teigiama, kad 1906 m., 59 metų amžiaus, Prusas turėjo sūnų Janą Bogušą Sacevičių. Berniuko motina buvo dr. Kazimiero Sacevičiaus (lenk. Kazimir Sacewicz) žmona.
Nors Prusas buvo talentingas rašytojas, jis geriausiai žinomas kaip humoristas, feljetonistas. Dar būdamas 18 metų, jis susigalvojo slapyvardį „Prusas“, perimdamas jį iš šeimos herbo pavadinimo ir juo pasirašydavo humoristinius kūrinius. Tikruosius vardą ir pavardę pasiliko rimtiems kūriniams.
Darbas žurnaluose
1872 m. Prusas paskelbė socialinį straipsnį „Mūsų nuodėmės“ žurnalo „House Keeper“ 22-ajame numeryje. Tais pačiais metais žurnale „Niwa“ jis paskelbė savo pirmąjį populiarųjį mokslinį straipsnį „Elektra“.
Prusas bendradarbiavo su satyriniais žurnalais „Mucha“ (nuo 1873 m.) Ir „Kolce“ (nuo 1874 m.). Taip pat „Niwa“ pasirodė jo nuolatinė skiltis „Aktualijos“. Visuose juose pasirašinėjo slapyvardžiu – Prusas.
1874 m. Prusas įsitraukė į „Kurier Warszawski“, šiame laikraštyje jis išleido septynių Varšuvos eskizų kūrinių seriją. Tame pačiame laikraštyje nuo 1875 m. pradėjo aprašinėti keliones (reportažus, sukurtus daugelyje žurnalistinių kelionių po šalį) ir vedė laikraštyje savaitinę kroniką, kuri prisidėjo prie Pruso populiarumo. Šiuose straipsniuose jis rašė apie politinius, socialinius ir moralinius klausimus, pritraukdamas skaitytojus su atitinkamomis įžvalgomis ir drąsia polemika.
1876 m. Prusas pradėjo dirbti su žurnalu „Ateneum“ (į kurį jis daugiausia rašė mėnesines kronikas), o 1877 m. – kas savaitę „Nowiny“. 1882 m. jis perėmė šio laikraščio redakciją.
1883 m. jis įsitraukė į „Tygodnik Ilustrowany“ ir 1887 m. – „Kurier Codzienny“. Dauguma jo istorijų, o ir vėlesnių romanų pirmą kartą buvo paskelbti laikraščiuose, su kuriais bendradarbiavo.
Prusas taip pat užmezgė nuolatinį bendradarbiavimą su Lenkijos savaitraščiu „Kraj“, kuris buvo leidžiamas Sankt Peterburge. Šiame žurnalui rašė korespondenciją iš Varšuvos. 1885 m. Prusas susitiko su žinomu dailininku Stanislavu Vitkevičiumi (lenk. Stanilaw Witkewicz), kuris buvo tuometinis žurnalo „Wędrowiec“ redaktorius. Dėl šios pažinties su Vitkevičiumi, Prusas trumpą laiką bendradarbiavo jo leidinyje, kuriame paskelbė keletą trumpų istorijų ir romaną „Placówka“.
Paskutinieji gyvenimo metai
thumb|Atminimo lenta ant Varšuvos universiteto sienos Iki gyvenimo pabaigos Aleksandras Glovackis-Prusas aktyviai dalyvavo socialiniame gyvenime, rėmė globos įstaigų veiklą. Jis tapo „Labdaros draugijos“ našlaičių sergėtoju, dalyvavo Ursynovo mokytojų seminarijos steigimo komisijoje, buvo suaugusiųjų neraštingų kursų asociacijos prezidentu. Glovackis finansavo stipendijas talentingiems vaikams iš neturtingų kaimo šeimų.
Aleksandras Glovackis mirė nuo širdies priepuolio 64 metų amžiaus. Į jo laidotuves 1912 m. gegužės 22 d. Varšuvoje susirinko daugybė žmonių siekdami pagerbti Aleksandro Glovackio gyvenimą ir jo kūrybinį talentą.
Boleslovo Pruso prozos kūriniai laikomi vienais didžiausių Lenkijos literatūros pasiekimų. Artimiausi jam autoriai – Čarlzas Dikensas ir Antonas Čechovas.
Sialecas (Biaroza)
Sialècas  – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Biarozos. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis ir dvaras, Pružanų apskrities Sialeco valsčiaus centras.
Theodor Gartner
Teodoras Gartneris (, 1843 m. lapkričio 4 d. Viena, Austrijos imperija – 1925 m. balandžio 29 d. Insbrukas, Austrija)  – austrų kalbininkas, pedagogas, vokiečių kilmės profesorius.
Biografija
Baigęs Vienos universitetą nuo 1868 iki 1885 m. mokytojavo Vengrijos mokyklose.
Nuo 1885 m. – romanų filologijos profesorius Černivcių universitete. Bukovinos teritorijoje tyrė rumunų tarmes.
Vadovaujamas ukrainiečių kalbos ir literatūros katedros vadovo Stepano Smal-Stockio mokėsi ukrainiečių kalbos.
Bitvanas (upė)
Bitvanas arba Bytvanas – upė Lietuvoje, Kauno rajone, daugiausia Vandžiogalos seniūnijoje; Gynios dešinysis intakas (Nevėžio baseinas). Prasideda Bitvano miške, sutekėjus keliems numelioruotiems upeliams (Usvalkai, Gynelei ir kt.) Pakalniškių kaimo apylinkėse. Teka į vakarus per mišką, toliau – pro laukus. Žemupyje kerta Vandžiogalos–Kauno plentą ir įteka į Gynią 27,8 km nuo jos žiočių, ties Bitvano kaimu.
Theodor Gartner
Biografija
Studijuodamas iš tuometinių vadovėlių juose pastebėjo tam tikrą nenuoseklumą ir prieštaravimų. Kaip bendraautoris, su P. Smal-Stockiu Vienoje išleido veikalą „Rutėnų (ukrainiečių) kalbos gramatika“ ( von Stepan Smal-Stockyj und Theodor Gartner, 1913).
Bitvanas (upė)
Vaga ištiesinta. Bitvano baseine veši dideli Sosnovskio barščių sąžalynai.
Theodor Gartner
Biografija
Be to, drauge su P. Smal-Stockiu vidurinėms mokykloms parašė vadovėlį „Rusų gramatika“ („Руска граматика“, Černivciai, 1893), kuris sulaukė keturių leidimų ir net iki 1928 m. Galicijos ir Bukovinos vidurinėse mokyklose tarnavo kaip ukrainiečių kalbos mokymo priemonė.
Bitvanas (upė)
Upėvardis Bỹtvanas (kitaip Bìtvanas) kildinamas iš žodžių bìtė (?) ir tvi̇̀nti.
Theodor Gartner
Biografija
Dalyvavo Vakarų Ukrainoje sudarant fonetines rašybos taisykles kaip atsvarą egzistuojančioms etimologinės rašybos taisyklėms.
Savo darbuose teigė, kad ukrainiečių kalba yra kilusi tiesiogiai iš slavų prokalbės, o ne iš senosios rusų kalbos, įrodinėjo jos giminingumą serbų kalbai ir tuo sukėlė aštrią kritiką bei diskusijas.
Nuo 1899 m. – Černivcių universitete prancūzų kalbos profesorius, vėliau – iki 1913 m. Insbruko universitete dirbo atkurtos romanų filologijos katedros vadovu.
Nuo 1897 m. buvo Černivcių akademinės brolijos „Arminija“ garbės narys.
Daugybės darbų apie vengrų ir romų kalbas autorius.
Miežiškių valsčius
Miežiškių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje. Centras – Miežiškiai.
Istorija
Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo, vėliau panaikintas, tačiau atkurtas 1947 m. lapkričio 6 d. iš dalies Panevėžio valsčiaus ir dalies Raguvos valsčiaus. Galutinai panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Panevėžio rajonui (7 apylinkės) ir Troškūnų rajonui (2 apylinkės).
Ancirananos provincija
Antsirananos yra buvusi Madagaskaro provincija. Jos plotas buvo 43 406 kvadratinių kilometrų. Ten gyveno 1 188 425 (2001 m. liepos mėn.) gyventojų. Jos sostinė buvo Antsiranana.
Antsiranana provincija ribojosi su šiomis provincijomis:
Administracinis susiskirstymas
Antsirananos provincija buvo padalinta į du regionus - Diana ir Sava. Šie du regionai tapo pirmo lygio administraciniais vienetais, kai 2009 m. provincijos buvo panaikintos. Šie regionai yra padalinti į devynis rajonus:
Vileikos apskritis (1919–1939)
Vileikos apskritis  – Lenkijos Respublikos administracinis-teritorinis vienetas XX a. tarpukariu. Centras – Vileika.
Istorija
thumb|left|Naugarduko vaivadija iki 1925 m.
Panaikinus gretą esančią Vidurinę Lietuvą, 1926 m. sausio 1 d. priskirta Vilniaus vaivadijai. 1927 m. jos pietinėje dalyje atskirta Maladečinos apskritis. Gyvavo iki 1939 m., kuomet tą Lenkijos dalį okupavo TSRS. Apskritis buvo panaikinta ir prijungta prie Baltarusijos TSR.
Antonijs Urbšs
Antonijus Urbšas (1879 m. lapkričio 29 d. Rokiškyje, Rusijos imperija – 1965 m. rugpjūčio 17 d. Montserato vienuolyne, Ispanija) – katalikų kunigas, pirmasis Liepojos vyskupijos vyskupas.
Miško Vjechas
Miško Vjechas  – senovės majų archeologinė vietovė Gvatemaloje, Čimaltenango departamento šiaurės rytuose, 50 km į šiaurę nuo Gvatemalos miesto, netoli Piškajos ir Motagvos upių santakos. Tai vidutinio dydžio miesto, priklausančio poklasikiniam majų civilizacijos laikotarpiui, liekanos.
Air Lithuania
Istorija
„Aviakompanija Lietuva“ įkurta 1991 m. rugsėjo 13 d. sovietų aviakompanijos „Aeroflot“ padalinio – Kauno jungtinio aviacijos būrio pagrindu. Paveldėtame lėktuvų parke buvo 6 Jakovlev Jak-40 bei 31 An-2; 12 pastarojo tipo lėktuvų Lietuvos Vyriausybės nutarimu buvo perduota Kariuomenei, o kiti – parduoti. 1993 m. „Aviakompanija Lietuva“ pradėjo skraidyti tarptautiniais maršrutais. Įsigytas ir 1997 m. pradėtas eksploatuoti prancūzų gamybos lėktuvas ATR 42-300 išplėtė keleivių pervežimo galimybes.
„Aviakompanijos Lietuva“ lėktuvai vienu ar kitu laikotarpiu reguliariai skraidė iš Kauno per Palangą į Hamburgą, Bilundą, Malmę, Kristianstadą ir Oslą. 1995 m. „Aviakompanija Lietuva“ perregistruota į akcinę bendrovę. Po dvejų metų buvo prijungta prie AB aviakompanijos „Lietuvos avialinijos“ ir tapo jos dukterine įmone. 1996 m. „Aviakompanija Lietuva“ tapo Europos regioninių aviakompanijų asociacijos (ERA) nare. 2004 m. įmonė pervežė 54500 keleivių.
Miško Vjechas
Miško Vjeche yra išlikę apie 120 statinių liekanų – šventyklų, rūmų, žaidimo kamuoliu aikščių. Dauguma radinių saugoma Musée de l'Homme muziejuje Paryžiuje.
Air Lithuania
Istorija
2005 m. dėl skolų įmonė likviduota.
Rinoplastika
miniatiūra|250x250px|Rinoplastika (nosies operacija)
Rinoplastika  – plastinės chirurgijos operacija, kurios metu yra operuojama paciento nosis estetiniais arba rekonstrukciniais tikslais. Operacija gali būti atlikta siekiant pakeisti, subjektyviai pagražinti, nosies formą. Rinoplastikos metu nosis gali būti padidinama arba sumažinama estetiniais tikslais. Dauguma pacientų prašo plastikos chirurgų sumažinti arba pašalinti nosies kuprelę, siaurą nosies šnervių plotį, pakeisti kampą tarp nosies ir burnos, taip pat rekonstruoti nosį po traumos, panaikinti defektus nuo gimimo ar atstatyti idealias nosiai kvėpavimo sąlygas. Nosies operacija yra laikoma viena iš pačių populiariausių plastinių operacijų visoje plastinės chirurgijos industrijoje.
Nosies operacija gali būti atlikta dviem būdais: atviruoju arba uždaruoju. Atviros nosies operacijos metu, plastikos chirurgas padaro nedidelį pjūvį tarp nosies galiuko esančioje odelėje, jungiančioje nosies galiuką ir odą aukščiau viršutinės lūpos. Atviros nosies operacijos žaizda dažniausiai užgija per 10 dienų. Uždaros nosies operacijos metu, plastikos chirurgas šios odelės neliečia, visi pjūviai atliekami nosies viduje. Uždaros nosies operacijos metu naudojami siūlai ištirpsta patys.
Dornier Do 215
Dornier Do 215 – XX a. ketvirtojo dešimtmečio antroje pusėje Vokietijoje sukurtas ir gamintas lengvasis bombonešis, žvalgybos lėktuvas, gamintas pradžioje eksportui, vėliau naudotas tolimosios žvalgybos misijoms, variantas B-5 su įmontuotu radaru – kaip naktinis naikintuvas.
Lėktuvas sukurtas 1937 m. kaip eksportinis greitojo bombonešio Do 17 variantas. Serijinė gamyba pradėta 1939 m. pradžioje. Viso Dornier gamykloje Oberfafenhofeno mieste (vok. Oberpfaffenhofen) 1939–1941 m. pagaminti 105 vnt. Do 215.
Lygiaigrečiai Do 215, Do 17 pagrindu buvo sukurtas bombonešis ir sunkusis nakintuvas Do 217.
Vladislava Androlojc
1988 m. baigė Vilniaus universitetą. Vilniaus šachmatų ir šaškių sporto mokyklos auklėtinė. Treneriai: K. Lubys (pirmasis, 1976–1978), Grigorijus Leibovičius (1978–2005).
Sporto pasiekimai
SSRS sporto meistrė (1982), SSRS didmeistrė (1987). Daugkartinė Lietuvos čempionė: paprastųjų šaškių (1980, 1982, 1984–1987, 1992, 1998), šimtalangių šaškių (1984, 1992, 1996, 1997, 2002, 2003), greitųjų paprastųjų šaškių (1990).
Buvo tris kartus SSRS rusiškų šaškių čempione (1982, 1986, 1987), vicečempione (1985). 1986 m. Pabaltijo turnyro paprastųjų šaškių varžybose užėmė 3 vietą, 2002 m. Europos šimtalangių šaškių čempionate – 9 vietą. Pasaulio paprastųjų šaškių čempionė (1992), vicečempionė (1994). 1995 m. pasaulio paprastųjų šaškių čempionate užėmė 4 vietą, 1996 m. – 7 vietą, 2001 m. šimtalangių šaškių čempionate – 11 vietą.
1988–1998 m. buvo Lietuvos vaikų ir jaunimo centro šaškių būrelio vadovė, 1998–2008 m. buvo Lietuvos šaškių federacijos generalinė sekretorė.
Pajuodžiukai
Pajuodžiukai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje.
Pajūrio parko tuopa
Pajūrio parko tuopa – išskirtinė tuopa, Šilalės rajono savivaldybės paskelbta saugomu gamtos paveldo objektu. Ji auga Pajūrio dvaro parke, yra vienas iš Pajūrio seniūnijos lankytinų objektų. Parko tuopa randama prie to paties nedidelio tvenkinuko, kaip ir Pajūrio parko ąžuolas, tik priešingame krante (į miestelio centro pusę). 2023 m. duomenimis, nepažymėta kelio nuoroda ar kitu ženklu.
RK1909
RK1909 – rajoninis kelias, atsišakojantis nuo kelio ir jungiantis Kulautuvą. Kelio ilgis – 2,1 km Kelyje nėra žvyrkelio ruožų, visas kelias yra asfaltuotas.
Pajūrio parko tuopa
Medžio rūšis – baltoji tuopa (Populus alba L.), kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje – 4 m, aukštis – 39,6 m. Pirmą kartą saugoma paskelbta 1989 m.
RK1909
Kelias atsišakoja nuo kelio ir visas maršrutas eina Kulautuvos mišku. Kerta Nerėpos upę, kurios apylinkės paskelbtos Nerėpos entomologiniu draustiniu. Praeina pro Kulautuvos kapines. Kelias baigiasi ties Kulautuvos riba, V. Augustausko ir Pušyno gatvių sankryžoje.
Boris Družinin
Borisas Družininas (, g. 1938 m. spalio 21 d. Sverdlovske, Rusijoje) – Rusijos ir Lietuvos šaškininkas, tarptautinis meistras, knygų apie šaškes autorius.
SSRS ir Rusijos nusipelnęs treneris. Kaip žaidėjas jis buvo SSRS čempionu. Nižnij Tagile (Rusija) įkūrė pirmąją SSRS specializuotą vaikų ir jaunimo šaškių sporto mokyklą. Po to gyveno ilgą laiką Ukrainoje (Sumuose ir Zaporožėje).
1990 m. B. Družininas persikėlė į Lietuvą. Šiuo metu jis gyvena Mažeikiuose.
Nuo 2002 m. – Sankt Peterburgo tarptautinės šachmatų ir šaškių akademijos akademikas.
2018 m. duomenimis, tarptautinę šaškių karjerą mažeikiškis B. Družininas tęsė veteranų kategorijoje.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1960–1961 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1960–1961 m.
1960–1961 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Septoplastika
dešinėje|miniatiūra|290x290px|Kreiva nosies pertvara, reikalaujanti nosies pertvaros operacijos
Septoplastika  – plastinės chirurgijos operacija, kuriose metu operuojama paciento nosis, siekiant ištiesinti kreivą nosies pertvarą. Septoplastika dar kitaip vadinama nosies pertvaros operacija. Nosies pertvaros operacija nėra atliekama estetiniais tikslais, pagrindinis jos tikslas yra atstatyti paciento nosies galimybę kvėpuoti be trukdžių. Septoplastikos operacijos neatlikus, palaipsniui blogėja paciento gyvenimo kokybė, atsiranda sąlygos vystytis lėtinėms kvėpavimo organų ligoms.
Nosies pertvaros iškrypimą galima įtarti tuomet, kai žmogus nuolat jaučia nosies užgulimą, jam varva iš nosies, kartojasi sinusitai, nepūlingi vidurinės ausies uždegimai, vargina galvos skausmai, matomas nosies prieangio iškrypimas ar kartojasi kraujavimas iš nosies.
Nosies pertvaros operacija gali būti atlikta uždaruoju arba atviruoju būdu.
Nosies pertvaros operacijos metu pacientas būna vietinėje arba bendrinėje nejautroje.
Jakutiškių apylinkė
Jakutiškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Deltuvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ukmergės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Atkočių apylinkės.
Sialecas (Mstislavlis)
Sialècas  – agromiestelis rytų Baltarusijoje, 16 km į pietus nuo Mstislavlio, pasienyje su Rusija. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas Čerykavo apskrityje, priklausė Kašanų valsčiui, vėliau – Maliacičų valsčiui.
Volodarskio tiltas
Volodarskio tiltas  – varstomasis automobilinis tiltas per Nevos upę Sankt Peterburge, jungiantis Narodanja ir Ivanovo gatves. Vienintelis šiame mieste tiltas, turintis tramvajaus estakadą (kairiajame upės krante). Tiltas pavadintas netoli šios vietos 1918 m. nužudyto revoliucionieriaus V. Volodarskio vardu. Pirmasis tiltas pastatytas 1936 m., šiuo metu esantis – 1986–1993 m.
Pagrindinė tilto problema – dideli tilto angų svyravimai dėl vibracijos.
Tilto istorija
Tiltas buvo dalis tuometinio Leningrado kompleksinio plano plėtros į pietryčius link Suomių įlankos. Siekiant geresnės navigacijos prof. G. Perederijaus vadovaujama grupė suprojektavo trijų angų 100 metrų ilgio arkinį tiltą su centrine 43 m dvisparne pakeliamąja anga. Atramos vandenyje buvo kesoninės gelžbetoninės su granito apdaila. Taupant metalą arkos buvo gelžbetoninės. Eismas vyko jų apatinėje dalyje. Važiuojamoji dalis buvo padengta asfaltbetoniu (pakeliama dalis – medžio lentomis). 4000 tonų sveriančios arkos į montavimo vietą buvo atplukdytos specialiai pagamintais gigantiškais pontonais (pirmą kartą tiltų statybos istorijoje). Prieš pradedant statybas buvo pagamintos penkis kartus sumažintos arkos ir viešai išbandytos Taurijos sode. Dar viena tuometinė naujovė – šoninės tilto angos įrengtos virš krantinių, kuriomis važiuoja transportas. Laikui bėgant tilto konstrukcijos stipriai deformavosi, 1985 m. po tiltu plaukiantis dokas užkabino pakeliamąją dalį ir sugadino mechanizmą. 1986 m. prasidėjo tilto rekonstrukcija, kuri vyko iki 1993 m. thumb|left|Demontuotos senojo tilto arkos Iš esmės tai buvo naujo tilto statyba. Ant senųjų atramų, nukėlus gelžbetonines arkas buvo sumontuoti metaliniai 125 m ilgio 800 tonų sveriantys balkiai. Pakeliamoji dalis – viensparnė, metalinė, 57 metrų ilgio. Tilto ilgis – 362,8 m, plotis tarp turėklų – 36,8 m (važiuojamoji dalis – 31,6 m, šaligatviai – 2,25 m). Važiuojamoji dalis padengta sutankintu asfaltbetoniu, pakeliamoji dalis – polimerizuotu betonu. Prie užvažiavimų ant tilto ant pjedestalų pastatyti granitiniai obeliskai.
Leba
Leba  – miestas Lenkijoje, prie Baltijos jūros, netoliese telkšo Lebos ežeras. Miestas yra kurortinio tipo, populiarus turistų tarpe vasaros laikotarpiu.
Istorija
Gyvenvietė rašytiniuose šaltiniuose minima 1282 m. 1357 m. minimas kaip miestas. Miestas buvo svarbus pasienio taškas kovose tarp lenkų ir jų priešininkų kryžiuočių.
1772 m. po Pirmojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo atiteko Prūsijos karalystei, nuo 1871 m. – Vokietijos imperijai.
Po Antrojo pasaulinio karo perduotas Lenkijai.
Gvento karalystė
Gvento karalystė (sen. val. Guent, ) – Velso viduramžių karalystė, išsidėsčiusi Pietryčių Velse tarp Vajaus ir Usko upių. Gyvavo po to, kai V a. romėnai paliko Britaniją iki XI a., kuomet Britaniją užkariavo normanai. Drauge su gretimu Glivisingu Gvento karalystė, panašu, tęsė anksčiau čia gyvenusios silūrų genties kultūrą ir išsaugojo atskirus nuo likusio Velso karališkuosius dvarus bei atskirą vyskupiją, kol Gventą užkariavo Poviso karalystės valdovas Grifidas ap Livelinas. Nors po jo mirties 1063 m. Gventas atgavo nepriklausomybę, ši karalystė tarp kitų Velse buvo pirmoji, kurią, užkariavę Britaniją, užgrobė normanai.
Mindaugas Jaruševičius
Mindaugas Jaruševičius (g. 1976 m. balandžio 13 d. Šilutėje) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniavęs sunkiojo arba lengvojo krašto puolėjo padėtyje, treneris.
Didžiąją karjeros dalį žaidė Alytaus „Alytuje“, taip pat yra rungtyniavęs „Šilutėje“, „Kraitenėje“, „Aukštaitijoje“, Lenkijos ir Švedijos komandose.
Treniravo Lietuvos kariškių rinktinę.
Svajonė Stanikienė
Svajonė Nenartavičiūtė–Stanikienė (g. 1961 m. lapkričio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkė, keramikė. Gyvena ir kuria Vilniuje, Paryžiuje. Kūrybinio dueto Stanikas S & P narė.
Biografija
2003–2004 m. dėstė Le Fresnoy, Prancūzijos šiuolaikinio meno aukštojoje meno mokykloje (Studio national des arts contemporains). 2005 m. skaitė paskaitas Londono Goldsmiths College. Dėsto Ecolle supérieure d‘art des Rocailles, Bjarico mieste, Prancūzijoje.
Nuo 1991 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė. Nuo 2004 m. Lietuvos fotomenininkų sąjungos narė. Lietuvos tarpdisciplininio meno kūrėjų sąjungos narė.
Belazariškių apylinkė
Belazariškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Siesikų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ukmergės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Atkočių apylinkės ir Siesikų apylinkės.
Viktoras Tiažkijus
Viktoras Tiažkijus (1957 m. lapkričio 27 d. Vilniuje – 2014 m. spalio 17 d. Vilniuje) – teisininkas, teisėtyrininkas laboralistas, Vilniaus universiteto docentas, buvęs Vilniaus universiteto Teisės fakulteto dekanas.
Biografija
1983 m. Vilniaus universiteto Teisės fakulteto baigė teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją ir pradėjo dirbti Vilniaus universiteto Teisės fakulteto Darbo teisės katedroje asistentu. 1985–1988 m. Maskvos universiteto (Lomonosovo vardo) Teisės fakulteto aspirantas. 1988 m. rugsėjo 30 d. apgynė disertaciją tema „Tipinės nuostatos ir valstybinės rekomendacijos tarybinės darbo teisės sistemoje“, teisės mokslų kandidatas (socialinių mokslų teisės krypties daktaras).
Nuo 1988 m. iki 1992 m. Vilniaus universiteto Teisės fakulteto Darbo teisės katedros asistentas ir vyr. asistentas, nuo 1993 m. docentas, nuo 1992 m. Vilniaus universiteto Teisės fakulteto prodekanas, iki 2002 m. – Vilniaus universiteto Teisės fakulteto dekanas, nuo 1993 m. docentas, nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. Privatinės teisės katedros docentas. Vilniaus universiteto Žurnalistikos instituto dėstytojas (pirmakursiams dėstė kursą „Darbo teisė“; studentams paskaitoje pasirodė neblaivus (viso kurso vardu savo nuogąstavimus išdėsčius kreipimesi į Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos instituto vadovybę, iš Vilniaus universiteto Teisės fakulteto žurnalistams atsiųstas dėstyti kitas dėstytojas; už tai Tiažkijui jokių nuobaudų nebuvo paskirta) . Iki 2006 m. Vilniaus komercinio arbitražo teismo pirmininkas, Lietuvos Respublikos Prezidento kanceliarijos Prezidento Valdo Adamkaus patarėjo pavaduotojas iki 2002 m..
1996 m. Pretendentas į kandidatus į Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo teisėjus.
Monografijos autorius, kelių darbų, Lietuvos Respublikos Darbo kodekso komentaro bendraautoris.
Mirė 2014 m. spalio 17 d. Vilniuje.
Rudnikų valsčius (reikšmės)
Rudnikų valsčius gali reikšti:
Rudnikų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas 1973 m.
Frat party (komedija)
Paskutinis vakarėlis  – amerikietiška drama, komedija, kuri pasirodė 2009 m.
Siužetas
Paskutinis „Gama“ brolijos vakarėlis penktadienio vakare, o jau savaitgalį turėtų įvykti Adrianos ir Dafio vestuvės. Būsimas jaunikis nė už ką nenori praleisti paskutinio vakarėlio ir vietoje vakarienės su būsimais giminaičiais pasirenka „Gama“ vakarėlį. dafis sugalvojo, kad reikia įvilioti Stefaną į sado/mazo rūsį, tačiau Dženiferė jį patį surakina, o Stefanas atėjo ir pasakė, kad Adrianos tėvukas nė už ką neleistų, kad Adriana ištekėtų už tokio nevykėlio kaip Dafis. Įkalintas jis buvo rūsyje, kol neišvadavo makas. Aišku, kad jaunikis pavėlavo į lėktuvą. Neliko nieko kito, tik važiuoti 6 val. mašina kartu su Maku. Adriana jam negalėjo prisiskambinti, o jos sesuo ir tėvas vis įkalbinėjo ją tekėti už Stefano. Nusivylusi mergina jų paklausė. Po kurio laiko ji užtiko savo sesę Mikėlą su Stefanu lovoje.
Fromborkas
Fromborkas  – miestas Lenkijoje, Varmijos Mozūrų vaivadijoje, prie Aistmarių.
Fromborkas yra prie Aistmarių, Baltijos jūros įlankos, istorinėje Rytų Prūsijoje. Miestas turi nedidelį uostelį, iš kurio plaukioja pramoginiai laivai į Krynicą Morską Aistmarių nerijoje.
Istorija
Senovėje apylinkėse buvo prūsų tvirtovė. Ar dabartinis Fromborkas įkurtas senojoje prūsų gyvenvietėje netoli Aistmarių nerijos nėra iki galo aišku. Gyvenvietė pirmą kartą paminėta 1282 m. kaip Varmijos kapitulos rezidavimo vieta, po to, kai ankstesnė kapitulos rezidavimo vieta Braunsberge buvo visiškai sunaikinta Didžiojo prūsų sukilimo metu. Prie kapitulos pilies įsikūrusi vokiečių gyvenvietė vadinta Frauenburg, nuo Burg Unserer Lieben Frau ("Marijos pilis"). Daugelyje lotyniškų tekstų miestas buvo vadinamas Warmia. 1310 m. vyskupas Eberhard von Neisse suteikė Liubeko miesto teises. Dėl didelės šalia buvusio Hanzos miesto Branusbergo konkurencijos Fromborkas išliko mažareikšmis. 1329–1388 m. pastatyta plytų mūro gotikinė Fromborko Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų ir Šv. Andriejaus arkikatedra bazilika.
1414 m. miestas buvo sudegintas per karus su lenkais. Sudarius Torunės taiką Fromborkas kartu su visa Varmijos vyskupyste atiteko Lenkijos globai. Po 1519—1521 m. karo, kuriame su Lenkija kovojo paskutinis Vokiečių ordino magistras Albrechtas Brandenburgietis, jo kariuomenė 1520 m. užėmė ir nusiaubė miestą. 1512–1516 ir 1522–1543 m. Fromboke kanauninku dirbo Mikalojus Kopernikas. Čia jis parašė savo žymųjį veikalą „Apie dangiškųjų sferų sukimąsi“ (De revolutionibus orbium coelestium).
Po Žečpospolitos pirmojo padalinimo miestas atiteko Prūsijos karalystei. Iki 1945 m. priklausė Bransbergo apskričiai. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje Raudonoji armija užėmė miestą 1945 m. vasario 9 d. mūšio dėl Ryprūsių metu. Kovų metu 80 proc. miesto buvo sugriauta ir jis prarado miesto teises (jos atkurtos tik 1959 m.). 1945 m. miestas perduotas Lenkijos administracijai, prasidėjo lenkų ir ukrainiečių gyventojų perkėlimas iš buvusių Lenkijos teritorijų rytuose už Kerzono linijos. Likę vokiečiai buvo išvaryti pagal Bieruto dekretą.
Darius Jasevičius
Darius Jasevičius (g. 1981 m. gegužės 13 d. Vilniuje) – Lietuvos boksininkas (pirmo pusvidutinio svorio kat.).
2006 m. baigė Rygos Baltijos rusų institutą. Boksavosi 1993–2005 m. Treneriai: V. Gaibel (pirmasis), V. Učajevas, V. Bajevas (2000-2005 m.).
Sporto pasiekimai
Buvo 3 kartus Lietuvos čempionu (2000, 2001, 2005). Pasaulio jaunimo (1998, Argentina), Europos jaunimo (1999, Kroatija), Europos (2000, Suomija) čempionatų bronzos medalininkas.
Senoji rusų kalba
Senoji rusų kalba, arba senoji rytų slavų kalba (sen. rus. рѹсьскъ ѩзыкъ, rusĭskŭ językŭ) – bendroji rytų slavų kalba, kuria buvo šnekama nuo VI a. iki XIII a.–XIV a. Kijevo Rusioje. Šiai valstybei žlugus, iš senosios rusų kalbos išsirutuliojo baltarusių, rusų, rusinų ir ukrainiečių kalbos. Buvo užrašoma kirilica.
Kalbos bruožai
Linksniuojamieji žodžiai turėjo tris gimines (vyriškąją, moteriškąją ir bevardę), tris skaičius (vienaskaitą, dviskaitą ir daugiskaitą) ir septynis linksnius (vardininką, kilmininką, naudininką, galininką, įnagininką, vietininką ir šauksmininką).
Veiksmažodis turėjo tris asmenis (pirmąjį, antrąjį ir trečiąjį), tris skaičius (vienaskaitą, dviskaitą ir daugiskaitą), šešis laikus: esamąjį, būtąjį nebaigtinį (imperfektą), aoristą, perfektą (sudėtinė forma), pliuskvamperfektą – ankstesnį už perfektu reiškiamą laiką (sudėtinė forma) ir būsimąjį (sudėtinė forma arba įvykio veikslo esamojo laiko veiksmažodis). Visi sudėtiniai laikai nėra paveldėti iš indoeuropiečių prokalbės, jie yra naujesni dariniai, taip pat ir imperfektas susidarė jau slavų kalbose. Veiksmažodis turėjo du veikslus: įvykio (veiksmas baigtas) ir eigos (veiksmas tebetrunka, nėra baigtas). Įvykio veikslas reikštas priešdėliais. Turėtos trys nuosakos: tiesioginė, liepiamoji ir tariamoji. thumb|left|230px|Didžiojo kunigaikščio Sviatoslavo Jaroslavičiaus laikais senąja rusų kalba parašyta knyga (1073 m.) Iš neasmenuojamųjų veiksmažodžio formų minėtini dalyviai (veikiamieji ir neveikiamieji), turėję esamąjį ir būtąjį laiką, taip pat su pagalbiniu veiksmažodžiu galėję sudaryti sudėtinį būsimąjį. Vartotas siekinys, turėjęs baigmenį -tъ (kietas priebalsis t su labai trumpu neaiškios kokybės balsio atspalviu, likusiu iš u). Bendratis baigėsi -ti, -či.
Dukterinės kalbos
Dabartinėse rytų slavų kalbose išnyko linksniuojamųjų žodžių ir veiksmažodžių dviskaita, šauksmininkas gerai išlaikytas tik ukrainiečių kalboje, baltarusių kalboje jis nyksta; rusų kalboje šauksmininkas vartojamas tik su keliais religiniais žodžiais (pvz., rus. vard. Бог (Bog) – šauksm. Боже (Bože)! 'Dieve!'; vard. Господь (Gospodj) – šauksm. Господи (Gospodi)! 'Viešpatie!'; vard. Иисус (Ijisus) – šauksm. Иисусе (Ijisuse)! 'Jėzau!').