cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aseksualumas
Paplitę klaidingi įsitikinimai apie aseksualumą
Kai kurie mano, kad aseksualumas yra seksualinis sutrikimas. Tam tikrais atvejais sekso atsisakymas gali būti sukeltas panašių priežasčių, bet šiuolaikinė medicina pripažįsta, jog aseksualumas nėra patologija bei yra nekenksmingas fizinei ir psichinei sveikatai. Tai patvirtina ir dauguma žmonių, vadinančių save aseksualais. Jeigu aseksualumas nesukelia kokių nors kančių, tai negalima jo priskirti medicininiams ar emociniams sutrikimams. Iki šiol vyksta diskusijos dėl to, ar galima laikyti aseksualumą ketvirta seksualine orientacija. Nėra vieningos nuomonės apie tai, ar aseksualu gali vadinti save tik tas, kas visai neturi lytinio potraukio. Daugelis mano, jog tam tikro supratimo ribose aseksualas gali turėti silpnai išreikštą lytinį potraukį.
Aseksualus galima skirstyti į tuos, kurie niekada neturėjo lytinio potraukio ir į tuos, kurie jo atsikratė slopinimo ar susilaikymo būdu. Aseksualumas nėra tas pats, kas susilaikymas nuo lytinio aktyvumo. Aseksualumo negalima tapatinti su celibatu. Žmonės, kurie laikosi celibato, ne visais atvejais yra aseksualai. Dauguma aseksualų turi lytinius santykius dėl socialinių prietarų poveikio, dėl giminės tęsimo, dėl to, jog stengiasi patenkinti partnerio norą.
Diskriminacija ir teisinė apsauga
Aseksualai dažnai susiduria ir su LGBT išankstinėmis nuostatomis. Daug LGBT šalininkų mano, kad visi, kurie nėra homoseksualūs arba biseksualūs, privalo būti heteroseksualūs. Dėl tokio požiūrio aseksualai yra atstumiami arba nelaikomi bendruomenės dalimi. Nors daugelis žinomų organizacijų yra pasiryžusios padėti kitoms seksualinėms mažumoms, jos nepadeda aseksualams ir neinformuoja visuomenės apie aseksualų problemas. Kuomet aktyvistė Sera Bef Bruks (Sara Beth Brooks) viešai prisipažino esanti aseksuali, LGBT atkirto, kad aseksualai yra nesusipratę dėl savo seksualinės tapatybės bei siekia nepelnyto dėmesio iš bendruomenės. Kitos LGBT organizacijos, kaip Trevoro projektas ir Nacionalinė LGBT organizacija, įtraukia aseksualius asmenis, nes šie nėra heteroseksualūs. Kai kurios organizacijos prideda raidę „A“ prie LGBTQ akronimo, siekdami įtraukti aseksualus į bendruomenę, tačiau tai išlieka kontroversišku klausimu, nes kai kurios seksualines mažumas palaikančios organizacijos tam priešinasi.
Aseksualumas ir religija
Tyrimai nerado tiesioginių sąsajų tarp religingumo ir aseksualumo. Aseksualumas vienodai būdingas tiek religingiems, tiek nereligingiems asmenims. Tačiau, aseksualumas gana dažnas tarp dvasininkų, priėmusių celibatą. Tai gali būti paaiškinta tuo, kad kitus rinktis dvasininko kelią atgraso skaistybės įžadai. Viename tyrime, didesnė musulmonų nei krikščionių dalyvių dalis teigė nejaučiantys seksualinio potraukio.
Kadangi terminas aseksualumas palyginti naujas, daugelis religijų aiškių nuostatų neturi. Naujajame Testamente, Evangelijoje pagal Matą, 19, 11–12, į mokinių mintį, kad dėl sunkumų santuokoje vesti neverta, Jėzus Kristus atsakė: „Ne visi išmano tuos žodžius, o tik tie, kuriems duota išmanyti. Nes yra eunuchų, kurie gimė tokie iš motinos įsčių. Yra eunuchų, kuriuos tokius padarė žmonės. Ir yra eunuchų, kurie patys save tokius padarė dėl dangaus karalystės. Kas pajėgia išmanyti, teišmano.“ Kai kurie hermeneutikai mano, jog Jėzus minėdamas „eunuchus, kurie tokiais gimė“ turėjo omenyje ir aseksualius asmenis.
Krikščionybė žvelgia teigiamai į celibatą (nors tai nėra tapatu aseksualumui). Apaštalas Paulius, kuris laikėsi celibato, kai kurių tyrinėtojų laikomas aseksualiu. Šventame Rašte, Pirmajame laiške korintiečiams, Paulius rašo:"„Aš norėčiau, kad visi žmonės būtų tokie kaip aš. Bet kiekvienas turi iš Dievo savo dovaną, vienas šiokią, kitas anokią. Nesusituokusiems ir našlėms aš sakau: jie gerai padarys, pasilikdami tokie kaip aš. Bet jei negali susilaikyti, tegul tuokiasi. Verčiau tuoktis negu degti.“ – 1 Kor 7,6–9"Tačiau kai kurie krikščionys aseksualumą vertina kaip įsivaizduojamą ar netgi nemoralų. Jėzuitų dvasininkai Deividas Nentaisas (David Nantais) ir Skotas Operminas (Scott Opperman) rašo: „Aseksualūs žmonės neegzistuoja. Seksualumas yra Dievo dovana, tad ir fundamentali žmogaus tapatybės dalis. Tie, kurie malšina savo seksualumą, negyvena pagal Viešpaties planą. Todėl tikėtina, kad jie nėra laimingi.“
Daniel Lanois
thumb|300px|Daniel Lanois Daniel Lanois (g. 1951 m. rugsėjo 19 d. Kvebeke, Kanadoje) – įrašų prodiuseris, gitaristas, dainininkas, dainų autorius.
Išleido daug savo paties albumų, taip pat dirbo su Bob Dylan, U2, Parachute Club, Brian Eno, Peter Gabriel, Emmylou Harris, Scott Weiland, Sinéad O’Connor, Robbie Robertson, Chris Whitley, Ron Sexsmith, Martha and the Muffins ir Nash the Slash.
Pakalnė (reikšmės)
Pakalne vadinama:
Alumni
Alumni (nuo ; alere – 'maitinti') – buvusiųjų narių organizacija. Tikslas – palaikyti ryšius tarp buvusių mokinių, studentų, darbuotojų, stipendininkų.
Alumni organizacijas kuria įvairios mokyklos, universitetai (jų padaliniai, pvz., fakultetai), įmonės (pvz., PwC), paramos fondai (pvz., Vokietijoje – DAAD, KAAD, DBU). Alumnai vienijasi į alumnų „tinklus“, rengia suvažiavimus, kongresus, akademinėje srityje – konferencijas, kitus renginius. Taip pat teikia paramą, steigia stipendijas ir kitaip prisideda prie buvusios organizacijos veiklos rėmimo.
Iso
ISO gali turėti daug reikšmių: ISO kaip anglų k. trijų raidžių akronimas:
De Koogas
De Koogas – kaimas Nyderlandų Šiaurės Olandijos provincijoje. Šis kaimas – Tekselio savivaldybės dalis ir yra įsikūręs 17 km į šiaurę nuo Den Helderio. Ši gyvenvietė yra pagrindinis turizmo centras saloje. Mažas kaimelis apsuptas viešbučiais ir stovyklavietėmis. Kaimas įsikūręs prie Šiaurės jūros kranto. Vos dvi siauros kopų eilės skiriai kaimą nuo paplūdimio.
Kaimo pietuose yra miškai, kurie taip pat traukia turistus. Ten yra informacijos centras ir muziejus apie Vatū jūrą bei "Ecomare" (Šiaurės ir Vatų jūrų muziejus).
miniatiūra|kairėje|De Koogo gyvenvietė (tamsiai žalia) ir statistinis rajonas (šviesiai žalia) 2001 m. De Kooge gyveno 775 gyventojai. Apstatytas plotas užėmė 0,36 km² ir jame buvo 429 gyvenamosios vietos. Šeik tiek didesniame De Koogo statistiniame rajone gyveno apie 1000 žmonių. miniatiūra|kairėje|Bažnyčia De Koogo centre
Mataderosas
Mataerosas, Naujoji Čikaga – kvartalas pietvakarinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje.
Kvartalas pavadinimą įgijo dėl jame buvusių skerdyklų (mataderos). Kadangi ir JAV miesto Čikagos apylinkėse gausu skerdyklų, todėl alertnatyvus pavadinimas – Naujoji Čikaga. Mataderosas ilgą laiką buvo svarbiu prekybiniu ir žemdirbystės centru, Buenos Airių priemiesčiu. Mataderose įsikūręs Nueva Chicago futbolo klubas.
Merešlėnai
Merešlėnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje. Seniūnaitijos centras.
Istorija
Apie 1630 m. kaime buvo 19 totorių namų.
Monte Kastras
Monte Kastras – kvartalas vakarinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje.
Vyrauja daugiaaukščiai, vidutiniosios klasės gyvenamieji namai. Intensyviausios statybos buvo 1930 m. Kvartalo pavadinimas kilo nuo buvusio žemių savininku Pedro Fernández de Castro. Monte Kastre įsikūręs All Boys futbolo klubas.
Minaičiai
Minaičiai (anksčiau Mėnaičiai) – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 10 km į šiaurės rytus nuo Šaukoto, prie Šušvės ir Gomertos santakos, įsteigtas Šušvės hidrografinis draustinis. Praeina vieškelis, atsišakoja.
miniatiūra|240px|left|Paminklas [[Lietuvos laisvės kovos sąjūdis|Laisvės kovos sąjūdžiui]] 240px|thumb|left|Minaičiai iš pietryčių
Istorija
1949 m. vasario 10 d. kaime, Stanislovo Mikniaus sodyboje įrengtame Prisikėlimo apygardos štabo bunkeryje, įvyko Lietuvos partizanų apygardų atstovų suvažiavimas. Posėdžiuose oficialiai dalyvavo: laikinasis Bendro demokratinio pasipriešinimo sąjūdžio (BDPS) Prezidiumo pirmininkas Jonas Žemaitis-Vytautas, laikinasis BDPS Visuomeninės dalies viršininkas Juozas Šibaila (Diedukas; kartu buvo ir Algimanto, Didžiosios Kovos ir Vytauto apygardų Aukštaitijoje įgaliotinis), BDPS Prezidiumo sekretorius Petras Bartkus (Žadgaila), laikinasis Pietų Lietuvos srities (Dzūkijoje ir Suvalkijoje) vadas Adolfas Ramanauskas (Vanagas), Tauro apygardos Suvalkijoje vadas Aleksandras Grybinas (Faustas), Vakarų Lietuvos srities (Žemaitijoje) štabo viršininkas Vytautas Gužas (Kardas, Galiandra), Prisikėlimo apygardos Aukštaitijoje vadas Leonardas Grigonis (Užpalis) ir apygardos štabo viršininkas Bronius Liesys (Naktis).
Suvažiavimo šūkis – lotynų sentencija Rede, quod debes – Atiduok, ką privalai, papildyta žodžiu „Atiduok Tėvynei, ką privalai“. Suvažiavimas įkūrė bendrą, vieningą pasipriešinimo organizaciją – Lietuvos laisvės kovos sąjūdį (LLKS), priėmė Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio deklaraciją (1999 m. LR Seimas įstatymu ją paskelbė LR teisės aktu) ir Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio statutą, nutarė leisti LLKS vyr. vadovybės laikraštį „Prie rymančio Rūpintojėlio“. LLKS Taryba prezidiumo pirmininku išrinko J. Žemaitį, jis savo pavaduotojais paskyrė A. Ramanauską, J. Šibailą ir L. Grigonį.
1949 m. vasario 16 d. Lietuvos laisvės kovos sąjūdis paskelbė deklaraciją, kurioje įvardinta, kad LLKS taryba yra vienintelė teisėta valdžia okupuotos Lietuvos teritorijoje, jog LLKS organizuotas pasipriešinimas okupantams yra teisėtas, o nepriklausoma Lietuvos Respublika yra pagrindinis tautos siekis. Dokumente deklaruojama demokratinė respublika, laisvi ir slapti seimo rinkimai, lygios teisės visiems piliečiams.
1965 m. įsteigta aštuonmetė. Nepriklausomybės metais buvo Minaičių pagrindinė mokykla, Grinkiškio Jono Poderio vidurinės mokyklos Minaičių pradinio ugdymo skyrius. 1968 m. įkurta biblioteka.
2009 m. sausį–rugsėjį buvo seniūnaitijos centras, vėliau ji prijungta prie Pašušvio seniūnaitijos. 2010 m. lapkričio 22 d. Minaičių kaime iškilmingai atidengtas paminklas LLKS Deklaracijai ir jos signatarams atminti. Paminklo autorius – skulptorius Jonas Jagėla. Atstatyta Stanislovo Mikniaus sodyboje buvusi klėtis, joje atkurtas bunkeris ir jo interjeras. 2012 m. Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras klėtyje įrengė ekspoziciją „Atiduok Tėvynei, ką privalai“.
Maudymosi kostiumėlis
Maudymosi kostiumėlis – žmogaus apranga, dėvima maudantis arba plaukiojant.
Tipai
Moters maudymosi kostiumėlio pagrindinė paskirtis – pridengti intymias vietas: išorinius lytinius organus ir krūtis. Taigi, juos sudaro dvi esminės dalys. Tuo atveju, kai šios dalys yra sujungtos, tai vadinama vientisu maudimuku (arba maudymukas išvien), o jeigu atskiros dalys – tai yra bikinis. Kai kurios subkultūros Vakarų šalyse dėvi ir monokinį, t. y. apatinę bikinio dalį, pridengiančią lyties organus, tuo tarpu krūtys lieka visiškai nepridengtos. Jaunų mergaičių maudymukai taip pat gali būti iš vienos dalies (apatinės), kol neprasidėjusi lytinė branda, t. y. nepradėjusios augti krūtys.
Moteriškas maudymosi kostiumas gali būti smarkiai aptemptas arba laisvesnis, priklausomai nuo moters ir mados, uždengiantis daugiau kūno arba mažiau. Dažniausiai maudomukų pamušalas yra gaminamas iš medžiagos, kuri sušlapusi netampa permatoma.
Istorija
thumb|300px|Maudomukas apie 1920-1930 metus
Dar 1907 metais sporto varžybose JAV pasirodė moteris, dėvinti maudomuką su apnuogintomis rankomis, kojomis ir kaklu, bet jos apranga buvo palaikyta kaip nepadori ir ji buvo paduota į teismą. Tačiau vėliau maudomukai tapo mažiau konservatyvūs, įvairūs nauji audiniai suteikė naujas galimybes. Apie 1920 metus jau matomi maudomukai kaip suknelės, visiškai apnuoginančios rankas ir blauzdas. Pradėti gaminti ir dviejų dalių kostiumėliai: viršų dengė lengva liemenė, pridengianti kūną kiek mažiau nei įprasti marškiniai tik be rankovių, o apatinė dalis buvo kelnės, maždaug iki kelių arba šlaunų vidurio.
thumb|left|200px|Originalus vientisas maudomukas, 2006 m.
Apie 1990 metus madų pramonė pradėjo įvairiai eksperimentuoti su moters maudymosi kostiumais, pateikdama daug, įvairių spalvų ir formų maudomukų, greta vientisų maudomukų ir bikinių ėmė atsirasti ir maudynėms skirtų siaurikių. Yra susiformavęs atskiras maudymosi kostiumų mados sektorius, pristatantis naują produkciją kasmet.
Aristėjas
Aristėjas arba Aristėjus („geriausias“) graikų mitologijoje – menkas dievas, Apolono ir medžiotojos Kirenės sūnus.
Pagal Pindarą, Apolonas įkvėpė Kirenę įkurti jos vardo miestą Libijoje, derlingoje pakrantės lygumoje. Kada Aristėjas gimė jį paėmė Hermis ir užaugino, Gaja jį padarė nemirtingu maitindama ambrozija. Nimfos jį išmokė naudingų paslapčių, kaip gaminti sūrį, kaip prisijaukinti bičių deivę ir išlaikyti bites aviliuose, kaip elgtis su krūmokšniu ir priversti jį sukrauti alyvas. Todėl Aristėjas ir tapo galvininkystės, vaisinių medžių, medžioklės, bitininkystės ir žemės ūkio dievu. Jis taip pat buvo kultūrinis didvyris, išmokė žmoniją pienininkystės įgūdžių, naudotis tinklais ir spąstais medžioklėję ir kultivuoti alyvas.
Kai jis užaugo, išplaukė iš Libijos į Boeotiją. Boeotijoje jis vedė Autonoją ir tapo liūdnai pagarsėjusio Aktajono, kuris paveldėjo aistrą medžioklei, ir Makrio, kuris slaugė mažą Dionisą tėvu.
Delfų orakulo pranašystė sakė, kad Aristėjas turi nuplaukti į Keos, kur jis įgys šlovę. Jis padarė kaip pranašystė skelbė, ten rado salos gyventojus kenčiančius nuo Sirijaus žvaigždės sukeliamo tvankumo ir pražūties. Aristėjas suprato, kodėl žmones užgriuvo bėdos. Jis papasakojo salos gyventojams, kad tarp jų slepiasi Ikaro žudikai. Nusikaltėliai buvo surasti ir nubausti, ir pastatyta Dzeusui šventykla. Vyriausias dievas įkalbėjo Etesijos vėją pūsti ir vėsinti visus salos gyventojus, praėjus 40 dienų po Sirijaus pasirodymo.
Gintarė Karaliūnaitė
Gintarė Karaliūnaitė (g. 1978 m. liepos 2 d.) – pop muzikos atlikėja.
Biografija
2002 m. lapkričio 15 d. parduotuvėse pasirodė Gintarės mini – albumas „Linksmai“. Jame – naujausi hitai „Debesėlis“ ir „Boružėlė septyntaškė“ bei garsiausi ankstesni Gintarės hitai „Tingiu“, „Viskas arba nieko“, „Be tavęs“, „Pasislėpsiu toli“.
2007 m. atlikėja kartu su Kauno Rotušės ceremonmeisteriu Kęstučiu Ignatavičiumi dalyvavo LNK muzikiniame šou „Žvaigždžių duetai“.
Alfonsas Čepas
Alfonsas Čepas (1928 m. rugsėjo 18 d. Limonyse, Širvintų valsčius – 1999 m. spalio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos teisininkas, teisėtyrininkas penalistas, kriminologas, prokuroras.
Biografija
1953 m. Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete baigė teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1953–1957 m. LSSR prokuratūros skyriaus prokuroras. 1957–1960 m. dirbo LKP CK. 1961–1973 m. Teismo ekspertizės instituto direktorius, pirmasis instituto sektoriaus vadovas. Nuo 1967 m. VU Teisės fakulteto dėstytojas, nuo 1977 m. docentas; dėstė baudžiamąją teisę. 1969 m. teisės mokslų kandidatas. 1973–1975 m. LSSR prokuroro vyresnysis padėjėjas. Nuo 1995 m. LR Seimo Teisės ir teisėtvarkos komiteto patarėjas.
Alfonsas Čepas buvo vedęs. Sūnus – Algimantas Čepas (g. 1974 m.), kriminologas, teisėtyrininkas penalistas.
Volgogrado sritis
Volgogrado sritis  – federacinė sritis Rusijoje, Pietų federalinėje apygardoje. Ribojasi su Rostovo sritimi vakaruose, su Voronežo sritimi šiaurės vakaruose, su Saratovo sritimi šiaurėje, su Kazachstanu rytuose, su Astrachanės sritimi ir Kalmukija pietuose. Administracinis centras – Volgogradas.
Geografija
Sritis yra Rytų Europos lygumos pietrytiniame pakraštyje. Palei Volgos dešinįjį krantą iškilusi Pavolgio aukštuma (aukštis iki 358 m). Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra nuo -8 °C iki -12 °C, liepos mėnesio +23 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 350 mm, dažnos sausros. Pagrindinės upės: Volga (patvenkta Volgogrado tvenkiniu) ir Donas (patvenktas Cimliansko tvenkiniu) bei šio intakai – Medvedica ir Chopioras. Srities rytuose yra druskingų ežerų (didžiausias – Eltono). Vakaruose vyrauja miškastepės ir stepės, o rytinėje dalyje – pusdykumės.
Praškevičius
Praškevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Praškevičienė (ištekėjusi moteris) ir Praškevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Josifas Goškevičius
Josifas Goškevičius (,, g. 1814 m. Rečycos apskrityje, Minsko gubernijoje, m. 1875 m. spalio 5 d. Vilniaus gubernijoje) – baltarusių kilmės kalbininkas, orientalistas, gamtininkas, carinės Rusijos diplomatas, 1858–1865 m. ėjęs pirmojo Rusijos atstovo Japonijoje pareigas. Laikomas japonistikos pradininku Lietuvos teritorijoje.
Gimė dabartinėje Baltarusijos teritorijoje Gomelio srityje. Buvo kilęs iš garsios Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės giminės. Tėvas – Michailovo cerkvės šventikas Rečyvos apskrityje buvusioje Streličiovo kaimo cerkvėje Antonijus Ivanovičius Goškevičius, motina – Glikerija Jakovlevna Goškevič, brolis Ivanas Antonovičius Goškevičius (Kijevo-Podolės Konstantinovsko cerkvės protojerėjas, pusbrolis Viktoras Goškevičius (istorikas).
1835 m. Josifas baigė mokslus Minsko dvasinėje seminarijoje su pagyrimu ir buvo priimtas į Sankt Peterburgo Dvasinę Akademiją, kurią baigė 1839 m. Darbo tema – „Istorinė atgailos slėpinio apžvalga“ (Историческое обозрение таинства покаяния). Užsiėmė Senojo Testamento litografinio leidinio vertimui iš senovės hebrajų į rusų kalbą. Už Sinodo nesankcionuotą vertimą buvo patrauktas administracinėn atsakomybėn.
Švenčiausiojo Sinodo sprendimu nuo 1839 m. rugpjūčio 29 d. buvo paskirtas į Rusijos dvasinę misiją Kinijai (1839–1848 m.), buvo 12-osios misijos į Pekiną dalyvis. Ten būdamas išleido leidinį „Rusijos dvasinės misijos Pekine darbai“. Netrukus jam buvo paskirtas Stanislovo 3-ojo lygio medalis. Leisdamas laiką Kinijoje daug laiko skyrė kaip gamtininkas; jo surinkta vabzdžių ir drugelių asmeninė kolekcija papildė Rusijos Mokslų Akademijos kolekciją.
1852 m. Azijos departamento direktoriaus L. Seniavino nurodymu J.Goškevičius kaip kinų ir japonų kalbų vertėjas buvo paskirtas į viceadmirolo, generolo adjutanto Jefimijaus Putiatino diplomatinę misiją, susirengusią į Japoniją. J. Putiatino ekspedicija link Nagasakio krantų pajudėjo 1852 m. spalio 7 d., tačiau derybos užtruko iki 1855 m. vasario 7 d., kai tarp Rusijos ir Japonijos buvo pasirašyta sutartis.
1857 m. gruodžio 18 d. gavo „aukščiausią pamaloninimą“ (соизволение) dėl japonų-rusų k. žodyno sudarymo kartu su Tačibana no Kosai.
1857 m. gruodžio 21 d. aukščiausiu pilietinės žinybos įsaku paskirtas pirmuoju Rusijos imperijos konsulu Japonijoje. Pareigas pradėjo eiti 1858 m. lapkričio 5 d. Hakodatėje laive (kliperyje) „Džigitas“. Tais pačiais metais vyko į Edo į šiogūno rezidenciją dėl prekybos ir laivybos sutarties. 1858 m. tapo Demidovo premijos ir Aukso medalio laureatas.
Baigęs konsulo tarnybą 1865 m. grįžo į Rusiją, kur dirbo patarėju Užsienio reikalų ministerijos Azijos departamente.
1871 m. J. Goškevičiui su žmona buvo patvirtinta bajorų kilmė. 1872 m. jie susilaukė sūnaus Josifo, kuris vėliau tapo Vilniaus apskrities teisėju ir išleido knygą „Vilniaus gubernijos valstiečių žemėtvarkos statistinis žinynas“.
Sukaupė didelę biblioteką ir vertingų žemėlapių kolekciją.
Atminimas
J. Goškevičiaus atminimas įamžintas Malio kaime baltarusių skulptoriaus R. B. Grušio. Taip pat pačiame Astravo mieste atidengtas bronzinis biustas, kurio autorius - baltarusių skulptorius Valerijus Januškevičius. Minske Lošycos mikrorajone šio veikėjo vardu pavadinta gatvė. Rusų skulptoriaus Olego Kamovo nulietas biustas pastatytas ir Hakodatės muziejuje.
Goškevičiaus vardu pavadintos ir kai kurios iki tol nežinomos vabzdžių rūšys Pietų Korėjoje.
Nuorodos
Straipsnis ritoja.lt apie Josifą Goškevičių
Jauniūnų dujų kompresorių stotis
Jauniūnų dujų kompresorių stotis – dujų slėgio magistraliniuose dujotiekiuose valdymui skirta stotis, įrengta Širvintų rajone, Širvintų seniūnijoje, Lipuvkos viensėdyje, 2,5 km į šiaurę nuo Jauniūnų, 2,5 km į rytus nuo magistralės. Savininkas AB „Amber Grid“.
Istorija
Stotis įrengta 2010 m. Naujausia Lietuvoje veikianti dujų kompresorių stotis. Pastatyta pritrūkus Panevėžio dujų kompresorių stoties pajėgumų. Projekto vertė - 200 mln. Lt.
Jauniūnų DKS įrengimas buvo Lietuvos Nacionalinės energetikos strategijos, patvirtintos 2007 m., dalis. Jos paskirtis – užtikrinti reikiamą gamtinių dujų tiekimą Lietuvos vartotojams, uždarius Ignalinos atominę elektrinę ir užtikrinti didėjantį dujų tranzitą. Stoties aikštelė parinkta Jauniūnų seniūnijos teritorijoje dėl čia esančio pagrindinio dujotiekio Minskas–Vilnius, dujotiekio Vilnius–Kaunas–Kaliningradas ir dviejų dujotiekio Vilnius–Panevėžys–Ryga gijų.
Pajėgumai
Jauniūnų DKS gamtinės dujos suslegiamos ir dujų slėgis magistraliniame dujotiekyje pakeliamas iki 54 barų. Stotyje sumontuotos 3 dujų turbinos ir 3 išcentriniai dujų kompresoriai. Stoties galingumas 34,5 MW.
Planai
Jauniūnų DKS yra planuojamo Lietuvos-Lenkijos dujotiekio pabaigos taškas.
Raimundas Palaitis
Raimundas Palaitis (g. 1957 m. spalio 23 d. Palangoje) – verslininkas, Lietuvos ir Palangos miesto politikas, buvęs LR vidaus reikalų ministras.
Biografija
Pirmus penkis gyvenimo metus augo Kartenoje, kur abu tėvai mokytojavo pagal paskyrimus. 1975 m. baigė Palangos vidurinę mokyklą. 1975–1980 m. studijavo Vilniaus universiteto Matematikos ir informatikos fakultete, įgijo matematiko specialybę. Universitete domėjosi baidarių irklavimu, sportiniu bridžu ir diskotekomis. 1978 m. vedė buvusią klasės draugę, tuometinę studentę, palangiškę Adelę.
Jėgeriai
thumb|right|200px|Jėgeriai. Iš H.A. Eckert knygos „Uniforms of the Electorat Hessen-Kassel from the years 1835-1843“. Jėgeriai ( 'jėgeriai, medžiotojai') – lengvųjų pėstininkų rūšis Europos kariuomenėse.
Raimundas Palaitis
Biografija
1980–1989 m. dirbo Kauno kardiologijos instituto Palangos filiale kompiuterių programuotoju. Dirbdamas baigė matematinės kibernetikos aspirantūros studijas Matematikos kibernetikos institute. 1989–1992 m. dirbo Palangos ryšių mazge, savivaldybėje. Užsiėmė privačiu verslu – kūrė programinę įrangą kompiuteriams, vėliau persiorientavo į finansinę veiklą – prekybą akcijomis, investicijas. 1995 m. savo finansinio tarpininkavimo firmą perkėlė į Klaipėdą. 1997–2000 m. paties įsteigtos UAB „Klaipėdos vertybiniai popieriai“ direktorius. Nuo 2000 m. balandžio 13 d. iki lapkričio 2 d. Palangos savivaldybės meras.
Jėgeriai
Švietimo amžius
Pirmieji jėgeriai atsirado XVIII a. viduryje, juos rekrutuodavo iš kai kurių Vokietijos valstybių medžiotojų ir girininkų. Jie dažnai būdavo kilę iš vidurinės klasės ar smulkūs bajorai. Kaip profesionalūs girininkai jėgeriai buvo įgudę šauliai ir raiteliai, todėl juos pirmiausia naudojo žvalgybai, kaip skirmišerius ar stambių dalinių priedangą. Kadangi jie turėjo savus ginklus, jie esant ypatingam reikalui galėjo būti panaudoti kaip milicija staigaus priešo puolimo atveju, kol neprasidėjo mobilizacija arba kaip partizaninio karo organizatoriai, jei teritoriją užėmė priešas. Jėgeriai buvo įgudę šauliai, pripratę naudoti tikslius graižtvinius šautuvus laikais, kai kariuomenės jų praktiškai neturėjo.
Raimundas Palaitis
Biografija
Nuo 2004 m. našlys. Nuo 2006 m. vedęs, žmona Vilija. Duktė Barbora, sūnūs Povilas ir Antanas.
Politinė veikla
Nuo 1994 m. Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Palangos skyriaus narys. 1995–1997 m., 1997–2000 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė) Palangos savivaldybės tarybos narys. 2000–2004 m. ir 2004–2008 m. LR Seimo narys. 2000–2004 m. Biudžeto ir finansų komiteto pirmininko pavaduotojas ir Seimo liberalų-centro frakcijos seniūno pavaduotojas. Nuo 2005 m. Jūrinių ir žuvininkystės reikalų komisijos pirmininko pavaduotojas, LiCS frakcijos seniūno pavaduotojas. 2008–2012 m. Andriaus Kubiliaus Vyriausybėje – LR vidaus reikalų ministras. Po išaiškėjusių ryšių su nusikalstamo pasaulio autoritetu A. Pukeliu–Šviniumi paliko postą. Nuo 2012 m. gegužės mėn. LiCS atsakingasis sekretorius.
Jėgeriai
Švietimo amžius
Dalis jėgerių buvo snaiperiai, galintys padaryti sunkių nuostolių priešo karininkams. Jų gebėjimas labai taikliai šaudyti darė juos patogia priemone pridengti labiau pažeidžiamus dalinius, pvz., pionierius ar inžinerijos dalinius, įrenginėjančius lauko įtvirtinimus.
Kirstynėms jėgeriai nešiodavo tiesiageležčius medžioklinius durklus (Hirschfänger), trumpus kardus ar falčionus.
Napoleono laikai
Susidomėjimas lengvaisiais pėstininkais Europoje padidėjo po Valmio mūšio, kuriame Prūsijos linijiniai pėstininkai nesugebėjo prasiveržti pro prancūzų šaulius. Pradžioje kareivius į skirmišerius rinkdavo iš linijinių pėstininkų, bet vėliau daug vokiečių valstybių skirmišeriais ėmė naudoti jėgerius.
Pagal tų laikų nuostatus jėgeriai: Buvo pripažinta, kad sunku valdyti kareivius padrikoje rikiuotėje atviroje vietoje mūšio metu. Todėl jėgeriams buvo leista veikti mūšio lauke gana laisvai, savo nuožiūra. Tuo jie skyrėsi nuo linijinių pėstininkų, kuriems nuolat griežtai vadovavo karininkai. Todėl į jėgerius rinkdavo savarankiškus ir iniciatyvius kareivius.
Ypatingai lengvųjų pėstininkų taktiką ankstyvaisiais Napoleono epochos laikais tiek teoriškai, tiek praktiškai tobulino Prūsijos kariuomenė. Buvo daug nesutarimų, kaip reikia naudoti jėgerius. Naujovės daugiausia būdavo diegiamos pulko lygyje, tuo užsiimdavo energingiausi vadai, pvz., Ludwig Yorck von Wartenburg. Jenos ir Liubeko mūšiuose patyrusi triuškinančius pralaimėjimus Prūsijos armija ėmėsi rimtų reformų, daug ką perimdama iš Prancūzijos revoliucinės armijos. Prūsijos armija tapo nacionaline armija, nustota naudoti svetimšalius samdinius. Fizinės bausmės tapo retos (o jėgerių daliniuose jos buvo uždraustos), karinių laipsnių ir pareigų suteikimas buvo paremtas nuopelnais, o ne kilmingumu. Buvo šaukiami nauji savanoriai iš buržuazijos sluoksnių skatinant priešintis Napoleono įsiveržimui ir Centrinės Europos okupacijai. Tęsiant ankstesniąją tradiciją Prūsijoje jėgeriai buvo savanoriai, savo lėšomis ar už draugų ir kaimynų padovanotus pinigus įsigydavę ginklus ir uniformas. Jorkas fon Vartenburgas, kaip vienas pirmųjų efektyvių jėgerių taktikos naudotojų, buvo paskirtas Prūsijos lengvųjų pėstininkų generaliniu inspektoriumi ir po Tilžės taikos pasirašymo kelerius taikius metus didino ir stiprino Prūsijos jėgerių pajėgas. Žinomiausias jėgerių dalinys buvo Liutcovo savanorų korpusas (, maždaug brigados dydžio).
Prūsijos armija sukaupė patirties kaip pagalbinė kariuomenė dalyvaudama Napoleono žygyje į Rusiją. Jėgeriai čia strateginiame lygyje dažnai buvo naudojami kaip parama ir priedanga likusiai įsiveržimo armijai. Jie sugebėjo išvengti likusios Napoleono ekspedicinės armijos likimo po to, kai Jorkas pasirašė paliaubų sutartį (Tauragės konvencija) su Rusijos imperija. Tuomet Jorko vadovaujami Prūsijos daliniai prancūzams pasitraukus buvo likę atskirti toli ariergarde.
Vėlesniuose karuose įvairių šalių kariuomenių jėgeriai gerai pasirodė kovose prieš Napoleono pajėgas, o Prūsijos jėgeriai suvaidino svarbų vaidmenį Vaterlo kampanijoje (Vavro mūšyje). Kovos su Napoleonu brangiai kainavo, nes buvo patirti dideli gyvosios jėgos nuostoliai, ypač daug žuvo karininkų. O kadangi kariuomenėje buvo pereita prie karinių laipsnių suteikimo už nuopelnus, pasibaigus Napoleono karams daugelis jaunesniųjų karininkų Vokietijos valstybėse buvo buvę jėgerių kareiviai, gavę karininkų laipsnius.
Vokietijos imperija
XX a. pradžioje jėgerių dalinius turėjo Vokietijos imperijos, Austrijos-Vengrijos, Švedijos, Nyderlandų ir Norvegijos armijos. Jie atitiko šaulių dalinius D. Britanijos, šaserius  Prancūzijos ar kačiatorius  Italijos kariuomenėse. Šie daliniai vis dar pasižymėjo nemažu prestižu ir aukšta esprit de corps, tačiau treniruotumu, įranga ir taktine paskirtimi jie beveik susilygino su standartiniais pėstininkais.
Geriausiai žinomi buvo Vokietijosn jėgeriai, išsiskyrę taikos metais dėvimomis tamsiai žaliomis uniformomis ir kiveriais. Likę Vokietijos pėstininkai vilkėjo tamsiai mėlynas uniformas ir smaiginius šalmus. Taikos metais Vokietijos imperinės armijos jėgerių dalinius sudarė:
1914 m. rugpjūtį paskelbus mobilizaciją kiekvienas Prūsijos, Saksonijos ir Bavarijos jėgerių batalionas sudarė dar po vieną atsarginį jėgerių batalioną. 1914 m. rugsėjį buvo suformuota dar 12 papildomų jėgerių batalionų (10 Prūsijoje, 2 Saksonijoje). 1915 m. gegužę Vokietijos armija pradėjo jungti jėgerių batalionus į jėgerių pulkus. 1917 m. antroje pusėje buvo suformuota Vokietijos jėgerių divizija.
Pirmojo pasaulinio karo pradžioje Vokietijos jėgeriai veikė tradiciškai kaip skirmišeriai ir žvalgai, dažnai kartu su kavalerijos daliniais. Prasidėjus apkasų karui jie tapo paprastais pėstininkais. Jėgeriai buvo įtraukti į divizijų sudėtį ir prarado atskirųjų dalinių statusą. Balkanų ir Rusijos karo teatruose buvo naudojami ir jėgeriai dviratininkai, o 1914-1915 m. žiemą Viurtemberge ir Bavarijoje buvo sudaryti jėgerių slidininkų daliniai. 1917-1918 m. buvo suformuotos kelios jėgerių šturmo kuopos, naudotos apkasų šturmams.
Austrija-Vengrija
1914 m. Austrijos-Vengrijos armija turėjo: Visi šie daliniai vilkėjo pilkas uniformas žaliais apsiuvais su katiliuko pavidalo kepurėmis su tamsiai žaliomis plunksnomis. O Bosnijos-Hercegovinos feldjėgeriai nešiojo fesus.
Vėliau buvo suformuoti dar 3 feldjėgerių ir 7 Bosnijos-Hercegovinos feldjėgerių batalionai.
Tarpukaris ir Antrasis pasaulinis karas
Po I pasaulinio karo Vokietijos jėgerių daliniai buvo išformuoti, bet jų tradicijas perėmė Veimaro respublikos šimtatūkstantinio reichsvero pėstininkų pulkai. 1933 m. į valdžią atėjus nacistams ir ėmus perginkluoti Vokietijos armiją vermachte vėl imta naudoti pavadinimą Jäger:
Vokietijos kariuomenė
Vokietijos bundesvero karo policija buvo pavadinta feldjėgeriais. Pabrėžiant šių dalinių tęstinumą su Prūsijos Reitendes Feldjägerkorps, o ne su vermachto karo policija, bundesvero feldjėgeriai dėvi raudonas beretes su žvaigždės pavidalo ženkliukais Gardestern, kurie vaizduoja Juodojo Erelio ordiną, aukščiausią Prūsijos riterių ordiną. Reitendes Feldjägerkorps gavo teisę nešioti Gardestern dar 1847 m.
Kai kuriais laikotarpiais bundesvero lengvųjų pėstininkų daliniai buvo vadinami jėgeriais (Jäger) ir dėvėdavo žalias beretes, kurių ženkliukai buvo panašūs į vermachto jėgerių rankovių emblemas. Tebenaudojami pavadinimai Fallschirmjäger, Gebirgsjäger ir Panzerjäger žymi parašiutininkų, kalnų šaulių ir prieštankinius (šie yra ne pėstininkų, o šarvuočių daliniai) dalinius.
Šiuolaikiniai jėgerių tipo Vokietijos pėstininkų daliniai:
Po paskutinių Vokietijos armijos reformų liko: Liko ir Fallschirmjäger, kurie tapo svarbiausiu pėstininkų tipu dėl savo universalumo ir tinkamumo šių dienų taikos misijoms užsienyje.
Bundesvere pirmasis karinis laipsnis visose pėstininkų kariuomenėse yra Jäger (kaip kad mechanizuotųjų pėstininkų pirmasis karinis laipsnis yra grenadierius (Grenadier) ar artileristų – kanonierius (Kanonier).
Austrija
Austrijos kariuomenėje žodis Jäger yra bendrasis terminas daugeliui kareivių pėstininkų pavadinti. Šarvuotųjų pėstininkų kareiviai vadinami panzergrenadieriais. Austrijos kariuomenės specialiosios paskirties pajėgos vadinamos 'medžiojklinės komandos').
Kitos valstybės
Lietuvos kariuomenėje specialiosios paskirties kariuomenės funkcijas vykdo Vytauto Didžiojo jėgerių batalionas, priklausantis Specialiųjų operacijų junginiui.
Money for Nothing (daina)
„Money for Nothing“ – grupės Dire Straits muzikinis kūrinys, pirmą kartą išleistas 1985 m. albume „Brothers in Arms“. Daina tapo tarptautiniu bei sėkmingiausiu tų laikų hitu, kai buvo išleista kaip singlas. Daina išpopuliarėjo už jos netradicinius žodžius, užvedančią muziką ir už pirmą vaizdo klipų istorijoje su kompiuterine animacija sugeneruotą vaizdo klipą. Singlas taip pat sulaukė dėmesio ir už atlikėjo Stingo žodžius I want my MTV dainos pradžioje.
Openiškė
Openiškė – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Eržvilko, kairiajame Upės krante.
Money for Nothing (daina)
Dainos žodžių autoriai – Stingas ir Markas Knopfleris. Stingas, įrašinėjant „Money for nothing“ buvo pakviestas įdainuoti back vokalą. Stingas atliko tik šių žodžių I Want My MTV eilutę, kurie, galima sakyti, yra jo dainos „Don’t Stand So Close to Me“ parodija, įrašyta su grupe The Police.
Spirochetos
Spirochetos (Spirochaetales) – Spirochetes klasės bakterijų eilė.
Tai spirališkai vingiuotos, be sienelių, todėl labai vikriai judančios bakterijos. Jos be branduolio, bet dalijasi pusiau ne skersai, kaip dauguma bakterijų, bet išilgai, nors yra labai plonos. Jų ilgis gali būti iki 200 kartų didesnis už plotį. Tokios savybės jas priartina prie gyvūnų pasaulio – giminingos žiuželiniams.
Sukeliamos ligos
Plačiai žinoma šio būrio bakterija Treponema pallidum (Spirochaeta pallidum) – sifilio ligos sukėlėja.
Istoriografija
Istoriografija ( – tirti + γραφειν – rašyti) siaurąja prasme yra istorijos tyrimų, skirtų vienai temai ar istorinei epochai, visuma (pvz., Kryžiaus žygių istoriografija), arba istorinių darbų, siejamų bendros ideologijos, kalbos ar teritorijos, visuma (pvz., marksistinė, anglakalbė ar prancūzų istoriografija).
Plačiąja prasme istoriografija taip pat suprantama kaip pagalbinė istorijos disciplina, tyrinėjanti istorijos tyrinėjimų raidą (vadinamoji „istorijos istorija“). Istoriografija tikrina ar rašant istorinį darbą teisingai taikomas mokslinis metodas, dėmesį fokusuoja į autorių, jo šaltinius, faktų atskyrimą nuo interpretacijos, stilistiką, kokiai auditorijai skirtas istorinis darbas.
Istoriografijos raida
Pirmosios chronologijos atsirado dar Mesopotamijoje ir Senovės Egipte, tačiau jų sudarytojų vardai mums nežinomi.
Helenizmo pasaulis
Istoriografija prasideda Graikijoje nuo Hekatėjo Miletiečio ir Herodoto. Herodotas aiškina, kodėl ėmėsi rašyti savo Istoriją: tam, kad žmonių žygdarbiai nepasimestų amžių glūdumoje. Jis norėjo išlaikyti atmintį apie graikų ir barbarų žygius. Kitų Antikos istorikų kūrybos motyvai kitokie. Pvz., Tukididas siekė parodyti amžiną kovą už valdžią, kuri jo nuomone buvo esminis žmogaus prigimties bruožas.
Romėnų pasaulis
Polibijus tvirtino, kad pasaulio istorijos galutinis ir aukščiausias vystymosi taškas yra Romos imperija; savo knygas jis rašė, nes manė, kad istorijos tyrimais gauta patirtis yra geriausias vadovas gyvenime. Titas Livijus istorijoje ieškojo "modelio mums ir mūsų šaliai".
Šiuolaikinis pasaulis
Klasifikuojant istoriografijos raidą, esmine ašimi tampa istorizmas, nes sukūrus istorijos metodą bei įtraukus istoriją į universitetų studijų programas, istoristinė istoriografinė tradicija pirmoji atsiribojo nuo istoriografinio literatūrinio žanro ir pareiškė pretenziją tapti dalimi mokslo. Todėl istoriografijos raidoje skiriama: 1. ikiistoristinė epocha, 2. istorizmas ir 3. postistoristinė epocha (anot J. Rüseno, istorizmo įveika).
Elektros išlydis
Elektros išlydžiu vadinama elektros srovės tekėjimas dujose. Normaliomis sąlygomis dujos yra dielektrikas, nes jose laisvųjų elektronų ir jonų yra labai mažai. Kai dujas veikia rentgeno, radioaktyvūs, kosminiai ir kiti jonizuojantys spinduliai, elektrinis laukas, aukšta temperatūra ir kiti veiksniai, vyksta dujų jonizacija. Jeigu prie dviejų elektrodų prijungiama įtampa, jonai ir elektronai pradeda judėti ir dujomis pradeda tekėti elektros srovė.
Nesavaiminis išlydis
Tai toks dujų laidumas, kurį sukuria pašalinis jonizatorius ir kurį galima pastebėti tik tol, kol veikia jonizatorius. Kai yra nuolatinis jonizatorius, didinant įtampą tarp elektrodų, iš pradžių kartu proporcingai didėja srovė, paskui srovė stiprėja lėčiau ir galiausiai visai nebestiprėja. Ši nusistovėjusi srove vadinama soties srove. Soties srovė sunaudoja visus išorinės jonizacijos sukurtus jonus ir elektronus.
Savaiminis išlydis
Didinant elektros įtampą ant elektrodų sukuriamas stiprus elektrinis laukas. Kai elektronų kinetinės energijos pakaks neutraliems atomams jonizuoti (smūginė jonizacija) prasideda griūtinė reakcija – naujai išmušti elektronai jonizuoja naujus atomus. Srovė per dujas stipriai padidėja, o įtampa sumažėja. Išlydžio metu erdvę tarp elektrodų užpildo jonizuotos dujos, kuriose yra maždaug po vienodai elektronų ir teigiamų jonų. Šį erdvė vadinama elektronine jonine plazma. Plazmos elektrinis laidumas yra labai didelis, artimas metalų elektriniam laidumui. Dalies elektronų kinetinė energija būna nepakankama dujų atomams jonizuoti. Šiuo atveju energija, kurią įgyją atomas smūgio metu, tik sužadiną atomą. Sužadintas atomas tuoj pat atiduodą energiją išspinduliuodamas elektromagnetinius spindulius, į kuriuos žmogaus akis dažniausiai reaguoja kaip į šviesą. Savaiminis išlydis skirstomas į pakopas:
Literatūra
Gaaslahendus
Pagojė (Biržai)
Pagojė – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Ramongalių.
Istorija
1982 m. kaimas buvo panaikintas, bet 2018 m. atkurtas.
Prašmutaitė
Prašmutaitė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Prašmutas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Aleksandriškės (Elektrėnai)
Aleksandriškės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 5 km nuo Kazokiškių. Auga saugomi medžiai Aleksandriškių uosis ir Aleksandriškių eglė.
Šaltiniai
thumb|left|240px|Aleksandriškių fermos
FIAT
FIAT (Fiat Automobiles S.p.A.) – Italijos automobilių, variklių gamintojas, finansinė ir pramoninė grupė, įsikūrusi Turine, Italijoje. Įmonė įkurta 1899 m. grupės investuotojų, o įmonės pavadinimas reiškia „Italijos automobilių gamintojas Turine“ (itališkai Fabbrica Italiana Automobili Torino). Taip pat išvertus iš lotynų kalbos FIAT reiškia „tebūnie“. Fiat grupė taip pat gamina tankus ir karinius lėktuvus.
Fiat yra įsteigusi daug savo gamyklų įvairiose šalyse visame pasaulyje. Didžiausia iš jų yra Brazilijoje. Taip pat gamyklų yra ir Argentinoje ir Lenkijoje.
Fiat grupė yra didžiausia kompanija Italijoje. Visame pasaulyje ji turi įsteigusi savo filialus 61-oje šalyje, kuriuose dirba apie 223.000 žmonių, iš kurių 111.000 dirba už Italijos ribų. Fiat grupės pagrindinė veikla yra automobilių gamyba. Tačiau be to ji dar užsiima ir kitomis veiklomis – komercinių automobilių, sunkvežimių, motociklų, aviacijos transporto gamyba, automobilių komponentų gamyba, metalurgijos kompanijos Teksid valdymu.
2019 m. Fiat susijungė su prancūzų kompanija PSA Peugeot Citroën, o 2020 m. tapo Stellantis koncerno dalimi.
Fiat grupę sudaro šie automobilių gamintojai: Fiat, Ferrari (veikia savarankiškai), Iveco, Maserati, Alfa Romeo, Lancia ir Abarth.
thumb|left|[[Fiat Grande Punto]] Fiat automobiliai labai populiarūs visame pasaulyje ir yra laimėję nemažai apdovanojimų, tame tarpe už vieną mažiausių CO2 išmetimo lygį. Automobiliai, laimėję Europos metų automobilio apdovanojimą:
Volgogrado tvenkinys
Volgogrado tvenkinys arba Volgogrado vandens saugykla  – dirbtinis vandens telkinys Rusijoje, Volgogrado ir Saratovo srityse, Volgos upės slėnyje. Suformuotas Volgos 22-ojo TSKP suvažiavimo hidroelektrinės. Užpildytas 1958–1961 m.
Ilgis 540 km, plotis iki 17 km, vyraujantis gylis 10,1 m. Metinė vandens lygio amplitudė 3 m. Tvenkinys naudojamas drėkinimui, žvejybai, laivybai.
Pagrindiniai uostai: Kamyšinas, Nikolajevskas, Bykovas, Primorskas, Dubovka.
Vairuotojo pažymėjimas
thumb|right|250px| Vokiškas vairuotojo pažymėjimas – oficialus dokumentas, patvirtinantis jo turėtojo teisę vairuoti motorines transporto priemones (autobusas, automobilis, motociklas, mopedas, sunkvežimis, troleibusas) ir jo asmens tapatybę.
Vairuotojo pažymėjimo išdavimas
thumb|left|250px| Vairavimo mokykla Japonijoje
Lietuvoje norintis gauti vairuotojo pažymėjimą asmuo turi būti ne jaunesnis 18 metų, nuolat gyventi Lietuvos Respublikoje, būti tinkamos vairuoti sveikatos būklės ir mokėti suteikti pirmąją pagalbą, išmanyti reglamentuojančius kelių eismą teisės aktus, būti išlaikiusiam žinių, įgūdžių ir elgsenos kvalifikacinius egzaminus įstatymo nustatyta tvarka. Žinios ir įgūdžiai dažniausiai įgyjami privačiai dirbančiose vairavimo mokyklose, o kvalifikaciniai egzaminai laikomi valstybės įmonėje „Regitra“, kuri taip pat išduoda ir keičia vairuotojo pažymėjimus (anksčiau šią funkciją atlikdavo policija).
Turkmėnijoje, be kitų reikalavimų, privaloma išlaikyti egzaminą apie Ruhnamos mokymą.
Europos vairuotojo pažymėjimas
Lietuvai įstojus į Europos Sąjungą, buvo pasirašyta direktyva, reglamentuojanti vairuotojų pažymėjimų išdavimą. Ji numato, kad kitose ES šalyse išduoti vairuotojo pažymėjimai Lietuvos Respublikos teritorijoje (taip pat išduoti Lietuvoje − kitų ES šalių teritorijoje) galioja be jokių apribojimų.
2006 m. kovo 27 d. Ministrų taryba sudarė politinį susitarimą dėl Europos Komisijos 2003 m. siūlymo dėl Europos vairuotojo pažymėjimo. Bendros Europos taisyklės palengvins laisvą ES vairuotojų judėjimą, padės išvengti sukčiavimo, kai vairuotojo pažymėjimas naudojamas asmens tapatybei nustatyti, ir didins saugumą keliuose, ypač vairuojant motociklus. Vienodo pavyzdžio kredito kortelės formos pažymėjimas pakeis daugiau nei 110 skirtingų šiuo metu naudojamų modelių.
Lietuvoje pradėta išrašinėti naujus Europos Bendrijų pavyzdžio vairuotojo pažymėjimus nuo 2005 m. lapkričio 1 d.
Havanos katedra
250px|thumb|right|Havanos katedra (2006 m.) Havanos katedra (, Havanos Mergelės Marijos nekaltojo prasidėjimo katedra, arba Catedral de San Cristóbal de La Habana, Havanos Šv. Kristoforo katedra) – barokinio stiliaus Romos katalikų katedra Kubos sostinėje Havanoje. Havanos kardinolo arkivyskupo buveinė. Architektas – italas Francesco Borromini. Katedra taip pat yra pašvęsta Šv. Kristoforui, todėl ji kartais vadinama Šv. Kristoforo katedra.
Katedra išsiskiria tuo, kad jos barokinis fasadas yra asimetrinis: vienas bokštas platesnis už kitą. Šis sprendimas buvo priimtas siekiant palengvinti lietaus vandens nutekėjimą gatvėmis iš aikštės.
Istorija
Bažnyčios statybą jėzuitai pradėjo 1748 m. 1767 m. jėzuitai buvo išvaryti iš Ispanijos ir jos užjūrio teritorijų, bet statyba nenutrūko. 1777 m. pastatas buvo baigtas, 1787 m. buvo įkurta Havanos vyskupija ir bažnyčia tapo katedra – viena seniausių Amerikoje. 1795–1898 m. katedroje buvo laikomi Kristupo Kolumbo palaikai. Vėliau jie buvo perkelti į Seviliją Ispanijoje. 1982 m. Havanos senamiestis, kuriame yra ir katedra, buvo paskelbtas UNESCO pasaulio paveldo objektu.
Pietų Ferganos kanalas
Pietų Ferganos kanalas − magistralinis kanalas Uzbekijoje (Andižano ir Ferganos vilajetai) ir Kirgizijoje (Ošo sritis).
Kanalas prasideda ties Chodžaabadu kaip Šahrichansajaus kanalo atšaka. Kerta Akburasajaus, Aravansajaus, Isfaramsajaus upų vagas, baigiasi Altyaryko upės vagoje. Kanalas valdomas iš Chodžaabado. Kanale yra viena hidroelektrinė ir keli kriokliai.
Nuo kanalo atsišakoja Karkidono kanalas, sudarantis Karkidono tvenkinį. Prie kanalo yra Chodžaabado, Marhamato ir Margilano miestai.
Legnicos mūšis
Legnicos mūšis, dar vadinamas Valštato mūšiu – 1241 m. balandžio 9 d. įvykęs mūšis netoli Legnicos miesto (Lenkija), kuriame jungtinės lenkų ir vokiečių pajėgos, palaikomos popiežiaus atsiųstų riterių ordinų, bandė sustabdyti mongolų invaziją į Europą.
Po Legnicos mūšio dalis mongolų kariuomenės liko plėšti Lenkijos, dalis prisijungė prie pagrindinių pajėgų Vengrijoje.
Edvinas Krungolcas
Edvinas Krungolcas (g. 1973 m. sausio 21 d.) – Lietuvos penkiakovininkas. 2008 m. Pekino vasaros olimpinių žaidynių prizininkas (II vieta, sidabro medalis).
Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Karininko kryžiaus kavalierius (ordinas suteiktas 2003 m. rugsėjo 20 d.)
Viktorijos ir Alberto muziejus
right|thumb|240px| Viktorijos ir Alberto muziejus
Viktorijos ir Alberto muziejus (angl. Victoria and Albert Museum, trumpiau V&A Museum) – meno muziejus Londono Kensingtono ir Čelsio rajone (adr. Cromwell Road, SW7 2RL). Dedikuotas dekoratyviajai dailei ir dizainui.
Viktorijos ir Alberto vaikystės muziejus yra muziejaus padalinys Londono Istende, skirtas vaikų žaislams ir kitiems vaikų veiklos artefaktams (adr. Cambridge Heath Rd, London E2 9PA).
Muziejų lankymas nemokamas, išskyrus dedikuotas parodas. 2013 m. muziejų aplankė 3,29 mln. lankytojų ir jis buvo 11-as pagal lankomumą meno muziejus pasaulyje.
Istorija
Muziejus įsteigtas 1852 m. po itin sėkmingos 1851 m. tarptautinės Didžiosios parodos Londone. Iš pradžių jis vadinosi Manufaktūrų muziejumi ir jame buvo eksponuojami objektai iš šios parodos. 1857 m. muziejus perkeltas į dabartinę V&A muziejaus vietą ir pervadintas į Pietų Kensingtono muziejų. Muziejus sparčiai plėtėsi. 1899 m. karalienė Viktorija padėjo pirmąjį pamato akmenį naujam muziejaus pastatui, kuriame yra šiuolaikinis muziejaus fasadas ir pagrindinis įėjimas. Ta proga muziejus buvo pervadintas karalienės Viktorijos ir jos vyro, princo Alberto vardu.
Skyriai
2015 m. duomenimis, Viktorijos ir Alberto muziejuje sukaupta daugiau nei 2,270 mln. objektų, iš kurių apie 233 000 yra nuolatinėje ekspozicijoje. Apie 1,08 mln. objektų yra knygos, spauda.
Viktorijos ir Alberto muziejuje yra šie eksponatų teminiai suskirstymai:
Lukomlio ežeras
Lukomlio ežeras  – ežeras Baltarusijoje, Vitebsko srityje, prie Lukomlio. Ketvirtas pagal plotą Baltarusijos ežeras. Ilgis – 10,4 km. Plotis – 6,5 km. Baseino plotas – 179 km². Bendra mineralizacija – 266,6-348,7 mg/l.
Ežeras aušina Lukomlio šiluminę elektrinę. Vanduo užterštas.
Šahrichansajus
Šahrichansajus − magistralinis kanalas Uzbekijoje (Andižano vilajete) ir Kirgizijoje (Ošo sritis).
Kerta Ferganos slėnį iš rytų į vakarus. Iškastas 1887 m. Prasideda Kampiravoto hidromazge ir apie 20 km eina valstybės siena tarp Uzbekijos ir Kirgizijos. Baigiasi Šahrichano mieste susiliedamas su Didžiuoju Ferganos kanalu. Nuo kanalo atsišakoja Savajaus, Akburasajaus ir Pietų Ferganos kanalai.
Prie kanalo yra miestai Kara Suu (Kirgizija), Karasu, Kurgantepa, Chodžaabadas ir Asaka.
Prižgintas
Prižgintas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Prižgintienė (ištekėjusi moteris) ir Prižgintaitė (mergautinė pavardė).
Taurieji metalai
thumb|250px|right|Taurieji metalai (išimtis [[varis (Cu) ir gyvsidabris (Hg).]] Taurieji metalai – metalai, atsparūs korozijai ir oksidacijai drėgname ore. Taurieji metalai kartu yra ir brangieji metalai, nes jie gamtoje pakankamai reti. Žinomiausi taurieji metalai yra sidabras, auksas ir platina, taip pat šiai grupei priklauso platinos grupės metalai (rutenis, rodis, paladis, osmis, iridis).
Kartais tauriuoju metalu laikomi gyvsidabris  ar renis.
Savybės
Paladis, osmis, platina, auksas ir gyvsidabris tirpsta karališkajame vandenyje (koncentruotame druskos ir azoto rūgščių mišinyje), bet iridis ir sidabras netirpsta. Sidabras tirpsta azoto rūgštyje. Rutenis karališkajame vandenyje tirpsta tik esant deguonies, o rodis – tik labai smulkiai disperguotas. Niobis ir tantalas atsparūs visoms rūgštims, įskaitant karališkąjį vandenį.