cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Siponių akmuo
Riedulys yra netaisyklingos formos, į viršų smailėjantis kupolas nežymiai kampuotas. Jo pagrindiniai virš žemės paviršiaus esančios dalies matmenys: aukštis – 1,75 m; ilgis – 4,0 m; plotis – 3,2 m. Riedulio horizontali apimtis yra didžiausia ties žemės paviršiumi, todėl susidaro įspūdis, kad dar antra tiek riedulio slepiasi po žeme.
Akmuo rusvos spalvos, vakariniame jo šone yra 4 duobutės, primenančios gyvulių pėdas. „Ožkos pėdos“ yra 5,5 x 2 cm ir 5,5 x 1,5 cm dydžio bei 3 cm gylio, kitos dvi – 6 x 2 cm ir 3,5 x 1 cm dydžio bei 2 cm gylio. Virš „ožkos pėdų“ matomas žemės rutulio formos 30x30 cm dydžio įdubimas. Pietinėje akmens pusėje – kitas 25 x 25 cm dydžio rutulio formos įdubimas.
Diunkerkas
Diunkerkas – miestas šiaurinėje Prancūzijoje, Aukštutinės Prancūzijos regione, šalia Šiaurės jūros, 10 km atstumu iki Belgijos. Trečias pagal krovinių apyvartą Pancūzijos prekybos uostas, taip pat veikia keleivių ir žvejybos uostai. Geležinkeliai ir automobilių magistralės jungia su kitais Prancūzijos ir Belgijos miestais. Išplėtota juodosios ir spalvotosios metalurgijos, laivų statybos, metalo apdirbimo, tekstilės, maisto pramonės šakos. Veikia universitetas, keli muziejai.
Istorija
Diunkerkas pirmą kartą paminėtas 1067 m. Viduramžiais daugiausia priklausė Flandrijos grafystei. 1388 m. tuomet vykusio Šimtamečio karo metu nuniokotas Anglijos kariuomenės. XVI a. pradžioje atiteko Ispanijai. Miestą per XVI ir XVII a. vykusius karus kelis kartus buvo užėmusi Prancūzija. 1662 m. galutinai atiteko Prancūzijai. Pirmojo pasaulinio karo metais buvo svarbi Prancūzijos karinė jūrų bazė. Antrojo pasaulinio karo metu, Vokietijai puolant Prancūziją, Diunkerko operacijos metu evakuota daugiau nei trečdalis milijono Jungtinės Karalystės, Belgijos ir Prancūzijos karių.
Skaistinės ežeras (Rokiškio r., Obelių sen., Strepeikių km.)
Skaistinės ežeras – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, Obelių seniūnijoje, šalia Strepeikių kaimo, apie 3 km į šiaurės vakarus nuo Obelių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus - 0,35 km, plotis - iki 0,06 km. Altitudė 106,5 m. Ežeras plačiai užpelkėjęs, užankantis. Iš šiaurės į pietus ežerą prateka Akmenės upė link Obelių ežero (Kriaunos upės baseinas). Rytinėje pakrantėje įsikūręs Šileikių kaimas.
Piknik (grupė)
„Piknik“ (🇷🇺) – garsi sovietų ir rusų roko grupė, įkurta 1978 metais, nors grupės nariai įsitikinę, kad profesionali grupė buvo suformuota 1981 metais, kai Edmundas Škliarskis tapo grupės lyderiu.
Gruzijos demografija
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Gruzijos demografiją. thumb|right|370px|Populiacijos kitimas 1921 - 2008 m. Gyventojų skaičius pateikiamas milijonais. Mėlyna linija rodo visą populiaciją, o raudona - populiaciją atmetant [[Pietų Osetija|Pietų Osetiją ir Abchaziją.]] Gyventojų skaičius: 4 615 807 (2009 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių: Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: -0,325 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 10,66 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -4,26 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procentas: 53 % (2008 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas: - 0,6 % (2005 m apsk.)
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 16,22 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
Tautinė sudėtis
=== Gyventojai pagal gimimo šalį ===
Robertas Vėževičius
Robertas Vėževičius (g. 1986 m. sausio 5 d. Ukmergėje) – Lietuvos futbolininkas, saugas. Atstovauja Gargždų „Bangai“.
FK Vėtra
Karjerą pradėjo 2008 m. „Vėtroje“. Rungtyniavo šiame klube 2008, 2009, o 2010 m. vasarą paliko klubą.
Umm El Fahmo „Maccabi“
Buvo išvykęs į Izraelį. Atstovavo Izraelio antros lygos klubui Umm El Fahmo „Maccabi“.
FK Kruoja
Nuo 2013 m. žaidė FK Kruoja Pakruojis.
FK Banga
2020 m. sausio 17 d. FK „Banga“ pranešė, kad Gargždų ekipai atstovaus tris kartus A lygos čempionas Vėževičius.
2021 m. liepos 23 d. rungtynėse prieš Kauno rajono „Hegelmann Litauen“ pelnė garbės įvartį (1:4). Galutinis rungtynių rezultatas 4:1 HL naudai.
2021 m. liepos 30 d. rungtynėse prieš Džiugą pelnė pirmą rungtynių įvartį ir persvėrė rezultatą gargždiškių naudai (1:0). Galutinis rungtynių rezultatas 2:1.
2021 m. spalio 17 d. rungtynėse prieš „Panevėžio“ klubą pasižymėjo pelnydamas įvartį. Penktą rungtynių minutę žaidėjas pasiuntė kamuolį į vartus ir rezultatas tapo 2:0 gargždiškių naudai. Pačioje pirmojo kėlinio pabaigoje R. Vėževičius neišnaudojo kelių dėkingų progų pelnyti įvarčiui, užsidirbo geltoną kortelę, o netrukus ir antrą geltoną. Įsivėlė į ginčą su teisėju ir buvo pašalintas iš aikštės. Visą antrą kėlinį „Bangos“ ekipa žaidė mažumoje, tačiau nepaisant to, gargždiškiai išlaikė persvarą ir netikėtai nugalėjo panevėžiečius rezultatu 2:1 bei iškovojo tris taškus.
2022 m. balandžio 15 d. rungtynėse prieš FK Kauno Žalgiris pelnė įvartį ir įtvirtino rezultatą 3:1. Galutinė mačo baigtis – 3:1 gargždiškių naudai.
2022 m. rugsėjo 7 d. rungtynėse prieš FK Jonava pelnė net keturis įvarčius.
2023 m. liepos 2 d. pasižymėjo įvarčiu A lygos rungtynėse prieš FK Žalgiris. Galutinė rungtynių baigtis – įtikinama vilniečių pergalė rezultatu 4:1.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Skruzdlesės kiauliukės
Skruzdlesės kiauliukės (Myrmecocichla) – Musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių gentis.
Jevlė
Istorija
Miesto teises gavo 1419 m.
Lietuvos centrinis valstybės archyvas
Istorija
1921–1940 m. Kaune veikė Centralinis valstybės archyvas, per TSRS okupaciją 1940–1941 m. ir 1944–1990 m. vadintas LTSR centriniu valstybiniu archyvu, 1941 m. pradėtas perkelti į Vilnių, 1941–1944 m. nacių okupacijos metais vadintas Vilniaus valstybės archyvu.
Iš archyvo skyrių susikūrė kiti archyvai:
Veikla
Turi 9 pagrindinius skyrius: Informacijos ir apskaitos, Dokumentų naudojimo, Rašytinių dokumentų, Kino dokumentų, Fotodokumentų, Garso ir video dokumentų, Dokumentų saugojimo, Dokumentų restauravimo, Kopijavimo ir mikrofilmavimo. Lietuvos centrinis valstybės archyvas kaupia, saugo, restauruoja, kopijuoja dokumentus, garantuoja visuomenės priėjimą prie jų. 1974–1989 m. Archyvų valdyba leido „Lietuvos TSR valstybinio archyvo fondų trumpą žinyną“ (išėjo 14 sąsiuvinių).
Fondai
Archyve saugomi 2116 rašytinių dokumentų fondai, tarp jų 8 mikrofilmų kolekcijos, daugiau kaip 3 200 000 bylų, 18 560 saugojimo vienetų garso, 368 072 – fotodokumentų, 39 940 – kino, 1738 – videodokumentų, 1888 867 kadrai mikrofilmų (2008 m.).
Rašytinių dokumentų fondą sudaro rinkiniai:
Garso dokumentų kompleksą sudaro XX a. plokštelės, magnetinės juostos, kasetės.
Danijos futbolo varžybos 1920–1921 m.
Danijos futbolo varžybos 1920–1921 m.
1920–1921 m. Danmarksmesterskabsturneringen
Danijos futbolo nacionalinis turnyras ( – aukščiausia futbolo lyga šalyje.
Gegužliniai
Gegužliniai (Polytrichaceae) – (Polytrichopsida) klasės, (Polytrichales) eilės augalų šeima.
Lapai turi aiškią gyslą ir makštis, kai kurios rūšys jos neturi.
Max Mara
thumb|right|270px|„Max Mara“ parduotuvė [[Honkongas|Honkonge]]
„Max Mara“ – Italijos mados namai, įkurti 1951 m. Namai turi 2334 parduotuves 105-iose šalyse, pardavimai kasmet siekia 1,25 mlrd. eurų. Prekės ženklui priklauso daug dukterinių įmonių, kurias visas valdo kompanija „Max Mara Fashion Group“.
Istorija
Kompaniją „Max Mara“ Achille Maramotti įkūrė 1951 m. Emilijos Redžo mieste šiaurės Italijoje. Jis niekada nestudijavo mados, tačiau daug patirties pasisėmė iš savo šeimos narių. Jo prosenelei Marinai Rinaldi (kurios garbei vėliau pavadinimo vieną iš savo prekės ženklų) priklausė gana svarbi vietinė drabužių dirbtuvė (ateljė), o jo motina 1925 m. buvo įkūrusi šeimos vardu pavadintą suknelių dizaino mokyklą. Maramotti, baigęs teisės mokyklą Parmoje, prieš įkurdamas savo kompaniją dirbo šveicarų lietpalčių gamintojui.
1988 m. atidaroma pirmoji „Max Mara“ parduotuvė Jungtinėse Valstijose – San Franciske. Prekės ženklas pirmą kartą pasirodo mados žurnale „Vogue“. Nuo 1989 m. pradedamas leisti žurnalas „MM“. 1992 m. kompanijos pajamos pasiekė 1 mlrd. JAV dolerių. 1994 m. kompanija atidaro du naujus butikus Niujorke. 1997 m. pradedami pardavinėti „Max Mara“ akiniai. Kompanijos gaminos prekės vis dažniau pasirodo „Vogue“ žurnalo numeriuose. 2003 m. atidaroma nauja kompanijos centrinė būstinė. 2004 m. pristatomi kvepalai. Kompanijos įkūrėjas Achille Maramotti mirė 2004 m. sausio 12 d.; tais pačiais metais pirmą kartą įteiktas apdovanojimas „Max Mara Art Prize for Women“.
Per daugelį kompanijos metų prie jos kolekcijų kūrimo prisidėjo daug pasaulyje itin žymių dizainerių, įskaitant Karl Lagerfeld, Jean-Charles de Castelbajac, Dolce & Gabbana, Narciso Rodriguez, Luciano Soprani, Anne-Marie Beretta ir Guy Paulin. Kompanija yra vis dar valdoma Maramotti šeimos.
Pietinis geltonsnapis tokas
Pietinis geltonsnapis tokas (Tockus leucomelas) – ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukštis.
Kūnas vidutinio dydžio (40-60 cm). Snapas ilgas, geltonas. Aplink akis odos plotas ryškiai raudonas. Pilvas baltas, kaklas pilkas, nugara juoda, su daugybe baltų dėmelių ir juostelių.
Maitinasi ant žemės sėklomis, smulkiais vabzdžiais, vorais ir skorpionais. Sausros metu minta termitais ir skruzdėlėmis.
thumb|left|210px|Pietinis geltonsnapis tokas
Tūras (upė)
Tūras − upė šiaurės rytų Šveicarijoje, Sankt-Galeno kantone, Reino intakas.
Tūras išteka iš Sančio masyvo, esančio Sankt Galeno kantono pietryčiuose ir teka per Togenburgo (Toggenburg) sritį bei Vilio (Wil) miestą. Nuo šio miesto upė jau teka per Turgau kantoną ir jo administracinį centrą − Frauenfeldą (Frauenfeld). Paskutinius 19 km upė teka per Ciuricho kantoną ir įteka į Reiną prie Vokietijos sienos, į pietus nuo Šafhauzeno.
Likalaukių piliakalnis
Likalaukių piliakalnis ir gyvenvietė, Astravų piliakalnis, vadinamas Sipsala– piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 23822) Kupiškio rajono savivaldybės teritorijoje, prie Likalaukių kaimo, prie ribos su Astravų kaimu. Pasiekiamas iš plento pro Maugarius pasukus link Gyvakarų, ties pirmąja Likalaukių sodyba dešinėje (rytuose) pasukus į kairę šiaurės vakarų kryptimi, į mišką vedančiu keliu, juo pavažiavus 300 m, miško keliukų sankryžoje pasukus į dešinę šiaurės rytų kryptimi, už 200 m yra priekyje.
Piliakalnio aikštelė yra apie 30 metrų skersmens, juosiama 2 m aukščio pylimo. Greičiausiai buvo naudojamas I m. e. tūkstm. čia gyvenusių sėlių giminės. Kurį laiką artas, todėl deformuotas.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas žemoje vietoje esančioje atskiroje kalvoje, netoli Pyvesos ir Didprūdžio santakos. Aikštelė apskrita, 14 m skersmens (1969 m. buvo 30 m.), apjuosta 1 m aukščio, 12 m pločio pylimu, kurio išorinis šlaitas - 2 m aukščio. Piliakalnio šlaitai nuolaidūs, 3 m aukščio. Pietrytiniame krašte, pylime yra 2 m pločio įvažiavimas, greičiausiai nesenas.
Piliakalnis apardytas arimų, dirvonuoja, pylimas apsodintas beržais ir dekoratyviniais krūmais. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. miniatiūra|291x291px|Likalaukių piliakalnis Aplink piliakalnį, 0,7 ha plote yra papėdės gyvenvietė. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas Dėl pripažinimo valstybės saugomu paminklu 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 1,5 ha, fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 12000 m².
Tyrimai
1969 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, vėliau kasinėjo Povilas Matulionis, tačiau rimčiau netyrinėtas.
Piliakalnio apsauga
miniatiūra|289x289px|Likalaukių piliakalnis
1997 m. piliakalnis įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 23821), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu. 800px|center|Likalaukių piliakalnis iš šiaurės pusės
Čampotonas
Čampotonas  – miestelis pietryčių Meksikoje, Jukatano pusiasalyje, Kampečės valstijoje, 60 km į pietus nuo Kampečės miesto. Įsikūręs Meksikos įlankos pakrantėje, prie Čampotono upės žiočių. 27,3 tūkst. gyventojų (savivaldybėje – 76,1 tūkst.).
Istorija
Čampotonas buvo majų civilizacijos miestas bent nuo X a. 1517 m. Čampotoną pasiekė ispanų ekspedicija, vadovaujama Fransisko de Kordobos. Čia įvyko Čampotono mūšis, kuriame majai nugalėjo atvykėlius, ir šie, patyrę daug nuostolių, turėjo atsitraukti.
Vesterplatė
200px|thumb|upright|Vesterplatės paminklas lenkų įgulai atminti Vesterplatė  – pusiasalis Gdanske (Lenkija), Baltijos jūros krante. Jis sudaro Mirusiosios Vyslos (tai Vyslos estuarijos dalis), kuri čia yra ir Gdansko uosto kanalas, dešinį krantą žiotyse. Nuo 1926 iki 1939 m. Vesterplatėje buvo Lenkijos kariuomenės tranzito depas, nors aplink buvo laisvojo Dancigo miesto teritorija. Pusiasalis garsus Vesterplatės mūšiu, kuris buvo pirmas Vokietijos ir Lenkijos kariuomenių susirėmimas 1939 m. Įsiveržimo į Lenkiją metu, o kartu ir pirmuoju Antrojo pasaulinio karo mūšiu Europos karo teatre.
Kurortas
Apie 1830 m. Vesterplatės pusiasalyje buvo įkurtas kurortas, kurį sudarė paplūdimys, miško parkas, pajūrio maudyklių ir gydymo vandeniu kompleksas.
Tranzito depas
Lenkų įgulą nuo laisvojo Dancigo miesto skyrė uosto kanalas, o su žemynu jungė tik siaura sąsmauka. Buvo planuota, kad karo atveju gynėjai atlaikys 12 valandų puolimą, o per tą laiką atvyks Lenkijos armijos daliniai.
Vesterplatės įgulai gynybos metu vadovavo majoras Henrikas Sucharskis (Henryk Sucharski), vado pavaduotojas buvo kapitonas Francišekas Dambrovskis (Franciszek Dąbrowski).
Vesterplatės mūšis
1939 m. rugsėjo 1 d., netrukus po to, kai Liuftvafės bombonešiai pradėjo įsiveržimą į Lenkiją ir keliuose oro antskrydžiuose Ju-87 išvertė bombas į Vielunio miestą, 04:45 vietos laiku Vokietijos linijinis laivas „Schleswig-Holstein“, kuris tada oficialiai buvo atvykęs į laisvąjį Dancigo miestą su „mandagumo vizitu“, be perspėjimo ėmė šaudyti į lenkų įgulą. Po to atakavo leitenanto Vilhelmo Heningseno (Willhem Henningsen) šturmo kuopa iš „Schleswig-Holstein“ bei vermachto pionierių grupė. Tačiau netrukus puolančiuosius, pro artilerijos ugnimi pralaužtas angas įveikusius plytinę tvorą, iš pasalos apšaudė lenkų kareiviai. Kulkosvaidžių, minosvaidžių ir šaulių ginklų ugnis buvo atidengta iš paslėptų ir gerai išdėstytų ugnies taškų, vokiečių kareiviai atsidūrė kryžminėje ugnyje. Kiti du puolimai tą dieną irgi buvo atremti, o vokiečiai patyrė nelauktai didelių nuostolių.
Sekančias dienas vokiečiai pakartotinai apšaudė Vesterplatę laivyno artilerija bei sunkiąja lauko artilerija. Kartu pikiruodami bombardavo Ju-87. 7 dienas 180 lenkų kareivių atrėmė 3500 vokiečių kareivių atakas. Majoras Henrikas Sucharskis buvo informuotas, kad Lenkijos armija pagalbos atsiųsti negali. Atkirsti, nesulaukiantys pastiprinimų ir kovinių atsargų, įgulos kareiviai gynėsi, sulaikydami dideles Vokietijos pajėgas ties Vesterplate ir trukdydami tolesnes Lenkijos pakrantės atakas.
Rugsėjo 7 d. majoras nutarė, kad įgulai laikas pasiduoti, nes nebėra šaudmenų ir kitų atsargų. Parodydamas pagarbą Vesterplatės gynėjams čia veikusių vokiečių pajėgų vadas generolas majoras Eberhardtas (Eberhardt) leido majorui Sucharskiui ir po pasidavimo į nelaisvę turėti savo kardą.
Vesterplatės mūšio laukas nuo 2003 m. priskiriamas prie Lenkijos istorijos paminklų.
Pokaris
Įgulos kareivinių ir sargybinių griuvėsiai išlikę iki šiol. Po karo 1-oji sargybinė buvo paversta muziejumi. Ties įėjimu stovi dvi 280 mm kalibro Schleswig-Holstein pagrindinio kalibro patrankų šovinių tūtos.
Paminklas Pakrantės gynėjams (Pomnik Obrońców Wybrzeża) buvo atidengtas 1966 m.
Betygalos herbas
Betygalos herbas – vienas iš Betygalos miestelio ir seniūnijos (Raseinių rajono savivaldybė) heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo skydo sidabriniame lauke žalias penkiašakis ąžuolas. Trys viduriniosios šakos pereina į lapus, šoninės šakos – į rudas giles žaliomis goželėmis. Stilizuotas ažuolas simbolizuoja vietos gyventojų tvirtumą ir ryžtą.
Kariotipas
thumbnail|300px thumb|250px| Kariotipas – susistemintas chromosomų rinkinys pagal dydį ir formą. Kiekviena pora chromosoma pažymima skaičiais išskyrus lytines. Kariotipus tiria citogenetika.
Betygalos herbas
Istorija
Nors Betygalos žemė pirmą kartą paminėta 1253 m. Lietuvos karaliaus Mindaugo rašte, o Betygaloje įsteigta viena iš pirmųjų bažnyčių Žemaitijoje, miestelis į didelį miestą neišaugo ir neturėjo savo herbo. Herbas sukurtas Lietuvos Atgimimo laikotarpiu, vietos gyventojų pageidavimu (miestelyje auga saugomas Mikalojaus Daukšos ąžuolas). Herbui pasirinktas stilizuotas ąžuolas, vaizduojantis seną ir garbingą praeitį, betygaliečių tvirtumą ir ryžtą, parodytą kovose už Lietuvos laisvę ir nepriklausomybę.
Kariotipas
Kariotipas tiriamas atliekant biologinius ir medicinius tyrimus. Pvz., biologijoje kariotipo tyrimai naudojami nustatyti individo priklausomybę tam tikrai rūšiai ar populiacijai.
Žmogaus kariotipo tyrimai
Dauguma žmogaus kariotipų žymima 46,XX (moterims) ar 46,XY (vyrams), tačiau pasitaiko ir pakitimų, kai yra daugiau ar mažiau lyties chromosomų (47,XYY; 47,XXY; 47,XXX; 45,X).
Indikacijos kariotipo tyrimui
Sveiki asmenys tiriami tuo atveju, jeigu jie pareiškia norą ar planuoja susilaukti palikuonių, o jų artimi giminaičiai turi genetinių pakitimų.
Tyrimo eiga
thumb|Spektrinis moters kariotipas
Periferinis veninis kraujas paimamas į specialius mėgintuvėlius su ličio heparinu, kuris gabenamas į citogenetikos laboratoriją. Mėginys laikomas +4-6 laipsnių teperatūroje. Kraujas sėjamas steriliomis sąlygomis pridedant augimą skatinančių medžiagų (mitogenų) – tikslas – pagausinti kraujo limfocitus, kurių kariotipas ir bus analizuojamas. Po 3 parų pridedama kolchicino – sutrikdo verpstės siūlų formavimąsi metafazės stadijoje – metafazes patogiausia analizuoti, kadangi chromosomos matosi ryškiausiai. Fiksavus ir nudažius Giemsa būdu preparatas analizuojamas šviesiniu mikroskopu naudojant kompiuterinę vaizdų analizės sistemą. Tyrimų rezultatai užrašomi vadovaujantis tarptautinės citogenetinės nomenklatūros (ISCN) reikalavimais. Paprastai atsakymas gaunamas per 2-4 savaites. Tyrimus skiria ir interpretuoja gydytojas genetikas.
350 m.
350 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Massamasso Tchangai
Masamasas Čangajus (Komi Massamesso Tchangai; g. 1978 m. rugpjūčio 8 d. – 2010 m. rugpjūčio 8 d.) – Togo futbolininkas, gynėjo pozicijoje rungtyniavęs Togo vyrų futbolo rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 1996 m. rugpjūčio 11 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate.
Čangajus mirė per savo 32-ąjį gimtadienį, po staigios ligos.
Gruzijos futbolo varžybos 1998–1999 m.
Gruzijos futbolo varžybos 1998–1999 m.
Jekaterinburgas
Jekaterinburgas (TSRS laikotarpiu – Sverdlovskas) – miestas Rusijoje, į rytus nuo Uralo kalnų; srities centras. Tai didelis pramonės centras, srityje yra gaunama daug mineralų, pro miestą nutiestas Sibiro geležinkelis. Apdirbama platina, varis ir geležis, gaminama elektros įranga, išvystyta chemijos ir sunkiųjų mašinų pramonė. Yra Uralo M. Gorkio vardo valstybinis universitetas (įkurtas 1920 m.), Jekaterinburgo valstybinis medicinos institutas (1931 m.).
Istorija
left|miniatiūra|[[Borisas Jelcinas|Jelcino centras Jekaterinbuge]] Miestą 1721 m. įkūrė Petras I kaip geležies apdirbimo centrą ir pavadino Jekaterinburgu savo žmonos, būsimosios carienės Jekaterinos I garbei. XVIII a. pab. nutiesus Sibiro magistralę, o XIX a. pab. – ir geležinkelį, miesto pramoninė plėtra ypač paspartėjo. 1918 m. šiame mieste buvo suimtas ir bolševikų sušaudytas paskutinis Rusijos caras Nikolajus II su šeima. 1924 m. miestas pavadintas Sverdlovsku sovietų politiko Jakovo Sverdlovo (1885–1919) garbei. Industrializacijos metais Sverdlovske buvo atidarytos nemažai gamyklų. II pasaulinio karo metu čia buvo sutelktos didelės pramonės jėgos iš labiau į vakarus esančių pramoninių Rusijos miestų, siekiant atitolinti pramonės įmones nuo galimo vokiečių puolimo. 1991 m. miestui sugrąžintas dabartinis pavadinimas. 2015 m. buvo pastatytas kultūrinis centras „Jelcino centras“.
Lietuviai
Antrojo pasaulinio karo pradžioje Sverdlovsko kalėjimuose bei lageriuose kalinta ir lietuvių politinių kalinių, daugiausia inteligentų, valstybės veikėjų. 1941–1942 m. Sverdlovske kalinti ir sušaudyti Lietuvos ministras pirmininkas Pranas Dovydaitis, ministrai Voldemaras Vytautas Čarneckis, Antanas Endziulaitis, Kazimieras Jokantas, Klaipėdos krašto gubernatorius Jurgis Juras Kubilius, Viktoras Engleris, Kaune Lietuvos policininku dirbęs Jonas Burbulis (g. 1904 m. Biržų r. - 1942-07-17), kiti valstybės ir visuomenės veikėjai.
Konservatorijoje studijavo tremtiniai: Vincentas Kuprys, Gražina Ručytė-Landsbergienė. 2013 metais Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro (LGGRTC) Genocido aukų muziejus parengė parodą „Sušaudytoji vyriausybė“, skirtą minėtų ministrų atminimui pagerbti. Paroda tapo nuolatine ekspozicijos dalimi ir eksponuojama Jekaterinburge.
Trembice Gurnė
Trembice Gurnė  – kaimas Lenkijos rytuose, Paprotnios valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Lakajos akmuo
left|150px miniatiūra|250px|right|Lakajos akmuo miniatiūra|250px|right|Vaizdas iš toliau Lakajos akmuo – geologinis gamtos paveldo objektas Molėtų rajone, paribyje su Švenčionių rajonu. Riedulys stūkso Švenčionėlių miškų urėdijos Lakajos girininkijoje, Juodenėnų miško 145-ojo kvartalo 4-ame sklype. Vykstant keliu, pasukama pagal nuorodą „0,8 km“. Surandamas brandžiame spygliuočių miške, į rytus nuo proskynos, nedidelėje įkalnėje. Gamtos paminklu šis akmuo paskelbtas 2002 m.
Monteiro tokas
Monteiro tokas (Tockus monteiri) – ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukštis.
Silicio degimo procesas
Silicio degimo procesas – maždaug dienos trukmės branduolių sąlajos reakcija, kuri vyksta masyviose žvaigždėse (minimaliai 8–11 Saulės masių). Kai baigiasi deguonies degimo procesas, prasidėjęs gravitacinis traukimasis pakelia šerdies temperatūrą iki 2.7–3.5 milijardų kelvinų. Tuomet prasidėjęs silicio degimas yra paskutinė alfa proceso branduolinių reakcijų grandinė. Kai jis sudega, žvaigždė sprogsta kaip II tipo supernova.
Trukmė
Silicio degimas žvaigždėje ilgai netrunka, nes energijos jo metu išsiskiria palyginus nelabai daug, o aukštos temperatūros sukuria daug energijos išnešantį neutrinų srautą. Daugiausia jis gali trukti panašiai metus.
Branduolių sąlaja ir alfa procesas
Jei žvaigždžių masės mažesnės už tris Saulės mases, jų kuras pasibaigia, kai vandenilis paverčiamas heliu. Jei žvaigždžių masės tarp trijų ir aštuonių Saulės masių, žvaigždės gali deginti helį, paversdamos jį į anglį. Šių žvaigždžių evoliucija čia ir sustoja. Didesnės masės žvaigždės (>8–11 Saulės masės) gali sudeginti anglį dėl didesnės gravitacijos, nes dėl traukimosi jos šerdis gali įkaisti iki 600 milijonų kelvinų. Prasidėjęs degimo procesas kuria tokius elementus (po brūkšnelio parašyta atominė masė):
Anglis–12 → Deguonis–16, Neonas–20, Magnis–24
Kai žvaigždė sudegina anglį, ji pradeda deginti deguonį, neoną ir magnį:
Deguonis–16, Neonas–20, ir Magnis–24 → Silicis–28 ir Siera–32 (šešių mėnesių trukmės procesas)
Kai didelės masės žvaigždžių šerdyje lieka siera ir silicis, jos pradeda toliau trauktis, kol temperatūros pasiekia 2.7–3.5 milijardų kelvinų. Čia užsidega silicis. Jo degimo procesas iš esmės užbaigia alfa procesą (kuris faktiškai kuria elementus pridedant helio branduolį kiekviename žingsnyje):
Silicis–28 → Siera–32 → Argonas–36 → Kalcis–40 → Titanas–44 → Chromas–48 → Geležis–52 → Nikelis–56
Silicio degimo reakcijų grandinė vyksta maždaug dieną ir baigiasi, kai pagaminamas Nikelis–56. Nikelio–56 (jis turi 28 protonus) pusėjimo trukmė (puskiekio periodas) yra 6,02 dienos. Jis skyla beta skilimo būdu (pozitrono emisija) į kobaltą–56 (27 protonai). Pastarojo pusėjimo trukmė 77,3 dienos ir jis skiltų į geležį–56 (26 protonai). Tačiau iš tiesų nikeliui–56 irti tėra kelios minutės. Nikelis–56 turi mažiausią masę, tenkančią vienam nukleonui (arba didžiausią ryšio energiją - energiją, išsiskiriančią pridedant prie esamo branduolio vieną nukleoną). Po silicio degimo žvaigždėje nebegali vykti branduolių sąlajos reakcijos, kadangi tolesnės reakcijos (pavyzdžiui, cinkas–60 gamyba) yra ne egzoterminės, o endoterminės (sunaudojančios energiją, nes cinkas–60 jau turi daugiau masės, tenkančios vienam nukleonui - jam energetiškai naudingesnė branduolių skilimo reakcija, kuri išlaisvintų energiją). Taigi, branduolinės reakcijos nutrūksta ir žvaigždė dėl gravitacinių jėgų vėl ima trauktis. Temperatūra pakyla iki 5 milijardų kelvinų. Kadangi nėra branduolinių reakcijų, kurios generuotų energiją, traukimasis greitėja. Tai tetrunka kelias sekundes. Centrinė žvaigždės dalis virsta arba į neutroninę žvaigždę arba (jei žvaigždė pakankamai masyvi) į juodąją bedugnę. Išoriniai žvaigždės sluoksniai numetami galingo sprogimo, žinomo kaip II tipo supernova, kuri tęsiasi nuo kelių dienų iki kelių mėnesių. Supernovos sprogimo metu išsilaisvina dideli kiekiai neutronų, kurie maždaug per vieną sekundę sukuria apie pusę cheminių elementų, sunkesnių nei geležis neutronų pagavimo būdu, dar žinomu kaip r procesas. (r angliškai reiškia rapid - greitas neutronų pagavimas).
Dručkų ežeras
Dručkų ežeras – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, apie 6,5 km į rytus nuo Obelių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,16 km, plotis – iki 0,05 km. Altitudė 121,4 m. Ežeriukas telkšo apie 7 ha dydžio Dručkų pelkėje, apaugusioje krūmynais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Šiaurėje išteka upelis link Kriaunelio ežero (Kriaunos upės baseinas).
Įsikūrę šie kaimai: Dručkai, Eidminiškiai, Rūmiškiai. Šiauriau eina geležinkelis Linkaičiai – Šapeliai.
Azerbaidžano centrinis bankas
Azerbaidžano centrinis bankas yra Azerbaidžano sostinėje Baku. Bankas yra nepriklausoma institucija ir atsakinga už banknotų ir monetų išleidimą šalyje, prižiūrėjimą ir reguliavimą bankų sektoriuje bei valdžios valiutos rezervų laikymą. Bankas taip pat yra vienintelis Azerbaidžano monetų kalyklos savininkas.
Bendradarbiavimas
Azerbaidžano centrinis bankas bendradarbiauja su tarptautinėmis finansinėmis organizacijomis:
Irena Eitminavičiūtė
Irena Eitminavičiūtė (1931 m. birželio 13 d. Šiauliuose – 2016 m. sausio 22 d. Vilniuje) – Lietuvos zoologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1950 m. baigė Šiaulių 2-ąją mergaičių gimnaziją, 1955 m. – Vilniaus universitetą, 1958 m. – Biologijos instituto aspirantūrą, apgynė disertaciją „Lietuvos oribatidai“, biologijos mokslų kandidatė. 1982 m. TSRS mokslų akademijos A. Severcovo gyvūnų evoliucinės morfologijos ir ekologijos institute apgynė disertaciją „Dirvožemio bestuburių gyvūnų kompleksų formavimosi dėsningumai velėninių jaurinių dirvožemių zonoje antropogeniniame poveikyje“, biologijos mokslų daktarė.
Mokslinė veikla
Lietuvoje išplėtojo pedobiologinius tyrimus, įvertino antropogeninių ir klimatinių veiksnių poveikį zoocenozėms, tiria dirvožemio bestuburių ir mikromicetų kompleksus.
351 m.
351 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Juozas Indra
Juozas Indra (iki 1943 m. Juozas Padleckis, 1918 m. kovo 18 d. Pavietavoje, Jurbarko raj. – 1968 m. kovo 14 d. Kaune) – dainininkas (tenoras), kompozitorius, dirigentas.
Biografija
1938–1945 m. studijavo solinį dainavimą, kompoziciją ir dirigavimą Kauno konservatorijoje pas E. Vitingą, Petrą Oleką, Vladą Jakubėną, prof. Juozą Gruodį. 1943 m. kaip dainininkas debiutavo Vilniuje. Po karo grįžo į Kauną. Čia tęsė studijas, koncertavo.
1945 m. suimtas ir išvežtas į Rytus už tai, kad karo metais grojo kariniame orkestre. Grįžęs iš tremties, 1948–1953 m. gyveno ir dirbo Vilniuje. Nuo 1954 m. – Kompozitorių sąjungos narys.
1954–1965 m. buvo Kauno muzikinio teatro vyr. dirigentas, 1965–1968 m. – dirigentas. Dirigavo per 30 įvairių operų ir operečių spektaklių, daug koncertavo. 1956 m. parašė žymiausią savo kūrinį – baletą „Audronė“, kuris 1957 m. pelnė Respublikinę premiją.
1960 m. sukūrė simfoniją „Griuvėsių miestas“. Parašė 12 originalių dainų bei romansų, choro ir solo dainų, harmonizavo apie 150 liaudies dainų („Aš išdainavau visas daineles“, „Ant kalno rugiai“, „Žveng žirgelis lankoj“ ir kt.), apie 20 kamerinių instrumentinių, 10 simfoninių kūrinių, muziką 8 dramos spektakliams, kino filmams „Kai susilieja upės“ (1958 m., rež. Borisas Šreiberis) ir „Svetimi“ (1962 m., rež. Marijonas Giedrys).
Palaidotas Petrašiūnų kapinėse; antkapinis paminklas pastatytas 1978 m., archit. M. Jakimavičienė.
Kazys Eitutavičius
Kazys Eitutavičius (1833 m. kovo 2 d. Vilkaičiai prie Kantaučių – 1906 m. Vorodzkovas, Baltarusija) – kunigas, knygnešys.
Biografija
Dar mokydamasis Žemaičių kunigų seminarijoje Kaune aktyviai veikė pirmojoje vyskupo M. Valančiaus 1867 m. įkurtoje knygnešių draugijoje. Draudžiamąją lietuvių spaudą gaudavo iš knygnešio P. Šimavičiaus, ja aprūpindavo vikarą M. Kaziliauską, platinantį spaudą Naujamiesčio apylinkėse. Baigęs seminariją dirbo vikaru Darbėnuose. Knygų ryšuliams per sieną pernešti samdydavo Tauragės kontrabandininkus.
1870 m. gruodžio 31 d. suimtas, kalintas Vilniuje. Įtrauktas į A. Brundzos ir kitų spaudos platintojų pirmąją politinę bylą Lietuvoje. 1871 m. ištremtas į Viatkos guberniją.
Potijiniai
Potijiniai (Pottiaceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima. Auga žemomis vejomis arba padrikai. Tai smulkios samanos, su įvairios formos lapais.
Lietuvoje auga šios gentys:
Danijos futbolo varžybos 1921–1922 m.
Danijos futbolo varžybos 1921–1922 m.
Gruzijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Gruzijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Komandų rikiuotė
Silpnųjų grupė:
Vengrijos demografija
thumb|right|370px|Populiacijos kitimas 1715 - 2008 m. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais. Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Vengrijos demografiją.
Gyventojų skaičius: 9 905 596 (2009 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių: Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: -0,257 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 9,51 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 12,94 mirčių/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): +0,87 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procentas: 68 % (2008 m. apsk.)
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 7,86 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Tičinas (upė)
Tičinas − upė Šveicarijoje ir Italijoje, Po upės kairysis intakas.
Tičinas išteka iš Sent Gotardo masyvo, Šveicarijoje ir įteka į Po upę Italijoje, netoli Pavijos miesto.
Šveicarijoje prie Tičino yra pastatyta hidroelektrinė, o Italijoje upė daugiausia naudojama irigacijai.
Rageliai
Rageliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Laibgalių, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Šalia kaimo srūva Audros upelis. Stovi medinė Ragelių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (pastatyta 1875 m.; su varpine ir vartais), veikia biblioteka. Yra 1919 m. nužudytų revoliucionierių kapai, senovinis sandėlis (1836 m.).
Istorija
1567 m. Rageliai priklausė Obelių dvarui, čia gyveno 11 šeimų. 1688 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. 1916 m. rugsėjo 16 d. atliktas pirmas viešas vaidinimas.
1948 m. įkurta biblioteka. LTSR metais buvo Liudo Giros kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Veikė Ragelių mokykla (įkurta 1923 m., nuo 1962 m. – aštuonmetė), ryšių skyrius, ambulatorija, biblioteka. 1972 m. prie Ragelių bažnytkaimio prijungti Andrupio kaimas (1970 m. – 5 gyv.), Beičiškio viensėdis (4 gyv.), Pakalniškio viensėdis (5 gyv.).
Vištyčio evangelikų liuteronų bažnyčia
Vištyčio evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų bažnyčia Vilkaviškio rajone, Vištyčio miestelyje, Taikos g. 59. Greta yra evangelikų kapinės.
Istorija
1844 m. pastatyta akmeninė bažnyčia, akmenys buvo sumūryti su kalkių skiediniu, o stogas uždengtas čerpėmis. Pirmuoju parapijos kunigu tapo iš Garliavos kilęs Leopoldas Eduardas Erdmanas. Tačiau jis netrukus pasitraukė ir iki 1854 m. čia kunigavo Gotlybas Genšas, 1854–1857 m. – Aleksandras Šulcas. Vėliau Vištyčio filiją pakaitomis aptarnavo Virbalio ir Vižainių parapijų kunigai. 1923 m. bažnyčia subūrė parapiją, įsigijo kleboniją. 1993 m. atkurta parapija.
FK Piritas Klaipėda
Klaipėdos „Piritas“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Klaipėdos.
Santa Kruso provincija
thumb|right|240px|Provincijos kraštovaizdis thumb|right|240px|Santa Kruso provincijos simbolis – Ficrojaus kalnas thumb|right|240px|Perito Moreno ledynas ir Archentino ežeras thumb|right|240px|Vandenyno pakrantė
Istorija
Iki ispanų kolonizacijos regione gyveno indėnai teuelčai. 1520 m. Santa Kruso pakrante plaukė Ferdinando Magelano ekspedicija. Po 15 metų Martinas de Alkasaba ištyrinėjo Galjegoso upės baseino teritoriją. XVI a. Patagonijos pakrantėse piratavo britų piratai (jų tarpe Frensis Dreikas). XVIII a. Santa Kruse įsikūrė kelios jėzuitų misijos. 1776 m. įkūrus La Platos vicekaralystę, jai priskirta ir Patagonija. 1780 m. įkurta Nueva Colonia gyvenvietė. 1825–1834 m. provinciją tyrinėjo įvairios ekspedicijos, jų tarpe Čarlzo Darvino. 1878 m. įkurta Patagonijos teritorija su sostine Viedmoje, bet po 6 metų ji suskilo į smulkesnes provincijas. Taip susidarė Santa Kruso provincija. Pirmąja jos sostine tapo Santa Kruso miestas, bet 1901 m. administracija perkelta į Rio Galjegosą. XX a. pr. į labai retai gyvenamą provinciją padidėjo imigracija: atvyko ispanai, vokiečiai, britai, slavai. I pasaulinio karo metais suklestėjo vilnos pramonė. Išplitus anarchistinėms idėjoms prasidėjo darbininkų streikai, pasibaigę kruvinais susirėmimais. 1957 m. patvirtintas Santa Kruso provincijos statusas.
Geografija
Didžiąją Santa Kruso provincijos dalį užima Patagonijos plokščiakalnis, išraižytas upių slėnių. Vietomis iškyla atskiri masyvai, siekiantys 1300 m aukštį arba įsiterpia įdubos. San Chuliano įduboje yra žemiausia Amerikos vieta – Karbono lagūna („Anglies Lagūna“, -105 m žemiau jūros lygio). Vakariniu pakraščiu driekiasi snieguoti Patagonijos Andai. Jų viršūnes dengia ledo kupolai, o slėniais leidžiasi kalnų ledynai (Perito Moreno, Upsalos, Spegacinio ir kt.). Nors aukščiausia provincijos vieta – San Lorenso k. (3706 m), tačiau kur kas garsesnės viršūnės yra Ficrojus (3405 m) ir Sero Torė (3133 m). Vandenyno pakrantė raižyta, skardinga, su bangų išgremžtais klifais.
Klimatas vidutinių platumų; šaltas ir sausas. Vyrauja antarktinės oro masės. Būdingi stiprūs, žvarbūs vėjai. Vasarą temperatūra svyruoja apie 13 °C, o žiemą siekia vos 3 °C, tačiau gali nukristi (ypač kalnuose) net iki -25 °C. Didžiojoje provincijos dalyje sausa – iškrenta mažiau nei 200 mm kritulių per metus. Tik Andų pašlaitėse susilaiko drėgnos masės, todėl ten metinis kritulių kiekis gali pasiekti 800 mm. Žiemą neretai sninga.
Nors Santa Kruso provincijoje sausa, upių tinklas pakankamai tankus, kadangi jas maitina tirpstantys Andų ledynų vandenys. Dauguma didžiųjų upių teka rytų kryptimi: Deseadas, Santa Krusas, Galjegosas, Koigas, Čikas, Pinturas. Kalnuose daugybė ledyninių ežerų: Buenos Airės, Viedma, Archentinas, Kardjelis, Puejredonas, Belgranas, San Martinas.
Patagonijos plokščiakalnis padengtas sausomis, skurdžiomis stepėmis. Kalnuose, kur klimtas švelnesnis, auga bukų ir spygliuočių (Nothofagus pumilio, Nothofagus dombeyi, Nothofagus antarctica, Drimys winteri, Abies) miškai.
Ekonomika
Svarbiausia Santa Kruso provincijos ūkio šaka – naudingų iškasenų gavyba. Piko Trunkado, Kanjadon Seko ir Sero Redondo telkiniuose per metus išgaunama 4,5 mln. m³ naftos ir 3 mln. m³ gamtinių dujų. Rio Turbijo telkinyje kasmet iškasama apie 1 mln. m³ akmens anglies. Kituose telkiniuose eksploatuojamas auksas, molis, gipsas, druska. Santa Krusas garsėja avių auginimu. Iš čia esančių apie 7 mln. avių gaunama vilna ir mėsa eksportuojama daugiausia į užsienį. Taip pat veisiami galvijai, kiaulės, arkliai. Svarbi ūkio šaka – žvejyba. Šaltuose antarktiniuose vandenyse žvejojamos menkės, krevetės, kalmarai. Didžioji dalis produkcijos užšaldoma ir eksportuojama.
Turizmas
Vandenyno pakrantėje galima aplantkyti Rio Galjegoso miestą, Suakmenėjusio miško (Bosques Petrificados) gamtos paminklą, Karbono lagūbos įdubą. Yra neseniai įkurtas Monte Leono nacionalinis parkas.
Gyventojai
Santa Kruse gyvena virš 300 tūkst. gyventojų. Dauguma jų neipaniškos kilmės: vokiečiai, slavai, britai. Provincija gyvenama labai retai. Dauguma gyventojų susitelkę pakraščiuose: vandenyno pakrantėje ir Andų priekalnėse. Centrinė dalis gyvenama rečiausiai. Didžiausi miestai:
Šklėrių apylinkė
Šklėrių apylinkė sovietmečiu buvo:
352 m.
352 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Gegužė
Lietuvos dailės istorikų draugija
Lietuvos dailės istorikų draugija (LDID) – Lietuvos visuomeninė profesinė organizacija, vienijanti profesionalius dailės istorikus ir dailėtyrininkus.
Istorija
Įkurta 1995 m. Kultūros ir meno instituto (dab. Kultūros, filosofijos ir meno institutas) Dailėtyros skyriaus iniciatyva, siekiant suvienyti įvairiose šalies mokslo ir kultūros institucijose dirbančius specialistus. Norą būti draugijos nariais pareiškė penkiasdešimt dailėtyrininkų. LDID pirmąja pirmininke vienbalsiai buvo išrinkta Ingrida Korsakaitė.
Veikla
Lietuvos dailės istorikų draugija rengia konferencijas, diskusijas, susitikimus, minėjimus, padeda dailėtyrininkams gerinti tarpinstitucinius ryšius. Visuotiniai susirinkimai šaukiami kelis kartus per metus, renkama taryba (veikia 3 metus). 2008 m. vienijo 65 narius, įvairių kartų dailėtyrininkus. Narystė dailėtyrininkams padeda gerinti tarpinstitucinius ryšius, plėtoti profesinę veiklą, nesusijusią su tiesioginėmis pareigomis.
Nariai
Draugijos nariais buvo arba yra: Stasys Abramauskas, Aleksandra Aleksandravičiūtė, Rasutė Andriušytė-Žukienė, Lina Balaišytė, Lijana Birškytė-Klimienė, Rasa Butvilaitė, Osvaldas Daugelis, Marija Drėmaitė, Marius Iršėnas, Asta Giniūnienė, Lolita Jablonskienė, Giedrė Jankevičiūtė, Rūta Janonienė, Teresė Jurkuvienė, Kristina Jokubavičienė, Margarita Janušonienė, Marius Iršėnas, Dalia Klajumienė, Ingrida Korsakaitė, Laima Laučkaitė, Nijolė Lukšionytė-Tolvaišienė, Algimantas Mačiulis, Sigita Maslauskaitė-Mažylienė, Marija Matušakaitė, Giedrė Mickūnaitė, Agnė Narušytė, Lijana Natalevičienė, Tojana Račiūnaitė, Vytenis Rimkus, Skirmantė Smilingytė-Žeimienė, Gabija Surdokaitė-Vitienė, Regimanta Stankevičienė, Helmutas Šabasevičius, Laima Šinkūnaitė, Dalia Vasiliūnienė, Rūta Birutė Vitkauskienė, Gintautė Žemaitytė.
orsakaitė – 1995–1998 m.;
Obonių piliakalnis
Obonių piliakalnis, Zūbiškių piliakalnis – piliakalnis Kupiškio rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurės vakarus nuo Vairiškių, Šimonių seniūnija. Pasiekiamas keliu Adomynė – Juodupėnai, ties antrąja Obonių kaimo sodyba kairėje, vakaruose ant kalniuko, pasukus į dešinę rytų kryptimi, į pelkėtą lapuočių mišką, juo paėjus 500 m į rytus. Piliakalnį rasti sunku, nes miškas labai tankus, pelkėtas, be didesnių orientyrų.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas pelkėje esančioje atskiroje kalvoje, miške. Tai žema kalva, tarsi sala. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 24x30 m skersmens, pakraščiais apjuosta 0,3 m aukščio, 3 m pločio pylimu. 3 m žemiau jo, šlaite, piliakalnį juosia griovys ir 140 m ilgio, 0,6-­0,8 m aukščio, 4 m pločio pylimas. Šlaitai vidutinio statumo, 8 m aukščio.
Piliakalnis apardytas bulviarūsių. Apaugęs lapuočiais. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.
Piliakalnio apsauga
1973 m. įtrauktas Lietuvos kultūros paminklų sąrašą, 1992 m. registruotas Kultūros vertybių registre (u. k. 5285), 1998-05-19 Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu. Nutarimas dėl išskirtinę kultūrinę vertę turinčių nekilnojamojo kultūros paveldo objektų ir pastatų ir patalpų, skirtų saugoti ir eksponuoti kilnojamąsias kultūros vertybes, sąrašų patvirtinimo – 2007-02-07; Nr. 193. Paminklo teritorijos plotas 0,59 ha.
Šaltiniai
Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.141
Čeremcha
Čeremcha  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čeremchos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 29 km į pietvakarius nuo Hainuvkos ir apie 68 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra Čeremchos geležinkelio stotis. Per kaimą teka Nužeco upė.
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1957 m. įkurta Čeremchos Čenstakavos Dievo Motinos Lenkijos Karalienės parapija. 1986 m. įkurta Čeremchos Mylinčiosios Dievo Motinos parapija. 1987-1997 m. pastatyta Čeremchos Mylinčiosios Dievo Motinos cerkvė. Šalia kaimo yra Čeremchos-Vysokojės pasienio punktas.
Muspelheimas
Muspelheimas ('Liepsnos šalis') – ugnies pasaulis skandinavų mitologijoje. Ugnies milžinų namai, kurių valdovas Surtas. Muspelheimas yra į pietus nuo Niflheimo, ledo pasaulio. Tarp šių pasaulių yra tirpstantis Ginungagapas. Kibirkštys iš Muspelheimo sukūrė planetas, kometas ir žvaigždes. Ragnaroko metu ugnies milžinai, vadovaujami Surto, patraukė į mūšį su dievais asais.
Antón de Alaminos
Antonas de Alaminosas (Antón de Alaminos; 1482 m. – ~1520 m.) – ispanų jūrininkas, keliautojas.
Kilęs iš Palos de la Fronteros. Kaip įgulos narys dalyvavo trečiojoje ir ketvirtojoje Kristupo Kolumbo ekspedicijose į Ameriką. Vėliau persikėlė į Espanjolą, iš ten – į Kubą. 1513 m. dalyvavo Ponsės de Leono ekspedicijoje į Floridą. Per savo ilgą jūrininko karjerą tarp konkistadorų tarpe užsitarnavo gerą vardą. 1517 m. vedė Fransisko de Kordobos ekspediciją į Jukataną. 1518 m. vedė Chuano Grichalvos ekspediciją į Meksikos pakrantes, 1519 m. – Ernano Korteso ekspediciją į Meksiką. Kortesas, įkūręs Verakruso koloniją, išsiuntė laivą į Ispaniją, vadovaujamą Alaminaso, kur gabeno turtus ir atrastų kraštų žemėlapius karaliui. Nepaklausęs Korteso nurodymo, Alaminosas sustojo Kuboje ir vos nebuvo sučiuptas Kubos gubernatoriaus, Korteso priešo Diego de Velaskeso. Laivas pasiekė Ispaniją, tačiau Sevilijoje pasiuntinius sulaikė Velaskeso patikėtiniai Ispanijoje. Tolesnis jūrininko likimas nežinomas.
Uzemblai
Uzemblai  – kaimas Lenkijos rytuose, Paprotnios valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 16 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 95 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Baltakaktė juodoji skruzdlesė kiauliukė
Baltakaktė juodoji skruzdlesė kiauliukė (Myrmecocichla albifrons) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti skruzdlesių kiauliukių (Myrmecocichla) genčiai.
Nijolė Ščiukaitė
Nijolė Ščiukaitė (g. 1940 m. birželio 22 d. Šiauliuose) – Lietuvos estrados dainininkė.
Biografija
Gimė darbininkų šeimoje, nei brolių, nei seserų neturėjo. Vaikystė prabėgo Šiauliuose. 1959 m. baigė Šiaulių 6-ąją vidurinę mokyklą, 1961 m. – Šiaulių muzikos technikumo vokalinio skyriaus dainavimo klasę. Buvo paskirta dirbti į Šiaulių rajono Daugėlių statybinių medžiagų kombinato kultūros namus. Dirbo su vaikų meno kolektyvais, kurį laiką buvo kultūros namų direktorė. Dainavo Šiaulių statybos tresto estradiniame ansamblyje, koncertavo su Šiaulių simfoniniu orkestru. 1962 m. ištekėjo. 1963 m. balandžio mėnesį gimė duktė Daina.
1963 m. spalio mėnesį pradėjo dirbti LSSR valstybinės filharmonijos estradiniame ansamblyje „Nemuno žiburiai“. Po metų buvo pakviesta dainuoti Juozo Tiškaus vadovaujamame Lietuvos estradiniame orkestre, kuris 1965 m. performuotas į ansamblį „Estradinės melodijos“. Jame liko dirbti ir dainavo 30 metų. Per šį laikotarpį drauge su ansambliu „Estradinės melodijos“ dalyvavo Lietuvos kultūros ir meno dekadose Maskvoje, Baltarusijoje, Rusijos Federacijoje, tarptautinėse estradinėse programose „Auksinis ruduo-79“, „Draugų melodijos-80, 81“, tarptautiniuose festivaliuose „Sopotas-74“, „Bratislavos lyra-76“. Gastroliavo Australijoje, Bulgarijoje, Čekoslovakijoje, JAV, Mongolijoje, VDR, Vengrijoje ir kt.
1975 m. suteiktas LSSR nusipelniusios artistės vardas. 1983 m. baigė LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetų neakivaizdinį skyrių ir įgijo kultūros bei švietimo darbuotojo kvalifikaciją. Dirbo Vilniaus Balio Dvariono muzikos mokykloje.
Talkina Lietuvos kompozitoriams jų autoriniuose vakaruose. Dalyvavo Lietuvos moterų partijos renginiuose, nuo 1995 m. Lietuvos moterų partijos narė. Mama gyveno Šiauliuose. Tėvelis mirė 1974 metais. Vyras Juozas Tiškus (1929–2006), ilgametis Filharmonijos orkestro ir ansamblių vadovas. Dukra iš pirmos santuokos Daina Bajorūnienė, baigusi Šiaulių pedagoginį institutą, dirba Gruzdžių vaikų socializacijos centre. Turi du anūkus.
Kūryba
Pati eiliuoja dainas, rašo vaikams. Garsiausi dainininkės atliekami hitai: „Keturiasdešimt kaštonų“, „Senelis“, „Mes išliksim jauni“, „Po svyruokliu beržu“, J. S. Bacho „Ariozo“, pilietinės tematikos kūriniai (Algimanto Raudonikio „Tėvynė“, Jono Lapašinsko žodž.), populiarios dainelės (J. Sivačeko „Šypsenų valtelė", liet. tekstas Antano Saulyno; Algimanto Raudonikio „Kada išsiskiria laivai“, Broniaus Mackevičiaus žodž.), naujausioji lietuvių autorių kūryba.
Diskografija
LP
CD
Sangų kalba
Sangų kalba – Centrinėje Afrikos Respublikoje plačiai paplitusi kreolinė kalba. Susidarė ngbandžių kalbos pagrindu, yra nemažai prancūziškų skolinių. Vienokiu ar kitokiu lygiu šią kalbą moka iki 5 mln. žmonių, tačiau kaip gimtoji kalba ji daugiausiai vartojama miestuose, o kaimuose vyrauja vietinės genčių kalbos, sangų kalba vartojama tik tarpusavio susibendravimui.
Kalba daugiausia šnekamoji, prancūziškų žodžių santykis dažnai priklauso nuo kalbėtojo socialinio statuso. Sangų kalba turi ir rašytinį variantą. Jo raidyną sudaro priebalsiai p, b, t, d, k, g, kp, gb, mb, mv, nd, ng, ngb, nz, f, v, s, z, h, l, r, y, w; 7 oriniai balsiai a, e, ɛ, i, o, ɔ, u iš kurių 5 gali būti tariami nazalizuotai i, a ɛ ɔ u. Kalba turi tris tonus: žemą, vidutinį ir aukštą: žemo tono raidės rašomos (e), vidutinio (ë), aukšto (ê).