cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harpija (paukštis)
Gyvena Meksikos pietinėje dalyje ir paplitusi iki Pietų Amerikos centrinės dalies. Lizdą suka aukštai medžiuose. Dažnai tupi ant nudžiuvusių šakų ir stebi žemiau esančią lają bei ieško grobio. Šio paukščio populiacija nyksta, kadangi kertami miškai ir ardomos natūralios jų gyvenimo buveinės.
Akmenėliai
Akmenėliais vadinami kaimai Pakruojo rajone:
Vytautas Kargaudas
Biografija
1962 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1972 m. technikos mokslų kandidatas. 1981 m. stažavo Maskvos valstybiniame M. Lomonosovo universitete.
Nuo 1962 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas; nuo 2002 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų svarbiausios sritys: hidrodinamika, statybinių ir kitokių konstrukcijų virpesiai, tamprių kūnų ir aplink juos esančio skysčio sąveika. Paskelbė daugiau kaip 50 mokslinių straipsnių. Dviejų išradimų autorius. Parašė 4 mokomąsias knygas iš teorinės mechanikos ir statybinės mechanikos.
Narbutienė
Narbutienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Narbutaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Narbutas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kaukiškė
Kaukiške vadinami kaimai Ignalinos rajone:
Natalija Kasatkina
Natalija Kasatkina (1949 m. liepos 29 d. Odesa – 2008 m. kovo 10 d. Vilnius) – Lietuvos sociologė, socialinių mokslų daktarė, aktyvi Sąjūdžio veikėja, viena Atviros Lietuvos fondo steigėjų ir ilgametė valdybos narė.
Biografija
1967–1972 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Automatikos fakultete, 1989–1994 m. – Lietuvos mokslų akademijos Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto aspirantūroje, 1993 m. stažavo Vienos humanitarinių studijų institute, 1997 m. – Centrinės Europos universitete Budapešte, 1998 m. – Atviros visuomenės institute Sankt Peterburge, 1999 m. – Rytų Europos ir Rusijos studijų institute Helsinkyje ir Aberdyno universitete. 1994 m. socialinių mokslų daktarė.
Kaukas
Kaukas lietuvių mitologijoje – mitinė būtybė, laikomas vaisingumo, derliaus, turtų dvasia.
Pasitaiko panašūs pavadinimai: Kaukutis, Kukas. Ta pati būtybė dar vadinama pūkis (iš ), tranas, rečiau vyrukas, kūdikis, aniuolikas. Prūsų cawx – velnias.
Senuose raštuose
Kaukas pirmą kartą paminėtas Mažvydo katekizme Kaukus … pameskiet 1547 – beje be paaiškinimo ir maišomas su Aitvaru. Jonas Lasickis pristatė Kauką kaip mirusiojo vėlę. Matas Pretorijus aišku nurodė skirtumą tarp kaukų ir aitvarų, kaukai esą tarnai, pinigų neneša, neskraido, neturi ugninio pavidalo ir jie neperkami. Žodynai juos pristato kaip naminį, laimės dievaitį, požemio žmogutį. Gottfried Ostermeyer juos pristato kaip požeminius žmogelius, laumės vaikus ir tarnus.
Tautosakoje
Kartais tikėta, kad kaukais pavirsta mirę nekrikštyti kūdikiai, nes jie laikyti dar pagonimis.
Funkcija, savybės
Kaukų būta vyriškų ir moteriškų. Dažniau – vyriški. Tai maži žmogeliai. Kartais pabrėžiama apranga žaliais, mėlynais ar raudonais drabužiais ar skarmalais. Jie lankydavosi arba pastoviai gyvendavo sodyboje (kluone, svirne, kamaroje) ir skalsindavo naudą. Buvo matomi naktį mėnesienoje arba miglotą dieną.
Kauką galima prišaukti arba jie patys prisistato. Kaukai pirmą kartą sodyboje pasirodo netikėtai, atnešdami kokį nors menkniekį, pvz., skiedrų, šieno, šipulių ir pan. Jei šeimininkas tai priima, pasirodo ir patys kaukai.
Kaukai yra mirtingi, jie gali sudegti ugnyje, juos gali Perkūnas užmušti.
Kaukus maitindavo žemės produktais: duona, pienu ir apeiginiu gėrimu – alumi. Jie ir buvo laikomi šių produktų tiekėjais. Kaukai niekad nenešė pinigų, o tik įvairių daiktų, kuriuos ne paėmę iš kitų žmonių, o suradę tokiose vietose, kur jie gali būti nenaudojami arba kurie niekam nereikalingi. Jie atnešdavo turtų, surastų po žemėmis, javų, surinktų laukuose po rugių ar vasarojaus suvalymo. Taigi kaukai buvo dvaselės, skalsinusios turtą, gautą iš motinos žemės.
Kaukų garbei buvo skirtos pavasario šventės, vėliau krikščionių pavadintos Užgavėnėmis. Šių švenčių apeigoms vadovavo persirengėlis, vadintas „boba“ arba „motina“. Šventės apeigų metu žmonės dėdavosi kaukes, persirengdami gyvuliais, ant galvų prisitaisydavo ragus. Net ir paukščių galvos būdavo su ragais, o ožkų, avinų, jaučių galvos – su erelio sparnais. Ūsai ir barzdos buvo daromi iš gaidžio plunksnų, ožkos vilnų, šerių, kailio ir kt. Rankose turėjo ilgus pagalius su gumbu gale, kai kada medinius kardus. „Boba“ vaikščiodavo su verpste ir kuodeliu arba su mediniu kardu, buvo vežiojama su spragilu. Nuo kauko kilęs žodis kaukė.
Su Kauko vardu siejami Kaune įrengti Kauko laiptai, veikia „Kauko laiptų“ leidykla.
Sąsajos su kitomis lietuvių ir baltų mitinėmis būtybėmis
Kaukai kartais tapatinami su barstukais, barzdukais, bezdukais. Ne visur aišku ar kalbama apie Kauką ar Aitvarą.
Nadruviai skyrė kaukučius nuo barstukų: kaukučiai gyvenę kluonuose, svirnuose, kamarose, o barstukai, arba bezdukai, – miškuose, po medžiais. Dar kiti nadruviai manė, kad kaukučiai gyvenę po žeme, esančia po dideliu ežeru, mariomis, sujungtu kanalais su visais didžiaisiais pasaulio ežerais. Kaukučiai iš to ežero iškyla ant žemės toje vietoje, kur gyvena geri žmonės ir jiems daro gerus darbus. Kaukučiai gyvenę ir po šeivamedžiais – bezdais, turinčiais stiprų kvapą, todėl jie dar vadinti bezdukais. Tai buvę piršto ilgumo žmogeliai. Vyrukai nešioję ilgas (iki kelių) barzdas, o moterys baltus nuometus. Bezdukai dėl savo ilgos barzdos dar buvo vadinami barzdukais. Kaukus dar vadino nykštukais, požemio žmogeliais, kuriuos kviesdavosi žyniai kaukučionys į numatytą vietą ir prisaikdindavo ten gyventi.
Vardo etimologija
Siūlomos skirtingos etimologijos:
Narmontaitė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Narmontienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Narmontas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Pranciškus Andriolis
Pranciškus Andriolis (, 1794 m. Brentoniko prie Rovereto, Italija – 1861 m. gegužės mėn. Vilnius) – italų kilmės Lietuvos tapytojas, medžio drožėjas, skulptorius.
Biografija
Sūnus dailininkas Mykolas Elvyras Andriolis. Į Lietuvą atvyko 1812 m. kaip Napoleono armijos kapitonas. Po karo paleistas iš nelaisvės apsigyveno Vilniuje. 1827 m. priėmė Rusijos pilietybę. 1832 m. Vilniaus universitete įgijo tapytojo ir dekoruotojo, 1839 m. Sankt Peterburgo dailės akademijoje – piešimo mokytojo specialybę. Iki 1841 m. dirbo piešimo mokytoju Šiaulių bajorų mokykloje.
Kūryba
1830 m. ir 1833 m. restauravo Vilniaus katedros skulptūras, 1837 m. freskas, atliko drožybos darbų. Sukūrė skulptūrų:
Kūryba turi akademistinio realizmo ir manierizmo bruožų.
Sinuhė egiptietis
Sinuhė egiptietis – Mikos Waltari istorinis romanas, pirmasis ir labiausiai išpopuliarėjęs šio autoriaus romanas. Pirmą kartą išleistas 1945 m. Suomijoje ir laikomas vienu svarbiausių suomių literatūros kūrinių.
Romane aprašomas fiktyvaus personažo egiptiečio Sinuhės gyvenimas Echnatono valdymo Egipte laikotarpiu. Knyga buvo išversta į 40 kalbų, taip pat ir lietuvių. 1954 m. ja remiantis pastatytas filmas.
Rašydamas romaną, M. Waltari daug domėjosi egiptologija ir romane perteikė nemažai istorinių faktų, todėl kūrinys egiptologų buvo giriamas dėl istorinio tikslumo.
Vilhelmas Urachas
Vilhelmas fon Urachas (vok. Wilhelm von Urach; 1864 m. gegužės 30 d. Monake – 1928 m. kovo 24 d. Rapale) – Uracho hercogas Vilhelmas II, Viurtembergo grafas, Urachų dinastijos (šalutinė Viurtembergų dinastijos šaka) atstovas, Viurtembergo armijos kavalerijos generolas. Kandidatas į keleto Europos valstybių sostus - 1910 m. Monako, 1913 m. Albanijos, per Pirmąjį pasaulinį karą - Lenkijos, taip pat naujai kuriamos Elzaso-Lotaringijos didžiosios kunigaikštystės.
Lietuvos Tarybos 1918 m. liepos 11 d. paskelbtas Lietuvos karaliumi Mindaugu II. Į Lietuvą niekada neatvyko ir karūnuotas nebuvo. Daliai Lietuvos Tarybos narių protestuojant prieš tokį sprendimą ir dėl sprendimo nepopuliarumo visuomenėje lapkričio 2 d. Lietuvos Taryba savo sprendimą atšaukė. Dėl neilgos „karaliavimo“ trukmės Vilhelmas fon Uranchas kartais vadinamas „šimto dienų karaliumi“.
Biografija
Uracho hercogo Viurtembergo grafo Frydricho Vilhelmo fon Uracho ir jo antrosios žmonos Monako kunigaikštytės Florestinos vyriausiasis sūnus. Pilnas vardas Wilhelm Karl Florestan Gero Crescentius. Nuo 1883 m. tarnavo Vokietijos imperijos kariuomenėje. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui vadovavo 26-ajai pėstininkų divizijai. Po Vokietijos Lapkričio revoliucijos studijavo geografiją Tiubingeno universitete (1922 m. jame apgynė filosofijos daktaro disertaciją).
1917 m. rudenį Reichstago Katalikų centro frakcijos vadovas, iš Viurtembergo karalystės kilęs Mathijas Ercbergeris (Matthias Erzberger) tada į Berlyną atvykusiems Šveicarijos lietuvių atstovams K. Olšauskui ir J. Purickiui Lietuvos karaliumi rekomendavo rinkti Viurtembergo grafą hercogą Vilhelmą fon Urachą, kuris buvo katalikas, negalėjo paveldėti Viurtembergo karalystės sosto ir nebuvo nusiteikęs palaikyti lenkų pretenzijų į Lietuvą ar jos dalį.
1918 m. gegužės pabaigoje iškilus realiai grėsmei, kad Lietuva, prisidengiant jos personaline unija su Saksonijos karalyste, bus paversta Vokietijos provincija, birželio 4 d. Lietuvos Taryba priėmė nutarimą Lietuvos karaliumi kviestis Vilhelmą fon Urachą. Liepos 1 d. Freiburge su hercogu susitiko – nepaisydama Vokietijos karinės vadovybės trukdymų – speciali Lietuvos Tarybos delegacija, ir V. fon Urachas, tą dieną sutikęs su visomis Lietuvos Tarybos jam iškeltomis sąlygomis (vadintis „Mindaugu II“, leisti savo vaikus į lietuvišką mokyklą, valdyti kartu su demokratiškai renkamu parlamentu, savo dvariškiais, ministrais ir aukštais valstybės pareigūnais skirti tik lietuviškai kalbančius Lietuvos gyventojus, be parlamento sutikimo nebūti užsienyje daugiau kaip 2 mėn. per metus ir kt.), netrukus ėmė mokytis lietuvių kalbos bei rengtis kraustytis gyventi į Vilnių (karališkąja Mindaugo II rezidencija 1918 m. planuota paversti Verkių rūmus).
1918 m. liepos 11 d. Lietuvos Valstybės Taryba paskelbė Lietuvą konstitucine monarchija, o Lietuvos karaliumi tą pačią dieną išrinko (iš 6 ar 7 kandidatų) Vilhelmą fon Urachą (Mindaugą II). Po poros dienų Taryba išrinktąjį karalių oficialiai pakvietė užimti Lietuvos karaliaus sostą. Už V. fon Uracho pakvietimą balsavo 13 Tarybos narių; protestuodami prieš monarchijos atkūrimą, iš Tarybos tada pasitraukė Mykolas Biržiška, Steponas Kairys, Stanislovas Narutavičius ir Jonas Vileišis; Petras Klimas balsavo prieš V. fon Uracho pakvietimą, bet iš Tarybos nepasitraukė.
V. fon Uracho išrinkimas Lietuvos karaliumi, kaip aiškus Lietuvos Tarybos nepaklusnumo vokiečių okupacinei valdžiai ženklas, Berlyne sukėlė tikrą pasipiktinimo audrą (sovietinėje istoriografijoje V. fon Uracho išrinkimas Lietuvos karaliumi buvo pateikiamas kaip tariamo Lietuvos Tarybos kolaboravimo su vokiečių okupacine valdžia pavyzdys).
Liepos 25 d. Vokietijos kancleriui Georgui fon Hartlingui (Georg von Hertling) atsisakius pripažinti Lietuvos karalystės nepriklausomybę, Lietuvos Valstybės Taryboje kilo krizė. Ją dar pagilino lietuvių visuomenės nepasitenkinimas skubotu monarchijos atkūrimu; monarchijos idėją palaikę Tarybos nariai buvo kaltinami ir Vilniaus lietuvių konferencijos įgaliojimų viršijimu, – esą karaliaus rinkimai laikytini išimtine Steigiamojo Seimo teise. Tuo tarpu V. fon Urachas, susiklosčius naujai politinei situacijai, visu savo nominalaus karaliavimo laikotarpiu taip ir neišdrįso atvykti į Lietuvą.
1918 m. spalio 20 d. karą bepralaiminčiai Vokietijai pagaliau pripažinus Lietuvos teisę į nepriklausomą gyvenimą, lapkričio 2 d. Lietuvos Valstybės Taryba atšaukė savo liepos 11 d. nutarimą dėl V. fon Uracho išrinkimo Lietuvos karaliumi, o teisę galutinai apspręsti Lietuvos valstybės formą rezervavo (tą dieną priimtoje laikinojoje Lietuvos konstitucijoje) Steigiamajam Seimui.
Palaidotas Liudvigsburgo pilies bažnyčioje.
Žmonos ir vaikai
thumb|right|230px|V. fon Urachas su šeima Vilhelmas fon Urachas buvo vedęs du kartus. 1892 m. jis vedė Bavarijos kunigaikštytę Amaliją (1865–1912), su kuria turėjo 9 vaikus:
1924 m. vedė Bavarijos princesę Viltrūdą (1884–1975).
Alfeldas
thumb|250px|Alfeldo ganyklos prie Hortobadžio left|thumb|200px|Alfeldo lygumos užimamas plotas Vengrijos teritorijoje.
Alfeldas, Didžioji Vengrijos lyguma  – Dunojaus vidurupio lygumos dalis Vengrijoje, į rytus nuo Dunojaus upės. Plotas 52 000 km², apima 56 % Vengrijos teritorijos. Vyraujantis aukštis 85–120 m, didžiausias 183 m (Hoporčio kalva).
Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Lygumą kerta Tisa ir jos intakai. Dirvožemiai derlingi liosiniai juodžemiai. Beveik visa lyguma išdirbta: verčiamasi žemdirbyste (kviečiai, kukurūzai, ryžiai, vilnamedžiai), daržininkystė (cukriniai runkeliai, paprikos, pomidorai, melionai), sodininkystė, vynuogininkystė. Gyvulininkystė. Yra naftos ir gamtinių dujų. Neliestų stepės (puštos) plotų yra Hortobadžio apylinkėse.
Pulis
Pulis (vengr. Puli) – šunų veislė, pripažįstama FCI (užregistruota 1924 m.). Dar vadinamas čigonų šunimi.
Kilmė
Puliai Vengrijoje auginami daug metų. Į juos panašūs vengrų piemenų šunys komondorai, pumiai ir mudžiai. Oficialiuose šaltiniuose puliai paminėti 1751 metais.
1912 m. šią veislę atkūrė Emil Raitsits, kuris sudarė standartą. Puliai pirmą kartą pademonstruoti šunų parodoje tik 1923 metais Budapešte.
Paskirtis
Vengrai nuo seno veisė juodakailius pulius, nes avių bandoje juos lengviau atskirti. Plėšrūs žvėrys taip pat iš tolo matydavo šunis. Aviganių kailį išblukindavo saulė. Žemyn krintančios sruogos – ne tik puošmena, bet ir apsauga. Lyjant vandens srovelės nuteka žemyn, gaurai beveik nesudrėksta. Ganydami avis, puliai kartais šokinėja per avių nugaras arba net bėga jomis, kad greičiau suvaldytų bandą (vienas pulis gali prižiūrėti apie 650 avių). Nors akis dengia plaukų sruogos, matymui jos netrukdo.
Išvaizda
Svoris:
Spalva:
Krūtinės priekyje leidžiama ne didesnė nei 3 cm skersmens balta dėmė. Baltas kailis tarp pirštu nėra trūkumas.
Nukarusias ilgas kailio sruogas reikia prižiūrėti, kad nesikauptų purvas.
Temperamentas
Tai tarnybinis šuo, galima laikyti lauke ir namie. Lietuvos klimatas netinkamas pulių laikymui lauke. Atsparus orų permainoms, nelepus. Manoma, kad pulis – vienas sveikiausių ir stipriausių šunų.
Nemirų Šv. Dvasios bažnyčia
'''Nemirų Šv. Dvasios bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Nemirų kaime, Jankų seniūnijoje, 6 km į šiaurę nuo Bagotosios, 8 km į vakarus nuo Višakio Rūdos. Liaudies architektūros formų. Švenčiami šv. Pranciškaus žaizdų atlaidai. Prie bažnyčios buvusioje klebonijos sodyboje išlikusi klėtelė, pritaikyta kultūros renginiams ir bendruomenės pobūviams, šalia eksponuojami buvusios klebonijos pamatai. miniatiūra|220px|left|Bažnyčios interjeras miniatiūra|220px|left|Nemirų varpas Višakio Rūdos klebonijos muziejuje, 2018 m.
Pulis
Temperamentas
Puliai labai myli savo šeimininkus ir vaikus. Iki pat senatvės išlieka žaismingi.
Nemirų Šv. Dvasios bažnyčia
Istorija
Jankų valsčiaus žmonės, priklausę Višakio Rūdos ir Paluobių parapijoms, tarpukaryje daugelį metų, beveik visą nepriklausomybės laikotarpį, siekė turėti savo bažnyčią. Vilkaviškio vyskupas 1942 m. leido Nemiruose kurti parapiją.
Jankai buvo daug didesni už Nemirus, bet būtent čia, vakarinėje valsčiaus dalyje, ūkininkas Tilmonas skyrė žemės sklypą bažnyčios statyboms. Ją pradėta statyti II pasaulinio karo metu. Kunigo Alekso Labanausko rūpesčiu ir iniciatyva buvo steigiama parapija, o 1943 m. pavasarį pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Šv. Dvasios bažnyčia buvo pašventinta drauge su kapinėmis šalia šventoriaus. Bendroje statybų talkoje dirbo vietiniai ir Jankų kaimo gyventojai, ruošę miško medžiagą, pylę gruntą, kalę pamatus, skolinę savo arklius ir vežimus. Iki rudens pastatyti ir ūkiniai trobesiai. Tarp parapijos steigėjų svarbiausias buvo Sasnavos kaimo lentpjūvės ir malūno savininkas Juozas Urbonas. Jis daug padėjo miško medžiagomis, nupirko bažnyčios varpą ir įvairių reikmenų. Tačiau J. Urbonas nukentėjo nuo raudonųjų partizanų, kurie po metų sudegino jo ūkio trobesius, o vėliau žuvo ir pats J. Urbonas.
Po klebono Prano Šukio mirties (1978) bažnyčia nuolatinio kunigo neturi.
2018 m. Šv. Dvasios bažnyčia minėjo 75-ąsias metines. 2023 m. bažnyčios 80-ajam jubiliejui buvo remontuojama.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, vienabokštė, su prieangiu. Šventoriaus tvora medinių statinių.
Nemirų varpas
Nemirų bažnyčios varpinės žalvarinis varpas, išlietas 1683 m., yra respublikinės reikšmės dailės paminklas, 1993 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Varpas kurį laiką buvo saugomas Višakio Rūdos parapijos muziejuje. Pacų giminės atstovų užsakymu buvo išlietas Karaliaučiuje. Įrašas ant graižo skelbia, jog tai buvo meistras Matas Vilhelmas Pėteris. Varpo skersmuo yra 55 cm, aukštis – 45 cm. Varpo istorija galėjo būti sudėtinga, nes varpo šonas apsilydęs, pakabinimo kilpos nupjautos, varpo „viršugalvis“ pragręžtas, liemuo įtrūkęs. Vienoje iš varpo liemens pusių yra du reljefiniai ovalai – „Apreiškimas Švč. Mergelei Marijai“ ir „Trys išminčiai garbina Kūdikėlį Jėzų“. Varpo banderolėje tarp puošnaus ornamento juostų yra lotyniškas įrašas „1683 m. Dievo šventovės garbei“. Deja, įraše nenurodyta, kuriai Užnemunės ar Panemunės šventovei šis varpas buvo skirtas. Su Nemirų parapija varpas negali būti susijęs, nes bažnyčia palyginti nesena, statyta tik 1943 m. Žinių apie kitus šio Karaliaučiaus meistro išlietus ir iki mūsų laikų išlikusius varpus nėra. Šis didikų Pacų šeimos užsakytas varpas – bene pirmasis, nuo kurio prasidėjo gausūs Lietuvos šventovių užsakymai Karaliaučiaus meistrams.
Leonas Teiberis
Leonas Kazimieras Teiberis  (1938 m. vasario 10 d. Gerdučiai, Raseinių apskritis – 1992 m. birželio 9 d. Paryžius) – Lietuvos žurnalistas, fotografas.
Biografija
1958 m. baigęs Marijampolės 2–ąją vidurinę mokyklą, studijavo Vilniaus universitete ir įsigijo žurnalisto specialybę.
Nuo 1958 m. bendradarbiavo žurnale „Tarybinė moteris“, dirbo žurnalo „Banga“ redakcijoje, Eltos fotokronikos skyriuje, Gamtos apsaugos komitete, 1966-1968 m. laikraščio „Liaudies sargyboje“ redakcijoje. Dalyvavo įvairiuose fotografijos renginiuose. 1968-1971 m. Kūno kultūros ir sporto komiteto vyr. instruktorius. 1971-1973 m. dirbo laikraščio „Lietuvos pionierius“, 1973-1987 m. – žurnalo „Moksleivis“ redakcijose. Nuo 1988 m. dirbo Fotomeno draugijoje, laikraščių „Vakarinės naujienos“, „Lietuvos aidas“ redakcijose. 1995 m. kovo mėn. Paryžiuje išėjo prancūzų kalba jo parašyta knyga „La Lituanie“ (Paris, Karthala, avec la collaboration de Tauras Teiberis et M. Jegelevičius), gausiai iliustruota autoriaus ir kitų fotografų nuotraukomis.
FK Dinamo Kiïv
Kijevo „Dinamo“ – Ukrainos futbolo klubas, įkurtas 1927 m. Kijeve. Kitados buvo „Dinamo“ organizacijos dalis.
Istorija
Sovietmečiu buvo stipriausias Ukrainos futbolo klubas, varžęsis su stipriausiais Maskvos klubais, nuo 1954 iki 1990 metų.
13 kartų laimėjo Tarybų Sąjungos čempionatą bei 9 kartus iškovojo taurę.
Nuo 1992 m. rungtyniavo Ukrainos futbolo sistemoje. Daugkartiniai čempionai ir taurės laimėtojai. Atstovavo šaliai UEFA organizuojamuose turnyruose. Kijeviečių pagrindiniai konkurentai Premjer lygoje – „Šachtar“.
Spalvinė gama
Mėlyna ir balta spalvos.
Apranga
1927–1941 m.
1944–1991 m. (Sovietmetis)
Sudétis
Atnaujinta: 2022 m. kovo 8 d.
Steponas Jaugelis-Telega
Steponas Jaugelis-Telega (apie 1600 m. Kėdainiai – 1668 m. ten pat) – lietuvių raštijos kūrėjas, evangelikų reformatų veikėjas. Vienas žymiausių XVII a. giesmių kūrėjų ir vertėjų.
Biografija
thumb|Lietuviškos knygos „Nobaʒniſtes Krikśćionißkos” („Nobažnystės krikščioniškos”) viršelis, 1653 m. Gyveno Kėdainiuose, kur mokėsi nežinoma, vertėsi prekyba, valdė kelis dvarelius ir palivarkus. 1628–1642 m. Evangelikų reformatų bažnyčios Kėdainių sinodo iždininkas, nuo 1640 m. sinodo senjoras pasaulietis. 1631–1666 m. Kėdainių burmistras, 1648 m. – Kėdainių gimnazijos rektorius. Nuo 1648 m. Karaliaučiaus universitete studijavo teisę.
Steponas Jaugelis- Telega- pirmasis tikrai žinomas miestiečių luomo atstovas lietuvių literatūroje. Kėdainiškis vertėsi javų prekyba, eksportavo juos į Karaliaučių. Telega (rusėniškai- vežimas)- iš tėvo paveldėta pavardė. St. Jaugelis buvo aktyvus reformatų veikėjas- Kėdainių sinodo senjoras ir kt. Kartu su Samueliu Minvydu, Samueliu Tamošausku ir Jonu Božimovskiu Vyresniuoju parengė spaudai „Knygą nobažnystės krikščioniškos“ (1653 m., kontrafakcinis leidimas 1684 m.). Šią knygą be St. Jaugelio giesmyno sudaro pamokslų knyga, aiškinama evangelija. St. Jaugelis- Telega laikomas visos knygos pirmojo leidimo vadovu, tačiau visą konvoliutą tvarkė ir vyresnieji prižiūrėtojai bei kunigai. Jis iš lenkų kalbos išvertė svarbiausią knygos dalį „Psolmay Dovida šventa“, kuri tapo lietuvių evangelikų reformatų XVII a.-XVIII a. giedamosios liturgijos pagrindu. Pavadinimas klaidina: šiame vertime yra ne tik apie 80 psalmių, bet ir 160 giesmių.
St. Jaugelis buvo pripažintas Kėdainių poetas. Buvo lyginamas su lenkais M. Rėjumi, J. Kochanovskiu, vokiečių giesmių kūrėju A. Lobvazeriu. Telegos suredaguotas ir išverstas giesmynas- didelis lietuvių poezijos pasiekimas. Knyga turi dedikaciją Jonušui Radvilai. J. Radvilas buvo LDK evangelikų reformatų globėjas, Vilniaus vaivada, nuo 1654- LDK didysis etmonas. Kėdainiai, gimatasis Telegos miestas, buvo J. Radvilos rezidencija, kuri tapo Lietuvos reformatų centru. St. Jaugelio dedikacija yra pirmoji eiliuota lietuviškos knygos lietuvių kalba sukurta dedikaciją.
Kaukinė
Kaukinė – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 15 km nuo Žiežmarių, miškų apsuptyje. Kaime yra apvalios formos ežeras Žiedelis, atsiradęs kritusio meteorito sudarytoje dauboje. Ežero gylis maždaug 25 metrai. 3-4 metrų gylyje yra labai šalta ir beveik nieko nebesimato. Iš daugelio anksčiau ir dabar gyvenančių gyventojų pasakojimų ežero dugne guli didelis ąžuolas, įvairūs ginklai ir šoviniai. Prie ežero pastatytas kryžius partizanams, taip pat yra kapinės ir botaninis draustinis.
Prie pat ežero kranto auga dvi liepos dvigubais kamienais (vadinamosios Kaukinės liepos, viena iš jų sunykusi). Miške saugomas Kaukinės miško akmuo. miniatiūra|240px|left|Kelias Kaukinėje
X-lėktuvai
X-lėktuvai – serija eksperimentinių JAV orlaivių, naudotų naujų technologijų išbandymui.
Dalis X-lėktuvų iš tiesų buvo raketos (nuo X-7 iki X-12) ar bepiločiai orlaiviai. Dauguma jų buvo kuriami tik bandymams ir neplanuoti masinei gamybai. Viena iš ryškesnių išimčių buvo naikintuvas Lockheed Martin X-35, konkurse armijos užsakymui gauti 2001 m. įveikęs Boeing X-32 ir numatytas gaminti JAV ginkluotosioms pajėgoms kaip F-35 Lightning II.
Šiuo metu X-lėktuvų projektai tebevykdomi. X-52 numeris buvo praleistas, siekiant išvengti galimos painiavos su B-52 Stratofortress strateginiu bombonešiu. Kol kas paskutinis žinomas orlaivis serijoje yra Lockheed Martin X-56 eksperimentinis nepilotuojamas žvalgybinis lėktuvas.
Varovas
Varovas – žvėrių baidytojas, varytojas, žmogus su medžiokliniu šunimi ar be jo varantis žvėris medžiotojų link.
Medžiojant varant paprastai būna keli varovai, dažnai pasitelkiami medžiokliniai šunys. Medžioklės taisyklės Lietuvoje numato, kad varovas privalo vilkėti ryškiai oranžinės ar geltonos spalvos liemenę, kad būtų gerai matomas medžiotojų ir neįvyktų nelaimingas atsitikimas.
Naruševičius
Naruševičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Naruševičienė (ištekėjusi moteris) ir Naruševičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Jelnica
Jelnica  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Mendzyžeco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1919-1939 m. kaimas buvo Misių valsčiaus centras.
Mykolas Elvyras Andriolis
Biografija
Tėvas dailininkas Pranciškus Andriolis. Nuo 1855 m. Maskvos universitete studijavo mediciną, mokėsi Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje. 1857 m. Peterburgo imperatoriškojoje dailės akademijoje įgijo dailininko diplomą. 1860–1861 m. tobulinosi Šv. Luko akademijoje Romoje.
Lietuvoje prasidėjus 1863 m. sukilimui Liudvikas Narbutas jį paskyrė būrio vadu, prie Lydos paimtas į nelaisvę, kalintas Kauno kalėjime. Pabėgęs iš kalėjimo gyveno Londone, 1864–1866 m. Prancūzijoje, grįžtantis į Lietuvą suimtas ir 1868 m. ištremtas 15 metų į Viatką (Rusija). Po 1871 m. amnestijos apsigyveno Varšuvoje, nuo 1880 m. gyveno Bžeguose prie Varšuvos. 1883–1886 m. dirbo „Firmin Didot“ leidykloje Paryžiuje.
Kūryba
Nupiešė istorinių ir buitinių kompozicijų, ciklą „1863 m. sukilimas Lietuvoje“, nutapė peizažų, portretų, religinių kompozicijų 1864 m. Veliuonos, 1891–1892 m. Kauno arkikatedros bazilikos (14 paveikslų, dabar likę 10, t. p. Šv. Onos paveikslas Vytauto bažnyčioje), 1892–1893 m. Naugarduko bažnyčioms. Kūriniai romantiški, išraiškingo, grakštaus piešinio, subtilaus šešėliavimo, spalvingo, švelnaus kolorito.
Pasižymėjo kaip knygų iliustruotojas. Tarp jo iliustruotų autorių Eliza Ožeškova, Vladislovas Sirokomlė, Juozapas Ignotas Kraševskis, Julijus Slovackis, dirbant Paryžiuje – dar ir James Fenimore Cooper, Viljamas Šekspyras. Jo iliustracijos A. Mickevičiaus poemoms laikomos vienomis geriausių XIX a. šių kūrinių iliustracijų. 1881 m. Lvovo knygų leidėjo Altenbergo užsakymu, reprezentaciniam poemos „Ponas Tadas“ leidimui nupiešė 24 puslapio dydžio iliustracijas, 10 vinječių ir 24 inicialus. Nors poemą iliustravo ir kiti gabūs dailininkai, ją leidžiant vėliau neretai būdavo pasirenkamos Andriolio versijos – taip pasielgė ir 1954 m. į rusų kalbą išversto „Pono Tado“ maskviškiai leidėjai. Dailininkas yra sukūręs iliustracijų ir kitiems Adomo Mickevičiaus kūriniams – „Gražina“, „Ponia Tvardovska“, „Konradas Valenrodas“.
Litografija „Gedimino pilies statyba“, vaizduojanti Vilniaus – Lietuvos sostinės įkūrimo legendą, eksponuojama Lietuvos Respublikos Prezidentūros Delegacijų salėje.
Augustas Daugulis
Biografija
Baigė Sankt Peterburgo dailės akademiją, nuo 1850 m. jos narys. 1858 m. Sankt Peterburge atidarė grafikos dirbtuvę.
Kūryba
Kūrė daugiausia reprodukcinę grafiką: iliustravo laikraščius („Pēterburgas avīze“ priedo „Zobugals“ karikatūros, vinjetės, 1862–1865 m.), žurnalus (Vsemirnaja illiustracija, 1869–1898 m.), estiškus kalendorius ir kitų leidinius. Padėjo pagrindus latvių politinei karikatūrai.
Ypač domino istorinė tematika. Žymiausi kūriniai – portretai: „Petras I“ 1872 m., „Jekaterina II“ 1874 m., „Džiuzepė Garibaldis“ 1878 m., „Martinas Liuteris“ 1883 m., pagal L. Kranachą). Daugiausia kūrė medžio raižinio technika, garsėjo meistriška, subtilia raižysena.
Lietuviškas midus
UAB „Lietuviškas midus“ – lietuviško kapitalo įmonė, gaminanti originalius nacionalinius alkoholinius gėrimus iš natūralaus bičių medaus. Bendrovė yra vienintelė midaus gamintoja ne tik Lietuvoje, bet ir Baltijos šalyse. . Įsikūrusi Stakliškėse, Prienų rajone
Įmonės steigėjas ir savininkas – kooperatinė bendrovė „Lietuvos kooperatyvų sąjunga“. Pagrindinė įmonės veiklos sritis: alkoholinių ir nealkoholinių gėrimų gamyba, jų didmeninė ir mažmeninė prekyba. Pagrindinės gaminių rūšys: midūs, midaus gėrimai (trauktinės, nektarai, balzamai), alkoholiniai kokteiliai bei nealkoholiniai gaivieji gėrimai. Metinė apyvarta (be PVM): 7-10 mln. Lt.
Istorija
Lietuviško midaus gamyklai daugelį metų vadovavo Aleksandras Sinkevičius (1908–1989), midaus gamybos technologijos kūrėjas, receptūrų autorius. Jis pagal technologinius aprašymus iš istorinių šaltinių atkūrė midaus receptus. 1957 m. tuometinei valdžiai pritarus, buvo leista gaminti lietuvišką midų. 1958 m. rugsėjo 8 d. senajame Lietkoopsąjungos Stakliškių alaus daryklos virimo skyriuje buvo išvirti pirmieji 700 litrų misos lietuviškam midui. Nuo tada midus Stakliškėse buvo pradėtas gaminti pramoniniu būdu.
1967 m. buvo parengta pirmoji midaus gamybos technologinė instrukcija, kurioje buvo aprašytos žaliavos ir visas midaus gamybos procesas, o 1968 m. paruoštos techninės sąlygos. 1967 m. A. Sinkevičiui buvo pripažintos autorystės teisės ir išduotas patento pasas. Nuo tų metų lietuvišką midų buvo galima gaminti tik Stakliškių „Lietuviško midaus“ gamykloje.
Nuo 2011 m. gegužės mėn. įmonėje organizuojamos ekskursijos ir degustacijos.
2013 m. Stakliškių midus įtrauktas į Saugomų geografinių nuorodų (SGN) registrą, kurį sudaro daugiau nei 1200 saugomų produktų Europoje.
Produkcija
UAB „Lietuviškas midus“ yra sertifikuotas tautinio paveldo produktų gamintojas. Midus gaminamas laikantis senųjų gamybos tradicijų. Nuo pat midaus gamybos atkūrimo buvo atrinktos ir ištobulintos kelios midaus gamybos receptūros, toks pat, nepakitęs, midus gaminamas ir iki šiol. Stakliškių midus skiriasi nuo aplinkiniuose kraštuose gaminamų midaus rūšių tuo, kad visas etilo alkoholio kiekis gaunamas natūralios fermentacijos būdu ir jo stiprumas nėra koreguojamas. Gamybai nenaudojama dirbtinių dažiklių ar emulsijų. Vaistažolines žoleles įmonė paprastai perka iš UAB „Švenčionių vaistažolės“ bei žolininkų ūkių, o medų – iš Lietuvos bitininkų.
Įmonė gamina trijų rūšių midų: „Bočių“, „Trakai“ ir „Stakliškės“. Tai natūralios fermentacijos būdu vien tik iš natūralių produktų gaunamas 12–15 laipsnių stiprumo gėrimas. Be šių tradicinių midų, Stakliškėse gaminami kiti midaus gėrimai: keturi midaus nektarai, dvi trauktinės, midaus balzamas „Žalgiris“. Midaus nektarai yra stipresni nei midus, maišomi su etilo alkoholiu ir midaus distiliatu, pagardinami natūraliomis uogų sultimis. Be suvenyrinių midų ir stipriųjų medaus balzamų, įmonėje gaminamos trauktinės (bičių duonelės likeris, bičių pikio trauktinė, Stakliškių pipirinė), gazuoti sidrai, alkoholiniai kokteiliai.
Tyrelio miškai
thumb|250px|Tyrelio miškai ties [[Genių atodanga]]
Tyrelio miškai – miškų masyvas Tauragės rajone, esantis į šiaurės vakarus nuo Tauragės. Plotas 79 km², paties miško plotas – 6400 ha. Priklauso Tauragės miškų urėdijai (Dabrupinės, Balskų, Žygaičių girininkijos). Tyrelio viduryje yra Plynosios pelkė – botaninis draustinis, spanguolynas, saugomas kaip gamtos paminklas, apaugęs retais berželiais ir pušaitėmis, su įrengtu Plynosios pažintiniu taku. Masyvą sudaro Dabrupinio, Tyrelio, Trumpiškių, Jocių, Gudlaukio, Genių, Žygaičių, Vaidilų, Balskų miškai.
Miške vyrauja eglynai (46 %), yra beržynų (28 %), drebulynų (10 %), pušynų (8 %), juodalksnynų (7 %), ąžuolynų (1 %). Dauguma medynų yra pusamžiai (38 %), jaunuolynai sudaro 25 %, pribręstantys medynai 19 %, brandūs medžiai 18 %. Medynų vidutinis amžius – 51 metai.
Miško reljefas lygus. Dirvos pelkėtos, šlapios. Būdingi velėniniai jauriniai glėjiški priesmėliai ir priemoliai, aukštapelkiniai durpžemiai. Šiauriniu Tyrelio pakraščiu teka Jūra, telkšo Balskų tvenkinys, prateka kiti Jūros baseino upeliai Ringė, Vynija, Dabrupis, Tyrelupis, Trumpė, Alanga.
Tyrelio miške gyvena briedžiai, elniai, šernai, kiškiai, stirnos, lapės, kiaunės, usūriniai šunys, voverės, barsukai, ondatros, juodieji gandrai, jerubės, slankos, plėšrieji paukščiai. Didesnioji miško dalis patenka į Pagramančio regioninį parką. Miške prie Balskų kaimo yra Balskų pilkapynas.
Greta miško yra šie kaimai: Balskai, Geniai, Voveraičiai, Dabrupinė, Alanga, Trumpiškiai, Lapkasės.
Lileikėnų piliakalnis
Lileikėnų piliakalnis kitaip – Kunigiškių piliakalnis yra Šilalės rajone, Lileikėnų kaimo pietuose, dešiniajame Jūros upės krante.
Piliakalnio aikštelė keturkampė, ištįsusi šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi: 11 m ilgio ir tokio pat pločio. Šiaurės vakariniame aikštelės gale supiltas pusantro metro aukščio ir 20 m pločio pylimas, už kurio iškastas 17 m pločio ir metro gylio gynybinis griovys, pietrytiniame aikštelės krašte supiltas pusės metro aukščio ir 11 m pločio pylimas. Pietų šlaite, 4 m žemiau aikštelės yra 3,5 m pločio terasa.
Pietvakarinis, pietrytinis ir šiaurės rytinis šlaitai pažeisti erozijos. Piliakalnis apaugęs lapuočiais. Piliakalnio aikštelėje rastas geležinis kirvis ir žalvarinis žiedas.
100 m į šiaurės vakarus yra VIII–XI a. Lileikėnų senkapis.
Žemapo mūšis
Žemapo mūšis vyko 1792 m. lapkričio 6 d. Belgijos vietovės Žemapo (Jemappes) apylinkėse (dabar Prancūzija). Jame kovėsi generolo Diumurjė (Charles−François Dumouriez) vadovaujami prancūzai, kurie laimėjo mūšį, prieš austrus, vadovaujamus hercogo Albert von Sachsen−Teschen ir grafo Clerfait.
Sachsen-Teschen hercogas įsitvirtino prie Žemapo, su savo 26 000 karių laukdamas pažadėto pastiprinimo. Lapkričio 5 d. prancūzai aptiko austrus įsitvirtinusius ant kalvos ir išsidėsčiusius puslankiu priešais Monsą (Mons). Diumurjė išdėstė savo armiją lygumoje nuo Paturages ir Frameries kaimų iki Monso ir ruošėsi kitą dieną pulti austrus. Prancūzų kariuomenėje buvo apie 40 000 karių.
Mūšio eiga
Austrų pajėgų, 13200 vyrų ir daugybė artilerijos, redutai atrodė neįveikiami. Nuo ryto mūšis tęsėsi keletą valandų tik apsikeičiant artilerijos salvėmis, kol Diumurjė apie pietus davė įsakymą pulti. Pradžioje prancūzai buvo labai smarkiai apšaudomi, tačiau nedvejodami priartėjo prie Flenu miško, priešais Jemappes ir Cuesmes postus. Sutikti smarkaus tiroliečių jėgerių apšaudymo ir grasinami austrų kavalerijos plitimo iš tarpo ties Cuesmes, prancūzai sustojo, atsitraukė ir išsisklaidė. Tai buvo kritinis mūšio taškas. Diumurjė, jo padėjėjai ir tarnas Baptiste Renard iš visų jėgų stengėsi pergrupuoti jėgas, kurios buvo išsisklaidžiusios. Pajėgos buvo pergrupuotos ir staigus puolimas pavyko.
Austrai, patyrę 7000 karių ir 8 pabūklų nuostolius per Monsą atsitraukė. Prancūzai patyrė 4000 karių nuostolius.
Biaroza
Biarozà (, iki 1940 m. Kartūzų Biaroza; taip pat Berioza, ) – miestas Jaseldos upės dešiniajame krante, 100 km į šiaurės rytus nuo Bresto, Bresto sritis, Baltarusija. Biarozos rajono centras. Per miestą eina Minsko-Bresto kelias ir geležinkelis. Miesto įžymybė – 1648 m. Sapiegų įkurto kartūzų vienuolyno griuvėsiai. Išplėtota maisto, statybinių medžiagų, keramikos, metalo apdirbimo pramonė. Yra šiluminė elektrinė.
Istorija
thumb|left|Vienuolynas ir bažnyčia [[XVIII a.]]
XIX a. pirmoje pusėje Biarozoje vyko 8 metiniai turgūs, veikė odininkų ir audėjų manufaktūros, 36 krautuvės. 1833 m. Biarozoje buvo 200 medinių namų. XIX a. pastatyta cerkvė. 1871 m. per Kartūzų Biarozą nutiestas geležinkelis Maskva–Brestas. Tai buvo miestelis Pružanų apskrityje.
1921–1939 m. priklausė Lenkijai, buvo Kartūzų Biarozos valsčius. 1934–1939 m. buvusiose Rusijos imperijos kariuomenės Biarozos kareivinėse veikė koncentracijos stovykla Lenkijos politiniams kaliniams, joje 1939 m. kalėjo apie 10 000 žmonių, tarp jų buvo ir Vilniaus krašto lietuvių. 1939 m. balandžio 1 d. Sialeco valsčiaus Navasiolkų kaimas prijungtas prie Biarozos miesto. 1939 m. Biaroza atiteko Baltarusijos TSR. 1940 m. gavo miesto teises, tapo rajono centru. Per II pasaulinį karą Biarozoje nacių įkurtoje koncentracijos stovykloje nužudyta apie 7000 žmonių.
MIT Daedalus
Atstatytas Daedalus 87 šiuo metu saugomas Mokslo muziejuje Bostone, o Daedalus 88 liekanos – Smitsono (anlg. Smithsonian) instituto muziejuje.
Missoni
Missoni - Milane įsikūrę Italijos mados namai, įkurti Rositos ir Ottavio (dažnai vadinamo tiesiog Tai) Missoni, visame pasaulyje garsūs savo unikaliais drabužiais.
Istorija
Rosita (g. 1931 m. lapkričio 20 d.) ir Ottavio (g. 1921 m. vasario 11 d.) susipažino 1948 m. olimpinių žaidynių Londone metu. Rosita (tuo metu R. Jelmini), studijavusi kalbas, ten tobulino savo anglų kalbą, o Ottavio buvo 400 metrų bėgimo su kliūtimis finalistas.
Po 5 metų Ottavio ir Rosita susituokė, persikėlė į Milaną ir atidarė nedideles dirbtuves. Greitai jie nustojo gaminti sportinius kostiumus ir pradėjo gaminti megztus įvairius trikotažo gaminius. 1964 metais sutikę dizainerę Emmanuelle Kahn, ir nutarę kartu kurti drabužius, po dvejų metų Milane pristatė savo pirmąją kolekciją. Dėl savo spalvų gamos, dryželių bei medžiagų įvairovės kolekcija tapo plačiai žinoma.
Vėliau trys Rositos ir Ottavio vaikai taip pat pradėjo dirbti šeimos įmonėje. Produktų įvairovė išsiplėtė – Ottavio Missoni pristatė savo dizaino kilimus, gobelenus, bet iš esmės buvo išlaikytas tas pats prekės ženklas. T. y. spalvų struktūra, dryžiai, liberalus daugybės medžiagų naudojimas išliko: naudojama apie 40 spalvų gama bei 20 skirtingų medžiagų (vilna, medvilnė, linas, viskozė, šilkas ir t. t.).
XV pasaulio krepšinio čempionatas/Rezultatai/Atkrintamosios varžybos
XV pasaulio krepšinio čempionato atkrintamųjų rungtynių statistika.
Kolas
Kòlas – miestas vakarinėje Lenkijoje, Didžiosios Lenkijos vaivadijoje prie Vartos upės. 23,1 tūkst. gyventojų (2006 m.). Išlikusi XIV a. gotikinė pilis.
Istorija
200px|left|thumb|Kolo pilis
Kolas žinomas nuo XIV a. XVI a. augo kaip prekybos ir amatų centras. 1655 m. miestą nusiaubė švedų kariuomenė. Apie 1800 m. miestą okupavo Prūsija, nors T. Kosciuškos sukilimo metu jį trumpam buvo išlaisvinę sukilėliai. XIX a. buvo Kališo gubernijos Kolo apskrities centras.
Kaukiškė (Didžiasalis)
Kaukiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 8 km nuo Dysnos.
Narušis
Narušis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Narušienė (ištekėjusi moteris) ir Narušytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Domingo Martínez de Irala
thumb|Domingo Martínez de Irala Domingas Martinesas de Irala (Domingo Martínez de Irala; 1509 m. Vergaroje, Baskų krašte –  1556 m. Asunsjone) – ispanų – baskų konkistadoras ir valdytojas.
1535 m. su Pedro de Mendosos ekspediciją išvyko į Ameriką, kitais metais dalyvavo pirmajame Buenos Airių miesto įkūrime. Kartu su Chuanu de Ajolasu tyrinėjo Paranos ir Paragvajaus paupius. 1537 m. mirus Ajolasu, Irala tapo La Platos gubernijos gubernatoriumi (valdė iš Asunsjono). 1540 m. atvykus naujam valdytojui Álvar Núñez Cabeza de Vaca, Irala išvyko į ekspediciją ieškant Sidabro kalnų. 1534 m. įkūrė Siudad de os Rejesą Čiake, nukeliavo iki Aukštutinės Peru. 1552 m. vėl tapo La Platos gubernatoriumi ir valdė iki savo mirties 1556 m.
Call of Duty: United Offensive
Call of Duty: United Offensive − pirmojo asmens šaudyklės „Call of Duty“ papildymas. Žaidimą sukūrė „Gray Matter Interactive“ bendradarbiaujant kartu su „Pi Studios“, o 2004 m. rugsėjo 14 d. bendrovės „Activision“ išleistas Microsoft Windows operacinei sistemai.
Nuo 2006 m. spalio 13 d. žaidimą galima nusipirkti iš „Valve“ internetinės parduotuvės Steam.
Lašai
Lašai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Kriaunų, prie Sartų ežero. Gyvenvietė įsikūrusi vaizdingose Sartų regioninio parko apylinkėse. Seniūnaitijos centras. Keliai į Jūžintus, Antanašę, Bagdoniškį. Dabar Lašuose veikia žemės ūkio bendrovė „Lašai“, valdanti daugiau nei 2000 ha žemės bei stambiausia duonos kepimo įmonė rajone „Lašų duona“, maždaug trečdalį iškeptos produkcijos eksportuojanti į užsienį – Kanadą, JAV, Europos šalis. Yra Kriaunų pagrindinė mokykla, biblioteka.
Istorija
LTSR laikais veikė „Laimės“ kolūkis.
Gyventojai
Lašuose 1917 m. gimė prozininkas Jonas Laucė.
Nemunaičio Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia
Istorija
Mykolas Sapiega ir Kazimieras Sapiega 1625–1626 m. pastatė medinę bažnyčią; įsteigta parapija. Zigmantas Vaza dovanojo parapijai 3 kaimus su palivarku. Per karą su Rusija bažnyčia 1655 m. sudegė. Iki 1669 m. pastatyta nauja, didesnė, bažnyčia. Ji 1752 m. perstatyta. 1831 m. bažnyčią uždegė žaibas, netrukus buvo atstatyta (pušinių rąstų). Bažnyčiai 1832 m. priklausė Kalnėnų kaimas. Klebonas Punkevičius iki 1888 m. įveisė didelį vaismedžių sodą.
Nemunaityje 1899–1930 m. klebonavęs Feliksas Baltuška 1899–1904 m. pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią (inžinierius Vaclovo Michnevičiaus projektas). Be to, jis pastatė kleboniją, ūkinius trobesius. 1909 m. Nemunaityje pradėjo rengti lietuviškus vaidinimus. 1916 m. įkūrė „Ryto“ draugijos mokytojų kursus ir parengė 18 mokytojų. 1918 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa. Į Nemunaitį 1930 m. paskirtas klebonas Adalbertas Vaitiekus Želnys (1896–1973). Jis pastatė prieglaudą su parapijos sale, suremontavo bažnyčią, šventoriuje įrengė Lurdo grotą, 1933 m. miestelio aikštėje pastatė paminklinį kryžių. Apkaltintas ryšiais su partizanais, 1947-aisiais 10 m. ištremtas į Sibirą. (Į Lietuvą grįžo 1956 m.)
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, su aukštu bokštu ir šoniniais bokšteliais. Vidus 3 navų, skliautuotas. Šventoriaus tvora su arkiniais vartais ir koplytstulpiais.
Lūgnė
Lūgnė (Nuphar) – lūgninių (Nymphaeaceae) augalų gentis.
Vandeniai, žoliniai, daugiamečiai augalai, turintys gerai išsivysčiusius šakniastiebius ir plūduriuojančius didelius lygiakraščius lapus. Žiedai pavieniai, iškilę virš vandens. Vaisius – sultinga dėžutė, panašus į uogą. Auga stovinčiuose ar lėtai tekančiuose vandenyse, ežeruose, tvenkiniuose, žydi birželio – rugpjūčio mėnesiais.
Gentyje yra 10-15 rūšių. Lietuvoje auga šios rūšys:
DSC Arminia Bielefeld
Istorija
Klubas buvo įkurtas 1905 m. Kitados rungtyniavo bundeslygoje, bet ilgam įsitvirtinti aukščiausiame divizione nepavykdavo.
2020–2021 m. pateko į aukščiausią šalies lygą, joje užėmė penkioliktą vietą ir išliko Bundeslygoje.
2021–2022 m. rungtyniavo Bundeslygoje, tačiau liko septynioliktoje vietoje, po sezono iškrito į žemesnį divizioną.
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. spalio 30 d.
FK Ozo tapyrai Vilnius
Istorija
Komanda įkurta 2006 m. iš dalies „Ozo“ klubo komandos.
Sudėtis (2017-09-15)
Sudėtis:
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Baltarusijos futbolo sistema
Baltarusijos futbolo pagrindinė kontroliuojanti organizacija – Baltarusijos futbolo federacija, kontroliuojanti bei moterų rinktines, taip pat organizuojanti Baltarusijos futbolo čempionatą bei taurės varžybas. Futbolo federacija įkurta 1989 m., nuo 1992 m. ji yra FIFA nare, nuo 1993 m. - UEFA nare.
Baltarusijos futbolo sistemoje žaidžiantys klubai dalyvauja šiuose turnyruose:
Anglininkai (reikšmės)
Anglininkais vadinamos gyvenvietės:
Akmenėliai (Pakruojis)
Akmenėliai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Pakruojo, į pietryčius nuo kelio. Netoli kaimo teka Kruoja. Dabartiniu metu beveik viso buvusio kaimo vietoje nuo praėjusio amžiaus 9 dešimtmečio telkšo du Petrašiūnų karjero tvenkiniai – Petrašiūnų II karjeras ir Petrašiūnų I karjeras. Į šiaurės vakarus nuo kaimo, prie Kruojos upės nuo 18 amžiaus minimas Akmenėlių dvaras (palivarkas).
Edmundas II
Edmundas II Geležinšonis (gimė – apie 993 m.; mirė – 1016 m. lapkričio 30 d.) – Anglijos karalius (1016 m. balandžio 23 d. – 1016 m. lapkričio 30 d.).
Šeima
Karalius Edmundas II buvo vedęs Eldgifę ir turėjo du sūnus: Eduardą ir Edmundą.
Kolonija Volanska
Kolonija Volanska  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Mendzyžeco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Nolijos
Nolijos (Nolidae) – drugių (Lepidoptera) šeima.
Šeimoje yra aprašyta apie 1400 rūšių. Daugelio rūšių drugiai maži, neryškių spalvų.
Lietuvos nolijos
thumb|left|260px|[[Tiesiajuostis žalsvys (Pseudoips prasinana)]]
Navakienė
Navakienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Navakaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Navakas.
Navickaitė
Navickaitė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Navickienė (ištekėjusi moteris).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kaukiškiai
Kaukiškiai – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Piniavos, prie Kryžių ravo.
Zofija Ona Markienė
Biografija
1949 m. baigė Molėtų gimnaziją, 1949–1955 m. studijavo Vilniaus universiteto Medicinos fakultete. 1955–1958 m. Vabalninko ligoninės vyr. gydytoja, sveikatos apsaugos skyriaus vedėja. 1958–1978 m. Kauno medicinos instituto mokslo darbuotoja. 1960–1976 m. Širdies ir kraujagyslių sistemos fiziologijos ir patologijos instituto (nuo 1998 m. Kauno medicinos universiteto Kardiologijos institutas) vyriausioji mokslo darbuotoja, 1976–1978 m. šio instituto Palangos filialo vedėja. 1974 m. medicinos mokslų daktarė. 1978–1998 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Hospitalinės terapijos katedros dėstytoja; nuo 1981 m. profesorė. 1999–2000 m. Greitosios medicinos pagalbos stoties Vilniuje Organizacinio metodinio centro vedėja.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo pagrindinė sritis – koronarinės širdies ligos, ūminio miokardo infarkto diagnostikos ir gydymo algoritmai.
Protėjai
Protėjai (Proteidae) – uodegotųjų varliagyvių (Caudata) būrio šeima.
Skirtingai nuo daugelio kitų uodeguotųjų varliagyvių, protėjai neišlipa iš vandens ir niekada nepraranda žiaunų. Kūno ilgis 28—40 cm. Gyvena sekliuose ežeruose ir upeliuose.
Gyvuojančios rūšys
2021 m. duomenimis, tarp gyvųjų rūšių protėjų šeimoje yra 2 gentys su 9 rūšimis: Amerikinių protėjų (Necturus) genties 8 rūšys gyvenana Šiaurės Amerikoje. Paprastųjų protėjų (Proteus), kurioje tik viena rūšis - europinis protėjas (Proteus anguinus), savaiminė Europoje.
Navickienė
Navickienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Navickaitė arba Navickytė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Navickas arba Navickis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Akmeniai (Rokiškis)
Akmeniai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Ragelių, prie kelio.
Vytauto Didžiojo karo muziejus
Vytauto Didžiojo karo muziejus – Lietuvos karybos muziejus. Laikomas vertingu Kauno modernizmo architektūros pastatu, vienas senesnių Lietuvos muziejų.
Įkūrimas
1919 m. nepriklausomos Lietuvos kariuomenės vadai laikinojoje sostinėje Kaune nusprendė steigti Karo muziejų. 1919 m. gruodžio 15 d. kariuomenės vado gen. ltn. Prano Liatuko įsakymu jis pradėtas kurti.
thumb|V. Nagevičius (sėdi centre) muziejuje tarpukariu 1921 m. pasirašytu įsakymu paskelbta, kad kuriamas, pirmasis taip pavadintas, Karo muziejus ir Karo istorijos kolegija. Pastarosios tikslas – rūpintis, kad teisingai būtų pateikiama pulkų istorija bei tinkamai vykdomas archyvo organizavimas. Muziejaus konservatoriumi (vėliau – organizatoriumi) paskirtas gen. ltn. Vladas Nagevičius. Per 24 dienas jis sename mediniame carinės Rusijos kariuomenės 3-iojo Dono pėstininkų pulko manieže įrengė pirmąją Karo muziejaus ekspoziciją iš penkių skyrių. Muziejus veikti pradėjo dar XIX a. pabaigoje statytame mediniame pastate.
Latavėnai
Latavėnai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Troškūnų. Piečiau kaimo teka dešinysis Šventosios intakas Latava. Seniūnaitijos centras.