cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Garfildo apygarda (Montana)
2000 metų JAV prezidento rinkimuose respublikonas Džordžas V. Bušas surinko 87 % balsų, tuo tarpu jo oponentas Alas Goras tesurinko 8 %. 2004 metų JAV prezidento rinkimuose 90,08 procento Garfyldo apygardos rinkėjų balsavo už prezidentą Bušą, o jo priešininkui Džonui Keriui savo balsus atidavė 7,94 procento rinkėjų. 2008 metų JAV prezidento rinkimuose senatorius Džonas Makeinas Garfildo apygardoje gavo 82,3 % rinkėjų balsų, o senatorius Barakas Obama – 15,1 %.
Vampire: The Masquerade
Vampire: The Masquerade  – vaidmenų žaidimas iš World of Darkness (Tamsos Pasaulis) serijos, naudojantis Storytelling sistemą ir leidžiamas kompanijos „White Wolf“. Jis yra pirmasis ir iki šiol vis dar populiariausias šios kompanijos žaidimas.
Pasaulis
Veiksmas vyksta šių dienų pasaulyje, kuriame papildomai egzistuoja magai, vampyrai, vilkolakiai, vaiduokliai ir kitos mistinės būtybės. Žaidimo veiksmas fokusuojasi apie vampyrus. Jų pačių visuomenėje terminas „vampyras“ laikomas nemandagiu, ir naudojamas arba Kindred (ang. giminė, gentis) arba Cainite – nuo ang. Caine (Kainas, Biblijos herojus).
Čia gyvenantys vampyrai kildinami iš biblinio Kaino, tačiau tai pristatoma tik kaip jų pačių legenda, kurios tikrumas – neaiškus. Visi jie pasidalinę į 13 klanų, dar keli klanai jau išnaikinti tarpusavio vaiduose. Dažniausia žaidimų tema yra įvairios intrigos dėl valdžios ir galios – bene vienintelio dalyko, dar suteikiančio motyvaciją vampyrų pomirtiniam gyvenimui.
Visi klanai pasidalinę į dvi didžiausias sektas – Sabbat ir Camarilla. Taip pat egzistuoja kiek mažesnė paslaptinga sekta Inconnu, apie kurią nėra žinoma nieko tikro. Keturi klanai nepriklauso jokiai sektai.
Svarbus vampyrų visuomenės gyvenimo aspektas yra Maskaradas – įstatymas, liepiantis bet kokia kaina slėpti jų egzistavimą nuo nieko neįtariančių žmonių. Kitaip, jei visa žmonija atsigręžtų prieš vampyrus, šie būtų išnaikinti. Manoma, kad didžiausias tokio įvykio istorinis pavyzdys buvo inkvizicija. Maskarado laikomasi įvairiai. Be akivaizdžių būdų, kaip kad neplepėjimas, vampyrų galių nedemonstravimas kitiems matant ir panašiai, dalis šių nakties padarų turi savo žmonių svarbiose vietose: žiniasklaidoje, policijoje ir panašiai. Tai padeda užglaistyti netyčinius ar tyčinius Maskarado pažeidimus.
Vampyrų klanai
Beveik kiekvienas klanas turi savo ideologiją, istoriją, tikslus. Dauguma klanų turi išskirtinius sugebėjimus, sunkiai ar visai neprieinamus kitų klanų vampyrams. Taip pat kiekvienas klanas turi savo išskirtinę silpnybę. Dalis turi griežtą organizaciją, dalis neturi jokios ir juos vienija tik bendras kraujas.
Didelės dalies klanų dauguma vampyrų priklauso tai sektai, kurioje klanas oficialiai yra, tačiau dalis klano narių nepriklauso jokiai sektai ar net priklauso priešiškai. Tokie vampyrai yra vadinami antitribu. Kitų klanų beveik visi iki vieno nariai priklauso tai pačiai sektai ar nepriklauso jokiai. Todėl šis skirstymas yra daugiau sąlyginis.
Kai kurie klanai turi smulkias atšakas, vadinamas tiesiog kraujo linijomis, kurios šiek tiek skiriasi nuo „pagrindinio“ klano. Riba tarp klano ir kraujo linijos yra daugiau susitarimo reikalas. Kai kurios kraujo linijos turi savo atskiras disciplinas, atskirą organizaciją. Neretai kraujo linija priklauso priešingai sektai, nei „pagrindinis“ klanas. Tokios kraujo linijos, kaip baali (nėra žinoma, iš kurio klano kilo), turi savo atskirą organizaciją, tikslus, disciplinas bei kitas savybes, ir iš principo galėtų būti laikomos atskirais klanais. Vienintelis objektyvus skirtumas tarp jų yra tas, kad klano įkūrėjas visada buvo 3 kartos vampyras, arba „tikrasis“, arba, kai kuriais atvejais – diableristas, kaip kad Tremere ar Giovanni atveju.
Veikėjai
Visi žaidėjų veikėjai yra vampyrai. Jei Istorijos pasakotojas nenusprendžia kitaip, tai būna ne daugiau 50 metų turintys 13-os kartos neonatai.
Viena iš išskirtinių veikėjo savybių šiame žaidime yra žmogiškumas. Kuo dažniau vampyro veiksmai prieštarauja žmogiškajai moralei, tuo labiau krenta jo žmogiškumo reitingas. Kai jis pasiekia 0, vampyras tampa nemąstančia pabaisa, žudančią į kairę ir dešinę. Žaidėjas daugiau nebegali žaisti už tokį veikėją.
Kai kurie vampyrai visiškai atsisakė žmogiškosios moralės ir seka įvairiais kitokiais filosofiniais keliais. Tokiu atveju jie privalo laikytis savo naujojo kelio elgesio taisyklių, arba viskas pasibaigs taip pat. Tačiau įvairių vampyrų moralės sistemų taisyklės gali labai skirtis nuo žmogiškosios. Jei pastaroji neleidžia žudyti (nužudžius yra tikimybė, kad nukris žmogiškumo reitingas), tai kai kurios kitos – atvirkščiai, gali neleisti riboti savo instinktus, ir jei užsinorėjęs žudyti susivaldysi – gali nukristi naujosios moralės reitingas (jis jau nebesivadina žmogiškumu).
Išlaikyti nenukritusį žmogiškumą yra labai sunku. Anksčiau ar vėliau vampyras ką nors nužudo besimaitindamas, dažnai netyčia. Ši pastovi veikėjo kova tarp žmogiškumo ir vidinio žvėries yra vienas išskirtiniausių ir svarbiausių Vampire: the Masquerade žaidimo bruožų.
Be žmogiškosios moralės, kurios laikosi dauguma Camarilla sektos narių, egzistuoja šios (sąrašas nepilnas):
Žaidimo mechanika
Kiekvieno vampyro turimas kraujas kiekis įvertinamas taškais ir vadinamas blood pool. Kiekvienos nakties pradžioje jis sumažėja vienu tašku, reikalingu pabudimui. Taip pat, vampyrai gali praleisti kraujo taškus, naudodami įvairius ypatinguosius savo sugebėjimus. Svarbu, kad šie taškai atspindi ne realaus kraujo kiekį, o tam tikros iš kraujo gaunamos esencijos kiekį.
Vampyras, kuris teturi tris ar mažiau kraujo taškus, laikomas ypač alkanu ir pamatęs maisto šaltinį gali nebesusivaldyti. Taip pat jam sunkiau laiku nustoti gerti ir palikti auką gyvą.
Išskirtiniai vampyrų sugebėjimai vadinami disciplinomis. Tobulėjant disciplinai (didinant jos reitingą už patirties taškus), vampyras įgauna naujų sugebėjimų arba sustiprina jau turimus – priklausomai nuo konkrečios disciplinos. Kai kurie šių sugebėjimų, kaip kad Giovanni klano nekromantija, yra artimesni magijai nei tipiškai vampyro disciplinai.
Žaidime naudojami dešimtainiai kauliukai.
CeBIT
thumb|right|250px|CeBIT 2008 m. CeBIT – didžiausia pasaulyje kompiuterių ir plataus vartojimo elektronikos įrenginių mugė. CeBIT buvo rengiama kasmet, didžiausiame pasaulyje parodų komplekse Hanoveryje, Vokietija.
Su 450 000 m² plotu ir 850 000 lankytojų skaičiumi prieš pat Interneto bendrovių burbulą, paroda lenkė kitas tokio tipo parodas, kaip kad COMPUTEX (Taivanas) ir COMDEX (JAV).
Istorija
Pirmąkart surengta 1970 m. kartu su Hanoverio mugės naujosios parodų salės, kuri tuomet buvo didžiausia pasaulyje, atidarymu. XX a. 9-ajame dešimtmetyje informacinės technologijos ir telekomunikacijos nustelbė kitas Hanoverio mugės dalis taip smarkiai, kad 1986 m. buvo nuspręsta atidaryti naują mugę, keturiomis savaitėmis anksčiau nei pati Hanoverio mugė. Nuo tada CeBIT pradėjo sparčiai plėstis, buvo nuspręsta didesnį dėmesį teikti profesionaliajai rinkai, o namų vartotojų rinkai surengti atskirą renginį, kuris vyktų vasarą, kas dveji metai. Renginys buvo surengtas tik du kartus (1996 ir 1998 m.) ir vėliau nutrauktas.
2018 m. lapkričio 28 d. „Deutsche Messe AG“ paskelbė, kad dėl vis mažėjančių lankytojų ir eksponentų skaičiaus CeBIT netolimoje ateityje nebebus rengiama. Tokiu ruožtu CeBIT renginys, vykęs birželio 11–15 d., buvo paskutinis.
Algirdas Martinaitis
Algirdas Martinaitis (g. 1950 m. gegužės 17 d. Paserbentys, Raseinių raj.) – Lietuvos kompozitorius.
Kūryba
Sukūrė operą vaikams „Avinėlio teismas“ (1996 m.), oratorijas „Pieta“ (1998 m.), „Laiškas visiems tikintiesiems“ (2001 m., šv. Pranciškaus Asyžiečio ž.), „Gailestingumo altorius“ (2007 m., šv. Faustinos ž.), kūrinių orkestrui, tarp jų – „Negrįžtantis koncertas“ 2 fleitoms, arfai, klavesinui ir kameriniam orkestrui (1985 m.), „Anabasis“ simfoniniam orkestrui (1986 m.), „Nebaigtoji simfonija“ (1995 m.), „Artizarra“ styginių orkestrui (2001 m.), koncertas smuikui ir simfoniniam orkestrui „Europos periodo parkas“ (2002 m.), kūrinių kameriniams instrumentiniams ansambliams, tarp jų – „Paskutinių sodų muzika“ obojui, violončelei, fortepijonui ir mušamiesiems (1979 m.), „Meilės verksmažolė“ obojui, klavesinui ir violončelei (1979 m.), „Rojaus paukščiai“ elektrinei violončelei (arba saksofonui) ir fonogramai (1981 m.), „Gyvojo vandens klavyras“ 2 fortepijonams ir fonogramai (1983 m.), „Muzikinė auka“ obojui, altui ir kontrabosui (1994 m.), „Atmintys“ obojui, kanklėms ir išilginei fleitai (1995 m.), „Arma Christi“ trombonui, fortepijonui, marimbai ir kontrabosui (1996 m.), styginių kvartetai „Mirtis ir mergelė“ (1997 m.) ir „Europos pagrobimas iš Lietuvos“ (2001 m.), kūrinių fortepijonui, tarp jų: „Muzikinis momentas M. K. Č.“ (1984 m.), „Siloamo tvenkinys“ (1993 m.), „Muzikinė auka“ altui (1996 m.), „Gija“ obojui (1997 m.), „Strazdo mokinys“ fleitai (1997 m.), vokalinių instrumentinių kūrinių, tarp jų – kantata „Cantus ad futurum“ 2 sopranams ir instrumentiniam ansambliui (1982 m., ž. A. Martinaičio), „Muzikinė auka“ 4 dainininkėms, obojui, arfai ir altui (1984 m., lietuvių liaudies ž.), „Sakmė apie šūdvabalį“ (1990 m., K. Donelaičio ž.), „Abaddon“ (1993 m.), „Vigilijos“ (1994 m., R. M. Rilkės ž., 1995 m., Biblijos ž.), „Danse macabre“ sopranui, kontrabosui ir mušamiesiems (1994 m.), „Pamokslas paukščiams“ baritonui ir instrumentiniam ansambliui (1996 m., šv. Pranciškaus Asyžiečio ž.), kūrinių chorui, tarp jų – „Paserbenčio dainos“ (1982 m., M. Martinaičio ž.), „Prakalba į malonųjį klausytoją“ (1986 m., M. Daukšos, S. Šimkaus ž.), „Ūtos“ moterų chorui (1986 m., K. Binkio ž.), „Septyni gyvulizmo priesakai“ (1995 m., D. Orvelo ž.), „Gailestingumo mišios“ (2008 m., pagal liturginį tekstą), „Bienenmensch“ styginių kvartetui, sutartinių giedotojoms ir fonogramai („Bičių žmogus“ 2002 m.), dramos spektaklių ir kino filmų muzikos. Kūrybai būdingas lyriškumas, meditatyvumas, teatrališkumas.
Biukas
thumb|right|250px|Biukas Vengrijoje thumb|250px|Biuko kalnai
Biukas  – kalnų masyvas šiaurės rytų Vengrijoje, Vakarų Karpatuose. Aukštis iki 960 m (Ketėšberčo k.). Didesnioji dalis susidariusi iš klinties. Gausu įvairių karstinių formų, ištirta daugiau kaip 600 urvų (giliausias – Ištvano, 250 m). Reljefą skaido Šajo ir Tisos intakų slėniai. Šlaituose auga sodai, vynuogynai, aukščiau – ąžuolynai, bukynai.
Didžioji dalis Biuko kalnų įeina į Biuko nacionalinį parką. Slidinėjimo kurortai, archeologinės radimvietės (Ištaloškės urvas ir kt.).
Škotijos futbolo varžybos 1970–1971 m.
Škotijos futbolo varžybos 1970–1971 m.
Finalo rungtynės
-
Peržaidimas
-
Luknėnai
Luknėnai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje. Seniūnaitijos centras. Netoli kaimo tyvulioja Luknėnų tvenkinys.
Akmenka
Akmenka – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Giedraičių.
Istorija
Minimas 1838 m. Giedraičių bažnyčios Status animarum knygoje.
God Dethroned
God Dethroned – metalo muzikos grupė iš Nyderlandų, susikūrusi 1991 metais. Iš viso grupė yra išleidusi aštuonis studijinius albumus, kurių naujausias Passiondale buvo išleistas 2009 metais.
Precesija (reikšmės)
thumb|220px|right|Žemės Oilerio sukiniai: R – rotacija, N – nutacija, P – precesija thumb|220px|right|Žemės precesija Precesija ( 'ėjimas priekyje') apibrėžia besisukančio objekto tam tikrus jo sukimosi ašies krypties pakitimus, esant pastoviam nutacijos kampui.
Susiję:
Dalia Štraupaitė
Biografija
Iki 1965 m. augo Telšiuose, 1977 m. baigė Dūkšto vidurinę mokyklą. 1983 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą, istorikė, bibliografė.
1983–1990 m. Dūkšto miesto Vykdomojo komiteto pirmininkė. 1990–1995 m. Dūkšto miesto merė. 1997–2003 m. Visagino miesto mero patarėja. 2003–2011 m. Visagino savivaldybės mero pavaduotoja, 2011–2019 m. Visagino savivaldybės merė.
1983–1990 m. Dūkšto miesto tarybos deputatė, 1990–1995 m. Ignalinos rajono tarybos deputatė, 2000–2023 m. Visagino savivaldybės tarybos narė.
Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Visagino skyriaus narė, 2005 m. skyriaus pirmininkė, Liberalų ir centro sąjungos sekretoriato koordinatorė.
2014 m. liepos 12 d. jungiamajame Liberalų ir centro sąjungos bei politinės partijos „Sąjunga TAIP“ suvažiavime įsteigta Lietuvos laisvės sąjunga (LLS), išrinkta šios organizacijos pirmininko pavaduotoja.
Akrobatikos federacijos prezidentė. Duktė Viktorija Seliukovaitė.
Korupciniai įtarimai bei teistumas
2019 m. politikei buvo pareikšti įtarimai kyšių ėmimu. Panevėžio apygardos teismas konstatavo, kad buvusi Visagino merė paėmė kyšių iš kelių verslininkų už tai, kad jų vadovaujamos įmonės būtų kviečiamos dalyvauti savivaldybės rengiamuose viešuosiuose pirkimuose, taip pat už gerų santykių palaikymą. Šiuo nuosprendžiu politikė buvo nuteista už septynis nusikaltimus, penki iš jų – už prekybą poveikiu ir piktnaudžiavimą tarnyba ir už du dokumentų klastojimo epizodus.
2023 m. vasarį Lietuvos apeliacinis teismas pakeitė bausmę už prekybą poveikiu, piktnaudžiavimą tarnyba ir dokumentų klastojimą – išteisinus viename epizode dėl prekybos poveikiu bei sumažinus kyšio vertę, politikei panaikinta lygtinė laisvės atėmimo bausmė, tačiau padidinta galutinė piniginė bauda. D. Štraupaitei trejiems metams liko atimta teisė būti paskirtai į valstybės ar savivaldybės bei jų įstaigų, įmonių ar nevalstybinių organizacijų skiriamas pareigas.
2023 m. kovo 8 d., praėjus kelioms dienoms po 2023 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimų pirmojo turo, Panevėžio apygardos teismas patikslino nuosprendžio dėl piktnaudžiavimo tarnyba nuteistai D. Štraupaitei rezoliucinę dalį – pagal patikslinimą ji negali būti renkama į meres. Atsižvelgus į šį patikslinimą 2023 m. kovo 9 d. VRK panaikino D. Štraupaitės registraciją bei ją pašalino iš rinkimų dėl Visagino mero, nors ji buvo patekusi į antrąjį rinkimų turą, gavusi 23,77 proc. rinkėjų balsų.
Kandidatei apskundus sprendimą po kelių dienų apeliacinis teismas neskundžiama nutartimi pakeitė teismo sprendimą ir leido D. Štraupaitei dalyvauti rinkimuose. Po šio sprendimo lieka galioti ankstesnė nutartis, kuria jai buvo uždrausta tik dirbti skiriamose pareigose.
2023 m. gegužės 7 d. vyko pakartotiniai merų rinkimai Visagino savivaldybėje, kuriuose dalyvavo D. Štaupaitė ir Erlandas Galaguz.
Kostas Stiklius
Kostas Stiklius (1880 m. gruodžio 25 d. Liepalotuose, Vilkaviškio apskritis – 1962 m. vasario 24 d. Krekenavoje, Panevėžio rajonas) – liaudies švietėjas, spaudos darbuotojas, knygnešys.
Biografija
Skaityti ir rašyti išmokė tėvas, toliau lavinosi savarankiškai. Susipažinęs su knygnešiais (Motiejumi Baltūsiu ir kt.) ir iš jų gavęs tuo laiku draudžiamos spaudos lietuviškais rašmenimis, vakarais skaitydavo suaugusiems. Pradėjo pats siųsti korespondencijas ir eilėraščius į Prūsijoje spausdinamus laikraščius. Vėliau pats pradėjo iš Prūsijos parsigabenti ir platinti draudžiamą spaudą ir atsišaukimus. 1899 m. kalintas už dalyvavimą „Sietyno“ draugijos veikloje.
Buvo vienas aktyviausių Vilkaviškio „Artojo“ draugijos narių. 1902 m. sausio 30 d. Naumiesčio užkardoje sulaikytas su lietuviškų laikraščių kroviniu. Keletą kartų ir vėliau sulaikytas, kalintas, bet dėl negyjančios kojos žaizdos vis buvo paleidžiamas.
Trumpai gyveno Vilniuje, Petrapilyje, 1903 m. lapkričio 12 d. caro paliepimu atiduotas viešai policijos priežiūrai gimtinėje. Dalyvavo 1905 m. įvykiuose, tapo LSDP nariu, platino socialdemokratų spaudą. 1907–1909 m. Vilniuje leido ir redagavo satyros ir humoro žurnalą „Ežys“, dirbo laikraščio „Vilniaus žinios“ spaustuvėje. 1911–1915 m. gyveno Rygoje, dirbo laikraščio „Rygos naujienos“ redakcijoje, 1917 m. redagavo žurnalą „Naują žodį“, 1923–1924 m. Kaune – laikraštį „Spaustuvininkas“. 1925–1928 m. Marijampolėje leido laikraštį „Šešupės bangos“.
Spaudoje bendradarbiavo nuo 1899 m. Stiklelio, Liepuko ir kt. slapyvardžiais rašė į „Ūkininką“, „Naujienas“ (kartais po visą numerį), JAV lietuvių leidinius, leido populiarias knygeles, rinko tautosaką ir siųsdavo J. Basanavičiui. Išleido per 10 eilėraščių, eiliuotų feljetonų, pasakėčių rinkinių. Parengė praktinio pobūdžio knygelių. Išvertė P. Jeršovo, L. Tolstojaus kūrinių.
Chalkidė
Chalkidė  – miestas Graikijoje, didžiausias Eubojos saloje. Įsikūręs ties siauriausia Euripo sąsiaurio vieta (40 m). Eubojos nomo centras. 1962 m. per sąsiaurį pastatytas automobilių kelio ir geležinkelio tiltas, jungiantis su žemynine Graikijos dalimi. Prekybos ir keleivinis uostas.
Cemento, maisto (alyvuogių aliejaus), chemijos pramonė. Apylinkėse auginami vynmedžiai, vilnamedžiai, alyvmedžiai, citrusiniai vaisiai. Veikia archeologinis muziejus, gotiško stiliaus bažnyčia (perstatyta XV a.), mečetė.
VfL Bochum
Bochumo VfL – Vokietijos futbolo klubas iš Bochumo.
Istorija
Dabartinis klubas įkurtas 1949 m. rugpjūčio 10 d.
Negali pasigirti dideliais laimėjimais. Aukščiausia vieta Bundeslygoje yra penktoji.
1968, 1988 m. žaidė taurės finaluose, bet abu kartus pralaimėjo.
PAZ
thumb|240px|PAZ-672 [[Jerevanas|Jerevane]] thumb|240px|PAZ-3205 [[Charkovas|Charkove]]
Pavlovo autobusų gamykla, sutrumpintai PAZ (ПАЗ), dabar „Pavlovo autobusas“ (Павловский автобус) – Rusijos autobusų gamintojas. Įmonė įkurta 1932 m. Žemutinio Naugardo srityje, Pavlovo mieste. Gamina vidutinės ir mažos klasės autobusus.
Istorija
Įmonė įkurta 1932 m. kaip GAZ padalinys. Nuo 1952 m. tapo atskira įmone. Tada pradėjo gaminti GAZ-51 pagrindu sukurtus PAZ-651 (arba GZA-651). Nuo 1960 m. gamyklos produkcija plačiai imta naudoti visoje TSRS, vežta ir į užsienį. Nuo 1989 m. pradėtas gaminti populiariausias PAZ modelis – PAZ-3205. 2000 m. pradėta šiuolaikiškų autobusų „Aurora“ gamyba, pirmųjų žemagrindžių rusiškų autobusų PAZ-3237 gamyba.
Turkijos futbolo supertaurė
Turkijos futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio varžosi Turkijos futbolo čempionai ir taurės laimėtojai. Iki 1998 metų vadinosi Prezidento taure.
Felicity Huffman
Felisitė Hafman ( g . 1962 m. gruodžio 9 d.) – amerikiečių aktorė, „Auksinio gaublio“ ir „Emmy“ apdovanojimų laimėtoja.
Jaunystė
Huffman gimė Bedforde, Niujorke. Jos tėvai išsiskyrė, kai jai buvo vieneri metai. Ją užaugino mama. Didžiąją dalį vaikystės praleido Aspene, Kolorado valstijoje, kur atsiskleidė jos aktorinis talentas.
Karjera
Huffman yra vaidinusi svečio teisėmis serialuose „Frasier“ ir „The West Wing“. Ji geriausiai žinoma kaip ABC serialo „Nusivylusios namų šeimininkės“ aktorė, kur ji atliko Lynette Scavo vaidmenį. Už vaidybą seriale ji yra gavusi „Emmy“ apdovanojimą kaip geriausia pagrindinė komedijinio serialo aktorė.
Didžiajame ekrane ji suvaidino filmuose „Raising Helen“ ir „Christmas with the Kranks“. 2005 m. už transeksualo vaidmenį filme „Transamerika“ ji buvo nominuota „Oskarui“.
Asmeninis gyvenimas
Huffman ištekėjusi už aktoriaus William Macy, augina dvi dukras, Sofia Grace and Georgia Grace.
Naujoji Švedija
Naujoji Švedija (SV Nya Sverige, ) – Švedijos kolonijinė teritorija Šiaurės Amerikoje, palei Delavero upę. Egzistavo tarp 1638–1655 m. Pagrindinė gyvenvietė – Fort Christina.
XVII a. viduryje Švedija buvo viena stipriausių Europos valstybių, valdžiusi teritorijas Šiaurės Europoje ir intensyviai vykdžiusi prekybą. Švedai taip pat siekė pradėti prekybą tabaku ir žvėrių kailiais Šiaurės Amerikos kolonijose. 1637 m. iš Gėteborgo uosto išvyko Klaso Flemingo vadovaujama ekspedicija. 1638 m. kovą jie pasiekė Delavero įlanką, kuri jau seniau buvo paskelbta kaip Naujųjų Nyderlandų teritorija. Ties Delavero upės žiotimis švedai įkūrė Christinos fortą (kur dabar Vilmingtonas).
Delavero upės slėnyje pradėjo kurtis švedai, taip pat suomiai, vokiečiai. Jos valdytoju paskirtas olandų kolonistas Peteris Mijoitas. Kadangi į teritorijas į rytus nuo upės pretenzijas reiškė Nyderlandai, švedai pradėjo kolonizuoti teritorijas, esančias į vakarus. Mijoitui pavyko pasiekė susitarimą su vietiniais indėnais delavarais ir suskehanokais. Tačiau Mijoitas mirė kelionėje atgal į Europą, o naujais valdytojais paskirti žmonės iš Švedijos valdų Europoje. Palaipsniui švedai įkūrė 10 fortų, kuriuose gyveno apie 600 žmonių, tačiau švedų kolonijos smarkiai nusileido kur kas gausesnėms olandų ir britų kolonijoms. Kadangi to meto Švedijoje ir taip gyveno nedaug gyventojų, pagrindiniais naujakuriais tapo suomiai. Naujosios Švedijos valdytoju tapus Johanui Princui kolonija pradėjo plėstis, buvo įsteigta keletas fortų ir rytiniame Delavero krante. Suklestėjo tabako eksportas. Švedai parėmė indėnus suskehanokus jų kovoje prieš britų Merilendo koloniją.
Punsko Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų bažnyčia
Punsko Švenčiausios Mergelės Marijos Dangun Ėmimo bažnyčia – Romos katalikų bažnyčia Lenkijoje, Punske. Pamaldos vyksta sekmadieniais: du kartus lietuviškai ir vieną kartą lenkiškai. Bažnyčios atlaidai: balandžio 23 d. – Jurginės, birželio 29 d. – Petrinės, rugpjūčio 15 d. – Žolinės (pastarieji atlaidai garsėja ne tik Lenkijoje, bet ir Lietuvoje).
Parapija
Punsko valsčiaus teritorijoje yra 2 parapijos: Smalėnų ir Punsko, valsčiaus ir parapijų ribos nesutampa: kai kurie Šipliškių valsčiaus kaimai patenka Punsko parapijon, bet keletas Punsko valsčiaus kaimų įeina į Seinų parapiją. Klebonas kun. Česlovas Baganas
Kunigai
1772 m. medinės Punsko bažnyčios klebonu buvo kun. Jan Chłopicki, kitų vardai nežinomi. Dabartinės bažyčios klebonai: kun. Kazimieras Jonkaitis (1878–1881), kun. Simonas Norkus-Narkevičius (1881–1899), kun. Motiejus Simonaitis (1899–1922), kun. Juozas Švedas (1922–1932), kun. Vaclovas Budrevičius (1932–1936), kun. Jan Sawicki, kun. Antanas Žievys (1936–1949), kun. Kazimieras Ramanauskas (1950–1956), kun. Stanisław Kamiński (1956–1957), kun. Antanas Šuminskas (1957–1967), kun. Ignacy Dziermejko (1967–1993), kun. Jan Jerzy Macek (1993–1999), kun. Czesław Bagan (nuo 1999 m.).
Parapijos sielovada rūpinosi ir kun. Antanas Radušis-tautosakos rinkėjas, knygnešys, „Tėvynės sargo“ bendradarbis; taip pat vertėjas ir draudžiamos spaudos platintojas kun. Juozas Dailidė, vikaravęs 1889–1894 m.; žinomas visuomenininkas kun. Simonas Garmus, tarnavęs vikaru 1902–1910 m.
Istorija
Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Zigmantas Vaza 1597 metais skyrė bažnyčiai 8 valakų sklypą. Jo įraše buvo nuoroda: (kunigu turi būti lietuvis arba lietuviškai kalbantis dvasininkas). 1772 m. medinė bažnyčia sudegė, o 1868 m. gaisras sunaikino ir kitą, kun. Jano Chlopicko jos vietoj pastayta medinė šventovė. Parapijiečiai kurį laiką meldėsi kapinių koplyčioje, vėliau Mockavos dvaro savininkas Svida padovanojo medinį kluoną ir pamaldos vyko jame.
Visgi kluonas negalėjo sutalpinti visų tikinčiųjų ir 1878 m. pradėta statyti nauja mūrinė bažnyčia. Darbams vadovavęs kun. Kazimieras Jonkaitis pabaigos nesulaukė ir mirė būdamas 46 metų. Bažnyčios statybą užbaigė naujasis klebonas Simonas Norkus-Narkevičius, o Seinų vyskupas P. Vieržbovskis 1887 m. ją konsekravo. Kun. S. Norkus ne tik įvedė bažnyčioje lietuviškus giedojimus, įkūrė naujas parapijos kapines Trakiškėse, pastatė gyvenamą namą vikarams ir prieglaudą elgetoms, bet ir buvo aktyvus literatas, aušrininkas.
Po S. Norkaus Punske klebonavęs Motiejus Simonaitis užsakė Prancūzijoje ąžuolinį altorių ir sakyklą, miestelio aikštę prie bažnyčios išgrindė akmenimis. 1908 m. lenkų tikintieji nusprendė atsiskirti ir įsteigti naują parapiją Beceiluose. Klebonas padovanojo jiems bažnytines vėliavas ir altorėlius, po atsisveikinimo pamaldų jie buvo palydėti iki patapijos ribų. 1917 m. Motiejus Simonaitis dalyvavo Vilniaus konferencijoje, išrinkusioje Lietuvos Tarybą, paskelbusią šalies Nepriklausomybę. Punske buvo įkurtas lietuviškas valsčius, bet netrukus miestelį užėmė lenkų kariuomenė. Klebonas M. Simonaitis buvo persekiojamas ir 1922 m. jis mirė.
M. Simonaičio įpėdiniu buvo kun. Juozas Švedas. 1926 m. prie parapijos buvo prijungtas Budzisko kaimas. Nors buvo siekama pakantumo, pamaldos vyko dviem kalbom, bet nesutarimų tarp lenkų ir lietuvių tikinčiųjų išvengti nepavyko. 1932 m. klebonas J. Švedas buvo priverstas Punską palikti ir pasitraukė į Lietuvą. Iš Smalėnų persikėlęs kun. Viktoras Budrevičius Punske klebonavo 1932-36 m., su parapijiečiais nesutarė dėl mėginimų įvesti per pamaldas grigališkąjį choralą. Bažnyčioje giedojo Punsko choras (vadovas Kostas Cibulskas). Kunigu Antanui Žieviui teko vadovauti parapijai prieškariu ir nelengvais Antrojo pasaulinio karo metais, kai religinė veikla buvo ribojama. Per mūšius sudegė klebonija.
Po kunigo A. Švedo mirties (1949 m.) sielovados veiklai vadovavo kun. Ramanauskas, vėliau – kun. Kaminskas. Pastarasis nebeleido bažnyčioje giedoti rožinį lietuviškai. Parapijiečių delegaciją, nuvykusi pas vyskupą, prašė paskirti klebonu dvasininką, geriau suprantantį lietuvių tikinčiųjų jausmus – geriausiai lietuvį. Kunigas Šuminskas, persikėlęs į Punską, vėl leido bažnyčioje giedoti lietuviškai. 1967 m. klebonu paskiriamas kun. Ignas Dzirmeika. Jo rūpesčiu Žolinės atlaidai tapo visos parapijos švente, per kurią aplink bažnyčią eina procesija, moterys būna apsirengusios lietuviškais tautiniais rūbais. Tuo metu JAV lietuvių lėšomis Vidugiriuose pastatoma nauja bažnyčia ir I. Dzirmeika nusprendė dalį tikinčiųjų nuo Punsko parapijos atskirti ir įsteigti naują parapiją. Punskiečiai su tuo nesutiko ir Elko vyskupo prašė kunigą iš Punsko atšaukti. Vidugirių Pal. Jurgio Matulaičio bažnyčia tapo Punsko Švenčiausios Mergelės Marijos Dangun Ėmimo bažnyčios filija. Naujasis klebonas Janas Ježis Macekas savarankiškai išmoko lietuvių kalbą ir religinius patarnavimus atliko lietuviškai. Nuo 1999 m. jo pareigas perėmė kun. Česlovas Baganas.
Architektūra
Neogotikinė bažnyčia ant Punsko ežero kranto pastatyta iš plytų ir lauko akmenų mūro yra iš išorės dalinai tinkuota, trijų navų. Į viršų iškilę du bokštai po 35 metrus, kairiajame įkelti trys varpai. Vidaus sienos tinkuotos, baltai dažytos, puoštos lietuviškų tautinių juostų ornamentais. Penki altoriai:
Bažnyčioje gausu šventųjų paveikslų, skulptūrų, vitražų. Jau už šventoriaus stovi keletas lietuviškų koplytstulpių, vienas jų skirtas partizanams, kovojusiems prieš komunistinio režimo įsigalėjimą Punsko krašte.
Miša Jakobas
Miša Jakobas (g. 1949 m. rugpjūčio 7 d. Telšiuose) – Lietuvos pedagogas.
Biografija
Nuo 1989 m. dirbo Vilniaus Šolomo Aleichemo vidurinėje mokykloje matematikos mokytoju, o 1991–2020 m. direktoriumi. Nuo 2020 m. Lietuvos-Izraelio komercijos rūmų direktorius.
2023 m. duomenimis, Valstybės pažangos tarybos narys, VDU licėjaus „Sokratus“ mokytojų mentorius.
Dvuras (Bielsko valsčius)
Dvuras  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bielsko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
TKB-0134 Kozlik
TKB-0134 Kozlik (, kur kozlik 'ožiukas') – rusiškas 40 mm automatinis stovinis granatsvaidis, sukurtas konstruktoriaus V. Telešo ir naudojantis naują betūtį granatinį šovinį.
Automatika pagrįsta dujų nukreipimu, vamzdis užrakinamas pasukama spyna. Šovinio kapsulę muša skiltuvas, kuris kartu yra dujų stūmoklis, nejudamai sujungtas su spynos rėmu.
Betūčiai šoviniai leido sukurti paprastą ir lengvą ginklą su geromis balistinėmis savybėmis. Granatsvaidžio ir naujo šovinio kompleksas buvo pabaigtas 9-ojo dešimtmečio pabaigoje. Ginkluotėn nepriimtas ir negaminamas.
Gytis Kavaliauskas
Biografija
Žaidė Viltis Vilnius (1990), Žalgiris Vilnius (1990) klubuose. Su „Žalgiriu“ žaidė Lietuvos taurės finale. Po 1990 m. Lietuvos komandose nežaidė.
Herkonas
thumb|258px|Vienos kontaktų poros herkonas, didelis keturių kontaktų porų herkonas ir apviją turinti herkoninė relė. Skalė cm. thumb|258px|Herkono veikimas Herkonas (nuo hermetiškas kontaktas) – magnetinio lauko daviklis, susidedantis iš dviejų hermetiškame (paprastai stikliniame) korpuse esančių iš magnetinės medžiagos pagamintų kontaktų. Stipresnis išorinis magnetinis laukas (priartinamas magnetas, įjungiamas greta esantis elektromagnetas ir pan) sujungia, atjungia ar perjungia herkono kontaktus. Perjungimo tipas priklauso nuo herkono konstrukcijos. Herkono korpusas užpildomas intertinėmis dujomis arba jame sukuriamas vakuumas. Tas pats komponentas (liežuvėlis) atlieka ir elektrinio kontakto, ir spyruoklės, ir magnetinio daviklio funkciją. Liežuvėlio kontaktai paprastai dengiami auksu, radžiu, paladžiu ar bent sidabru.
Herkonams būdinga histerizė: magnetinis laukas kurio pakanka jau susijungusiems kontaktams kartu išlaikyti yra silpnesnis nei reikalingas atviriems kontaktams sujungti (herkonui suveikti).
Privalumai
Herkonai yra patikimesni nei paprasti perjungikliai, todėl naudojami signalizacijoje (įsilaužėlis, atverdamas duris ar langą, nutolina greta esantį magnetą), kai kuriose klaviatūrose ir buvo naudojami telefono stotyse. Herkonus naudojančios telefono stotys buvo vadinamso „kvazielektroninėmis“. Paplitę herkoniniai dviračio greičio matuokliai (herkonas montuojamas ant dviračio rėmo, o besisukantis magnetas – ant dviračio rato). Kai kada herkonai naudojami elektros variklių grandinėms jų darbo metu perjunginėti. Herkonai tinka naudoti ir sprogimui pavojingose aplinkose, nes hermetiškame korpuse esantys kontaktai negali sukelti elektros kibirkšties. Herkono ir jį perjungiančio elektromagneto derinys vadinamas herkonine rele.
Vakuuminiai herkonai gali junginėti labai aukštas įtampas, iki dešimties kilovoltų. Atvirų kontaktų elektrinė varža labai didelė (iki 1015 omų). Herkonai taip pat gana greiti, dauguma suveikia per 100 .. 500 mikrosenkundžių. Jie gali junginėti ir labai aukšto dažnio elektrinius signalus (iki 10 GHz), dirbti dideliame šaltyje ar karštyje (-55 – 200 °C). Į išorinį magnetinį lauką reaguojančiam herkonui nereikalingas joks maitinimo šaltinis.
Trūkumai
Herkonai jautrūs aukštesnio dažnio vibracijai: ties maždaug 7000 – 8000 Hz pasireiškia liežuvėlius trumpam sujungti galintis rezonansas. Stiklinis korpusas gali dužti, tačiau gerai pagaminti, tinkamai sumontuoti herkonai smūgiams ir sukrėtimams visgi gana atsparūs. Perkrauti kontaktai gali savaime atsijungti.
Núñez
Núñez − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ilgis (Ignalinos r.)
Ilgis – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, prie šiaurės rytinio Ignalinos miesto pakraščio, į rytus nuo kelio į Zarasus. Ežeras pasagos formos su pelkėtu pusiasaliu iš pietų pusės. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus 1,11 km, plotis iki 0,44 km. Altitudė 151,3 m. Ilgio ežeras gilus, didžiausias jo gylis siekia 30,4 m. Krantai neaukšti, apaugę mišku - ežerą supa Vidiškių miškas. Šiaurėje įteka Palaukinio upelis iš Balčio ežero, vakaruose tas pats upelis išteka link Dringio ežero (Žeimenos upės baseinas).
Netoli rytinio Ilgio kranto įsikūręs Poviliškės kaimas.
Diokletianas
thumb|250px|Romos imperija valdant Diokletianui – skirstymas į tetrarchų teritorijas ir diecezijas
Gajus Aurelijus Valerijus Diokletianas ( 244 m. gruodžio 22 d. – 311 m. gruodžio 3 d.) buvo Romos imperatorius 284-305 m.
Biografija
Diokletianas gimė vargingoje ilyrų šeimoje Dalmatijoje ir per karinius rangus iškilo iki kavalerijos vado valdant imperatoriui Karui. Po Karo ir jo sūnaus Numeriano mirties kare su Persija, Diokletianas buvo paskelbtas imperatoriumi. Į titulą pretendavo kitas Karo sūnus Karinas, bet Diokletianas jį nugalėjo Margo mūšyje. Su jo įžengimu į sostą baigėsi III amžiaus krizė. Jis paskyrė kolegą karininką Maksimianą Herkulijų vyresniuoju imperatoriumi (Augustu) 285 m. Konstancijus I Chloras ir Galerijus 293 m. kovo 1 d. tapo jaunesniaisiais imperatoriais (Cezariais). Tetrarchijoje kiekvienas iš keturių imperatorių valdė po ketvirtį imperijos. Diokletianas saugojo imperijos sienas ir sunaikino grėsmes savo valdžiai. Jis nugalėjo sarmatus ir karpius per kelias kampanijas 285-299 m., alemanus 288 m., uzurpatorius Egipte 297-298 m. Galerijus, padedamas Diokletiano, sėkmingai kovojo su Sasanidų Persija. 299 m. jis nusiaubė persų sostinę Ktesifoną. Diokletianas vadovavo deryboms ir pasiekė ilgalaikę ir palankią taikos sutartį.
Valdymas
Diokletianas išplėtė ir atskyrė imperijos karinius ir civilinius aparatus, reorganizavo imperijos provincijas, įkūrė didžiausią ir labiausiai biurokratinį valdymo aparatą imperijos istorijoje. Jis įkūrė administracinius centrus arčiau fronto linijos nei tradiciškai toli esanti Roma. Dėl III a. absoliutistinių tendencijų, Diokletianas iškėlė save virš imperijos masių rūmų ceremonijomis ir architektūra. Dėl valdymo aparato plėtros, karo žygių ir statybų reikėjo atlikti visapusę mokesčių reformą. Nuo 297 m. imperijos mokesčių sistema buvo standartizuota, nešališkesnė.
Ne visi Diokletiano planai buvo sėkmingi: Ediktas dėl maksimalių kainų (301 m.), bandymas sutramdyti infliaciją per kainų kontrolę, davė priešingą rezultatą ir greitai buvo ignoruotas. Nors tetrarchija veikė sėkmingai jam valdant, atsistatydinus Diokletianui sugriuvo dėl Maksimiano sūnaus Maksencijaus ir Konstancijaus sūnaus Konstantino I dinastinio konflikto. Diokletiano persekiojimai (303–311 m.) buvo paskutiniai, didžiausi, kruviniausi oficialūs krikščionybės persekiojimai, kurie, tačiau, nesunaikino krikščionių bendruomenės. 324 m. Konstantinas I tapo pirmuoju krikščionimi imperatoriumi ir imperija tapo palanki krikščionybei.
Nepaisant nesėkmių, Diokletiano reformos pakeitė Romos imperijos valdžios struktūrą, stabilizavo imperiją ekonominiu ir kariniu požiūriu, leido imperijai išsilaikyti dar šimtą metų, nors Diokletiano jaunystės laikais atrodė, kad ji subyrės. Nusilpęs nuo ligos, Diokletianas atsistatydino 305 m. gegužės 1 d. ir tapo pirmuoju imperatoriumi atsistatydinusiu savo noru. Po to jis gyveno rūmuose Dalmatijos pajūryje, prižiūrėdamas daržą. Jo rūmai buvo dabartinio Splito pradžia.
Akmentiltis
Akmentiltis – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 11 km nuo Buivydžių.
Maniai
Maniai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Mendzyžeco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurę nuo Palenkės Mendzyžeco, apie 23 km į vakarus nuo Palenkės Bialos ir apie 91 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1985 m. kaime įkurta Manių Dievo Motinos Globėjos parapija.
Norvilas
Norvilas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Norvilienė (ištekėjusi moteris) ir Norvilaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
FK Slavija-Mazyr
FK Slavija-Mazyr – Baltarusijos futbolo klubas iš Mozyriaus.
Istorija
1987 m. Mozyriuje įkurtas „Polesės“ futbolo klubas, kuris ne kartą keitė pavadinimus, kol tapo Slavija-Mazyr“.
Sezonai
Šaltinis:
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. rugpjūčio 30 d.
Miestas
thumb|right|250px||Modernus miestas ([[Niujorkas)]] thumb|250px|Neoklasikinis miestas ([[Helsinkis)]] thumb|250px|Senovinis miestas ([[Chiva)]]
Miestas – gyvenvietė, kurioje gyvena didelis skaičius gyventojų. Šiuo metu didžiausias pasaulio miestas yra Tokijas arba Meksikas (priklausomai nuo to, kurie priemiesčiai jiems priskiriami), o skaičiuojant be priemiesčių – Šanchajus.
Miestas paprastai susideda iš gyvenamųjų, pramoninių ir verslo rajonų bei atlieka administracines funkcijas, kurios gali būti platesnės nei paties miesto teritorija. Didžiąją miesto dalį paprastai užima pastatai, keliai ir gatvės.
Ypatingas vaidmuo miestams tenka civilizacijų istorijoje. Dėl savo specifikos miestai tapo svarbiausiais civilizacijų pažangos centrais. Čia susidaro sąlygos kurti svarbiausias civilizacines vertybes. Miestų atsiradimas rodo istorinių kultūrų gimimą, o jos gimsta kartu su didžiuoju žmonių pasitraukimu iš gamtos pasaulio. Civilizacija atsiranda kartu su miestu ir mieste (architektūra, raštas, teisė, kultas ir t. t.). Miestas egzistuoja kaip visuomenės integracijos forma.
Uždaroje, dažniausiai sienomis apribotoje miesto erdvėje, telkėsi ir bendradarbiavo sėslūs gyventojai, valdžia ir valdymas, vyko gamyba, mainai, materialinių gėrybių paskirstymas, kaupėsi turtai. Miestas tapo religinio gyvenimo centru, o jo šventyklos, kaip valdovo rūmai, – materiali ideologinės pirmenybės išraiška.
Kaip liudija archeologiniai duomenys ir rašytiniai šaltiniai, senovės miestų lopšys – Artimieji Rytai.
Istorija
Pirmieji pasaulyje miestai ėmė kurtis Artimuosiuose Rytuose. Kas yra seniausias miestas įvardinti sudėtinga, kadangi sunku nuspręsti, kada atskira gyvenvietė tapo miestu. Pirma žinoma stambi gyvenvietė regione buvo Čatal Hiujukas (dab. Turkija), gyvavęs VII tūkstantmetyje pr. m. e., Jerichonas įkurtas dar IX tūkstantmetyje pr. m. e. ir tebėra gyvenamas iki šiol. Mesopotamijoje pirmasis miestas buvo Eridu, įkurtas VI tūkstantmetyje pr. m. e. ir yra laikomas pirmu tikru miestu. Vėliau iškilo kiti Šumero, Asirijos miestai – Ūras, Urukas, Ninevija (dab. Mosulas), Erbilis ir kt. Panašiu laiku miestai kūrėsi Levante (Biblas, Sidonas, Damaskas, Beirutas, Jeruzalė, Džafa ir kt.) Kiek vėliau miestai ėmė steigtis Egipte (Abydosas, Tinis, Memfis, Tėbai). III tūkstantmetyje pr. m. e. urbanizacijos banga kilo Indo slėnyje, ten įkurtas Mohendžo Daras, Harapa. Europoje pirmieji miestai IV–II tūkstantmetyje pr. m. e. kūrėsi Graikijoje (Atėnai, Mikėnai, Argas), stambios neolito gyvenvietės buvo dab. Ukrainoje. Panašiu metu Kinijoje įkurtas Luojangas, vėliau – Sianas, Pekinas. II tūkstantmetyje pr. m. e. Senovės Indijoje įkurtas Varanasis, Balchas. Amerikos žemyne miestai pradėjo kilti nuo I tūkstantmečio pr. m. e. ir I tūkstantmečio m. e. sandūros (Teotihuakanas, Čolula, San Lorensas, La Venta, Tihuanakas), nors Karalis įkurtas jau III tūkst. pr. m. e.
Oboko regionas
Oboko regionas  – regionas Džibučio šiaurės rytinėje dalyje. Administracinis centras – Obokas.
Miestas
Istorija
Mūsų eros pradžioje miestai klestėjo jau daugelyje pasaulio regionų. Tuo metu didžiausi pasaulio miestai buvo Roma (~800 tūkst.–1 mln. gyv.), Konstantinopolis (350–500 tūkst.), Ktesifonas (~0,5 mln.). Vėliau (maždaug nuo 1000 m.) didžiausi pasaulio miestai buvo Kinijoje: Kaifengas, Sianas (Čanganas), Hangdžou turėjo ~1 mln. gyv., panašiai žmonių gyveno Bagdade. Amerikoje didžiausias miestas buvo Tenočtitlanas. XV a. didžiausi pasaulio miestas buvo Pekinas, kiek vėliau jį prisivijo Stambulas (po 1 mln. gyv.). XIX a. iškilo Londonas, kurio gyventojų skaičius pasiekė 3–4 mln. gyventojų. Tuo metu pasaulyje dėl industrializacijos pradėjo vykti sparti urbanizacija. XX a. pirmoje pusėje Londoną aplenkė Niujorkas (7–10 mln. gyv.), o nuo XX a. antros pusės didžiausiu pasaulyje metropoliu yra Tokijas.
Oboko regionas
Geografija
Šiaurėje ribojasi su Eritrėja, vakaruose – su Tadžuros regionu, iš rytų skalauja Bab el Mandebo sąsiauris, iš pietų – Tadžuros įlanka. Paviršius daug kur kalnuotas, iškilę Mablos, Dalhos, Oukos, Ibiros masyvai (aukštis iki 1215 m). Plyti keletas druskynių, vagoja Veimos, Galalės, Sadajaus vadžiai.
Suskirstymas ir gyvenvietės
Oboko regioną sudaro 2 rajonai:
Didesnės gyvenvietės:
Miestas
Žemė – miestų tipo planeta
Jungtinių Tautų Organizacija prognozavo, kad 2010 metais 51,3 procento gyventojų gyvens miestuose. JAV Šiaurės Karolinos ir Džordžijos universitetų mokslininkai Ron Wimberley, Libby Morris ir Gregory Fulkerson, remdamiesi demografiniais modeliais teigia, kad 2007 metų gegužės 23-ioji tapo persilaužimo diena. Šią dieną miesto gyventojų pasaulyje apytiksliai skaičiavimais turėjo būti 3 303 992 253, o ne mieste gyvenančiųjų skaičius – 3 303 866 404.
Lietuva
Lietuvoje gyvenvietės skirstomos į miesto gyvenvietes (miestai) ir kaimo gyvenvietes (miesteliai ir kaimai):
Lupikai
Lupikai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Kukečių. Seniūnaitijos centras. Yra Elvyravos mokyklos skyrius, biblioteka.
Biržų centrinis stadionas
Biržų miesto centrinis stadionas (anksčiau Biržų „Jaunystės“ stadionas) – įvairios paskirties stadionas su futbolo aikšte Biržuose, J. Basanavičiaus g. 69a. Stadionas įsikūręs prie Širvėnos ežero, netoli pėsčiųjų tilto.
Stadiono tribūnose yra 800 vietų žiūrovams. Čia namų rungtynes žaidžia futbolo klubas Biržų „Širvėna“ ir naudojamas kitiems sporto renginiams bei miesto šventėms.
Istorija
Biržų miesto Jaunimo parke esantis centrinis stadionas buvo pradėtas statyti Atgimimo laikais. Po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo rajono savivaldybei pristigus pinigų, stadiono statyba užstrigo – nebuvo pastatytos žiūrovams skirtos tribūnos, treneriams ir sportininkams būtinos patalpos, neįrengtas apšvietimas.
Jaunimo stadiono rekonstrukcijos pradžia – 2007 m. Kone penkių milijonų litų valstybės lėšų pareikalavęs ir moderniu būti pretendavęs Biržų miesto stadionas ilgai nebuvo užbaigiamas. Keičiantis miesto valdžioms, į naujosios rankas 2011 m. pavasarį patekęs statinys jau buvo pradėjęs irti. Pasikeitę rajono vadovai ėmėsi naujojo objekto rekonstravimo darbų. Buvo suremontuotas ką tik suręstas persirengti skirtas pastatas, kurio apverktiną būklę aprašė rajono spauda. Rangovui aptvarkius minėtą statinį, jis buvo pripažintas tinkamu naudoti. Žiūrovų tribūna, pastatas, kuriame įrengtos administracinės patalpos, persirengimo kambariai jau veikė ketvirtus metus, nors 2013 m. duomenimis, statiniai iki tol oficialiai nebuvo priduoti eksploatuoti. Iš vienų rangovų į kitų rankas einantys stadiono rekonstrukcijos darbai atlikti nekokybiškai: netinkamai įrengtos šuoliaduobės, bėgimo takų dangos, lietaus kanalizacija, paaiškėjo, kad iš viso nėra vandens duobės įrangos. Savivaldybei teko su rangovais bylinėtis teismuose. Valstybės investicijų programos lėšomis Biržų stadione atliktų darbų vertė – apie 4,5 mln. litų.
Horynė
Horynė – upė Ukrainoje ir Baltarusijoje; Pripetės dešinysis intakas. Prasideda Kremeneco aukštumoje, Ternopolio srityje. Pradžioje teka į rytus, per Chmelnyckio sritį. Toliau suka į šiaurę ir teka Voluinės aukštuma per Rivnės sritį. Čia leidžiasi į Polesės žemumą. Pačiame žemupyje kerta Ukrainos ir Baltarusijos valstybės sieną ir Bresto srityje įteka į Pripetę.
Didžiausias intakas – Slučė (dešinysis). Vidurupyje teka siauru slėniu aukštais stačiais šlaitais. Polesėje slėnis platus, supelkėjęs, plati salpa. Gorynė laivuojama 291 km nuo žiočių. Prie upės įsikūrę šie miestai: Iziaslavas, Slavuta, Ostrohas, Netišynas, Dubrovica (Ukraina), Stolinas, David Gorodokas (Baltarusija).
thumb|left|160px|Upės žemėlapis
Elmshornas
Elmshornas  – Vokietijos miestas, esantis 32 km į šiaurę nuo Hamburgo prie nedidelės Krüchau upės. Maždaug už 10 km prateka Elbė. Su beveik 50 tūkst. gyventojų jis yra 6-asis pagal dydį Šlėzvigo-Holšteino žemės miestas. Apylinkėse kalbama savitu vokiečių kalbos dialektu, vadinamu Plattdeutsch.
Padvarinis (Rokiškio r.)
Padvarinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, apie 7 km į pietryčius nuo Obelių, Junkūnų geomorfologiniame draustinyje. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,2 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 152,3 m. Krantai pelkėti, šiaurinis apaugęs mišku. Ežeras nenutekantis, priklauso Kriaunos upės intako Apeikės baseinui. Pietvakarinėje pakrantėje įsikūręs Kraštų kaimas, buvusio Kraštų dvaro sodyba. Pietine pakrante eina kelias Nr.3632 (Dideliškis – Kraštai – Dirdos).
Elmshornas
Pavadinimas minimas nuo 1141 m. Pradžioje tai tebuvo tiltas per Krüchau, prie kurio vėliau pastatyta Šv. Mykolo bažnyčia. Šiaurinė Vokietija yra gana vėjuotas kraštas ir Elmshornas iš to pelnosi jau kelis šimtmečius. Jo apylinkėse gausu vėjo malūnų. Nemažai Elmshorno objektų savo pavadinime turi šaknį mühlen (malūnų). Tie malūnai daugiausia malė avižas – ir visi dabar žino dribsnius „Köllnflocken“.
Kultūra
Mieste yra aukštoji mokykla, Nordakademie, privataus kapitalo 1992 m. įsteigta įstaiga. Joje įvesta savita mokymo forma („duali sistema“), kuri derina teorinių ir praktinių žinių perteikimą. Mokymo programa padalinta į dvi dalis: 4 semestrų trukmės Grundstudium (pagrindinis kursas) ir 3 semestrų trukmės Hauptstudium (aukštesnysis kursas), o tarp jų darbinė praktika.
Elmshorne yra dramos teatras, Stadttheater; Industrijos muziejus. Katalikiškoje Šv. Marijos bažnyčioje įrengti vargonai.
Garsūs žmonės
Mieste yra gimęs matematikas Hermann Klaus Hugo Weyl (1885–1955). O šių dienų vokiečiams žinomiausias yra tenisininkas ir olimpinis čempionas Michaelis Stichas.
Big Horno apygarda (Montana)
Big Horno apygarda – Jungtinių Amerikos Valstijų apygarda, esanti Montanos valstijos pietuose. 2000 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, apygardoje gyveno 12 671 žmogus. Apygardos būstinė yra įsikūrusi Hardine.
Didžiąją dalį apygardos teritorijos sudaro indėnų rezervatai: Krau indėnų rezervatas, sudarantis 64,2 % apygardos teritorijos, o Šiaurės šajenų indėnų rezervatas užima 6,37 procento apygardos teritorijos.
Psichopsis
Psichopsis (Psychopsis) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitinės orchidėjos. Pavadinimas iš graikų k. žodžio psyche – drugys ar siela.
Natūraliai paplitęs Centrinėje Amerikoje.
Rūšys
Gentyje yra 5 rūšys: ir kt.
Buzukis
Buzukis (dgs. τα μπουζούκια) – graikų styginis gnaibomasis instrumentas, kurio metalo atspalvio garsas išgaunamas specialia plokštele – mediatoriumi. Buzukis laikomas daugelio kitų styginių instrumentų pirmtaku. Šis instrumentas turi pailginto pusrutulio korpusą su ilgu kaklu. Savo išvaizda jis panašus į mandoliną.
Graikijoje šis muzikos instrumentas anksčiau buvo žinomas kaip pandūra. Pirmosios žinios apie jį randamos dar IV a. prieš Kristų Mantineia marmure vaizduojamoje fygų satyro Marsijaus ir Apolono muzikinėje dvikovoje. Šiuo metu jis eksponuojamas Nacionaliniame Atėnų archeologijos muziejuje.
Buzuki pavadinimas kildinamas iš turkų kalbos žargono „bozouk sazo“, kuriuo buvo vadinamas garsus turkų liaudies instrumentas. Šis pavadinimas reiškia „neveikiantis, pakeistas“ ir atspindi išskirtinę instrumento formą ir dydį.
Moderniojoje Graikijoje išliko daug senųjų muzikos ir šokio bruožų. Iki šiol visoje šalyje labai populiarūs Buzuki vakarai, kada grojant šiam instrumentui skamba Rebetiko muzika. Pagal tradicijas tokius šokius šoka tik vienas žmogus, o kiti priklaupę ploja ir iš šonų mėto baltas servetėles, kurios krenta ant galvų, pečių ir stalų.
Bresto tvirtovė
Bresto tvirtovė  – XIX a. tvirtovė Bresto mieste prie Muchaveco ir Vakarinio Bugo upių santakos Baltarusijos ir Lenkijos pasienyje. Anksčiau vadinta Brest-Litovsko tvirtove (nuo miesto pavadinimo ).
Istorija
Tvirtovės statyba vyko nuo 1833 m. iki 1842 m. pagal inžinieriaus generolo Karlo Opermano (Карл Иванович Опперман) projektą. 1864–1888 m. tvirtovė buvo modernizuota, be to, įrengtas ją juosiantis atskirų fortų 32 km skersmens žiedas. 1913 m. pradėtas statyti antrasis fortų žiedas, kurio skersmuo turėjo būti 45 km, bet iki I pasaulinio karo pradžios nebuvo pastatytas. 1915 m. rusų kariuomenė atsitraukdama be mūšio paliko tvirtovę, susprogdindama jos atskirus objektus.