cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rebutija
Rebutija, rebucija (Rebutia) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso koloniškos formos, maži, su spalvingais žiedais kaktusai.
Paplitusi Bolivijoje, Peru ir Argentinoje.
Gentyje yra apie 41 rūšis: ir kt.
thumb|left|210px|[[Vilnotoji rebutija (Rebutia muscula)]]
Marius Ivaškevičius
Marius Ivaškevičius (g. 1973 m. kovo 26 d. Molėtuose) – Lietuvos prozininkas, dramaturgas, kino scenaristas, režisierius.
Biografija
Gimė gydytojų šeimoje. 1980–1991 m. mokėsi Molėtų 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1991–1997 m. VU Filologijos fakultete studijavo lietuvių filologiją.
1996–1999 m. dienraščio „Respublika“ šeštadienio priedo vyrams „Julius“ reporteris, 1999–2000 m. „Juliaus“ redaktorius. 2000–2001 m. LRT Kultūros laidų redakcijos žurnalistas, režisierius. Bendradarbiauja su didžiausiu Lenkijos dienraščiu „Gazeta Wyborcza“, kur rašo įvairios tematikos esė.
Kūryba
1998 m. debiutavo kaip dramaturgas. Studijoje „A Propos“ režisavo du dokumentinius filmus: „Einu“ (1999 m.) – apie rašytoją Vincą Mykolaitį-Putiną bei „Punsko novelės“ (2000 m.) – apie Lenkijos lietuvius. Sukūrė scenarijus trumpametražiams filmams „Mano tėvas“ (2007 m.), „Tėve mūsų“ (2010 m.) ir juos režisavo. Autoriaus kūryba versta į lenkų, vokiečių, slovėnų, prancūzų, rusų, baltarusių, italų, anglų kalbas. Nuo 1998 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
Marius Ivaškevičius apibūdinamas kaip postmodernus kūrėjas. Teigiama, kad jo postmodernus rašymas yra demistifikuojantis nusistovėjusius mitus ir naujai bei žaismingai interpretuoja tautinę simboliką.
1949 m. Nobelio premijos laureatai
1949 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Pieta
thumb|right|230px|Pieta thumb|right|230px|Pieta
Pieta, Skausmingoji Dievo motina - vaizduojama su 7 į širdį įsmeigtais kardais – septyniais skausmais. Jos veide išreikštas begalinis liūdesys. Buvo montuojamos ir koplystulpiuose.
Didžioji orka
Didžioji orka, arba kaip sinonimas, gerokai rečiau vadinama daugiapelekiu delfinu (Orcinus orca) – delfininių (Delphinidae) šeimos jūrinių žinduolių plėšri rūšis.
Paplitimas
Tai tikriausiai kosmopolitiškiausia iš visų banginių (Cetacea) būrio rūšis. Didžiąsias orkas galima sutikti bet kuriame vandenynų regione, ir netgi žinoma, kad jos įplaukia net į upes. Didžiosios orkos aptinkamos abiejų Žemės pusrutulių visuose vandenynuose ir jūrose (apart keleto vidinių jūrų), nuo apledėjusių vandenų ir Žemės pusiaujyje esančiame atogrąžų klimate. Tačiau atrodo, kad jos labiausiai paplitusios vėsiuose vidutinių platumų ir subarktinio klimato priekrantinėse vandenynų ir jūrų zonose.
Apibūdinimas
thumb|200px|left|Didžiosios orkos dydžio palyginimas su [[Žmogus|žmogumi]] thumb|260px|right|Didžiosios orkos [[griaučiai, Frankfurte prie Maino esančiame Senkenbergo gamtos muziejuje (Naturmuseum Senckenberg)]]
Tai stambiausia delfininių (Delphinidae) šeimos rūšis. Jų patinai pastebimai stambesni už pateles. Suaugusios patelės užauga iki 8,5 m ir sveria 7500 kg (paprastai 5–7 m ilgio ir sveria apie 3000–4000 kg), kai tuo tarpu suaugę patinai užauga iki 9,8 m ir sveria beveik 10 000 kg (nors paprastai 6–8 m ilgio ir sveria daugiau kaip 6000 kg).
Jų gimę jaunikliai būna 2,1–2,4 m ilgio ir apie 180 kg svorio.
Kūnas tvirtas. Turi aukštą nugarinį peleką, kuris patinų būna iki 1,8 m ilgio. Uodega su plačiomis skiautėmis, padedančiomis greitai plaukti. Dantys stambūs. Kūno spalva juodai balta.
Išskirtiniai didžiųjų orkų bruožai – aukštas nugarinis pelekas ir juodai balta kūno spalva.
Elgsena
Labai galingas, pavojingas bei protingas grobuonis. Dažniausiai medžioja grupėmis. Jų bandos puola ruonius, delfinus, didžiuosius baltuosius ryklius (Carcharodon carcharias) ir net stambius banginius. Dažnai su savo aukomis net žaidžia, mėtydamos virš vandens ar kitaip neįprastai su jomis elgiasi. Sveria net apie 8 tonas ir gaudydami grobį iš vandens gali iššokti į 4,57 metrų aukštį. Išvysto iki 56 km/h greitį. Okeanariumuose pripranta prie žmogaus ir lengvai apmokomi. Patelės dauginasi iki 40 metų amžiaus.
Santykiai su didžiaisiais baltaisiais rykliais
Falsbėjaus (False Bay) įlankoje esančioje netoli Keiptauno (Pietų Afrikos Respublika) – vienoje iš žinomiausių vandens plėšrūnų vietų pasaulyje 2019 m. buvo sumažėję didžiųjų baltųjų ryklių (Carcharodon carcharias) stebėjimų. Mokslininkai nėra tikri, kodėl taip įvyko. Tyrėjai teigia, kad didžiosios orkos, mėgstančios maitintis ryklių kepenimis, galėjo juos išgąsdinti, tačiau tam įtakos galėjo turėti ir žmogaus veikla.
Bet viena iš galimybių yra ta, kad rykliai bėga nuo dar didesnių plėšrūnų. Duomenys rodo, kad didžiųjų baltųjų ryklių stebėjimų Falsbėjaus įlankoje gerokai sumažėjo nuo 2015 m., kai dvi didžiosios orkos, pramintos „Starboard“ ir „Port“, nes jų nugariniai pelekai susisukę į priešingas puses, pradėjo puldinėti vietinę ryklių Notorynchus cepedianus populiaciją.
Pietų Afrikos Respublikos pakrantėje buvo rasta keletas negyvų didžiųjų baltųjų ryklių be kepenų – tai dar vienas įrodantis požymis, kad jie tapo didžiųjų orkų aukomis. Jos chirurgiškai tiksliai pašalina ryklių kepenis, kurie yra riebūs ir maistingi, o likusią kūno dalį palieka. Australijos ir Kalifornijos (JAV) mokslininkai taip pat pastebėjo, kad ryklius žudančios didžiosios orkos gali paskatinti didžiuosius baltuosius ryklius migruoti iš jų pamėgtų vietovių.
Priešai ir pavojai
Išskyrus žmones, didžiosios orkos gamtoje priešų neturi.
Populiacijai gręsiančios pagrindinės grėsmės: vandenynų tarša, jų buveinių būklės blogėjimas ir susidurimai su laivais.
Žiūronai
thumb|right|250px|8×42 roof prizmės žiūronai Žiūronai, binoklis – optinis prietaisas, skirtas tolimų kūnų ar reiškinių stebėjimui. Žiūronai, kaip mėgėjiška stebėjimo technika, naudojami astronomijoje stebėti kosminius kūnus.
Abu žiūronų arba binoklio teleskopai turi po dvi prizmes. Jos atspindi objekto skleidžiamus šviesos spindulius, sukurdamos neapverstą tiesų vaizdą. Dėl to žiūronai yra nedideli, jais paprasta naudotis.
Žiūronus sudaro objektyvas, okuliaras ir prizmės.
Žiūronų parametrai
Pagal naudojamas prizmes žiūronais skirstomi į dvi grupes – porro ir roof prizmių žiūronus.
Porro prizmes užpatentavo 1854 m. italų optikas Ignazio Porro. Šio tipo žiūronuose prizmės išdėstytos Z raidės forma. Tokio tipo žiūronai yra platesni ir pasižymi geresniu šviesos pralaidumu.
Žiūronai žymimi dviem skaičiais, pavyzdžiui, 7x35, 10x50 ir pan. Pirmasis skaičius rodo jų didinimo galią (7 skaičiaus žiūronai matomą vaizdą padidina 7 kartus). Rankomis laikomi žiūronai įprastai būna 7 arba 10 didinimo, nes galingesnius žiūronus jau sunkiau išlaikyti ir vaizdas pradeda drebėti. Didesnė artinimo galia sumažina matymo lauką. Kai kurie astronomijai ar kariams skirti žiūronai turi didinimo galią 15 ar net 25.
Antrasis skaičius rodo objektyvo skersmenį milimetrais (7x35 žiūronų objektyvo skersmuo yra 35 mm). Kuo šis skaičius mažesnis, tuo tamsesnis vaizdas, sunkiau matyti detales. 50 mm skersmens objektyvas surenka 4 kartus daugiau šviesos nei 25 mm. Kuo objektyvo skersmuo didesnis, tuo į jį patenka daugiau šviesos ir lengviau pastebėti objektus. Astronomijai skirti žiūronai turi 70 ar 150 mm skersmens objektyvus.
Regėjimo lauko pločio parametras nurodo, koks plotas bus matomas per žiūronus ir nurodomas laipsniais. Taip pat šis parametras gali būti nurodomas konkrečiu atstumu, matomu nuo 1000 m (arba jardų).
Šaltiniai
Jumelles
Grybiškiai (Molėtai)
Grybiškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Dubingių.
Skaičiaus kubas
Skaičiaus kubas – sandauga trijų dauginamųjų, kurių kiekvienas lygus tam skaičiui. Tai skaičiaus kėlimo trečiuoju laipsniu operacijos rezultatas (reikšmė)
Pvz.:
Pavadinimas grečiausiai kilęs nuo to, jog operacijos reikšmė lygi kubo, kurio kraštinė lygi a, tūriui.
7 m.
7 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Adomas Felkerzambas
Adomas Evaldas Felkerzambas (Fölkersahm, Felkierzamb, Felkersamb) (g. 1734 – m. 1794) – paskutinis Livonijos vaivada 1790-1794, Vitebsko kaštelionas 1787-1790, Stanislovo Augusto Poniatovskio kamergeris.
1789 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu, 1784 metais tapo Švanto Stanislovo ordino kavalieriumi.
Šeima
Žmona − Eva Mariana Askierka (1753−1825), Antonijaus Joachimo Askierkos ir Terezės Eoperijaš duktė. Vaikai:
Muravai
Muravai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurę nuo Piontnicos, apie 12 km į šiaurę nuo Lomžos ir apie 74 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Stasys Motiejūnas
Stasys Motiejūnas ( 1927 m. gegužės 8 d. Kazlų Rūda – 2011 m. liepos 9 d. Vilniuje) – Lietuvos kino ir teatro režisierius, aktorius.
Maisiejūnų pilkapiai
Maisiejūnų pilkapiai – pilkapiai Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Maisiejūnų kaimo (Kruonio seniūnija). Pasiekiami iš plento Rumšiškės-Kruonis už kelių Rumšiškės-Žiežmariai ir Kaišiadorys-Kruonis sankryžos pasukus plentu į dešinę pietvakarių kryptimi link Kruonio HAE.
Bagrationų dinastija
thumb|Senasis Bagrationų herbas
Maisiejūnų pilkapiai
Pilkapynas
Pilkapynas yra 250 m į šiaurės vakarus nuo pirmojo Maisiejūnų piliakalnio. 1953 m. jį žvalgė Lietuvos istorijos institutas, 1971 m. tyrė Lietuvos istorijos ir etnografijos muziejaus archeologai (vadovė Eugenija Butėnienė). Ištirti 5 pilkapiai. Per 1986–1989 m. tyrinėjimus (vadovas Eugenijus Butėnas) ištirti 22 pilkapiai, patikrintos spėjamų pilkapių vietos. Iš viso žinomi 43 pilkapiai, jie gana arti vienas nuo kito.
Bagrationų dinastija
Bagrationai (, bagrationi), arba Bagrationų dinastija (ბაგრატიონთა დინასტია) – IX–XVIII a. Gruzijos valdovų dinastija.
Istorija
Kilusi iš armėnų Bagratidų šakos, VI–VIII a. įsigalėjusios Kartlijoje. Dinastijos pradininkas Ašotas VIII a. pabaigoje įkūrė Tao-Klardžetijos valstybę, turėjusią lemiamą įtaką vienijant Gruziją. Nuo 888 m. jos valdovai titulavosi Gruzijos karaliais.
Maisiejūnų pilkapiai
Pilkapynas
Visų pilkapių pagrindas apjuostas akmenų vainiku. Mirusieji laidoti aukštielninki. Akmenys dengė visą kapo duobę. Pilkapiai priskirtini vadinamiesiems akmeniniams pilkapiams, jie skirami jotvingiams. Maisiejūnų piliakalniai ir pilkapiai – vienas geriausiai išlikusių Nemuno vidurupio archeologinių paminklų kompleksų.
Bagrationų dinastija
Istorija
Iš šios dinastijos kilęs Petras Bagrationas, daug gruzinų kultūros veikėjų. Dinastija gyvuoja iki šiol. 2008 m. mirus dinastijos lyderiui Jurgiui Bagrationui-Mukhraneliui, princu įpėdiniu tapo Nugzaras Bagrationas-Gruzinskis.
Tyrone Nesby
Taironas Nesbis (g. 1976 m. sausio 31 d. Kaire, JAV) – JAV krepšininkas, žaidęs NBA. 2004–2005 m. sezone atstovavo Vilniaus Lietuvos Ryto klubui. Pasivadinęs T-Nes su Mia įrašė populiarumo susilaukusį kūrinį Nešk mane.
Šiuo metu yra ieškomas Ilinojaus valstijoje už tai, kad nesumokėjo 360 tūkstančių JAV dol. alimentų.
Armstrong
Armstrong − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Matukana
Matukana (Matucana) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso rutuliškos išvaizdos kaktusai.
Paplitusi Peru. Gentyje yra apie 20 rūšių:
Mažoji kūdrinė varlė
Mažoji kūdrinė varlė, arba kūdrinė varlė (Pelophylax lessonae) – varlių (Ranidae) šeimos varliagyvis, kuris morfologiškai labai panašus į didžiąją kūdrinę varlę ir yra pats mažiausias iš visų žaliųjų varlių rūšių. Kūnas šviesiai žalios spalvos, pilvelis balsvas, o pakraščiai gelsvi.
Gyvena nedideliuose, sekliuose, vandens augalais užžėlusiuose telkiniuose: kūdrose, tvenkiniuose, karjeruose, durpynų balose, upių senvagėse. Kartais pavyksta aptikti net ir labai užterštose kūdrose. Vengia tekančio vandens. Neršia, maitinasi ir žiemoja vandenyje. Karštomis vasaros dienomis trumpam išlipa į sausumą pasišildyti.
Žiemoja įsikasusi į gruntą. Radus nelaiku, per atlydį į paviršių išlindusią varlę, reikia jai padėti pasislėpti po samanomis arba iškasus duobelę, užžerti žemėmis, kadangi prie minusinės temperatūros šis šaltakraujis gyvūnas lauke neišgyvens.
Lietuvoje dažna, plačiai paplitusi rūšis.
Saugoma Berno konvencijos (III apsaugos kategorija).
Dauginimasis
Poruojasi gegužės mėnesį. Poravimosi metu varlės išpūsdamos žandus ir pro burną išleisdamos orą kurkia. Kurkulus sudeda po vandeniu. Buožgalviai iš jų išsirita maždaug per savaitę.
Vilniaus Išganytojo bažnyčia
Vilniaus Išganytojo bažnyčia, dar žinoma kaip Vilniaus Viešpaties Jėzaus bažnyčia arba Vilniaus Trinitorių bažnyčia – bažnyčia, stovinti Vilniuje, Antakalnyje.
Istorija
1790 m. bažnyčia atnaujinta, pastatyti šoniniai altoriai.
Barokinę bažnyčią suprojektavo ir papuošė stiuko lipdiniais italas Pjetras Pertis. Jam pasitraukus bažnyčios dekoravimo darbus vykdė keli skirtingų sugebėjimų menininkai. 1716 metais baigus pirminius bažnyčios dekoravimo darbus, vyskupas Povilas Ksaveras Bžostovskis ją konsekravo Švč. Jėzaus Atpirkėjo titulu.
Po 1863 m. sukilimo Maskvai uždarius vienuolyną, bažnyčia paversta į šv. Mykolo Arkangelo cerkvę. Šiuo laikotarpiu bažnyčia nuniokota - nugriauti antrojo aukšto skliautai, paaukštintos lubos, nugriautas centrinis altorius, sunaikinta rokokinė sakykla, pastatytas utilitarių formų prieangis, uždengęs portalą.
1924 m. restauruotas bažnyčios interjeras, vėliau grąžinta buvusi žibinto ir bokštų šalmų forma. Tarpukario laikotarpiu vienuolyno pastatai ir bažnyčia pritaikyti gydymo įstaigos tikslams. Čia paeiliui veikė Lenkijos okupacinės kariuomenės ligoninė ir Universiteto klinikos.
Sovietmečiu bažnyčioje buvo įkurtas karinės intendatūros sandėlis.
1993 m. vienuolyno ansamblis suremontuotas ir jame pradėjo veikti Vilniaus šv. Juozapo kunigų seminarija. Nuo 2000 m. bažnyčią aptarnauja šv. Jono kongregacijos broliai ir seserys. Nuo to laiko ansamblis vadinamas Šventojo Jono Teologo vardu.
Architektūra
thumb|Išganytojo bažnyčia
Bažnyčia centriško aštuonkampio plano, dengta originaliu aštuonkampiu kupolu, kurio dekoras ir skulptūros visiškai dengia ir slepia būgno konstrukciją. Bažnyčios išmatavimai - 17,5 x 17,5 m. Kupolo aukštis - 34 m. Trinitorių rūpesčiu 1726 m. bažnyčios vidaus šoninėse nišose pastatyti šeši barokiniai altoriai ir rokoko formų sakykla. Centriniame altoriuje pastatyta stebuklingos Jėzaus Nazariečio ("Ecce Homo") statulos kopija (dabar perkelta į šv. Petro ir Povilo bažnyčią). XVIII a. (greičiausiai 1756 m.) bažnyčiai iš priekio pristatyti du masyvūs keturkampiai, dengti smailėjančiomis aštuonkampėmis viršūnėmis bokštai. Fasade ryškus puošnus augalinių motyvų frizas su reljefiškai pavaizduota belaisvių karių grupe (karių grąžinimu iš belaisvės rūpinosi trinitoriai). Apytiksliai tuo pat metu tris paveikslus bažnyčiai nutapė Pranciškus Smuglevičius.
Plunksnasparniai
Plunksnasparniai (Alucitidae) – drugių (Lepidoptera) šeima, kuriai priklauso nedideli, gležni, maždaug 8-18 mm dydžio drugiai, kurių sparnai suskaldyti į 6 skiautes. Vikšrai gyvena augalų stiebuose, kur sukelia sustorėjimus, vadinamus galais, taip pat žiedynuose.
Tai nedidelė šeima – aprašyta 130 rūšių. Lietuvoje gyvena dvi retos rūšys: Alucita dodecadactyla (rasta Kaune ir Vilniuje ant sausmedžio) ir Alucita hexadactyla (rasta Nidoje). Drugiai skraido liepos – rugpjūčio mėn.
Adomas Leduchovskis
Buvo pasiuntiniu į 1722 metų seimą nuo Voluinės vaivadijos.
Asuano užtvanka
thumb|250px|Asuano užtvanka Asuano užtvanka – didžiausia dviejų dambų hidroelektrinė Egipte. Asuano užtvanka yra truputį toliau į pietus nuo miesto.
Užtvankos paskirtis:
Užtvankos statyba
Asuano užtvankos statybą pradžioje žadėjo finansuoti D. Britanija ir JAV, bet vėliau savo pažadus atšaukė. Egiptas, ieškodamas statyboms lėšų, nacionalizavo Sueco kanalą. Atsakydami į tai D. Britanija, Prancūzija ir Izraelis 1956 m. užpuolė Egiptą. Sovietų Sąjungai pagrasinus įsijungti į karą Egipto pusėje, JAV pasiūlė D. Britanijai ir Prancūzijai atsitraukti iš Egipto ir nutraukti karo veiksmus. 1958 m. Sovietų Sąjunga finansavo Asuano užtvankos statybą, taip pat tiekė statybinę techniką, elektrinės įrangą, siuntė statybų specialistus. Užtvanką suprojektavo Sovietų Sąjungos užtvankų statybos institutas Hidroprojekt.
1960 m. buvo pradėta užtvankos statyba, trukusi 10 metų. 1970 m. Asuano užtvanka buvo pastatyta ir atidaryta tuometinio prezidento Nasero. Vandens saugykla visiškai užsipildė 1976 m. Dabar rezervuaras yra plačiai žinomas kaip Nasero tvenkinys. Užtvanka ir rezervuaras išgelbėjo šalį nuo dviejų didžiulių sausrų bei nuo kelių netikėtų potvynių.Užtvankos dėka Egipto maisto ištekliai pagausėjo 50%.
Lengvoji pramonė
Lengvoji pramonė – pramonės šaka, apimanti kailių pramonę, odos ir avalynės pramonę, siuvimo pramonę, tekstilės pramonę.
Lietuvoje
Pradėjo kurtis XVIII–XIX amžiuose stambiųjų feodalų dvaruose. Daugiausia tai buvo drobės ir gelumbės audyklos. XIX amžiuje sparčiai plėtėsi odos pramonė, kurios daugiausia įmonių buvo Vilniuje. Tarpukario metais (1918–1940 m.) plėtėsi tekstilės ir trikotažo pramonė. Buvo įkurti tokie fabrikai kaip „Liteksas“, „Drobė“, „Kauno audiniai“, „Pluoštas“. Kai kurie sėkmingai dirba ir dabar (2015 m.). Lietuvą okupavus Sovietų Sąjungai buvo įkurti ar suburti didieji Lietuvos lengvosios pramonės fabrikai, kurie sėkmingai gyvuoja iki šiol – AB „Sparta“, AB „Utenos trikotažas“, AB „Lelija“, AB „Kauno Baltija“, AB „Audimas“, AB „Šatrija“, AB „Vilkma“. Lietuvos Respublikai atkūrus nepriklausomybę (1990 m.), šalyje pradėjo steigtis daug užsienio kapitalo įmonių – daugiausiai Danijos ir Švedijos. Lietuvos gamyklos daugiausia gamino eksportui į Europos Sąjungos šalis, JAV. 1991 m. įkurta Lietuvos lengvosios pramonės įmonių asociacija.
Pagrindinės šalys gamintojos
Apie 1996–2000 m., kai Lietuvoje stiprią reklaminę kompaniją pradėjo itališką kokybę deklaruojanti Italijos kompanija „United Colors of Benetton“, dalis jos produkcijos buvo gaminama prastos reputacijos Kauno siuvykloje, kuri daug kartų, vengdama skolų gražinimo kreditoriams, persiregistruodavo bei keitė pavadinimą ir vienas iš jų buvo „Jolmertus“. Iki šiol gyva praktika, kai Lietuvoje pagaminama lengvosios pramonės produkcija išvežama į užsakovo šalį, o iš ten pateikiama atgal į prestižines aprangos ar kitas parduotuves deklaruojant, kad tai Italijos, Prancūzijos ar kitos Vakarų Europos šalies gaminys. Nors jau senai visa gamyba yra iškelta į šalis, kur darbo jėga yra pigesnė – Kiniją, Indiją, Turkiją, Braziliją, Meksiką, Maroką, Ukrainą bei kitas Azijos, Pietų ir Centrinės Amerikos, Afrikos ir Rytų Europos silpniau ekonomiškai išsivysčiusias šalis. Japonijoje, Švedijoje, Danijoje, Italijoje kuriamos gamybos, tekstilinių įrengimų, gaminio technologijos ir idėjos, čia pat jos išdirbamos ir paruošiamos pramoninei gamybai, o pati gamyba nevykdoma.
Mamutas
Mamutas (Mammuthus) – straublinių (Proboscidea) būrio, dramblinių (Elephantidae) šeimos išnykusi žinduolių gentis.
Evoliucijos istorija
thumb|left|250px|Mamutų genties rūšių dydžio palyginimas. Paskutinė egzistavusi mamutų genties rūšis – vilnoninis mamutas (Mammuthus primigenius) pavaizduotas raudonai thumb|left|250px|[[Vilnoninis mamutas|Vilnoninio mamuto rekonstrukcijos modelis Viktorijos miesto Karališkame Britų Kolumbijos muziejuje (Kanada)]]
Pirmasis mamutų genties atstovas – Pietų Afrikos mamutas (Mammuthus subplanifrons) pasirodė maždaug prieš 5 milijonus metų plioceno epochoje. Jie gyveno Pietų ir Rytų Afrikoje. Šios rūšies mamutų protėviai pamažu plito šiaurės kryptimi apgyvendindami naujus regionus, bei laiko ir evoliucijos tėkmėje virsdami į atskiras rūšis. Kuomet jau buvo išplitę beveik visoje Eurazijoje, Šiaurės Amerikos žemyne išplito mažiausiai prieš 600 tūkstančius metų. Paskutinė mamutų genties rūšis vilnoninis mamutas (Mammuthus primigenius) ėmė vystytis iš stepinio mamuto (Mammuthus trogontherii) maždaug prieš 800 tūkstančių metų Rytų Azijoje, ir kaip atskira rūšis galutinai susiformavo maždaug prieš 400 tūkstančius metų. Paskutiniai vilnoniniai mamutai dar buvo išlikę Rusijos tolimos šiaurės Vrangelio saloje Holoceno epochoje prieš 3700–4000 metų, kuomet Senovės Egipte dar buvo statoma Cheopso piramidė. Jų populiacijos išnykimo priežastis – įvaisa.
Monika Bičiūnienė
Monika Bičiūnienė (1910 m. balandžio 28 d. Baubliuose, Panemunio valsčius – 2009 m. spalio 23 d.) – Lietuvos tautodailininkė tapytoja.
Maskvos konferencija (1943)
Trečioji Maskvos konferencija tarp pagrindinių Antrojo pasaulinio karo Sąjungininkų vyko nuo 1943 m. spalio 18 iki lapkričio 11 d. Kremliuje ir Spiridonovkos rūmuose.
Klaipėdos valstybinis muzikinis teatras
Nuo 2018 m. teatro renginiai dėl teatro pastato rekonstrukcijos vyksta Klaipėdos miesto kultūros centre žvejų rūmuose.
Maskvos konferencija (1943)
Užsienio reikalų ministrų – Jungtinės Karalystės Entoni Edeno, JAV valstybės sekretoriaus Kordelo Halo ir Sovietų Sąjungos Viačeslavo Molotovo, susitikimo metu pasirašyta Maskvos deklaracija ir įkurta Patariamoji Europos komisija.
Klaipėdos valstybinis muzikinis teatras
Istorija
Klaipėdos valstybinis muzikinis teatras įkurtas 1987 m. sausio 1 d. Teatro branduolį sudarė 1956–1986 m. veikęs Klaipėdos liaudies operos teatras. Pirmasis spektaklis, kurį 1987-aisiais parodė klaipėdiečiai, buvo debiutuojančios kompozitorės Audronės Žigaitytės opera „Mažvydas“ pagal Justino Marcinkevičiaus dramą (dirigentas Gintaras Rinkevičius, režisierius Gintas Žilys, dailininkė Virginija Idzelytė).
Teatrui vadovavo:
Teatro pastatymai
Nuo teatro veiklos pradžios pastatyta daugiau nei 100 įvairių žanrų ir epochų sceninių veikalų – operos, operetės, miuziklai, muzikinės dramos, baletai, oratorijos, šiuolaikinio šokio spektakliai, taip pat muzikiniai spektakliai vaikams.
Bosai
Teatro vokalo pedagogas – Lietuvos operos dainininkas prof. Eduardas Kaniava.
Monika Bičiūnienė
Biografija
Gimė Rokiškio krašto žvejo šeimoje. Ištekėjusi už kaimo siuvėjo Liongino Bičiūno kartu su vyru siuvo drabužius. 1945 m., gimus sūnui, šeima apsigyveno Pandėlyje. Nuolat dirbo kasdienius namų ruošos darbus, mokykloje – valytoja, teisme – kurjere, internate – naktine budėtoja.
Klaipėdos valstybinis muzikinis teatras
Baleto trupė
Inga Briazkalovaitė, Kristina Gudelytė, Viktorija Gulnickaja, Ričardas Jankevičius, Gintarė Jovaišaitė, Aleksandra Karečkienė, Aušra Krasauskaitė, Simonas Laukaitis, Roberta Leščinskaitė, Aurelijus Liškauskas, Valdemaras Marcinkus, Giedrė Šidlauskė, Aurimas Tiškevičius, Ana Buchovskaja-Zamulskienė, Eimantas Žukauskas.
Monika Bičiūnienė
Biografija
Tapyti pradėjo sulaukusi 50 metų, apie 1960 m. paskatinta sūnaus – tapytojo Rimo Bičiūno. Nuo 1966 m. dalyvavo parodose, surengė keliolika individualių parodų Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Rusijoje.
Klaipėdos valstybinis muzikinis teatras
Festivaliai
Nuo 1998 m. Klaipėdos valstybinis muzikinis teatras kasmet rugpjūčio mėnesį rengia tarptautinį operos ir simfoninės muzikos festivalį „Muzikinis rugpjūtis pajūryje“, kuris vyksta ne tik Klaipėdoje, bet ir Nidoje, Juodkrantėje, Kretingoje, Palangoje, kituose Vakarų Lietuvos regiono miestuose ir miesteliuose. Renginio programos pagrindą sudaro spektaklių premjeros, koncertai pajūrio lauko erdvėse.
Nuo 1993 m. teatre vyksta „Jaunųjų talentų festivalis“ kurio metu scenoje su teatro orkestru debiutuoja Klaipėdos muzikos mokyklų moksleiviai, Stasio Šimkaus konservatorijos ir LMTA Klaipėdos fakulteto studentai – būsimieji muzikai. Organizuojamos vaikų ir jaunimo edukacinės programos: „Stebuklingas teatro pasaulis“, „Vaikų operos klubas“, „Operos akademija“.
Nagurkai
Nagurkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į šiaurės vakarus nuo Piontnicos, apie 10 km į šiaurę nuo Lomžos ir apie 77 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Šv. Kazimieras
Šventasis Kazimieras (1458 m. spalio 3 d. Krokuvoje – 1484 m. kovo 4 d. Gardine) – šventasis, dangiškasis Lietuvos globėjas. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos karalaitis.
Dėl savo pamaldumo ir doro gyvenimo 1602 m. paskelbtas šventuoju. Atminimo diena – kovo 4 d.
thumb|Šventojo Kazimiero herbas, kryžius ir vėliava, kokie parodyti Kazimiero bažnyčios (Minesota, JAV) vitražuose.
Biografija
Gimė 1458 spalio 3 d. Krokuvoje, karališkojoje Vavelio pilyje. Tėvai – Kazimieras IV Jogailaitis ir jo žmona Elžbieta. Antras sūnus šeimoje, Jogailos Gediminaičio anūkas. Motina Elžbieta – Austrijos princesės ir Bohemijos bei Vengrijos karaliaus, Vokietijos imperatoriaus Albrechto II Habsburgo duktė. Šeimoje augo 6 sūnus ir 5 dukros.
Vaikus buvo patikėta auklėti J. Dlugošui (lenkų istorikas, Krokuvos kanauninkas, vėliau Lvovo arkivyskupas) ir italų humanistui Filipui Buonaccorsi (dar vadintam Kalimachu).
Kazimieras gyveno labai dorai. Nuo pat mažumės garsėjo pamaldumu. Taip pat nesišalino ir valstybės reikalų, bet veikiau iš pagarbos tėvui. Kartais ryte jį rasdavo prie užrakintų bažnyčios durų. Galiausiai, susirgęs džiova pakeliui į Vilnių, 1484 m. kovo 4 d. mirė Gardine.
Kanonizacija
thumb|200px|[[Mikelandželas Palonis. Mergaitės Uršulės prisikėlimas prie šv. Kazimiero kapo. Freska Vilniaus katedroje, 1692 m.]] thumb|200px|Portretas [[Vilniaus Šv. Stanislovo ir Šv. Vladislovo arkikatedra bazilika|Vilniaus katedroje ]] thumb|200px|Pamaldos prie šv. Kazimiero sarkofago [[Vilniaus katedros Šv. Kazimiero koplyčia|Šv. Kazimiero koplyčioje]] thumb|200px|Bažnyčia prie šv. Kazimiero, [[Policės (Lenkija)]]
Vilniaus katedroje palaidoto Kazimiero kapas netrukus pagarsėjo kaip maldininkus traukianti vieta: tikėdami princo šventumu, žmonės čia ateidavo prašyti užtarimo, patirdavo malonių ir palikdavo vaškinius votus – kaip padėką už išklausytas maldas. Tokia spontaniška pamaldumo praktika užfiksuota pačioje XVI amžiaus pradžioje, nepraėjus nė dvidešimtmečiui nuo Kazimiero mirties. Lietuvių ir lenkų riteriai, dalyvavę 1518 m. Polocko žygyje ir apgultyje, taip pat patyrė Kazimiero pagalbą. Jis pasirodęs sutemose ir nurodęs brastą per Dauguvą. Šventumo garsu pažymėtas Kazimiero gyvenimas ir stebuklais pagarsėjusi jo kapo vieta XVI a. 2 dešimtmetyje paskatino Kazimiero brolį, Lenkijos ir Lietuvos valdovą Zigmantą Senąjį, taip pat ir Vilniaus vyskupą, kapitulą bei pranciškonus kreiptis į popiežių Leoną X, prašant paskelbti Kazimierą šventuoju. 1520–1521 m. atvykęs popiežiaus legatas Zacharijas Ferreris, matydamas augantį Kazimiero kultą ir susipažinęs su jo gyvenimo būdu, lotyniškai aprašė jo gyvenimą ir parengė liturginius šventojo garbinimo tekstus. Veikiausiai, remiantis šiais tekstais, manyta, kad tuometinis popiežius Leonas X paskelbęs Kazimierą šventuoju. XVI a. pabaigoje, Kazimiero, kaip katalikų Bažnyčios šventojo, gyvenimo aprašymas per klaidą buvo įtrauktas į šventųjų gyvenimų knygą – Romos martirologijų. Klaidai paaiškėjus 1602 m., popiežius Klemensas VIII savo breve oficialiai patvirtino Kazimiero, kaip šventojo, gerbimą Lenkijoje ir Lietuvoje, nurodydamas jo šventės metu vartotinus liturginius tekstus. 1621 m. šv. Kazimiero minėjimas buvo įrašytas į visuotinį Romos Katalikų Bažnyčios kalendorių; jo kulto židinių radosi Italijoje ir Belgijoje.
Kazimiero kulto patvirtinimo proga ,1602 m. buvo atidarytas karstas su jo palaikais. Pagal liudytojų parodymus, kūnas, nepaisant nuolatinės drėgmės, per 118 metų nepasikeitė, be to, skleidė nepaprastai malonų kvapą. Prie jo galvos buvo rastas mėgstamiausias šventojo himnas Omni die dic Mariae (Kiekvieną dieną garbink Mariją); kurį laiką šv. Kazimierui buvo klaidingai priskiriama ir jo autorystė.
Kanonizacijos iškilmės įvyko 1604 m. gegužės 10-12 d. Vilniuje. Buvo surengta iškilminga procesija iš Šv. Stepono bažnyčios į Vilniaus katedrą; joje buvo nešama iš Romos atgabenta vėliava su Šv. Kazimiero atvaizdu bei popiežiaus brevė. Šv. Kazimiero karstas ta proga buvo iškeltas iš kriptos ir Vilniaus katedroje išstatytas viešam gerbimui. Paskutinę, trečiąją iškilmių dieną, vyskupas Benediktas Vaina pašventino kertinį Rotušės aikštėje pradedamos statyti Šv. Kazimiero bažnyčios – pirmosios Lietuvoje – pamatų akmenį. 1636 m. Šv. Kazimiero relikvijos (palaikai) pernešti į specialiai Šventajam skirtą Karališkąją koplyčią Vilniaus katedroje, pastatytą šv. Kazimiero giminaičių, Lenkijos ir Lietuvos valdovų Zigmanto ir Vladislovo Vazų, iniciatyva ir lėšomis. Sovietų valdžiai uždarius Vilniaus katedrą, 1953 m. šv. Kazimiero relikvijos perkeltos iš Vilniaus katedros į Šv. Petro ir Šv. Povilo bažnyčią; jos grąžintos į nuolatinę buveinę 1989 m. Dalis šventojo relikvijų išsiųsta Maltos Ordinui (Joanitams), pasirinkusiam jį savo šventuoju.
Globėjas
Šv. Kazimieras – Lietuvos globėjas (nuo 1636 m., nuo 1948 m. – Lietuvos jaunimo (paskelbė popiežius Pijus XII) globėjas, nuo 1960 m. Maltos (Joanitų) ordino globėjas. Žmonių, pasišventusių viešajai tarnybai, užtarėjas ir globėjas. Lietuvoje laikomas amatininkų globėju. Taip pat – Vilniaus arkivyskupijos, Radomo ir Drohičino vyskupijų globėjas. Kadangi Lietuva buvo didžiausia ir galingiausia Europos valstybė, XVII amžiuje Kazimiero kultas išplito ir Italijoje, ypač Palerme, Florencijoje, Neapolyje. Jis tapo Palermo miesto globėju, o Pietro Novelli užsakymu nutapytas paveikslas „Šv. Kazimiero karūnavimas“.
Kazimiero vardą turi tik vienas šventasis. Šv. Kazimiero garbei pavadintas Venesuelos miestas San Kasimiras.
Kaziuko mugė
Šv. Kazimiero minėjimo dienai artimiausią savaitgalį Lietuvoje vyksta Kaziuko mugė, įgavusi pavadinimą „Kaziukas“, „Kaziuko mugė“.
Vilniuje iš pradžių mugė vykdavo Katedros aikštėje, nuo 1910 m. – Lukiškių aikštėje, galiausiai pradėta organizuoti keliose miesto vietose. Mugės metu vykdavo karnavalinės eitynės. Pirmiausia pradėta prekiauti žemės ūkio įrankiais ir namų apyvokos reikmenimis, taip pat būdingomis Vilniui verbomis. Karnavalinių renginių tradicija tęsiama ir šiandien. Prekiaujama liaudies meno ir autoriniais meno dirbiniais, namų apyvokos daiktais.
Šv. Kazimieras ikonografijoje
Šv. Kazimieras paprastai vaizduojamas karališkais rūbais, su Lietuvos didžiojo kunigaikščio mitra ant galvos, dešinėje rankoje laikantis kryžių, kairėje – lelijas – skaistybės simbolį. Kartais vaizduojamas su rankomis, sudėtomis ant krūtinės maldai.
Grybtrakis
Grybtrakis – viensėdis Radviliškio rajono savivaldybėje, 16 km nuo Pakalniškių.
Dublonas
thumb|right|200px|Ispaniškas dublonas, nukaltas 1798 m.
Dublonas ( 'dvigubas') – ispaniška aukso moneta, kurios masė buvo 6,77 g. Moneta buvo lygi dviem eskudams arba 32 realams. Dublonus kaldino Ispanijoje, Meksikoje, Peru ir Naujosios Granados vicekaralystėje.
Ispanijoje dublonai cirkuliavo iki XIX a. vidurio, kai Ispanijos karalienė Izabela II 1859 m. pakeitė eskudais pagrįstą pinigų sistemą į dešimtainę realų sistemą. Paskutiniai Ispanijos dublonai (nominalas – 80 realų) buvo nukalti 1849 m.
Nepriklausomybę iškovojusios Meksika, Peru ir Naujoji Granada dublonus kaldino toliau.
Europoje pagal dublonus panašias monetas kaldino ir kitos šalys – Prancūzija kaldino luidorus (Louis d’or), italai – doppia, Šveicarija – duplone, Šiaurės Vokietija – pistolius (pistole), Prūsija – Friedrich d’or
Saulutė (Detmoldas)
Saulutė – vaikų mėnesinis žurnalas, ėjęs 1946 m. sausio 15 d. – 1948 m. birželio 15 d. Detmolde, Vakarų Vokietijoje.
Istorija
Leido Antanas Giedraitis-Giedrius, Lietuvių sąjungos valdyba, Lietuvių tremtinių bendruomenės Detmoldo apygardos valdyba, Lietuvių tremtinių bendruomenės vyr. komitetas. Pasirodė 30 numerių. Iš pradžių žurnalo spausdinta 5000 egz., paskui – 3000 egz.
Bendradarbiavo Bernardas Brazdžionis (Vytė Nemunėlis), Iliuminata Vasiliauskaitė-Giedraitienė (Nemuno Bangelė), Pranas Bastys (Imsrys), Jurgis Jankus, Vytautas Tamulaitis ir kt. Iliustravo Vlada Stančikaitė-Abraitienė, Telesforas Valius, Romualdas Veselauskas ir kt.
Redagavo Antanas Giedraitis-Giedrius.
Pieninai
Pieninai (svk, ) – kalnų grupė, besidriekianti šiaurės Slovakijoje ir pietų Lenkijoje. Abiejų šalių valstybinė siena šiuose kalnuose praeina Dunajeco upės vaga, tekant jai į rytus nuo Juodojo ir Baltojo Dunajecų santakos.
Geografija
thumb|right|270px|Pieninai žemėlapyje Aukščiausia viršukalnė yra Vysoke Skalky arba Vysoka, kuri iškilusi 1 050 m, o  žinomiausia viršukalnė – Trys karūnos , kuri iškilusi 982 m virš jūros lygio. Pieninai skirstomi į 3 dalis:
Geologija
thumb|left|250px|Trys karūnos Pieninai daugiausiai sudaryti iš klinčių ir dolomito uolienų sluoksnių. Formavosi jūros dugne per kelias geologines epochas. Susiformavę ir iškilę vėlyvojoje kreidoje. Terciaro geologinio periodo pradžioje kilo antroji tektoninių judesių banga, paleogeno ir neogeno perioduose – trečioji, suformavusi sudėtingesnes tektonines struktūras. Tuo pačiu metu erozija veikė išorines mantijos uolienas, tokiu būdu toliau formuodama vietovės reljefą. Viršukalnės susiformavusios iš atsparių išoriniam poveikiui juros uolienų, daugiausiai klinčių. Šiaurinės Pieninų dalies pakraštyje susiformavę kalnai yra vulkaninės kilmės.
Slėniai ir perėjos sukurtos iš minkštesnių ir lengviau pasiduodančių irimui kreidos ir paleogeno periodų uolienų. Susiformavę kalnų urvai nedideli, jų nedaug. Priešingai, upių ir upokšnių vagos dažniausiai yra giliai įsigraužusios į reljefą. Jos sudaro apie 15 vaizdingų gilesnių griovų ir tarpeklių. Pieninuose žinomiausi iš jų – Dunajeco upės ir Homolės tarpekliai.
Turizmas
Išraiškingos reljefo formos, turtinga biologinė įvairovė ir sukurta infrastruktūra pritraukia kalnų ir vandens turizmo mėgėjus. Abipus valstybinės sienos įsteigti nacionaliniai parkai:
Dora Venter
Dora Venter (tikrasis vardas – Melinda Gál; g. 1976 m. spalio 1 d. Vengrija) – pornografinių filmų aktorė.
1950 m. Nobelio premijos laureatai
1950 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Vilniaus šv. Juozapo koplyčia
'''Vilniaus šv. Juozapo koplyčia''' stovi Vilniuje, Pilaitės mikrorajone. Pamaldos laikomos lietuvių ir lenkų kalbomis. Klebonas - kun. R. Doveika.
Istorija
Šv. Juozapo (Pilaitės) parapija įsteigta 1999 m. vasario 17 d. Koplyčia pašventinta 2001 m. rugsėjo 8 d.
2016 m. pradėta statyti parapijos Šv. Juozapo bažnyčia. Joje laikinai įrengtoje maldų salėje buvo laikomos 2017 m. Kūčių pamaldos.
Dora Venter
Biografija
Sulaukusi 18, ji persikėlė į Budapeštą, kur 1998 m. baigė medicinos mokyklą ir gavo kvalifikacijos pažymėjimą.
Baigusi mokslus, Dora ėmė dirbti slaugytoja, tačiau menkas darbo užmokestis vertė ją ieškoti papildomo pajamų šaltinio. Išvaizdi šviesiaplaukė 1999 m. balandį pati kreipėsi į „X-Clusive Modeling Agency“ agentūrą ir sudalyvavo pornografinio filmo bandymuose. Pradėjusi filmuotis, kurį laiką ji derino darbą ir naująją veiklą, bet galiausiai apsisprendė būti aktore.
Pirmajame savo filme Dorai teko vaidinti su kolega iš Vengrijos, tuo tarpu antrasis filmas buvo sukurtas Kanuose, apdovanojimų Hot d’Or įteikimo metų.
Karjeros pradžioje didžioji dalis Doros filmų buvo sukurta Švedijoje, kur ji vadinosi Claudia Wennström. Pradėjus vaidinti kitose Europos šalyse, ji pasikeitė ir vardą, pasivadindama „Venter“ – pagal vaistus, kuriuos pati vartojo. Iki 2013 m. ji nusifilmavo apie 180 juostų, kurios buvo kuriamos italų, vokiečių ir prancūzų kompanijų. 2003 m. Dora vėl trumpm grįžo prie slaugytojos amato, motyvuodama tuo, kad jos draugai žino apie pornografiją, o pacientai – ne.
Su meile iš Rusijos
Su meile iš Rusijos - penktoji Iano Flemingo knyga apie Džeimsą Bondą.
Saulutė (Plungė)
Saulutė – Plungės krašto savaitraštis, ėjęs 1991–1994 m. Plungėje.
Su meile iš Rusijos
Siužetas
1963 m. romanas buvo ekranizuotas. Filme slaptojo agento 007 vaidmenį atliko škotų aktorius Šonas Koneris.
Saulutė (Plungė)
Istorija
Įsteigė Plungės rajono kultūros skyrius, leido Plungės rajono centrinė biblioteka, Žemaičių dailės muziejus. Tiražas 1991 m. – 5000 egz. 1994 m. – 1600 egz. 1994 m. pakeitė „Saulutė“ laikraštis „Žemaičių saulutė“.
Skelbė istorinių tyrimų medžiagą, rašė apie aktualius politinio ir visuomeninio gyvenimo įvykius.
Redagavo Irena Vitkauskienė.
Kėdainių miškų urėdija
thumb|250px|Kėdainių miškų urėdijos būstinė thumb|250px|Iškirstas miškas Kėdainių rajone thumb|250px|Atnešk į girią jautrią širdį, čia džiaugsmo pasisemt ateik, bet prisimink, kad medžiams irgi, nors krislo nuoširdumo reik. Josvainių girininkija
Kėdainių miškų urėdija − iki 2018 m. – viena iš 42 miškų urėdijų, turto patikėjimo teise valdanti, naudojanti valstybinius miškus, vykdanti juose kompleksinę miškų ūkio veiklą.
Kėdainių miškų urėdija įkurta 1919 m. Tuo metu urėdijos miškų teritoriją administravo 3 girininkijos.
Kėdainių miškų urėdijoje buvo 43 865 ha miškų. Iš jų valstybinės reikšmės − 21 919 ha. Paskutinis Kėdainių miškų urėdas − Juozas Girinas.
Urėdijos miškai buvo 4 savivaldybių teritorijose − Kėdainių, Jonavos, Raseinių ir Kauno.
Miškų urėdijos teritorijoje buvo dalis Krekenavos regioninio parko, 4 valstybiniai ir 25 savivaldybės draustiniai, 3 miškų biosferos poligonai. 1971 metais įkurtas unikalus Skinderiškio dendroparkas (su viena gausiausių Lietuvoje dendrologinių kolekcijų − virš 1300 rūšių, formų ir veislių medžių, krūmų, lianų).
Per 2018 m. urėdijų reformą Kėdainių miškų urėdija. Jos teritorija atiduoda Lietuvos miškų urėdijos Radviliškio padaliniui.
Urėdijos valstybinius miškus administravo 8 girininkijos.
Jurgis Kaributas Višnioveckis
Jurgis Kaributas Višnioveckis (m. iki 1619 m. spalio 15 d.) – Karūnos tribunolo maršalka 1617 m., Kijevo kaštelionas 1609–1618 m.
Nuogulis
Nuogulis (Gymnocalycium) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso 4-15 cm dydžio rutuliškos išvaizdos kaktusai su ryškiais žiedais.
Auga Argentinoje, Urugvajuje, Paragvajuje, pietų Bolivijoje ir Brazilijoje.
Gentyje yra apie 70 rūšių: ir kt.
Nuorodos
thumb|left|210px|Gymnocalycium gibbosum
Ežerinė varlė
Ežerinė varlė (Pelophylax ridibundus sin. Rana ridibunda) – varlių (Ranidae) šeimos varliagyvis. Pati didžiausia iš visų žaliųjų varlių rūšių. Dydis 70-100 mm. Nugaros fonas pilkai ar rusvai žalias, dėmės juosvos arba tamsiai žalios. Kartais išilgai nugaros būna siaurutė šviesi juostelė. Pilvas pilkšvai baltas ar gelsvas, dažnai išmargintas tamsiomis demelėmis ir taškeliais. Šlaunų viršus žalsvas, išmargintas rudomis dėmelėmis. Patinų rezonatoriai pilki.
Labai aktyvus, stiprus ir grobuoniškas varliagyvis. Aptinkamas prie upių, ežerų, taip pat kūdrose, karjerų vandens telkiniuose. Daugiausia laiko praleidžia vandenyje. Mėgsta gyventi nedideliais būriais.
Bulgarijos istorija
Straipsnyje aprašoma Bulgarijos istorija nuo pirmųjų gyventojų pasirodymo iki šių laikų.
Priešistorė ir Antika
miniatiūra|Romėnų viešoji pirtis [[Varna|Varnoje]] Dabartinės Bulgarijos teritorija buvo apgyvendinta nuo akmens amžiaus. Neolito laikotarpiu čia gyvavo keletas kultūrų, tarp jų Vinčos kultūra (nuo VI a. iki III tūkst. pr. m. e.), neolito Varnos kultūra (5 tūkst. m. pr. m. e., Varnos nekropolis). Bronzos amžiuje čia gyvenę trakai buvo paminėti dar Homero. Be to, šioje teritorijoje gyveno ir makedonai. XI–VI a. pr. m. e. gyvavo trakų valstybinis darinys, VII a. pr. m. e. pasiekęs savo klestėjimo viršūnę.
Ežerinė varlė
Lietuvoje retoka ir negausi. Dažnesnė Kuršių ir Kauno marių pakrantėse, Nemuno deltoje.
Bulgarijos istorija
Priešistorė ir Antika
29 m. pr. m. e. regioną užkariavo Roma, kuri čia įkūrė Makedonijos, Trakijos, Mezijos ir Dakijos provincijas. Vietiniai gyventojai trakai buvo romanizuoti.
Ežerinė varlė
Rūšis saugoma Berno konvencijos (III kategorija).
Bulgarijos istorija
Priešistorė ir Antika
Nuo III a. antrosios pusės prasidėjo Didysis tautų kraustymasis iš rytų į vakarus ir iš šiaurės į pietus link svarbiausių Antikos kultūros centrų. Romos imperija išgyveno didelę krizę. Barbarai iš Azijos ir Centrinės Europos veržėsi į Romos provincijas, ypač Romos provincijas Balkanuose. Imperijos siena pamažu traukėsi nuo Dunojaus iki Balkanų kalnyno. Gotai, gepidai, karpai, sarmatai, alanai, hunai ir kitos tautos kirto šiuolaikinės Bulgarijos teritoriją arba kūrėsi čia. Kartu šios tautos atsinešė ir savo tradicijas bei kultūrą. Po Romos imperijos skilimo V a. dabartinės Bulgarijos teritorija liko Bizantijos sudėtyje.
Po hunų vado Atilos mirties (453 m.) nuo jų genčių sąjungos atskilo bulgarų gentys, kurios apie 482 m. Bizantijos imperatoriaus Zenono buvo pakviestos ginti Bizantiją nuo ostgotų. 493 m. pirmieji bulgarai pasirodė piečiau Dunojaus. Vėliau bulgarai dalyvavo žygiuose prieš Bizantiją ir 619 m. kartu su avarais pasiekė Salonikus, o 626 m. - Konstantinopolį.
Po slavų migracijų į Balkanus nuo VII a. likusieji romėnų ir graikų kilmės gyventojai pamažu susimaišė su naujakuriais. Išliko tik atskiros romanų kalbomis kalbančiųjų valakų grupės (rumunai šiaurės vakaruose ir arumunai pietuose) bei graikai (palei Juodosios jūros pakrantę).
Grybuliai
Grybuliai – buvęs kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Troškūnų.
Bulgarijos istorija
Senoji Didžioji Bulgarija
Senoji Didžioji Bulgarija, kurią taip vadino Bizantijos mokslininkai (gr. Η παλαια μεγαλη Βουλγαρια; megale Boulgaria), kaip karinė genčių sąjunga, susikūrė po išsivadavimo iš Tiurkų kaganato 632 m., vadovaujant chanui Kubratui, tarp Kubanės ir Azovo jūros. 635 m. Kubratas sudarė taikos sutartį su Bizantijos imperatoriumi Heraklėjumi. 654 m. Didžioji Bulgarija suskilo į tris dalis, vadinamąsias Juodųjų, Baltųjų ir Mėlynųjų bulgarų valstybes.
Pirmoji Bulgarijos Imperija
left|miniatiūra|Bulgarijos krikštas Pirmoji Bulgarijos imperija dar vadinama Dunojaus bulgarų imperija arba Mėlynųjų bulgarų imperija. VII a. II pusėje suiro Juodosios jūros šiaurės rytuose buvusi Senoji Didžioji Bulgarija. Vyriausiasis Kubrato sūnus chanas Batbajanas buvo priverstas paklusti chazarams. Karo prieš chazarus metu chanas Asparuchas, trečiasis chano Kubrato sūnus, su dalimi bulgarų patraukė į pietvakarius, link Dunojaus ir kirto upę tuo metu nuniokotos Rytų Romos imperijos Žemutinės Mezijos provincijos teritorijoje. 679 m. bulgarai įsikūrė Dobrudžos teritorijoje. Ten gyvenę valstybės nesukūrę slavai buvo pavergti ir priversti mokėti duoklę. Be to, slavai turėjo teikti pagalbinę kariuomenę bolgarų žygiams prieš Rytų Romos imperiją. Netrukus chanui Asparuchui pavyko sukurti didelę genčių sąjungą, kuri vėliau pavadinta Pirmąja Bulgarijos imperija, taip pat Dunojaus Bulgarijos imperija arba Mėlynųjų bulgarų imperija. Kaip sostinė vėliau buvo pasirinkta slavų gyvenvietė Pliska.
680 m. vasarą Bizantijos imperatorius Konstantinas IV surengė žygį prieš bulgarus. Karas baigėsi 681 m. taikos sutartimi, kuria faktiškai buvo pripažinta Bulgarijos valstybė. Sutartimi buvo nustatyta nauja valstybių siena tap pat duoklė, kurią Rytų Romos imperija turėjo mokėti bulgarams. Taip Bulgarija tapo trečiąja pripažinta valstybe Europoje ir vienintele, kuriai Rytų Romos imperija mokėjo duoklę. thumb|225px|Bulgarijos imperija X a. pradžioje Valstybės teritorija valdant Asparucho paveldėtojui chanui Terveliui (700-721 m.) gerokai išsiplėtė. Tuo metu Bulgarija tapo rimta politine jėga. Valdant chanui Krumui (803-814 m.) ji tapo viena iš trijų galingiausių Europos valstybių. Sudarius sąjungą su frankų imperatoriumi Karoliu Didžiuoju buvo sunaikintas Avarų kaganatas. Bulgarų valdomos teritorijos šiaurėje siekė Tisą ir Dniestrą rytuose, vakaruose ribojosi su Frankų valstybe, pietuose siekė Maricą ir Adrianopolį. Pagal Bizantijos pavyzdį vykdytos reformos sustiprino valdovo vaidmenį ir pašalino konkuruojančių didikų įtaką. 864 m. Bulgarija oficialiai priėmė stačiatikybę iš Bizantijos imperijos Bulgarijos caro Boriso I iniciatyva.
IX a. pab. ir X a. pr. Bulgarija užėmė Epyrą ir Tesaliją pietuose, Bosniją vakaruose, valdė visą dab. Rumuniją bei rytų Vengriją šiaurėje. Serbijos valstybė tapo marionetine Bulgarijos Imperijos valstybe. Valdant Simeonui I (Simeonui Didžiajam), mokslus baigusiam Konstantinopolyje, Bulgarija kėlė rimtą grėsmę Bizantijai. Simeonas tikėjosi užimti Konstantinopolį, ir tapti bulgarų ir graikų imperatoriumi, per savo ilgą valdymą (893–927) su bizantiečiais kovėsi ne viename mūšyje. Valdymo pabaigoje kariavo net Peloponeso pietuose. Simeonas vadino save „Bulgarų ir graikų caru“, titulais, vėliau pripažintais popiežiaus, tačiau niekada nepripažintais Bizantijos imperatoriaus.
Bizantijos Bulgarija
Bizantija valdė Bulgariją nuo 1018 m. iki 1185 m., pavesdama nepriklausomą Bulgarijos stačiatikių bažnyčią pasaulietinei patriarcho valdžiai Konstantinopolyje, bet mažai kišosi į vietinius Bulgarijos reikalus.
Mirus kariui imperatoriui Basiliui II, imperija išgyveno nestabilumo laikotarpį. Kilo maištai prieš Bizantijos valdžią 1040–1041 m. karuose su normanais ir 1070 m. ir 1080 m. karuose su turkais seldžiukais. Kai į valdžią atėjo Komnenos dinastija, ji sustabdė imperijos smukimą. Tuo laiku imperija išgyveno stabilumo ir progreso amžių, nors ir buvo kryžiaus karų metas.
1180 m. paskutinis iš Komnenų – Manuelis I Komnenas mirė, ir jį pakeitė Angeloi dinastija, kuri leido Bulgarams atgauti laisvę.
Antroji Bulgarijos Imperija
thumb|250px|Babos Vidos tvirtovė
Bušo maistas
thumb|200px|right|Bušo maistas Alice Springs dykumos parke Bušo maistas (, bush tucker) – maistas, kurį Australijos aborigenai rinkdavo laukinėje Australijos gamtoje. Apima tiek gyvūninį, tiek augalinį maistą. „Bušo maistas“ yra šių dienų terminas.
Bulgarijos istorija
Osmanų Bulgarija
Osmanai nereikalavo krikščionių tapti musulmonais. Tačiau užfiksuota daug individualių ir masinės islamizacijos atvejų, ypač Rodopėje. Nemusulmonai netarnavo sultono armijoje. Išimtis daryta tik kai kurioms specifinio sudėjimo gyventojų grupėms, kai reikėdavo pagalbos ar papildomų paslaugų. Taip pat vykdyta „vaikų duoklė“ arba "kraujo mokestis", žinoma kaip devsirme (kas penktas jaunas berniukas būdavo paimtas į apmokymus imperijos kariuomenėje). Paimti berniukai ėjo griežtas religijos ir karo treniruotes, taip tapdami elitiniu daliniu - janyčarais (yenicheri arba „naujos jėgos“).
Nevodovas
Nevodovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietryčius nuo Piontnicos, apie 9 km į rytus nuo Lomžos ir apie 65 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Bulgarijos istorija
Tautinis atgimimas
miniatiūra|Bulgarų šeima iš [[Salonikai|Salonikų (dab. Graikija) XIX a. pabaigoje]] Bulgarijos nacionalizmas atgijo XIX a. pr. Jam įtaką darė vakarų liberalizmo ir nacionalizmo idėjos, kurios sklandė šalyje po Prancūzijos revoliucijos. Graikų sukilimas prieš Osmanų imperiją, pradėtas 1821 m., irgi paveikė nedidelę Bulgarijos šviesuolių klasę.