cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
JAV telekomunikacijų aktas
1996 m. Telekomunikacijų aktas  – JAV konkurencijos teisės šaltinis, federalinis įstatymas. Juo buvo reformuota JAV telekomunikacijų teisė (iki tol galiojo 1934 m. Komunikacijų aktas). Įstatymą priėmė 104-asis JAV Kongresas 1996 m. sausio 3 d. Pasirašė JAV Prezidentas Bill Clinton (1996 m. vasario 8 d.).
Helmī Stalte
Helmė Staltė (, 1949 m. rugpjūčio 7 d. Agenskalnas (Ryga), Latvija – 2023 m. birželio 6 d. Ryga, Latvija) – lyvių ir latvių muzikė, pedagogė, kultūros ir visuomenės veikėja, politikė.
Biografija
Gimė lyvio jūrų kapitono Oskaro Stalto šeimoje. Tėvai davė suomišką vardą: reiškia 'perlas'. Rygos J. Medinio muzikos vidurinėje mokykloje baigė chorinio dirigavimo specialybę, vėliau – Rygos pedagogikos mokykloje pradinių mokslo įstaigų muzikos vadovės specialybę.
Helmė Staltė yra dirbusi Latvijos Etnografinio buities muziejaus po atviru dangumi folkloro specialiste, Rygos tarybos Kultūros valdyboje, Nacionalinio radijo ir televizijos valdyboje. Du kartus (2001–2009 m.) išrinkta iš partijos „Tėvynei ir laisvei“ sąrašo dirbo Rygos tarybos deputate, buvo Kultūros, meno ir religijos reikalų komiteto pirmininkė.
1972 m. Rygoje susikūrus lyvių folkloro ansambliui „Līvlist“ („Lyviai“), Helmė Staltė aktyviai įsitraukė į jo veiklą. 1976 m. drauge su vyru Dainiu Staltu įkūrė lyvių ir latvių folkloro ansamblį „Skandinieki“ ir buvo jo vadovė. H. Staltė ir D. Staltas 1989 m. Mazirbėje pirmą kartą surengė Lyvių šventę, kuri nuo tol tapo kasmetine. H. Staltė buvo tarptautinio folkloro festivalio „Baltica” meno valdybos narė, švenčių režisierė, taip pat – Latvijos folkloro draugijos narė, 2009 m. viena iš jos steigėjų. Ji intensyviai darbavosi Lyvių sąjungos veikloje, palaikė lyvišką dvasią lyvių vaikų stovyklose. 2019 m. apie ją pastatytas dokumentinis filmas „Helmė Staltė – lyvių vėjo balsas“ („Helmī Stalte – līvu vēja balss“).
Šeima
Būsimasis vyras Dainis Grasis po vedybų priėmė žmonos pavardę ir tapo Dainiu Staltu. Sūnūs – Raigas Staltas (iš pirmosios santuokos, miręs (1967–2014), Davis Staltas, duktė – Julgė Staltė.
Okta (Kento karalius)
Okta (Octa arba Octha) – VI amžiaus pradžios Kento karalius. Sūnus arba giminaitis Chengesto arba Eskos, ir galimas Ermenriko tėvas. Tikėtinos valdymo datos – nuo 512 iki 534 arba nuo 516 iki 540 metų.
Literatūra
The Mabinogion / Transl. by J. Gantz. – New York: Penguin, 1987. – ISBN 0-14-044322-3
Titanus
Titanus – Italijos kino kompanija, įkurta 1904 m. Jos įkūrėjas ir pirmasis vadovas buvo Gustavo Lombardo (1885–1951), vėliau kompanijai vadovavo jo sūnus Gioffredo Lombardo (1920–2005), o šiuo metu – anūkas Guido Lombardo.
Istorija
Kompanija buvo įkurta Neapolyje kaip „Lombardo Films“ ir pradžioje vertėsi filmų platinimu bei nuoma. Per keletą metų kompanija sukūrė filmų platinimo monopolį regione ir atstovavo ne tik Italijos kino studijas (pvz. „Itala Film“), bet taip pat ir užsienio kompanijas, tokias kaip prancūzų „Gaumont“. 1915 m. ji pirmoji Italijoje platino Charlie Chaplin trumpametražius filmus. 1916 m. sukurta kompanija „Lombardo Film“ pradėjo kino filmų kūrimą (pirmoji juosta vadinosi „L‘Avvenire in ambuato“). 1919 m. ji įsigijo „Polifilms“, kurie susidūrė su finansinėmis problemomis, ir tokiu būdu išplėtė savo kino kūrimo pajėgumus. Kompanijai pavyko išgyventi po Pirmojo pasaulinio karo kilusią ekonominę krizę daugiausia dėka trečiųjų šalių platinamos produkcijos.
Talino Aleksandro Neviškio soboras
thumb|220px|Talino Aleksandro Neviškio soboras
Titanus
Istorija
1944 m., baigiantis karui, kino studijos veikla sustojo ir daugiausia dėmesio vėl buvo skiriama užsienio produkcijos platinimui. Kino filmų kūrimas atnaujintas 1948 m.
Talino Aleksandro Neviškio soboras
Talino Aleksandro Neviškio soboras – XIX a. stačiatikių soboras Taline, pastatytas ant Tompea kalvos.
Titanus
Istorija
1951 m., mirus kompanijos įkūrėjui Gustavo Lombardo, įmonės valdymą perėmė jo sūnus Goffredo. Jam vadovaujant, buvo pradėta bendradarbiauti su užsienio kompanijomis kuriant filmus, daugiausia su JAV ir Prancūzija. Prasidėjo Italijos kino neorealizmo epocha, iškilo tokie režisieriai kaip Roberto Rosselini, Vittorio De Sica. „Titanus“ kuriamos produkcijos apimtys ėmė augti, kuriami įvairių žanrų filmai (komedijos, nuotykiniai, istoriniai filmai).
1961 m. buvo įkurta kompanija „Titanus – Metro“, skirta bendram darbui kartu su užsienio kompanijomis gaminant filmus užsienio rinkoms. Čia savo filmus sukūrė vėliau išgarsėję režisieriai Damiano Damiani, Lina Wertmuller, Ermanno Olmi ir kiti. Nepaisant didelio produkcijos kiekio, daugelis filmų buvo finansiškai nesėkminti (rekordinį nuostolį pasiekė epas „Sodoma ir Gomora“, rež. Robert Aldric). Po Luchino Visconti juostos „Leopordas“, kompanija 1964 m. nutraukė filmų kūrimą, kurį atnaujino maždaug po 10 metų, tik gerokai mažesnėmis apimtimis.
Talino Aleksandro Neviškio soboras
Soboro architektas buvo Lietuvoje gimęs Michailas Preobraženskis. Aleksandro Neviškio katedra iškilo 1900 m. paskutiniojo Rusijos caro Nikolajaus II iniciatyva. Šis religinis statinys estams ilgą laiką asociavosi su rusifikacija, tad 1924 m. buvo nutarta cerkvę nugriauti, vis tik, šis nutarimas niekada taip ir nebuvo įvykdytas. Hitlerinės Vokietijos okupacijos metu soboras buvo uždarytas.
Titanus
Istorija
Paskutiniaisiais metais kompanija kuria produkciją televizijai, daugiausias RAI ir Mediaset.
2004 m., mirus Goffredo Lombardo, vadovavimą kompanijai perėmė jo sūnus Guido.
Talino Aleksandro Neviškio soboras
Katedra pasižymi gausia puošyba, mozaikomis ir svogūno formos kupolais. Legenda pasakoja, jog katedra buvo pastatyta ant estų tautos didvyrio Kalevo kapo. Dar viena katedros ypatybė – tai 11 varpų, iš kurių didžiausias sveria net 15 tonų.
Eglininkai
Eglininkai (, nuo 1938 m. Kiefernberg, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 14 km į vakarus nuo Pilkalnio, 23 km į pietvakarius nuo Lazdynų, prie Kusupės.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Eglininkų kaimo bendruomenė 1936 m. Vienas seniausių Kusų parapijos kaimų, įkurtas, tikriausiai, pačioje XVI a. pradžioje. 1539 m. minimas Eglinickenn kaimas su 6 ūkiais. Kaimas – faktiškai vienu vardu vadintos toli viena nuo kitos esančios atskiros sodybos – apėmė didelę teritoriją, vėliau joje susiformavo ir Kėkštų, Urblaukių, Kigių bei Bednorių kaimai. 1728 m. iš 10 kaimo žemės savininkų pavardžių, 8 – lietuviškos: Clemischmoneit, Mauritzatis, Lengtatis, Bublatis, Welbatis, Romaikatis, Donatis ir Pollukatis. 1744 m. Eglininkuose gyveno 8 lietuvių valstiečių, 4 vokiečių valstiečių ir viena vokiečių sodininko šeimos. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 15 ugniakurų, 1821 m. – valstiečių kaimas su 118 gyventojų. 1854 m. Eglininkuose buvo 17 gyvenamųjų pastatų ir 145 gyventojai. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai.
Tarpukariu kaimas turėjo 457 ha žemės, kurią dirbo 11 ūkininkų. Dirva buvo gana derlinga, ūkininkai augino javus ir daržoves, laikė galvijus ir trakėnų veislės žirgus. Kaime buvo kalvė, svečių namai, maisto prekių krautuvėlė, didžiosiose sodybose buvo įrengtas telefono ryšys. Kaimo vaikai lankė Kėkštų pradinę mokyklą. Artimiausias pašto skyrius buvo Kusuose. Apie 1939 m. į Kėkštus nutiestas žvyrkelis, pastatytas tiltas per Kusupę. Kaimo rytuose buvo nedidelis miškelis.
Jono Basanavičiaus tautosakos rinkinyje „Iš gyvenimo vėlių bei velnių” minimas 100 m perimetro ir 6 m aukščio pailgas piliakalnis Eglininkų šiaurėje su dviem šaltiniais, tekančiais į rytus, ir gausiais akmenimis piliakalnio viršūnėje.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, gyventojai evakuoti į Vokietijos gilumą, vietinių gyventojų nebeliko. Po karo Eglininkai ir gretimas Kigių kaimas pervadinti Muravjovu, atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Sovietmečiu nunyko, 1993 m. buvo tik 2 sodybos, šiuo metu kaimas nebegyvenamas. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.
Istoriniai kaimo pavadinimo rašybos variantai: Eglenick, Eglinicken, Egelnicken, Eglennicken, Eglenincken.
Cinecittà
„Cinecittà“ – Italijos kino bendrovė, įkurta 1937 m. Užimanti 400 000 kvadratinių metrų plotą, ji yra didžiausia ne tik šalyje, bet ir visoje Europoje. Čia savo filmus kūrė tokie režisieriai kaip Federico Fellini, Roberto Rossellini, Luchino Visconti, Sergio Leone, Francis Ford Coppola, Martin Scorsese ir Mel Gibson. Čia sukurta daugiau kaip 3000 filmų, 90 iš jų buvo nominuoti Oskarui (laimėjo 51).
Istorija
left|thumb|200px|Studijos atidarymas 1937 m. Kino studija 1937 m. įkurta Benito Mussolini, jo sūnaus Vittorio ir žurnalisto Luigi Freddi su šūkiu „Kinas – galingiausias ginklas“. Jos tikslas buvo ne tik propaganda, bet ir Italijos kino atgimimas, nes šalies kino pramonės lygis buvo gana žemas. Studiją atidarė pats Mussolini 1937 m. balandžio 21 d. Jau 1943 m. studija buvo sukūrusi apie 300 filmų, o kai kurie jų pasižymėjo dideliu technologiniu proveržiu ar įspūdingomis scenomis (pvz. 1937 m. filme „Scipio Africanus“ masinėje mūšio scenoje dalyvavo daugiau kaip 7 tūkstančiai žmonių).
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje studijos pastatai nukentėjo nuo Sąjungininkų kariuomenės bombardavimų. Karui pasibaigus, iki 1947 m. studija buvo naudojama kaip pabėgėlių stovykla, kurioje glaudėsi daugiau kaip 3000 žmonių.
9 praėjusio amžiaus dešimtmetyje kompanija buvo arti bankroto ir ją išgelbėjo valstybės įvykdytas privatizavimas. Čia sukurti tokie filmai kaip „Anglas ligonis“ (1992), „Niujorko gaujos“ (2002) ar „Kristaus kančia“ (2004).
Kita
left|thumb|200px|Studijos panoraminis vaizdas 1991 m. studijos paviljone Nr. 15 vyko Eurovizijos dainų konkursas, čia perkeltas iš Sanremo.
2014 m. buvo atidarytas teminis kino parkas „Cinecittà World“, įsikūręs apie 25 km nuo dabartinės studijos, ir kainavęs apie 250 mln eurų (anksčiau šioje vietoje buvo kino studija, praėjusio amžiaus 7 dešimtmetyje įkurta prodiuserio Dino De Laurentiis). Parkas leidžia priimti iki 1,5 milijono lankytojų per metus.
Lietuvos ir Turkijos santykiai
Lietuvos ir Turkijos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Turkijos. Abi šalys ilgą laiką egzistavo kaip didelė daugiatautės valstybės ir santykinai panašiu metu paskelbė naujų respublikų įkūrimą – Lietuva 1918 m., Turkija – 1923 m. spalio 29 d.
Dvišaliai diplomatiniai santykiai oficialiai užmegzti 1930 m. rugsėjo 17 d. sudarius Turkijos ir Lietuvos draugystės sutartį. 1932–1939 m. Lietuvai Turkijoje atstovavo nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Jurgis Baltrušaitis, rezidavęs Maskvoje, tuo tarpu Kaune veikė Turkijos atstovybė (nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro pareigas ėjo Nuri Batu). Lietuvos (kaip ir kitų Baltijos šalių) sovietinės okupacijos Turkija nepripažino.
Lietuvos nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugsėjo 3 d. Tą pačią dieną atkurti diplomatiniai santykiai.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų, NATO, Europos Tarybos, kitų tarptautinių organizacijų narės. Vilniaus ir Ankaros bendradarbiavimas daugiausia vystomas daugiašaliuose formatuose, ypač NATO. Turkija kaip narė dalyvauja ir Vilniuje esančio NATO Energetinio saugumo kompetencijos centro veikloje Vilniuje.
Ankaroje atidaryta Lietuvos Respublikos ambasada. Taip pat Turkijoje veikia garbės konsulatai Antalijoje, Konak Izmyre, Bursoje, Mersine, Nevšehire, Stambule, Alanijoje. Savo ruožtu Vilniuje veikia Turkijos Respublikos ambasada.
Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno 661 Turkijos pilietis, Turkijoje - 620 Lietuvos piliečių.
Seime veikia Tarpparlamentinių ryšių su Turkijos Respublika grupė (dabartinis pirmininkas – Kazys Starkevičius (TS-LKD).
Ankstyvieji kontaktai Osmanų imperijos laikais
XV–XVI a. galima laikyti santykių tarp Osmanų imperijos ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, moderniųjų Turkijos Respublikos ir Lietuvos Respublikos pirmtakių, pradžia. Kadangi Osmanų imperijos santykiai su Rusijos imperija ir jos pirmtake Rusijos caryste buvo priešiški, tai sudarė sąlygas pačioje pradžioje vystytis draugingesniems santykiams tarp LDK ir Osmanų imperijos, ypač tol, kol nesikirto interesai. Vis dėlto Osmanų imperijai plečiant valdas, o Lietuvai suartėjus su Lenkija, kuri su Osmanų imperija kariaudavo nuo 1415 m., neapsieita be karinių konfliktų. Pirmieji jų vyko pačioje XV a. pab., LDK kovojant išvien su Lenkijos karalyste (pirmųjų konfliktų metu Lietuva ir Lenkija turėjo bendrą valdovą – Kazimierą Jogailaitį), Mazovijos kunigaikštyste ir Kryžiuočių ordinu prieš Osmanų imperiją ir Krymo chanatą.
Po Liublino unijos kariniai konfliktai tarp Lietuvos ir Osmanų imperijos tapo gerokai dažnesni. 1572–1575 m. Krymo chanatas, padedamas Osmanų imperijos, vykdė sėkmingus reidus į Padolę, Raudonąją Rusėniją ir Voluinę.
XVII a. vid. Osmanų imperija pakeitė ekspansijos kryptį iš Viduržemio jūros pakrančių į šiaurę, siekdama užimti Vengrijos teritoriją ir Ukrainą. Todėl XVII amžiuje kariauti net septyni Lenkijos–Lietuvos ir Osmanų imperijos karai (tarp reikšmingesnių – 1620–1621 m., 1672–1676 metų ir 1683–1699 metų). Po 1620–1621 m. karo Abiejų Tautų Respublikos ir Osmanų imperijos siena buvo nustatyta palei [[Dniestras|Dniestro upę. Po antrojo karo Osmanų imperijai atiteko nuo XIV a. Lietuvos ar Lenkijos valdyta Podolė (susigrąžinta 1699 m., priskirta Lenkijai). Nepaisant karinių konfliktų Osmanų imperija nepripažino 1795 metų Abiejų Tautų Respublikos padalijimo padarinių ir jų neįteisino. Taipogi nepritarė 1831 ir 1863 metų sukilimų numalšinimui.
Stambule paskutinius savo mėnesius praleido Adomas Mickevičius. Atvyko 1855 m., tikėdamasis suorganizuoti lenkų dalinius, kad šie kariautų turkų pusėje prieš rusus. Planus nutraukė staigi mirtis. 22 metus Turkijoje dirbo 1863 m. sukilimo dalyvis LDK bajoras Zigmuntas Mineika.
Santykiai 1923–1940 m.
Nėra aišku, ar būta kokių nors ryšių tarp Lietuvos nepriklausomybės paskelbimo 1918 m. ir 1923 m. spalio 29 d., kuomet Osmanų imperija liovėsi egzistuoti paskelbus apie Turkijos Respublikos įkūrimą.
Vienas Turkijos ir Lietuvos, kurios tuomet dar nebuvo užmezgusios diplomatinių santykių, suartėjimo šalininkų buvo Jurgis Baltrušaitis. Jis 1927 m. Lietuvos atstovybėje Maskvoje priėmė Turkijos deputatą Muchtarą Bėjų ir kalbino parengti draugystės sutartį, t. y., užmegzti diplomatinius santykius, ir paruošė sutarties su Turkija projekto tekstą, kuris abiejų šalių ratifikuotas 1932 metais. 1931 metais pasiuntinys Maskvoje Jurgis Baltrušaitis paskirtas ir ambasadoriumi Turkijai, o 1932 m. gegužės mėnesį jis įteikė skiriamuosius raštus Turkijos prezidentui. Šis įvykis taip pat buvo aprašytas Turkijos spaudoje. 1932 m. gegužės 6 d. Antanas Smetona parašė laišką Turkijos prezidentui Mustafai Kemaliui Atatiurkui dėl Lietuvos Respublikos ambasadoriaus Turkijos Respublikai paskyrimo. Skaičiuojama, kad Lietuvos prezidentas Antanas Smetona su šiuo Turkijos Respublikos tėvu vadinamu pirmuoju prezidentu 1933–1938 m. laikotarpiu apsikeitė dvidešimčia laiškų ir telegramų, nors prezidentai gyvai niekada nebuvo susitikę. Prezidentui Atatiurkui mirus, pasiuntiniui Kaziui Bizauskui buvo pavesta dalyvauti laidotuvių ceremonijoje.
XX a. ketvirtajame dešimtmetyje Turkijoje lankėsi garsus lietuvių keliautojas Antanas Poška, 1937 metais – Turkijos Kurdistane. Antrojo vizito metu buvo sulaikytas, manant jį buvus britų šnipu, kalintas, o jo surinkta medžiaga ir vertimai dingo.
Andrija Krivokapić
Karjera
Žaidėjas futbolininko karjerą pradėjo gimtinėje. Atstovavo FK Bokelj ir FK Arsenal Tivat klubams.
A lyga: 2023 m.
2023 m. kovo mėn. tapo aišku, kad žaidėjas atstovaus „Džiugo“ klubui.
Lietuvos ir Turkijos santykiai
Santykiai Lietuvos okupacijos metais
Turkija nepripažino Lietuvos aneksijos de jure. Kai 1970 m. lapkričio 15 d. Prano bei Algirdo Brazinskų pagrobtas lėktuvas nusileido Turkijoje, pastarosios vyriausybė SSRS neperdavė pagrobėjų. 1979 m. oficialiuose Vokietijos Bundestago dokumentuose yra nuorodų, jog Turkija buvo tarp nepripažinusių Baltijos valstybių aneksijos valstybių.
Andrija Krivokapić
A lyga: 2023 m.
2023 m. kovo 5 d. debiutavo A lygoje rungtynėse prieš Žalgirio klubą. Vilniuje pergalę šventė telšiškiai rezultatu 3:2. Juodkalnietis žaidė startinėje sudėtyje.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Lietuvos ir Turkijos santykiai
Santykiai Lietuvos okupacijos metais
1967-1970 m. laikotarpiu Turkijos nunciatūroje sekretoriumi dirbo Audrys Bačkis.
Santykiai po 1991 m.
Santykiai su Turkija atkurti 1991 m. rugsėjo 3 d., tą pačią dieną, kaip ir Turkijos atsiųstas pranešimas apie Lietuvos nepriklausomybės pripažinimą. Nuo to laiko pasirašytos šios dvišalės sutartys: susitarimas dėl ekonominio ir prekybinio bendradarbiavimo (1992 m.), sutartis dėl bendradarbiavimo turizmo srityje (1993 m.), susitarimas dėl tarptautinių vežiojimų keliais (1994 m.), sutartis dėl vizų panaikinimo abiejų valstybių piliečiams, turintiems diplomatinius, tarnybinius ir specialiuosius pasus (1994 m.), draugystės ir bendradarbiavimo sutartis (pasirašyta 1994 m., ratifikuota 1995 m.), sutartis dėl abipusio investicijų skatinimo ir apsaugos (pasirašyta 1994 m., ratifikuota 1995 m.), konsulinė sutartis (pasirašyta 1994 m., ratifikuota 1995 m.), sutartis dėl bendradarbiavimo švietimo, mokslo, kultūros ir sporto srityje (1994 m.), sutartis dėl oro susisiekimo (1994 m.), susitarimas dėl kontaktų ir bendradarbiavimo karinėse mokymo, technikos ir mokslo srityse (1995 m.), sutartis dėl pajamų dvigubo apmokestinimo ir fiskalinių pažeidimų išvengimo (pasirašyta 1998 m., ratifikuota 1999 m.), susitarimas dėl bendradarbiavimo karinio mokymo srityje (1999 m.), susitarimas dėl tarpusavio pagalbos muitinių veiklos srityje (pasirašyta 2000 m., ratifikuota 2001 m.), sutartis dėl jūrų transporto (1994 m.), teisinio ir teisminio bendradarbiavimo komercinėse ir civilinėse bylose sutartis (pasirašyta 1995 m., ratifikuota 1996 m.), susitarimas dėl bendradarbiavimo kovojant su terorizmu, organizuotu nusikalstamumu, neteisėta narkotinių priemonių apyvarta (prekyba jomis) ir kitais sunkiais nusikaltimais (pasirašyta 1997 m., ratifikuota 2004 m.), susitarimas dėl bendradarbiavimo gynybos pramonės srityje (2004 m.), susitarimas dėl abipusio investicijų skaitinimo ir apsaugos (2018 m.)
Yra surengti keli aukšto lygių vadovų susitikimai. 2006 m. birželio 21 d. Lietuvos prezidentas Valdas Adamkus Turkijoje lankėsi su oficialiu vizitu, kur susitiko su Turkijos prezidentu Ahmetu Necdetu Sezeru. 2014 m. gruodžio 7-9 d. Turkijoje su oficialiu vizitu lankėsi Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė. 2016 m. rugpjūčio 22 dieną Turkijoje lankėsi Lietuvos užsienio reikalų ministras Linas Linkevičius ir tapo pirmuoju ES užsienio reikalų ministru, į šalį atvykusiu po nepavykusio perversmo. Linas Linkevičius su darbo vizitu Turkijoje apsilankė ir 2018 m. gegužės 9 dieną, o 2018 m. rugpjūčio 28 d. Turkijos užsienio reikalų ministras Mevliutas Čavušoglu Lietuvoje su oficialiu vizitu lankėsi 2018 m. rugpjūčio 28 d.
2018 m. gruodžio 8 d. atidarytas Lietuvos garbės konsulatas Alanijoje.
Anot islamologo Egdūno Račiaus, „Lietuvos musulmonų viešajame gyvenime didžiulę įtaką nuo pat nepriklausomybės atkūrimo turėjo Turkija ir Turkijos ambasada Lietuvoje. Turkija veikė per religijos reikalų departamentą – Diyanet“. 2013 m. Turkija finansavo Islamo kultūros ir švietimo centro Vilniuje įsteigimą ir 2019 m. įkūrė naująjį muftiatą šalia 1998 m. įkurto Lietuvos musulmonų sunitų dvasinio centro-muftiato. Turkijos prezidento valdžios konsolidavimas po 2016 m. nepavykusio perversmo ir dėl to išaugusi Turkijos įtaka taip pat sutikti ne vienareikšmiškai.
Nors tarp Lietuvos ir Turkijos bendradarbiaujama gynybos srityje, reikšmingai išsiskiria požiūriai į Osmanų imperijos vykdytą armėnų genocidą ir Kalnų Karabacho konfliktą.
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Lietuvių kalba išleistas rinkinys „Turkų pasakos“ (1991 m.), Sabahatino Ali, Rešato Nurio Giuntekino, Nazimo Hikmeto, Orhano Pamuko, Aišės Kulin, Ozkano Serdaro, Suat Derviš, Orhano Kemalio, Asenos Inci, Elif Šafak ir kitų rašytojų kūrinių.
Vilniaus universitete ir Vytauto Didžiojo universitete galima mokytis turkų kalbos. Vykdomi mainai tarp Lietuvos ir Turkijos aukštųjų mokyklų. Mainus palengvina tai, kad tiek Turkija, tiek Lietuva yra Erasmus programos dalyvės.
Stambule veikia Adomo Mickevičiaus muziejus, įsikūręs name, kuriame šis rašytojas mirė. Muziejuje yra jo tekstų pavyzdžių lenkų, turkų, anglų kalbomis.
Lietuvos ir Turkijos diplomatinių santykių užmezgimo ir Lietuvos ambasadoriaus akreditavimo dokumentų kopijos saugomos Lietuvos nacionaliniame muziejuje.
Ekonominiai santykiai
Prekybos balanse vyrauja eksportas iš Lietuvos į Turkiją.
Pagal tiesioginių užsienio investicijų Lietuvoje dydį Turkija yra 51-a (investicijos siekia 3,2 mln. eurų). Savo ruožtu Lietuvos tiesioginių investicijų dydis Turkijoje 2022 m. buvo 3,1 mln. eurų (37-a vieta pagal apimtį).
Turkijos ordinų kavalieriai lietuviai ir Lietuvos ordinų kavalieriai turkai
Trims Turkijos piliečiams įteikti Lietuvos valstybiniai apdovanojimai:
Konkurencijos teisė
Konkurencijos teisė - ūkinės teisės pošakis; visuma teisės normų, skirtų saugoti sąžiningos konkurencijos laisvę, reguliuoti konkurenciją ribojančią ar galinčią riboti viešojo administravimo subjektų bei ūkio subjektų veiklą ir nesąžiningos konkurencijos veiksmus, nustatyti šių subjektų teises, pareigas ir atsakomybę bei konkurencijos ribojimo ir nesąžiningos konkurencijos priežiūros teisinius pagrindus.
Konkurencijos teisės pagrindą sudaro teisės ir ekonomikos mokslų žinios. Ekonominių žinių poreikis ypač sustiprėjo pastaruoju metu, Europos Komisijai reformuojant konkurencijos teisę ir deklaruojant ekonominio požiūrio į konkurencijos teisės problemas poreikį.
Lietuvos konkurencijos teisė
Lietuvoje pagrindinis konkurencijos teisės šaltinis - Lietuvos Respublikos konkurencijos įstatymas. Pirmasis konkurencijos įstatymas Lietuvoje buvo priimtas 1992 m., kuris buvo pagrįstas JAV konkurencijos teisės modeliu. Kita vertus, Lietuvai deklaravus savo apsisprendimą integruotis į Europos Sąjungą, 1999 m. Konkurencijos įstatymas buvo pakeistas nauja redakcija. Ši įstatymo redakcija atspindėjo Europos Sąjungos konkurencijos teisės modelį. Šiuo metu, Lietuvos konkurencijos teisė iš esmės atitinka Europos Sąjungos konkurencijos teisės ir kitose Europos Sąjungos valstybėse narėse galiojančios konkurencijos teisės reikalavimus.
Konkurencijos įstatymo reikalavimų laikymąsi užtikrina Konkurencijos taryba (pirmininkas teisininkas Šarūnas Keserauskas, nuo 2010 m. balandžio 4 d.).
Konkurencijos teisės mokslas
Leidinių apie Lietuvos konkurencijos teisę nėra daug. Tokį doktrinos trūkumą lemia iš esmės minėtas konkurencijos teisės specialistų trūkumas ir leidinių apie Europos Sąjungos konkurencijos teisę gausa. Kita vertus, leidinių apie Lietuvos konkurencijos teisę galima rasti kai kuriuose anglų kalba leidžiamuose leidiniuose:
Konkurencijos teisės praktika
Kompleksinių (teisės ir ekonomikos) žinių poreikis teisinių paslaugų sektoriuje sąlygoja situaciją, kad rinkose paprastai egzistuoja vos keletas advokatų kontorų, kurios ne tik deklaruoja, tačiau ir iš tiesų specializuojasi konkurencijos teisėje. Tai būdinga tiek Lietuvai, tiek kitoms Europos Sąjungos valstybėms narėms. Išimtį sudaro tik Londono ir Briuselio (Belgija) advokatų kontoros, kurios praktikuoja Europos Sąjungos teisę ir teikia paslaugas visoje Europos Sąjungoje. Kita vertus, net ir šioje rinkoje egzistuoja pirmaujančios advokatų kontoros, kurios laikomos pagrindiniais konkurencijos teisės konsultantais.
Lietuvoje, teisės žinyno „Legal 500“ duomenimis, konkurencijos teisėje pirmauja advokatų kontora „LAWIN“ (advokatai Marius Juonys, Karolis Kačerauskas, Laura Šlepaitė). Kitos kontoros „Bernotas & Dominas Glimstedt“ (R. Stanikūnas, A. Ivanauskas), „Baltic Legal Solutions Lithuania“, „Motieka & Audzevičius“, „RR Alliance“ (Irmantas Norkus, Eligijus Burgis), „Sorainen“ (Lauras Butkevičius), „Tark Grunte Sutkiene“ (Lina Darulienė).
Edbertas I
Edbertas – Kento karaliaus Vitredo sūnus, po jo mirties (725 metai), jis kartu su broliais padalino tėvo valdas. Savo teritorijoj jis valdė iki savo mirties (748 metai). Paveldėjo valdas jo sūnus Erdvulfas.
Cezario invazija į Britaniją
Cezario invazijos vyko Galų karo metu, kai Galija ir jos gentys buvo laikinai numalšintos. Invazijos pretekstas buvo britų genčių pagalba ir atsargų siuntimas galams žemyninėje Europoje. Per pirmąją invaziją Cezaris vedėsi su savimi tik du legionus ir tik išsilaipino Kente. Antrąją invaziją sudarė 628 laivai, penki legionai ir 2000 kavalerijos karių. Julijaus Cezario pajėgos pranoko britų gynybines pajėgas ir nesulaukė pasipriešinimo. Romos armija galiausiai prasiskverbė į Midlseksą ir kirto Temzę, priversdama britų karo vadą Kasivelauną pasiduoti ir tapti Romos duoklininku. Trinovantų vadas Mandubrakas paskirtas marionetiniu karaliumi.
Jaroslavičiai (Leningrado sritis)
Pirmą kartą kaimas paminėta surašymų knygose 1496 m. Tuo metu Jaroslavičiai priklausė Kalnuotajai Onegos penktadalio daliai. Kaimas įsikūrė, matyt, pirmojo ir antrojo tūkstantmečių sandūroje. Kaimą sudaro dvi dalys: patys Jaroslavičiai ir buvęs Berego kaimas, kuris išlaikė tradicinį vaizdą. Kaime yra biblioteka, klubas, mokykla ir prie jos veikiantis vietinis muziejus. Kasmet rengiama tradicinė vepsų šventė.
Lietuvos ir Palestinos santykiai
Lietuvos ir Palestinos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Palestinos.
Lietuva nėra pripažinusi Palestinos valstybingimo de jure. Ramaloje įkurtas Lietuvos Respublikos ryšių su Palestina biuras. Palestina yra įsteigusi misiją Lietuvai (misijos vadovas reziduoja Suomijoje). 2022 m. pradžioje Lietuvoje gyveno penki Palestinos piliečiai.
Santykiai intensyviau vystomi daugiašaliu formatu – Lietuva yra akreditavusi savo ambasadorių Arabų Šalių Lygai, kurios narė yra Palestina. Vystomas ekonominis ir ypač kultūrinis bendradarbiavimas.
Santykių istorija
2009 m. gruodžio 16 d. vyko pirmasis Lietuvos užsienio reikalų ministro Vygaudo Ušacko vizitas į Palestiną, susitinkant su Palestinos savivaldos vadovais, o 2010 m. birželio 15-16 d. su atsakomuoju vizitu Lietuvoje lankėsi Palestinos Nacionalinės Administracijos užsienio reikalų ministras Riadas Al-Malkis, susitikęs su Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministru A. Ažubaliu, Seimo Užsienio reikalų komiteto pirmininku Emanueliu Zingeriu ir ministro pirmininko kancleriu Deividu Matulioniu.
2010 m. kovo 30 d. Vilniuje lankėsi Palestinos Savivaldos generalinės delegacijos Helsinkyje vadovas Nabilas Darvišas Alvaziras, kur susitiko su Lietuvos užsienio reikalų viceministru Šarūnu Adomavičiumi, aptarė Artimųjų Rytų taikos proceso eigą.
Santykiai su Palestina suintensyvėjo 2013 m. Tų metų gegužės 19 d. Palestinoje lankėsi Lietuvos užsienio reikalų ministras Linas Linkevičius, kur susitiko su Palestinos užsienio reikalų ministru Rijadu al-Malkiu, išsakė paramą dviejų valstybių sprendimui ir pabrėžė „taikos derybų tarp Izraelio ir Palestinos atnaujinimo svarbą.“ Tų pačių metų liepos 15 d. Lietuva įsteigė ryšių su Palestina biurą Ramaloje, o 2016 m. Palestinos misija Suomijoje akreditavo misijos vadovą Lietuvai). Lietuvoje yra lankęsis aukščiausias Palestinos, o Palestinoje – aukščiausieji Lietuvos vadovai. 2013 m. spalio mėnesį pirmą kartą su vizitu Vilniuje lankėsi Palestinos prezidentas Mahmudas Abasas. Tuo tarpu 2015 m. rugsėjo mėnesį Palestinoje viešėjo Lietuvos ministras pirmininkas Algirdas Butkevičius, spalį – Lietuvos Respublikos prezidentė Dalia Grybauskaitė.
2016 m. vasario 18-19 d. Vilniuje įvyko dvišalės politinės konsultacijos tarp Lietuvos ir Palestinos. Tų pačių metų rugsėjo 19 d. Lietuvos užsienio reikalų ministras Linas Linkevičius Niujorke susitiko su Palestinos užsienio reikalų ministru Riadu Malkiu, su kuriuo aptarė dvišalį bendradarbiavimą, Artimųjų Rytų taikos procesą ir padėtį regione.
Nuo 2018 m. pavasario Palestinos valstybingumą remianti ir su Lietuvos vyriausybės vykdoma politika Palestinos klausimu nesutinkantys aktyvistai yra įkūrę interneto svetainę Palestina.lt. Organizacija 2018–2021 m. surengė tris prieš Izraelį nukreiptus piketus ir protesto akcijas.
2021 m. sausio 11-12 d. Lietuvos ryšių su Palestina biuro vadovas Bertas Venckaitis susitiko su Palestinos ministru pirmininku Mohamedu Ištajehu ir užsienio reikalų viceministre Amal Džadu, kovo 18 d. – su Palestinos kultūros ministru Dr. Atefu Abu Saifu (aptarė Lietuvos ir Palestinos kultūrinį bendradarbiavimą), kovo 28 d. – Palestinos moterų reikalų ministre dr. Amal Hamad, o birželio 9 d. – dar kartą su Palestinos užsienio reikalų viceministre Amal Džadu (aptarė dvišalį bendradarbiavimą).
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
2009 m. gegužės mėnesį Lietuvoje lankėsi trys Palestinos Savivaldos rinkimų komisijos atstovai, stebėję Lietuvoje tuo metu vykusius prezidento rinkimus, dalyvavo mokymuose ir susitiko su atsakingų Lietuvos institucijų atstovais.
2011 m. balandžio 21 d. Palestinos mieste Ramaloje atidaryta Alhendžio Musleho nuotraukų paroda „Lietuva palestiniečių akimis“, finansuota iš Lietuvos užsienio reikalų ministerijos Vystomojo bendradarbiavimo ir paramos demokratijai programos lėšų kaip tarptautinio projekto „Lietuvos ir Palestinos nevyriausybinių organizacijų bendradarbiavimo stiprinimas ir plėtra“ dalis. 2011 m. vykdytas projektas „Bendra tinklo LT-PS.NET veikla”, kurioje dalyvavo Lietuvos ir Palestinos nevyriausybinių organizacijų atstovai ir kurią finansavo Lietuvos užsienio reikalų ministerija Vystomojo bendradarbiavimo ir paramos demokratijai programos lėšomis.
2021 m. spalio 28 d. Ramaloje Lietuvos Respublikos ryšių su Palestina biuras kartu su Lenkijos ryšių su Palestina biuru surengė Abiejų Tautų Tarpusavio Įžado ir Gegužės 3-osios Konstitucijos 230-ųjų metų minėjimą, pristatė Lietuvos totorių kultūrą ir istoriją. Renginyje dalyvavo aukšti svečiai iš Palestinos – renginyje dalyvavo Palestinos kultūros ministras Atefas Abu Saifas, Švietimo ministras Marvas Avartanis, Užsienio reikalų viceministrė Amal Džadu, diplomatai, dvasininkija, savivaldybių vadovai ir daugiau nei du šimtai Palestinos politikos, verslo, akademinės ir kultūros sričių atstovų. Lietuvos totorių istorija ir kultūra pristatyta taip pat didžiausiame Vakarų Kranto mieste Hebrone.
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Palestinos siekė 1,03 mln. eurų. Iš Palestinos importuojamų prekių nebuvo.
Pasiuntinių ir ambasadorių sąrašas
thumb|[[Taissir Al Adjouri|Taisiras Al Adžuris, Palestinos misijos Lietuvai vadovas.]]
Beriev
Su įvairiais „Beriev“ lėktuvų modeliais buvo pasiekti 228 aviacijos rekordai, jie visi patvirtinti pagal Tarptautinės sportinės aviacijos federacijos (Fédération Aéronautique Internationale) taisykles.
Kursinis darbas
Turinys
Kursiniame darbe būtina apibūdinti kursinio darbo temos aktualumą, pateikti (išanalizuoti) atitinkamą literatūrą, įžvelgti jos ypatumus, išdėstyti asmeninę nuomonę diskutuotinais darbo temos klausimais. Darbo pabaigoje būtina pateikti kursinio darbo temos išvadas, sudaryti išsamų bibliografijos sąrašą, kursinį darbą įforminti pagal kursinio darbo reikalavimus.
Beriev
Suprojektuoti lėktuvai
miniatiūra|Beriev A-40 thumb|Rusijos oro pajėgų A-50
Helmut Lachenmann
miniatiūra|dešinėje|Helmut Lachenmann Helmutas Frydrichas Lachenmanas (g. 1935 m. lapkričio 27 d.) – vokiečių šiuolaikinės akademinės muzikos kompozitorius ir kompozicijos mokytojas. Jo kūryba asocijuojama su instrumentine konkrečiąja muzika (musique concrète).
Gyvenimas ir kūryba
Helmutas Lachenmanas gimė 1935 m. Štutgarte. Po Antrojo pasaulinio karo, būdamas vienuolikos metų, jis pradėjo mokytis dainavimo vietiniame bažnyčios chore. Jo gabumai muzikai aiškiai atsiskleidė nuo pat pradžių, muziką H. Lachenmanas komponuoti pradėjo dar paauglystėje. Nuo 1955 iki 1958 m. jis mokėsi Štutgarto muzikos mokykloje (vok. Musikhochschule Stuttgart). Fortepijono pamokas Jürgen Uhde klasėje, o muzikos teoriją ir kompoziciją – pas Johann Nepomuk David. Vėliau, 1958–1960 m. Venecijoje H. Lachenmannas tapo pirmuoju privačiu italų kompozitoriaus Luigi Nono mokiniu. Kurį laiką, 1965 m., H. Lachenmannas taip pat mokėsi Gento universiteto elektroninės muzikos studijoje, kurioje sukomponavo savo vienintelį išleistą juostos kūrinį „Szenario“. Vėliau jis visą dėmesį skyrė išimtinai instrumentinei muzikai. Jo muzikos brutalumas paskatino ispanų kompozitorių Francisco Estévez H. Lachenmann kūrybą palyginti su Francis Bacon paveikslais.
Lachenmanas savo kompozicijas pavadino musique concrète instrumentale, nurodydamas į muzikos kalbą, netradicinių grojimo būdų dėka apimančią visas garso išraiškos galimybes. Anot kompozitoriaus, tai yra muzika:
"kurioje garso įvykiai yra taip pasirenkami ir organizuojami, jog jų išgavimo maniera yra bent jau tiek pat svarbi, kiek ir akustinės išgauto garso savybės. Dėl to tokios garso savybės kaip tembras ar garsumas, neformuoja paties skambesio, o tik nusako atlikimo įvykį, konkrečią situaciją. Klausytojas girdi sąlygas, kuriomis yra atliekamas garsą ar triukšmą generuojantis veiksmas. Girdima, kokios medžiagos ir energijos yra susijusios ir koks jų atsparumas, pasipriešinimas yra patiriamas."
Taigi H. Lachenmano muzika pirmiausia yra kildinama iš paprasčiausių garsų, kurie per stiprinimo procesą tampa išplėstinių kūrinių pagrindu. Dėl daugybės naujai atrastų atlikimo technikų styginių ir pučiamųjų instrumentų grupėms, šio kompozitoriaus partitūros yra didžiulis iššūkis jas atlikti siekiantiems muzikantams.
Svarbesni jo darbai yra jo opera „Das Mädchen mit den Schwefelhölzern“ („Mergaitė su degtukais“) (1990–1996), orkestriniai kūriniai „Schwankungen am Rand“ (1974–1975), „Accanto“ (1975–1976) ir „NUN“ (1997–1997). Jo svarbiausios kompozicijos ansambliui yra „Mouvement (- vor der Erstarrung)“ (1982–1984) ir „… zwei Gefühle …, Musik mit Leonardo“ (1992). Trys jo sukomponuoti styginių kvartetai (Gran Torso, 1971; „Reigen seliger Geister“, 1989; „Grido“, 2001). Taip pat jis yra sukomponuovęs daug kitų kompozicijų orkestrui, ansambliui, taip pat kamerinių kūrinių ir šešias kompozicijas fortepijonui solo.
Nuo 1978 metų H. Lachenmannas reguliariai skaito paskaitas Darmštate. 1976–1981 m. jis dėstė kompoziciją Hanoverio aukštojoje muzikos mokykloje, 1981–1999 m. – Štutgarto aukštojoje muzikos mokykloje.
Jis taip pat yra žinomas dėl parašytų straipsnių, esė ir paskaitų, kurias galima rasti knygoje „Muzika kaip egzistencinė patirtis“ (vok. Musik als existentielle Erfahrung, Breitkopf & Härtel, Wiesbaden, 1996).
Lachenmanas yra gavęs daugybę išskirtinių apdovanojimų, kaip kad Bach-Preis der Freien und Hansestadt Hamburg 1972 m., Ernst von Siemens Musikpreis 1997 m., BBVA Foundation Frontiers of Knowledge Award šiuolaikinės muzikos kategorijoje 2010 m.
Šilinės apylinkė
Šilinės apylinkė sovietmečiu buvo:
Šuoliai į vandenį 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Šuoliai į vandenį 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko trečią kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Olimpiadoje pirmą kartą vyko moterų šuolių į vandenį varžybos.
Ugandos istorija
Ugandos istorija apima laikotarpį nuo seniausių laikų iki šių dienų.
Ikikoloninė Uganda
Ilgą laiką Ugandos teritorijoje gyveno įvairios medžiotojų-rankiotojų gentys. Žemdirbystė, metalo apdirbimas ir pirmieji valstybiniai dariniai siejami su bantų migracija į pietines Ugandos dalis. XIV-XVI a. kraštas pateko į Kitaros imperiją. Dėl nilotų įsiveržimo ši bantų valstybė žlugo. Vėliau Ugandoje susidarė keletas valstybių – Bunjoro, Bugandos, Ankolės ir kt. karalystės. Palaipsniui nuo jų atsiskyrė dar keletas karalysčių – Busogos, Toro ir kt.
Nuo XIX a. vid. Ugandoje pradėjo lankytis arabų vergų pirkliai ir britų keliautojai, ieškoję Nilo ištakų.
Ugandos protektoratas
thumb|200px|Bugandos karalius Mvanga II
1877 m. Ugandos teritorijoje pradėtos steigti krikščioniškos misijos. XIX a. devinto dešimtmečio viduryje Bugandos karalystė buvo padalinta į keturias frakcijas: musulmonus, katalikus, protestantus ir vietinių religijų tikinčiuosius. Jos visos kovojo dėl valdžios. 1888 m. karalių Mvangą II išvijo musulmonai ir į sostą pasodino Kalemą. Protestantai ir katalikai susivienijo, sudarė sąjungą su Britų Rytų Afrikos kompanija ir sugrąžino Mvangą į sostą 1890 m.
Nuo 1894 m. birželio 18 d. sudarytas Ugandos protektoriatas su sostine Entebėje. XIX a. pab. į kraštą atgabenta daug indų, kurie vykdė geležinkelio statybas. Dauguma jų grįžo į tėvynę, bet 6 724 pasiliko. Jie perėmė medvilnės valymo ir drabužių prekybos kontrolę. Britai palaipsniui inkorporavo visas vietines karalystes ir 1914 m. Uganda įgavo dabartinius kontūrus.
Nepriklausomybė
thumb|200px|[[Milton Obote]] 1962 m. Uganda tapo nepriklausoma valstybe, bet liko Britų Sandraugoje. Po 1961 m. kovo 1 d. rinkimu premjeru tapo Benediktas Kivanuka. Netrukus po nepriklausomybės gentimis pagrįstos vietinės karalystės įgavo vis daugiau valdžios. Ugandoje įsivyravo federacinis modelis.
Bugandos karalius Motesa II paskirtas šalies prezidentu, tačiau iš tikro šalį valdė premjeras Milton Obote. 1966 m. jis sustabdė konstituciją, nušalino prezidentą ir viceprezidentą, perėmė visas valdžios galias. Dėl politinės trinties 1967 m. Obotė pakeitė konstituciją, kuria panaikino gentines karalystes, ir pasiskelbė prezidentu.
1971 m. sausio 25 d. generolas Idi Aminas įvykdė karinį perversmą. Jo valdymo 8 metai pasižymėjo nuožmiu susidorojimu su bet kokia opozicija. Tuo metu buvo nužudyta apie 300 tūkst. gyventojų, ypač šiaurėje, kurioje, jo manymu, buvo daug Obotės lojalistų. Be to jis išvijo iš šalies indų tautybės verslininkus, o tai sužlugdė šalies ekonomiką. di Aminas konfrontavo su Vakarų šalimis, rėmė terorizmą (Entebės operacija). 1978–1979 m. Aminas įvėlė šalį į karą su Tanzanija. Dėl karo Uganda patyrė didelių nuostolių, o pats Aminas buvo priverstas pasitraukti į Libiją.
Nuvertus Idi Aminą į valdžią grįžo Obote, kurį 1985 m. vėl nuvertė generolas Titas Okelo. Jis buvo nuverstas po šešių mėnesių per pilietinį karą. Šis karas toliau vyko tarp Obotės šalininkų ir Nacionalinės pasipriešinimo armijos, kuriai vadovavo Yoweri Museveni. Vėliau pastaroji organizacija užėmė sostinę. Nuo 1986 m. Ugandą valdo šios jėgos remiamas prezidentas Yoweri Museveni. Jo valdymo metais šalis įsivėlė į Antrąjį Kongo karą bei iki dabar besitęsiantį konfliktą su Viešpaties pasipriešinimo armija.
2014 m. rugsėjo 13 d. Ugandos saugumas su amerikiečių parama sutrukdė Al Šabab teroristinei atakai Kampaloje. Buvo rasta savižudžių liemenių, ginklų ir suimta 19 žmonių.
Darbo teismas
Belgija
Belgijoje veikia darbo teisės teismas (Arbeidsrechtbank) kaip pirmosios instancijos teismas darbo bylose. Darbo tribunolas (Arbeidshof), paskutinės instancijos teismas.
Vokietija
Labiausiai darbo teismų sistema yra išplėtota Vokietijoje. Reicho Darbo Teismas įsteigtas XX a. pradžioje (1925 m.). Veikia Vokietijos Federalinis Darbo Teismas. Reglamentuoja Vokietijos darbo teismų įstatymas.
Lietuva
Lietuvoje kol kas nėra darbo teismų. 2003 m. buvo atliktas mokslinis taikomasis tyrimas „Darbo byloms nagrinėti specializuotų teismų įsteigimo Lietuvoje galimybės“ (jį atliko prie Teisės instituto sudaryta darbo grupė, vykdydama JT vystymo programos Nacionalinio žmogaus teisių rėmimo ir apsaugos veiksmų planą; darbo grupės vadovas – Teisės instituto Informacinio metodinio skyriaus vedėjas Jonas Misiūnas). Konstatuota, kad Lietuvoje yra visos sąlygos įstatymų nustatyta tvarka operatyviai ir teisingai spręsti darbo bylas. Tačiau siekiant veiksmingiau ginti su darbu susijusias žmogaus teises, būtina toliau tobulinti teismų veiklos organizavimą ir teisminio darbo bylų nagrinėjimą.
1921 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionatas
1921 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionatas – pirmosios Lietuvos lengvosios atletikos pirmenybės, vykusios Kaune, ant Vytauto kalno.
Pirmose varžybose dalyvavo tik vyrai. Čempionate varžėsi sportininkai iš Kauno sporto klubo (KSK), Šaulių sąjungos, žydų sporto sąjungos „Makabi“, Karo mokyklos, bei keletas užsienio svečių. Varžybų vedėjas ir komentatorius – dr. Juozas Eretas.
Nugalėtojai
Kiti prizininkai
Lietuvos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Lietuvos futbolo varžybos 2011–2012 m.
A lyga
Iš FBK Kaunas klubo FIFA drausmės komiteto įpareigojimu atimti 6 taškai.
Pietų zona
Kaišiadorių „Baltai“ žaidė tik I rate.
Panevėžio zona
Via Ludus Panevėžys pasitraukė iš varžybų po I rato.
Nugalėtojų taurė
A grupė:
Finalas:
Papildomos rungtynės
Papildomos rungtynės dėl vietos C divizione tarp 2–3 vietas užėmusių D diviziono komandų:
Eesti Meedia
„Eesti Meedia“ – Estijos žiniasklaidos bendrovė.
Prekės ženklai
Lietuvoje „Eesti Media“ įmonių grupei priklauso naujienų portalas 15min.lt, „BNS“ bei skelbimų portalai autoplius.lt, skelbiu.lt, aruodas.lt ir kt. Anksčiau priklausė „Žurnalų leidybos grupė“. Tarp „Eesti Meedia“ grupės įmonių yra dienraščiai, TV kanalai, radijo stotys, regioniniai laikraščiai, skelbimų portalai Estijoje ir naujienų portalai Latvijoje.
Pesa Tramicus
Pesa Tramicus – žemagrindis tramvajus, 2006–2008 m. gamintas Lenkijos bendrovės „Pesa“.
Tramvajus yra 20220–31820 mm ilgio, 2350 mm pločio, 3400 mm aukščio. Turi ketverias ar šešias duris, sudarytas iš dviejų dalių. Pesa Tramicus turi 420 kW elektrinį variklį, galintį išvystyti 70 km/h greitį. Tramvajus turi 41–63 sėdimas vietas, gali sutalpinti 148 (120N) keleivių. Naudotas Varšuvoje, taip pat Elbinge, Bydgoščiuje ir Lodzėje.
Iš viso buvo pagaminti 6 Pesa 121N, 15 Pesa 120N ir 12 Pesa 122N tramvajai.
Yusuf Otubanjo
Jusufas Olaitanas Otubandžas (Yusuf Olaitan Otubanjo; g. 1992 m. rugsėjo 12 d.) – futbolininkas kilęs iš Nigerijos, puolėjas.
Karjera
Futbolininko kelią pradėjo gimtinėje. 2009 m. rungtyniavo Julius Berger FC, 2009–2010 m. Gateway United FC, 2010–2011 m. Crown FC.
2011 m. persikėlė į Europą. Ryngtyniavo Atlético Madrid jaunimo ekipoje, o vėliau profesionalo karjerą tęsė Austrijoje, Slovakijoje ir Armėnijoje.
Priklausė Red Bull Salzburg 2012–2014 m., tačiau buvo skolinamas žemesniojo diviziono FC Pasching.
2015–2016 m. atstovavo FC Blau-Weiß Linz, kuris rungtyniavo trečioje pakopoje (Regioninėje lygoje).
2016 m. persikėlė į Slovakiją, kur rungtyniavo MŠK Žilina. Su šiuo klubu tapo Slovakijos čempionu.
2018–2019 m. priklausę LASK Linz, kuris rungtyniavo Austrijos Bundeslygoje.
Armėnija
2020 m. sausio 23 d. Ararat-Armenia pranešė, kad Otubandžas tapo klubo naujoku.
2022 m. birželio 4 d. Ararat-Armenia išplatino pranešimą, kad Otubandžo sutartis baigėsi ir nebebus pratęsta.
2022 m. birželio 11 d. Otubandžas pasirašė sutartį su Pyunik.
2022 m. spalio 6 d. 2022–2023 m. UEFA Europos konferencijų lygos grupių turnyro rungtynėse Jerevano „Pjunikas“ rezultatu 2-0 nugalėjo Vilniaus „Žalgirį“. Šiose rungtynėse žaidėjas pelnė antrąjį įvartį ir įtvirtino Armėnijos klubo pranašumą.
Kazišča
Kazišča – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, 18 km į šiaurę nuo Kobryno.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Kobryno apskrities Kaziščos valsčiaus centras.
Eemil Nestor Setälä
Emilis Nestoras Setelė (, 1864 m. vasario 27 d. Kokemekyje, dab. Suomijoje – 1935 m. vasario 8 d. Helsinkyje, Suomijoje) – Suomijos politikas, nuo 1917 m. rugsėjo iki 1917 m. gruodžio Suomijos senato pirmininkas.
E. Setelė buvo kalbininkas, nuo 1893 m. iki 1929 m. – Helsinkio universiteto suomių kalbos ir literatūros profesorius. Jis padarė didelę įtaką suomių kalbos tyrimams, buvo tyrimų instituto Suomen suku („Suomių kalbos šeima“) steigėjas. E. Setelė įnešė didelį indėlį į finougrų kalbų tyrimus, nuo 1888 iki 1890 m. jis vyko į ekspedicijas, tyrė finougrų tautų (lyvių, vodų, vepsų) kalbas ir etnografiją.
Biografija
E. Setelė gimė 1864 m. 1892 m. vedė rašytoją ir redaktorę Helmę Krohn, ji buvo priėmusi Setelės pavardę, kol jie 1913 m. išsiskyrė. Skyrybos tais laikais Suomijoje buvo neįprastas dalykas.
Jų duktė buvo architektė ir rašytoja Salmė Setelė.
Būdamas politiškai aktyvus, su Jaunųjų suomių partija ir Koalicijos partija ne kartą pateko į parlamentą. I pasaulinio karo pabaigoje jis neilgą laiką ėjo valstybės vadovo pareigas, buvo Senato pirmininkas. Vėliau E. Setelė ministrų kabinete ėjo švietimo ministro (1925 m.) ir užsienio reikalų ministro (1925–1926 m.) pareigas.
Nuo 1927 iki 1930 m. jis buvo Suomijos nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Danijai ir Vengrijai.
Nuo 1926 iki 1935 m. ėjo Turku universiteto rektoriaus pareigas.
Palaidotas Hietaniemio kapinėse Helsinkyje.
Tauragės Dvaras
Tauragės Dvaras – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Taurų, Jūros upės dešiniajame krante. Tauragės dvaro seniūnaitija. Buvęs Tauragės dvaras, yra „Taurų parkas“ (poilsio ir nuotykių parkas), pietuose eina geležinkelis ir Tauragės geležinkelio tiltas.
Istorija
2011 m. birželį Tauragės Dvaro teritorijoje (tuometiniame Taurų kaime) įkurtas nuotykių parkas. Tauragės Dvaro kaimas įkurtas 2020 m. vasario 12 d., jam priskiriant 94 ha teritorijos iš Taurų kaimo pietinės dalies. Kaimas įkurtas atsižvelgiant į gyventojų apklausą.
Anaïs Chevalier-Bouchet
Anais Ševaljė-Bušė (, g. 1993 m. vasario 12 d. Sen Marten d‘Here, Prancūzijoje) – prancūzų biatlonininkė, olimpinių žaidynių ir pasaulio čempionatų medalininkė.