cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Olegas Fedosiukas
Biografija
Nuo 1975 m. iki 1981 m. mokėsi Vilniaus 42-ojoje vidurinėje mokykloje; aktyviai sportavo, plaukimo sporto meistras, Lietuvos čempionas. Nuo 1981 m. iki 1986 m. studijavo Vilniaus universiteto Teisės fakultete, įgijo teisininko kvalifikaciją. Nuo 1989 m. iki 1990 m. buvo komandiruotas į 10 mėnesių trukmės dėstytojų rengimo kursus, stažavosi Maskvos vidaus reikalų akademijoje (Rusija); 1993 m. – į 2 savaičių trukmės dėstytojų kursus Glazgo policijos mokymo centre (Škotija). 2000 m. birželio 9 d. Lietuvos teisės akademijoje apgynė daktaro disertaciją „Turto prievartavimas: reiškinio raida ir teisinio vertinimo problemos", socialinių mokslų (teisės krypties) daktaras (disertaciją parengė eksternu).
Nuo 1986 m. rugpjūčio mėn. iki 1989 m. rugsėjo mėn. Vilniaus nepilnamečių auklėjimo darbų kolonijos auklėtojas, gavo vidaus tarnybos karininko laipsnį. Nuo 1989 m. rugsėjo mėn. Lietuvos TSR VRM J. Bartašiūno jaunesniųjų pataisos įstaigų karininkų rengimo mokyklos Teisės ciklo dėstytojas, vėliau – baudžiamosios teisės dėstytojas (grįžęs po dėstytojų kursų Maskvoje). Nuo 1991 m. iki 1995 m. rugpjūčio mėn. Vilniaus aukštesniosios policijos mokyklos Teisės ciklo dėstytojas, viršininkas.
Nuo 1995 m. rugpjūčio mėn. iki 2000 m. Lietuvos policijos akademijos (vėliau – Lietuvos teisės akademijos) Baudžiamosios teisės katedros asistentas, nuo 2000 m. iki 2007 m. birželio mėn. LTU Teisės fakulteto prodekanas, nuo 2001 m. Baudžiamosios teisės katedros docentas, nuo 2011 m. rugsėjo 2 d. – profesorius, nuo 2007 m. birželio mėn. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas.
MRU dėsto du magistrantūros kursus: Nusikaltimų kvalifikavimo teorinės ir praktinės problemos, Ekonominių, finansinių ir elektroninėje erdvėje vykdomų nusikalstamų veikų tyrimo ir kvalifikavimo problemos, Lietuvos baudžiamosios teisės kursą anglų kalba užsienio studentams. Paskelbė mokslinių straipsnių, monografiją. Skaitė paskaitų ciklą (baudžiamosios teisės paskaitas anglų kalba) Bonos, Zygeno, Hanoverio (Vokietija) ir Gento (Belgija), Linco (Austrija) universitetuose, Lietuvos teisėjų mokymo centre (2002–2003 m.). Nuo 2002 m. skaito paskaitų Lietuvos apylinkių ir apygardų teismų teisėjams, prokurorams, policijos pareigūnams.
Buvęs advokatų, teisėjų kvalifikacinio egzamino komisijos narys. MRU TF studentų ir dėstytojų mainų Erasmus-Socrates programos koordinatorius, MRU teisės bakalauro studijų komiteto pirmininkas. Atstovavo MRU Teisės fakultetui tarptautiniuose Teisės fakultetų atstovų susitikimuose Utrechto, Roterdamo (Nyderlandai), Ruano, Strasbūro (Prancūzija), Kylio (Vokietija), Birmingemo (Didžioji Britanija), Kopenhagos (Danija), Kijevo (Ukraina), Minsko (Baltarusija), Rygos (Latvija) universitetuose.
Wind (grupė)
300px|miniatiūra|Wind 2013 m.
Olegas Fedosiukas
Biografija
Žmona Olga (g. 1964 m.), teisininkė, dirba uždarosios akcinės bendrovės finansininke. Dukra Marina (g. 1985 m.), sūnus Roman (g. 1991 m.).
Wind (grupė)
„Wind“ – vokiečių popmuzikos grupė, susikūrusi 1985 metais.
Olegas Fedosiukas
Biografija
Moka rusų, anglų kalbas.
Wind (grupė)
Istorija
Grupę 1985 m. subūrė vokiečių kompozitorė Hanne Haller. Tuo metu grupę sudarė Alexander „Ala“ Heiler, Christiane von Kutschenbach, Rainer Höglmeier, Willie Jakob, Sami Kalifa ir Petra Scheeser.
Grupė tris kartus dalyvavo „Eurovizijos“ dainų konkurse. Pirmą kartą dalyvavo netrukus po grupės formavimo 1985 metais. Konkurse su daina „Für alle“ jie užėmė antrą vietą pralaimėdami tik duetui „Bobbysocks“ iš Norvegijos. 1987 m. „Wind“ grįžo į konkursą, šį kartą atlikdami „Laß die Sonne in dein Herz“. Šalies atstovai vėl liko antri. Tais metais konkursą antrą kartą laimėjo airis Johny Logan. Trečiąjį kartą „Eurovizijoje“ dalyvavo 1992 m. su daina „Träume sind für alle da“. Šis dalyvavimas nebuvo toks sėkmingas, grupė užėmė 16 vietą.
Nuo 1990 m. pabaigos grupę „Wind“ sudarė Andreas Lebbing, Nastasja Marinkovic, Albert Oberloher, ir Iris Remmertz. N. Marinkovic 2005 m. trumpam paliko grupę ir buvo pakeista Angela Kötzsch; ji grįžo į grupę 2006 m.
Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino 2-ojo laipsnio medalis
Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino 2-ojo laipsnio medalis – Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu 1930–1940 m. ir 1995–2002 m. buvo apdovanojami nusipelnę Lietuvai asmenys, pasižymėję uoliu ir sąžiningu darbu valstybinėje tarnyboje ar visuomeninėje veikloje.
Istorija
1928 m. įsteigtas trijų laipsnių Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino medalis, skirtas žemesniojo rango valstybės ir savivaldybių įstaigų pareigūnų, kariuomenės viršilų bei puskarininkių nuopelnams tarnyboje pažymėti. Medalis teiktas ir užsieniečiams. Medalio projekto autorius skulptorius Jonas Burba. Gamybai naudota bronza, II laipsnio medalis buvo pasidabruotas, I laipsnio – paauksuotas. Gamino Šveicarijos firma „Huguenin Frères de Le Locle“. 1930–1940 m. medaliu apdovanoti 3352 asmenys.
Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino medalis atkurtas 1995 m., buvo trijų laipsnių – bronzinis, pasidabruotas ir paauksuotas. 2002 m. vietoj trijų paliktas vieno laipsnio Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis, pakeista jo išvaizda (autoriai Nerijus Treinys ir Antanas Vaičekauskas).
1994 m. gamino Vilniaus dailės kombinatas, vėliau Lietuvos monetų kalykla. Iki 1996 m. medalio kaspinus gamino Lietuvos tekstilės institutas, vėliau – Danijos firma „Morch and Sons“.
Aprašas
1930-1940 m. vienoje bronzinio pasidabruoto medalio pusėje – reljefinis Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino XVII a. sukurtas portretas ir užrašas „Lietuvos didysis kunigaikštis Gediminas“, kitoje pusėje – Raudonės pilis ir Geležinis vilkas.
Medalis tvirtinamas prie 32 mm pločio Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino muaro kaspinėlio.
Medalininkai
1995–2002 m. visų trijų laipsnių medaliu apdovanoti 409 asmenys.
Podolės Kameneco tvirtovė
thumb|220px|Įvažiavimas į pilį per Turkų tiltą Podolės Kameneco tvirtovė – viduramžių gynybinių statinių kompleksas Podolės Kamenece (Ukraina). Iškilusi išskirtinėje vietoje: upės Smotričės sudarytos kilpos, kuri primena graikišką raidę Ω, sąsmaukoje. Upės krantai statūs bei uolėti, jie sudaro natūralius gynybinius įrengimus. Į kompleksą įeina Senoji pilis ir vėliau pristatyta nedidelė Naujoji, pastaroji saugojo privažiavimą prie tvirtovės. Abi pilys kelis šimtmečius dengė miesto prieigą nuo užpuolikų. Senojoje pilyje buvo kalinamas ir nužudytas Ukrainos valdovo Bogdano Chmelnickio sūnus etmonas Jurijus.
Miesto istorikų Eugenijaus Plemenickio ir Anatoijaus Tupčio nuomone X-XI a. toje vietoje galėjo stovėti medinė pilaitė.
Istorija
thumb|270px|Tvirtovė saugojo įvažiavimą į Podolės Kameneco senamiestį, pastatytą Smotričės upės kilpoje. Prancūzų kartografo [[Nicolas de Fer'o 1691 m. sudarytas miesto planas]] thumb|220px|Tvirtovė naktį thumb|100px|left|Ražankos bokštas. Anksčiau dengtas akmens plokštėmis, dabar - mediniais [[gontas|gontais]]
Po Mėlynųjų Vandenų mūšio Lietuvos didysis kunigaikštis Algirdas miestą kartu su visa Podole atidavė valdyti lietuvių kunigaikščiams Karijotaičiams: broliams Jurgiui, Aleksandrui, Konstantinui ir Teodorui. Jiems ir priskiriama miesto akmeninės tvirtovės statyba. Manoma, kad jau 1362 m. pilis jau stovėjo, o 1374 m. ji buvo pirmą kartą paminėta kunigaikščio Jurgio Karijotaičio rašte.
Po Vytauto Didžiojo mirties miesto bajorai suėmė jo paskirtą LDK Kameneco seniūną Joną Daugirdą ir užgrobė valdžią. Tarp Lietuvos ir Lenkijos įsiplieskė karas dėl Kameneco ir visos Podolės bei Voluinės. 1434 m. pilyje įsitvirtino Lenkijos Karūnos įgula.
1672 m. Kamenecą kartu su pilimis užėmė Turkijos kariuomenė, o po ATR padalijimo - carinės Rusijos armija. XIX a. gynybiniai įrengimai prarado karinę reikšmę, jos teritorijoje buvo įrengtas istorijos muziejus. Tvirtovė kartu su senamiesčiu sudaro Nacionalinį Kameneco istorijos ir architektūros rezervatą, kuriam 2007 m. suteiktas vieno iš septynių Ukrainos stebuklų vardas.
Architektūra
Pačioje pradžioje pilies teritorija priminė ištęstą trikampį, kurioje kiekvienoje viršūnėje stovėjo gynybinis bokštas. Vėliau buvo pastatytas ketvirtas ir kiti bokštai, piliavietė tapo keturkampė. XVI a. viduryje ją rekonstravo Žygimanto Senojo rūmų architektas Jokūbas Breitfusas (Hiob Praÿetfuess), po šio perstatymo pilies išvaizda beveik nepakito iki mūsų dienų.
Į pilį, o kartu ir senamiestį, patenkama per 9 m pločio tiltą, kuris Turkijos valdymo laikais buvo stipriai rekonstruotas ir todėl vadinamas Turkų. Patekus pro rytinius vartus, kairėje pusėje galima matyti Popiežiaus (dar vadinamo ten kalinto sukilėlių vado Ustimo Karmaliuko vardu) bokštą. Toliau, pagal laikrodžio rodyklę, stūkso Kepurės bokštas, Trenčino, Laskio arba Baltasis, Dieninis, Naujasis Vakarinis, Ražanka, nedidelis Komendanto, po to - Lianckrono ir penkiakampis Naujasis Rytinis bokštai. Kiek tolėliau stūkso Vandens bokštas, tarnavęs tvirtovės šuliniu.
Statybai panaudotas vietinis akmuo, tik kai kurių bokštų viršūnės išmūrytos raudono molio plytomis.
Brodai
Brodai  – miestas Ukrainos vakaruose, Lvovo srityje, 100 km į šiaurės rytus nuo Lvovo, prie Bovdurkos upelio; rajono centras. Pro miestą eina Kijevo–Lvovo plentas ir geležinkelis. Mechaninių dirbinių gamybos, siuvimo, maisto (konservų, pieno miltelių) pramonė.
Veikia istorinis–krašto muziejus (XVIII a. pastate), Dievo Motinos cerkvė (1600 m.), Šv. Trejybės cerkvė su varpine (1726 m.), Šv. Jurgio cerkvė su rokoko stiliaus ikonomis (XVI–XVII a.). Yra Brodų tvirtovės griuvėsiai (XVII a.), didžiosios sinagogos griuvėsiai (1742 m.), XIX a. pab. – XX a. pr. gyvenamieji ir visuomeniniai statiniai (gimnazija, teismas, vilos, liaudies namai ir kt.).
Istorija
Brodai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1084 m. Miesto reikšmė išaugo XVII a.: čia buvo pastatyta tvirtovė, kūrėsi daug žydų, suklestėjo amatai.
1050 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Novi Sado Vojvodina
Novi Sado Vojvodina – Serbijos krepšinio klubas, įsikūręs Novi Sado mieste. Klubas dalyvauja Serbijos pirmenybėse, nacionalinėje taurėje bei Adrijos lygoje. Ekipos namų aikštė – 11500 vietų turinti Spens Sports Center arena.
Kumpelkė
Kumpelkė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Karklėnų.
1051 m.
1051 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Prancūzų fregatų sekluma
right|250px|thumb|Prancūzų fregatų seklumos žemėlapis Prancūzų fregatų sekluma  – didžiausias Havajų Šiaurės Vakarų salų atolas. Koordinatės – 23° 52′ 8.04″ N, 166° 17′ 9.6″ W (902 km į š.v. nuo Honolulu).
Pavadinimo kilmė
Atolui pavadinimą suteikė prancūzų keliautojas Žanas Fransua Laperūzas (Jean-François de Lapérouse), šioje vietoje vos nepraradęs savo ekspedicijos fregatų „Boussole“ ir „Astrolabe“, kai 1786 m. lapkričio 6 naktį jūreiviai pastebėjo bangų mūšą, ir abu laivai paskutiniu momentu pasuko šalin bei išvengė sudužimo.
Atolą sudaro 32 km ilgio pusmėnulio formos rifas, dvylika smėlio sėklių ir 36 m aukščio Laperūzo uola – vienintelis virš vandens iškilęs ugnikalnio likutis. Bendra koralinio rifo teritorija 939 km², visas sausumos plotas 24,891 ha, iš kurių 10,53 ha užima Terno sala – maždaug vieno kilometro ilgio sausumos plotelis, kuriame nuolatos gyvena keletas žmonių ir kuriame yra įrengtas nusileidimo – pakilimo takas. Čia įrengta Havajų salų nacionalinio draustinio stebėjimo stotis.
Prancūzų fregatų sekluma yra Havajų valstijos dalis ir priklauso Jungtinėms Amerikos Valstijoms. thumb|left|250px|Atole gyvena didelė [[Monachus schauinslandi|Havajų ruonių vienuolių populiacija]]
Fauna ir flora
Prancūzų fregatų seklumoje neršia dauguma Havajų žaliųjų vėžlių (Chelonia Mydas), gyvena didžiausia Havajų ruonių vienuolių populiacija.
Atolo salelėse gausu paukščių kolonijų. Čia peri 18 paukščių rūšių (dauguma Terno saloje) – juodakojai albatrosai (Phoebastria nigripes), tamsianugariai albatrosai (Phoebastria immutabilis), audrapaukščiai (Pterodroma hypoleuca ir Bulweria bulwerii), audronašos (Puffinus pacificus ir Puffinus nativitatis), audrašaukliai (Oceanodroma tristrami), Phaethon rubricauda, kaukėtieji padūkėliai (Sula dactylatra), raudonkojai padūkėliai (Sula sula), rudieji smigikai (Sula leucogaster), didžiosios fregatos (Fregata minor), žuvėdros (Onychoprion lunatus, Onychoprion fuscatus, Procelsterna cerulea), rudieji nodžiai (Anous stolidus) ir juodieji nodžiai (Anous minutus), gygiai (Gygis alba), žiemoja kelios rūšys sėjikinių.
Samsung Galaxy
right|250px dešinėje|249x249px Samsung Galaxy - Pietų Korėjos elektronikos gamintojo Samsung gaminių (išm. telefonų, planš. kompiuterių, fotoaparatų) serija. Juos vienija Android operacinė sistema.
Bartkai (Lukšiai)
Bartkai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Lukšių.
Etimologija
Bartkai tikriausiai yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo pavardės Bartkus. Dvi Bartkų sodybos žymimos Bartkų kaimo makete, kuris yra eksponuojamas Zyplių dvaro muziejuje (projekto autorius Pranas Matusevičius).
Trivieža
Trivieža  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Hainuvkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į šiaurę nuo Hainuvkos ir apie 42 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą teka Loknicos upė. Kaimas įkurtas 1640 metais.
Jonas Zenonas Bernadišius
Jonas Zenonas Bernadišius (g. 1935 m. birželio 24 d. Nakonių k., Anykščių r.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
Baigęs Troškūnų vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1952–1956 m. mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. J. Narsučio trombono klasė). 1956–1957 m. Joniškėlio kultūros namų meno vadovas ir pučiamųjų orkestro dirigentas. 1957–1962 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė J. Karosas ir A. Lopas). Studijuodamas mokytojavo N. Verkių aštuonmetėje ir Vilniaus S. Nėries vidurinėje mokykloje (vadovavo pučiamųjų orkestrui), grojo instituto pučiamųjų orkestre (dirigentas R. Balčiūnas), 1958–1961 m. vadovavo Vilniaus statybos technikumo pučiamųjų orkestrui.
1962–1979 m. Kėdainių 1-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovas. Jaunių chorą (60-80 dalyvių) parengė 1964, 1965, 1970, 1975 ir 1977 m. respublikinėms dainų šventėms, o vokalinius ansamblius ir solistus „Dainų dainelės" konkursams.
Be pedagoginio darbo, 1965–1985 m. vadovavo Kėdainių chemijos gamyklos moterų ir vyrų vokaliniams ansambliams, kurie pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė „Sidabrinių balsų" konkursuose, nemažai koncertavo. 1967–1978 m. Lietuvos hidromelioracijos mokslinio tyrimo instituto moterų vokalinio ansamblio vadovas. Kolektyvas koncertavo Lietuvoje, Minske, Smolenske, Kišiniove, Leningrade ir Maskvoje.
Nuo 1993 m. Kėdainių Šv. Juozapo bažnyčios vargonininkas, vaikų ir mišriojo choro bei sakralinės muzikos vokalinio moterų ansamblio vadovas. Su šiuo kolektyvu giedojo Jonavos, Želvos, Šiluvos, Telšių, Kauno ir kitose bažnyčiose.
Z. Bernadišius buvo Kėdainių rajono dainų švenčių vyr. dirigentas, 1969–1979 m. rajono muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkas. 1970 m. jis apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Tambakundos regionas
Tambakundos regionas  – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies pietrytinėje dalyje, Mauritanijos, Gambijos, Malio ir Gvinėjos pasienyje. Administracinis centras – Tambakunda.
Administracinis suskirstymas
Regionas padalintas į 4 departamentus:
2008 m. iš Kedugu departamento sudarytas Kedugu regionas.
Bronius Juodelis
Bronius Juodelis (1924 m. lapkričio 16 d. Dusetose – 2015 m. balandžio 1 d. Čikagoje ) – Lietuvos ekonomistas, pedagogas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Per Antrąjį pasaulinį karą pasitraukė į Vokietiją. Kempteno karo pabėgėlių stovykloje baigė lietuvių gimnaziją, redagavo skautų leidinius „Geležinio Vilko balsas“ (1947 m.) ir „Baltijos banga“ (1948 m.). 1949 m. persikėlė į JAV. 1955 m. baigė ekonomikos studijas Ilinojaus universitete, vėliau studijavo De Paulio universitete Čikagoje, 1965 m. baigė JAV aukštąją skautų vadovų mokyklą. 1972 m. baigė Šiaurės rytų universitetą (Ilinojaus valstija), pedagogikos magistras.
1969–1972 m. dirbo Čikagos Švietimo tarybos koordinatoriumi, asistentu. 1972–1974 m. Lemonto lituanistinės mokyklos mokytojas. 1973–1992 m. dėstė Čikagos aukštesniojoje komercijos mokykloje. Nuo 1974 m. Pedagoginio lituanistikos instituto dėstytojas, Pedagogikos skyriaus vedėjas. JAV lietuvių bendruomenė]]s veikėjas, 1976–1980 m. Švietimo tarybos pirmininkas, 1985–1989 m. Krašto valdybos vicepirmininkas finansams. 1976 m. Lietuvių tautinių šokių festivalių korporacijos steigėjas, iki 2001 m. direktorių tarybos pirmininkas, 1976 m. V lietuvių tautinių šokių šventės komiteto pirmininkas. 1990–1995 m. Lituanistikos tyrimo ir studijų centro vicepirmininkas. Nuo 1993 m. fondo „Draugas“ direktorių tarybos pirmininkas.
Lietuvos fizinio lavinimosi sąjunga
Lietuvos fizinio lavinimosi sąjunga (LFLS) – (anksčiau 1919–1920 m. Lietuvos sporto sąjunga) – pirmoji Lietuvos sporto organizacija, atlikusi didžiausią vaidmenį, kuriant ir formuojant Lietuvos sportą, Lietuvos šaulių sąjungos įkūrėja ir gausybės sporto šakų (krepšinio, futbolo, lengvosios atletikos, bokso, ledo ritulio, beisbolo ir kt.) pradininkė Lietuvoje.
„Sveikame kūne – sveika siela“  – devizas, kuriuo vadovaujasi Lietuvos fizinio lavinimosi sąjunga nuo LFLS pirmininko, legendinio lakūno, 10-ies sporto šakų pradininko Lietuvoje Kpt. Stepono Dariaus laikų.
Įkūrimo iniciatoriai ir organizacijos pradininkai
Tarpukariu, atkūrus Lietuvos valstybę, nors ir buvo daugybė politinių ir tarptautinių neaiškumų, atgimstantis Lietuvos kraštas sulaukė aktyvių, ryžtingų, Tėvynę mylinčių žmonių. Stepono Garbačiausko parvykusio iš Maskvos (Rusija), Elenos Kubiliūnaitės iš Sankt Peterburgo (Rusija), Karolio Dineikos iš Tartu (Estija), Stepono Dariaus iš Čikagos (JAV) ir kitų sportininkų, savo entuziazmu ėmusių kurti Lietuvos sportą, o kartu ir Lietuvos sporto organizacijas.
Įkūrus šią pirmąją Lietuvos sporto organizaciją, iškart joje pradėjo burtis visi tautiečiai sportininkai iš visos Lietuvos ir Pasaulio, tokie kaip režisierius, karininkas, operos solistas, bosas Petras Oleka. Kauno burmistras Jonas Vileišis. Veterinarijos gydytojas generolas leitenantas Jonas Jurgis Bulota. Automobilių sporto, medžioklės ir žvejybos mėgėjas, operos solistas, tenoras Kipras Petrauskas. Vytauto Didžiojo karo muziejaus įkūrėjas ir viršininkas, gydytojas, archeologas, generolas Vladas Nagius – Nagevičius. Vėliau prisijungė legendinis tarpukario krepšininkas, išeivijos lietuvis, pirmasis olimpinis krepšinio čempionas (1936 m.) ir Europos krepšinio čempionas (1939 m.) Pranas Lubinas ir kiti iškilūs to meto sportininkai, šauliai, kariai, karininkai, patriotai, valdžios atstovai, kurie ėmėsi naujos jaunimui ir visai tautai reikšmingos sportinės veiklos.
LFLS įkūrimas ir veikla
Organizacija, turėjusi didžiausią įtaką Lietuvos sporto raidai, buvo įkurta Kaune 1919 m. gegužės 18 d. kaip Lietuvos sporto sąjunga.
1920 m. rugpjūčio mėn. nutarta, kad tik fizinis lavinimasis padeda išugdyti profesionalius, stiprius lietuvius sportininkus ir yra kiekvieno žmogaus viena iš pagrindinių sveikatos stiprinimo formų, todėl nuo 1920 m. rugsėjo 15 d. organizacija pervadinta į Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungą (LFLS). Jos nariai tarpukariu aktyviai propagavo sportą visuomenėje, Lietuvos karių ir šaulių tarpe bei drauge su jais varžydavosi įvairiose sporto šakų (futbolo, krepšinio, bokso, lengvosios atletikos, ledo ritulio, greitojo čiuožimo, beisbolo, lauko teniso ir kt.) žaidynėse.
LFLS nuopelnai Lietuvos sportui
Būtent Lietuvos fizinio lavinimosi sąjunga atliko didžiausią vaidmenį kuriant Lietuvos sportą.
LFLS dėka kūno kultūra tapo pakilia visuomenės dvasia. Kūrėsi įvairūs LFLS sporto klubai. Tarpukariu LFLS turėjo daugybę sporto stadionų, sporto bazių. Gausėjo LFLS komandų skaičius visoje Lietuvoje. LFLS istorijai aprašyti ir pasiektoms sportininkų pergalėms išvardinti reiktų galbūt net atskiros knygos.
1922 m. kovo 22 d. LFLS iniciatyva, visos jaunos sporto ir sporto šakų organizacijos įkūrė Lietuvos sporto lygą ir pastaroji 1924 m. gegužės 25 d. tapo tarptautinio olimpinio komiteto nariu (TOK). Tai buvo esminė sąlyga atkuriant po okupacijos 1991 m. rugsėjo 18 d. Lietuvos tautinio olimpinio komiteto (LTOK) narystę Tarptautiniame olimpiniame komitete (TOK).
LFLS panaikinimas
Didelį smūgį LFLS patyrė pasaulinės suirutės metu per Antrąjį pasaulinį karą. 1944 m. LFLS veikla buvo nutraukta sovietinės okupacijos. Visi mažesni ir miestelių LFLS sporto klubai panaikinti, o geriausi LFLS futbolo, krepšinio ir kitų sporto šakų klubai bei komandos, sovietinės valdžios nurodymu, buvo pervadinti ir jiems suteikti „Lokomotiv“, „Spartak“, „Dinamo“, „Žalgiris“ ir kiti pavadinimai…
LFLS atkūrimas ir dabartinė veikla
Lietuvos fizinio lavinimosi sąjunga atkurta Lietuvos sporto veteranų iniciatyva 1997 m. Kaune.
Aktyviai veiklą LFLS pradėjo vykdyti po ilgesnės pertraukos 2012 m. išrinkus naują vadovybę. Dabar LFLS tęsia tarpukario Lietuvoje veikusios organizacijos veiklą, tradicijas, ir populiarina bei propaguoja gausybę sporto šakų, organizuoja varžybas ir skatina jaunimą bei visą visuomenę sportuoti. Šiandien LFLS vienija sportui nusipelniusius asmenis, dalyvauja ir organizuoja varžybas, aktyviai veiklą vykdo LFLS Mato Šalčiaus autosporto klubas, LFLS Šachmatininkų klubas (šio klubo vadovui, šachmatų veteranui Leonui Juozoniui asmeninę dovaną už aktyvią sportinę veiklą yra įteikęs net pats Pasaulinės šachmatų federacijos prezidentas Kirsanas Iliumžinovas) ir t. t.
Krepšinis
Moterų krepšinio pirmosios oficialios varžybos buvo sužaistos taip pat 1922 m. Tų metų spalio 10 dieną varžybų finale rezultatu 4:0 LFLS krepšininkės nugalėjo Lietuvos šaulių sąjungos (LŠS) moteris ir tapo pirmosiomis Lietuvos krepšinio čempionėmis.
1938 m. Lietuvos moterys, Italijoje vykusiame 1-ajame Europos moterų krepšinio čempionate tapo vicečempionėmis. Rinktinės sudėtį sudarė LFLS krepšininkės.
Futbolas
LFLS pirmoji Lietuvoje pradėjo aktyviai populiarinti futbolą, organizuoti futbolo varžybas ir kelti žaidėjų profesionalumą. LFLS iniciatyva daugumoje Lietuvos miestų ir miestelių pradėjo kurtis LFLS klubai su futbolo komandomis.
Tarpukariu, LFLS klubų (LFLS Kaunas, LFLS Šančiai, LFLS Tauras, LFLS Marijampolė (dabar FK Marijampolės „Sūduva“), LFLS Šiauliai, LFLS Vilnius ir kt.) vienijamos futbolo komandos, 1922–1944 metų laikotarpyje, buvo vienos iš stipriausių Lietuvoje, o LFLS futbolininkai žaisdavo Lietuvos vyrų futbolo rinktinės sudėtyje.
LFLS futbolininkai pirmieji ir daugkartiniai Lietuvos futbolo čempionai (6 kartus), vicečempionai (8 kartus) ir 6 kartus iškovojo trečiąsias vietas.
LFLS Kaunas (1922, 1923, 1927, 1932, 1942);
LFLS Tauras (1943).
Lengvoji atletika
1921 m. LFLS suorganizavo pirmąjį Lietuvos lengvosios atletikos čempionatą.
Beisbolas
1922 m. LFLS vyrų beisbolininkų komanda tapo pirmąja Lietuvos beisbolo čempionato nugalėtoja.
Boksas
1923 m. gruodžio 29-30d. LFLS pirmininkas Steponas Darius surengė pirmąsias Lietuvos bokso varžybas.
Ledo ritulys
1926 m. LFLS ledo ritulio vyrų komanda tapo pirmąja Lietuvos ledo ritulio čempione.
Olimpinės žaidynės
1924 m. Lietuvos futbolo rinktinė pirmą kartą šalies istorijoje dalyvavo ir garbingai Lietuvai atstovavo VIII Vasaros olimpinėse žaidynėse Paryžiuje. Olimpinei delegacijai ir futbolo komandai vadovavo rinktinės kapitonas, LFLS narys Steponas Garbačiauskas.
1928 m. LFLS narys Kęstutis Bulota pirmasis lietuvis žiemos olimpinių žaidynių istorijoje Sankt Morise (Šveicarija) vykusiose IIe žiemos olimpinėse žaidynėse atstovavęs Lietuvą greitojo čiuožimo rungtyse (lenktyniavo visose keturiose čiuožimo rungtyse). Geriausias rezultatas – 5 vieta (10 000 m. nuotolis).
Stadionas
1924 m. LFLS pirmininkas Steponas Darius iš Kauno miesto valdybos gavo Kauno Ąžuolyne pelkingoje vietoje žemės sklypą. Visą teritoriją nusausino ir pastatė pirmąjį Lietuvoje sporto stadioną, kuris ir dabar pripažįstamas kaip geriausias stadionas Lietuvoje tinkantis įvairioms sporto šakų varžyboms. Po nepriklausomybės atkūrimo stadionui suteiktas S. Dariaus ir S. Girėno vardas.
LFLS garbės nariai
Nuo organizacijos įkūrimo 1919 m., už sportinius, organizacinius pasiekimus bei nuopelnus Lietuvos sportui ir Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungai, šiems nusipelniusiems LFLS nariams suteiktas LFLS garbės nario vardas:
Oskai
thumb|right|Apeninų pusiasalio gentys ankstyvajame [[geležies amžius|geležies amžiuje: {{Legend|#3200f7|ligūrai}} {{legend|#808000|venetai}} {{legend|#FF80FF|etruskai}} {{legend|#80FFFF|piceniai}} {{legend|#80FF80|umbrai}} {{legend|#C0B000|lotynai}} {{legend|#008000|oskai}} {{legend|#FF8040|mesapiai}} {{legend|#FFFF80|graikai}}]]
Komarnas
Komarnas  – Slovakijos miestas Nitros krašte prie Dunojaus. Kitame krante įsikūręs Vengrijos Komaromas. Subyrėjus Austrijos-Vengrijos imperijai, po I Pasaulinio karo buvęs vienas miestas liko padalintas pusiau per Dunojų pravestos valstybių sienos ir priklauso dviem kaimyninėms valstybėms. Abi dalis jungia Elžbietos tiltas. Komarnas įsikūręs prie Dunojaus ir Vaho santakos, svarbus upių uostas, laivų statykla.
Oskai
Oskai (, taip pat vadinti opici, opsci, obsci) – italikų gentis, gyvenusi Šiaurės Kampanijoje ir Kampanijos ir Lacijaus sandūroje (Pietų Italija). Dėl Kampanijos varžėsi su etruskais.
Komarnas
Demografija
Mieste gyvena 34 561 gyventojas (2013 m. duomenys). Tai etninių vengrų Slovakijoje centras – čia jie sudaro 60 % visų miesto gyventojų, slovakai – 34,7 %. Nemažą dalį sudaro ir serbų mažuma, įsikūrusi nuo XVII a. serbų migracijos iš Osmanų imperijos į Habsburgų monarchijos teritorijas.
Oskai
Antichas, kurį paprastai laiko Tukidido šaltiniu apie Vakarų Europos šalis, oskus tapatino su aurunkais, kurie buvo sabelų nugalėti ir išsklaidyti Kampanijoje.
Kovos ir pralaimėjimai
V a. pradžioje oskai kariavo su Senovės Roma dėl Ager Pomptinus regiono – srities Lacijuje tarp Abano kalno (mons Abanus) ir Tirėnų jūros pakrantės. Oskai buvo žemdirbiai, o Ager Pomptinus turėjo labai derlingų žemių, todėl šis regionas oskams buvo labai svarbus. Tačiau oskai triuškinamai pralaimėjo romėnams.
Komarnas
Istorija
II Pasaulinio karo metu miestą kontroliavo Vokietija, gindama piečiau įsikūrusias strategines naftos perdirbimo gamyklas. Karo metu sugriauti upių tiltai, jungiantys atskiras miesto dalis. Pokaryje pradėta vystyti upių laivybą, ėmė veikti atstatyta laivų statykla.
Oskai
Kovos ir pralaimėjimai
Vėliau V a. karingieji samnitai (irgi kalbėję oskų kalba), užėmė ir prisijungė oskų žemes. Todėl Pirmojo samnitų karo metu (343–341 m.p.m.e.) Roma užvaldė Šiaurės Kampaniją. Pagal Titą Livijų oskai buvo šio karo priežastimi. Livijus teigė, kad karą pradėjo samnitai, be priežasties užuolę sidicinus (. Tai oskų kantonas Šiaurės Kampanijoje.). Sidicinai, ieškodami saugumo, ėmė trauktis į Kampaniją. Tada samnitai atakavo kampanus ir, sutriuškino juos ir privertė slėptis už gynybinių sienų. Nevilties apimti oskai paprašė pagalbos romėnų. Nuo tada oskai buvo pavaldūs romėnams.
Komarnas
Kultūra
Miestas turi gerai išlaikytą senamiestį, restauruotus istorinius statinius: rotušę, teismo rūmus, Klapkos aikštę, šv. Andrejaus bažnyčią, Dunojaus muziejų, Komarno tvirtovės statinius, kitus objektus, pritaikytus šiuolaikinio gyvenimo poreikiams.
Viena iš turistinių atrakcijų yra miesto centre plytinti istorinė Europos aikštė, atspindinti europiečių siekį po Antrojo pasaulinio karo gyventi taikiame sambūvyje. Aikštę puošia XXI a. pr. pastatytų septyniolika skulptūrų, skirtų žemyno istorijoje ryškius pėdsakus palikusiems asmenims: tai šventieji Švč. Mergelė Marija, Šv. Benediktas Nursijietis, Šv. Brigita Švedė ir kiti; valdovai Zigmantas Liuksemburgietis, Kalmanas, Liudviko I bei kt. Įvažiavimo į kiemus vartams ir atskiriems bokšteliams taip pat suteikti iškilių asmenybių vardai. Aikštėje iškilę gyvenamieji ir prekybiniai pastatai reprezentuoja atskiras valstybes (Lietuvos Respublikai skirtame name yra įsikūrusi namų apyvokos reikmenų parduotuvė).
Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino 3-ojo laipsnio medalis
thumb|150px|Aversas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino 3-ojo laipsnio medalis – Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu 1930–1940 m. ir 1995–2002 m. buvo apdovanojami nusipelnę Lietuvai asmenys, pasižymėję uoliu ir sąžiningu darbu valstybinėje tarnyboje ar visuomeninėje veikloje.
Istorija
1928 m. įsteigtas trijų laipsnių Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino medalis, skirtas žemesniojo rango valstybės ir savivaldybių įstaigų pareigūnų, kariuomenės viršilų bei puskarininkių nuopelnams tarnyboje pažymėti. Medalis teiktas ir užsieniečiams. Medalio projekto autorius skulptorius Jonas Burba. Gamybai naudota bronza, II laipsnio medalis buvo pasidabruotas, I laipsnio – paauksuotas. Gamino Šveicarijos firma „Huguenin Frères de Le Locle“. 1930–1940 m. medaliu apdovanoti 3352 asmenys. thumb|150px|Reversas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino medalis atkurtas 1995 m., buvo trijų laipsnių – bronzinis, pasidabruotas ir paauksuotas. 2002 m. vietoj trijų paliktas vieno laipsnio Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis, pakeista jo išvaizda (autorius Nerijus Treinys).
1994 m. gamino Vilniaus dailės kombinatas, vėliau Lietuvos monetų kalykla. Iki 1996 m. medalio kaspinus gamino Lietuvos tekstilės institutas, vėliau – Danijos firma „Morch and Sons“.
Aprašas
Medalis tvirtinamas prie 32 mm pločio Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino muaro kaspinėlio.
Karalių Kanjono nacionalinis parkas
Parko kalnų viršūnės daugiau kaip 3000 m aukščio; aukščiausios – Darvino (4215 m), Godardo (4144 m), Pinčoto (4113 m), Klarens Kingo (3933 m). Šlaitai išraižyti kanjonų; Kingso upės kanjonas – giliausias Jungtinėse Amerikos Valstijose (2438 m). Upėse daug krioklių (Grizlio, 30 m aukščio, Roaringo, Misto). Šlaituose veši spygliuočių miškai (pušys, mamutmedžiai, kėniai). Parke gyvena juodieji lokiai, rudosios lūšys, pilkosios lapės, įvairūs elniai, snieginiai avinai, pumos, kalnų mėlynpaukščiai (Sialia currucoides) ir kiti gyvūnai.
Įkurtas 1890 m. kaip Generolo Granto parkas, nuo 1940 m. – nacionalinis parkas. thumb|right|240px|Karalių Kanjono ir Sekvojų nacionalinių parkų žemėlapis
Artezinis vanduo
Išgręžtame į vandeningąjį sluoksnį gręžinyje vanduo pakyla aukščiau vandeningojo sluoksnio kraigo. Linija jungianti pakilusio vandens lygio taškus gręžiniuose, vadinama pjezometriniu lygiu. Vandens pakilimo aukštis nuo vandeningojo sluoksnio kraigo iki pjezometrinio lygio vadinamas spūdžiu. Kai spūdis pakankamai didelis, artezinio vandens sluoksniai dažniausiai slūgso ikikvarteriniuose dariniuose, didelėse geologinėse struktūrose, sudarydami artezinius baseinus. Arteziniame baseine skiriamos trys sritys: maitinimo, spūdžio ir iškrovos arba drenažo. Jeigu arteziniame baseine yra keli vandeningi sluoksniai, kiekvienas iš jų gali turėti skirtingą pjezometrinį lygį, priklausantį nuo maitinimo ir drenažo sąlygų. Didelių artezinių baseinų vanduo yra įvairios cheminės sudėties: nuo labai mineralizuotų chloridinio tipo sūrymų iki gėlų, mažai mineralizuotų, hidrokarbonationio tipo vandenų. Pirmieji dažniausiai slūgso baseino apatiniuose vandeninguose sluoksniuose, antrieji – viršutiniuose. Gėli viršutinių sluoksnių arteziniai vandenys susidaro iš kritulių arba susigėrusio paviršinio vandens; jie yra svarbiausias geriamo vandens šaltinis. Labai mineralizuoti apatinių sluoksnių arteziniai vandenys yra įvairių geologinių epochų vandenų reliktai. Lietuvos arteziniai vandenys priklauso Pabaltijo arteziniam baseinui.
Martynas Matuzas
Martynas Matuzas (g. 1989 m. rugpjūčio 28 d.) – Lietuvos vartininkas. Šiuo metu atstovauja „Jonavos“ klubui.
Žiedadulkė
thumb|Įvairios augalų žiedadulkės. Didinimas: 500x; Plotis: ~400 µm Žiedadulkė – smulkus, 0,008-0,2 mikrometro skersmens augalo dulkinės darinys.
Martynas Matuzas
Futbolininko karjera
Tauragėje gimęs ir sportuoti pradėjo gimtame mieste. 2013 m. sezoną pradėjo Tauragės „Taure“.
Žiedadulkė
Jaunos žiedadulkės yra vienaląstės. Jų protoplaste yra stambus branduolys, tiršta protoplazma su daugeliu atsarginių maisto medžiagų ir vakuolė. Iš atsarginių medžiagų vyrauja krakmolas ir cukrus, mažiau yra baltymų ir riebalų.
Martynas Matuzas
FK Kruoja
2013 m. vasarą persikėlė į Pakruojį ir keletą metų atstovavo „Kruoją“. Už nesportinį elgesį buvo diskvalifikuotas penkerioms rungtynėms. Gavęs geltoną kortelę elgėsi agresyviai teisėjo G. Mažeikos adresu ir ilgai nepaliko aikštės.
Žiedadulkė
Suaugusios žiedadulkės protopastas dalijasi į dvi nelygias ląsteles, tačiau jos nepersiskiria ir skersinė sienelė nesusidaro. Didesnioji ląstelė vadinama vegetatyvine, ir iš jos išauga dulkiadaigis. Mažesnioji ląstelė vadinama generatyvine ir jos branduolys dar kartą dalijasi: taip susidaro dvi lytinės ląstelės, kurios vadinamos spermiais. Kai žiedadulkė patenka ant piestelės, ji sudygsta. Tai miniatiūrinis vyriškasis gametofitas.
Martynas Matuzas
FK Sūduva
O nuo 2016 m. buvo FK Sūduva Marijampolė nariu, tačiau retai kada tekdavo žaisti už pagrindinę komandą.
Žiedadulkė
Daugumos augalų žiedadulkės yra su dvigubu apvalkalėliu, iš kurių vidinis yra plonas, celiuliozinis ir vadinamas intina, o išorinis storas, išmargintas, ir vadinamas egzina. Egzinoje lieka keletas nesustorėjusių vietų, kurios vadinamos diegavietėmis.
Martynas Matuzas
FK Kauno Žalgiris
2018 m. perėjo į FK Kauno Žalgiris. 2018 m. A lygoje pasirodė 20 kartų.
Žiedadulkė
Žiedadulkėms kenkia drėgmė, todėl žieduose yra nemažai prisitaikymų, apsaugančių žiedadulkes nuo lietaus lašų. Kai žiedadulkių mažiau patenka ant žiedų purkos, gaunamas mažesnis sėklų derlius.
Krasnė (Augustavo apskritis)
Krasnė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Liepinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Liepinės, 27 km į rytus nuo Augustavo ir 74 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Martynas Matuzas
FK Kauno Žalgiris
2019 m. rugsėjo 28 d. Panevėžyje įvyko incidentas tarp Martyno ir Rudinilson Silva.
Žiedadulkė
Iš žiedadulkių galima apibūdinti augalų liekanas, išgulėjusias žemės kloduose kelis milijonus metų.
Martynas Matuzas
FK Kauno Žalgiris
2019 m. rugsėjo 30 d. „Kauno Žalgirio“ klubas išplatino pranešimą, kad M. Matuzas palieka klubą, o Rudinilson Silva suspenduotas dviem savaitėms.
FK Jonava
2020 m. vasarą prisijungė prie „Jonavos“ klubo. Žaidė Pirmoje lygoje.
Žiedadulkė
Žiedadulkių daug prirenka bitės. Jos naudojamos farmacijoje, kosmetikoje, kt.
Martynas Matuzas
FK Jonava
2021 m. tęsė karjerą Jonavoje. Buvo ekipos kapitonas. Pirmoje lygoje iškovojo antrą vietą.
Trenerio karjera
2022 m. įgijo UEFA B trenerio licenciją.
Gardnerio uolos
right|thumb|300px|Gardnerio uolos Gardnerio uolos (havajiečių kalba Puhahonu) – dvi rifų apsuptos uolos, priklausančios Havajų salyno Šiaurės Vakarų salų grupei. Artimiausia sausuma – Prancūzų fregatų sekluma, 220 km į p.r., ir Maro rifas, 250 km. į š. v. Rifo plotas apie 2 400 km².
Svarbiausi duomenys
Gardnerio uolas 1820 m. aptiko JAV banginių medžioklės laivas „Maro“, vadovaujamas kapitono Džozefo Aleno (Joseph Allen).
Salos geologinė istorija analogiška kitoms šios grupės saloms – tai likutis suirusio ugnikalnio, priklausančio Havajų – Imperatoriaus kalnagūbriui, kuris susiformavo šiai tektoninės plokštės vietai slenkant virš karštojo taško, dabar esančio po povandeniniu Loihi ugnikalniu. Tada vulkaninė veikla iškėlė ugnikalnį, kuris po tam tikro geologinio laikotarpio užgeso, milžiniškas lavos svoris įlenkė Žemės plutą, ir ugnikalnis ėmė grimzti, o jo pakraščiai apaugo koralais.
Aplinkui Gardnerio uolas veisiasi retų rūšių žuvys, neaptinkamos prie kitų šio archipelago salų, auga daug koralų, kurių nėra kaimyninėse Nekerio ir Nihoa salose. Ant uolų peri daug paukščių.
Achemos žinios
Achemos žinios – Jonavos akcinės bendrovės „Achema“ savaitraštis, ėjęs nuo 1973 m. kovo 28 d. iki 1997 m.
Istorija
Iki 1992 m. vadinosi „Chemikas“, valstybinės įmonės „Azotas“ laikraštis, 1992–1993 m. – „Naujienos“. 1993 m. šiam leidiniui tapus Jonavos laikraščiu miestui ir kaimui, pradėjo eiti Naujienų savaitinis priedas „Azoto naujienos“, nuo 1994 m. gegužės – valstybinės įmonės „Azotas“ savaitraštis. Nuo 1994 m. rugsėjo vadinasi „Achemos žinios“.
Tiražas 1994 m. – 1000 egz., 1997 m. – 400 egz.
Kryžkaulis
Kryžkaulio sandara
Masyvesnė kaulo dalis – kryžkaulio pamatas (basis ossis sacri) nukrypęs į viršų, o smulkesnė – kryžkaulio viršūnė (apex ossis sacri) atsigręžusi žemyn, stuburgalio link. Pamate matytomos stambaus pirmojo kryžmens slankstelio liekanos: porinė viršutinė sąnarinė atauga (processus articularis superior). Išsišovusi jo kūno priekinė briauna vadinama kyšuliu (promontorium). thumb|Kryžkaulio nugarinis paviršius thumb|Kryžkaulio dubeninis paviršius
Kryžkaulio šonai
Suaugę šonkaulių rudimentai ir kryžmens slankstelių skersinės ataugos sudaro šonines dalis (partes laterales), kurių viršutinė atkarpa vadinama kryžkaulio sparnu (ala ossis sacri), o išorinėje pusėje yra ausinis paviršius (facies auricularis), susinerti su klubakaulio panašiu ausies pavidalo paviršiumi. Už jo yra įdubusi kryžkaulio šiurkštuma (tuberositas ossis sacri), nuo kurios iki panašios klubakaulio šiurkštumos eina šiuodu kaulus jungiantis tarpkaulinis kryžkaulinis klubakaulio raištis (ligamentum sacroiliacum interosseum).
Kryžkaulio paviršiai
Moters kryžkaulis yra trumpesnis, platesnis ir mažiau išlinkęs nei vyro.
Kryžkaulio kanalas
Kryžkaulio viduje esantis jo kanalas (canalis sacralis) apačioje, kaulo viršūnėje, atsiveria kryžkaulio žiotimis (hiatus sacralis). Jas riboja porinis kryžkaulio ragas (cornu sacrale) – penktojo kryžmens slankstelio apatinės sąnarinės ataugos rudimentas.
Odd Grenland BK
Šieno „Odd Grenland“ – Norvegijos futbolo klubas iš Šieno. Tai seniausias iki šiol veikiantis šalies futbolo klubas, priklausantis „Club of Pioneers“ organizacijai.
Istorija
Klubas įkurtas 1894 m. Tuo metu žinomas Odd BK pavadinimu.
Ojo karalystė
Ojo karalystė, dar žinoma kaip Ojo imperija (jorubų kalba: Ilú-ọba Ọ̀yọ́) – istorinė jorubų valstybė Vakarų Afrikoje, Jorubalande (dabartinės pietvakarių Nigerijos teritorijoje) ir gretimose teritorijose pietryčių Benine. Kaip suvereni valstybė egzistavo XIV–XIX a. Nuo 1888 m. egzistuoja kaip tradicinė monarchija Nigerijos sudėtyje.
Ankstyvasis laikotarpis
Ojo karalystė tradiciškai laikoma viena iš septynių pirmosios kartos jorubų valstybių, kurią įkūrė vienas iš Ifės karaliaus Oduduvos palikuonių. Antrasis jo sūnus Oranjanas paliko šventąją Ifę ir su savo palyda persikėlęs tolyn į šiaurę įkūrė ten savo miestą. Tai buvo Oyo Ile, arba senasis Ojas. Oranjanas tapo pirmuoju miesto-valstybės valdovu, kurio titulas buvo alafinas.
Po Oranjano valdė jo palikuonys Adžaka, Sango, Kori ir kiti, kurie stiprino miestą, plėtė valstybės teritorijas. Mieste išdygo galingi rūmai ir valstybinis turgus, simbolizuojantys alafino galią.
Kadangi Ojas buvo Jorubalando šiauriniame pakraštyje, jį supo nedraugiškos kaimyninės valstybės. Stipriausi Ojo kaimynai buvo Nupė ir Borgu. Apie 1535 m., valdant Onigbogi, Nupės valdovas Tsoedė nukariavo Oją ir sunaikino sostinę. Ojo monarchija buvo priversta išsikelti į draugišką Borgu, kur kurį laiką gyveno tremtyje.
Imperinis laikotarpis
Ojo atgimimą pradėjo Onigbogi anūkas Eguguojo, kuris pastatė naują Ojo sostinę Oyo Igboho Nupės nekontroliuojamoje teritorijoje. Jis ir jo tiesioginiai palikuonys valdė atkurtą Ojo karalystę iš ten. Jiems pavyko sukurti imperiją, apjungiant daugumą jorubų valstybių. XVI a. pabaigos–XVII a. pradžios Ojas tapo didžiausia valstybe jorubų istorijoje. Buvo sustiprinta armija, ypač kavalerija, kurios struktūrą jorubai kūrė remdamiesi savo šiaurinių kaimynų pavyzdžiu.
Vėlyvasis laikotarpis
1754 m. žymėjo Ojo silpimo pradžią. Tuometinis Ojo bašorunas (ministro pirmininko atitikmuo) Gaha inspiravo soste intrigas, kurių metu turėjo nusižudyti keli pretendentai į sostą. Tik 1774 m. alafinas Abiodunas nubaudė Gahą, tačiau prasidėjusio nestabilumo šalyje sustabdyti negalėjo. Po nesėkmingų kampanijų prieš Borgu ir Nupę, pats Abiodunas buvo nužudytas savo sūnaus. Ilgainiui karalystė paskendo vidaus nesutarimuose, o valdovų kaita buvo ypač dažna.
Šios suirutės laikais nusilpus centrinei valdžiai, susidarė prielaidos iškilti imperijos provincijų valdytojams. 1817 m. Ojo šiaurės pasienio miestas Ilorinas su musulmonų parama paskelbė nepriklausomybę nuo Ojo. Tuo pat metu sukilo tolimesni vasalai ir provincijos. Egbai ir Egbadai išvijo Ojo vietininką, taip atkirsdami karalystę nuo pelningos vergų prekybos. 1823 m. duoklę nustojo mokėti Dahomėja, kuri sumušė Ojo armiją ir perėmė hegemoniją Egbado koridoriuje.
Svarbiausiu Ojo priešu tapo Ilorinas. Ši nauja karalystė, sudariusi sąjungą su fulbių džihado musulmonais, prisijungusi prie Sokoto kalifato, siaubė Ojo teritorijas o 1835 m. sunaikino Senąjį Oją. Karalystė perkėlė sostinę į naujai įkurtą Ago d'Oyo toliau pietuose. Tačiau jos galia nebesiekė toliau šios teritorijos. Ojo likučiuose išaugo kelios naujos smulkios karalystės – Ibadanas, Ošogbas, Ogbomošas.
Ojo suverenitetas sunaikintas 1888 m., kuomet valstybė pripažino Britų imperijos protekciją. Tačiau tradicinė Ojo monarchija ir alafino titulas buvo išsaugotas iki mūsų dienų.
Administravimas
thumb|Ojas XVIII a. Didžiausio išsiplėtimo metu Ojo karalystę sudarė keturios administracinės dalys:
Valdymas
Alafino valdžią ribojo ir slapta religinė organizacija Ogboni, kuriai priklausė įtakingiausi karalystės vyrai. Jie ne tik prižiūrėjo kad būtų laikomasi religinių nurodymų, bet ir įtakojo valstybinius sprendimus. Vyriausias Ogboni bendruomenės vadas Oluwo turėjo teisę tiesiogiai tartis su alafinu.
Armija
Ojas pasižymėjo didele ir profesionalia kariuomene. Jos stiprybė buvo paremta nuolat augančiu gyventojų (ir karių) skaičiumi ir griežtomis taisyklėmis. Kadangi Ojo armijai buvo privaloma pergalė, po reikšmingesnių pralaimėjimų karvedžiai turėdavo nusižudyti. Tai skatino griežtą sistemą.
Ojas buvo vienintelė Benino civilizacijos valstybė, turėjusi kavaleriją. Šį faktą nulėmė jos geografinė padėtis: esant šiauriau nei kitos valstybės, arkliams negrėsė musės cėcė sukeliama liga, todėl buvo galima veisti dideles bandas. Greita kavalerija, perimta iš šiauriau buvusių Sahelio civilizacijos karalysčių (Borgu ir Nupės), leido sukurti didelę centralizuotą imperiją, kokios buvo vargiai įmanomos piečiau. Tiesa, kontroliuojant piečiau buvusias teritorijas, dėl tos pačios musės cėcė Ojas negalėjo pastoviai čia laikyti kavalerijos dalinių. Kavalerijos branduolį sudarė 70 profesionalių karių, vadinamų eso. Jiems vadovavo Are-Ona-Kakanfo, kuris kartu buvo ir visos armijos generolas. Jis reziduodavo strategiškai svarbiausiame pasienio mieste.
Centrinėje Ojo teritorijoje vyriausias kariuomenės vadas buvo bašorunas iš Ojo mesi, kuriam pakluso dvi armijos abipus Oguno upės. Joms vadovavo karvedžiai, tituluojami onikoyi ir okere. Visa armija buvo ginkluojama vienoda ginkluote. Duokliniai regionai taip pat turėjo prievolę prireikus greitai surinkti reikiamą skaičių karių ir paremti centrinės Ojo armijos pajėgas.
Ekonomika
Ojas klestėjimo metu tapo svarbiausiu prekybiniu partneriu pietuose su Hausų ir Mosių valstybėmis, kurios savo ruožtu tarpininkavo su Transsacharinės prekybos centrais. Ojas turtėjo dėl tokių produktų kaip druska, oda, arkliai, kolos riešutai, dramblio kaulas, audiniai, vergai.
1052 m.
1052 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Olimpinė liepsna
Olimpinė liepsna (arba Olimpinė ugnis) – vienas žinomiausių olimpinių žaidynių simbolių, Tarptautinio olimpinio komiteto leidimu uždegta ugnis.
Pasak legendos, Prometėjo dovanota žmonėms, ugnis tapo aukštų idealų, taikios kovos už žmonių laimę simboliu. Olimpinė ugnis, uždegta Olimpijoje ir atnešta į žaidynių vietą, simbolizuoja kilnius siekius, taiką, draugystę, vienybę. Ugnies uždegimas Olimpijoje, olimpinio deglo estafetė – olimpinių žaidynių preliudija. Šią idėją 1912 m. pasiūlė Pierre de Coubertin. Pirmą kartą olimpinė ugnis uždegta IX olimpiados žaidynėse Amsterdame.
Olimpinio deglo estafetė
Nuo pat liepsnos uždegimo momento iki jos perdavimo, viskas vyksta pagal labai griežtą ritualą: Nuo Olimpinių žaidynių pradžios, liepsna visuomet uždegama Olimpijoje, Graikijoje, naudojant senovinius metodus (dažniausiai saulės spindulių pagalba) keletą mėnesių iki žaidynių pradžios.
Iš Olimpijos liepsna keliauja per skirtingas šalis, miestus ir kontinentus iki galutinio miesto. Liepsna praneša šalies gyventojams apie artėjančias žaidynes, o liepsnos nešėjams leidžia susipažinti su tos šalies papročiais ir kultūra.
Deglo estafetėje dalyvauja tūkstančiai sportininkų, kitų sričių įžymybių ir paprastų sporto mėgėjų. Tam tikrą ugnies kelionės atkarpą fakelo nešėjas įveikia bėgdamas, po to perduoda ugnį kitam estafetės dalyviui.
Deglas skatina žingeidumą ir norą pažinti kitus.