cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rytų Europos virtuvė
Apibrėžimas, raida ir įtakos
Nuo XIII a. Rytų Europos (ypač Rusijos) kulinariją labai stipriai paveikė Didžiosios Stepės virtuvės. Per totorius, karaimus ir kitas Centrinės Azijos bei Sibiro tautas atkeliavo lakštiniai, virtiniai, įdaryti tešlos gaminiai, taip pat mėsos bei žuvies rūkymo tradicijos.
Nuo XVI–XVIII a. veikiant šioms rytietiškoms ir Vakarų Europos tradicijoms ATR susiformavo savita kulinarijos mokykla, apėmusi dabartinės Lenkijos, Lietuvos, Baltarusijos ir Ukrainos teritorijas. Joje paplito rafinuoti žvėrienos patiekalai, konditerijos gaminiai. Šiuo metu ši bajoriškoji kulinarinė tradicija yra nunykusi, tačiau iš jos yra išlikę tokie patiekalai kaip šakotis, žagarėliai, Kūčių stalo tradicijos, kurias dalinasi visos minėtosios šalys.
XIX a. Rytų Europą pasiekė bulvės, kurios labai stipriai paveikė valstietiškas virtuves, tapdamos vienu svarbiausiu produktu, galinčiu pakeisti ruginę duoną. Tuo metu galutinai susikristalizavo regiono nacionalinės virtuvės, paremtos valstiečių mitybos pagrindu.
XX a. TSRS ir komunistiniame bloke kulinarinės tradicijos labai sumenko dėl produktų stygiaus. Susiformavo savotiška Tarybinė virtuvė. XX a. pabaigoje žlugus komunistiniam blokui atsikūrusios valstybės bando atgaivinti tradicines kulinarines tradicijas. Šiuo metu virtuves labai veikia globalizacijos procesai, kurie atneša daug naujovių.
Produktai
thumb|200px|Tradiciniai duonos kepalai thumb|200px|Mėsos produktų pasirinkimas Rytų Europos virtuvės šalys dalijasi dideliu kiekiu bendrų produktų, kurie yra išskirtiniai kitų pasaulio kulinarinių tradicijų kontekste.
Nors daugumoje vakarietiškų virtuvių labiausiai paplitęs javas yra kvietys, o pagrindinis angliavandenių šaltinis – kvietinė duona, Rytų Europoje duona kepama iš rugių. Ši juoda ruginė duona su įvairiais variantais vis dar išlieka svarbiausias maisto produktas.
Nors Rytų Europoje naudojama šiek tiek augalinių baltymų (žirniai, pupos, riešutai), jie užima antraeilę reikšmę. Svarbiausi vis tiek išlieka gyvulinės kilmės baltymai. Tradiciškai naudojamos mėsos rūšys yra kiauliena, jautiena, paukštiena. Taip pat vartojama vietinė žuvis: daugiausia gėlavandenė (karpis, lydeka ir pan.), bet taip pat ir Baltijos jūros (silkės, kilkė, rečiau lašiša).
Tiek mėsa, tiek žuvis labai dažnai apdorojami rūkant. Tokiu būdu gaunamos labai įvairios dešrų rūšys, tarp kurių daug vietinės kilmės porūšių, pvz., lietuviškas skilandis, kinziukas. Mėsa gali būti rūkoma ir gabalais (taip gaunama lenkiška Polędwica). Svarbus produktas yra rūkyti lašiniai, kurie naudojami kaip svarbus užkandis. Iš jo gaminami spirgučiai patiekiami kaip uždaras.
thumb|200px|left|Varškės ir sūrių asortimentas Lenkijos parduotuvėje Ypač paplitęs pienas ir pieno produktai. Pienas vartojamas ne tik šviežias, bet daug dažniau perdirbtas. Sviestas naudojamas kaip svarbus riebalų šaltinis, grietinė – kaip svarbus uždaras beveik visiems patiekalams, rūgpienis, kefyras – kaip gėrimas, o varškė – kaip svarbus produktas, naudojamas įvairiuose patiekaluose. Regione paplitę ir sūriai, tačiau, skirtingai nei Vakarų Europoje jie mažai fermentuojami ir sūdomi. Tokiu būdu paplitę varškės, arba baltieji sūriai.
Kita fermentavimui naudojama produktų grupė – daržovės, grybai ir vaisiai. Jie gali būti rauginami, sūdomi (vėliau paplito marinavimo tradicijos). Rūgštus jų skonis ir fermentacijos bakterijos padeda virškinti riebų ir sunkų maistą. Dažniausiai fermentuojami agurkai, kopūstai, įvairūs grybai.
Daržovės naudojamos kaip ir kitur Europoje. Pažymėtinas gausus burokų, kopūstų naudojimas. Svarbią vietą racione užima laukiniai augalai: grybai, lapai, uogos.
Iki XVIII a., kol paplito egzotiškieji prieskoniai (pvz., pipiras) regione svarbiausi prieskoniai buvo vietinės žolelės. Tarp jų paminėtinas krapas, krienas, kmynas. Regionui būdingi neaštrūs patiekalai.
Patiekalai
thumb|150px|Rusiškos salotos thumb|150px|Ukrainietiški barščiai thumb|150px|Standartinis mėsos patiekalas su padažu ir garnyru thumb|150px|Baltarusiškas bulvių plokštainis Nors egzistuoja daug patiekalų, būdingų tik vienai nacionalinei virtuvei, tarp jų bendrumų yra labai daug.
Šaltieji patiekalai
Šaltieji patiekalai – svarbi Rytų Europos kulinarijos dalis. Jie dažnai naudojami švenčių metu. Dažniausiai vartojami patiekalai yra rūkytos mėsos, žuvies gaminiai, sūriai. Įdomi kulinarinė tradicija yra mėsos vyniotiniai, gaminami sukant kelias mėsos rūšis su vaisiais ir daržovėmis, verdant jas. Visame regione paplitusi šaltiena.
Čia paplitę virtų daržovių salotos, kurių bene garsiausios yra Rusiškos salotos (Оливье). Šios salotos turėjo įtakos Tarybinei virtuvei ir jų supaprastintas variantas buvo išplatintas visoje buvusioje TSRS. Lietuvoje jų variantas tapo žinomas kaip vinegretas.
Sriubos
Gausus sriubų pasirinkimas yra vienas Rytų Europos virtuvės ypatumų. Sriubos tradiciškai yra būtinas pietų patiekalas. Jos dažniausiai yra labai sočios, maistingos, uždaromos grietine ir spirgučiais. Sriubos gali būti verdamos iš pačių įvairiausių produktų: mėsos, žuvies, daržovių, grybų, lakštinių. Rusiškoje virtuvėje jos turi savo nacionalinius pavadinimus, tokius kaip šči, ucha, barščiai, rasolnikai, solianka. Lenkiškų nacionalinis valgis fliakai – irgi sriuba. Atskiruose regionuose žinomos ir kraujo sriubos (pvz., dzūkiška juka).
Svarbi tradicija yra šaltos sriubos, vartojamos dažniausiai vasarą. Regione paplitę šaltibarščiai, giros sriubos (okroška), duonos sriubos (tiurja).
Karštieji patiekalai
Seniausi valgiai buvo įvairios grūdų košės, verdamos su mėsos gabaliukais, uodegomis, rūkytos mėsos gaminiais.
Iš mėsos dažniausiai gaminami karbonadai, kotletai, kurių tradicijos atėjo iš Vokietijos. Svarbi patiekalų grupė yra įdaryti kvietinės tešlos gaminiai, kurių dauguma perimti iš totorių ir kitų Azijos tautų. Tarp jų yra koldūnai, virtiniai, pyragėliai, čeburekai. Kitas visame regione paplitęs iš Azijos patiekalas yra balandėliai.
Tešlos valgiai (lakštiniai, skryliai, varškėčiai), taip pat blynai – dar vienas Rytų Europos virtuvės ypatumas. Jų formų ir ingredientų pasirinkimas yra labai didžiulis.
Tarp daržovių valgių svarbiausi bulviniai patiekalai, kurių įvairios variacijos sudaro nacionalinių virtuvių pagrindus. Bulvių plokštainis, vėdarai paplitę dideliame regione. Tuo tarpu cepelinai, žemaičių blynai – daugiau lokalūs valgiai.
Gėrimai
Iš nealkoholinių gėrimų čia paplitę laukinių žolelių arbatos, rauginti duonos gėrimai gira, vaisių ir uogų nuovirai (morsai, kompotai), sultys. Kisielius yra vaisių ar uogų gėrimas sutirštintas krakmolu.
Seniausias žinomas alkoholinis gėrimas yra midus. Nors jį nacionaliniu gėrimu laiko visos Rytų Europos tautos, jis nėra specifinis vienai kuriai nors šaliai, o buvo paplitęs dideliame regione. Šiuo metu beveik išnykęs.
Degtinė, taip pat atsiradusi Rytų Europoje (nors dėl tikslios atsiradimo vietos diskutuojama) – dar vienas garsus visame pasaulyje gėrimas, kurio atradimas turėjo įtakos visai eilei kitų alkoholinių gėrimų. Tai ir starka, krupnikas, įvairios uogų, žolių ir vaisių trauktinės, Rygos juodasis balzamas ir kt.
Desertai
thumb|200px|Spurgos Seniausia paplitusi regione saldi tešla buvo mielinė kvietinė tešla, kuri naudota įvairiems saldiesiems patiekalams gaminti. Iš jos buvo kepamos bobos, varškės pyragai.
Didelį vaidmenį Rytų Europos konditerijoje atliko Abiejų Tautų Respublika, kurioje, veikiant Vakarų Europos, mažiau totorių ir karaimų, tradicijoms, susiformavo rafinuota konditerijos mokykla. Jos svarbiausias palikimas yra meduoliai (išrasti Torunėje), šakotis, mozūrai, šimtalapis. Paplito ir virti riebaluose tešliniai gaminiai (spurgos, žagarėliai).
Jaunpilio pilis
thumb|250 px|Jaunpilies pilis Jaunpilio pilis (latv.) – pilis Jaunpilyje, Latvijos istoriniame Žiemgalos regione.
Ši Kalavijuočių ordino pilis buvo pastatyta XIV a. pabaigoje, o XV a. – bokštas. Pilis 1625 m. buvo nusiaubta švedų. Vėliau buvo pastatytas trečias aukštas, ir XVII a. sena pilis pavirto dvaru su visais patogumais. Pastatas buvo dalinai rekonstruotas XVIII a. Per 1905 m. Rusijos revoliuciją pilis buvo sudeginta. Po metų ją atstatė architektas Vilhelmas Bokslafas. Nuo XVI a. iki 1920 m. pilis priklausė Baltvokiečių barono fon der Rekės šeimai. Po agrarinės reformos 1920 m. pilyje buvo įkurta gyvulininkystės bandymų stotis. Sovietinės okupacijos metu pilis buvo smarkiai rekonstruota, todėl jos vidus – tipiškas 1960-ųjų sovietinis interjeras.
Nobuhisa Jamada
(g. 1975 m. rugsėjo 10 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2002–2004 m., su ja dalyvavo 2003 m. FIFA konfederacijų taurės turnyre.
Jarlas
miniatiūra|215px|Jarlas Birgeris. XVII a. graviūra Jarlas – vidurinių amžių Skandinavijos didiko titulas; anglų erlo atitikmuo. Jarlas – vyriausias karaliaus patarėjas ar kariuomenės vadas, pagal padėti artimas vicekaraliui.
Norvegijos jarlai
Viduramžių Norvegijoje jarlas buvo žemesnio rango tik už karalių. Be karaliaus tik jarlas turėjo teisę turėti savo hirdą (kariauną). Norvegijos žemyninėje dalyje būdavo tik vienas jarlas, o kartais nebūdavo nė vieno. Norvegijai priklausiusias Orknio salas valdė Orknio jarlas. 1261 m., kai Islandija pripažino Norvegijos karaliaus valdžią, į ją karalius paskyrė jarlą – savo atstovą Islandijoje.
Žemyninėje Norvegijoje jarlai paprastai buvo skiriami dėl vienos iš dviejų priežasčių:
1237 m. jarlas Skule Bårdsson’as gavo hercogo (hertug) titulą. Tai buvo pirmas kartas, kai Norvegijoje didikas gavo šį titulą. Norvegijoje pirmą kartą atsirado titulas iš žemyninės Europos – europiniai titulai ėmė keisti senuosius normanų titulus. Paskutinis jarlas žemyninėje Norvegijoje buvo paskirtas 1295 m.
Švedijos jarlai
Švedijos jarlai užimdavo panašią padėtį kaip ir Norvegijos jarlai. Paskutiniai jarlai buvo XIII a.
Islandijos jarlai
Islandijos jarlu buvo vienintelis Gissur’as Þorvaldsson’as, kurį jarlu paskyrė Norvegijos karalius Haakonas IV už pastangas prijungti Islandiją prie Norvegijos karalystės.
Muzikos žinios
thumb|250px|Muzikos žinios Nr.3, 1934 m. Muzikos žinios – JAV lietuvių muzikos teorijos ir istorijos žurnalas, pradėtas leisti 1934 m. Čikagoje.
Istorija
Leido Amerikos lietuvių vargonininkų sąjunga, vėliau Šiaurės Amerikos lietuvių muzikos sąjunga. Iki 1935 m. spausdintas rotatoriumi. 1967–1987 m. ėjo Elizabete (Niu Džersio valstija), 1934–1942 m. ir 1952 m. – kas mėnesį, 1942–1980 m. – 4 kartus per metus, nuo 1980 m. – kartą per metus (2003 m. išleistas nr. 254).
Žurnalas
Publikuojami straipsniai apie Šiaurės Amerikos ir Lietuvos muzikinį gyvenimą, lietuvių muzikus, spausdinamos lietuvių kompozitorių giesmės, dainos, harmonizuotos lietuvių liaudies dainos chorai.
Bendradarbiai: Aleksandras Aleksis-Aleksandravičius, Pranas Ambrazas, Klemensas Bagdonavičius, Valteris Kristupas Banaitis, Juozas Bertulis, Juozas Blažys, Vladas Budreckas, Vladas Daukša, Juozas Čižauskas, Antanas Giedraitis, Jonas Govedas, Vladas Jakubėnas, Banifacas Janušauskas, Juozas Kudirka, Aleksandras Kučiūnas, Antanas Skridulis, Juozas Strolia, Juozas Stulgaitis, Leonardas Juozapas Šimutis, Kotryna Vinciūtė, Dalia Viskontienė-Skrinskaitė, Jonas Šaučiūnas, Jonas Zdanius, Juozas Žemaitis, Juozas Žilevičius, Stanislovas Žylius.
Lytiniai santykiai
Lytiniai santykiai arba seksas – psichinių ir fiziologinių reakcijų, išgyvenimų ir poelgių, susijusių su lytinio potraukio pasireiškimu ir patenkinimu, visuma. Tai yra neatskiriama lytinio gyvenimo dalis. Siaurąja prasme – lytinė sueitis (vaginalinis seksas). Mylimasi įvairiomis sekso pozomis. Nors labiausiai paplitusi lytinių santykių forma yra sueitis, tačiau yra ir daugiau sekso formų: masturbacija, glamonės, oralinis seksas, analinis seksas, seksas tarp krūtų, šlaunų ir kt. Taip pat yra ir įvairių fetišų (BDSM ir kt.). Pagal pakraipą skiriamą į heteroseksualių, homoseksualių, biseksualių asmenų praktikuojamą seksą. Gali būti grupinis seksas.
Žmonių visuomenė jau nuo senųjų civilizacijų laikų žinojo įvairias lytinio gyvenimo formas, reguliavo sekso išraišką ir priimtinumą visuomenėje. Kai kurios formos būdavo smerkiamos ar baudžiamos. Viduramžiais lytiniai santykiai vertinti dvejopai: krikščionybė lytinius santykius laikė nuodėme, amoraliu veiksmu (išskyrus seksą giminei pratęsti), nors buitinėje plotmėje tai buvo toleruojama. Renesanso metu humanistai „reabilitavo“ žmogaus teisę į kūnišką pasitenkinimą. XIX a. puritoniška moralė vėl buvo sukūrusį antiseksualių nuostatų sistemą, kurie išaukštino tik vedybinius santykius. XX a., ypač po seksualinės revoliucijos paplito racionalus požiūris į seksą kaip į kasdienio gyvenimo dalį – tai liberalizavo lytinę moralę, atsirado sekso pramonės sektorius (komercinė pornografija, sekso scenos filmuose ir reklamoje, sekso prekių parduotuvės ir kt.). Dėl seksualinės revoliucijos jau beveik nebesmerkiami lytiniai santykiai iki santuokos, ankstyvas seksas tarp bendraamžių kartais net nesulaukus pilnametystės.
Pakuodžiupių kadagys
Kadagys paskelbtas saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1960 m. rugsėjo 1 d. įsakymu Nr. 165.
Aprašymas
Medžio laja tanki, 3 m pločio, prižiūrėta (šalia pūpso nudžiūvusių šakų krūva). Medis aptvertas stačių žagarų tvorele, aplinka nušienauta. Išlikęs metalinis informacinio stendo stovas. Kamieno apatinė suskeldėjusi dalis išduoda jo solidų amžių.
Kasma
Kasma reiškia šiuos objektus Peru, Ankašo regione:
FSV Zwickau
Cvikau FSV – Vokietijos futbolo klubas iš Cvikau.
Palivarko Krasnė
Palivarko Krasnė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 9 km į pietryčius nuo Jasionuvkos 21 km į rytus nuo Monkų ir 25 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Peliksas Lesauskas
Peliksas Lesauskas (Feliksas Liasauskis, 1892 m. gegužės 31 d. Žeberiai, Tverų valsčius, Telšių apskritis, Rusijos imperija – 1945 m. Drobūkščiai) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Baigė Tverų pradžios mokyklą. Mokėsi savarankiškai, vėliau ūkininkavo tėvų ūkyje Drobūkščiuose, Kvėdarnos valsčius, Tauragės apskritis. Įsijungė į vietos bendruomenės visuomeninę, kultūrinę veiklą. Pirmojo pasaulinio karo metais tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Dirbo sanitaru.
1919 m. Kvėdarnos valsčiaus miškų komisijos narys, 1919–1920 m. sandūroje valsčiaus viršaitis, vėliau jo pavaduotojas.
Kairiai (Smilgiai)
Kairiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Berčiūnų.
Peliksas Lesauskas
Biografija
1920 m. gegužės 15 d. – 1921 m. lapkričio 22 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas III (Kėdainių) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos ūkininkų sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. Iš Seimo pasitraukęs grįžo į savo ūkį.
Bendradarbiavo žurnale „Kardas“. 1944 m. jo ūkyje slapstėsi Petras Klimas.
Alfonsas Basalykas
thumb|220px|
Alfonsas Basalykas (1924 m. kovo 28 d. Balainių eiguvoje netoli Jaskonių, Varėnos valsčius – 1986 m. birželio 30 d. Vilnius) – Lietuvos geografas, geografijos mokslų daktaras.
Biografija
1947 m. baigė Vilniaus universitetą. Atlikęs tyrimus visame Nemuno upyne 1951 m. parašė ir 1953 m. apgynė kandidatinę disertaciją „Nemuno upyno slėniai Lietuvos TSR ribose (slėnių sistemos geomorfologinė analizė)“. 1966 m. geografijos mokslų daktaras.
1947–1986 m. Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakulteto Geografijos katedros laborantas, asistentas, dėstytojas, nuo 1968 m. Bendrosios geografijos ir kartografijos katedros vedėjas. Nuo 1968 m. profesorius. 1967–1986 m. Lietuvos geografų draugijos pirmininkas.
Mokslinė veikla
Lietuvos upių slėnių sistemos periglacialinių procesų tyrimo pradininkas. Išplėtė glacigeninio reljefo tyrimus, suskirstė Lietuvą fiziniais geografiniais rajonais, sukūrė morfometrinę reljefo klasifikaciją, sudarė kraštovaizdžių tipologinio ir regioninio skirstymo sistemas, paskelbė kraštovaizdžio geosisteminės organizacijos koncepciją. Parašė darbų apie Lietuvos reljefo genezę, upių slėnių sandarą ir raidą, fizinį geografinį ir landšaftinį rajonavimą, determinuotą kraštotvarką (kraštovaizdžių antropogenizaciją).
Žėbiškiai
Žėbiškiai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Kvesų. Šiaurinė kaimo dalis anksčiau buvo Vilkijos seniūnijoje.
Audi 100
Audi 100 ir Audi 200 yra vidutinio dydžio automobiliai pagaminti Audi gamyklose (Volkswagen grupė), gaminti nuo 1968 iki 1994 metų. C3 Audi 100 modifikacija buvo pardavinėjama JAV pavadinimu Audi 5000 iki 1988 m.
Kamenduliai
thumb|right|200px|Vygrių vienuolynas [[Suvalkai|Suvalkų vaivadijoje Lenkijoje]] thumb|right|200px|Kamaldulių Dievo Motinos paveikslas. Autorius nežinomas Kamalduliai arba Kamenduliai (dažn. Kamanduliai) – katalikų vienuolių ordinas, benediktinų ordino šaka. Susikūrė apie 1012 m. Italijoje, Kampo Maldolyje, vėliau pavadintame Kamaldoliu (Camaldoli).
Kamaldulių vienuoliai vilki baltą tuniką siekiantį iki kulnų, ant jos baltus škaplierius su gobtuvu ir baltą apsiaustą, augina ilgas barzdas. Vienuolių ordinas laikosi be galo griežtos šv. Benedikto regulos, duoda skaistybės ir tylėjimo įžadus, visą gyvenimą atiduoda Dievui ir fiziniam darbui. Vienuoliai gyvena atskiruose nameliuose, kiekvienas turi savo darželį, kartu susitinka tik bažnyčioje ir valgomajame. Susilaiko nuo mėsos ir vyno. Tylėjimas ir pokalbių su broliais ribojimas padeda susikaupti maldai ir meditacijai, todėl kamalduliai gali kalbėti tik ypatingais atvejais, nuošalėje, trumpai ir pusbalsiu. Tyloje atliekami darbai padeda ne tik pragyventi, bet ir yra dvasinės pusiausvyros sąlyga. Kamaldulių vienuoliai gyvena atsiskyrę nuo pasaulio, jie neapaštalauja. Pasaulyje dabar yra apie 250 kamaldulių vienuolių.
Kamalduliai ir Lietuva
Lietuvoje buvo įkurti du kamaldulių vienuolynai: (1664–1832 m.) Pažaislyje ir  (1667–1800 m.) Vygrių ežero saloje (dabar Palenkės vaivadija Lenkijoje).
Kamaldulių Dievo Motinos paveikslas
Šį Lietuvos kamalduliams dovanotą Dievo Motinos paveikslą Kristupas Pacas 1661 m. gavo dovanų iš popiežiaus Aleksandro VII. Iki Pirmojo pasaulinio karo jis buvo saugomas Pažaislio vienuolyne. 1915 m. stačiatikiams pasitraukus iš Pažaislio, šie išgabeno paveikslą į Rusiją. Tik 1928 m. atgautoji Kamaldulių Dievo Motina grįžo į Pažaislį. 1950 m., vienuolynui einant iš rankų į rankas, paveikslas buvo perkeltas į Kauno arkikatedrą baziliką. 2000 m., lydimas gausios maldininkų procesijos, paveikslas iškilmingai grąžintas į Pažaislį.
Mango (Togas)
Mango arba Sansanė-Mango  – Togo miestas, esantis šiauriausiame Savanų regione, 26 km nuo sienos su Gana. Mango yra Oti prefektūros centras. Miestas yra 145 m aukštyje virš jūros lygio.
Pagal 2007 m. gyventojų surašymą buvo 41 464 žmonės.
Pagrindinės miesto pajamos gaunamos iš amatų, prekybos ir žemės ūkio produktų pardavimų (apie 70 % bendrų pajamų): medvilnės, sorų, kukurūzų, dioskorėjų. Vandeniu aprūpina Oti upė, antra pagal dydį Togo upė, kuri tiekia miestui ir apylinkėms gėlą ir geriamą vandenį.
Sansanė-Mango – tradicinės gentinės Togo karalystės Čokosi sostinė, kurioje iki šiol valdo valdovai, tituluojami soma.
Mintis (žurnalas)
thumb|180px|Mintis, pirmasis numeris, 1939 m. Mintis – Lietuvos visuomenės, politikos ir literatūros žurnalas, socialdemokratų krypties, ėjęs 1939–1940 m. Kaune.
Žurnalas
Leido ir redagavo Ona Leonaitė Kairienė. Spausdino Raidės spaustuvė Kaune. Išėjo 16 numerių.
Bendradarbiavo Kipras Bielinis, Andrius Bulota, Česlovas Danys, Juozas Jurginis, Steponas Kairys, Liuda Purėnienė, Povilas Ščepavičius, Antanas Žvironas ir kiti.
Javier Solana
Chavjeras Solana (, g. 1942 m. liepos 14 d. Madride) – ispanų mokslininkas ir politikas, buvęs NATO generalinis sekretorius (1995–1999 m.) bei ES Tarybos generalinis sekretorius-vyriausiasis įgaliotinis užsienio reikalams ir saugumo politikai (1999–2009 m.).
Biografija
Ch. Solana gimė garsioje ispanų šeimoje. Jo senelis Salvadoras de Madariaga buvo žymus rašytojas ir diplomatas, tėvas – chemikas profesorius, vyresnysis brolis Luisas – aktyvus kovotojas prieš Francisco Franco diktatūrą.
1964 m. baigė fizikos studijas Madrido universitete, vėliau su Fulbraito stipendija mokėsi doktorantūroje Virdžinijos universitete. Profesorius, 30-ties mokslinių straipsnių autorius.
Nuo 1966 m. – Ispanijos socialistinės darbo partijos narys, nuo 1977 m. iki 1995 m. buvo Ispanijos Generalinių kortesų Deputatų rūmų narys. 1981 m. vasario 23 d. su grupe kitų parlamento deputatų buvo paimtas įkaitu kariškiams bandant įvykdyti karinį perversmą.
Po socialistų pergalės parlamento rinkimuose, keliose Felipe Gonzálezo vyriausybėse buvo kultūros (1982–1988 m.) bei švietimo ir mokslo (1988–1992 m.) ministras. 1992 birželio mėn.–1995 m. gruodžio mėn. – Ispanijos užsienio reikalų ministras.
Dvi kadencijas – nuo 1999 m. spalio 18 d. iki 2009 m. gruodžio 1 d. – buvo ES Tarybos Generalinis sekretorius bei Vyriausiasis įgaliotinis užsienio reikalams ir saugumo politikai. Didelis Ch. Solanos nuopelnas – galimo karinio konflikto neutralizavimas Balkanuose.
2005 m. birželio 22 d. Lietuvos Prezidentas Valdas Adamkus apdovanojo Ch. Solaną Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžiumi.
Prahos pilis
thumb|right|250px|Prahos pilies panorama Prahos pilis  – pilis Čekijoje, Prahoje, įsikūrusi ant aukščiausios miesto kalvos, kairiajame Vltavos krante. Prahos pilies apylinkės vadinamos Hradčanais.
Prahos pilis buvo įkurta IX a. kunigaikščio Borživojaus. Nuo jos prasidėjo Prahos istorija. Pilis buvo svarbiausia Habsburgų rezidencija. Kiemai datuojami 1753–1775 m., kai visa erdvė buvo perstatyta vėlyvojo baroko ir neoklasicizmo stiliumi. 1918 m. Prahos pilis tapo Čekoslovakijos prezidento rezidencija. Čia pat įsikūrusi dabartinė Čekijos Respublikos prezidento būstinė.
Pilis buvo statoma įvairiais architektūriniais stiliais ir ji plito daugiau horizontaliai, nei vertikaliai. Pagrindinis pilies objektas yra Šv. Vito katedra (XIV a.), papuošta chimeromis. Šv. Vito katedra buvo pradėta statyti 1344 m. Katedros koplyčioje saugomos šventos relikvijos, daug karališkųjų antkapių, Bohemijos karūnos brangenybės. Šv. Vaclovo koplyčioje yra Vaclovo kapas.
Prahos pilis buvo Čekijos vadovų, karalių, Šventosios Romos imperijos imperatorių ir Čekoslovakijos prezidentų susirinkimo vieta. Tai didžiausia senovinė pilis pasaulyje, pastatyta IX a. Jos aukštis 570 m, o plotis 130 m. Prie pilies esanti Auksinė gatvelė − viena iš seniausių ir gražiausių Prahos gatvių su mažais, įvairiaspalviais namais, kuriuose gyveno pilies šauliai ir auksakaliai, nuo kurių ir kilo gatvės pavadinimas. Dabar gatvės nameliuose veikia suvenyrų parduotuvės.
Pikulė
Pikulė ( Sisymbrium) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso įvairiamečiai augalai, apaugę plaukeliais. Jų lapai suskaldyti, kartais ištisiniai. Vainiklapiai geltoni. Vaisius – ankštara.
Gentyje priskaičiuojama iki 150 rūšių. Lietuvoje auga 5 rūšys:
Gilynė (Zarasai)
Istorija
XX a. pr. pateko į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvų valsčius).
Vaclovas Krikščiūnas
Vaclovas Krikščiūnas (g. 1947 m. spalio 15 d. Šedbaruose, Kelmės raj.) – pedagogas, Lietuvos politinis veikėjas.
Biografija
Lankė Ramoniškio septynmetę, 1966 m. baigė Šiaulėnų vidurinę mokyklą, 1971 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą, anglų kalbos dėstytojas.
1971–1972 m. Kauno politechnikos instituto Užsienio kalbų katedros asistentas. 1972–1976 m. Radviliškio raj. Labučių aštuonmetės mokyklos direktorius, 1976–1984 m. Pakruojo raj. Žeimelio žemės ūkio mokyklos direktoriaus pavaduotojas, 1984–1987 m. Panevėžio raj. „Galybės“ kolūkio pirmininko pavaduotojas. Nuo 1987 m. Paįstrio Juozo Zikaro vidurinės mokyklos direktorius, Juozo Zikaro fondo valdybos narys.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Panevėžio rajono skyriaus narys, 2003 m. pirmininko pavaduotojas, LSDP tarybos narys.
1990–1995 m. Panevėžio rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 2000–2003 m. (LDDP sąraše) ir 2003–2004 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys, Etikos ir procedūrų komisijos narys, apskrities atstovas Europos Sąjungos Regionų komitete.
Vyšninė patranka
thumb|Rekonstruota bulgariška vyšninė patranka Vyšninė patranka  – 1876 m. Balandžio sukilimui Bulgarijoje gamintos medinės patrankos, skirtos kovai su osmanais.
Vyšninėmis patrankomis buvo sustiprinti prastai ginkluoti bulgarų sukilėliai. Kaip šių patrankų sviedinius naudojo svarstyklių svarelius ir šiaip metalo gabalus. Dabartinėje Bulgarijoje vyšninės patrankos tapo žinomu simboliu, nepaisant to, kad neretai sprogdavo dar pirmo šūvio metu ir nukaudavo savo artileristus.
Algirdas Kazlauskas
Algirdas Kazlauskas:
Krasnė Malė
Krasnė Malė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jasionuvkos valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietus nuo Jasionuvkos 21 km į pietryčius nuo Monkų ir 23 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Ryšiai su visuomene
Ryšiai su visuomene (komunikacija; ) – veiksmai, kuriais informaciją skleidžiantis subjektas siekia formuoti priimančių auditorijų (tikslinių grupių) požiūrį į subjektą. Ryšiai su visuomene kai kada vadinami viešaisiais ryšiais, piaru (pagal anglišką PR raidžių tarimą).
Tai korporatyvinės, vyriausybinės, įmonės, pelno nesiekiančios ar kitos organizacijos vadybos funkcija, kuria siekiama didesnio žinomumo, įvaizdžio gerinimo, prekės ar paslaugos požiūrio pokyčių. Organizacijų komunikacijos departamentai užsiima ryšių su visuomene informacijos sklaida, atsakingi už komunikacijos strategiją, socialinę atsakomybę, krizių komunikaciją, ryšius su žiniasklaida, vyriausybėmis ir investuotojais, vidine komunikaciją, reputaciją, rinkodaros komunikaciją ir kt.
Įvaizdis ir nuoseklus jo kūrimas (veiksmų planavimas)
Kiekvienas reiškinys, subjektas turi savo įvaizdį - tikslinių grupių vertinimų visumą. Ryšių su visuomene veiksmai, kartu su kitų komunikacijos sričių priemonėmis, naudojami tam įvaizdžiui formuoti.
Išorės komunikacija
Tai komunikacijos veikla, kuria komunikuojantis subjektas siekia formuoti kryptingą tikslinių išorinių grupių nuomonę tam tikru klausimu.
Pranešimas žiniasklaidai
thumb|right|200px|Spaudos konferencija po JAV koledžų čempionato finalo
Spaudos konferencija
Spaudos konferencija – renginys, kurio metu dalyvaujantiems žiniasklaidos atstovams komunikuojančiojo subjekto atstovai gyvai pateikia informaciją apie įvykį ir savo vertinimus.
Reklamos straipsnis
Priemonė, turinti ir reklamos, ir ryšių su visuomene požymių. Reklamos straipsnyje mainais už apmokėtą spaudos plotą skelbiamo turinio kontrolė priklauso užsakovui, tačiau straipsnis turi būti atitinkamai pažymėtas, nurodant užsakovą.
Vidaus komunikacija
Vidaus komunikacija – tai informacijos sklaida organizacijos viduje ir su itin artimai susijusiomis grupėmis (akcininkais, šeimos nariais ir pan.). Pagrindinis vidaus komunikacijos tikslas yra užtikrinti, kad organizacijos viduje visi turėtų vieningą supratimą apie vykdomas veiklas, o galimai skirtingas jų subjektyvus vertinimas netrukdytų siekti numatytų veiklos rezultatų.
Krizių komunikacija
Atskira ryšių su visuomene sritis – komunikacija krizių metu. Pagrindinis krizių komunikacijos principas - išankstinis pasiruošimas.
Efektyvumo vertinimas
Ryšių su visuomene veikla turi kiekybinius ir kokybinius rodiklius, pagal kuriuos galima vertinti atskirų taikytų priemonių efektyvumą. Dažniausiai naudojami kiekybiniai efektyvumo vertinimo rodikliai:
Nagrinėjami šie kokybiniai ryšių su visuomene efektyvumo vertinimo rodikliai:
Lietuvoje
Vienas pirmųjų ryšių su visuomene projektų pasaulyje – lietuvių išeivių JAV pasamdyto Edvardo Bernė vykdyta kampanija, kuria buvo siekiama paskatinti JAV vyriausybę pripažinti 1918 m. atkurtą nepriklausomą Lietuvos Respubliką.
Petras Vileišis
Petras Vileišis (1851 m. sausio 25 d. Mediniuose, Pasvalio valsčius – 1926 m. rugpjūčio 12 d. Palangoje) – inžinierius, Lietuvos visuomenės ir politinis veikėjas.
Žardeliai (Pilkalnio apskritis)
Žardeliai arba Žarovas (, nuo 1907 m. Szardehlen, nuo 1938 m. birželio 6 d. Scharden, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Rusijoke, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone (nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės kaimas).
Petras Vileišis
Biografija
Gimė laisvų karališkų valstiečių Vincento Vileišio ir Agotos Mačėnaitės šeimoje. Kartu augo broliai: Kazimieras, Juozas, Antanas (1856–1919), Anupras, Jonas (1872–1942) Vileišiai.
Žardeliai (Pilkalnio apskritis)
Istorija
Įkurti 1735 m. 1746 m. minimi kaip 2 ūbų ir 15 margų dydžio kaimas, 1785 m. – kaip kulmiškasis dvaras su 2 ugniakurais, 1823 m. – kaip kulmiškasis dvaras su 30 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Girėliškių valsčiui. 1928 m. dvaras prijungtas prie Kiaušių kaimo. Tikintieji iki 1793 m.priklausė Viliūnų evangelikų liuteronų parapijai, vėliau – Šilėnų. 1901 m. netoli dvaro nutiesta siaurojo geležinkelio atšaka, įrengta stotelė. Prie dvaro buvo mokykla. Po Antrojo pasaulinio karo kartu su Martinkų kaimu (išnykęs) pavadinti Žarovu.
Petras Vileišis
Biografija
Nuo 1861 m. mokėsi Panevėžyje, 1870 m. aukso medaliu baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. 1874 m. baigė Peterburgo universiteto Fizikos ir matematikos fakultetą, įgydamas matematikos mokslų kandidato laipsnį. 1880 m. baigė Peterburgo kelių institutą.
Inžinierius
1880 m. paskirtas į Maskvos apygardos geležinkelio kelių valdybą, Serpuchovo kelio ruožo viršininko padėjėju. Po metų išvyko statyti tilto per Doną. Nuo 1883 m. kovo 18 d., netoli Lietuvos, trejus metus dirbo Polesės geležinkelio pirmos eilės darbų vykdytoju, distancijos viršininku. Jam vadovaujant, per pelkes nutiesta 20 km geležinkelio, pastatytas tiltas per Pripetės upę.
1883 m. valdyba jį išsiuntė į Belgiją susipažinti su nauja geležinkelio metalinių tiltų statybos technologija, panaudojant kesonus bei tiltams perkamos geležies kokybės tikrinimo metodų. Per 8 komandiruotės mėnesius išbrokavo pusę belgų parduodamos geležies kiekio, nes ji neatitiko kokybės reikalavimų. Jis nenuolaidžiavo, nes žinojo kokių katastrofiškų pasekmių tiltui gali turėti panaudotas nekokybiškas metalas. Daugelis jo pastatytų tiltų sėkmingai atlaikė laiko išbandymus.
1885 m. pavasarį paskirtas Samaros-Ufos geležinkelio statybos ruožo viršininku ir kartu jam pavesta pastatyti tiltą per Belajos upę. 600 m ilgio tiltas per šį Kamos intaką pastatytas 1888 m. Tuo pačiu metu jis parašė mokslinį darbą apie cementinių skiedinių ir tiltams naudojamo plieno tyrimus, kurį Ufoje išleido atskira knygute. Už gerą darbą inžinierius 1889 m. apdovanotas ordinu. thumb|260px|[[Petro Vileišio tiltas Kaune]] 1889 m. gegužės mėn. paskirtas Ufos-Zlatousto geležinkelio, kurio trasa ėjo labai sudėtingu reljefu, statybos pirmosios eilės ruožo viršininku. Geležinkelis buvo nutiestas per pusantrų metų. Už tai P. Vileišiui padėką pareiškė pats Rusijos imperijos susisiekimo ministras.
Nuo 1891 m. vasaros dirbo Riazanės-Kazanės geležinkelio ruožo viršininku. Gyveno Maskvoje, Tambovo gubernijoje – Sasove ir Simbirsko gubernijoje – Alatyrėje. Tiltų atramoms įrengti ėmė naudoti kesonus. Ilgainiui pagarsėjo kaip žymus kesoninių pamatų specialistas.
Pats projektavo ir vadovavo tiltų statybos darbams per 6 upes – Oką, Pronią, Cną, Mokšą, Surą ir Kazanką. 1893–1896 m. Susisiekimo ministerijos neetatinis inžinierius, pakeltas rūmų patarėju. Kurį laiką gyveno Maskvoje, paskui – Peterburge.
1896 m. išėjo iš Susisiekimo ministerijos ir bendradarbiavo su privačiomis geležinkelių statybos bendrovėmis. Pusmetį projektavo Rygos-Pskovo geležinkelio didesnius tiltus, 1897 m. pastatė geležinį plento tiltą per Narevo upę netoli Varšuvos.
1898 m. Ukrainoje, 80 km į šiaurės vakarus nuo Luhansko, pastatė pamatus ir atramas tiltui per Šiaurės Donecą Lysyčanske, per Psiolą ir Sudžią ties Belicos miesteliu Rusijoje. Statė tiltus ir Latvijoje – per Dauguvą ties Kreicburgu (Jekabpilio miesto dalis dešiniajame Dauguvos krante) ir per Lielupę Mintaujoje (Jelgavoje), Baltarusijoje – per Dnieprą ties Žlobinu ir per Dauguvą Vitebske.
Visuomenininkas
Statydamas tiltus užsidirbo nemažą kapitalą, kurio didžiąją dalį paaukojo Lietuvos reikalams. Dirbdamas Rusijoje kartu su kitais lietuviais geležinkelininkais, padėdavo knygnešiams gabenti uždraustas knygas, savo įmonėse įdarbindavo lietuvius darbininkus.
Aktyviai dalyvavo lietuvių visuomeniniame judėjime, propagavo nacionalinio kapitalistinio ūkio vystymą, peticijomis caro valdžios pareigūnams siekė spaudos lotyniškomis raidėmis atgavimo, rūpinosi švietimu. Materialiai rėmė lietuviškos periodinės spaudos leidimą, bendradarbiavo laikraščiuose „Varpas“ ir „Aušra“, pats rašė ir vertė knygas, susirašinėjo su užsienio spaustuvininkais, organizavo savo knygų leidimą ir platinimą. Vėliau savo darbus spausdino Mažojoje Lietuvoje – Oto fon Mauderodės, Martyno Jankaus ir kitų spaustuvėse. Keli leidiniai buvo išleisti JAV. Susirašinėjo su Bulgarijoje gyvenusiu Jonu Basanavičiumi dėl jo grįžimo į Vilnių.
1900 m. grįžęs į Vilnių įsteigė mechanines žemės ūkio padargų dirbtuves, 1904 m. pastatė spaustuvę lietuviškoms knygoms leisti ir lietuviškų knygų knygyną. Nuo 1904 m. gruodžio mėn. iki 1909 m. kovo mėn. leido pirmą legalų lietuvišką dienraštį „Vilniaus žinios“, pats jį ir redagavo. Spaustuvėje ruošė lietuviškos spaudos surinkėjus.
1905–1906 m. pasistatė Vilniuje namus, kuriuose po jo mirties įsikūrė „Ryto“ švietimo draugija ir Lietuvių mokslo draugija. 1905 m. buvo vienas Didžiojo Vilniaus Seimo iniciatorių, Lietuvių mokslo draugijos (LMD) steigėjas, nuo 1907 m. – LMD valdybos narys. Savo lėšomis išleido apie 100 lietuviškų leidinių.
Tačiau iš Rusijos atsivežtas kapitalas, tapęs tautinio darbo materialiniu pagrindu, išseko, nes dirbtuvės, spaustuvė, knygynas ir redakcija buvo nuostolingi. Teko akcinei bendrovei „Vilija“ parduoti dirbtuves, Jurgiui Šlapeliui – knygyną, spaustuvę. 1908 m. su šeima vėl išvažiavo uždarbiauti į Rusiją, kur vadovavo tiltų statybai. Jo padėjėju kurį laiką dirbo inžinierius Steponas Kairys.
Pirmojo pasaulinio karo metais dalyvavo Lietuvių draugijos nukentėjusiems nuo karo šelpti veikloje, rūpinosi Lietuvos valstybės atkūrimu. Ne kartą šelpė dailės parodų bei lietuvių kalbos kursų organizavimą, mokyklų steigimą, karo metu užleido dalį savo namų Antakalnyje našlaičių prieglaudai, rėmė Peterburge ir Voroneže leidžiamą lietuvių spaudą.
Politikas
thumb|220px|Broliai [[Jonas Vileišis, Petras Vileišis, Antanas Vileišis ir Anūpras Vileišis, 1904 m.]] 1921 m. vasario 17 d. grįžo į Lietuvą. Grįžo ligotas, bolševikų apiplėštas, be skatiko kišenėje. Atsivežė tik pažymas apie uždirbtas milijonines sumas, kurias jam privalėjo sumokėti Juodosios jūros geležinkelio bendrovė už atliktus inžinerinius darbus.
Kaune dirbo Susisiekimo ministerijos Inžinierių korpuso viršininku. 1922–1923 m. buvo Lietuvos susisiekimo ministru Ernesto Galvanausko kabinete.
Tik pradėjęs eiti pareigas, susidūrė su lietuvių kalbos nemokėjusiais valdininkais, išplitusiu kyšininkavimu. Puikiai nusimanydamas apie geležinkelius, greitai suprasdavo problemų esmę, sprendimus priimdavo operatyviai, atvirai ir autoritetingai – tuo labai skyrėsi nuo kitų aukštų valdininkų.
Tačiau ministru dirbo tik 4 mėn. ir 19 dienų. Steigiamojo Seimo pirmininkas Aleksandras Stulginskis P. Vileišį atleido jo paties prašymu. Konfliktas su Ministrų kabinetu kilo dėl jo teikimo atleisti premjero globojamą viceministrą Silvestrą Grinkevičių, aplaidžiu darbu padariusį nuostolių valstybei. Vyriausybė, norėdama sušvelninti nuoskaudą, iki gyvos galvos P. Vileišiui paskyrė pensiją, patvirtino Susisiekimo ministerijos Inžinierių tarybos pirmininku su solidžia alga, išsprendusia materialinio aprūpinimo senatvėje problemą.
Atsiliepdamas į Steigiamojo Seimo paskelbtą Laikinąją Lietuvos valstybės Konstituciją, 1922 m. pradžioje pareiškė savo požiūrį į pamatinius Lietuvos konstitucijos dėsnius. Dešimtyje lakoniškų skyrių ir 24 paragrafuose išdėstė savąją nepriklausomos valstybės sąrangos viziją. Lietuvą matė demokratine respublika su padalintomis valdžių galiomis, su visų piliečių lygybe prieš įstatymus, su laiduotomis svarbiausiomis žmogaus ir piliečio teisėmis.
1924 m., jam konsultuojant, Steigiamajam Seimui ir Ministrų kabinetui įteiktas Telšių apskrities tarybos pareiškimas dėl Šiaulių-Telšių-Kretingos-Palangos geležinkelio magistralės tiesimo. Jai tiesti P. Vileišis buvo pasiryžęs įsteigti bendrovę, numatęs jos veiklos principus ir neatidėliotinų darbų planą. Panašiomis sąlygomis ir būdais norėjo nutiesti ir geležinkelį iš Palangos į Šventąją bei įrengti Šventosios uostą. Planų įgyvendinimas turėjo paspartinti Žemaitijos ir visos Lietuvos ekonominę raidą.
Literatas
thumb|200px|Petras Vileišis 1921 m. Lietuvos albumas Sukūrė keletą apsakymų, scenos vaizdelių, eilėraščių, išvertė Marko Tveno, Frensio Bret Harto, Henriko Sinkevičiaus, Hanso Kristiano Anderseno ir kt. rašytojų prozos kūrinių. Taip pat parašė ir išvertė apie 30 populiarių knygelių gamtos mokslų, žemdirbystės, veterinarijos, sodininkystės, medicinos, kultūros, istorijos klausimais, vadovėlių. 1921 m. prancūzų kalba, 1922 m. – lietuvių kalba išleido publicistinę brošiūrą „Lietuvių-lenkų ginčas“. Pasirašinėjo slapyvardžiais – Petras Nėris, P. N., Giedris, Ramojus, V. Gintautas.
Mirė atostogaudamas Palangoje, valstybės lėšomis palaidotas Kauno arkikatedros bazilikos rūsyje. 1936 m. kovo 21 d. jo palaikai pervežti į Vilnių ir perlaidoti Vileišių šeimos kape Rasų kapinėse.
Atminimo įamžinimas
thumb|180px|Lietuvos pašto ženklas 1933 m.
Frikcijos
Frikcijos – varpos judesiai (pirmyn – atgal) makštyje sueities metu, didele dalimi nulemiantys mylėjimosi tempą. Frikcijų metu yra stimuliuojama vyro varpa bei moters lytinės lūpos ir varputė. Frikcijos vyksta dėl to, kad įvedus varpą makštin, vyro nesąlyginiai lytiniai refleksai skatina varpą įstumti, o moters refleksai – išstumti (bet tai nereiškia, kad moteriai sueitis ar frikcijos yra nemalonios).
Frikcijos yra kopuliacinio ciklo dalis. Jos prasideda varpos įstūmimu ir baigiasi dažniausiai ejakuliacija (nors kartais frikcijos yra tęsiamos ir po vyro orgazmo arba, atvirkščiai, ištraukiama nutrauktosios sueities atveju dar iki ejakuliuojant). Varpos galvutė ir kūnas trinasi į ją apgaubiančios makšties sieneles ir kadangi varpa (ir ypač jos galvutė) yra labai jautri erogeninė zona, tai lytinis susijaudinimas vis didėja ir baigiasi orgazmu.
Kiekvienai besimylinčiųjų porai būdingi tam tikri frikciniai judesiai: greitesni arba lėtesni, gilūs arba paviršutiniški, staigūs arba švelnūs, ritmiški arba kintančio ritmo. Frikcijų pobūdis gali keistis ir tos pačios sueities metu, pvz., frikcijas verta sulėtinti ar net visai nustoti judėti tuo atveju, kai vyras pajunta artėjant orgazmą, o moteris yra dar nepakankamai susijaudinusi – šitaip prailginama sueities trukmė. Be to, prieš pat orgazmą frikcijos paprastai padažnėja ir sustiprėja.
Nustatyta, kad frikcijų metu sperma gali būti pašalinama iš moters reprodukcinio trakto, jeigu ji prieš tai turėjo lytinių santykių su kitu partneriu.
Pempiai
Pempiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Priekulės, šalia Tyrų pelkės ir kelio. Prieškaryje šio kaimo etnografinių pastatų perkelta eksponuoti į Rytprūsius – dabartinį Liaudies statybos muziejų Olštyneke (Lenkijoje).
Arūnas Domininkas Grabažis
Arūnas Domininkas Grabažis (g. 1939 m. rugsėjo 16 d. Kaune) – Lietuvos ir Ignalinos rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1946 m. pradėjo mokytis Kauno V. Kudirkos pradinėje mokykloje, 1957 m. baigė Kauno 4-ąją gimnaziją. 1961 m. baigė Kauno kūno kultūros institutą, fizinio lavinimo dėstytojas.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys, partijos tarybos narys, etikos ir mandatų komisijos pirmininkas, 2010 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys. 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Ignalinos rajono savivaldybės tarybos narys.
Ignalinos rajono Vietinės veiklos grupės pirmininkas, Ignalinos AE regiono plėtros tarybos narys.
Sutuoktinė Jelena, vaikai Ernestas, Andrius, Artūras. .
Mintis (laikraštis)
Mintis – lietuvių karo pabėgėlių laikraštis, ėjęs 1946–1949 m. Memingene, Vokietija.
Laikraštis
1946 m. vasarį–gegužę ėjo kas dvi savaites, gegužę–lapkritį – kasdien (pirmasis lietuvių dienraštis Vokietijoje), vėliau – 3 kartus per savaitę. Už antitarybinius straipsnius JAV karinė cenzūra 22 kartus perspėjo uždarysianti. 1949 m. liepos 15 d. susijungė su laikraščiu „Mūsų kelias“, 1949–1950 m. ėjo pavadinimu „Lietuvis“. Išėjo 592 numeriai. Tiražas iš pradžių 3000 egz., 1946 m. lapkritį – 12 000 egzempliorių.
Bendradarbiavo Antanas Laukaitis, Juozas Liūdžius, Antanas Sabaliauskas, Vincas Trumpa.
Hvangė
Hvangė  – miestas vakarų Zimbabvėje, Šiaurės Matabelelande, gan netoli Botsvanos ir Zambijos sienų. Pro miestą eina Bulavajo–Viktorija Folso geležinkelis. Šalia miesto yra vienas didžiausių pasaulyje akmens anglies telkinių. Vykdoma pramoninė anglių gavyba ir eksportas. Veikia šiluminė elektrinė. Vystomas turizmas – netoli Hvangės yra didžiausias šalyje Hvangės nacionalinis parkas.
Istorija
Gyvenvietė pavadinta vietinio genties vado Zvangės garbei. Kolonijiniais laikais pradėta anglių gavyba, miestas vadintas Vankiu (Wankie). 1972 m. Vankio kasykloje įvyko avarija, kurios metu žuvo 426 kalnakasių. Nuo 1982 m. miestas vadinamas Hvange.
Kairiai (Velžys)
Kairiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Velykių.
Otavalas
Otavalas  – miestas šiaurės Ekvadore, Imbaburos provincijoje, 110 km į šiaurę nuo Kito. Išsidėstęs tarpukalnių slėnyje, tarp Imbaburos, Kotakačio ir Mochandos ugnikalnių. Miesto apylinkėse telkšo keletas vaizdingų lagūnų (San Pablo ir kt.).
Otavalas yra tradicinės kečujų kultūros centras. Gaminami rankų darbo tekstilės gaminiai, odos dirbiniai, medžio raižiniai, prekiaujama derlingose ugnikalnių pašlaitėse išauginta žemės ūkio produkcija. Svarbus turistinis centras.
Krasnė Starė
Krasnė Starė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jasionuvkos valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Juozas Kėkštas (1915)
Juozas Kėkštas (tikroji pavardė Adomavičius, 1915 m. lapkričio 19 d. Taškentas – 1981 m. balandžio 16 d. Varšuva) – Lietuvos ir Lenkijos poetas, vertėjas.
Biografija
1921 m. su motina grįžo į Lietuvą. Sunkios sąlygos privertė motiną apgyvendinti vaikus bendrabučiuose, gyveno „Agronomų“ bendrabutyje Žvėryne. 1926 m., po trijų „Ryto“ pradinės mokyklos skyrių, įstojo į Vytauto Didžiojo gimnazijos 1-ąją klasę. Priklausė pogrindinei komjaunimo organizacijai, 3 kartus areštuotas, kalintas. 1938–1939 m. studijavo Varšuvoje, bendravo su lenkų avangardistais. Literatūrinę veiklą pradėjo organizuodamas ir redaguodamas periodinius leidinius ir vienkarčius leidinius „Sėja“, „Pjūvis“, „Varpos“, „Versmė“, „Vingis“ ir kt.
Lietuvai atgavus Vilnių pasitraukė į Baltarusiją. 1940 m. kaip TSRS likviduotos Lenkijos Komunistų partijos narys suimtas ir išsiųstas 8 m. į Viatlagą (Kirovo sritis) miško darbams. Prasidėjus TSRS-Vokietijos karui 1942 m. kaip Lenkijos pilietis įstojo į Anderso armiją. 1944–1945 m. dalyvavo Italijos kampanijos mūšiuose prie Taranto, Monte Kasino, Adrijos jūros pakrančių, 2 kartus sužeistas. Didžiosios Britanijos, Italijos, lenkų egzilinės vyriausybės apdovanotas kariniais ordinais. Po karo gyveno Romoje, redagavo „Lietuvių laikraštį“. 1947–1959 m. gyveno Argentinoje, dirbo fizinį darbą (kelių darbininkas), Buenos Airėse rūpinosi žurnalo „Literatūros lankai“ spausdinimu. Poezijos antologijos „Žemė“ (1951 m.) vienas autorių. „Literatūros lankai“ nustojo eiti, kai 1957 m. pabaigoje, išsiliejus kraujui smegenyse, Juozui Kėkštui suparalyžiavo kairę ranką ir koją. Jis beveik metus išgulėjo ligoninėje, iš dalies paralyžiuotas nuo 1959 m. buvo slaugomas Revoliucinio judėjimo veteranų namuose Varšuvoje. 1966 m. lankėsi Vilniuje.
Kūryba
Poezijoje vyrauja epochos tragizmo, žmonių vieningumo, ugnies, lūžio, tylos motyvai, ryški klajūno tema ir lenkų avangardistinės poezijos įtaka. Būdinga ekspresyvi kalba, trūkčiojantis ritmas. Vėlyvojoje poezijoje sustiprėjo mirties tema, filosofiškumas.
Giluišiai
Giluišiai – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Sangrūdos, apie 0,5 km nuo Lietuvos ir Lenkijos valstybių sienos. Piečiau kaimo telkšo Mergutrakio ežeras.
School's Out
School's Out – penktasis JAV roko grupės Alice Cooper albumas, kurio titulinė to paties pavadinimo daina tapo vienu didžiausiu jų visų laikų singlų. Ji pasiekė Billboard Hot 100 7-ąją poziciją JAV, 5-ą vietą Vokietijoje, 1-ą Jungtinėje Karalystėje ir pateko į Rolling Stone “500 Greatest Songs of All Time“ sąrašą (319 vieta).
Murava
Murava – Kauno miesto teritorija ir mikrorajonas, išsidėstęs tarp Islandijos plento (magistralės ) ir Šiaurės prospekto, taip pat šiek tiek piečiau Šiaurės prospekto. Miestiečiams patekti į užmiestį per magistralę pastatytas Kleboniškio medinis pėsčiųjų viadukas. Muravai priklauso rusų restoranas „Legenda“ ir kelios degalinės.
Istorija
Anksčiau gyvenvietę sudarė Murava I, buvusi prie plento, ir Murava II (į šiaurės vakarus nuo Muravos I). 1946 m. dalis Muravos buvo priskirta Kauno miestui. Iki XX a. 8-ojo dešimtmečio dalis Muravos tebepriklausė Kauno rajonui (1959 m. – 36 gyv., 1970 m. – 47 gyv.).
Šrekas
Šrekas – 2001 m. JAV sukurtas kompiuterinės animacijos komedinis filmas, 1990 m. William Steig pasakų knygos tuo pačiu pavadinimu ekranizacija. Filmą sukūrė animacijos studija „DreamWorks Animation SKG“, režisavo iš Naujosios Zelandijos kilęs režisierius Andrew Adamson. Tai buvo pirmasis filmas, kuris pelnė Oskarą už geriausią pilnametražį animacinį filmą (apdovanojimo kategorija atsirado 2001 m.). 2001 m. lapkričio 2 d. filmas išleistas DVD formatu.
Vardas Šrekas kilo iš, reiškiančio „baimę“, „terorą“, arba „išgąstį“ (tokią pat reikšmę turi ).