cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henri Cartier-Bresson
Ankstyvieji metai
"„Siurrealistų požiūris į fotografiją yra toks pat kaip Aragonas ir Bretonas… traktavo gatvę: su nepasotinamu apetitu tam, kas paprasta ir keista… Siurrealistai suvokė, kad grynam fotografiniam faktui būtina kokybę, kurios buvo neįtraukusios ankstesnės fotografinio realizmo teorijos. Jie matė, jog paprasta fotografija, ypač tokia iš kurios išrautos praktinės funkcijos, talpina gausybę nenumatytų, nenuspėjamų prasmių.“"
H. Cartier-Bresson artistiškai brendo audringoje kultūrinėje ir politinėje aplinkoje. Jam buvo žinomos minėtos idėjos ir teorijos, bet jis nerado būdo joms išreikšti drobėje. Buvo nusivylęs savo eksperimentų rezultatais ir dėl to sunaikino didžiąją dalį savo ankstyvųjų tapybos darbų.
Nuo 1928 iki 1929 metų H. Cartier-Bresson lankė Kembridžo universitetą, kur studijavo anglų literatūrą ir meną. Taip jis tapo dvikalbis. 1930 metais atliko privalomąją karinę tarnybą Prancūzijos armijoje. Buvo paskirtas į Le Buržė, netoli Paryžiaus.
1931 metais palikęs armiją H. Cartier-Bresson išvyko ieškoti nuotykių į Dramblio Kaulo Krantą (Ivory Coast), Prancūzijos koloniją Afrikoje. Gyveno iš pajamų už nušautus paukščius ir žvėris, kuriuos parduodavo vietiniuose kaimuose. Medžioklės metodus jis vėliau panaudojo fotografijos technikoje. Dramblio Kaulo Krante jis užsikrėtė karštlige, nuo kurios vos nenumirė. H. Cartier-Bresson į Afriką vežėsi nešiojamą fotoaparatą, tačiau išliko tik septynios nuotraukos.
Nuo tapybos prie fotografijos
thumb|right|250px|Henri Cartier-Bresson „Leica“ fotoaparatas Cartier-Bresson įkvėpė vengrų fotožurnalisto Martino Munkačio 1930 metais padaryta trijų nuogų Afrikos berniukų, bėgančių į Tanganikos ežero bangas, nuotrauka. Ji užfiksavo judesio laisvę, grakštumą, spontaniškumą ir džiaugsmą, jog esi gyvas.
Būtent šita nuotrauka paskatino H. Cartier-Bresson tapybą iškeisti į fotografiją. Jis aiškino, jog staiga suprato, kad gali užfiksuoti amžinybę akimirksniu. Marselyje gavo „Leicą“ su 50 mm objektyvu, kuri jį lydėjo daugelį metų. Mažas fotoaparatas leido būti anonimišku minioje ar intymioje akimirkoje ir tai buvo esminis momentas įveikiant formalų ir nenatūralų žmonių elgesį, kurie pastebėdavo, jog yra fotografuojami. Anonimiškumą H. Cartier-Bresson patobulino blizgias „Leicos“ dalis nudažydamas baltai. Atsivėrė naujos fotografijos galimybės – gebėjimas fiksuoti pasaulį tikroje judesio ir transformacijos būsenoje.
H. Cartier-Bresson nenustygdamas fotografavo Berlyne, Briuselyje, Varšuvoje, Prahoje, Budapešte ir Madride. Jo fotografijos pirmą kartą eksponuotos Julien Levy galerijoje Niujorke 1932 metais, vėliau „Ataneo“ klube Madride. 1934 metais Meksike jis surengė parodą kartu su Manueliu Alvaresu Bravo. Pradžioje H. Cartier-Bressonas gimtąją Prancūziją fotografavo nedaug.
Valisnerija
Gentyje yra 6-10 rūšių kurios plačiai paplitę Europos, Azijos, Afrikos ir Amerikos tropikuose bei subtropikuose. Valisnerija dauginasi ūgliais. Lapai linijiški, užauga iki 50 cm ilgio. Žydi smulkiais baltais žiedais.
Gyviai
Gyviai – kaimas Prienų rajono savivaldybės šiaurės vakarinėje dalyje, 1 km į vakarus nuo Veiverių.
Valisnerija
Rūšys
ir kt.
Henri Cartier-Bresson
Nuo tapybos prie fotografijos
1934 m. H. Cartier-Bressonas susipažino su jaunu Lenkijos intelektualu, fotografu Davidu Šyminu (vėliau jis savo sunkiai ištariamą pavardę pasikeitė į David Seymour). Jo dėka H. Cartier-Bressonas susipažino su vengrų fotografu vardu Endré Friedmann (šis vėliau taip pat pasikeitė vardą ir pavardę į Robert Capa). Jie trise 1930-aisiais dalinosi studija ir Capa tapo H. Cartier-Bressono patarėju.
Branda
H. Cartier-Bressonas 1935 metais keliavo į JAV, nes buvo kviečiamas pademonstruoti savo darbus Niujorke Julieno Levy galerijoje. Kartu buvo eksponuojami ir kolegų fotografų Walker Evans ir Manuel Alvarez Bravo darbai. Carmel Snow iš žurnalo „Harper’s Bazaar“ davė jam mados užduotį, kurią jis įgyvendino sunkiai, nes net nenutuokė kaip vadovauti ir bendrauti su modeliais. Nepaisant to C. Snow buvo pirmoji Amerikos redaktorė išspausdinusi H. Cartier-Bressono darbus žurnale.
Grįžęs į Prancūziją, H. Cartier-Bressonas įsidarbino pas filmų režisierių Jean Renoir. Vaidino dviejuose jo režisuotuose filmuose: „Partie de campagne“ (1936 m.) ir „La Regle du jeu“ (1939 m.). J. Renoir vertė H. Cartier-Bresson vaidinti, kad šis suprastų, ką reiškia būti kitoje kameros pusėje. H. Cartier-Bressonas taip pat padėjo J. Renoir kurti filmą Komunistų partijai apie 200 šeimų, pabėgusių iš Prancūzijos, tarp kurių buvo ir jo paties šeima. Per Ispanijos pilietinį karą H. Cartier-Bresson kartu su Herbert Kline režisavo antifašistinį filmą, kad paremtų Respubliką medicininėmis paslaugomis.
H. Cartier-Bressono pirmos fotožurnalistinės nuotraukos buvo išspausdintos 1937 metais, kai jis prancūzų savaitraščiui „Regards“ nušvietė karaliaus Jurgis VI karūnaciją. Jis susikoncentravo ties naująjį monarchą dievininančiais gerbėjais Londono gatvėse ir nefotografavo paties karaliaus. Nuotraukas pasirašė tik „Cartier“, nesiryždamas naudoti pilno šeimos vardo.
1937 m. H. Cartier-Bressonas vedė javiečių šokėją Ratną Mohini. 1937–1939 metais H. Cartier-Bressonas dirbo fotografu prancūzų komunistų vakariniame laikraštyje „Ce Soir“, bet nebuvo partijos narys.
1939 metų rugsėjį, prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, H. Cartier-Bressonas įstojo į Prancūzijos armiją kaip kapralas filmų ir fotografijų padalinyje. 1940 birželį per mūšį prie St. Dié jis buvo sugautas vokiečių kareivių ir 35 mėnesius turėjo praleisti karo kalinių stovyklose atlikdamas priverstinius darbus naciams. Du kartus bandė pabėgti, trečią kartą pavyko. Su padirbtais dokumentais grįžo į Prancūziją. Dirbo pogrindyje, padėdamas kitiems pabėgėliams ir slapta su kitais fotografais stengėsi nušviesti okupaciją ir Prancūzijos išsilaisvinimą. 1943 metais išsikasė savo numylėtą „Leicos“ fotoapartą, kurį buvo palaidojęs fermoje ten, kur buvo suimtas. Karo pabaigoje Amerikos karo informacijos tarnybos (American Office of War Information) buvo paprašytas sukurti dokumentiką „Le Retour“ apie grįžtančius prancūzų kalinius ir perkeltuosius asmenis (vadinamuosius dipukus). Filmas debiutavo 1947 metais kartu su pirmąja knyga „The Photographs of Henri Cartier-Bresson“. Tekstus knygai parašė Lincoln Kirstein ir Beaumont Newhall.
„Magnum Photos“ sukūrimas
1947 metų pavasarį H. Cartier-Bresson kartu su Robert Capa, David Seymour ir George Rodger įkūrė „Mangum Photos“. R. Capos proto vaisius – „Magnum Photos“ – buvo kooperacinė nuotraukų agentūra, kurios savininkai buvo jos nariai. Komanda padalijo fotografijų užduotis nariams. G. Rodger, kuris po Antrojo pasaulinio karo ramiai gyveno Londone, turėjo nušviesti Afriką ir vidurio rytus. D. Seymour, mokėjęs daugiausia Europos kalbų, turėjo dirbti Europoje. H. Cartier-Bresson buvo paskirtas į Indiją ir Kiniją. William Vandivert, palikęs „Life“, turėjo dirbti Amerikoje, o R. Capa bet kur, kur tik atsirastų užduotis. Maria Eisner vadovavo Paryžiaus ofisui, o Rita Vandivert, Vandiverto žmona, Niujorko ofisui ir tapo „Magnum Photos“ prezidente.
„Magnum Photos“ misija buvo „pajusti pulsą“ laiko ir žmonių, gyvenančių visur. Tikslas buvo naudoti fotografiją humaniškumui ugdyti ir aprūpinti įspūdingomis fotografijomis.
„Lemiamas momentas“
Tarptautinį pripažinimą H. Cartier-Bresson pelnė reportažas iš Gandhi laidotuvių Indijoje 1948 metais ir paskutinė stadija Kinijos pilietinio karo (1949 m.). Taip pat užfiksavo kaip dabartinė Indonezija išsivadavo iš olandų kolonijų.
1952 metais Amerikoje išleista H. Cartier-Bressono knyga „Lemiamas momentas“, kurią sudarė 126 fotografijos iš Rytų ir Vakarų. Pagrindinė jo pratarmės mintis, XVII a. kardinolo tekstas: „Il n’y a rien dans ce monde qui n’ait un moment decisif“ („Šaime pasaulyje nėra nieko, kas neturėtų lemiamo momento“). Cartier-Bressonas tai pritaikė savo fotografavimo stiliui.
Tiek prancūzišką, tiek anglišką pavadinimus knygai davė leidėjai. 1957 metais H. Cartier-Bresson „Washington Post“ sakė:
"„Fotografija ne tokia kaip tapyba. Yra kuriama sekundės dalelimi, kai tu fotografuoji. Tavo akis privalo matyti kompoziciją ar išraišką, kurią pats gyvenimas tau siūlo, ir turi intuityviai jausti, kada nuspausti kameros užraktą. Tai yra momentas, kada fotografas yra kūrybiškas. Oop! Akimirka! Jei ja praleidai, ji dingo amžiams.“"
Pirmoji H. Cartier-Bressono paroda Prancūzijoje įvyko 1955 metais Luvre, Marsan paviljone.
Vėlyvieji gyvenimo metai
H. Carier-Bresson fotografija leido jam aplankyti daugybę pasaulio vietų – Kiniją, Meksiką, Kanadą, JAV, Indiją, Japoniją, Sovietų Sąjungą. Jis tapo pirmuoju Vakarų fotografu, kuriam buvo leista „laisvai“ fotografuoti pokario Sovietų Sąjungą.
1968 metais jis vėl pasidavė aistrai piešti ir tapyti. 1966 m. H. Cartier-Bresson pasitraukė iš „Magnum“ (nors vis dar tiekė nuotraukas), kad galėtų susikoncentruoti ties portretais ir peizažais.
1967 m. išsiskyrė su pirmąja žmona, o 1970 metais vedė fotografę Martine Franck, trisdešimčia metų jaunesnę už save. 1972 m. gegužę pora susilaukė dukters Mélanie.
H. Cartier-Bresson iš fotografijos pasitraukė 1970 m. pradžioje ir iki 1975 m. nefotografavo, išskyrus retkarčiais daromus privačius portretus. Jis teigė, kad tuo metu savo fotoapartą laikė namų seife ir retai jį išsitraukdavo.
Pirmą piešinių parodą H. Cartier-Bresson surengė „Carlton“ galerijoje, Niujorke, 1975 metais.
„Henri Cartier-Bresson fondas“ buvo įkurtas H. Cartier-Bresson, jo žmonos ir dukters, kad būtų išsaugomas ir dalijamas jo palikimas.
Mirtis ir palikimas
H. Cartier-Bresson mirė Monžiustine (Aukštutinio Provanso Alpės, Prancūzija) 2004 metų rugpjūčio 3 dieną, eidamas 95 metus. Mirties priežastis nebuvo paskelbta.
H. Cartier-Bresson daugiau nei tris dešimtmečius praleido atlikdamas užduotis „Life“ ir kitiems žurnalams. Jis keliavo be apribojimų, liudydamas didžius XX amžiaus perversmus – Ispanijos pilietinį karą, Paryžiaus išlaisvinimą 1944 metais, studentų maištą Paryžiuje 1968 metais, Kinijos komunistų kritimą, Mahatmos Gandžio nužudymą, Berlyno sieną, Egipto dykumas. Jis stabtelėjo, kad įamžintų portretuose Alberą Camu, Picasso, Colette, Henri Matisse, E. Pound ir A. Giacometti. Dauguma jo nuotraukų yra paprastas kasdienis gyvenimas, tariamai nesvarbūs momentai užfiksuoti ir po to išnykę.
2000 metais duodamas interviu H. Cartier-Bresson pabrėžė, kad jis ne nekentė būti fotografuojamas, bet nesmagiai jautėsi, kad yra fotografuojamas tik dėl to, kad jis žinomas.
Technika
H. Cartier-Bresson išimtinai naudojo „Leica“ 35 mm eksponometro fotoaparatą, aprūpintą su 50 mm objektyvu ir kartais plataus kampo objektyvu peizažams.
Jis dažnai apsukdavo juoda juosta chromuotą kameros kūną, kad šis būtų mažiau pastebimas. Su greitomis baltomis ir juodomis fotografinėmis juostomis ir aštriais objektyvais, jis galėjo fotografuoti beveik slapta. Niekada nefotografuodavo su blykste, nes tokią praktiką laikė „nemandagia.. kaip ėjimas į koncertą su pistoletu rankoje“. . Nuotraukų komponavimas jam vyko vaizdo ieškiklyje, o ne tamsiajame kambarėlyje. Tai jis įrodė beveik visas nuotraukas atspausdindamas pilno dydžio, be jokio apkarpymo ar kitokių manipuliacijų.
H. Cartier-Bresson dirbdavo su nespalvota fotografija, buvo keli nesėkmingi bandymai fotografuoti spalvotai. Nemėgdavo pats ryškinti ir daryti nuotraukų.
H. Cartier-Bresson laikomas vienu kukliausių ir nepretenzingiausiu pasaulio menininku. Jis nemėgo viešumo ir parodė nepaprastą drovumą nuo tų dienų, kai teko slėptis nuo nacių Antrojo pasaulinio karo metais. Nors jis padarė daug žymių žmonių portretų, jo paties veidas buvo mažai žinomas pasauliui (tai greičiausiai leido jam ramiai dirbti gatvėse). Savo nuotraukų nelaikė „menu“, sakydamas, jog tai tiktai jo vidinė reakcija į tai, kas tuo metu vyko.
Nuorodos
]]
Pašto ženklas
thumb|150px|Pirmasis pašto ženklas ([[Jungtinė Karalystė, 1840 m.)]] Pašto ženklas – ženklas, įrodantis pašto paslaugos apmokėjimą, kolekcionavimo objektas (filatelija).
Tradiciškai pašto ženklai spausdinami ofsetiniu, metalografiniu ar kitu būdu ant popieriaus lapų. Klijuojami ant vokų ar kitokių siuntų. Juose atspaustas tekstas ir vaizdas. Įprastai be paslaugos kainos yra šalies pavadinimas ir dekoratyvinis piešinys.
Pradžioje reikiamas ženklų kiekis buvo iškerpamas, vėliau lapai pradėti perforuoti, kad būtų paprasčiau juos atskirti. Blogoji ženklo pusė dažnai patepta klijais.
Istorija
Pirmasis pašto ženklo kaip atsiskaitymo už pašto paslaugas idėją 1834 m. pasiūlė britas Džeimsas Čalmersas. Jungtinės Karalystės parlamentas įtvirtino pašto paslaugų apmokėjimo įstatymą 1839 m., ir jau 1840 m. įsteigė pašto tarnybą, kuri 1840 m. gegužės 6 d. išleido į apyvartą pirmąjį pašto ženklą. Pirmasis pašto ženklas vadinosi „Juodasis pensas“ jis buvo juodos spalvos, jame profiliu pavaizduota karalienė Viktorija.
1874 m. buvo įkurta Pasaulinė pašto sąjunga, kuri įtvirtino taisyklę, jog pašto ženkle būtina nurodyti šalies ar teritorijos pavadinimą lotyniškais rašmenimis ir jo nominalą (kainą) arabiškais skaitmenimis. Vienintelei Jungtinei Karalystei, kaip pirmajai valstybei panaudojusiai pašto ženklą, buvo leista nenurodyti šalies pavadinimo ant savo leistų pašto ženklų.
Lietuvoje
thumb|Pirmieji Lietuvos pašto ženklai – Pirmoji Vilniaus laida. thumb|120px|Atkurtos Lietuvos Respublikos pirmasis pašto ženklas 1990 m. Pirmieji naudoti pašto ženklai Lietuvoje buvo carinės Rusijos pašto ženklai. Mažojoje Lietuvoje tuo metu naudoti Vokietijos ženklai. Pirmojo pasaulinio karo metu pašto siuntos siųstos su vokiškais ženklais ant kurių buvo užspausta ''Postgebiet Ob. Ost'' užrašai. Ant pašto antspaudų buvo vokiški paštų pavadinimai, tačiau ant Kėdainių, Jurbarko, Radviliškio, Rokiškio, Utenos antspaudų dar buvo ir žodis Litauen, tokiu būdu Lietuva pirmą kartą pateko į pasaulinę filatelijos istoriją.
Pirmieji savarankiškos Lietuvos pašto ženklai buvo primityvūs, atspausti ant laikraštinio popieriaus. Pirmieji taip vadinami baltukai buvo atspausdinti 1918 m. gruodžio 27 d. Martyno Kuktos spaustuvėje Vilniuje. Nuo 1919 m. pradžios Lietuvos ženklai spausdinami Kaune, o kelios ženklų laidos buvo užsakytos išspausdinti Vokietijoje ir Anglijoje. Lenkams okupavus Vilniaus kraštą ten buvo naudojami „Vidurio Lietuvos“ („Litwa Srodkowa“) pašto ženklai, o kraštą prijungus prie Lenkijos – Lenkijos pašto ženklai. Savo pašto ženklus 1920–1923 metais turėjo Klaipėdos kraštas, Palangoje iki miesto perdavimo Lietuvai buvo naudojami Latvijos pašto ženklai. Pirmieji spalvotieji pašto ženklai 1919 m. atspausdinti Berlyne. 1935 m. Lietuvoje vyko vadinama Pašto ženklų byla, kurios metu buvęs Lietuvos pašto valdybos direktorius Adolfas Sruoga buvo nuteistas už pašto ženklų falsifikavimą, padarant žalos valstybei už 2,860,000 litų.
Tarpukario laikotarpio ženklų projektus kūrė žymūs Lietuvos menininkai: Adomas Varnas, Antanas Žmuidzinavičius, Jonas Buračas, Adomas Galdikas, Petras Rimša, Petras Galaunė, Kazys Šimonis, Vsevolodas Dobužinskis ir kiti.
1940 m. TSRS okupavus šalį ant aštuonių lietuviškų pašto ženklų buvo užspaustas užrašas LTSR, 1940.VII.21. 1941 metų birželio – liepos mėnesį buvo išleista daug taip vadinamų „Birželinių“ pašto ženklų: ant SSRS pašto ženklų užspausti užrašai „Nepriklausoma Lietuva 1941-VI-23“, „Laisvi Telšiai 1941.VI.26“ ir kiti. Nuo 1941 lapkričio mėnesio naudojami tik Vokiečių Reicho ženklai su užrašu „Ostland“ ar be jo.
Po II pasaulinio karo Lietuvoje kaip sąjunginėje respublikoje naudoti TSRS leisti pašto ženklai. Kai kurių ženklų piešiniai susiję su Lietuva.
Savarankiškai pašto ženklus Lietuvoje vėl pradėta spausdinti 1990 m. Pirmieji atkurtos Lietuvos ženklai vadinami Angelais (dail. Violeta Skabeikienė, spausdinta „Spindulio“ spaustuvėje, išleisti 1990 m. spalio 7 d.)
Azerbaidžano manatas
Manatas (valiutos kodas: AZN) – valiuta, naudojama Azerbaidžane. Padalinta į 100 kjapikų. Žodis manatas kilęs iš 'moneta'.
Domas Petrulis
Domas Petrulis (1981 m. rugsėjo 11 d. Panevėžyje) – Lietuvos ir Panevėžio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, LR Seimo narys.
Biografija
2000 m. baigė Panevėžio Nevėžio vidurinę mokyklą.
2006 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė lyginamosios politikos magistrą.
2002 m. gyveno ir dirbo JAV.
2009 m. su bendraminčiais įkūrė paramos ir labdaros fondą „Nebūk abejingas“, teikiantį pagalbą vaikams iš nepasiturinčių šeimų bei siekiantį, kad kuo daugiau jų įgytų tinkamą išsilavinimą. Su fondu kuriuo vykdė daug socialinių iniciatyvų: „Nelik abejingas“ „Būk pirmūnas“, „Kalbėk drąsiai“ ir kt.
Politinė veikla
Nuo 2006 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Panevėžio rajono skyriaus narys. 2009–2012 m. – LSDJS respublikinės valdybos narys.
2009–2011 m. – LSDJS Panevėžio rajono skyriaus pirmininkas.
Nuo 2011 m. LSDP Panevėžio rajono skyriaus pirmininko pavaduotojas.
2011–2012 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys. Buvo jaunimo reikalų tarybos pirmininkas, atsakingas už jaunimo užimtumo politikos įgyvendinimą Panevėžio rajone.
Nuo 2012 m. lapkričio 20 d. Europos reikalų, valstybės valdymo ir savivaldybių komitetų narys.
Nuo 2012 m. gruodžio 4 d. jaunimo ir sporto reikalų komisijos narys.
Nuo 2013 m. sausio 9 d. Užsienio reikalų ministro patarėjas.
Lėnas (reikšmės)
Žodis Lėnas reiškia:
Panašūs:
Denveris
Denveris  – miestas Jungtinių Amerikos Valstijų vakarinėje dalyje; Kolorado valstijos sostinė. Denveryje su priemiesčiais gyvena virš 2,55 mln. gyventojų. Miestas įsikūręs Uolinių kalnų papėdėje, prie Pietų Plato upės. Didelis prekybinis, pramoninis ir transporto mazgas. Kalnakasybos ir žemės ūkio mašinų gamyba, aviacijos ir raketų, chemijos, gumos, karinė pramonė. Yra tarptautinis oro uostas, veikia keletas universitetų. Denverio apylinkėse yra spalvotųjų ir retųjų metalų telkinių.
Istorija
1858 m. lapkričio 22 d. keletas aukso ieškotojų įkūrė Denverio miestą. Miestas buvo pavadintas Kanzaso valstijos, kuriai tuo metu priklausė Rytinė Kolorado dalis, gubernatoriaus Džeimso V. Denverio (James W. Denver) garbei.
Tarputiškė
Tarputiške vadinami du kaimai:
Jevleborgas
Jevleborgo lėnas (SV Gävleborgs län) – vidurio Švedijoje, Jestriklando ir Helsinglando provincijose. Ribojasi pietuose su Upsalos, vakaruose su Dalarna ir Jemtlandu ir šiaurėje su Vesternorlandu. Lėnas yra įsikūręs ant Baltijos jūros kranto. Plotas 18 191 km², 276 323 gyventojų, 15.2 gyv./km². Įkurtas 1762 m. Administracinis centras – Jevlė (Gävle).
Savivaldybės
Lėno teritorijoje yra šios savivaldybės (komunos):
Miestai
Tai vienas tankiausiai apgyvendintų regionų visoje Švedijoje. Didžiausi Jevleborgo miestai yra:
Pilypiškės
Pilypiškės – kaimas Elektrėnų savivaldybės rytuose, 2 km į šiaurės rytus nuo Vievio. Seniūnaitijos centras. Šalia teka Aliosa, dunkso Panerių miškai. Praeina kelias Vievis–Medžiolai.
Gyventojai
thumb|left|245px|Gatvė Pilypiškėse
BK 1909
Odensės B1909 – Danijos futbolo klubas iš Odensės.
Istorija
Klubo ištakos siekia 19009 m.
2006 m. klubo profesionalai kartu su BK 1913 ir Dalum IF susijungė į naują FC Fyn klubą. Šiam dariniui žlugus, klubai vėl veikia atskirai.
Būbleliai
Būbleliai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Kudirkos Naumiesčio, šalia kelio
Bronius Masiokas
Bronius Masiokas (1916 m. liepos 1 d. Raguva – 2000 m. balandžio 11 d. Aurora, Kolorado valstija) – Lietuvos karininkas, inžinierius, žodynų rengėjas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Baigęs Kauno „Aušros“ gimnaziją, pasirinko kariškio profesiją. 1938 m. baigė Karo mokyklą, suteiktas leitenanto laipsnis. Ketvirtojo artilerijos pulko Tauragėje II baterijos žvalgybos viršininkas. 1939 m. baigė aviacijos kursus Kaune. 1940 m. įgijo II eilės lakūno vardą ir ekipažo vado teises. 1944 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1946–1949 m. studijavo Aukštojoje technikos mokykloje Karlsrujėje. 1949 m. išvyko į JAV. Dirbo transporto, erdvėlaivių inžinieriumi „Boeing“ įmonėje. 1981 m. apsigyveno Auroroje, kartu su žmona Evelina Masiokiene ėmėsi žodynininko darbo. Parengė lietuvių – anglų kalbų žodyną, anglų – lietuvių kalbų idiomų žodyną. 1992 lankėsi Lietuvoje, užmezgė ryšius su lietuvių kalbininkais. Prie Lietuvių fondo 1995 m. įsteigė E. Kolupailaitės-Masiokienės lietuvių studentų šalpos fondą, iš kurio kasmet skiriama vienkartinė 390 JAV dolerių stipendija jaunam studijuojančiam Lietuvos kalbininkui. Testamentu paliko Medininkų pilies atstatymo fondui 36 000 JAV dolerių.
Cokolis
thumb|200px|Cokolių tipai Cokolis ( – batas) – antžeminė išorinės pastato sienos pamato dalis. Pagal santykį su išorine siena, cokoliai skirstomi į išsikišusius, įtrauktus, esančius vienoje plokštumoje su siena. Cokoliu gali būti laikoma ant paminklo ar kolonos fundamento esanti dalis. Cokoliai ypač išskirtini ir puošnūs klasicizmo architektūroje. Neretai cokoliai apdailinami, dažniausiai lygios ar rupios faktūros plokštėmis, dekoratyviniu tinku, rustika.
Melsvapilvė skėtė
Melsvapilvė skėtė (Orthetrum coerulescens) – skėčių (Libellulidae) šeimos vabzdys.
Kūno ilgis siekia 50–55 mm, išskleisti sparnai – apytikriai 70 mm ilgio. Patinų pilveliai yra šviesiai mėlynos spalvos, o patelių – pilkai rusvos.
Paplitusi Europoje (randama ir Lietuvoje).
Raitininkų apylinkė
Raitininkų apylinkė sovietmečiu buvo:
Šmito trigeris
Šmito trigeris – vieną analoginį įėjimą, vieną loginį (1/0) išėjimą ir dvi būsenas turinti schema, pasižyminti histerize. Šmito trigeris turi du įėjimo slenksčius. Esant įėjimo signalui žemiau pirmojo slenksčio, schema pereina į loginio nulio būsena ir lieka joje tol, kol signalas neviršija antrojo (aukštesnio) perjungimo į loginio vieneto būseną slenksčio. Loginio vieneto būsenoje schema lieka tol, kol įėjimo įtampa nenukrinta žemiau pirmojo (į nulinę būseną perjungiančio) slenksčio. Schema vadinama trigeriu nes ji išsaugo ankstesnę būseną kol įėjimo įtampą pakinta pakankamai kad ši būsena pasikeistų. Taigi Šmito trigeris yra ir atminties ląstelė. thumb|200px|Histerizės kilpa (in – įėjimo signalas, out – išėjimo signalas, +T ir -T – trigerio perjungimo slenksčiai). Įtampos kitimo kryptis laike parodyta rodyklėmis Pagrindinis Šmito trigerio privalumas palyginus su vieno slenksčio įvedimo įrenginiu yra stabilumas. Esant vienam slenksčiui ir tam slenksčiui artimai įėjimo įtampai, net nedidelės amplitudės triukšmo signalas gali nuolat perjunginėti vieno slenksčio schemą, sukeldamas, pavyzdžiui, pertraukimų laviną ar neleisdamas skaičiuoti didesnės amplitudės impulsų. Tuo tarpu Šmito trigerį perjungti gali tik įtampų tarp slenksčių skirtumui lygus arba didesnis įėjimo signalo pokytis.
Šmito trigerį išrado amerikiečių mokslininkas Otto Šmitas.
Šmito trigeris su operaciniu stiprintuvu
200px|thumb|Šmito trigeris 200px|thumb|Praktinė schema Šiuo metu jie dažniausiai surenkami panaudojant operacinį stiprintuvą:
Kadangi invertuojantis įėjimas įžemintas, stiprintuvo įtampa lygi teigiamo maitinimo šaltinio įtampai (VS) jei įėjimo signalas teigiamas ir neigiamo maitinimo šaltinio įtampai (-VS) jei įėjimo signalas neigiamas (stiprintuvas maitinamas dviem priešingo poliškumo įtampos šaltiniais). Grandinė R1-R2 veikia kaip įtampos daliklis.
Praktikoje neretai naudojamas sudėtingesnis šios schemos variantas su išėjimo įtampą apribojančiais stabilitronais, kurie padidina schemos darbo stabilumą. Rezistorius R3 riboja šiais stabilitronais tekančią srovę. Pastebėta, jos su realiais operaciniais stiprintuvais schemos darbas pagerėja papildomai įjungus R4.
Invertuojantis Šmito trigeris su operaciniu stiprintuvu
200px|thumb|Invertuojantis Šmito trigeris Šmito trigerį galima surinkti ir taip, jog operacinio stiprintuvo (ir trigerio) įėjimas nebūtų sujungtas su kitais schemos elementais. Kadangi operacinio stiprintuvo įėjimo varža labai didelė, toks trigeris geriau tinka priimti įėjimo signalams iš šaltinio, kurio negalima daug apkrauti. Šio trigerio slenksčiai irgi lygūs − (R1/R2)VS ir +(R1/R2)VS, tačiau jis invertuoja įėjimo signalą (keičia ženklą priešingu).
Šmito trigeris su dviem tranzistoriais
Praktikoje paplitę taip pat Šmito trigerių schemos su dviem transistoriais. Šiuo metu tokių schemų darbo kokybė irgi yra pagerėjusi, nes šiuolaikiai tranzistoriai turi didesnį srovės stiprinimo koeficientą. center|400px Grandinė RK1 R1 R2 dirba kaip įtampos daliklis, nustatydama tranzistoriaus T2 bazės įtampą. Tačiau šį daliklį veikia tranzistorius T1: esant jam visiškai arba iš dalies atidarytam, daliklio įtampa mažesnė.
Kol bazės įtampa nedidelė, T1 uždarytas. Rezistorius RK2 parenkamas taip, jog T2 būtų atidarytas ir įsotintas dėl daliklio RK1 R1 R2 jo bazei teikiamos įtampos. Dėl neigiamo grįžtamojo ryšio tranzistorių emiterio įtampa (lygi RE krintančiai įtampai) yra artima daliklio tiekiamai T2 bazės įtampai (šis ryšys panašus į emiterinio kartotuvo grįžtamąjį ryšį). Tranzistoriaus T2 kolektoriaus įtampa (išėjimo įtampa) yra palyginus žema.
Vėl mažinant įėjimo įtampą, T1 ima užsidaryti, tačiau T2 neatsidaro esant ankstesnei slenkstinei reikšmei, nes jo bazės įtampa dabar mažesnė. Tačiau T1 užsidarant, ši įtampa didėja, kuomet (sumažėjus įtampai žemiau antrojo slenksčio) atsidaro T2. Jis sukuria papildomą srovę per RE, padidindamas jo įtampą, tokiu būdu sumažindamas T1 basės – emiterio įtampą ir taip galutinai uždarydamas šį tranzistorių.
Šios schemos loginio vieneto išėjimo įtampa beveik lygi maitinimo įtampai. Loginio nulio išėjimo įtampa irgi vis dar pakankamai aukšta kad dauguma loginių mikroschemų neatpažintų jos kaip „loginio nulio“. Todėl norint išėjimo signalą paduoti į loginių mikroschemų įėjimą, paprastai reikia arba dviejų maitinimo šaltinių (+V ir -V, tuomet visos įtampos vertinamos tarpinėę reikšmę turinčio „žemės potencialo“ atžvilgiu), arba jungti papildomą nuolatinės srovės stiprintuvą trigerio išėjime.
Dainius Gavenonis
Dainius Gavenonis (g. 1973 m. kovo 11 d. Kaune) – Lietuvos aktorius.
Biografija
Mokėsi ir baigė Kauno Juozo Naujalio meno mokyklą (dailės skyrių). Į Lietuvos muzikos akademiją įstojo iš antro karto, baigė 1996 m.
Škotijos futbolo varžybos 1984–1985 m.
Škotijos futbolo varžybos 1984–1985 m.
Finalo rungtynės
-
--
Navikai (Kaišiadorys)
Navikai – buvęs kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Zūbiškių.
Kauno baltarusių draugija
Kauno baltarusių draugija – baltarusių tautybės žmonių draugija, veikusi Kaune 1917-1918 metais. Draugijos tikslas buvo vienyti Kauno ir miesto apylinkėse gyvenančius baltarusius, organizuoti kultūrinius renginius. Draugijos vadovu buvo R. Kaziačius. 1932-1935 m. Kaune veikė Kauno baltarusių kultūros ir švietimo draugija.
UC Sampdoria
Istorija
Klubas įkurtas 1946 m. sujungus Sampierdarenese Genua ir SG Andrea Doria komandas. Daugiausia laimėjimų „Sampdoria“ pasiekė apie 1990 metus.
Albanijos lekas
Lekas (dgs. lekë) – valiuta, naudojama Albanijoje (valiutos kodas: ALL). Padalinta į 100 kindarkų, tačiau kindarkai jau nebekaldinami.
Pilis I
Pilis I (arba Vytėnai) – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Skirsnemunės, šalia kelio. Pilies seniūnaitijos centras. Kaimo įžymybė – renesansinė Vytėnų pilis (arba Panemunės pilis; pastatyta 1610 m.), išlikęs parkas su tvenkinių kaskadų sistema, Zamkaus dvaras, regykla, Gelgaudų ąžuolas. Vyksta dvaro muzikos koncertai. Yra biblioteka, paštas (LT-74464), Vytėnų pagrindinė mokykla (uždaryta 2013 m.). Veikia Pilies kaimo bendruomenė.
miniatiūra|left|Įvažiavimas į kaimą keliu
Etimologija
Nuo XVI a. vietovė vadinta Panemune pagal šalia tekantį Nemuną (taigi, vandenvardinis vietovardis). Vėliau ji imta vadinti Zamkumi pagal stovėjusią pilį ( – „pilis“). XX a. pradžioje čia įsikūrę saleziečiai pilies parke aptiko du kalnelius ir paskelbė istoriją, kad viename jų palaidotas Ldk Vytenis, o kitame – jo žmona. Tuomet prigijo Vytėnų vardas. XX a. 2-ojoje pusėje adaptuotas Zamkaus vardas lietuvių kalbai ir gyvenvietė vadinasi tiesiog Pilimi.
Geografija
Kaimas įsikūręs Panemunių regioniniame parke, dešiniajame Nemuno krante, priešais Gelgaudiškį. Į vakarus, link Šilinės, nutiestas pėsčiųjų takas.
Istorija
thumb|left|[[Panemunės pilis XIX a.]]
XVI a. čia buvo įkurtas Panemunės dvaras. 1610 m. pastatyta Panemunės pilis. XIX a. antrojoje pusėje senuosius medinius Panemunės dvaro sodybos palivarko statinius pakeitė nauji mūriniai, dvaro sodyba pradėta vadinti Zamkaus dvaru.
XX a. pradžioje vienuoliai saleziečiai įkūrė Vytėnų kaimą, 1934 m. įkurtas vienuolynas. Išlikusios Vytėnų saleziečių vienuolyno ir laidojimo koplyčios.
Sovietmečiu buvo Vytėnų kolūkio centrinė gyvenvietė.
Australijos ilgakaklis vėžlys
Australijos ilgakaklis vėžlys (Chelodina longicollis) – žalčiakaklių (Chelidae) šeimos vėžlys. Kaklas labai ilgas. Aktyvus dieną. Gyvena Australijos upėse ir ežeruose.
Buka (Uzbekija)
Buka − rajoninio pavaldumo miestas Taškento vilajeto Bukos tumane (Uzbekija). Miestas yra 65 km į pietus nuo Taškento, 32 km į pietvakarius nuo geležinkelio stoties Toytepa.
Pramonė
Mieste yra šios įmonės:
San Visentės sąsiauris
San Visentės sąsiauris yra Žaliojo Kyšulio salose, tarp Šv. Antano ir San Visentės salų. Ilgis 10-20 km, plotis ~15 km. Prie sąsiaurio įsikūrę Mindelo ir Porto Novo uostai (tarp jų vyksta keltų reisai).
Hans Memling
right|thumb|140px| Spėjamas Hanso Memlingo autoportretas viename religinių triptikų right|thumb|260px| Hanso Memlingo „Šv. Jono triptikas“ (1479, Memlingo muziejus, [[Briugė)]]
Hansas Memlingas (kitaip Memlinkas, ol. Hans Memling, Hans Memlinc, apie 1430-35 – 1494 m. rugpjūčio 11 d.) – flamandų ankstyvojo Nyderlandų meno dailininkas. Vienas produktyviausių ir žymiausių XV a. antros pusės Nyderlandų menininkų.
Biografija
Hansas Memlingas (kitas pavardės variantas − Memlinkas) gimė apie 1435 m. Selingenštade, netoli Frankfurto prie Maino Vokietijoje. Spėjama, kad jo tėvai Hamman Mommeling ir Luca Styrn mirė 1450 m. maro metu. Jaunystėje Memlingas, tikriausiai, dailės mokėsi Kelne. Vėliau persikraustė į Flandriją. Tikriausiai mokėsi Rogiro van der Veideno dirbtuvėse Briuselyje. 1465 m. sausio 30 d. išlikęs pirmas dokumentuotas įrašas apie Memlingą Briugėje, kurioje jis atidarė nuosavą parduotuvę ir dailės dirbtuves. Maždaug tais metais datuojami pirmi Memlingo išlikę darbai, pavyzdžiui, „Jan Crabbe triptikas“.
Didelė dalis Memlingo užsakovų buvo italų ir ispanų pirkliai, finansininkai, valdytojai. 1467 m. Medičių banko atstovas Angelo Tani užsakė „Paskutiniojo teismo“ altorinį paveikslą, kuris turėjo būti nugabentas į Florenciją. 1473 m. šis paveikslas, gabenimo jūra metu, buvo užgrobtas Baltijos jūros korsarų ir nugabentas į Gdanską, kur tapo viena miesto įžymybių (dabar Nacionaliniame muziejuje Gdanske). Keletą darbų Memlingui užsakė kitas Medičių banko Briugėje valdytojas Tomasso Portinari. Daugelis Memlingo darbų datuojami pagal juose vaizduojamųjų žmonių žinomus biografinius faktus. 1473 m. Memlingas įstojo į religinę Švč. Dievo Motinos Sniego bendruomenę. Stojimo metu pažymėtas meistru. Maždaug tuo metu Memlingas vedė Anna de Valkenaere, su kuria vėliau susilaukė 3 vaikų.
1479 m. datuotas altorinis triptikas Šv. Jono gyvenimo tema Briugės Šv. Jono ligoninėje. Tais pačiais metais Memlingas joje atliko „Išminčių pagarbinimo“ triptiką. 1479-80 m. Memlingas įsigijo namą, kurį anksčiau nuomojosi Briugėje. 1480 m. atliko „Septynių Mergelės Marijos džiaugsmų“ paveikslą Dievo Motinos katedroje Briugėje (dabar Senojoje pinakotekoje Miunchene). 1480 m. pinigų rinkliavos karui metu Memlingas dokumentuotas tarp 10% labiausiai pasiturinčių Briugės piliečių. 1484 m. Memlingas atliko Šv. Kristoforo altorinį triptiką (arba „Moreel triptiką“, Groeninge muziejuje Briugėje). 1487 m. mirė jo žmona Anna de Valkenaere. Tais pat metais atliktas „Maarten van Nieuwenhove diptikas“ (Memlingo muziejuje Briugėje) ir „Benedetto Portinari triptikas“ (centrinė panelė Berlyno paveikslų galerijoje, šoninės − Uficių galerijoje).
Platumai
Platumai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Švenčionėlių, kairiajame Žeimenos krante. Į vakarus nuo kaimo auga Švenčionėlių miškas. Švenčionių apskrities žydų holokausto vieta.
miniatiūra|200px|left|Įvažiavimas į Platumus miniatiūra|200px|left|Žydų genocido memorialas
Ruvenzoris
thumb|right|300px|Ruvenzorio kalnai Ruvenzoris – kalnynas Rytų Afrikoje, dar vadinamas Mėnulio kalnais. Uolingas jų masyvas driekiasi apie 96 km išilgai Ugandos ir Kongo Demokratinės Respublikos sienos. Margerita, viena iš Stenlio kalno viršūnių, yra 5110 m aukščio.
Daugiau kaip prieš 2000 metų graikų geografai rašė apie kalnus, kurių sniegynai ir versmės maitina Nilo ištakas. Aristotelis IV a. pr. m. e. minėjo Centrinėje Afrikoje stūksantį „sidabrinį kalną“, o Ptolemėjas pavadino juos Mėnulio kalnais. Dabar manoma, jog Ptolemėjo minėti kalnai ir yra Ruvenzoris. Ruwenzori bantų kalba reiškia „lietaus sukėlėjas“.
Snieguotą Ruvenzorio viršūnę beveik nuolatos dengia debesys. Kalno pamatinį granitą dengia žėručio skalūnas – blizganti, stambiagrūdė uoliena, transformuota galingo žemės judėjimo karščio ir slėgio. Ruvenzoris susidarė ne dėl vulkaninių procesų kaip Kilimandžaras ir Kenija. Čia mažiau nei prieš 10 mln. metų buvo iškeltas dėl Afrikos didžiojo rifto formavimosi. Geologiniu požiūriu tai – neilgas laikotarpis. Šis santykinis jaunumas ir lemia dantytą šio kalnyno profilį.
thumb|300px|Ruvenzorio augmenija Ruvenzorio lietų ir ledynų nuotėkis sukūrė daug ramių ežerų, kuriuos supa įmirkę žali miškai. Tarp sumedėjusių paparčių ir vijoklių auga laukiniai bananai.
Ruvenzorio debesys, nusileisdami maždaug iki 2700 m, sukuria nepaprastai drėgną klimatą, o šlapiausią mėnesį, lapkritį, iškrinta net 500 mm kritulių. Nuolatinės miglos sukuria sąlygas, skatinančias vešlų augimą, augalai tarpsta iki neįtikėtinų dydžių. Tokie gamtos stebuklai daugiausia auga aukščiau medžių linijos – ir kaip tik tai, kad nėra medžių, padeda žoliniams augalams užaugti fenomenalių dydžių. Kitas veiksnys – rūgšti humusinga dirva, kurioje net sliekai išauga bemaž rankos ilgumo.
Ruvenzoryje yra nemažai keistų gyvūnų. Paukščiai žemyn lenktais snapais siurbia nektarą iš didžiulių lobelijų. Juodosios ir baltosios abisininės gverecos gyvena aukštai medžiuose, minta lapais ir retai nusileidžia ant žemės, o leopardai šmižinėja po mišką beveik iki sniego linijos. Keisčiausias gyvūnas – medinis damanas. Jis panašus į triušį, o kvykia kaip jūrų kiaulytė, tačiau nesiejamas nei su vienu, nei su kitu. Jo kojos su nagais. Galima sakyti, damanas giminingesnis drambliui. Tikrieji drambliai irgi lankosi Ruvenzoryje, tačiau tik prieškalnėse.
Zuzana Masiulevičiūtė
Zuzana Masiulevičiūtė - Kauno valstybinio muzikinio teatro solistė, Lietuvos dainininkė (sopranas). Gimė 1921 m. gruodžio 14 d. Kalvarijoje – mirė 2018 m. gruodžio 6 d.
Biografija
1949 m. baigė Lietuvos konservatorijos Pranės Kaupelytės-Kaveckienės klasę. 1949–1981 m. Kauno muzikinio teatro solistė, 1976–1981 m. dar ir režisieriaus padėjėja. Sukūrė daugiau kaip 50, daugiausia komiškų vaidmenų. , ,
Alksnaitis (Ignalina)
Istorija
Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Rimšės valsčius). 1921 m. surašymo duomenimis čia gyveno 15 lietuvių.
Sovietmečiu priklausė Sokiškių apylinkei.
Bronius Šimkus
Bronius Šimkus (1924 m. kovo 3 d. Radviliškyje – 2000 m.) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1948–1949 m. mokėsi Respublikinėje partinėje mokykloje. 1949–1951 m. dirbo LKP Centro komitete, 1951–1952 m. – Respublikiniame radijo komitete atsakinguoju redaktoriumi. 1952–1953 m. laikraščio „Tarybinė Klaipėda“ skyriaus vedėjas, 1953–1962 m. – leidinio „Agitatoriaus bloknotas“ redaktorius, 1962–1966 m. – Ukmergės rajono laikraščio „Gimtoji žemė“ redaktorius. 1967–1988 m. Lietuvos radijo laidų redaktorius, 1989–1991 m. dirbo „Sąjunginės spaudos“ respublikinėje valdyboje.
Zeniai
Zeniai – kaimas Lenkijos rytuose, Hušlevo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Hušlevo, apie 10 km į pietryčius nuo Losicės ir apie 126 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Stanislovas Augustas Poniatovskis
Stanislovas Augustas Poniatovskis (1732 m. sausio 17 d. Volčine, dab. Baltarusija – 1798 m. vasario 12 d. Sankt Peterburge, Rusija) – paskutinis Abiejų Tautų Respublikos karalius (1764–1795 m.).
Mtiuretija
Siaurąja prasme Mtiuretija apima tik mažą istorinę kalnų bendruomenę Čchavatį, bet nuo XIII a. Chado ir Gudamakario slėniai irgi laikomi Mtiuretijos dalimi.
Stanislovas Augustas Poniatovskis
Biografija
thumb|left|150px|Stanislovas Augustas Poniatovskis 14 metųKrokuvos kašteliono, ilgamečio Švedijos karaliaus Karolio XII patikėtinio Stanislavo Poniatovskio (1676–1762 m.) ir princesės Konstancijos Čartoriskaitės (1700–1759 m.) sūnus. Mokėjo anglų, italų, prancūzų, vokiečių kalbas.
Anos Petrovnos (1757–1759 m.) su Jekaterina Aleksejevna (1729–1796 m., tikroji pavardė Sofija Augusta Frederika fon Anhalt-Zerbst, 1762–1796 m. Rusijos imperatorė Jekaterina II) ir trijų sūnų bei dviejų dukterų su Elžbieta Grabovska tėvas. Vienas imperatorės Jekaterinos II meilužių.
Mtiuretija
Istorija
Tradicija teigia, kad Šventoji Nino, gruzinų krikštytoja, pamokslavo čia IV a. Antrąkart regionas minimas, kai arabų užkariautojas Bugha al-Kabiras įsiveržė į Iberiją apie 850 m., bet nesugebėjo užimti Mtiuretijos. Kitus amžius regionas buvo paklusni Gruzijos karalių valda, padėjo sutramdyti karalienei Tamarai maištingus kalnų klanus XIII a. Dėl strateginės Mtiuretijos vietos Tamaros laikais ją valdė tokie aukšti pareigūnai kaip Kartilijos vicekaralius Abulasanas ir Gruzijos kancleris Tchiaberas. XIV a. pradžioje dėl regiono kovojo dvi galingos kunigaikščių giminės: Ksaniai ir Aragviai. Iš pradžių remiami Gruzijos karalių laimėjo Ksaniai, bet trumpam. Aragviai valdė Mtiuretiją iki 1743 m., kai juos nuvertė Gruzijos karalius. 1804 m. gegužę-rugsėjį čia vyko sukilimas prieš Carinę Rusiją, kuri užėmė Gruziją 1801 m. Sukilimas greitai paplito į kitus kalnų regionus, bet jį po aršių kovų numalšino Pavelas Cicianovas.
Stanislovas Augustas Poniatovskis
Biografija
Vaikystėje kurį laiką gyveno tėvo valdytame dvare Jazlovece. Keliaudamas po Prancūziją ir Angliją, susipažino su Švietimo epochos Europos kultūra, su Čartoriskiais dalyvaudamas politiniame gyvenime gerai susipažino ir su Respublikos situacija. 1752 m. dėl oratorinių gabumų išrinktas Abiejų Tautų Respublikos Seimo atstovu. 1755 m. Čartoriskiams užtarus įtrauktas į Britanijos ambasadoriaus Sankt Peterburge Čarlzo Hanberio Viljamso svitą. 1757–1758 m. Rusijos kancleriui A. Bestuževui – Riuminui padedant gavo akreditaciją prie Rusijos sosto kaip Saksonijos ambasadorius. Jaunas gražus turtuolis iškart patraukė trimis metais vyresnės Didžiosios kunigaikštienės, sosto paveldėtojo, būsimojo Rusijos imperatoriaus Petro III žmonos, Jekaterinos Aleksejevnos dėmesį ir tapo vienu iš jos favoritų.
1761 m. mirus Rusijos imperatorei Jelizavetai Petrovnai, imperatoriumi tapo Petras III, tačiau juo nebuvo patenkinti Rusijos didikai Grigorijus Orlovas, Platonas Zubovas ir kiti. 1762 m. birželio 28 d. Petras III buvo nuverstas, Rusijos imperatore tapo jo žmona Jekaterina II.
Karalius
thumb|left|250px|Stanislovas Augustas, [[Jonas Mateika|Jono Mateikos pavekslo fragmentas]] thumb|Stanislovo Augusto Poniatovskio sostas
Rusijos imperatorės Jekaterinos II spaudimu Lenkijos karaliumi ir Lietuvos Didžiuoju kunigaikščiu 1764 m. rugsėjo 7 d. išrinktas Stanislovas Augustas Poniatovskis. Karūnavimas įvyko 1764 m. lapkričio 25 d. Varšuvos Šv. Jono katedroje. Jam suteiktas titulas – Lenkijos karalius, Lietuvos, Rusijos, Prūsijos, Mozūrų, Žemaitijos, Kijevo, Voluinės, Podolės, Palenkės, Livonijos, Smolensko, Siebežo ir Černigovo Didysis kunigaikštis.
Tapęs valdovu, Stanislovas Augustas, priešingai Jekaterinos II norams, kartu su Čartoriskių grupuote pradėjo vykdyti dalines valstybės valdymo reformas. 1764 m. įkūrė karininkų mokyklą – Kadetų korpusą. Pradėjo kultūros reformą, buvo literatūros, dailės ir teatro mecenatas. Lenkijos mene, architektūroje plito Stanislovo Augusto stilius. 1765 m. padedant Ignotui Krasnickui įsteigė pirmąjį laikraštį, ėjusį iš pradžių kas savaitę, vėliau – du kartus per savaitę iki 1785 m.
Konfederacijos
Tačiau ne visi jo darbai patiko buvusiai meilužei ir jos aplinkai. 1766 m. Respublikos Seimas atmetė Rusijos reikalavimą suteikti bajorams stačiatikiams ir protestantams lygias su katalikais politines teises valstybėje. 1767 m. Jekaterina II disidentų teisių gynimo pretekstu parėmė nepatenkintą Čartoriskių reformomis bajorijos dalį, susibūrusią į Radomo konfederaciją. 1767 m. spalio mėn. Rusijos kariuomenės apsuptoje Varšuvoje darbą pradėjo Radomo konfederatų seimas. Buvo atkurta senoji santvarka. 1768 m. vasario 24 d. disidentams buvo suteiktos politinės teisės, o Jekaterina II pripažinta laiduojanti Respublikos vidaus politinės santvarkos išsaugojimą. Formaliai teisiškai buvo apribotas Respublikos suverenitetas ir ji tapo priklausoma nuo Rusijos.
1768 m. vasario 29 d. Podolėje, Baro mieste, susibūrė prieš Radomo konfederaciją ir Rusijos įtaką Respublikoje nukreipta konfederacija. 1768 m. liepos mėn. konfederatai veiklą pradėjo ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijoje. Generalinės LDK konfederacijos su Baro vėliava vyriausiuoju maršalu buvo paskelbtas Mykolas Jonas Pacas. Konfederaciją rėmė didikai Juozapas Sapiega, Mykolas Kazimieras Oginskis, Karolis Stanislovas Radvila. Iki 1772 m. Baro konfederacijos veikla paplito visoje valstybėje, tačiau pagalbos iš Prancūzijos, Turkijos bei Austrijos nesulaukta. Rusijos kariuomenė palyginti lengvai sutriuškino konfederatų pajėgas.
I padalijimas
thumb|right|250px|Poniatovskio karališkasis herbas su [[ATR simboliais ir Baltojo erelio ordino grandine]] thumb|250px|Lietuva ir Lenkija 1772 metais thumb|left|100px|Stanislovo Augusto Poniatovskio [[monograma]] 1769 m. siekdamos užkirsti kelią galimam Rusijos sustiprėjimui Respublikos sąskaita, Prūsija ir Austrija pradėjo derybas dėl Respublikos padalijimo. 1772 m. rugpjūčio 5 d. buvo pasirašyta trišalė Rusijos, Prūsijos ir Austrijos sutartis, pagal kurią Rusijai atiteko 92 000 km². Respublikos teritorijos (Polocko, Vitebsko, Mstislavlio vaivadijos, rytinė Minsko vaivadijos dalis, Latgala). Prūsija ir Austrija prisijungė dalį Lenkijos žemių. Prūsijai atiteko Pamarys ir Vakarų Prūsija bei Varmija. Austrija prisijungė Mažosios Lenkijos žemių ir Lvovą. Respublika neteko apie 35 % gyventojų ir maždaug 30 % teritorijos. 1773 m. Seimas ratifikavo padalijimą.
Tolesnės reformos
1773 m. spalio 14 d., atimant švietimo monopolį iš jėzuitų Respublikos Seimo sprendimu buvo įkurta Edukacinė komisija, tapusi pirmąja švietimo ministerija pasaulyje. Jos žiniai buvo perduotos visos Respublikos akademijos ir mokyklos, jai pavesta rūpintis ne tik mokymu, bet ir mokslu, supasaulietinti bei modernizuoti jo turinį. Pirmuoju Edukacinės komisijos pirmininku tapo Vilniaus vyskupas Ignotas Masalskis. 1774 m. Edukacinė komisija ėmėsi reformuoti pradinę mokyklą, nutarta įkurti po vieną pradinę mokyklą trims parapijoms. 1777 m. tokių mokyklų vien Vilniaus vyskupystėje jau buvo per 300. Valstiečių vaikai pradinėse mokyklose buvo mokomi gimtąja kalba.
1775 m. Seimo nutarimu buvo įkurtas naujas valstybinės valdžios organas – Nuolatinė taryba. Ją sudarė 36 Seimo deleguoti nariai. Taryboje buvo 5 departamentai: Karo, Iždo, Užsienio politikos, Policijos ir Teisingumo, kurie kontroliavo savo srities vykdomosios valdžios veiklą. Nuolatinės tarybos veiklos laikotarpiu (1775–1788 m.) buvo modernizuota ir padidinta kariuomenė, apribota etmonų savivalė, įgyvendintos ūkio ir finansų reformos. Pagyvėjo Respublikos ekonominis gyvenimas. Sparčiai didėjo gyventojų skaičius. 1772 m. Respublikoje gyveno per 6,5 mln. žmonių, o 1790 m – apie 9 mln. Šio, pirmojo visuotinio Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės gyventojų surašymo duomenimis, joje gyveno per 3,5 mln. žmonių. Edukacinė komisija ir Nuolatinė taryba tapo pirmaisiais bendrais visos Respublikos vykdomosios valdžios organais.
Prancūzijos revoliucijai bei karui Balkanuose atitraukus Europos valstybių dėmesį, Respublikoje susidarė palankios sąlygos vykdyti didesnes socialines bei ekonomines reformas, stiprinti valstybės savarankiškumą. 1781 m. Vilniaus universitetas pavadintas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės vyriausiąja mokykla. Jame sukurtos naujos Astronomijos, Medicinos, Architektūros (1793 m.) katedros, universiteto spaustuvėje imtos leisti kalendorių – skaitinių knygos. Pradėjo kurtis informacijos ir žinių skleidimo sistema. 1788 m. spalio 6 d. Varšuvoje darbą pradėjo Respublikos Seimas, į istoriją įėjęs kaip Ketverių metų seimas, pasuko reformų keliu. 1788–1792 m. įvedė nuolatinį valstybės mokestį žemvaldžiams, padidino kariuomenę, nustatė naują jos sudarymo bei valdymo tvarką. 1789 m. sausio 19 d. buvo panaikinta Nuolatinė taryba, tų pačių metų pavasarį išvesta Rusijos kariuomenė.
Konstitucija
1791 m. balandžio 18 d. Seimas priėmė įstatymą „Mūsų laisvieji karališkieji miestai Respublikos valstybėse”, kuriuo miestiečiams buvo suteikta privilegija nebūti suimtiems be teismo sprendimo, teisė įsigyti žemės valdų, siųsti savo delegatus į Seimą ir dalyvauti diskusijose svarstant miestų reikalus, gauti tarnybas valstybės administracijos aparate ir teismuose, tarnauti kariuomenėje karininkais. Miestų reforma išplėtė socialinę monarchijos atramą. Žengtas pirmas žingsnis pertvarkant luominę visuomenę į pilietinę. Remiantis šiuo įstatymu Stanislovas Augustas suteikė arba patvirtino iš naujo Magdeburgo teises visiems karališkiesiems miestams ir visoms laisvųjų žmonių, kurie „suteikė savo gyvenamajai vietai deramą miestui išvaizdą“, gyvenvietėms. Buvo pripažinta netgi Pavlovo Respublika.