cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vladas Mikėnas
Mikėno sistema
Šiuolaikinės Benoni gynybos Mikėno variantas (arba Keturių pėstininkų puolimas) (ECO kodai A66 ir A68)
Rūgiai
Rūgiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, prie Novos upės, šalia kelio.
Istorija
Yra išlikę Rūgių koplyčios griuvėsiai ant Novos kranto. Prieš Antrąjį pasaulinį karą joje vykdavo garsūs Žolinės atlaidai.
Telesta (palydovas)
Telesta – Saturno palydovas. Jis yra netaisyklingos formos 29 × 22 × 20 km kosminis kūnas. Jis nuo Saturno yra nutolęs 1,158 198 mln. km. Jo ryškis yra 24. Jis yra vidinis Saturno palydovas.
Šindžiuku
Šindžiuku  – viena iš 23 Tokijo seniūnijų. Tai komercinis ir administracinis centras, joje įsikūrusi judriausia stotis pasaulyje (Šindžiuku stotis) ir Tokijo vyriausybės būstinė.
Šindžiuku gyvena įvairiausių tautybių žmonių visame Tokijuje – 2005 m. spalio 1 d. čia gyveno 107 tautybių žmonės, daugiausiai korėjiečiai, kinai, prancūzai, mianmai ir filipiniečiai. 2008 m. balandžio 1 d. čia gyveno apie 312 tūkst. gyventojų.
Simboliai
Oficiali gėlė – Rododendras, medis – japoninis skirpstulas (Zelkova serrata).
Ploještis
Sportas
1962 m. mieste vyko 1962 m. pasaulio moterų rankinio čempionato grupių varžybos.
Šindžiuku
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Šindžiuku yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Petras Baublys
Petras Baublys (1914 m. gegužės 23 d. Lyda – 1973 m. gruodžio 16 d.) – Lietuvos gydytojas pediatras.
Biografija
1936 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1969 m. medicinos mokslų kandidatas.
Buvo labai populiarus vaikų gydytojas. Parašė knygų apie vaikų auginimą, jų priežiūrą. Žuvo lėktuvo Tu-124 katastrofoje prie Karačiarovo kaimo (Volokolamsko rajonas, Maskvos sritis), garsiausiems Lietuvos pediatrams skrendant į sąjunginę pediatrų konferenciją Charkove. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Įvertinimas
thumb|left|200px|Atminimo lenta ant [[Kauno Klinikos|Kauno Klinikų filialo Vaikų reabilitacijos ligoninės „Lopšelis“ sienos]]
Sūnus Alis Baublys.
Moteris ir pasaulis
thumb|Pirmasis žurnalo numris, 19837 m. „Moteris ir pasaulis“ – Lietuvos iliustruotas mėnesinis žurnalas, ėjęs 1937–1940 m. Kaune.
Istorija
Leido Lietuvos moterų taryba. Spausdino Vilniaus spaustuvė Kaune. Išėjo 10 numerių. Tiražas 1937 m. – 1000 egz.
Rašė apie moterų socialinė problemas, moterų organizacijų veiklą, šeimos ir vaikų auklėjimą, kitų šalių moterų gyvenimą, Švietimo, kultūros, sveikatos, religijos klausimais.
Bendradarbiavo Bronė Buivydaitė, E. Gimbutienė, Vincenta Matulaitytė-Lozoraitienė, Ona Mašiotienė, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė ir kiti. Redaktorė F. Pikčilingienė.
Stoniškių pagrindinė mokykla
Pagėgių savivaldybės Stoniškių pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Rukuose, Stoniškių seniūnijoje (Pagėgių savivaldybė), vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190697354. Steigėjas Pagėgių savivaldybės taryba. miniatiūra|240px|left|Vaizdas nuo kelio
Filialas: Pagėgių savivaldybės Stoniškių pagrindinės mokyklos Šilgalių skyrius.
Yra 10 klasių taip pat ir priešmokyklinė grupė.
Tartu observatorija
thumb|right|350px|Tartu observatorija
Tartu observatorija – didžiausia astronominė observatorija Estijoje. Įsikūrusi ant Tõravere kalvos, 20 km į pietvakarius nuo Tartu miesto. Joje veikia 1,5 m skersmens Kasegreno tipo ir 0,6 m reflektoriaus tipo teleskopai. Observatoriją remia Tartu universitetas.
Istorija
Įkurta 1802 m. Observatorija pilnai buvo sukomplektuota 1810 m. 1814 m. Friedrichas Georgas Wilhelmas iš Struvės padėjo sumontuoti instrumentus. 1824 m. buvo įrengtas achromatinis teleskopas.
1946 m. Tartu observatorija buvo atskirta nuo Estijos mokslų akademijos. 1957 m. buvo pavesta pastatyti naujos konstrukcijos patalpas. 1963 m. observatorija buvo visiškai atnaujinta, pradėjo veikti 50 cm skersmens reflektoriaus teleskopas. 1974 m. buvo įrengtas 1,5 m skersmens teleskopas. 1998 m. observatorijoje sumontuotas naujas 0,6 m skersmens Kasegreno tipo teleskopas.
Formulė Palmer Audi
2009 m. dalyvavimas čempionate kainavo 55 000 svarų terlingų, nugalėtojui skiriama 50 000 svarų sterlingų stipendija dalyvavimui Formulės 2 čempionate, o pirmieji trys gauna F2 bandomuosius važiavimus.
Lenktynės
Sezonas susideda iš 20 lenktynių 7 trasose. Lenktynių savaitgalis įprastai trunka dvi dienas, lenktynininkai varžosi trejose lenktynėse (išskyrus vieną etapą, kuomet vyksta tik dvejos). Pirmų ir antrų lenktynių starto pozicijos išaiškinamos kvalifikaciniais važiavimais, trečių nustatomos pagal pirmų dviejų lenktynių greičiausius ratus.
Taškų sistema
Taškai skiriami už pirmas 19 vietų. Skiriami tik tuo atveju, kai lenktynininkas kerta finišą.
Lietuviai FPA
2009 m. Formulės Palmer Audi čempionate dalyvavo lietuvis Kazimieras Vasiliauskas, tuo pačiu metu lenktyniavęs ir Formulėje 2. Jau antrose čempionato lenktynėse užlipo ant apdovanojimų pakylos. Viso sezono metu ten pabuvojo 11 kartų (2 pergalės, 7 antros vietos ir 2 trečios), o bendroje įskaitoje liko antras, nuo čempiono atsilikęs 17 taškų.
Kailava
Istorija
1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1947–2005 m. Slavinsko apylinkės kaimas.
Lomžos vaivadija
Istorija
Vaivadija buvo įkurta 1975 m. birželio 1 d. vykdant Lenkijos administracinių vienetų reformą, kai iš didelės Balstogės vaivadijos buvo įkurtos 4 mažesnės: Balstogės vaivadija, Lomžos vaivadija, Suvalkų vaivadija ir Ostrolenkos vaivadija. 1999 m. sausio 1 d. vaivadija buvo padalinta tarp naujai įkurtų Palenkės ir Mazovijos vaivadijų.
Suskirstymas
Vaivadiją sudarė 5 rajonai:
Miestai
Vaivadijos miestų gyventojų skaičius 1998 m. gruodžio 31 dieną:
CD47
CD47 – ląstelių membranų paviršiaus glikoproteinas, apsprendžiantis įvairių ląstelių sąveiką. Jis susideda iš 322 amino rūgščių. 2012 metų kovo mėnesį buvo publikuoti pirmi rezultatai apie vėžinių ląstelių savigyną CD47 multiplikavimu savo membranoje. Gauti aukštu efektyvumu pasižymintys eksperimentiniai rezultatai su pelių augliais leidžia 2014 m. pradėti bandymus su sergančiais žmonėmis.
Moteris (žurnalas)
thumb|2020 m. rugsėjo mėn. žurnalo viršelis „Moteris“ – didžiausias Lietuvoje mėnesinis kultūros ir gyvenimo būdo žurnalas. Leidžiamas nuo 1920 m.
Istorija
Leidinys „Moteris“ pradėtas leisti 1920 m. Lietuvos katalikių moterų draugijos. Iš pradžių tai buvo keliolikos puslapių laikraštis. Vienintelis moterims skirtas leidinys visoje šalyje. Pirmoji „Moters“ redaktorė – Stefanija Paliulytė-Ladigienė. Pirmasis numeris (1920 m. rugsėjo 14 d.) išleistas 3000 egzempliorių tiražu. Šis leidinys (iš pradžių spausdintas kartą per mėnesį, o nuo 1937-ųjų – kas dvi savaites) leistas iki 1940 m., o 1952 m. atgimė kaip žurnalas „Tarybinė moteris“. Rašo apie moterų problemas visuomenėje ir šeimoje, iškilias asmenybes, sveikatą, kultūrą ir kita.
Iki pat leidybos nutraukimo Antrojo pasaulinio karo metais „Moters“ redaktore buvo Magdalena Draugelytė-Galdikienė. Jos dėka šalies civilinis kodeksas pakeistas taip, kad beveik sulygino moterų ir vyrų teises. M. Draugelytės-Galdikienės pastangomis įvykusiame įvairių moterų organizacijų ir spaudos atstovų susirinkime nuspręsta, kad Motinos diena turi būti valstybinė šventė.
Iki 1989 m. Nr. 4 vadinosi „Tarybinė moteris“. Leido LKP CK leidykla, nuo 1989 m. – leidybos įmonė „Spauda“, nuo 1991 m. – leidybinė UAB „Moteris“, nuo 2005 m. – bendrovė „Ekspress leidyba“, nuo 2017 m. „GM žurnalų leidybos grupė“. 1952–1989 m. ėjo lietuvių ir lenkų kalba. Tiražas 1981 m. – 450 400 egz. lietuvių kalba ir 59 800 egz. lenkų kalba, 1989 m. – 570 500 egz. lietuvių kalba ir 42 500 egz. lenkų kalba, 1993 m. – 80 000 egz., 1997 m. – 61 000 egz., 2008 m. – 21 000 egzempliorių.
Iki 1991 m. kaip atskiras moterims skirto žurnalo priedas leistas 16 psl. „Pagrandukas“. 1992 m. išleistas priedas „Pasiskaitymai jaunamartėms“. 1993–1994 m. žurnale buvo vidinis 16 psl. priedas „Kaukutė“. Nuo 1996 m. – vidinis 16 psl. priedas „Vakaro pasiskaitymai“.
Nuo 1992-ųjų, tuometės žurnalo „Moteris“ vyriausiosios redaktorės Dalios Daugirdienės iniciatyva nuspręsta pagerbti daugiausia nusipelniusią moterį skiriant jai Metų moters titulą.
Turinys
„Moters“ žurnale rašoma apie iškilias kultūros, mokslo, verslo, sporto asmenybes, madą, sveikatą, kulinariją, grožį, keliones, socialines, psichologines problemas.
Buvę žurnalo bendraautoriai – Antanas Ališauskas, Algimantas Baltakis, Edita Barauskienė, Mykolė Krinickaitė-Astaškienė, Algirdas Steponavičius ir kiti. Dabar su žurnalu bendradarbiauja rašytoja Gabija Grušaitė, menotyrininkė Aistė Paulina Virbickaitė, filosofas Kęstas Kirtiklis, iteratūrologė Jūratė Čerškutė, drabužių dizainerė Liucija Kvašytė, žurnalistai Karolis Vyšniauskas, Laisvė Radzevičienė ir kiti.
Sindziangas
Sindziangas  – uigūrų autonominis regionas šiaurės vakarų Kinijoje. Plotas – 1,644 mln. km². Sostinė – Urumčis. Dabartinis regiono pavadinimas reiškia „Naujoji teritorija“ (nuo Čingų laikų), ir vietinių gyventojų nėra mėgstamas. Istorinis šio regiono pavadinimas yra Rytų Turkestanas.
Istorija
Rytų Turkestano istorija artimai susijusi su Vakarų Turkestano istorija, su kuriuo gyventojus sieja panaši gamta, gyvenimo būdas ir tautos.
Seniausi archeologijos fiksuoti vietiniai gyventojai buvo tocharai, kurių palaidotos mumijos randamos iš III–II tūkst. pr. m. e. Apie III a. pr. m. e. regione susikūrė daug miestų-valstybių, kurios pamažėle jungėsi į prekybinį tinklą, apėmusį visą Vidurinę Aziją.
Kinijai nusilpus II a., vietiniai miestai iškovojo nepriklausomybę, kurią su pertraukomis išlaikė iki VII a. Čia, kaip ir visame Turkestane, plito įvairios kultūros bei religijos. Iš Indijos atėjęs budizmas įgavo specifinę Tyrosios žemės budizmo formą, klestėjo nestorianizmas, manicheizmas ir daugybė kitų religijų. Vietiniam menui buvo būdingi mišrūs bruožai, jame jautėsi tiek Indijos, tiek Kinijos, tiek Vakarų, tiek Persijos įtakos. Keitėsi ir regiono tautinė sudėtis – čia masiškai migravo tiurkų gentys.
VII–VIII a., Tangų laikais, Kinija vėl susigrąžino hegemoniją teritorijoje. Ji buvo pervadinta Anši, t. y. „sutramdyti vakarai“. Čia buvo skiriami protektoriai. Tačiau VIII a. regionas atiteko Uigūrų kaganatui, ir čia apsigyveno dabartiniai Rytų Turkestano gyventojai uigūrai. Tuo metu tūkstančiui metų kinai prarado įtaką šiame regione.
IX–XI a buvo uigūrų valstybių klestėjimo laikai. Čia susiformavo Karachodža, Karachanidų valstybės, palaikiusios glaudžius santykius su kitomis Vidurinės Azijos valstybėmis. Prekybinių kelių dėka čia plito islamas, kuris iki šiol yra dominuojanti religija Rytų Turkestane. thumb|250px|right|XVII a. uigūrų religinio lyderio Apak Chodžos kapavietė [[Kašgaras|Kašgare]] XI a. Rytų Turkestaną užvaldė Karakitajų valstybė, vėliau, XIII a. čia įsigalėjo mongolai, – buvo įkurtas Čiagatajaus ulusas. Šiam suskilus čia atsirado savarankiškos Guldžia, Turfano, Jarkendo valstybės. XVII a čia įsigalėjo džungarai (kalmukai).
XVIII a., Kiniją užvaldžius Čingų dinastijai, Rytų Turkestanas buvo prijungtas prie Kinijos. Dėl antimusulmoniškos mandžiūrų politikos ir dėl visuotinio Kinijos nusilpimo, 1865 m. Rytų Turkestane buvo įkurta Kašgarijos valstybė, vadovaujama Jakub Beko, iš gretimo Kokando chanato. Ši valstybė išsilaikė 10 metų, kol vėl buvo užkariauta Kinijos. Tuomet regionas pavadintas Sindziangu (naujosiomis teritorijomis).
Po to du kartus (1933 ir 1944 m.) vietos musulmonai sukūrė nepriklausomas Rytų Turkestano Respublikas. 1949 m. Kinijos Liaudies Respublika užėmė antrąją respubliką, ir Rytų Turkestanas vėl inkorporuotas į Kinijos sudėtį. Visgi, musulmonų separatizmas nėra pasibaigęs ir įgauna vis naujų kovos bruožų.
Administracinis suskirstymas
thumb|Sindziango administracinio suskirstymo vienetai Sindziangas padalytas į keturiolika prefektūrų lygmens administracinių vienetų:
Geografija
thumb|240px|Sajramo ežeras
Žemiausias Sindziango (ir visos Kinijos) taškas yra 155 m žemiau jūros lygio (Ajdynkiolio ežeras, Turfano įduba). Aukščiausias taškas – K2 viršukalnė (8611 m) Karakorume, ties siena su Kašmyru. Netoli Urumčio, Gurbantiungiuto dykumoje yra toliausiai nuo jūrų nutolęs pasaulio taškas (2648 km).
Pietiniu Sindziango pakraščiu driekiasi aukštų kalnų grandinės – Altyntagas, Kunlunas, Karakorumas, Pamyras. Iš vakarų tęsiasi Tianšanis, Džungarijos Alatau, Sauro, Borohoro ir kiti kalnagūbriai, o šiaurėje stūkso Altajus. Šių kalnų apsuptyje dunkso du milžiniški lygumų plotai – Džungarijos lyguma (šiaurėje) ir Tarimo baseinas (pietuose). Juos skiria Tianšanio kalnai.
Dauguma Sindziango upių priklauso nenuotakiam Tarimo upės baseinui, kurį sudaro Tarimas, Hotanas, Kašgaras, Jarkendas, Aksu, Končedarja ir kitos upės, kurių didelė dalis žiotis pasiekia tik po liūčių. Džungarijos upės patenka į Irtyšiaus baseiną, o vakaruose teka nenuotakiam baseinui priklausantis Ilis. Yra didelių ežerų: Lobnoras, Bagraškiolis, Ebi Nuras, Sajramas, Kanasas ir kt.
Girdiškės
Girdiškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Bezdonių, prie keliuko, nuo Vilniaus–Bezdonių kelio atsišakojančio į Ąžuolinę. Būdingi kalvoti kraštovaizdžiai, pievos. Yra keletas balų, kuriose gyvena saugomos raudonpilvės kūmutės.
Sindziangas
Geografija
Džungarijoje, Ilio baseine būdingos stepės, tuo tarpu didžiąją dalį Tarimo baseino užima Taklamakano dykuma. Šiaurinėse kalnų pašlaitėse, Altajuje plyti daugiausia spygliuočių miškai, pietinės dalies kalnuose – akmenynai, dykumos.
Girdiškės
Senasis Girdiškių viensėdis išnykęs, kuriasi nausėdijos.
Sindziangas
Geografija
Klimatas labai žemyninis, kontrastingas, sausringas. Vasarą temperatūra pakyla vidutiniškai iki 23–25 °C, Turfano įduboje pasiekia 40 °C, žiemą nukrenta iki -12–15 °C, nors pasitaiko speigų iki -40 °C. Kritulių per metus iškrenta nuo 20 mm Taklamakane, iki 200–300 mm šiaurėje. Žiemą daug kur siaučia nuožmūs vėjai.
Demografija
thumb|250px|right|Uigūrės Hotane Sindziange gyvena keletas tiurkų tautų, tarp jų – uigūrai (45 %) ir kazachai (6,7 %). Taip pat – hujai (4,5 %), kirgizai (0,86 %), mongolai (1,14 %), sibai (0,19 %), tadžikai (0,21 %), uzbekai, totoriai, mandžiūrai, rusai. Kinų chanių yra daugiau nei 40 %.
Girdiškės
thumb|left|240px|Girdiškių balos, kuriose veisiasi į LR Raudonąją knygą įtrauktos raudonpilvės kūmutės.
Geniškiai (Pilkalnis)
Geniškiai, Tutliai arba Zaoziornojė (, Tutteln, nuo 1938 m. birželio 6 d. Hansruh, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės kaimas 14 km į vakarus nuo Pilkalnio, 21 km į pietvakarius nuo Lazdynų.
Makedonija vaikų Eurovizijos dainų konkurse
thumb|200px|[[Barbara Popovič 2013 m.]]
Geniškiai (Pilkalnis)
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Geniškių kaimo bendruomenė 1935–1936 m. Minimi nuo 1664 m. Istoriniai pavadinimų rašybos variantai: Tuttlen, Goenischcken, Goenischken, Gönischken, Jönischken. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 10 ugniakurų, 1821 m. – valstiečių kaimas su 86 gyventojais. 1854 m. kaime buvo vėjo malūnas, 13 gyvenamųjų pastatų ir 125 gyventojai. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Geniškiuose buvo 20 gyvenamųjų namų, iš 180 kaimo gyventojų 21 save laikė lietuviais. Kaimui priklausė Draugupėnų miško dalis (šiaurės vakaruose).
Makedonija vaikų Eurovizijos dainų konkurse
Makedonija vaikų Eurovizijos dainų konkurse debiutavo 2003 m. ir nuo konkurso pradžios jau buvo užėmus 12 vietą.
Geniškiai (Pilkalnis)
Istorija
Tutliai minimi Jono Basanavičiaus tautosakos rinkinyje „Iš gyvenimo vėlių bei velnių”.
Makedonija vaikų Eurovizijos dainų konkurse
Geriausias šalies pasirodymas konkurse buvo 5 vieta, kurią pasiekė du kartus - 2007 metais, kai Makedonijai atstovavo Rosica Kulakova ir Dimitar Stojmenovski su Ding Ding Dong ir 2008 m. Bobi Andonov su Prati mi SMS. Prasčiausias rezultatas - 2006 metais, kai atstovė Zana Aliu su daina Vljubena užėmė paskutinę - 15 vietą.
Geniškiai (Pilkalnis)
Istorija
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, gyventojai evakuoti į Vokietijos gilumą, vietinių gyventojų nebeliko. Po karo atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Sovietmečiu nunyko, XXI a. liko tik menka dalis buvusio kaimo.
Makedonija vaikų Eurovizijos dainų konkurse
2012 m. liepos 13 d. MKRTV patvirtino esckaz.com, kad Makedonija pasitrauks iš konkurso dėl biudžeto problemų. Tačiau 2013 metais Makedonija paskelbė apie grįžimą į konkursą, kuris vyko Kijeve. 2014 m. rugsėjo 4 d. Makedonija paskelbė, kad šalis pasitraukia iš 2014 m. konkurso Maltoje. 2015 m. buvo patvirtinta, kad Makedonija grįžta į konkursą po metų pertraukos.
San Gonsalas
San Gonsalas  – miestas pietryčių Brazilijoje, Rio de Žaneiro valstijoje, Guanabaros įlankos pakrantėje, Rio de Žaneiro aglomeracijoje. Tai antras pagal dydį miestas valstijoje ir dešimtas šalyje. Cemento, metalurgijos, chemijos, naftos perdirbimo, maisto pramonė. Yra kelių Rio de Žaneiro universitetų fakultetai, veikia keletas ligoninių.
Indinis finikas
Indinis finikas (Phoenix sylvestris) – arekinių (Arecaceae) šeimos palmių rūšis, paplitusi pietų Pakistane, didžiojoje Indijos dalyje, Bangladeše, Šri Lankoje.
Medis užauga nuo 4 iki 15 m aukščio, kamieno skersmuo pasiekia 40 cm. Lapai plunksniški, iki 3 m ilgio. Lajos plotis ~10 m, ją sudaro iki 100 lapų. Žiedynas iki 1 m ilgio, su baltais, vienalyčiais žiedais. Vaisiai purpuriškai raudoni, su viena sėkla viduje.
Indinis finikas auga lygumose ir krūmynuose, iki 1300 m aukščio. Iš vaisių gaminamas vynas ir želė. Iš medžio sulos gaminamas džageris (nerafinuotas cukrus) bei alkoholinis gėrimas.
Zokoriai
Zokoriai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, Gražutės RP, 8 km į pietvakarius nuo Degučių, šalia kelio. Yra Zokorių piliakalnis, šiaurėje – Antalieptės HE tvenkinys.
Velėna
Velėna – dirvožemio sluoksnis, taip tankiai perpintas augalų šaknimis, kad sudaro kartu besilaikantį darinį, arba tokio sluoksnio gabalas. Velėna paprastai susidaro natūraliai dirvose su tankia augalų (dažnai – miglinių šeimos) danga. Vietovėse, kuriose stinga vandens ar kurios neturi puraus paviršinio žemės sluoksnio, dėl ko nėra žolinės augalijos, velėnos nebūna. Velėna gerai apsaugo dirvožemį nuo vandens ar vėjo erozijos. Natūraliose pievose, stepėse ir kitur esančią velėną ardo įvairūs poveikiai. Jie gali būti natūralūs (pvz., antilopių ir kitų kaimeninių žinduolių bandos prie vandens šaltinių ištrypia augaliją ir gali suardyti velėną) ir antropogeniniai (sukelti žmogaus, pvz., transporto vėžės).
Dirbtinė velėna
thumb|right|250px|Dirbtinės velėnos ritiniai Žmonės specialiai parengto dirvožemio sluoksnyje augina parinktus žolinius augalus (paprastai stiprią velėną sudarančias miglinių augalų rūšis), kurių šaknys perauga ir išraizgo tą dirvožemio sluoksnį. Taip parengtas dirvožemio sluoksnis vadinamas dirbtine velėna. Gera dirbtinė velėna susidaro per 10–18 mėn. Augančias žoles dažnai tręšia ir dažnai pjauna.
Velėnos „derlių“ nuima specialiomis mašinomis – velėną atskiria nuo gilesnių dirvožemio sluoksnių, supjausto į standartinio dydžio gabalus. Velėna supjaustoma į stačiakampius gabalus, kurie gali būti susukti į ritinius.
Dirbtinę velėną naudoja vejoms kloti apie gyvenamuosius namus, parkuose ir pan. Dirbtinės velėnos panaudojimas leidžia išsyk turėti velėna padengtą žaliuojantį paviršių. Tuo tarpu užpylus gero dirvožemio ir pasėjus vejų žolės velėna išsyk nesusidaro, žemės paviršius dar ilgai būna be žalumos, jį gali suardyti lietaus vandens sukelta erozija.
Dirbtines velėnas paprastai augina tam besispecializuojantys ūkiai. Tokias velėnas paprastai toli neveža, kadangi jos užima daug vietos, daug sveria, vežant gali išdžiūti ir po to sunkiau prigyti. Dirbtinė velėna paprastai parduodama statybinėms ir aplinkos tvarkymo kompanijoms, namų savininkams.
Albas Dumbldoras
Albas Persifalis Valfrikas Brajanas Dumbldoras (1881 - 1997 pavasarį) – fiktyvus veikėjas J. K. Rowling Hario Poterio knygų serijoje. Dumbldoras buvo Hogvartso burtų ir magijos mokyklos direktorius nuo 1956 m. iki 1997 m. Pirmame ir antrame Hario Poterio filmuose veikėją vaidino Richard Harris. Pastarajam mirus, filmuose jį pakeitė Michael Gambon.
Šeima
Figuren der Harry-Potter-Romane ഹാരി പോട്ടർ
Šiemuliai
Šiemuliai – kaimas pietvakarinėje Plungės rajono savivaldybės dalyje, prie kelio Kuliai–Gaudučiai. Seniūnaitijos centras.
Rostislavas Baublys
Rostislavas Baublys (1909 m. gegužės 2 d. Kaunas – 1996 m. gegužės 26 d. Londonas, 1997 m. perlaidotas Kaune, Petrašiūnų kapinėse) – Didžiosios Britanijos lietuvių bendruomenės veikėjas.
Biografija
Baigė Vytauto Didžiojo universiteto Technikos fakultetą. 1944 m. pasitraukė iš Lietuvos. Nuo 1949 m. gyveno Didžiojoje Britanijoje, 23 m. dirbo Didžiosios Britanijos parlamento rūmų architektu restauratoriumi.
1951–1959 m. vienas „Lietuvių namų bendrovės“ direktorių. 1952–1955 m. Didžiosios Britanijos lietuvių sąjungos, nuo 1957 m. Didžiosios Britanijos lietuvių bendruomenės veikėjas, Krašto valdybos, 1967–1980 m. tarybos narys. Nuo 1961 m. su sūnumi Kastyčiu spausdino informacinį biuletenį anglų kalba apie įvykius Lietuvoje. 1964 m. išleido Sibiro tremtinių lietuvių parašytą maldaknygę „Marija, gelbėk mus“ (anglų k., 1964 m. 2 leid. 1980 m.). 1968 m. įkūrė Lietuvių meno klubą, kuris surengė parodų (1979 m. ir 1980 m. Londone – Lietuvos fotografijų). 1970 m. jo pastangomis išleista K. Petrausko įdainuota plokštelė.
Surinko XVI a. – XVII a. ir vėlesnio laikotarpio lituanistinių leidinių kolekciją. Po mirties jos dalis atiduota Lietuvos ambasadai Londone, dalis Londono universiteto Slavistikos ir Rytų Europos institutui, dalis parvežta į Lietuvą kartu su jo surinktais Didžiosios Britanijos lietuvių veiklos dokumentais.
Chasing Yesterday
Chasing Yesterday – antrasis studijinis britų roko grupės „Noel Gallagher's High Flying Birds“ albumas, išleistas 2015 m. vasario 25 d. Visą albumą parašė ir prodiusavo muzikantas Noel Gallagher. Paskutinėje dainoje, „Ballad of the Mighty I“, groja grupės „The Smiths“ gitaristas Johnny Marr. Albumas susilaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės bei Airijos albumų reitingų vietose.
Skanderbegas
Skanderbeg (1405 gegužės 6 d., Diberis, Albanija – 1468 m. sausio 17 d.) – Kastrioti princas, valdė nuo 1443 m. lapkričio 28 d. iki 1444 m. kovo 2 d., Ležės sąjungos valdovas, valdė nuo 1444 m. kovo 2 d. iki mirties. Albanijos valdovas, albanų tautos nacionalinis herojus.
Malda Baumgartė
Malda Baumgartė (g. 1965 m. sausio 7 d. Ventspilis) – Lietuvos lengvaatletė, Atlantos paralimpinių žaidynių čempionė.
Sportiniai pasiekimai
Pasiekė pasaulio rekordų: rutulio stūmimo, disko metimo (1996 m., Atlanta) ir ieties metimo (1998 m., Birmingemas).
HNK Segesta Sisak
Sisako „Segesta“ – Kroatijos futbolo klubas iš Sisako.
Šiaurės Džolos provincija
Šiaurės Džolos provincija, Džolapukto  – provincija Pietų Korėjos pietvakariuose. Šiaurėje ribojasi su Pietų Čungčongu, pietuose – su Pietų Džola, rytuose – su Šiaurės ir Pietų Kiongsangu. Vakaruose remiasi į Geltonąją jūrą. Administracinis centras – Džondžu.
Provincija įkurta 1896 m. iš šiaurinės senosios Čolos provincijos dalies. Sostine tapo visos ankstesnės provincijos sostine buvęs Džondžu. Vakarinėje dalyje vyrauja kalnai, rytinėje žemumos, teka Somdžino, Mankjongo, Tondžino, Kemo upės.
Administracinis skirstymas
Šiaurės Džolos provincija padalinta į 6 miestus (si, 시) ir 8 provincijas (gun, 군).
Girdvainai (Raseiniai)
Girdvainai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Raseinių.
Vaikatas
Vaikatas  – ilgiausia Naujosios Zelandijos upė. Išteka iš Taupo ežero, esančio Šiaurės saloje, Vulkaninėje plynaukštėje. Teka daugiausia į šiaurės vakarus. Aukštupyje suformuoja Hukos krioklį. Toliau teka Vaikato lyguma. Įteka į Tasmano jūrą ties Port Vaikatu. Didžiausias intakas – Vaipa (kairysis). Prie Vaikato įsikūręs Hamiltono miestas. Įrengta hidroelektrinių kaskada.
Upė pavadinimas maorių kalba reiškia „tekančią upę“.
Uolinis finikas
Uolinis finikas (Phoenix rupicola) – arekinių (Arecaceae) šeimos palmių rūšis, paplitusi Indijos ir Butano kalnų miškuose.
Medis užauga iki 8 m aukščio, kamieno skersmuo pasiekia 20 cm. Lapai plunksniški, 2,5–3 m ilgio, sudaryti iš 35 cm ilgio lapelių. Vaisius – pailgas, geltonas ar oranžinis kaulavaisis, turintis vieną didelę sėklą.
Uolinis finikas auga 300–1200 m aukštyje, dažniausiai ant uolų ar kalnų šlaitų.
Realizmas (menas)
Realizmas – meno kryptis, atsiradusi XIX a. viduryje. Ji atsirado išblėsus romantizmo idėjoms, tada Vakarų Europoje imta diskutuoti apie realizmą. „Mums menas yra realus, tikroviškas, suprantamas, matomas, apčiuopiamas“, – taip naują literatūros kryptį gynė realizmo šalininkai. Daugiausia dėmesio buvo kreipiama į „daiktišką tikrovę“.
Literatūros kūrinys, anot jų, turi vaizduoti ne svajones ir fantazijas, o susitelkti vien į tikrovę, rodyti „kasdienio gyvenimo scenas“. Rašytojui realistui buvo keliami griežti reikalavimai. Išsamiausiai juos XIX a. viduryje išdėstė Prancūzijoje leidžiamas žurnalas „Realizmas“: Realizmo atstovai siekė vaizduoti gyvenimą tokį, koks jis yra. Pagal juos rašytojas turi būti puikiai susipažinęs bei išanalizavęs savo gyvenamojo meto mokslo ir moralės tendencijas, kad ją tinkamai perteiktų. Svarbiausias kūrėjo bruožas – pastabumas, gebėjimas kantriai stebėti ne tik žmonių elgesį, bet ir smulkiausias jų aplinkos, fizinės išvaizdos, aprangos detales.
Literatūra
Realistinį romaną, XIX a. viduryje tapusį populiariausiu žanru visoje Europoje, imta vadinti „mokomąja knyga“, kuri priartina skaitytoją prie tiesos. Žymiausi atstovai buvo: Onorė de Balzakas, Gustavas Floberas, Čarlzas Dikensas, Markas Tvenas, Levas Tolstojus, Nikolajus Gogolis, Fiodoras Dostojevskis, Stendalis, Viljamas Tekerėjus, Emilė Brontė, Šarlotė Brontė, Tomas Hardis, Ivanas Turgenevas, Antonas Čechovas, Markas Tvenas, Tomas Manas, Maksimas Gorkis. Kraštutine realizmo forma, natūralizmu, rašė Emilis Zola, Gi de Mopasanas, Gerhartas Hauptmanas.
Dailė
Realizmu dailėje vadinamas tikslus objekto vaizdavimas taip, kaip objektą mato dailininko akis. Realistinės dailės tradicija Vakarų dailėje atsekama nuo antikos laikų. XVII a. olandų tapyba ir karavadžistų dailė yra artimos šiuolaikiniam realistinės dailės supratimui. Realistinė dailės srovė pradėjo vystytis XIX a. viduryje. Prancūzas Gustavas Kurbė (1819−1877) laikomas pirmuoju išties realistiniu tapytoju. XIX a. realistai atsisakė akademinio meno bruožų: idealizuotų figūrų, teatrališkų pozų vaizdavimo, antikinių ir literatūrinių siužetų, sekimo senovės didžiaisiais dailininkais. Kartu realistams buvo svetimas romantikų žmogaus dvasios jėgos, aistrų proveržių vaizdavimas, dramatiškų spalvų naudojimas, gamtos vaizdų romantizavimas. Realistai atsigręžė į kasdienę buitį, portretinį žanrą, grynąjį peizažą. Jų tikslas buvo tiksliai vaizduoti realų, o ne idealizuotą, menininko vaizduotės pagražintą pasaulį. Atskira realizmo šaka − socialinis realizmas, kurio kūriniais, dažniausiai vaizduojant darbininkų ir žemųjų socialinių sluoksnių gyventojus, pabrėžiamos socialinės nelygybės, atskirties, išnaudojimo temos.
XIX a. realistams Prancūzijoje atstovavo Gustavas Kurbė, Kamilis Koro ir Barbizono mokyklos tapytojai, bruožų yra E. Manė ir O. Domjė kūryboje. Rusijoje realistinės krypties dailininkai vienijosi į peredvižnikų draugiją, kuriai priklausė Ilja Repinas, Ivanas Šiškinas, Ivanas Kramskojus, Vasilijus Perovas ir kiti. JAV kūrė realistai Vinslou Homeris ir Tomas Ikinsas, Vokietijoje − Adolfas Mencelis. Realistinės dailės tradicijos išliko gyvos XX a. dailėje: realistine maniera kūrė Edvardas Hoperis (JAV), Liusjenas Froidas (Anglija), Endriu Vajetas (JAV). Realizmui priskiriamas oficialus, dažnai politinės propagandos tikslų TSRS ir kitų komunistinių šalių socialistinis realizmas. XX a. antroje pusėje atsirado fotografinio tikslumo realizmo srovė fotorealizmas (ar superrealizmas, hiperrealizmas).
Jarkai (Karpava)
Jarkai (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Slavinsko kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Kerpijavs prūsiškos kilmės. 1391 m. minimas Kerpiow kaimas. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1910 m. buvo 53 gyventojai. 1947–2005 m. Slavinsko apylinkės kaimas.
Mažieji Mostaičiai
Mažieji Mostaičiai – kaimas pietvakarinėje Plungės rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Kulių, prie kelio ir Alanto upės.
Geografija
Kaimo žemės plyti į rytus nuo Kulių miestelio. Šiaurine jų dalimi praeina kelias, abipus kurio išsidėstę gyvenvietės sodybos. Į pietus nuo kelio rytine ir šiaurine kaimo dalimi teka Alantas, kuris šiaurės rytiniame kaimo pakraštyje užtvenktas: čia įrengtas Kulių III tvenkinys. Pietinėje kaimo žemių dalyje laukuose išsimėtę kelios vienkieminės sodybos, link kurių veda nuo Rietavo kelio pareinantis lauko kelias. Iš šiaurės, rytų ir pietų pusių kaimo žemes juosia miškai. Pietrytinėje kaimo dalyje, šalia Mižuikų miško telkšo Mažųjų Mostaičių pelkė, nuo kurios vakarų kryptimi teka Lenkenio upelis – kairysis Alanto intakas. Prie Alanto kaimo rytiniame pakraštyje vidury laukų stūkso Mažųjų Mostaičių I senosios kapinės, gyvenvietės centrinėje dalyje – Mažųjų Mostaičių kapinynas ir Mažųjų Mostaičių II senosios kapinės. Į vakarus nuo šių kapinių kelių kryžkelėje stovi etnokultūrinė sodyba. Šiaurės vakariniu pakraščiu praeina kelias. Šiaurėje Mažieji Mostaičiai ribojasi su Vieštovėnų, rytuose – Mižuikų, pietuose – Didžiųjų Mostaičių, vakaruose – Kumžaičių, šiaurės vakaruose – Karklėnų kaimais.
Istorija
Archeologijos radiniai ir paminklai liudija, kad Mažųjų Mostaičių žemėse prie Alanto upelio pirmieji sėslūs gyventojai įsikūrė I tūkstantmetyje.
Kaimas susiformavo po Valakų reformos, XVI a. antroje pusėje.
1846 m. jame buvo 14 dūmų, o kaimo gyventojų dvasiniu gyvenimu rūpinosi Kulių parapijos kunigai. Mažuosiuose Mostaičiuose buvo Kulių klebonijai priklausė žemės sklypas, kuriam administruoti prie Rietavo kelio buvo pastatyta ūkinė sodyba. Klebonijos žemėje 1900 m. buvo kasamas smėlis mūrinės Kulių bažnyčios statybai.
1923 m. kaime buvo 29 sodybos.
Po Antrojo pasaulinio karo apylinkės miškuose veikė Žemaičių apygardos partizanai. Jie 1950 m. kaime nušovė kolūkio pirmininką J. Jonauską.
Sovietmečiu kaimas priklausė „Pergalės“ kolūkiui, kurio administracinis centras veikė Kulių miestelyje. 1975 m. kaimo laukai buvo numelioruoti (melioracijos projekto autorius A. Bitautas), dauguma per Lietuvos žemės reformą iškilusių vienkieminių sodybų nugriauta.
Nemenčinė
Nemenčinė – miestas Vilniaus rajono savivaldybėje, 20 km į šiaurės rytus nuo Vilniaus, abipus Neries, ties Nemenčios žiotimis. Per miestą eina krašto keliai ir. Nemenčinės miesto seniūnijos ir apylinkių seniūnijos centras. Yra Nemenčinės Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1855 m.), Parčevskių koplyčia (1857 m.), Nemenčinės kapinių koplyčia (XIX a.), kapinės, paštas, Vilniaus krašto etnografijos muziejus (nuo 2000 m.).
thumb|left|Bažnyčios gatvė Nemenčinėje thumb|left|Neris ties Nemenčine thumb|left|Nemenčinės daugiafunkcinis kultūros centras
Etimologija
Miesto vardas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Nemenčios upės (dešinysis Neries intakas), kuri teka pro Nemenčinę ir miesto vakaruose įteka į Nerį. Ankstesnioji vardo lytis Nemenčinas buvo slavų įtakos padarinys.
Keturios musės ant pilko aksomo
Keturios musės ant pilko aksomo – 1971 m. režisieriaus Dario Argento sukurtas kriminalinis filmas.
Nemenčinė
Geografija
Ties Nemenčine per Nerį nutiestas Nemenčinės tiltas. Prie miesto įsikūrusi Nemenčinė II, už 2 km į šiaurę stūkso Nemenčinės piliakalnis. Miestą supa pušynai. Nemenčinės miškai – didelis miškų masyvas (apie 200 km²). Netoli Nemenčinės auga iš medžių suformuotas rekordinio dydžio užrašas „Žalgiris 600“.
Keturios musės ant pilko aksomo
Turinys
Robertas, roko grupės būgnininkas, pastebi esąs sekamas paslaptingo vyriškio. Po keleto dienų jie susiduria apleistame teatre, tačiau spiriamas prisipažinti vyriškis teigia nesuprantąs apie ką Robertas kalba. Galiausiai įkarštyje vyriškis išsitraukia peilį, įvyksta grumtynės ir Robertas netyčia jį nužudo.
Šią sceną iš balkono stebi paslaptingas žmogus su kauke ir padaro kelias nusikaltimo nuotraukas. Netrukus Robertas gauna jas paštu, tačiau paaiškėja, kad paslaptingas šantažuotojas neketina kreiptis į policiją. Įbaugintas Robertas ima sapnuoti košmarus, o jo pažįstami ima mirti vienas po kito. Negana to, nusikaltimų įkalčiai netiesiogiai nurodo, kad visų šių mirčių kaltininkas yra Robertas.
Nemenčinė
Istorija
thumb|left|Nemenčinė pavaizduota XVII a. žemėlapyje. (M.K.Radvilos 1613 m. žemėlapio „Magni Ducatus Lithuaniae, et Regionum Adiacentium exacta Descriptio“ fragmentas) thumb|left|[[Nemenčinės bažnyčia XIX a. (Napoleono Ordos piešinys)]]
Medinė Nemenčinės pilis stovėjo X–XIV a., vėliau apleista. Nemenčinė minima nuo 1338 m. Pirmąją bažnyčią, vieną seniausių visoje Lietuvoje, 1387 m. įsteigė Ldk Jogaila. 1434 m. dokumente Nemenčinės tėvoniu save vadino Andrius Sakaitis, vienos įtakingiausių senųjų lietuviškų giminių atstovas Ldk Kazimiero laikais. 1554 m. valakų reformos metu gavo miesto teises (priklausė valstybei). 1557 m. Nemenčinės gyventojai buvo atleisti nuo mokesčių ir privalėjo prižiūrėti tiltus per Nerį iki Kernavės. Apie 1776 m. sudaryta Nemenčinės seniūnija, kuri 1780 m. atiteko Vilniaus vyskupui Ignotui Jokūbui Masalskiui, o 1803 m. – Vilniaus universitetui.
1794 m. balandžio 26 d. lietuvių sukilėliai, vadovaujami T. Kosciuškos, susigrūmė su caro pajėgomis, bet Nemenčinės mūšį pralaimėjo, žuvo apie 500 vyrų. XIX a. dauguma Nemenčinės gyventojų buvo žydai. 1863 m. gyventojai vėl buvo sukilę prieš rusų armiją. XIX a. Nemenčinė – Vilniaus apskrities miestelis, valsčiaus ir seniūnijos centras.
Vilniaus kraštą užėmus lenkų generolui Liucjanui Želigovskiui, 1920–1939 m. Nemenčinė priklausė Lenkijai, čia buvo įsikūręs Nemenčinės pasienio apsaugos korpusas. Karo metu naciai sudegino žydų mokyklą ir sinagogą. 1944 m. liepos 7 dieną I. Černiachovskio kariuomenė užėmė Nemenčinę. Vietiniai gyventojai nukentėjo per II pasaulinį karą, vėliau nemažai žmonių buvo ištremta į Sibirą.
1955 m. spalio 10 d. pakartotinai suteiktos miesto teisės. Sovietmečiu veikė medžio apdirbimo, buitinės chemijos įmonės, drenažo vamzdžių gamykla, pieninė. Prie kelio į Vilnių, Neries kairiajame krante veikė „Vėtrungės“ šašlykinė (architektas A. Jukna).
2004 m. liepos 26 d. Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu Nr. 22 buvo patvirtintas Nemenčinės herbas.
Azijos istorija
thumb|250px|Didysis [[šilko kelias sujungia daugelį Azijos civilizacijų]]Azijos istorija prasideda su pirmosiomis raštą sukūrusiomis civilizacijomis, kurios formavosi didžiausių upių baseinuose: Geltonosios upės, Jangdzės, Gango, Indo ir Eufrato bei Tigro. Šias civilizacijas supo stepėse, ypač centrinėje Azijoje ir Arabijos pusiasalyje, gyvavusios klajoklių gentys. Sėslių civilizacijų ir klajoklių sąveika buvo vienas iš svarbiausių Azijos istoriją lėmusių veiksnių.
Azijos istoriją galima dalinti į keturis laikotarpius:
Aleksandro Didžiojo žygiai į pietvakarių Aziją paskleidė helenistinę kultūrą, kuri po imperijos griūties ir helenistinių valstybių žlugimo pamažu Azijoje išnyko. Iš Vidurinės Azijos migruojančios gentys (hunai, avarai, mongolai) sužlugdė ne tik Antikos civilizaciją, bet ir sukūrė naujas valstybes Kinijoje, Vidurinėje Azijoje, Persijoje, Indijoje ir Rytų Europoje. Po didžiųjų geografinių atradimų Europos valstybės intensyviai sverbėsi į Aziją ir kūrė čia savo kolonijas. Iki pat XX a. pradžios Vakarų valstybės netrukdomai plėtė savo įtaką Azijoje. Japonų pergalė 1905 m. kare su Rusija buvo pirmasis Naujaisiais laikais įvykęs Azijos valstybės laimėjimas prieš Vakarų valstybę. Nuo XX a. pradžios mažiau priklausomi nuo kolonijinės Anglijos politikos pasidarė Afganistanas ir Persija. 1912 m. Kinijoje buvo nuversta monarchija ir paskelbta demokratinė respublika. Vienu iš naujosios respublikos tikslų buvo kovoti prieš europiečių įtaką. Tai skatino ir indų judėjimą dėl nepriklausomybės.
Šiaurės salos vulkaninė plynaukštė
Šiaurės salos vulkaninė plynaukštė, Centrinė plynaukštė yra Naujojoje Zelandijoje, Šiaurės salos centrinėje dalyje. Iškilusi į pietus nuo Taupo ežero, tarp Tongariro, Ruapehu ir Taranakio ugnikalnių. Vyrauja kalvotas reljefas. Vakaruose – miškai, pievos, krūmynai, tuo tarpu rytuose – skurdžios augalijos sritys (Rangipo dykuma). Toliau iškyla į Kaimanavos kalnagūbrį. Svarbus turistinis regionas.
450px|thumb|center|Vulkaninė plynaukštė. Tolumoje – ugnikalnių kontūrai.
San Žozė do Rio Pretas
San Žozė do Rio Pretas  – miestas pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje, 450 km į šiaurės vakarus nuo San Paulo, prie Preto upės. Yra oro uostas, plentai į San Paulą, Braziliją, Prezidente Prudentę. Chemijos, odos ir avalynės, maisto pramonė. Veikia teatras, ligoninė, keli privatūs universitetai.
Miesto pavadinimas reiškia „Šv. Juozapo juodoji upė“. Gyvenvietė įkurta 1852 m. brazilų žemdirbių indėnų kaingangų žemėse. 1894 m. gavo miesto statusą. 1912 m. San Žozė do Rio Pretą pasiekė geležinkelis, nulėmęs spartų miesto augimą.
Pasaulio lietuvis
Pasaulio lietuvis – Pasaulio lietuvių bendruomenės mėnesinis informacinis žurnalas, leidinys bendruomenės minčiai ir gyvenimui, einantis nuo 1963 m. lapkričio mėn. ISBN 1732-0135
Istorija
Pratęsė Pasaulio lietuvių sąjungos žurnalo „Pasaulio lietuvis“, leisto 1937–1940 m. Kaune darbus. Iš pradžių buvo leidžiamas Klyvlende, 1991–1993 m. – Vilniuje, spausdino L. Ragausko personalinė įmonė, vėliau – Čikagoje, nuo 2006 m. gruodžio mėn. vėl leidžiamas Lietuvoje. 1983 m. turėjo prenumeratorių 28 valstybėse. Tiražas 1985 m. – 4000 egz., 1993 m. – 2000 egz., 1997 m. – 2500 egz. Nuo 1968 m. Čikagoje leido vidinį priedą – JAV lietuvių bendruomenės Švietimo tarybos pusmetinį žurnalą mokyklai ir šeimai „Švietimo gairės“, kurį redagavo Regina Kučienė. Spausdina Punsko „Aušros” leidyklos spaustuvė
Bendradarbiavo Viktoras Baltutis, Jonas Kunca, Milda Lenkauskienė,
Sumidos seniūnija
Sumida  – viena iš 23 Tokijo seniūnijų, dažnai vadinama Sumidos miestu. Čia gyvena apie 240,3 tūkst. gyventojų.
Istorija
Sumidos seniūnija įkurta 1947 m. kovo 15 d. Prieš tai jos vietoje buvo Hondžio ir Mukodžimos seniūnijos.
Geografija
thumb|left|Sumida Tokijo prefektūroje Dalį Sumidos sienų su kitais miestais žymi Arakavos ir Sumidos upės. Šiaurėje seniūnija ribojasi su Adačiu, šiaurės vakaruose – su Arakava, rytuose – su Kacušika, pietryčiuose – su Edogava, vakaruose – su Taitu, pietvakariuose – su Čiūo ir pietuose – su Kotu.
Simboliai
Oficiali gėlė – azalija, medis – sakura.
Signalas
thumb|Švyturys perduodantis šviesos signalą(us). Signalas (, – ženklas) – fizinė informacijos išraiška. Taip pat – funkcija, apibūdinanti fizinės sistemos būseną.
Balisongas
thumb|right|250px|Atlenktas balisongas thumb|right|250px|Beveik sulenktas balisongas Balisongas (, Batangas knife) – filipiniškas sulankstomas peilis, kuris turi dvi rankenas, pritvirtintas prie trumpos įkotės ašimis, kad galėtų apie jas suktis. Užlenktos rankenos paslepia geležtę rankenų grioveliuose. Taip užlenktas balisongas susegamas ir yra visiškai saugus. Atsegus ir atlenkus rankenas į priešingą pusę atidengiama geležtė, o abi rankenos susiglaudžia ir sudaro vieną rankeną. Treniruotas žmogus gali labai staigiai sulenktą peilį viena ranka atlenkti ir perimti koviniu būdu. Angliškai toks balisongo atlenkimas ir/ar sulenkimas vadinamas flipping.
Signalas
Susideda iš informacijos nešiklio (materialaus kūno, fizikinės terpės) ir turinio (perduodamos informacijos).
Pagal informacijos nešiklio prigimtį signalas būna:
Dažniausiai naudojami elektromagnetiniai (pvz., radijo) ir elektriniai signalai. Jais perduodami įvairūs pranešimai, indikuojamos objekto būsenos (indikacinis signalas), surandami ir orientuojami judantys objektai (optinės lokacijos, signalas, radiolokacinis signalas), paleidžiami, valdomi, išjungiami įrenginiai, agregatai (valdymo signalas).
Signalai plačiai naudojami skaičiavimo technikoje, telemechanikoje, navigacijoje, eismo reguliavime, radiotechnikoje, ryšių technikoje.
thumb|Diskretinis signalas thumb|Skaitmeninis signalas Elektros ir elektronikos inžinerijoje pagal pobūdį signalai skirstomi į analoginius (tolydinis laikas ir tolydinė amplitudė), diskretinius (diskretinis laikas ir tolydinė amplitudė), kvantuotus (tolydinis laikas ir diskretinė amplitudė) ir skaitmeninius (diskretinis laikas ir diskretinė amplitudė).
Balisongas
Balisongas yra filipiniškas lenktinio peilio variantas. Balisongai naudojami buityje kaip paprasčiausi peiliai, nors naudojami ir kaip koviniai peiliai.
Didelis balisongo variantas (atlenktas virš 60 cm ilgio) angliškai vadinamas Balisword ('balisongas – kalavijas').
Balisongas ir draudimai
Balisongas kai kuriose šalyse yra uždraustas. To priežastys galbūt yra tai, kad jis gali būti panaudotas kaip ginklas, jį galima greitai atlenkti ir panaudoti. Balisongo kriminalizacija sutapo su pasirodžiusiu populiariu meniniu filmu „The Outsiders“, kuriame parodytas balisongo kaip ginklo naudojimas.
Nuorodos
Video:
Girdžiūnai (Joniškis)
Girdžiūnai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Pavirčiuvės.
Istorija
Kaimas sudarytas 1934 m. iš buvusio Klenavos palivarko ir Paaudruvės dvaro.
Tarichos departamentas
Tarichos departamentas  – vienas iš devynių Bolivijos administracinių vienetų, esantis šalies pietuose. Tai mažiausias plotu Bolivijos departamentas, kurio teritorija sudaro 3,42 % šalies teritorijos. Departamento sostinė – Taricha.
Pavadinimo kilmė
Manoma, kad pavadinimas gali būti kilęs iš ispanų ekspedicijos nario Francisco de Tarija, pirmojo ispano aplankiusio slėnį, kuriame dabar įsikūręs Tarichos miestas, pavardės.
Istorija
XVIII a.-XIX a. pradžioje departamento teritorija priklausė La Platos vicekaralystei. 1810 m. Tarichos gyventojai buvo vieni pirmųjų prisijungę prie Gegužės revoliucijos, po kurios departamento teritorija buvo prijungta prie Jungtinių La Platos provincijų. 1825–1826 m. departamentas buvo Argentinos provincija, tačiau 1826 m. tarp Argentinos ir Bolivijos prasidėjo teritoriniai ginčai, kuriuos laimėjo Bolivija. 1831 m. rugsėjo 24 d., valdant maršalui Andrés de Santa Cruz, buvo įkurtas Tarichos departamentas.
1938 m. po Čako karo su Paragvajumi Bolivija prarado dalį Tarichos departamento teritorijos.
Geografija
Šiaurėje departamentas ribojasi su Čukisakos departamentu, pietuose su Argentina, rytuose su Paragvajumi, vakaruose su Potosi departamentu.
Departamente yra šios kalnų grandinės: Tacsara, San Telmo, Morochata, Aguarague, Caiza ir Condado. Kalnai departamente nėra aukšti.
Hidrografija
Departamentas priklauso La Platos baseinui. Pagrindinės upės: Bermechas, Pilkomajas, Guadalkiviras, Grande de Tarija, Pilaja.
Klimatas
Departamentas pasižymi skirtingu klimatu įvairiuose regionuose: vakarų daliai būdingas vidutiniškas ir šaltas klimatas, centriniam regionui – vidutiniškas, o pietiniam regionui – karštas klimatas.
Demografija
Tarichos departamento gyventojų skaičius sudaro 4,72 % visų Bolivijos gyventojų. 63,32 % gyventojų gyvena miestuose, 36,68 % gyvena kaimuose. Tarichos departamento gyventojų trukmė (67 metai) – viena didžiausia Bolivijoje.
Etninės grupės
Departamento indėnų etninės grupės: tobai, matakai, čulupiai, kaikuriai, čirigvanai ir kitos. Iki dabar departamente gyvena daugiau nei 20 skirtingų indėnų genčių, kurių populiacija siekia nuo 20 iki 1500 žmonių. Didžiausia yra gvaranių tauta.
Ekonomika
Tarichos departamentas turi daug gamtinių resursų, kurių pagrindinis – gamtinės dujos. Jų gavyba sudaro 65,18 % visos šalies gamtinių dujų produkcijos. Gamtinės dujos taip pat yra ir pagrindinė departamento eksporto prekė – jų eksportas sudaro apie 99 % viso departamento eksporto. Daugiausiai eksportuojama į Braziliją. Taip pat eksportuojama į Argentiną ir JAV.
Regione yra stipri vyno pramonė, gaminamas vynas žinomas ir už Bolivijos ribų. Guadalkiviro ir Pilkomajo upėse yra reikšmingi žuvies ištekliai.
Tarichos departamentas sukuria 11,5 % Bolivijos BVP.
Turizmas
Tarichos departamento garsios vietos:
Lietuvos-Tarybų Rusijos taikos sutartis
Lietuvos ir Sovietų Rusijos taikos sutartis pasirašyta 1920 m. liepos 12 d. Maskvoje. Šios sutarties originalas, priklausantis Lietuvai, kartu su kitomis tarpukario Lietuvos tarptautinėmis sutartimis, 2021 m. buvo rastas Kanadoje ir perduotas Lietuvos centriniam valstybės archyvui.
Situacija iki sutarties
1919 m. pabaigoje po sėkmingos karinės kampanijos, kurios metu Lietuvos kariuomenė išvijo Raudonają armiją iš rytų Lietuvos – atkovojo Ukmergę, Panevėžį, Uteną, Zarasus ir nustūmė priešą už Dauguvos, prasidėjo Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos derybos. Geopolitinė situacija Lietuvai buvo susiklosčiusi gan palankiai – bolševikų valdžiai reikėjo žūtbūt trumpinti fronto liniją ir užsitikrinti, kad per Lietuvą negalėtų keliauti jokia kitos valstybės (Lenkijos, Vokietijos…) kariuomenė, tačiau situaciją komplikavo, bet kartu ir skubino prasidėjusi lenkų kariuomenės invazija į Vilniaus kraštą. Taigi, Rusija tuo metu buvo suinteresuota taikos sutartimi ir gera kaimynyste. 1919 m. rugsėjo 11 d. Sovietų Rusijos užsienio reikalų komisaras Georgijus Čičerinas atsiuntė Lietuvos vyriausybei notą, siūlydamas pradėti taikos derybas ir pripažindamas Lietuvą de facto. Lietuvos vyriausybė laukė progos pradėti taikos derybas tada, kai Sovietų Rusija dėl susidariusios karinės-politinės padėties labiausiai tuo bus suinteresuota. Todėl Lietuvos užsienio reikalų ministras Augustinas Voldemaras tik 1920 m. kovo 31 d. atsakė į G. Čičerino notą, nustatydamas išankstines sąlygas taikos deryboms, būtent: Sovietų Rusija turi pripažinti Lietuvos nepriklausomybę etnografinėse sienose – Vilniaus, Kauno, Suvalkų ir Gardino gubernijose. 1920 m. balandžio 3 d. Sovietų Rusijos atsakymas į A. Voldemaro notą užtikrino, kad Sovietų Rusija yra ištikima tautų apsisprendimo principui, todėl ir Lietuvos sienoms nustatyti taikys etnografinį principą. Sovietų Rusija siūlė nedelsiant, jau balandžio 15 d. pradėti derybas Maskvoje. Lietuvos vyriausybė antroje notoje dar patikslino, ar Maskva pripažįsta Vilnių ir Gardiną Lietuvai. Gavusi teigiamą atsakymą, Lietuvos delegacija sutiko taikos derybas pradėti 1920 m. gegužės 7 dieną. Lietuvos ir Sovietų Rusijos taikos derybos truko du su viršum mėnesių ir nebuvo lengvos. Reikėjo sureguliuoti daug painių turtinių, finansinių, piliečių teisių, sienų ir kitų klausimų.