cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Didovas
Pietiniame ir vakariniame Didovo krante įsikūręs Karštenių kaimas, rytiniame – Pluotinės kaimas.
Intars Busulis
Intars Busulis (g. 1978 m. gegužės 2 d. Talsuose) – latvių muzikas, dainininkas ir trombonistas. Daugelio konkursų laureatas. Intars Busulis susituokęs, turi du vaikus.
Karjera
Savo muzikinę karjerą pradėjo kartu su seserimi atlikęs dainą „Ūsainā puķe”. Dar vaikystėje grojo vaikų ansamblyje „Talsu Sprīdīši”. Dainininko karjerą pradėjo Raimondo Tigulo projekte „Caffe“. Su grupe startavo Eirodziesmoje. Grupė gyvavo ketverius metus. Taip pat grojo pučiamųjų orkestre ir džiazo grupėje „Wet point”. 2005 metų pavasarį dalyvavo danų gitaristo Eriko Mosuholmo projekte E. Y.J. O. (Eurpean Youth Jazz Orchestra). 2007 metais Intars Busulis su daina „Gonki“ dalyvavo Eirodziesmoje ir nugalėjęs pusfinalyje, pateko į finalą. Tačiau galutiniame balsavime gavusi 16 676 žiūrovų balsų daina liko II-oje vietoje. 2009 m. vasario 28 d. Intars Busulis su daina „Sastrēgums“ nugalėjo Eirodziesmoje. ir su jos rusiškąja versija „Probka“ atstovavo Latvijai 2009 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyko Rusijos sostinėje Maskvoje. Ten jis 2-ajame pusfinalyje užėmė paskutinę – 19-ąją vietą.
Argūnė
Prasideda Didžiojo Chingano kalnuose, Kinijoje. Aukštupyje vadinama Hailar He. Pradžioje vingiuoja į vakarus, tačiau pasiekusi Rusijos sieną (Užbaikalės kraštą) pasuka į vakarus ir teka plačiu kalnų slėniu, sudarydama Rusijos-Kinijos sieną. Argūnė, susiliejusi su Šilka, sudaro Amūrą. Užšalusi nuo lapkričio pabaigos iki gegužės pradžios. Nereguliari laivyba nuo Oloči gyvenvietės (428 km nuo žiočių).
Didžiausi intakai: Urovas, Uriumkanas, Gazimuras (kairieji), Genchė, Niuerchė (dešinieji).
Argūnėje veisiasi 60 rūšių žuvys, jų tarpe baltieji amūrai, ketės, sazanai.
Viktorinas Stadnickis
Viktorinas Stadniskis (g. apie 1630 m., m. apie 1684 m.) – Peremyšlio kaštelionas.
Šeima
Viktorinas Stadniskis vedė Terezę Tomislavską nuo kurios turėjo du sūnus: Karūnos dvaro vėliavininką ir Voluinės vaivadą Joną Pranciškų ir Busko pastalininką Lubačuvo ir Belzo kaštelioną Juzefą Antonį.
Judrėnų Stepono Dariaus pagrindinė mokykla
Klaipėdos rajono Judrėnų Stepono Dariaus pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Judrėnuose (Klaipėdos raj.), Mokyklos g. 22a, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191790473. Steigėjas Klaipėdos rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Veiviržėnų gimnazijos skyrius.
1908 m. įsteigta pradžios mokykla, 1947–2001 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 2001 m. pagrindinė mokykla.
Istorija
miniatiūra|left|[[Stogastulpis su varpu prie mokyklos]]
1908 m. „Saulės“ draugija įsteigė privačią Judrėnų pradžios mokyklą, kuri 1911 m. pertvarkyta į valdinę pradžios mokyklą.
Iki 1947 m. Judrėnuose buvo pradinė mokykla, 1947–1956 m. septynmetė, 1956–1962 m. vidurinė, 1962–1986 m. aštuonmetė, 1986–1998 m. devynmetė, 1998–2003 m. dešimtmetė, nuo 2003 m. pagrindinė. 1999 m. suteiktas lakūno Stepono Dariaus vardas. 2020 m. mokykla tapo Veiviržėnų gimnazijos skyriumi.
Šiaurės Vakarų teritorijos
Šiaurės Vakarų teritorijos  – antra pagal dydį Kanados teritorija. Tai viena iš mažiausiai apgyvendintų provincijų Kanadoje. Čia telkšo du didžiausi Kanados ežerai – Didysis Lokių ežeras ir Didysis Vergų ežeras, taip pat teka ilgiausia Kanados upė Makenzis. Teritorijai priklauso kai kurios Kanados Arktinio salyno salos: Bankso, Princo Patriko, taip pat dalis Viktorijos ir Melvilio. Viktorijos ir Melvilio salas Šiaurės Vakarų teritorija dalinasi su pačia didžiausia Kanados provincija Nunavutu. Taip pat provincija ribojasi su Boforto jūra, Britų Kolumbija, Alberta, Saskačevanu ir Jukono teritorija. Provincijos sostinė – Jelounaifas, įsikūręs prie Didžiojo Vergų ežero.
Istorija
Šiaurės Vakarų teritorijos kaip administracinis vienetas buvo sukurtas 1870 m., sujungus dvi Britų Šiaurės Amerikos kolonijines valdas – Šiaurės Vakarų teritoriją ir Ruperto žemę. Tais pat metais jos prijungtos prie Kanados Konfederacijos. Sukūrimo metu šio milžiniško administracinio vieneto teritorijos apėmė taip pat dabartinį Jukoną, Albertą, Saskačevaną, šiaurės Manitobą, šiaurės Ontariją ir šiaurės Kvebeką. Teritorijos dar labiau išaugo 1880 m., prie jų prijungus Britų Arktines teritorijas.
Vėlesnių administracinių reformų metu Šiaurės Vakarų teritorijos mažėjo, formuojant naujus vienetus. 1882 m. teritorijų sąskaita išplėstas Ontarijas, 1889 m. – Kvebekas, tais pačiais metais šiaurės vakaruose atskirtas Jukonas, 1905 m. – Saskačevanas ir Alberta. 1912 m. teritorijų sąskaita vėl išplėsti Ontarijas, Kvebekas ir Manitoba. Paskutinis atskyrimas įvyko 1999 m., suformavus Nunavutą.
Galerija
thumb|left|Teritorijos sukūrimo metu, 1870 m. thumb|left|245px|Šiaurės Vakarų ter. kraštovaizdis. [[Telonas|Telono upė]]
Algirdas Pocius
Algirdas Pocius (1930 m. rugpjūčio 28 d. Ketūnuose, Tirkšlių valsčiuje – 2021 m. rugpjūčio 14 d. Vilniuje ) – rašytojas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Sedos vidurinėje mokykloje. 1950–1952 m. studijavo Klaipėdos mokytojų instituto Lietuvių kalbos ir literatūros skyriuje. Nuo 1952 m. dirbo Klaipėdos radijo komiteto redaktoriumi, korespondentu, nuo 1954 m. radijo korespondentas Šiauliuose.
1955 m. perkeltas dirbti į Vilnių, Radijo literatūros laidų redaktoriumi. Nuo 1956 m. dirbo grožinės literatūros skyriuje, „Švyturio“ žurnale. Nuo 1956 m. Lietuvos rašytojų sąjungos (LRS) narys. 1958–1963 m. LRS prozos konsultantas, 1963–1981 m. LRS valdybos sekretorius, 1981–1986 m. pirmininko pavaduotojas.
Nuo 1960 m. SSKP, nuo 1990 m. LDDP narys. 1992–1996 m. LR Seimo narys.
Žmona Elena, sūnūs Giedrius, Mindaugas.
Pagal A. Pociaus apsakymą „Žlugimas“ 1967 m. sukurta kino novelė „Suaugusių žmonių žaidimai“.
Gulbinė (Zarasai)
Gulbinė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Magučių.
Kelogo-Briano paktas
thumb|100px|left|Frenkas Kelogas thumb|100px|right|Aristidas Brianas Kelogo-Briano paktas arba Paryžiaus paktas, – daugiašalis susitarimas atsisakyti karo kaip nacionalinės politikos įrankio. Sudarytas JAV ir Prancūzijos iniciatyva.
Paktas įsigaliojo 1929 m. liepos 24 d.
Istorija
Pavadintas pakto iniciatorių, JAV valstybės sekretoriaus Frenko B. Kelogo ir Prancūzijos užsienio reikalų ministro Aristido Briano vardu. Pasirašiusios paktą valstybės įsipareigojo tarpusavio ginčus spręsti taikiai. 1928 m. rugpjūčio 27 d. paktą Paryžiuje pasirašė 15 valstybių: Australija, Belgija, Didžioji Britanija, Čekoslovakija, Indija, Italija, Japonija, JAV, Kanada, Lenkija, Naujoji Zelandija, Pietų Afrikos Respublika, Prancūzija, Vokietija ir Airijos laisvieji miestai.
Vėliau prie pakto prisidėjo dar 48 valstybės, tarp jų ir Lietuva. Šiuo paktu grindžiama 1933 metų sutartis tarp Lietuvos bei Sovietų Sąjungos, kurioje buvo įtvirtintas agresijos apibrėžimas.
Skirvytė
Viso navigacijos sezono laikotarpiu (230 dienų metuose) savaeigėmis plaukiojimo priemonėmis leidžiama plaukioti tik lėta eiga, o sustoti galima tik nustatytose vietose. Norint plaukti Skirvyte reikia turėti pasienio ir aplinkosaugos institucijų leidimus.
Pavadinimas
Upėvardis kildinamas nuo žodžio skirti(s) („atsišakoti, tolinti, skaidytis“).
Herpetofobija
Herpetofobija – patologinė roplių ir (arba) varliagyvių baimė, viena iš labiausiai paplitusių specifinių fobijų, panaši į ofidiofobiją.
Herpetofobai skirtingai jaučia baimę – vieniems ji pasireiškia nerimu, kitiems – panika. Dažniausiai pasitaikanti reakcija – pykinimas. Jei ši fobija kelia sunkumų gyvenime, būtina kreiptis į psichologą ar psichoterapeutą. Geriausių rezultatų pasiekiama taikant kognityvinę elgesio terapiją.
Priežastys
Mokslininkai priskiria herpetofobiją vadinamosioms evoliucinėms fobijoms. Mūsų protėviai, norėdami išlikti, bijojo nuodingų gyvačių įgėlimų. Vėliau pradėta bijoti visų gyvačių, o dar vėliau – ir kitų roplių ar varliagyvių, kurių judėjimo būdas primena gyvates.
Kiekvieno vaiko didžiausias autoritetas – tėvai. Jeigu tėvai į roplius ar varliagyvius reaguoja nerimu ar net panika, vaikas tokią reakciją įsidėmės ir galiausiai pats pradės bijoti to paties.
Herpetofobijos vystymuisi kartais įtakos turi roplių sugebėjimas puikiai maskuotis, greitai ir tyliai judėti, įsiskverbti į sunkiai pasiekiamas vietas. Be to, gyvatės yra puikios plaukikės. Būtent dėl to žmogus jas pastebi paskutinę akimirką ir, neturėdamas laiko įsižiūrėti, ar šita rūšis yra nuodinga, išsigąsta. Šis jausmas gali būti įsimintas ir laikui bėgant tapti įpročiu.
Daugelyje kultūrų šią baimę kursto nežinojimas ir prietarai. Pavyzdžiui, Vidurinės Azijos gyventojai tradiciškai laiko visas gyvates nuodingomis ir jų bijo.
Be to, retai laikoma, kad ropliai ar varliagyviai yra patrauklūs bei gražūs. Daugumai jie kelia pasibjaurėjimą.
Noctivagus
„Noctivagus“ – portugalų roko grupė. „Noctivagus“ muzika savo skambesiu, kurio pagrindas – death rock ir bosinė gitara bei riaumojantis vokalisto Lino Atila balsas, išsiskyrė iš daugumos tuometinių gotikinio roko grupių.
thumb|Lino Atila
Iranėnai
Iranėnai – bendros kilmės tautos, kalbančios indoeuropiečių kalbų šeimos indoiranėnų kalbų grupės iranėnų pogrupio kalbomis. Šiuo metu iranėnų tautos gyvena Irano, Afganistano, Tadžikistano, Kurdistano, Pietų Osetijos teritorijose, iranėnų bendruomenių yra Uzbekistane, Pakistane, Turkijoje, Kryme, Irake, Sirijoje, Omane, Kinijoje, Azerbaidžane, Gruzijoje ir Rusijoje.
Termino iranėnai nereikėtų painioti su terminu iraniečiai, kuriuo vadinami tik Irano gyventojai.
Dauguma iranėnų yra musulmonai, nors yra išlikę ir zoroastrizmo atstovų.
Iranėnų tautos
Iš gausesnių iranėnų tautų minėtinos:
Išnykusios tautos – sarmatai, skitai ir kt.
Atmata
thumb|240px|Atmata
Atmata (, Athmath) – upė, Nemuno deltos šaka, Šilutės rajone.
Atmata prasideda ties Rusnės miesteliu, kur Nemuno šaka Rusnė dalijasi į Atmatą ir Skirvytę ir iki Šyšos žiočių (apie 3 km) ji teka į šiaurę, pasiimdama 30-40 % Rusnės debito, toliau apie 3 km teka į pietvakarius ir 4 km į vakarus ir, pasiekusi Minijos žiotis, krypteli į pietvakarius ir, pratekėjusi 3 km, įteka į Kuršių marias. Atmatos žiotys laikomos Nemuno žiotimis. Žemiau Šyšos žiočių iš Atmatos atsišakoja Aukštumalos protaka, jungianti Atmatą su Krokų Lankos ežeru. Apie 3,5 km nuo savo žiočių Atmata jungiasi su Krokų Lankos ežeru.
Ledonešio metu dažnai susidaro ledų sangrūdos. Per potvynius vanduo išsilieja iš dešinio kranto, apsemdamas Šilutės-Rusnės kelią ir didelius pievų plotus. Kairiajame krante supiltas pylimas (nuo 1888 m.), už jo Rusnės, Šyškrantės ir Uostadvario gyvenvietės, Rusnės tvenkiniai. 1914 m. pastatytas pirmas tiltas per Atmatą (1944 m. besitraukiančios Vokietijos kariuomenės susprogdintas), 1974 m. – dabartinis Rusnės tiltas (ilgis 332 m, aukštis nuo vandens paviršiaus 15 m).
Atmata labai žuvinga. Joje plaukioja karšiai, žiobriai, stintos, vėgėlės, šamai, lašišos, lydekos, ešeriai ir kt. Verslinė žvejyba uždrausta (išskyrus migruojančių stintų metu), mėgėjiška žvejyba (reikalinga licencija) leidžiama nuo Skirvytės iki Uostadvario švyturio.
Už Minijos žiočių link Kuršių marių ties upelio Kumpasis Uostas žiotimis yra likusios povandeninės akmeninės užtvaros liekanos (jos išsikiša į Atmatos vidurį maždaug 12 m), toliau – upės dešinėje pusėje yra kelios gilios duobės (6–7 m). Uostadvaryje yra žinybinis uostas priklausantis valstybinei Vidaus vandens kelių direkcijai ir navigacijai nebenaudojamas 1876 m. ties Minijos žiotimis pastatytas švyturys. XVIII–XX a. VII deš. Atmata buvo plukdomi sieliai. Atmatoje nuo 1810 m. (su pertraukomis) atliekami hidrologiniai matavimai ir stebėjimai.
Intakai:
Pavadinimas
Upėvardis kildinamas nuo žodžio atmata („užleista, nedirbama žemė; nenaudojama liekana, likutis“).
Skaidrius Kandratavičius
1991 m. baigė Alytaus Dainavos vidurinę mokyklą. 1991 m. dirbo anglų kalbos ir dailės mokytoju. 1992–1996 m. mokėsi Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje. 1996–2000 m. dėstė tikybą Kauno J. Jablonskio gimnazijoje. 1998 m. baigė VDU Katalikų teologijos fakultetą. 2000 m. gavo pastoracinės teologijos licenciato laipsnį.
2002 m. Kauno arkivyskupo Sigito Tamkevičiaus įšventintas į kunigus. Dirbo vikaru Kauno Prisikėlimo, Vilijampolės šv. Juozapo, nuo 2004 m. pavasario – Kauno Gerojo Ganytojo, nuo 2005 m. birželio – Raseinių parapijose. Nuo 2005 m. rugpjūčio 31 d. – Paberžės ir Surviliškio parapijų klebonas.
Bibliografija
Publikacijos almanachuose:
Kūryba spausdinta: „Nemune“, „Šiaurės Atėnuose“, „Katalikų pasaulyje“, „Dienovidyje“, „XXI amžiuje“, „Dainavoje“.
Apdovanojimai
XXI jaunųjų filologų konkurso laureatas (poezijos vertimai), 1991 m.
Huičioliai
Huičioliai (, savivardis Wixáritari) – indėnų tauta, gyvenanti vakarinėje Meksikoje, Vakarų Siera Madrės kalnuose, Najarito, Chalisko, Sakateko ir Durango valstijose. Kalba jutų-actekų šeimai priklausančia huičiolių kalba.
Buitis
Dauguma huičiolių dabar verčiasi uždarbiavimu rančose – dirba plantacijose, prižiūri namus. Taip pat augina kukurūzus, ryžius, pupeles, cukranendres, renka laukinius vaisius, augina gyvulius, vištas. Maistui vartoja daugiausia tortilijas, patiekalus iš pupelių, ryžių. Namus stato iš plaušplyčių, juose būna nuo vieno iki kelių kambarių. Greta namų įrengia patalpą (xiriki) dievams ir protėviams.
Menas
Huičioliai žymūs dėl savo išskirtinio meno. Jie užsiima audimu, siuvinėjimu, odos išdirbimu, lankų, strėlių, muzikos instrumentų gamyba, labai populiarus nėrimas iš karoliukų („biserio“). Ikikolonijiniais laikais vietoje karoliukų naudojo spalvingus akmenėlius, koralų, kaulų nuolaužas, sėklas. Huičiolių dirbiniai labai spalvingi, ryškūs, dažnai įvardijami kaip „psichodeliniai“. Juose vaizduojami dangaus kūnai, mitologinės būtybės, totemai. Kitas unikalus huičiolių dirbinys yra Nierika – „Dievo akis“. Tai iš vilnonių siūlų pagaminti savotiški paveikslai, su akį primenčia dalimi centre. Jie statomi šventyklose, prie namų, šventvietėse ir laikomi vedliais į dvasių pasaulį. Huičiolių tautiniai drabužiai taip pat labai spalvingi, gausiai dekoruoti simbolistiniais piešiniais.
Astrobiologija
Astrobiologija – mokslas, tiriantis gyvybės visatoje kilmę, evoliuciją, pasiskirstymą ir vystymąsi. Tyrimų objektas yra ne tik žemiška, bet ir nežemiška gyvybė. Šis tarpdalykinis mokslas ieško tinkamos gyvybei aplinkos Saulės sistemoje, tinkamų gyvybei planetų už saulės sistemos ribų, tiria gyvybei būtiną cheminę aplinką, laboratorijose bei įvairiose Žemės vietose tiria ankstyvosios gyvybės kilmę ir evoliuciją, stebi, kaip gyvybė geba prisitaikyti prie Žemėje kylančių iššūkių ir kosminės erdvės. Astrobiologija stengiasi atsakyti į klausimą, ar egzistuoja gyvybė už žemės ribų, ir kaip tokią gyvybę būtų įmanomą aptikti. Terminas egzobiologija turi panašią reikšmę, bet yra labiau specifiškas – jis apima gyvybės paieškas už Žemės ribų, ir tiria nežemiškos aplinkos įtaką gyviems organizmams.
Astrobiologija pasitelkia fizikos, chemijos, astronomijos, biologijos, molekulinės biologijos, ekologijos, planetologijos, geografijos ir geologijos žinias, kad galėtų ištirti nežemiškos gyvybės galimybes ir atpažintų biosferas, kurios skiriasi nuo Žemės biosferos.
Sąvoka įvesta amerikiečių biologo Joshua Lederberg XX a. 6-ame dešimtmetyje ruošiantis žmogaus išsilaipinimui Mėnulyje.
Manoma, kad Saulės sistemoje gyvybė gali egzistuoti arba galėjo egzistuoti Marse ir Jupiterio palydove Europoje. Taip pat panašiais tikslais tiriamas ir Titanas.
Minimalios sąlygos gyvybei
Manoma, kad gyvybei atsirasti ir egzistuoti reikalingos tam tikros minimalios sąlygos, galinčios susidaryti planetoje:
Gyvybės Marse galimybės
Hipotezė, kad Marse gali būti arba galėjo būti gyvybės formų remiasi tuo, kad jame yra buvę skysto vandens. Gyvybės ženklų čia ieškojo zondai (tarp jų Viking, Mars Explorer ir Beagle 2 modulis), taip pat robotai Mars Exploration Rover 1 ir 2. Svarstoma hipotezė apie marsietišką poliekstremofiliškos bakterijos Deinococcus radiodurans kilmę.
Gyvybės Europoje galimybės
Europa yra vienas iš Jupiterio palydovų. Hipotezė, kad šiame palydove gali būti gyvybė, remiasi tuo, kad jame aptiktas vandenynas, esantis po keletu kilometrų ledo. Kaip eksperimentinį pavyzdį mokslininkai naudoja Vostoko ežerą esantį Antarktidoje, kuris yra panašiose sąlygose, kaip kad įsivaizduojamos Europos sąlygos.
Jolita Vaickienė
Jolita Vaickienė (g. 1970 m. rugsėjo 25 d. Radviliškyje) – Lietuvos ir Kretingos rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1988 m. baigė Kretingos 3-ąją vidurinę mokyklą, 1993 m. – Vilniaus universitetą, ekonomistė.
1993–1994 m. investicinės bendrovės „Investicijos į Palangą“ vyr. buhalterė. 1994–1996 m. užsienio kapitalo įmonė „Coca Cola gėrimai“ vyr. finansininkė. 1997–2001 m. UAB „Lijota“ vyr. finansininkė. 2002–2003 m. UAB „Vakarų medienos grupė“ vyr. finansininkė. 2003–2009 m. UAB „Vijomeda“ direktorė.
2009–2011 m. Kretingos rajono savivaldybės mero pavaduotoja. 2011–2012 m. ir nuo 2022 m. Kretingos rajono savivaldybės administracijos direktorė. 2012 m. UAB „Vijomeda“ direktoriaus pavaduotoja. 2012–2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo narė. 2016–2022 m. UAB „Vijomeda“ vyr. finansininkė.
2007–2011 m. ir 2016–2022 m. Kretingos rajono savivaldybės tarybos narė.
2005–2016 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narė.
Kretingos verslininkių klubo prezidentė. Sutuoktinis Vidas, vaikai Martynas, Margarita. .
Fromborko Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų ir Šv. Andriejaus arkikatedra bazilika
100px|right '''Fromborko Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų ir Šv. Andriejaus arkikatedra bazilika'''  – gotikinė bažnyčia Fromborke, Lenkijoje. Tai trinavis, halinis pastatas be bokštų, su uždara presbiterija, pastatytas 1329–1388 m. buvusios senosios medinės katedros vietoje. 1994 m. rugsėjo 8 d. bažnyčia buvo įrašyta į Lenkijos istorijos paminklų sąrašą.
Istorija
Pirmoji medinė bažnyčia ant kalvos Fromborke buvo pastatyta 1288 m. Jau tada ji turėjo Ecclesia Warmiensis titulą, t. y. buvo svarbiausia vyskupijos bažnyčia. Mūrinėje bažnyčioje kanauninku dirbo Mikalojus Kopernikas (1512–1516, 1522–1543), būtent Fromborke parašęs savo veikalą Apie dangaus sferų sukimąsi. Netrukus po knygos išleidimo, 1543 m., mirė ir buvo šioje katedroje palaidotas, tačiau jo kapas buvo rastas tik 2005 m., ką 2008 m. patvirtino mokslininkai, atlikę genetinius tyrimus, lygindami palaikų plauko ir kaulų DNR su dviejų Koperniko plaukų DNR, kurie šiuo metu yra saugomi Upsalos universitete.
Abiejų Tautų Respublikos ir Švedijos karų metu bei po jų, nuo 1626 iki 1635 miestą okupavo Gustavas II Adolfas, apiplėšęs bažnyčią ir išvežęs daug kultūrinių artefaktų, tarp jų ir Koperniko rankraščius, į Švediją. Miestas bei katedra nukentėjo ir II pasaulinio karo metu. Pasibaigus karui, bažnyčia buvo kruopščiai atstatyta.
Altoriai
220px|right|thumb|Mikalojaus Koperniko antkapis katedroje
Daržininkystė
Daržininkystė – žemės ūkio šaka – daržovių auginimas, daržovių auginimo mokslas.
Fromborko Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų ir Šv. Andriejaus arkikatedra bazilika
Vargonai
Senus vargonus išvežė Švedai karo su ATR laikotarpiu. Varmijos kapitula užsakė naujus vargonus 1683 m., kurie, pagaminti jau po metų, ir dekoruoti dar po vienerių, tarnauja iki šiol.
Daržininkystė
Lietuvoje
1990 m. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę ir pradėjus agrarinė reformą, žemės ūkyje įvyko daug pokyčių. Vietoj ž.ū. įmonių (kolūkių, tarybinių ūkių, specializuotų valstybinių ūkių) kuriami ūkininkų ūkiai, ž. ū. bendrovės. kai kurie iš jų ėmė auginti daržoves. 1995 m. buvo auginama 25,8 tūkst. ha daržovių (1,1 % viso pasėlių ploto). Derlingaisiais 1991 m. ir 1995 m. išauginta beveik po 400 tūkst. t daržovių, nederlingais 1992 m. – ~260 tūkst. tonų.
Iš lauke auginamų daržovių kopūstinės užima ~37 % daržovių ploto. Labiausiai paplitę baltagūžiai kopūstai. Lietuvoje nedaug auginama brokolių bei raudonųjų, garbanotųjų, briuselinių, žiedinių, Pekino ir ropinių kopūstų. Valgomieji burokėliai ir morkos užima ~40-44 % daržovių ploto, kitos daržovės – 20 %. Lauke dažniausiai augimamos lietuviškos daržovių veislės.
Valsybinės įmonės, akcinės bendrovės, želdinimo organizacijos Lietuvoje 1995 m. turėjo 120 ha šiltnamių (72 ha žieminių ir 48 ha pavasarinių polietileninių).
Daržininkystės problemas tiria Sodininkystės ir daržininkystės institutas ir Ž. ū. universiteto Namų ūkio ir sodininkystės katedra. Daržininkai 1920–1940 buvo rengiami Aukštosios Fredos sodininkystės ir daržininkystės mokykloje, nuo 1924 m. rengiami Ž. ū. akademijoje, nuo 1945 m. Kauno aukštesnioji žemės ūkio mokykloje, nuo 1958 m. – ir Kretingos aukštesnioji žemės ūkio mokykloje.
Istorija
Jau III t - metyje pr. m. e. daržovės buvo auginamos Kinijoje Europoje, Egipte. Daugiau jų auginti imta ankstyvaisiais vid. amžiais. Vėliau daržininkystės produkcija vis didėjo, ypač prie didesniųjų miestų.
Lietuvoje
Lietuvoje kopūstai buvo auginami jau XIII amžiuje. XVI a. imta auginti (daugiausia dvaruose) ropes, svogūnus, pastarnokus, burokėlius, agurkus, morkas, krienus, porus, salierus, ridikus, petražoles, mairūnus.
1913 m. įv. daržovėmis buvo apsodinta 13 000 ha (0,7 % viso pasėlių ploto). Valstiečiai savo poreikiams sėklas auginosi patys. 1930 m. Dotnuvoje įkurta kooperatyvinė draugija „Sėklininkas“ (1931 m. perkelta į Kauną), kuri augino ir daugino daržovių (ir pašarinių žolių, linų) veislines sėklas. Nuo 1939 m. beveik visų augalų veislinių sėklų auginimui ir dauginimui vadovavo kooperatyvinė sąjunga „Lietūkis“. Dauguma daržovių sėklų ji importuodavo iš Vokietijos, Nyderlandų, Danijos.
Daržoves supirkdavo ir eksportuodavo Lietuvos ž. ū. smulkiųjų šakų spec. kultūrų draugijų sąjunga (nuo 1939 m. akcinė bendrovė) „Sodyba“. 1939 m. daržovių eksportuota 7422 t, importuota 131 tona. 1939 m. Lietuvoje buvo 12 mažų įmonių, perdirbančių vaisius ir daržoves. 1940 m. daržovių auginta ~14 300 ha (0,6 % viso pasėlių ploto).
Sparčiau plėtoti daržininkystę imta po II pasaulinio karo. 1963 m. visų kategorijų ūkiuose auginta 21 900 ha (0,9 % visų pasėlių ploto), visuomeninio sektoriaus ūkiuose 5300 ha, tarp jų kolūkiuose – 2100 ha. Bendras derlius – 33 300 tonų. 1953–1963 m. daržovių paruošos padidėjo 3 kartus. 1971–1975 m. daržininkystė ypač buvo plečiama, buvo koncentruojami daržovių plotai, kuriami specializuoti ūkiai.
Visų kategorijų ūkiuose 1986 m. daržovių auginta 19 800 ha, arba 0,8 % viso pasėlių ploto (visuomeninio sektoriaus ūkiuose 9700 ha). Bendras derlius – 535 700 t, derlingumas – 172 cnt/ha. Daržovių paruošos nuo 33 000 t 1965 m. padidėjo iki 141 400 t 1986 m. Daržoves augino 81 specializuotas daržininkystės ūkis.
Sėklų auginimu ir realizacija rūpinasi (nuo 1947 m.) susivienijimas „Sėklos“. Daržovių sėklininkystė buvo koncentruojama 7 specializuotuose ūkiuose. 1986 m. išauginta 144,6 t daržovių sėklų ir 1,4 t prieskoninių augalų sėklų, trūkstamos sėklos importuotos.
Vokietijos imperija
Vokietijos imperija (, oficialiai Deutsches Reich), taip pat žinoma kaip Antrasis reichas  – valstybė Europoje, gyvavusi nuo Vokietijos suvienijimo 1871 m. iki 1918 m., kai sosto atsisakė imperatorius Vilhelmas II. Vokietijos imperija buvo konstitucinė monarchija ir federacija, kurią sudarė monarchijos ir laisvieji miestai.
Vokietijos vienijimasis
250 px|left|thumb|Vilhelmo I karūnacija Versalyje [[1871 m. Centre (balta uniforma) – Otas fon Bismarkas]]
Vokietijos imperija suvienijo didžiumą Europoje buvusių vokiškų žemių. Dalis jų priklausė Šiaurės Vokietijos sąjungai, dalis Austrijai, dalis Danijai. Tokia teritorinė tvarka buvo įvesta 1815 m. Vienos kongrese, ir bet koks bandymas sujungti vokiečių žemes į vieną valstybę baigdavosi nesėkme, kaip kad 1830 m. bandymas. XIX a. antrojoje pusėje, stiprėjant nacionalizmui ir imperializmui, susidarė palankios sąlygos suvienyti susiskaldžiusias žemes. Šiam vienijimo procesui ėmė vadovauti Prūsija, buvusi galingiausia ir didžiausia iš visų vokiškų valstybių, tiksliau jos kancleris Otas fon Bismarkas. Vokietijos suvienijimas Prūsijai būtų išėjęs į naudą, nes mažos valstybėlės buvo suskaldžiusios jos teritoriją, kas trukdė prekybai, be to Rūro srityje, vakaruose, buvo daug akmens anglių išteklių, kurių reikėjo Prūsijos pramonei.
Tačiau susivienijimo idėja buvo nepriimtina Prancūzijai ir Austrijai, kurios tame įžvelgė grėsmę savo interesams. Prancūzija nenorėjo stiprios kaimynės rytuose, o Austrija, jau seniai varžiusis su Prūsija dėl įtakos vokiečių valstybėlėse – nenorėjo prarasti įtakos ir nusileisti Prūsijai.
Bismarkas pasiekė, kad Prūsija pradėtų su Austrija ir Prancūzija karą. Kiek vėliau prie austrų ir prancūzų prisidėjo Danija, kuriai priklausė Šlėzvigas-Holšteinas, o Vokietijos suvienijimo idėja grasino šių teritorijų vientisumui. Bismarkas karą prieš Daniją laimėjo sudaręs slaptą sutartį su austrais, o vėliau nugalėjo ir juos, išprovokavęs karą dėl „neteisingų karo grobio dalybų“.
Sutriuškinęs priešininkus, Bismarkas lengvai į Prūsijos sudėtį įtraukė kitas vokiškas žemes, o joms būsimoje valstybėje pažadėjo autonomiją.
Laikotarpis iki Pirmojo pasaulinio karo
Nuo pat susivienijimo 1871 m. Vokietija kūrė savo karo pramonę ir armiją, kurios turėjo užtikrinti jai lengvas pergales puolant ar ginantis. Tačiau jai reikėjo ir sąjungininkų.
1882 m. , jau susitaikiusi su Austrija, Vokietija kartu su Italija susijungė į Trilypę sąjungą. Ši sąjunga suartino Vokietijos Hohencolernus ir Austrijos Habsburgus, be to garantavo šalims tarpusavio pagalbą karo atveju.
Šalyje, kaip ir visoje XIX a. pabaigos – XX a. pradžios Europoje, vis labiau kilo nacionalizmas ir militarizmas. Vokiečiai, turėdami mažiau kolonijų nei prancūzai ar britai, jautėsi esą apgauti ir negalintys vadintis didžiąja tauta. Todėl militaristinės – grobikiškos idėjos tapo ganėtinai populiarios, ypač dėl to, kad jas skatino vadovybė, norėdama atitraukti žmonių dėmesį nuo kitų problemų.
1907 m. susikūrus Antantei, Vokietijoje kilo dar didesnė militarizmo banga, karas laikytas būtinu dalyku išlyginti jėgas Europoje ir pasaulyje. Tikėtasi trumpo, bet pergalingo karo.
1914 m. prasidėjęs karas užtruko net 4 metus ir baigėsi Vokietijos pralaimėjimu.
Pirmasis pasaulinis karas
Pirmasis pasaulinis karas prasidėjo 1914 m. Jo dingstimi tapo serbo Gavrilo Principo įvykdyta Austrijos sosto įpėdinio Pranciškaus Ferdinando žmogžudystė. Austrija užpuolė Serbiją, o Antantės šalys stojo ją ginti.
Vokietija kariavo Austrijos pusėje. Karo pradžioje jai sekėsi – vokiečių armija užėmė didžiąją dalį Prancūzijos, pasistūmėjo į rytus kariaudama prieš Rusiją.
Tačiau karą vokiečiai pralaimėjo ir 1918 m. turėjo prašyti taikos.
Versalio taika ir Veimaro Respublika
Kaizeris (imperatorius) Vilhelmas II pabėgo iš šalies į Nyderlandus, nes jau lapkritį kilo revoliucija, reikalavusi paliaubų. Todėl monarchija buvo panaikinta ir kilo respublikos idėjos. Besikuriantis Nacionalinis susirinkimas ir vyriausybė posėdžiavo Veimare, nes Berlyne revoliucija buvo daug radikalesnė, veikiama komunistinių jėgų. Veimare buvo priimta naujoji Konstitucija. Dėl šios priežasties 1918–1933 m. Vokietija dažnai vadinama Veimaro respublika. Veimaro vyriausybė nutarė priimti bet kokias taikos sąlygas.
Vokiečiai tikėjosi, kad sąjungininkai Vokietijos per daug griežtai nenubaus, tačiau išėjo kitaip.
Prancūzai, jausdami kerštą dėl Elzaso ir Lotaringijos praradimo 1871 m., siekė Vokietiją sužlugdyti taip, kad ji nebeatsigautų.
Britai ir amerikiečiai numatė švelnesnes taikos sąlygas. Galop susitarta, kad Vokietija turės mokėti sąjungininkams karo reparacijas, negalės turėti didelės armijos ir praras visas kolonijas. Veimaro Respublikos vyriausybė sutiko su šiomis sąlygomis. Reparacijos baigtos mokėti 2010 m. spalio 4 d.
Ekonomika
Susivienijusioje Vokietijoje bene didžiausią ekonominį potencialą turėjo Prūsija. Bismarkas ir kiti Vokietijos vadai suprato, kad reikia kelti šalies pramonės lygį, kad ji galėtų konkuruoti su kitomis Europos valstybėmis, pirmiausiai su Prancūzija, Didžiąją Britanija ir Rusija, taip pat su Jungtinėmis Amerikos Valstijomis.
Vokietija jau XIX a. 9-ajame dešimtmetyje rimtai konkuravo su Anglija metalurgijos ir karybos pramonėje. Pasaulyje vokiška technika laikyta labai patikima. Auganti karybos pramonė kūrė daugiau darbo vietų, tačiau kartu buvo ir viena iš karą skatinusių priežasčių.
Pramonės darbininkai, skirtingai nei daugelyje kitų to meto valstybių, turėjo teisę gauti pašalpas ligos ar nelaimės darbe atveju. Vokietijoje sukurti ir jų teises saugoję socialinės saugos įstatymai, o tai didino gamybos našumą, nes patenkinti darbininkai retai keldavo streikus.
Politika
thumb|400px|Vokietijos kolonijos. Geltona spalva pažymėta 'Mažoji Venecija" – kolonija, kurią vėliau atėmė ispanai. Raudona – iki suvienijimo Prūsijos turėtos kolonijos Afrikoje. Mėlyna – po suvienijimo užkariautos kolonijos. Kaip ir buvo žadėjęs anksčiau, Bismarkas suteikė į Vokietijos imperijos sudėtį įėjusioms valstybėms autonomiją. 39 šalys galėjo turėti savo vidaus įstatymus ir valdžią, visgi jos kartu turėjo būti pavaldžios Berlyno vyriausybei. Tokiu principu valdomos ir šiuolaikinės Vokietijos žemės.
Formaliai Vokietiją valdė imperatorius, tačiau absoliučios valdžios jis neturėjo. Šalia veikė Reichstagas, kurį rinko piliečiai. Reichstagas kurdavo įstatymų projektus ir siūlydavo juos vyriausybei. Imperatorius galėdavo vetuoti jam neįtikusį įstatymą.
Kolonijų politika
Kaip jau minėta, auganti Vokietijos pramonė reikalavo resursų. Gausu jų buvo ir pačioje Vokietijoje, tačiau politikai siūlė užgrobti svetimų žemių užjūryje.
XIX a. pabaigoje Vokietija nukariavo žemių Afrikoje ir Okeanijoje (Vokietijos Naujoji Gvinėja). Tačiau, palyginus su kitomis didžiosiomis to meto valstybėmis, kolonijų ji turėjo žymiai mažiau.
Sandara
thumb|Vokietijos imperiją sudariusios valstybės Pagal 1871 m. Vokietijos imperijos konstituciją imperiją sudarė 25 valstybės (Staaten). Šios valstybės buvo karalystės, didžiosios kunigaikštystės, hercogystės, kunigaikštystės, laisvieji Hanzos miestai. Laisvųjų miestų valdymas turėjo respublikos formą, nors pati imperija ir daugumos jos valstybių buvo monarchijomis. Didžiausia į imperiją įėjusia valstybe buvo Prūsija, kurios teritorija sudarė dvi trečiąsias imperijos teritorijos.
Dalis imperiją sudariusių valstybių suverenumą įgavo panaikinus Šventąją Romos imperiją, nors de facto buvo suvereniomis nuo XVII a. vidurio. Kitos suvereniomis valstybėmis tapo po Vienos Kongreso 1815 m. Šių valstybių teritorijos dažnai nebuvo vientisos, jas galėjo sudaryti keletas dalių, pvz., dėl kažkada įvykusių žemių įsigijimų ar valdančiosioms šeimoms pasidalinus žemes tarpusavyje. Kai kurios buvusios valstybės, pvz., Hanoveris, buvo panaikintos ir aneksuotos Prūsijos po 1866 m. karo.
Visos imperiją sudariusios valstybės galėjo savarankiškai tvarkyti vidaus politiką. Reicho parlamentas buvo vienerių rūmų, tačiau dar buvo sąjunginė taryba - Bundesratas. Reichstago sprendimai veikė tik juos patvirtinus Bundesratui. Visos Vokietijos imperijos narės siuntė atstovus į Bundesratą ir per rinkimus vienmandatėse apygardose į imperijos parlamentą Reichstagą.
Imperijos valstybės buvo: Dar buvo imperatoriškoji teritorija Elzasas-Lotaringija
Pirmojo pasaulinio karo metais imperijos satelitinėmis valstybėmis buvo:
Chevrolet Metro
Chevrolet Metro arba Geo Metro buvo pradėtas gaminti 1989 metais. Automobilis buvo perdaryta Suzuki Cultus versija, 1989 metais pakeitusi Chevrolet Sprint hečbeką, kuris buvo keliais centimetrais trumpesnis už Metro. Automobilio gamyba buvo sustabdyta 2001 metais. 250px|thumb|left|1998 m. Chevrolet Metro sedanas
Maruti Esteem
Zuikinė
Zuikinė – Kauno miesto teritorija, esanti į pietryčius nuo miesto centro, Kauno marių vakariniame krante. Yra Kauno tvirtovės V Kauno fortas.
Istorija
XX a. tarpukariu veikė Zuikinės pradinė mokykla. 1923 m. V-o forto gyvenvietėje gyveno 30 žmonių. 1949 m. įkurta biblioteka.
Temista (palydovas)
Temista arba Jupiteris XVIII – Jupiterio palydovas, pirmąkart atrastas Charles T. Kowal ir Elizabeth Roemer 1975 m. rugsėjo 30 d. Jie naudojo dvi tuo metu didžiausias pasaulyje kameras, vieną sumontuotą ant 8.3 m Subaru teleskopo, kitą ant papildomo 3.6 m teleskopo (abu teleskopai stovi Mauna Ke observatorijoje, Havajuose). Apie atradimą pranešta spalio 3 d. Palydovui buvo suteiktas pavadinimas S/1975 J 1, tačiau nespėjus pabaigti orbitos ir kitų stebėjimų, dingo iš akių, todėl laikytas tik spėjamu. XX a. devintojo dešimtmečio spaudoje, literatūroje, šis įvykis buvo laikomas smulkmena.
Tai mažas, vos 8 km skersmens palydovas, kurio orbita Jupiterio ekvatoriaus atžvilgiu smarkiai pasvirusi. Jis sukasi aplink Jupiterį ta pačia kryptimi kaip ir Jupiteris aplink savo ašį (progradinė orbita). Apsisukimas trunka apie 130 Žemės dienų.
2000 m. lapkričio 21 d. Scott S. Sheppard, David C. Jewitt, Yanga R. Fernández ir Eugene A. Magnier atrado naują palydovą, kuris netrukus buvo pavadintas S/2000 J 1. Vėliau, atlikus stebėjimus, buvo pastebėta, jog tai tas pats 1975 m. „dingęs“ palydovas.
2002 m. oficialiai pavadintas Dzeuso meilužės vardu (žr. Temista).
Kazerunas
Kazerunas – miestas pietvakarių Irane, Farso provincijoje, į vakarus nuo Širazo, Zagroso kalnuose. Apie 90 tūkst. gyventojų. Oro uostas.
Miesto apylinkėse auginami citrusiniai vaisiai, kviečiai, datulės, tabakas, ryžiai, vynuogės, vilnamedžiai, mieste prekiaujama užauginta produkcija.
Į šiaurę nuo Kazeruno yra senovinio Bišapuro miesto liekanos su Sasanidų laikų bareljefu ir paminklu Šapūrui I. Į pietryčius nuo miesto yra Kale Gabri pilies griuvėsiai.
Mikalojus Stadnickis
Mikalojus Stadnickis (1446-1490) – Peremyšlio kaštelionas, Belzo vaivada.
Biografija
Riterio Mikalojaus Stadnickio sūnus.
Šeima
Vedė Kateriną Kmitą, nuo kurios turėjo du sūnus:
Badnevacas
Badnevacas – kaimas vidurio Serbijoje. Dauguma gyventojų serbai.
Istorija
Minimas nuo XVIII a.
Perluotiniai
Perluotiniai (Margaritiferidae) – dvigeldžių moliuskų klasės šeima.
2009 m. Lietuvos prezidento rinkimai
2009 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai – 2009 m. gegužės 17 d. vykę eiliniai Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai.
Rinkimų sistema
Lietuvos Respublikos Prezidentas renkamas pagal daugumos atstovavimo (mažoritarinę) rinkimų sistemą. Išrinktu laikomas tas kandidatas į Respublikos Prezidento vietą, kuris pirmą kartą balsuojant ir dalyvaujant ne mažiau kaip pusei visų rinkėjų, gavo daugiau kaip pusę visų rinkimuose dalyvavusių rinkėjų balsų. Jeigu rinkimuose dalyvavo mažiau kaip pusė visų rinkėjų, išrinktu laikomas tas kandidatas, kuris gavo daugiausia, bet ne mažiau kaip 1/3 visų rinkėjų balsų. Jeigu pirmajame balsavimo rate nė vienas kandidatas nesurenka reikiamos balsų daugumos, po dviejų savaičių rengiamas pakartotinis balsavimas dėl dviejų kandidatų, gavusių daugiausia balsų. Išrinktu laikomas kandidatas, surinkęs daugiau balsų.
Pluotinalis
left|120px
2009 m. Lietuvos prezidento rinkimai
Pretendentai į kandidatus
Apie ketinimą dalyvauti rinkimuose paskelbė ir kaip pretendentai į kandidatus oficialiai buvo registruoti 15 asmenų:
Bočkų Švidrovas
Bočkų Švidrovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grajevo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietvakarius nuo Grajevo ir apie 75 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Pluotinalis
Pluotinalis – ežeras vakarų Lietuvoje, Telšių rajone, apie 5 km į rytus nuo Žarėnų, Varnių regioniniame parke. Ilgis iš vakarų į rytus 0,61 km, plotis iki 0,55 km. Altitudė 159,5 m. Susidaręs trikampėje ledo lūstavietėje. Krantai daugiausia žemi ir pelkėti (vakaruose plyti Pluotinės pelkė), tik šiaurinis aukštas (15–35 m), apaugę daugiausia krūmynais. Ežeru iš šiaurės į vakarus prateka Minijos aukštupys Mava (Kliurkė), ir sujungia Pluotinalį su Ilgio bei Didovo ežerais.
Šalia ežero yra Pluotinės, Milkantų, Kegų kaimai.
2009 m. Lietuvos prezidento rinkimai
Rezultatai
[[Image:Results of Lithuanian presidential election, 2009.png|thumb|250x250px|right|2009 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimų rezultatų pasiskirstymas savivaldybėse:
]]
Gulbinė II
Istorija
Kaimas panaikintas 1968 m. prijungiant prie Gulbinės, nors gyventojų surašymuose aptinkamas iki 2001 m.
Manresos Bàsquet
Manresos Ricoh – Katalonijos krepšinio klubas, įsikūręs Ispanijos mieste Manresoje. Šlovingiausius savo laikus išgyveno žaisdamas generalinio remėjo TDK pavadinimu, kuomet laimėjo Ispanijos taurę (1996) ir Ispanijos aukščiausią lygą (1998). 2006-2007 m. sezone laimėjo antrąją Ispanijos lygą ir pakilo į aukščiausią divizioną.
Yosef Yozel Horwitz
Yosef Yozel Horwitz (dar žinomas kaip Naugarduko Alteris 1847 m. Plungėje, Rusijos imperija – 1919 m. gruodžio 9 d. Kijeve, Ukraina) – Lietuvos žydų kilmės rabinas ir visuomenininkas, Naugarduko ješivos tinklo įkūrėjas.
Biografija
Gimė 1847 m. Plungėje, tėvas Shlomo Zisel Ziv buvo Plungės, o vėliau Kurtuvėnų rabinas. Turėjo tris brolius ir keturias seseris. Vaikystėje pradėjo mokytis Kelmės ješivoje. Būdamas 16 metų jau skaitė paskaitas Kurtuvėnų sinagogoje. Būdamas 18 metų vedė tekstilės parduotuvės savininko iš Švėkšnos Yaakov Stein dukrą. Po kelerių metų mirus uošviui perėmė jo verslą.
Keliaudamas verslo reikalais, būdamas 27 metų, Klaipėdoje susipažino su miesto rabinu Israeliu Salanteriu. Po šio susitikimo Jozefas pradėjo lankyti rabino paskaitas ir po kiek laiko uždarė savo verslą ir persikėlė iš Švėkšnos gyventi į Kauną, kur pradėjo studijuoti Talmudą Kauno kolelyje. Po kiek laiko mirė žmona, po kurios mirties Jozefas atidavė savo vaikus auginti giminaičiams, o pats pusantriems metams užsidarė vienutėje, kurią užmūrijo plytomis palikdamas dvi nedideles angas maistui.
1881–1882 m. Jozefas buvo išjuoktas vietiniuose žydų laikraščiuose, o vėliau ir nebūtai apkaltintas nelegaliu pinigų spausdinimu. Policijai įsiveržus į vienutę šie nieko nerado, bet Jozefui buvo uždrausta toliau čia gyventi. Išėjusį iš vienutės Jozefą kalbino iš naujo susituokti ir šis susituokė su Chaya Rivka, bet su sąlyga, kad pas šeimą grįžinės tik per Šabą, o pats gyvens atsiskyrėlišką gyvenimą miško namelyje. Taip Jozefas pragyveno 12 metų, 1890 m. mirus tėvui, gavo pasiūlymą užimti jo vietą ir tapti Kurtuvėnų žydų bendruomenės vadovu, bet jis atsisakė posto savo sesers sūnaus naudai.
1893–1894 m. Jozefas pradėjo lankytis pas Kelmės rabiną Simčą Ziselį Zivą, kuris prikalbino Jozefą kovoti prieš Haskalos judėjimą, kuris prieš tai išjuokė jo atsiskyrėlišką gyvenimą. Horvicas pradėjo keliauti po įvairius miestus ir kurti disciplinuotas, Musarų judėjimui priklausiusias švietimo įstaigas vedusiems vyrams (kolelius). 1896 m. įkurta pirmoji tokia švietimo įstaiga Naugarduke, kurios pagrindu panašios įstaigos atsirado ir Šiauliuose, Daugpilyje, Minske, Varšuvoje, Berdyčive, Naugarduke, Odesoje, Lydoje, Zieteloje ir kituose dabartinės Lietuvos, Baltarusijos ir Ukrainos miestuose. Kai būdavo įkuriami koleliai, Horvicas toliau skatino savo studentus kurti šalia jų Ješivas. Berdyčeve įkurtoje Ješivoje mokėsi apie 200 studentų. Po kiek laiko Naugarduko mieste Horvicas įkūrė mokyklą, kurioje mokėsi visų Ješivų alumnai, kurių buvo apie 300 mokinių.
Prasidėjus I pasauliniam karui Horvicas pasitraukė iš Naugarduko į Gomelį. 1917–1918 m. artėjant frontui pasitraukė į Kijevą. 1919 m. vykstant Sukoto šventei prasidėjo Kijevo žydų pogromai, kurių metu buvo nužudyta šimtai žydų. Dauguma miesto žydų prieglobstį rado pas Horvicą. Po pogromų mieste prasidėjo įvairios epidemijos, o Horvicas rūpinosi ir prižiūrėjo ligonius, kol galiausiai pats susirgo ir mirė 1919 m. gruodžio 9 d. Kijeve. Horvico laidotuvėse dalyvavo daugybė studentų iš jo įkurtų Ješivų. 1963 m. buvę Horvico studentai perlaidojo mokytojo palaikus Har HaMenuchot kapinėse Jeruzalėje.
Chevrolet Sprint
Chevrolet Sprint buvo perdaryta Suzuki Swift versija, parduodama JAV ir Kanadoje. JAV automobilis buvo pardavinėjamas nuo 1985 iki 1988 metų, o Kanadoje nuo 1985 iki 1991 metų. Sprint naudojo 1,0 l I3 variklį.
Geo/Chevrolet Metro Chevrolet Sprint
Eufemė (palydovas)
Eufemė – natūralus Jupiterio palydovas. Atrastas 2003 m. Havajų Universiteto astronomų grupės, kuriai vadovavo Scott S. Sheppard (David C. Jewitt, Jan Kleyna, Yanga R. Fernández, Henry H. Hsieh). Iki oficialiai pavadinant, buvo žymimas S/2003 J 3.
Pavadinimas
Mitologijoje, Eufemė yra maldos deivė, Filofrisynės (kurios vardu pavadintas kitas Jupiterio palydovas) sesuo.
Nemenčinės tiltas
Nemenčinės tiltas (Senasis Nemenčinės tiltas) – tiltas per Nerį Nemenčinėje, netoli Nemenčios žiočių, kelyje. Tilto ilgis 122,5 m, plotis 6,5 m, aukštis 9,8 m. Geležinis, paremtas trimis pilioriais. miniatiūra|240px|left|Nuo aukštupio pusės
Tiltas pastatytas 1932 m., rekonstruotas 1960 ir 2008 m.
Nuo 1996 m. tiltas saugomas kaip kultūros paveldo objektas.
Bžozova (Grajevo apskritis)
Bžozova – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grajevo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Serpentas
Serpeñtas (, 'gyvatė') – senovinis pučiamasis muzikos instrumentas, kurio korpusas yra suraitytos gyvatės pavidalo. Tai labai žemo garso medinis (vėliau gamintas ir iš metalo) aerofonų grupės pučiamasis instrumentas. Pradėtas naudoti Europoje XV-XVI a. Vėliau tapo tūbos pirmtaku, nes meistrai nenuilstamai ieškojo tokio instrumento, kuris   taptų pilnaverčiu varinių pučiamųjų instrumentų grupės nariu, turinčiu  pastovų, gražų bosinį tembrą.
Serpentas turėjo mundštuką, pagamintą iš dramblio kaulo ar kitų gyvulių kaulo, labai panašų į šiuolaikinių varinių pučiamųjų instrumentų. Pradžioje ant korpuso buvo šešios atviros kiaurymės, o vėlesni modeliai jau turėjo įrengtus vožtuvėlius. Buvo naudojamas bažnytinių kūrinių atlikimui, bosų „palaikymui“ bažnyčių chore. Gana stipraus ir grubaus, intonaciniu požiūriu nestabilaus garso instrumentas. Įėjo į daugelio orkestrų sudėtį.
Kermėžys
Kermėžys arba Kermežys – ežeras Utenos rajone, 9 km į pietvakarius nuo Utenos, netoli Leliūnų, į pietus nuo plento. Ežeras ovalo formos, krantai žemi, vietomis apaugę mišku. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 0,59 km, plotis 0,38 km. Altitudė 165,3 m. Pietrytinėje pakrantėje auga miškas, kitose pakrantėse plyti pievos, krūmynai. Per Kermėžį iš šiaurės į pietus prateka V-4 upelis (Versmyno intakas).
Šalia ežero įsikūrę Pakermėžio ir Ažugirių kaimai.
Ežerėvardis kildinamas nuo žodžio kermėti („gausiai augti, apsitraukti, aplipti“).
Antanas Valaitis (1906)
Antanas Valaitis (1906 m. rugpjūčio 11 d. Skaistgiriuose, Sintautų vlsč. – 1998 m. gruodžio 24 d. Minelguose, Jurbarko r.) – politinis veikėjas, Pavasarininkų vadovas, mokytojas, rezistentas.
Biografija
Tėvas Juozas Valaitis buvo vidutinis ūkininkas, Skaistgirių kaimo seniūnas.
A. Valaitis mokėsi Zyplių ir Katilių pradinėse mokyklose, o 1918 m. įstojo į Šakių „Žiburio“ gimnaziją, čia baigė 6 klases. Po to iki 1929 m. mokėsi Vilkaviškio kunigų seminarijoje, ją paliko dėl ligos. 1931–1935 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete Teologijos–filosofijos fakultete (prancūzų ir lotynų kalbas, pedagogiką, psichologiją, logiką, lietuvių kalbą). Taip pat studijavo Prancūzijos Lilio katalikiškajame universitete, politinių ir socialinių mokslų fakultete.
Prieš prasidedant Antrajam pasauliniam karui, ėjo Lietuvos pavasarininkų federacijos pirmininko pareigas, redagavo žurnalą „Pavasaris“.
1951 m. rugsėjo 5 d. Antanas Valaitis buvo suimtas, 25 metus kalėjo Sibiro lageriuose. Nuo 1952 m. spalio kalėjo Kajarkane netoliese Norilsko; po trejų metų, 1955 m., perkeltas į Irkutsko srities lagerius, o 1960 m. – į Mordoviją. Kalėdamas dirbo prie geležinkelio tiesimo, akmens anglies ir nikelio kasyklose.
Į Lietuvą grįžo 1976 m. Gyveno netoli Veliuonos esančiame Minelgų kaime, čia ir mirė.
Air Rarotonga
Air Rarotonga – Kuko Salų oro linijų bendrovė, vykdanti vietinius pervežimus tarp salų ir tarptautinius skrydžius Polinezijos regione į Prancūzijos Polineziją, Niue, Samoa, Taitį ir Tongą. Pagrindinė bazė – Rarotongos tarptautinis oro uostas, esantis Rarotongos saloje pietinėje Kuko Salų grupėje. Kasmet pervežama apie 70 000 keleivių. „Air Rarotonga“ bendrovė įkurta 1978 m., pradėjusi eksploatuoti Cessna Skymaster lėktuvą.
Oro linijų bendrovė vykdo užsakomuosius skrydžius tarp kaimyninių Ramiojo vandenyno regiono salų, pažintinius skrydžius virš Rarotongos, taip pat esant reikalui vykdo medicinos pagalbos teikimo ir evakuacijos paslaugas iš visų Kuko Salose įsikūrusių oro uostų.
Maršrutai
|thumb|„Air Rarotonga“ lėktuvas Saab 340A
Arysas (upė)
Arysas  – upė Kazachstano pietuose, Pietų Kazachstano srityje; Syrdarjos dešinysis intakas. Prasideda Talaso Alatau kalnuose, teka į vakarus. Aukštupio vaga srauni, slenkstėta. Vėliau pasuka į šiaurės vakarus, teka lėtai. Įteka į Syrdarją netoli Šauldero.
Didžiausi intakai: Mašatas, Aksu, Sairamsu, Boraldajus, Badamas.
Upė vandeningiausia balandį, o mažiausiai vandens turi rugpjūtį. Žemupyje upės vanduo plačiai naudojamas ryžių laukams drėkinti, todėl Syrdarją pasiekia tik nedidelė dalis vandens. Prie upės įsikūręs Aryso miestas.
Ermentruda Orleanietė
Ermentruda ištekėjo už Karolio 842 m. Jų vaikai:
Arysas (upė)
Senovėje Aryso slėniu ėjo vienas iš šilko kelio maršrutų. Yra senovinių miestų, iš kurių žymiausias Otraras, liekanos.
Ermentruda Orleanietė
Ermentruda žinoma kaip talentinga siuvinėtoja ir besidomėjusi religijos pagrindais. Jos vyras jai perdavė Šelio abatiją. Ji paliko vyrą po to, kai šis 866 m. mirtimi nubaudė jos maištingą brolį Guillaume, ir apsigyveno Hasnon abatijoje. Ermentruda buvo palaidota Šv. Deniso bazilikoje (Paryžius).
Raudonasis ežeras
Raudonasis ežeras yra šie ežerai:
Fontana (Kalifornija)
Fontana – miestas JAV, Kalifornijos valstijos pietuose. Gyventojų 196 tūkst. (2010 m. duomenys).
Istorija
Fontaną 1913 m. įkūrė Azariel Blanchard Miller. Iki Antrojo pasaulinio karo tai iš esmės buvo kaimo gyvenvietė (auginti citrusų sodai, vynuogynai). Po karo verslininkas Henry J. Kaiser miesto apylinkėse pastatė didžiulę plieno liejyklą.