cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antanas Gudonis
Biografija
thumb|A. Gudonio kapas Rokiškio kapinėse Vaikystė buvo labai sunki, nes anksti neteko tėvo. Mokėsi Rokiškio valstybinėje gimnazijoje. 1932 m. įstojo į Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Medicinos fakultetą, kurį baigė 1938 m. su pagyrimu.
Gydytoju pradėjo dirbti Rokiškyje, nuo 1939 m. – Panevėžyje. Čia jis dirbo chirurgijos skyriaus asistentu. Pirmosiomis karo dienomis išgelbėjo nuo tremties į Sibirą keletą gydytojų.
Gilbert Arenas
Asmeninis gyvenimas
2013 metų birželio 23d. Arenas buvo suiimtas Los Andželo Policijos Departamento už nelegalių fejerverkų turėjimą.
Antanas Gudonis
Biografija
1941 m. birželio 23 d., vos išsisukęs nuo sulaikymo, grįžo prie operacinio stalo, bet čekistai po trijų dienų jį suėmė. 1941 m birželio 26 d. kartu su kitais trim gydytojais ir medicinos sesele nukankintas Panevėžio NKVD milicijos štabo rūsyje Vasario 16-sios gatvėje (dab. Panevėžio kraštotyros muziejus). Palaikai buvo pašarvoti 1941 m. birželio 27 d. Panevėžio Katedroje ir 1941 m. birželio 29 d. iškilmingai palaidoti Panevėžio Ramygalos g. kapinėse, o 1941 m. spalio mėn. buvo ekshumuoti tyrimams, kuriuos atliko Vytauto Didžiojo universiteto universiteto klinikų direktorius profesorius K. Oželis ir asistentas daktaras Minelga. Po tyrimų palaikai buvo palaidoti Rokiškio kapinėse.
Nedarbas
Nedarbas – darbingų asmenų neužimtumas ūkinėje veikloje; socialinis reiškinys, kai darbingas asmuo neturi darbo ir aktyviai jo ieško. Dirbančiu laikomas asmuo, kuris yra užimtas visą arba dalį darbo dienos ir už šią veiklą gauna tam tikrą atlygį.
Europos Sąjungoje bedarbiu laikomas žmogus, vyresnis nei 15 metų, ne senesnis kaip 74 metai, aktyviai ieškojęs darbo jau ne mažiau kaip keturias savaites ir pasirengęs dirbti vėliausiai po dviejų. Atskirai skaičiuojamas ilgalaikis nedarbas, kuomet darbo nerandama ilgiau nei metus.
Pagal Tarptautinės darbo organizacijos duomenis, 2012 metais pasaulyje buvo 200 mln. bedarbių – 6 % darbingų planetos gyventojų. Nedarbas auga smunkant ekonomikai.
Rūšys
JAV duomenys apie nedarbą skelbiami kiekvieną mėnesį pirmą penktadienį 8:30 ryto vietiniu laiku.
Nedarbo lygis
Istoriškai įvairiose valstybėse nedarbo lygis buvo vertinamas skirtingai, neretai ieškant papildomų kriterijų, kad jis atrodytų mažesnis (skaičiuojant tik registruotus darbo biržoje, tik mokančius mokesčius, tik jau anksčiau dirbusius (neskaičiuojant mokslus baigusio ir darbo ieškančio jaunimo), tik neturinčius kito pragyvenimo šaltinio, tik gaunančius bedarbio pašalpą ir visaip kitaip). Dalis šių skirtumų vis dar lieka, tačiau pamažu sutariama dėl standartinio Tarptautinės Darbo Organizacijos pateikiamo apibrėžimo (asmenys, neturintys darbo, galintys bei pasirengę dirbti ir aktyviai ieškantys darbo).
Skaičiavimo istorija
1915 metais JAV Darbo statistikos biuras keturiose perdirbimo šakose atliko pirmuosius tyrimus. 1931 metais šis biuras analizavo jau 91 perdirbimo ir 15 kitokios pramonės šakas. Ypač daug dėmesio nedarbo apskaitai buvo skirta 1930 metais, kai JAV išgyveno Didžiąją depresiją. Galiausiai 1933 metais pirmą kartą buvo apžvelgtas vidutinis darbo laikas ir valandinis darbo užmokestis. Darbo projektų administracija 1940 metais pradėjo tirti namų ūkius ir kas mėnesį teikti ataskaitą apie nedarbą. 1942 metų gale Apskaitos biuras buvo paskirtas atsakingu už tyrimus. Nuo 1959 metų nedarbo tyrimus Apskaitos biuras paskyrė vykdyti savo padaliniui – Darbo statistikos biurui.
Švėkšnalė
Švėkšnalė – vakarų Lietuvos upė, Klaipėdos ir Šilutės rajonuose, dešinysis Ašvos intakas, Minijos baseinas.
Švėkšnalės baseino plotas 3,7 ha, vidutinis nuolydis 90 cm/km.
Švėkšnalė prasideda pelkėtame Šiuraičių miške į pietryčius nuo Skomantų kaimo (Veiviržėnų seniūnija, Klaipėdos rajonas) ir, pasiekusia Švėkšnos seniūnijos (Šilutės rajonas) teritoriją, teka Stirpeikų, Alseikų, Kalnalio kaimų ir Švėkšnos miestelio pakraščiais, pro Vilkėno kaimą ir ties Vilkų Kampu įteka į Ašvą.
1620–1843 m. ties Švėkšna Švėkšnalė buvo užtvenkta, o 1843 metais šią užtvanką Vilkėno dvaro savininkas grafas Pranciškus Pliateris perkėlė į Vilkėno kaimą ir pastatė didelį Vilkėno malūną. Dabar malūno pastate įsikūręs viešbutis ir restoranas „Vilkėnų malūnas“. Vilkėno tvenkinys, kurio plotas 10,1 ha, – priskirtas prie karosinių vandens telkinių, pamėgtas žvejų.
2004 rugsėjo 8 d. Lietuvos respublikos vyriausybės nutarimu, Švėkšnalės atkarpa nuo Vilkėno tvenkinio iki žiočių (2,5 km ruožas) įtraukta į ekologiniu ir kultūriniu požiūriu vertingų upių sąrašą. Šiame ruože, Lietuvos respublikos įstatymais, saugomi upėtakiai.
Intakai:
Pavadinimas
Senovėje upelis vadinosi Švėkšna, prie jo įsikūrus gyvenvietei, pačiam upeliui sumenkus, jo vardas gavo menkinamąją priesagą ir virto Švėkšnale. Pirmą kartą upelio vardas užfiksuotas kryžiuočių žygiaraščiuose: 1384, užrašytas Sveisna, 1387 – Swexte. Tai rodo upelį turėjus ir antrą vardą – Švėkšta.
Upėvardis lyginamas su žodžiu švėkšna („kas šokinėja, mėtosi į šalis“).
Songų dinastija
Song dinastija  – Kinijos imperatorių dinastija, valdžiusi 960–1279 m., po Penkių dinastijų ir Dešimties karalysčių laikotarpio, prieš Juan dinastiją. Song laikotarpis dalinamas į Šiaurės Song (960–1127) ir Pietų Song (1127–1279).
Istorija ir politika
Šalia Song imperijos visą laiką gyvavo keletas „barbarų“ valstybių: kidanių Liao, tangutų Vakarų Sia (Xia) dinastija, džurčenų Jin (Dzin) dinastija. Dzin sudarė su Song sutartį ir drauge kovojo su Liao, tačiau Liao žlugus, Dzin nutraukė sutartį ir pradėjo karą su Song. Užėmę sostinę Kaifengą, privertė diduomenę bėgti į Pietus – taip prasidėjo Pietų Song laikotarpis. Pietų Song sostinė buvo Hangdžou.
Mirus pirmajam Pietų Song imperatoriui, Song sudarė karinę sąjungą su mongolais, tikėdamiesi įveikti Dzin dinastiją. 1234 m. mongolams sutriuškinus Dzin, Pietų Song generolai nutraukė sąjungą ir užėmė senąsias sostines Kaifengą, Luojangą ir Čang-anį. Tačiau šie miestai buvo ekonomiškai nusilpę ir neapsaugoti. Mongolai ėmė kelti grėsmę, ir 1276 m. Song valdovų rūmai turėjo sprukti į Guangdongą. Song imperatorius Gongdi pasiliko. Pasipriešinimo mongolams sėkmės viltys sietos su dviem Gongdi broliais. Devynmetis Džao Ši tapo nauju imperatoriumi, tačiau susirgęs mirė, ir jį pakeitė septynmetis Džao Bingas. 1279 m. kovo 19 d. Song kariuomenė nugalėta Jameno (Yamen) mūšyje Perlo upės (Zhu Jiang) deltoje. Aukšto rango valdininkas kartu su mažamečiu imperatoriumi po pralaimėjimo nusiskandino jūroje.
Natalia Oreiro (albumas)
Natalia Oreiro – debiutinis Urugvajaus/Argentinos dainininkės ir aktorės Natalijos Oreiro albumas, Argentinoje išleistas 1998 m. kovo 3 d. Per kelis ateinančius mėnesius išleistas Ispanijoje, Lotynų Amerikoje ir kitur. Argentinoje parduota 400 tūkst. albumo kopijų, Ispanijoje 300 tūkst., iš viso pasaulyje parduota 1,6 mln. albumo Natalia Oreiro kopijų (10x platininis). Nemažai albumo dainų naudotos Argentinose telenovelėse, kuriose vaidino Natalia Oreiro.
Songų dinastija
Ekonomika
Dėl ekonominių ir kultūrinių pokyčių Song laikotarpis dažnai pavadinamas Kinijos „renesansu“. Song dinastija pasižymėjo sparčia ekonomikos raida, komercializavimu, miestų augimu. Miestai išaugo į tikrus prekybos, pramonės centrus. Hangzhou buvo apie 500 000 gyventojų – daug daugiau nei bet kuriame Europos mieste.
X–XIII a. pastebimas didelis gyventojų augimas. Kadangi tobulinamos žemdirbystės technologijos, atsiranda galimybė auginti daugiau žemės ūkio produkcijos ir jos daugiau parduoti, todėl prekyba tampa svarbia ekonomikos dalimi.
Kartais pokyčiai Song pavadinami Kinijos „industrinės revoliucijos“ pradžia. Song laikotarpiu plečiasi manufaktūros, kasyklos. Auga geležies produkcijos kiekis vienam gyventojui (šešiskart nuo 806 iki 1078 m.). Ši geležis naudojama įvairiems buities daiktams gaminti, taip pat parduodama į užsienį. Taip pat kinai išrado (arba patobulino) paraką, patranką, spausdinimo technologiją.
Prabangos prekės tampa nebe mažo turtingųjų rato privilegija, o didesnio gyventojų skaičiaus kasdienybe.
Keičiasi anksčiau buvęs neigiamas požiūris į pirklius, nes šie tampa vis įtakingesniu sluoksniu. Vystosi popierinių pinigų sistema. Song pertvarkė prekybos maršrutus ir išnaudojo visas laivybos kelių teikiamas galimybes. Iškilo Fujian, Zhejiang, Guangdong regionų uostai. Galima sakyti, kad nuo Song iki Ming laikų Kinija buvo stipriausia pasaulio jūrų valstybė. XI a. laivyboje imtas taikyti kompasas (geomantams žinomas jau gerokai seniau).
Kultūra
thumb|200px|right|XI-XII a. ąsotis Toliau stiprėja Tang laikų universalaus intelektualo idealas: išsilavinęs vyras siekė vienu metu būti mokslininkas, poetas, tapytojas, valdininkas.
Ypač atgimsta susidomėjimas konfucianistiniais idealais, silpsta budizmo įtaka.
Daugėja pasiturinčių intelektualų šeimų, kurios dėjo pastangas, kad jų šeimos vyrai galėtų tapti valdininkais. Tą šeimos dažnai darė įsitvirtindami vietinės reikšmės bendruomenėse, kontroliuodami savo giminės įtaką. Elite įsitvirtina įsitikinimas, kad viską galima ir reikia pasiekti gabumų dėka. Vaikai buvo lavinami nuo mažens giminės mokyklose, vėliau, jau įgiję klasikinio išsilavinimo pagrindus, valstybinėse mokyklose ruošdavosi egzaminams. Anaiptol ne visi juos išlaikę gaudavo tarnybą. Daug intelektualų užsiimdavo įvairia intelektualine veikla: istoriografija, literatūra, poezija. Song laikais atsiranda pirmosios enciklopedijos, tekstų antologijos. Toliau rašomi istoriniai, medicinos, geografijos, matematikos, astronomijos veikalai. Vienas žymiausių istorikų – Sima Guang. thumb|left|Imperatoriškasis sodas Kaifenge Song intelektualams taip pat būdinga valdžios kritika. Elitas skaidosi į frakcijas, kurios siekia įtvirtinti savo požiūriui atstovaujančius žmones valdžioje. Savo ruožtu iškiliausi mąstytojai reiškė savo nuomonę apie šias frakcijas, siūlė valstybės reformas. Svarbus Song reformatorius buvo Vang Anši. Jo reformoms priešinosi Sima Guang.
Song laikų filosofai neokonfucianistai rašė komentarus senoviniams kanonams. Įtakingiausias to laikmečio filosofas buvo Džu Si (1130–1200), kurio propaguota konfucianistinių, budistinių, daoistinių ir kitų idėjų sintezė tapo oficialia imperijos ideaologija iki pat XIX a. pabaigos. Džu Si komentarai buvo privalomi laikantiems valstybinius egzaminus. Džu Si pabrėžė pareigos, paklusnumo, sūniškojo nuolankumo svarbą.
Svencelė (pelkė)
Svencelė – pelkė (daugiausia aukštapelkė) vakarų Lietuvoje, Klaipėdos rajone, 1 km į rytus nuo Kuršių marių kranto, 7 km į pietus nuo Priekulės. Plotas – 13,33 km². Pelkė susidariusi jūrinės terasos įlomėje. Beveik visą ją sudaro plyninė ir plynraistinė aukštapelkė, tik šiauriniame ir pietrytiniame pakraštyje yra žemapelkės juostų. Svencelės vidurinėje dalyje yra gausybė smulkių duburių, kuriuose telkšo ~100 ežerokšnių. Pelkė grioviais jungiasi su mariomis bei Vilhelmo kanalu.
Durpių klodo vidutinis storis 4,5 m (didžiausias – 9 m). Durpių ištekliai 57,6 mln. m³. Durpės kimininės (89 % aukštapelkinės, 6 % mišrios, 5 % žemapelkinės), jų peleningumas 4,7 %, vidutinis drėgnumas 92 %. Svencelės dugną dengia priesmėlis, smėlis, o tarp jo ir durpių vietomis (po duburiais) slūgso sapropelio sluoksnis. Pelkės pakraščiuose yra senų karjerų. Greta pelkės yra Svencelės kaimas ir naftos telkinys.
Beveik visa Svencelės pelkė įtraukta į Svencelės telmologinį draustinį (10,24 km²). Žemapelkėse auga pajūrinis sotvaras. Pelkėje auga daug retųjų augalų.
Bugenvilis
Bugenvilis reiškia:
209 m. pr. m. e.
'''209 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Pavėjinės salos
Pavėjinėmis salomis vadinamos salų grupės:
Terajai
thumb|200px|Tropinės pelkingos džiunglės Čitvano slėnyje Terajai (,  – „drėgna žemė“) – gamtinis Himalajų regionas, siaura gamtinė zona, juosianti piečiausią Himalajų kalnagūbrį (Sivaliką) ir pietų. Šiaurėje ji siekiasi su pereinamąja bhabharo gamtine zona, o pietuose ji susisiekia su derlinga Indijos subkontinento aliuvine lyguma.
Terajai prasideda ties Džamnos upe vakaruose ir baigiasi ties Bramaputros upe rytuose. Jie eina per šias valstybes ir Indijos valstijas: Himačal Pradešą, Utarakhandą, Nepalą, Sikimą, Butaną, Arunačal Pradešą.
Gamta
Regionui būdingi molio ir smėlio dirvožemiai ir aukštas gruntinio vandens lygis, kas daro jį labai drėgną, pelkingą ir dažnai užliejamą iš Himalajų atitekančių upių.
Zonoje stepinė augmenija su ypač aukštomis žolėmis kaitaliojasi su tropiniais miškais. Čia veisiasi indinis raganosis, dramblys, tigras, lokys, leopardas, kiti laukiniai gyvūnai.
Terajų gamtinėje juostoje Nepale įkurti 4 nacionaliniai parkai.
Terajai, esantys į pietus nuo Sivaliko, vadinami „Išoriniais terajais“. Tos pačios gamtinės sąlygos būdingos ir siaurai 5-10 km pločio juostai, esančiai šiauriau Sivaliko ir iš šiaurės apribotai Mahabharatos kalnagūbrio. Čia susidaro ilgi iš rytų į vakarus nusidriekę kalnų slėniai, vadinami vidiniais terajais arba dun, siekiantys iki 100 km ilgio.
Kultūra, ekonomika
thumb|200px|taru kaimelis Kadangi drėgnas klimatas leido greitai plisti maliarijai, šis džiunglių regionas istoriškai buvo rečiau gyvenamas, čia gyvenę tautelės (daugiausia taru) buvo prisitaikę išlikti gana žmogui netinkamomis sąlygomis. Tiek šiauriau gyvenę aukštikalnių tautos, tiek piečiau esančių lygumų tautos į vietos gentis žiūrėjo pažeminančiai, ir dabar jos užima vieną žemiausių vietų visuomenės hierarchijoje. Joms taikomas bendras pavadinimas (madhesi (मधेसी), kuris yra diskriminuojantis žodis. Jie kalba įvairiausiomis kalbomis: daugiausia hindi dialektais maithili, bhodžpuri, avadhi ir kt.
Bugenvilio sala
thumb|240px|Bugenvilio ir [[Buka|Bukos žemėlapis]] Bugenvilio sala  – sala Ramiojo vandenyno pietvakarinėje dalyje, didžiausia Saliamono salyne. Priklauso Papua N. Gvinėjai (nuo 1975 m.), Bugenvilio provincijai. Plotas 9300 km². 175,2 tūkst. gyventojų (2000 m.). Administracinis centras ir didžiausias miestas – Arava (20 000 gyv.).
Terajai
Kultūra, ekonomika
XX a., kai išmokta kovoti su maliarija, terajai buvo gausiai apgyvendinami. Masiškai kertami tropiniai miškai, lygumose vystomas žemės ūkis, nes tai – vienos derlingiausių žemių Nepale. Čia gausiai auginami ryžiai, kviečiai, cukranendrės, tabakas ir kitos kultūros. Vietos tautos yra išstumiamos nepalių ir indų iš pietų.
Vidinių terajų slėniai
thumb|350px|Nepalo topografinis žemėlapis Vidinių terajų slėniai turi savo pavadinimus. Iš vakarų į rytus jie yra tokie:
Bugenvilio sala
1768 m. salą atrado prancūzų keliautojas Louis Antoine de Bougainville. Saloje veikia separatistiniai judėjimai, siekiantys nepriklausomybės nuo Papua Naujosios Gvinėjos.
Geležinkelininkas
Geležinkelininkas – geležinkelių tarnautojų dvisavaitis laikraštis, ėjęs 1935–1940 m. Kaune, 1940–1944 m. ir nuo 1992 m. Vilniuje.
Istorija
1935–1944 m. leido Lietuvos geležinkelio tarnautojų taupomoji – skolinamoji kasa. Nušvietė geležinkelininkų darbo ir gyvenimo klausimus, kitų šalių geležinkelininką patirtį, darbuotojų rengimo, saugumo ir kvalifikacijos kėlimo klausimus.
Redaktoriai: Kazys Kemežys, Jonas Treinys. Spausdino V. Atkočiūno spaustuvė Kaune.
1992 m. liepos 7 d. Vilniuje atkurtas kaip 1935–1940 m. Kaune leistas to paties pavadinimo leidinys specialios paskirties akcinės bendrovės „Lietuvos geležinkeliai“ mėnesinis (iki 1997 m. – dvisavaitis) žurnalas (iki 1996 m. – nuo 1998 m. – laikraštis, 2,5 spaudos lanko). Tiražas 1992 m. – 1700 egz., 1997 m. – 2000 egz.
Redakcijoje dirbo Jūra Marija Baužytė, Rimantas Cemnolonskis, Algimantas Jazdauskas, Juozas Olinardas Penčyla ir kiti.
Redaktoriai:
Geležinkelių žinynas
Geležinkelių žinynas – „Geležinkelininko“ leidinys, leistas 1937–1940 m. Kaune.
Istorija
Ėjo kartą per mėnesį. Spausdino Susisiekimo ministerijos, Geležinkelių eksploatacijos direkcijos įsakymus, aktus, tarifų lenteles, aplinkraščius, naujai paskirtų tarnautojų sąrašus. Redagavo Jonas Treinys. Spausdino A. Notkevičiaus spaustuvė Kaune. Išėjo 38 numeriai.
1854 m.
1854 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Rimandas Stonys
Rimandas Stonys (g. 1953 m. liepos 10 d. ) – verslininkas, Kauno termofikacijos elektrinės (KTE) savininkas. Anksčiau jis kontroliavo bendrovę „Dujotekana“, kuri buvo viena didžiausių Rusijos koncerno „Gazprom“ dujų importuotojų Lietuvoje.
Rimandas Stonys studijavo Vilniaus universitete. Studijų metais dirbo, pats save išlaikė. Jaunystėje aktyviai sportavo, buvo „Dinamo" draugijos irkluotojas.
Priklausė Lietuvos komunistų partijai, buvo Klaipėdos rajono pirmasis partijos sekretorius. Vėliau kandidatavo į pirmąjį Seimą, tačiau pralaimėjo A. Šimėnui. Klaipėdos rajono tarybos deputatas, rajono valdytojas.
Vienas turtingiausių žmonių Lietuvoje; 2006 m. užėmė 5 vietą, 2009 m. – 9 vietą (žurnalo 'Veidas (žurnalas)' tyrimo duomenimis).
Vienas iš Algirdo Brazausko fondo steigėjų.
2002 m. tapo Ukrainos garbės konsulu, Ukrainos garbės konsulato Klaipėdoje vadovu (Šalčininkuose – Stanislavas Aleševičius).
2021 m. buvo sulaikytas FNTT dėl galimos PVM sukčiavimo schemos.
Vedęs (2 kartus). Žmona Rasa Stonienė, vaikai Aušra, Marius, Matas ir Felicija.
Jonas Tamulionis
Jonas Tamulionis (1894 m. spalio 5 d. Marcinkonyse, Varėnos r. – 1971 m. vasario 3 d. Nashua, NH, JAV), vargonininkas, chorvedys ir dainininkas.
Biografija
Iš mažens mėgo muziką, giedojo vietos bažnyčios chore. Vargonininkas B. Žilinskas pastebėjęs jo gražų tenoro balsą, patarė mokytis muzikos. Tad ūkininkaudamas įsigijo armoniką ir išmoko ja groti. Taip pat išmoko griežti ir bažnyčios fisharmonija, eidavo į bažnyčią groti ir giedoti per rytines pamaldas. Vėliau lankė J. Naujalio vargonininkų kursus Kaune. Apie 1910 m. išvyko į JAV, kur iš pradžių dirbo fizinį darbą, o vakarais lankė anglų kalbos kursus ir pas įvairius pedagogus lavino balsą ir mokėsi vargonuoti. Vienur kitur pabandęs vargonininkauti, nuo 1930 m. gavo pastovią vargonininko ir chorvedžio vietą Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Nashua, kur dirbo iki mirties. Išugdė skambų chorą, su kuriuo daug koncertavo įvairiose lietuvių kolonijose, dalyvavo tautiniuose renginiuose. Turėdamas gražų balsą, įdainavo nemažai plokštelių. Transliuota per Bostono lietuvių radiją. M. Petrauskui apsigyvenus Bostone, MA, J. Tamulionis buvo priimtas dainuoti jo statomose operetėse. Gerai grojo ir akordeonu, subūrė orkestrėlį ir visur su juo dalyvaudavo. Taip pat vadovavo vyrų chorui ir vokaliniam kvartetui, uoliai propagavo dzūkiškas dainas. Dalyvavo visuomeniniame gyvenime, priklausė įvairioms lietuvių draugijoms.
Nuo 1936 m. ALRK vargonininkų sąjungos narys, buvo rinktas Centro valdybos raštininku, priklausė Naujosios Anglijos provincijos Vargonininkų sąjungai.
1602 m.
1602 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
FK Dubnica nad Váhom
Futbolo klubas „Dubnica nad Váhom“ arba Dubnicos MFK – Slovakijos futbolo klubas iš Dubnicos.
Istorija
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Antroje lygoje, kurioje iškovojo vienuoliktą vietą.
2022–2023 m. sezone rungtyniavo Antroje lygoje liko paskutinėje vietoje (šešiolikti) ir po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Priešvėjinės salos
Priešvėjinėmis salomis vadinamos salų grupės:
Nutella
thumb|right|250px|„Nutella“ kremas. Nutella – alyvpalmių aliejaus saldus užtepas, gaminamas iš lazdyno riešutų ir kakavos miltelių. Įprastai šis užtepas vadinamas šokoladiniu kremu. Šį kremą gamina Italijos konditerijos gamintoja „Ferrero SpA“. Pirmą kartą rinkoje šis gaminys pasirodė 1965 m.
Pietro Ferrero, kuriam priklausė kepykla Albos mieste, 1946 m. pardavė pirmus 300 kilogramų šokoladinio kremo Pasta Gianduja. 1951 m. šis kremas buvo pardavinėjamas mažesnėse pakuotėse ir pavadintas Supercrema.
Sudėtis
Didžiąją dalį šio kremo sudėties sudaro cukrus ir alyvpalmių aliejaus (daugiau nei 50 proc.). 13 proc. sudėties sudaro lazdyno riešutai, kitas dalis – kakavos milteliai ir pienas. JAV ir JK rinkose kremo sudėtyje naudojama soja. Oficialiai „Nutella“ žymimas kaip lazdyno riešutų kremas. Pagal Italijos įstatymus, jis negali būti vadinamas šokoladiniu kremu, nes sudėtyje nėra pakankamas kiekis kakavos. Šio kremo gamybai „Ferrero“ kompanija sunaudoja 25 proc. lazdynų riešutų pasaulinės gavybos.
2017 m. kompanija nežymiai pakeitė sudėtį padidindama cukraus ir pieno miltelių kiekį.
„Nutella“ pradininko Gianduja kremo recepte buvo 71,5 % lazdyno riešutų ir 19,5 % šokolado.
Šiuo metu gaminamo „Nutella“ kremo sudėtis skirtingose šalyse gali nežymiai skirtis.
Vera Matora-Tauragienė
Vera Matora-Tauragienė (g. 1938 m. rugsėjo 10 d. Orlove, Kirovo sritis, Rusija) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
Su tėvais apsigyvenusi Kaune, 1941–1944 m. kalinta Kauno žydų gete ir Ežerėlio koncentracijos stovykloje.
1962–1964 m. Kauno karininkų namų vaikų muzikos mokyklos fortepijono mokytoja ir „Drobės“ fabriko mišriojo choro vadovė, vėliau – miesto ligoninės vokalinio ansamblio vadovė.
Nuo 1968 m. Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos koncertmeisterė, vėliau – choro dirigavimo dėstytoja, 1969–1990 m. mokyklos merginų choro vadovė ir mišriojo choro chormeisterė-dirigentė. Pastarąjį kolektyvą padėjo parengti valstybiniams egzaminams, konkursams ir dainų šventėms.
Nuo 1987 m. kurį laiką buvo Respublikinio moksleivių estetinio metodinio centro tautinių šokių „Voruta“ vokalinės grupės vadovė. 1990 m. Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos konservatorijoje subūrė 30 moksleivių kamerinį mišrųjį chorą „Cantus“ ir iki 1997 m. jam kūrybiškai vadovavo.
Choras parengė įdomių kūrinių (dauguma lietuvių kompozitorių) programą, nemažai koncertavo ir dalyvavo įvairiuose kultūros renginiuose. 1991, 1992 m. – Anglijoje (Llangollen) ir 1993 m. – Ispanijoje (Cantonigros) tarptautiniuose chorų konkursuose jis pelnė antrąsias premijas, 1994 m. dalyvavo chorų festivalyje Graikijoje (Atėnuose), koncertavo Vokietijoje, 1995 m. dainavo chorų festivalyje Italijoje, 1996 m. tarptautiniame chorų konkurse Ispanijoje (Cantonigros) laimėjo dvi trečiąsias vietas.
Nuo 1993 m. Vilniaus konservatorijos mokymo dalies vedėja. Nuo 1995 m. Lietuvos muzikų draugijos narė. Pedagogė išugdė apie 40 jaunųjų chorvedžių. 1997 m. suteiktas vyr. dėstytojos vardas.
Pūslėtasis ąsotenis
Pūslėtasis ąsotenis (Nepenthes ampullaria) – ąsoteninių (Nepenthaceae) šeimos vabzdžiaėdis augalas.
Dangtelis ąsotėlio neuždengia, todėl prikrenta lapų, vabzdžių, kuriais augalais ir minta.
Paplitęs Borneo, Sumatroje, Tailande, Malaizijoje, Singapūre ir Naujoje Gvinėjoje.
Daugirdėliai
Daugirdėliai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Alytaus.
Vilkijos valsčius
Vilkijos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio Lietuvos teritorijoje, į šiaurės vakarus nuo Kauno. Centras – Vilkija.
Istorija
Valsčius minimas nuo 1486 m., prie jo buvo prijungta Gaižuva. Nuo XV a. valsčius (pavietas) priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. 1667 m. valsčiuje (paviete) buvo 472 bajorų dūmai. Atkurtas XIX a. carmečiu Kauno gubernijoje. 1944 m. gruodžio 22 d. NKVD 3-ojo pasienio pulko batalionas 5 km į rytus nuo Vilkijos–Bubių kelio, Lygainių, Padauguvos (ar Padauguvėlės) ir kituose kaimuose sudegino 9 sodybas, nušovė 16 ir sudegino 4 žmones. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Vilkijos rajonui (9 apylinkės).
Gyvenvietės
1923 m. surašytos gyvenvietės:
Pūčkorių dvaras
Pūčkorių dvaras (kartais Puškarnia) – dvaras Pūčkoriuose (Vilnius). Iki šių dienų išliko XVIII–XIX a. pradžios palivarko pastatų kompleksas (pagrindinis gyvenamasis namas, kluonas, svirnas, tvartas, buvęs kumetynas), išsidėstęs abipus Vilnios upės – yra senasis vandens kanalas, užtvankos, vandens malūno liekanos, dalis fabriko pastatų.
Pūčkorių pavadinimas kildinamas iš LDK laikų, kai XVI a. veikė patrankų liejykla – Puškarnia (iš – „patranka“). Vilnios pakrantėje ties Pūčkoriais patrankos buvo ir išbandomos bei mokomi kariai. Pūčkorių pabūklus žinojo net geriausiai Europoje ginkluota švedų kariuomenė. 1625 m. švedams užėmus Biržų pilį, kaip karo grobis atiteko 60 lietuviškų patrankų, lietų Pūčkoriuose.
Istorija
thumb|left|Patrankų liejyklos liekanos
Dvaras minėtas jau XIV a., tačiau pirmieji duomenys siekia XVI a. pradžią. Iki XVIII a. vidurio dvaras priklausė LDK iždui ir buvo Artilerijos vadovybės žinioje, čia nuo XVI a. vidurio veikė Vilniaus patrankų liejykla.
1797 m. dvaras atiteko valstybės patarėjui Loškariovui, kuris jį 1804 m. pardavė Jokūbui Sidorovičiui. Po šio mirties dvarą paveldėjo sūnus Stanislovas Sidorovičius, Vilniaus vyriausiojo teismo advokatas. Jam valdant prie Vilnios pastatytas vandens malūnas, jame buvo 12 girnų.
Kitas šeimininkas – papulkininkis Steponas Izmailskis – pritaikė malūną medienos masės gamybai, o vėliau – ir popieriaus fabrikui. Šis, nuomojamas bendrovės „Šabad i Ko“, gamino kartoną, popierių ir medienos masę (veikė iki 1915 m.). Fabrikas buvo mūrinis, dviejų aukštų, dvišlaičiu stogu. Po I pasaulinio karo nustojo veikęs.
1921 m. daugiau kaip 6 ha dvaro žemės nupirko valstybė, dalį perdavė geležinkeliui. 1927 m. valstybė nupirko žemės sklypą S. Batoro gatvei platinti. 1928 m. sklypas už geležinkelio buvo parduotas Aleksandrui Andriuškevičiui. 1929 m. mirus dvaro paveldėtojos Olgos Izmailskos dukrai Sofijai Krasovskai dvarą paveldėjo pastarosios dukra Irena Romankievič, kuri dvarą valdė iki 1940 m.
210 m. pr. m. e.
'''210 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Šašaičių I senosios kapinės
Šašaičių I senosios kapinės, vadinamos Maro (Marų) kapeliais, Kapeliais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24244, senas registro kodas - L577) – neveikiančios kapinės pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Šašaičių kaime (Žalgirio seniūnija), 2,5 km į šiaurės rytus nuo kelio Jokūbavas–Raguviškiai, Minijos dešiniajame krante.
Kapinės
Kapinės neveikiančios, apaugusios medžiais, laidojimo žymių nėra. Jose guli sunykusio kryžiaus (aukštis – 3,21 m) ir koplytstulpio (aukštis – 4,6 m) stiebai. Koplytstulpyje įrėžta 1878 m. data.
1,1 km į šiaurės vakarus yra Šašaičių II senosios kapinės.
Istorija
Veikė XVI–XVIII a., laidoti Šašaičių kaimo gyventojai. XIX–XX a. pr. jose buvo pakasami savižudžiai, neatpažinti skenduoliai, nekrikštyti mirę kūdikiai. 1917 m. palaidoti nuo vidurių šiltinės mirę kaimo gyventojai. Vadinamos Kapeliais, Senkapiais, Maro kapeliais, Marų kapeliais. Nuo seno jose buvo statomi monumentalūs kryžiai ir koplytstulpiai. Paskutinis koplytstulpis statytas 1878 m., kryžius – 1914 m.
1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV551). 1997 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L577), 2005 m. – pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.
Tyrimai
1935 m. žvalgė Petras Bortkevičius, 1982 m. – Ignas Jablonskis ir Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1990, 1991 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).
1974 m. kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – Visasąjunginis žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų institutas, 1995 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas.
Svaitūtas
Svaitūtas – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 4 km į šiaurę nuo Antalieptės, 2,5 km į rytus nuo Šventosios tvenkinio. Ilgis iš šiaurės į pietus 1,04 km, plotis iki 0,67 km, plotas 33,9 ha. Altitudė 134,1 m. Ežere yra 2 salos (0,83 ha ir 0,07 ha). Didžioje Liepų saloje 1863 m. apsistodavo Kazimiero Lukošiūno būrio sukilėliai. Krantai aukšti, sausi, kranto linija vinguriuota. Iš rytų ir pietvakarių prieina miškas, kitur plyti pievos, dirbami laukai.
Į Svaitūtą vakaruose (iš Lukštinio) įteka upelis, o šiaurėje išteka Svaitūtėlė link Šventosios, be to, rytuose įteka Skardelis (Svaitūtėlė).
Prie Svaitūto įsikūrę Butkeliai (šiaurės vakaruose).
Ežero pavadinimo kilmė nelabai aiški. Tai galimai sėlizmas iš šaknies švait- (*šveit-)/švit-/šviet- ir susijęs su žodžiais švisti, at-švaitas, šviesti.
Dvitaškis
Dvitaškis – skyrybos ženklas, atrodantis taip „:“ (du taškai vienas virš kito).
Lietuvių kalboje
Lietuvių kalboje dvitaškiu tam tikrais atvejais atskiriami sudėtinio bejungtukio sakinio dėmenys. Po dvitaškio, einančio po apibendrinamojo žodžio, vardijamos vienarūšės sakinio dalys. Mokslinėje literatūroje arba įstatymų tekstuose po dvitaškio vardijami sąrašo elementai.
Matematikoje
Matematikoje dvitaškis reiškia skyrybą arba santykį.
Ričmondas
Ričmondu vadinama daug asmenybių ir vietovių.
1604 m.
1604 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Sambiras
Sambiras – miestas Lvovo srityje, vakarų Ukrainoje. Rajono administracinis centras. Įsikūręs netoli pasienio su Lenkija.
Istorija
Gyvenvietė vadinta Pohonych, pirmą kartą paminėta XIII a., kai buvo sunaikinta totorių. Gyventojai atstatė naują kaimą, maždaug 2 km nuo senos gyvenvietės, ir pavadino jį Naujuoju Sambiru. 1390 m. gruodžio 13 d. buvo suteiktos Magdeburgo teisės. 1419 m. birželio 5 d., Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Jogaila pastatė medinę pilį. 1498 m. miestą sunaikino totoriai, dėl to Jonas Albrechtas miestą atleido nuo mokesčių. 1637 m. Sambirą smarkiai sunaikino ugnis.
Valinčiai (Vitebskas)
Valinčiai  – miestelis Gudijos šiaurėje, Verchniadzvinsko rajone, Vitebsko srityje. Miestelis yra į šiaurės vakarus nuo Navapolacko, apie 21 km į pietryčius nuo rajono centro Drisos.
Ventspilio tarptautinis radioastronomijos centras
thumb|Radioteleskopas Ventspilio tarptautinis radioastronomijos centras (VIRAC,, ) – Radioastronomijos tyrimų įstaiga, esanti Irbenėje, 30 km šiauriau nuo Ventspilio (Latvija). Priklauso Europos radiointerferenciniam tinklui (EVN). Centre yra radioteleskopas.
Valinčiai (Vitebskas)
Istorija
thumb|left|300px|Valinčiai, Napoleonas Orda, akvarelė, 1864 m. Tai viena seniausių šio rajono lietuvių gyvenviečių. Tą liudija apylinkėse išlikę pilkapiai, datuojami nuo VIII a. iki XIII a. Iki Pirmojo Lietuvos-Lenkijos padalinimo 1772 m. miestelis priklausė Lietuvai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį buvo priskirtas Lietuvos Respublikai.
Ventspilio tarptautinis radioastronomijos centras
Istorija
1971 m. įsteigta kosminės žvalgybos stotis „Žvaigždė“ (, taip pat vad. „Žvaigždutė“, Звёздочка). Centras vadintas „Ventspilis-8“ (Вентспилс-8). 1994 metais pasitraukus sovietinei kariuomenei buvo pavaldus Latvijos mokslų akademijai. 2004 metais perduotas Ventspilio universitetiniam koledžui (Ventspilio aukštoji mokykla).
Direktorius Valdis Avotiņš.
Valinčiai (Vitebskas)
Istorija
XVI a. antroje pusėje Steponas Batoras miestelį perdavė Lietuvos jėzuitams iš Polocko, kad jie čia įsteigtų dvasinę seminariją. 1716 m. čia įsikūrė Lietuvos Dominikonai. Kauno maršalo, Lietuvos didžiojo medžioklio Antano Zabielos palikuoniai, grafai Zabielos savo palivarke (kuris lietuviškiuose tekstuose dažnai klaidingai rašomas, kaip Zabialų, Zabelų, Zabialai) fundavo naujos Dominikonų bažnyčios statybą (vietoje senosios šv. Jurgio medinės). Zabielų bažnyčią (taip ji iki šiol vadinama) 1749–1759 m. projektavo ir statė architektas Jonas Kristupas Glaubicas. Puošni, vienanavė šv. Jurgio bažnyčia pašventinta 1759 m., o pagrindinis altorius užbaigtas ir pašventintas 1766 m. Statybos darbams vadovavo vietinis meistras Laubė. Šalia vienuolyno ir bažnyčios pastatų iškilo vaistinė bei mokykla bajorų bei pasiturinčiųjų vaikams. Visa tai sudarė gražų lietuviško baroko-rokoko architektūros ansamblį.
Dominikonų kolegija turėjo teatrą, o Šv. Jurgio bažnyčia – savo bažnytinę kapelą. Teatre buvo vaidinamos vietinių autorių pjesės ir net operetės. 1787 m. mokiniai pastatė pirmąją pjesę „Komedija“, kurią vietine šnekamąja gudų bei lenkų kalbomis parašė kolegijos retorikos bei poetikos profesorius Kajetonas Maraševskis. Zabielų isteigta kolegija ir pirmasis Rytų Europoje mokyklos teatras išgarsino gyvenvietę ne tik visoje Lietuvoje, bet ir už jos ribų. Miestelis kelis amžius buvo iškiliu dvasiniu ir kultūriniu Lietuvos provincijos centru.
Po Pirmojo ATR padalinimo miestelis pateko į Rusijos imperijos sudėtį ir dominikonų veikla buvo apribota. Po 1831 m. sukilimo buvo uždaryta ir mokykla.
Labiausiai miestelis bei jo senieji gyventojai nukentėjo per Sovietinę okupaciją ir Antrąjį pasaulinį karą. Puošni bažnyčia virto griuvėsiais, kuriuos „savo ūkinėms reikmėms“ išardė vietiniai gyventojai. Dalinai išliko tik Dominikonų vienuolyno statiniai.
Grafų Zabielų šv. Jurgio bažnyčios parapijai priklausė ir netoliese esantis Svalnos-Šipilainės dvaras, kurį valdė kita žinoma Lietuvos bajorų Čerskių šeima. Dabar miestelį garsina šios šeimos palikuonio, Lietuvos 1863 m. sukilėlio, vėliau Sibiro tremtinio bei tyrinėtojo Jono Čerskio vardo kraštotyros muziejus.
Lionginas Virbickas
Lionginas Virbickas (1932 m. rugpjūčio 1 d. Viešintose, Anykščių raj. – 2012 m. vasario 26 d. Onuškyje, Trakų raj.) – Lietuvos skulptorius.
Biografija
1939–1944 m. mokėsi Viešintų pradinėje mokykloje, 1944–1948 m. – Viešintų progimnazijoje. Mokykliniais metais pasižymėjo polinkiu į dailę, iliustruodavo mokyklos sienlaikraščius, kūrė vaikiškus drožinius. Jaunystėje aktyviai sportavo, žaidė krepšinį. Apie 1951 m. dirbo Troškūnų rajono Vykdomojo komiteto Sporto komiteto pirmininku, buvo krepšinio teisėjas. 1957–1962 m. baigė Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės mokyklą, kur studijavo dailiojo medžio specialybę pas žymų lietuvių baldų kūrėją ir medžio technologijos žinovą Joną Prapuolenį. 1962–1978 m. dirbo Vietinės pramonės ministerijos Žaislų ir suvenyrų skyriaus vadovaujančiuoju konstruktoriumi. Nuo 1978 m. iki gyvenimo pabaigos buvo laisvas menininkas, gyveno ir kūrė Vilniuje, vėliau persikėlė į Onuškį, kur įsirengė ir savo kūrinių galeriją. Nuo 1975 m. buvo Lietuvos dailininkų sąjungos Skulptūros sekcijos narys.
Kūrybai būdingas kubizmo stilius, supaprastintos formos, aiški konstrukcija. Kūrė taikomosios dailės, metalo plastikos, daugiausiai kaltos geležies kūrinius: dekoratyvines sieneles, iškabas, durų apipavidalinimo elementus, židinio įnagius ir laisvas kompozicijas. 1976 m. debiutavo Rygos skulptūros kvadrienalėje, vėliau dalyvavo ir kitose Rygos kvadrienalėse (1980 ir 1984 m.). Surengė autorines savo darbų parodas Vilniuje (1982, 1989, 1992 ir 2002 m.), Panevėžyje (1992 ir 1998 m.) ir Trakuose (2001 m.). Nuolat dalyvaudavo grupinėse skulptorių parodose Vilniuje (1981, 1983, 1986, 1993, 1994, 1998, 1999, 2000 m.), Duisburge (Vokietija, 2000 m.), Rygoje (Latvija, 1983, 1988 m.), Alytuje (2000 m.), Anykščiuose (2000 m.).
Skulptūriniai kūriniai geriausiai pritapo parkuose, skveruose bei prie visuomeninių pastatų, nors autorius niekada nekūrė konformistinių paminklų. Jo sukurti antkapiniai paminklai žymi daug kapų.
Latvijos futbolo varžybos 1998 m.
Latvijos futbolo varžybos 1998 m.
Žemaitkiemio ežeras (12241814)
Žemaitkiemio ežeras arba Kirnių (Dvaro) ežeras – ežeras Lietuvoje, Ukmergės rajone, Žemaitkiemio miestelio šiauriniame pakraštyje. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 1,01 km, plotis – iki 0,21 km. Altitudė 112,3 m. Rytinis krantas aukštas. Aplinkui plyti dirbami laukai, tik šiaurvakarinėje pakrantėje auga medžiai. Pietvakariuose atiteka upelis iš už 60 m telkšančio kito Žemaitkiemio ežero. Šiaurės vakaruose išteka Kirnės upelis link Šventosios upės. Šiaurės vakarinėje pakrantėje įsikūręs Žemaitkiemio kaimas ir buvusio Žemaitkiemio dvaro sodyba.
Marijampolės TV
thumb|Logotipas „Marijampolės TV“ („Marijampolės televizija“) - regioninis televizijos kanalas. Pirmoji šios televizijos laida pasirodė 1989 m. gruodžio 27 d. Kanalą transliuoja Marijampolės, Kalvarijos, Kazlų Rūdos savivaldybės, Vilkaviškio rajono savivaldybė, dalis Šakių, Lazdijų, Alytaus rajonų savivaldybių, taip pat kanalą galima matyti Lenkijos Suvalkų regione, ypač Punsko krašte. Be to, Marijampolės televizijos programą retransliuoja Telia išmanioji televizija.
Elektrėnų savivaldybės taryba 2000–2003 m.
Elektrėnų savivaldybės taryba – Elektrėnų savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2000 m. kovo 19 d.
Marijampolės TV
Marijampolės TV – pirmiausia operatyvi regiono naujienų, informacijos skleidėja. Darbo dienomis transliuojamos „Marijampolės žinios“, šeštadienį ir sekmadienį – „Marijampolės savaitė“.
Nedidelis, tačiau profesionalus ir veiklus, mylintis savo darbą ir gerbiantis savo žiūrovus kolektyvas rengia autorines ir tiesiogines pokalbių laidas („Savivaldybės aktualijos ir komentarai“, „Gyvoji Sūduvos istorija“, „Lietuviai anapus Lietuvos“, „Po kūrėjo delnu“, „Pėdsakai“, "Laiko dulkes nubraukus“, „Marijampoliečiai.lt“, „Marijampolės sveikinimai“ ir kitos), tiesiogines transliacijas iš kultūros ir sporto renginių, kitų televizijų, nepriklausomų prodiuserių sukurtas laidas.
Be savo kuriamos programos, „Marijampolės TV“ retransliuoja ir kanalą TV1.
Transliuotojas - VšĮ „Marijampolės televizija“.
Elektrėnų savivaldybės taryba 2000–2003 m.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Sokolda (kaimas)
Sokolda  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Supraslio valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į šiaurės rytus nuo Supraslio ir apie 25 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra Knišino girioje. Per kaimą teka Sokoldos upė. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Lietuvos juodmargiai
Lietuvos juodmargiai galvijai – pieninių galvijų veislė, išvesta kryžminant vietinius galvijus iš pradžių su įvairių veislių galvijais, o vėliau su Olandijos juodmargiais, ostfryzais bei Švedijos juodmargiais ir veisiant mišrūnus tarpusavyje. Kaip savarankiška veislė Lietuvos juodmargiai pripažinti 1951 m. Dabar jie sudaro apie 60 % Lietuvoje veisiamų galvijų. Dėl Olandijos juodmargių įtakos truputį sumažėjo Lietuvos juodmargių aukštis ir šiek tiek padidėjo krūtinės ir užpakalio matmenys, pagerėjo tešmens morfologinės ir fiziologinės savybės. Suaugusių karvių aukštis ties ketera apie 130 cm. Gyvuliai stiprūs, proporcingo kūno sudėjimo. Geresnėse bandose karvės sveria apie 550 kg, buliai – 950–1000 kg. Pastaraisiais metais plačiai panaudojus holšteinų veislės bulius, geriausiose bandose karvių masė padidėjo iki 600 kg. Kontroliuojamose bandose iš karvės vidutiniškai primelžiama po 4000–4500 kg 3,8–4,0 % riebumo, 3,2–3,3 % baltymingumo pieno. Geresnėse bandose iš šios veislės karvių per metus primelžiama po 6000 kg. Daugumos karvių tešmenys tinka mechanizuotai melšti: per minutę išsiskiria 1,5–1,9 kg, o priekiniuose ketvirčiuose telpa 42–43 % pieno
Prieauglis greitai auga. Intensyviai šeriami buliukai per parą priauga po 1000–1200 g, kilogramui priesvorio suvartodami 5,8–6,5 pašarinio vieneto, ir 15–18 mėn. sveria 470–500 kg. To paties amžiaus telyčios sveria 380–420 kg. Prieauglio skerdienos išeiga – 51–52 %, normalaus įmitimo karvių – apie 50 %.
Gerinant Lietuvos juodmargius, stengiamasi didinti pieningumą, pieno riebumą ir baltymingumą, gerinti tešmens morfologines ir fiziologines savybes ir nepabloginti mėsinių savybių.
211 m. pr. m. e.
'''211 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Vaclovas Jakučionis
Vaclovas Jakučionis (1905 m. Daugirdėliuose, Alytaus apskritis – 1986 m. kovo 18 d. Šiauliuose) – Lietuvos kraštotyrininkas, muziejininkas.
Biografija
thumb|left|Vienas iš Vaclovo Jakučionio išsaugotų muziejaus eksponatų Studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universitete, bet mokslų nebaigė. Šiauliuose gyveno nuo 1936 m., dirbo buhalteriu „Gubernijos“ alaus darykloje, Šiaulių geležinkelio apygardoje. 1971–1986 m. Šiaulių geležinkelio stoties visuomeninio muziejaus vedėjas. Rinko muziejui eksponatus ir juos tvarkė, vedė ekskursijas. Surinko per 35 tūkstančius lietuviškų pavardžių ir perdavė Lietuvių kalbos instituto fondui. Bendardarbiavo respublikinėje ir miesto periodikoje, pats leido žurnalą „Gintaro kraštas“.
Malgūžių dvaras
Malgūžių dvaras (arba Malgūžės dvaras; ) – buvęs dvaras Joniškio r., Kriukų sen., Malgūžių kaime, greta kelio, 24,2 km į šiaurės rytus nuo Joniškio, dešiniajame Švitinio upelio krante.
Iki 1940 m. dvaras valdytas Malgūžės–Daunoravos atšakos Keizerlingų, įrašytas į Kultūros vertybių registrą, unikalus kodas. Išliko akmenų mūro svirnas, 2 akmenų mūro ūkiniai pastatai, 2 tvartai, buv. medinio gyvenamojo namo griuvėsiai (rūsys), bravoro griuvėsiai, parkas, tvenkiniai, kapinės.
Istorija
Grafai Keizerlingai (dar kitaip vietos gyventojų ir literatūroje vadinami Kaizerlingais) šį dvarą kaip ir Daunoravos, Juozapavo valdė iki 1940 m. 1854 m. dvarui priklausė Latveliškių, Švitinio palivarkai, Blauzdžiūnų, Grigonių, Mankūnų kaimai, iš viso 1922 dešimtinės žemės, 565 pavaldiniai. Dvarą kaip ir gretimus apylinkės dvarus apėmė 1905 m. revoliucijos neramumai, savininkas advokatas, kolekcininkas, archeologas Teodoras Keizerlingas pasitraukė į Šiaulius. Iki 1920 m. dvaras valdė 450 ha žemės.
Architektūra
Klasicistiniai mediniai dvaro rūmai (tikriausiai vieni iš nedaugelio to laiko ir tokio stiliaus medinių dvaro rūmų pastatų Lietuvoje) neišliko – nugriauti apie 1980 m., dalis dvaro sodybos pastatų sunykę ar perstatyti XX a. antroje pusėje, geriau išlikęs tik akmenų mūro svirnas.
Aleksandras Mikolajus Liubomirskis
Kunigaikštis Aleksandras Mikolajus Liubomirskis (1614–1677) – Lenkijos aristokratas, karalienės pataurininkis (1643 m.), Karūnos didysis žirgininkas (1645–1668 m.), Krokuvos vaivada (1668–1677 m.), Sadomiro ir Bydgoščiaus seniūnas. Višnioveckių linijos Liubomirskių giminės pradininkas.
Biografija
Lenkijos magnatų Liubomirskių giminės atstovas, herbo „Šreniava“ savininkas. Rusios ir Krokuvos vaivados Stanislavo Liubomirskio (1583–1649) vyresnysis sūnus nuo vedybų su Sofija Aleksandrovna Ostrogiške (1595–1622). Jaunesnieji broliai – Karūnos lauko etmonas Jurgis Sebastijonas Liubomirskis (1616–1667) ir Karūnos didysis pataurininkis Konstantinas Jackus Liubomirskis (1620–1663).
1643 metais Aleksandras Mikolajus Liubomirskis buvo pataurininkis Lenkijos karalienės Cecilijos Renatos Austrės, Vladislavo I Vazos pirmosios žmonos, dvare. 1645 metais gavo Karūnos didžiojo žirgininko pareigybę. 1668 metais Aleksandras Mikolajus Liubomirskis paskirtas Krokuvos vaivada.
1668 metais po Jono II Kazimiero Vazos atsistatydinimo nuo sosto palaikė Pfalco kurfiursto Pilypo Vilhelmo kandidatūrą.
Jam priklausė dvi pilys (Višnicas ir Ržemenas), 3 miestai, 120 kaimų, 57 palivarkai ir 7 seniūnijos.
Šeima
thumb|left|150px|Aleksandro Mikolajaus Liubomirskio žmona Helena Tekla Ossolińska 1637 metais vedė Jeleną Teklę Osolinską (m. 1687), Karūnos didžiojo kanclerio Jurgio Osolinskio (1595–1650) ir Izabelės Danilovnos dukrą. Vaikai:
Nara (Japonija)
Nara – miestas Japonijoje, Naros prefektūros sostinė. Mieste gausu istorinių paminklų, šimtametę istoriją turinčių šventyklų. Nemaža dalis jų buvo pastatyta VIII a., kada Nara buvo visos Japonijos sostinė. Aštuoni objektai (Todaidži, Kofukudži, Gongodži, Jakušidži, Tošiodaidži budistinės šventyklos, Kasuga šintoistinė šventykla su ją supančiu mišku ir Heidžio rūmai) yra įtraukti į pasaulio paveldo sąrašą kaip Istoriniai senosios Naros paminklai.
Istorija
thumb|left|200px|Todaidži šventykla. Nara, kaip miestas, buvo suplanuota ir pastatyta 708–712 metais, siekiant ją paversti nauja Japonijos sostine. Tokį statusą ji įgavo 710 metais ir išlaikė jį iki 784-ųjų. Vėliau, sostinę perkėlus į Kiotą, Nara prarado savo reikšmę. 1180 metais mieste įvyko didelis gaisras, sudegė ir vėliau buvo rekonstruotos kelios šventyklos. XV a. Nara vystėsi kaip pirklių ir amatininkų miestas, augo gyventojų skaičius. XVI a. pradžioje čia gyvento apie 25 000 žmonių, o XVII a. pradžioje – apie 35 000. Prekyba ir amatai išliko svarbia Naros gyventojų veikla ir Edo laikotarpiu.
Po Meidži revoliucijos, 1887 m. buvo įkurta Naros prefektūra, o 1898 m., prijungus aplinkines gyvenvietes, įsteigtas dabartinis Naros miestas. Vėliau jis buvo kelis kartus išplėstas.
Gyventojai
2010 m. duomenimis, Naroje buvo 154 663 namų ūkiai su 368 295 gyventojais.
Žymios vietos
thumb|left|200px|Naroje Iš kairės į dešinę: Vakakusajama kalno deginimas, Todaidži Buda, Jakušidži, Todaidži, Kasuga šventykla, elnias Naros parke. Naroje daug budistinių šventyklų, kaip kad Todaidži, Saidaidži, Kofukudži, Gangodži, Jakušidži, Tošiodaidži, Šinjakušidži, Daiandži, Endžiodži ir Riosendži, VIII a. pastatyta Kasuga šintoistinė šventykla, senieji Heidžio imperatoriški rūmai, Naros valstybinis muziejus, Isuien sodas. Aštuoni žymiausi objektai yra įtraukti į pasaulio paveldo sąrašą kaip Istoriniai senosios Naros paminklai.
Švietimas
Naroje yra 16 mokyklų ir 6 universitetai, tarp kurių ir valstybinis Naros moterų universitetas.
Transportas
Per Narą eina 6 geležinkelio linijos. Artimiausia greitųjų traukinių stotis – Kiotas.
Geografija
Naros miestas yra Naros prefektūros šiaurinėje dalyje ir ribojasi su Kioto prefektūra. Aukščiausias miesto taškas yra 822 metrų aukščio Kaigahira kalnas.
Klimatas
Temperatūra žiemą Naroje svyruoja tarp 3-5 °C, sninga retai. Vasaros karštos (25-28 °C) ir lietingos.
Tarptautiniai ryšiai
Miestai, su kuriais Nara yra užmezgusi partnerystės ryšius:
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė yra Prunus verecunda 'Antiqua', medis – Quercus gilva, paukštis – Horornis diphone.
Kosmologinė konstanta
Kosmologinė konstanta (paprastai žymima graikų abėcėlės didžiąja lambda raide: Λ) yra energijos tankio tuščioje visatoje atitikmuo. Ją pirmasis pasiūlė Albertas Einšteinas, kaip modifikaciją jo bendrajai reliatyvumo teorijai, taip būtų galima pasiekti „Einšteino visatą“. Tačiau Einšteinas apleido šią koncepciją, kai Hablo dėsnis parodė, jog visata gali būti nestacionari. Dabartinis kosmologijos modelis šią konstantą įtraukia.
Lygtis
Kosmologinė konstanta Λ Einšteino lauko lygtyse yra tokioje formoje kur R ir g yra susieti su ervėlaikio stuktūra, T susietas su materija ir energija, o G ir c yra perėjimo daugikliai, kurie atsiranda naudojant tradicinius matavimo vienetus. Kai Λ yra nulis, tai lygtis susiprastina iki pradinės bendrojo reliatyvumo lygties. Kai T yra nulis, lauko lygtis aprašo tuščią erdvę (vakuumą).
Istoriniai senosios Naros paminklai
Istoriniai senosios Naros paminklai – kultūrinis pasaulio paveldo objektas, esantis Japonijoje, Naros mieste. Jis susideda iš penkių budistinių šventyklų, vienos šintoistinės šventyklos ir ją supančios girios, bei imperatoriškųjų rūmų. Dėl savo istorinės svarbos, Naros istoriniai paminklai į UNESCO sąrašą buvo įtraukti 1998 m.