cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mėsa
Mėsos subproduktai
Įvairūs gyvūnų organai ir kai kurios kitos skerdienos dalys vadinamos tarptautiniu žodžiu subproduktai (lietuviško atitikmens nėra).
Subproduktai esti kaulėtieji ir minkštieji:
Maistine sudėtimi ir verte subproduktai gerokai skiriasi. Vertingiausiomis laikomos kepenys, jose daug geležies junginių, fosforo, fermentų, vitaminų D, E, C, A, B6, B12. Mažesnės vertės laikomi liežuviai, širdys, smegenys, inkstai, plaučiai, skrandžiai, širdis, kurie savo chemine sudėtimi panašūs į pačią mėsą ir turi maždaug vienodai baltymų, daug riebalų yra liežuvyje, smegenyse, tešmenyje. Mažiausiai vertingi daug jungiamojo audinio turintys subproduktai – gyvulių ir paukščių kojos, ausys, uodegos, galvos. Visuose šiuose produktuose kaupiasi daug vandens, todėl jie genda greičiau nei kitos skerdienos dalys.
Dažnai, ypač ruošiant mėsos gaminius pramoniniu būdu, subproduktai naudojami ir kaip žaliava įvairiems gaminiams. Todėl subproduktų dedama į dešras, dešreles, vyniotinius, įvairius pusgaminius. Tokie gaminiai būna pigesni, o apie subproduktų buvimą juose nurodoma etiketėse. Neretai subproduktai reikalingi tam, kad suteiktų gaminiui tam tikrą skonį ar konsistenciją. Pvz., šaltienai reikia kiaulių kojų ar ausų.
Mėsa ir religija
Kai kuriose kultūrose (religijose) draudžiama valgyti tam tikros rūšies (pvz., kiaulieną). Taip pat kai kuriose šalyse nevalgoma tam tikra mėsa dėl vienų ar kitų asociacijų (pvz., šuniena Vakarų pasaulyje). Judaizme kai kurių gyvūnų mėsa žymima kaip teisingai paskersta ir tinkama (košerinis maistas), o jokia kita mėsa nevalgoma. Islame draudžiama mėsa vadinama haram.
Iki XX amžiaus vidurio Katalikų bažnyčia draudė valgyti mėsą penktadieniais (pasninkas), taip pat draudžiama valgyti mėsą Pelenų dieną, Didįjį Penktadienį bei penktadieniais per Gavėnią. Budistai tiki, kad žudant gyvūną sukuriama neigiama karma, tačiau jau užmušto gyvūno valgymas nebūtinai reiškia karminę bausmę. Dalyje hinduizmo srovių (pvz., gaudija vaišnavizme) taip pat džainizme tiek gyvūnų žudymas, tiek mėsos valgymas laikomas blogą karmą užtraukiančiu dalyku, trukdančiu dvasiniam tobulėjimui ir neigiamai veikiančiam fizinę bei psichinę sveikatą.
Rimnikų mūšis
Rimnikų mūšis (1789 m. rugsėjo 22 d.) – vienas pagrindinių 1787–1792 m. Rusijos-Turkijos karo mūšių, kurio metu buvo sutriuškinta Turkijos kariuomenė. Rusijos generolas Aleksandras Suvorovas, kartu su Habsburgų generolu princu Frederiku Josiasu anksti ryte atakavo pagrindines Osmanų imperijos armijos pajėgas, vadovaujamas aukščiausiojo vizirio Koca Yusuf Pasha, kurios buvo išsidėsčiusios Rimniko upės pakrantėje.
Už šią pergalę Aleksandras Suvorovas gavo Rimnikų grafo titulą.
Naujosios Kaledonijos herbas
thumb|right|250px|Naujosios Kaledonijos herbas Naujosios Kaledonijos herbe pavaizduota nautilų kriauklė, o už jos kanakų kultūros skluptūra Flèche faîtière.
Vilniaus šv. Onos bažnyčia
miniatiūra|Ansamblis su [[Vilniaus Bernardinų bažnyčia|Bernardinų bažnyčia (2020)]] miniatiūra|Ansamblis su [[Vilniaus Bernardinų bažnyčia|Bernardinų bažnyčia (2021)]]
'''Vilniaus šv. Onos bažnyčia''' – katalikų bažnyčia Vilniaus senamiestyje, kairiajame Vilnios krante. Statyta 1495–1501 m., ne kartą degė, atstatinėta (1581 m.), atnaujinta (1747 m.), rekonstruota (1794, 1867 m.) ir restauruota (1906, 1970 m.). Šv. Onos ir Bernardinų bažnyčių ansamblis – žymiausias gotikos paminklas Lietuvoje, 1992 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą.
Pasakojama, kad traukdamasis iš Rusijos, Napoleonas aplankė Vilnių ir susižavėjęs šia bažnyčia pasakė, kad, jei galėtų, tai pasidėtų šv. Onos bažnyčią ant delno ir pasiimtų su savimi į Paryžių.
Dabartinė šv. Onos bažnyčia
Šv. Onos bažnyčios tiksli įkūrimo data nežinoma. Bažnyčios ankstyvajai istorijai tirti trukdo tai, kad Vilniuje tuo metu buvo dvi šv. Onos bažnyčios, ir sunku atskirti, kurie faktai priklauso vienai ar kitai bažnyčiai. Istorikų nuomone, šv. Onos bažnyčia prie Bernardinų vienuolyno pastatyta 1495–1500/1501 m. 1501 m. ji pirmąkart minima popiežiaus Aleksandro VI rašte, kur pažymima, kad valdovas ją apdovanojęs. (p. 294, 295) Bažnyčios architektas tiksliai nežinomas, lenkų dailės istoriko Dariušo Kačmažiko teigimu, bažnyčią projektavo ir statė Mykolas Enkingeris.
Pastatyta bažnyčia naudojosi vokiečių ir kitų svetimtaučių katalikų šv. Martyno brolija. Kilus reformacijai, 1557 m. vyskupas uždraudė jai naudotis bažnyčia. Netrukus brolija iširo, o apie XVII a. pradžią vėl susibūrė. Ji šv. Onos bažnyčia naudojosi 1607–1613 m., 1795–1812 m. ir 1824–1940 m. Be to, bažnyčia 1501–1864 m. naudojosi šv. Onos brolija.
1560 ir 1564 m. bažnyčia degė, 1581 m. arkivyskupo Dimitrijaus Solikovskio, Vilniaus vaivados Mikalojaus Radvilos ir kardinolo Jurgio Radvilos lėšomis atstatyta ir iš naujo pašventinta. 1610 m. vėl nukentėjo nuo gaisro. 1613 m. prie presbiterijos šiaurinės pusės pastatyta zakristija. 1655 m. bažnyčia nuniokota per karą. Po jo nutinkuotas ir išbaltintas bažnyčios vidus, pastatyti barokiniai altoriai. 1747 m. atnaujinta (vadovavo architektas Jonas Kristupas Glaubicas). 1762 m. nugriautas pietinio fasado prieangis, užmūrytos pagrindinio portalo šoninės arkos. 1794 m. per Vilniaus apšaudymą bažnyčia apdegė, sienose atsirado plyšių. 1794 m. rekonstruota, nutinkuota, šalia pastatyta varpinė (architektas Mykolas Angelas Šulcas). (p. 295)
1812 m. bažnyčia paversta sandėliu, sugadintas bažnyčios interjeras, sudegintas medinis inventorius. Bažnyčia suremontuota tik 1824 m. 1867 m. vėl apdegė. 1867 ar 1871 m. rekonstruota. 1870 m. tiesiant naują gatvę, nugriauta varpinė, 1872 ar 1873 m. pastatyta nauja, neogotikinio stiliaus (dabartinė; architektas Nikolajus Čiaginas). Naujos varpinės statybai ir bažnyčios remontui valdžia skyrė 24 406 rublių. XIX a. pab. nusėdo bažnyčios pamatai, sutrūkinėjo ir pasviro sienos. 1902–1909 m. kanauninko Jono Laboko rūpesčiu pagal architekto Juzefo Pijušo Dziekonskio ir inžinieriaus Aleksandro Antonovičiaus projektą bažnyčia restauruota: nusausinta bažnyčios aplinka, permūryti bažnyčios rūsiai, išmūryti platesni pamatai, pastorintos sienos, perstatyti bokšteliai, atnaujintas fasadas, iš naujo sumūryti gotiški skliautai navoje. Tarpukariu bažnyčia buvo parapijinė, parapijai (įkurta 1925 m.) priklausė Vilniuje gyvenę svetimų valstybių piliečiai. 1969–1972 m. metalinėmis konstrukcijomis sutvirtinti yrantys bokštai (architektas Napalys Kitkauskas, inžinierė Janina Bartkienė), pakeistos sudūlėjusios mūro dalys. Sovietmečiu bažnyčia buvo „sąjunginės reikšmės“ architektūros paminklas. (p. 295–298)
2009–2010 m. perdengtas bažnyčios stogas, sutvirtinti fasado elementai, atstatyti ant šoninių fasadų kontraforsų buvę bokšteliai.
Architektūra
thumb|Šv. Onos (kairėje) ir Bernardinų (dešinėje) bažnyčių ansamblis. Priekinėje dalyje – varpinė
Šv. Onos bažnyčia stovi šv. Onos ir Bernardinų bažnyčių ansamblio vakarinėje dalyje, ištraukta į priekį ir šiek tiek pasukta Bernardinų bažnyčios atžvilgiu. Bažnyčia nedidelė, 19 m ilgio ir 8,7 m pločio, daug mažesnė už Bernardinų bažnyčią, bet, žiūrint iš tolimiausio prieš bažnyčią esančios aikštės kampo, atrodo vienodo didumo, o artėjant, ją pranoksta ir didesnio statinio fone ne tik nepraranda įspūdingumo, bet ir vyrauja ansamblyje. Išryškinti bažnyčios pastatą padeda ne tik puošnios formos ir raiškus siluetas, bet ir aikštės uždarumas – galimybė apžvelgti ansamblį tik iš vienos pusės. (p. 141, 148) Prie bažnyčios stovi neogotikinė plytų mūro varpinė, nuo gatvės uždengianti Kristaus laiptų koplyčią. Varpinę ir bažnyčią jungia plytų mūro tvora su vartais.
Bažnyčia vėlyvosios gotikos stiliaus, stačiakampė, vienanavė, su trisiene apside presbiterijoje. Presbiterija žemesnė ir siauresnė, atskirta nuo navos smailia triumfo arka. 1613 m. prie presbiterijos šiaurinės sienos pristatyta zakristija ir galerija, jungianti su Bernardinų bažnyčia. Pagrindinis įėjimas į bažnyčią vakarinio fasado pusėje, antras – pro zakristiją. Pietiniame fasade buvęs įėjimas nebenaudojamas, užmūrytas. (p. 148)
Bažnyčios statybai panaudota daugiau kaip 30 įvairių profilių plytų. Plytos mažesnės už Bernardinų bažnyčios plytas, kai kurios ženklintos (greičiausiai amatininkų ženklais). Tikrąją sienų spalvą dengia tamsiai raudonų dažų sluoksnis. Sienos plonos, bažnyčios statytojų vengta masyvių konstrukcijų, siekta suteikti pastatui lengvumo ir grakštumo. (p. 148)
Bažnyčios fasadai išsiskiria tobulomis proporcijomis, žaisminga, savita kompozicija, sukurti pagal gotikos architektūrai būdingus geometrijos dėsnius. Pagrindinis fasadas puošnus, sukomponuotas iš įvairių, darniai susietų elementų. Kompozicija simetriška, reljefiška, vyrauja vertikalūs elementai. Kampuose kyla du didieji bokštai, viduryje – lieknas aštuoniakampis centrinis bokštas, abipus jo – trikampiai erkeriai su bokšteliais. Fasado centras išryškintas trimis įėjimo arkomis apačioje ir smailiaarkiais langais, įspraustais į tris stačiakampius rėmus, viršuje. Stačiakampiai rėmai papuošti į virvę panašiais apvadais, visus rėmus kerta didelė pleištinė arka, smailėjanti į centrinį bokštą. Didžiųjų bokštų apatinė dalis kvadratinė, vidurinė ir viršutinė dalys aštuoniakampės, viršūnės – lengvų formų. Bažnyčios šoniniai fasadai puošnūs, paremti profiliuotais kontraforsais. Navos sienas skaido smailiaarkiai langai, sugrupuoti poromis stačiakampėse nišose. Presbiterijos langai siauri, atskirti į kolonas panašių kontraforsų, užsibaigiančių smailiais ažūriniais bokšteliais. (p. 148–150)
Bažnyčios interjeras 12,7 m. aukščio, puoštas barokiniais altoriais, presbiterija ir nava dengta tinkliniais skliautais. XVII a. navos skliautas buvo įgriuvęs, netrukus atnaujintas, kartu rekonstruotas visas interjeras. XX a. pr. skliautai iš naujo sumūryti. Keturi XVIII–XX a. paveikslai turi dailės paminklo statusą.
Plokščiosios kirmėlės
Plokščiosios kirmėlės (Platyhelminthes) – bestuburių gyvūnų tipas. Tai daugialąsčiai gyvūnai, turintys dvišalę kūno simetriją. Jų audiniai ir organai išsivystė iš trijų gemalinių lapelių: ektodermos, entodermos ir mezodermos. Dėl prisitaikymo šliaužioti substratu kūno viršutinė pusė priplota prie apatinės, o tarpas užpildytas parenchima. Išsivysčiusios raumenų, virškinimo, šalinimo, nervų ir lytinė sistemos.
Nervų sistema paprastai sudaryta iš paprastai porinių ganglijų ir išilginių nervinių kamienų, išsidėsčiusių meridialiai, sujungtų skersinėmis jungtimis- komisūromis, sudarančiomis sudėtingą nervinį raizginį.
Lytinė sistema hermafroditinė. Jos sandara gana įvairi ir sudėtinga. Vystymasis tiesioginis, su metamorfoze arba sudėtingas su kartų ir šeimininkų kaita.
Gyvena jūrose ir gėluose vandenyse, taip pat dirvoje. Apie 80 procentų plokščiųjų kirmėlių yra parazitai.
Žinoma apie 18500 rūšių.
4 plokščiųjų kirmėlių klasės:
Hidroponika
thumb|right|230px|Hidroponiniu būdu auginama [[salota]] thumb|right|280px|Hidroponiniu būdu auginami [[pomidoras|pomidorai, kaip pagrindą naudojant šiaudus]]
Hidroponika – augalų auginimas vandenyje, praturtintame mineralinėmis medžiagomis, nenaudojant dirvožemio. Kaip pagrindas augalų šaknims hidroponikoje naudojamas žvyras, degto molio granulės (keramzitas), kempinės, akmens vata, šiaudai ar kitokios medžiagos.
Hidroponinės sistemos būna tiek atviros, kuriose mineralinis tirpalas nuolat cirkuliuoja, tiek ir uždaros, kur naudojamas laistymas ir drenažas. Sudėtingesnės hidroponinės sistemos įrengiamos šiltnamiuose su kontroliuojama temperatūra, apšvietimu.
Hidroponika yra žinoma nuo XVII a., tačiau išsamesni šios srities tyrimai pradėti atlikinėti XX a. pradžioje. Komerciniais tikslais metodas taikomas nuo XX a. antros pusės, ypač paplitęs auginant daržoves ir gėles.
Privalumai ir trūkumai
Privalumai:
Trūkumai:
Hidroenergija
thumb|Vandeniu varomas [[funikulierius Jungtinėje Karalystėje.]] Hidroenergija – atsinaujinančiosios energetikos rūšis, kuri energiją išgauna iš judančio vandens jėgos. Vandens energija gali būti panaudota mechanikoje ir elektros gamyboje. Dabar pasaulyje daugiausia naudojama krintančio vandens energija, kuriai išgauti statomos užtvankos, o greta įrengiamos hidroelektrinės.
Veikimo principas
Pastačius užtvanką, vienoje jos pusėje vandens lygis būna aukštesnis, o kitoje – žemesnis. Susidaro krintančio vandens srautas, įsukantis turbinas, o šios – generatorius, kurie ir gamina elektros energiją. Hidroelektrines ypač tinka statyti kalnuose, kur didelis upių nuolydis.
Istorija
Žinios apie Lietuvos hidroenergetikos formavimąsi siekia XIV a., kuomet didieji Lietuvos kunigaikščiai savo raštuose mini upes, ežerus, tvenkinius ir malūnus. 1841 m. publikacijos nurodo, kad Lietuvos gubernijose buvo 532 hidrojėgainės ir 161 vėjo malūnas. Šiose jėgainėse gaunama energija buvo naudojama grūdams malti ir popieriaus, vilnos, medienos ir metalo pramonei vystyti.
Pirmosios hidroelektrinės buvo pastatytos 1876–1881 m. Laufene, Vokietijoje ir Greisaide, Jungtinėje Karalystėje. Pirmosios elektrinės buvo mažos ir siekė tik kelių šimtų vatų galią. 1910 m. Lietuvoje pirmoji HE pastatyta Anykščiuose.
Panaudojimas pasaulyje
Pasaulyje panaudojama apie 25 % vandens energijos išteklių. Didžiulį jos potencialą turi Kinija, Brazilija, Rusija ir Kanada. Pasaulio mastu hidroelektrinėse pagaminama apie 7 % elektros energijos ir ši dalis didėja. Yra valstybių, kurių hidroelektrinėse pasigaminama visa arba didžioji dalis energijos (Paragvajuje 100 %, Norvegijoje 96 %, Brazilijoje 86 %). Apskaičiuota, kad, panaudojus visus įmanomus įsisavinti tekančio vandens išteklius, galima būtų pagaminti net apie 40 % pasaulio elektros energijos.
Atsinaujinimas
Saulės energija garina vandenį iš žemės vandenų ir vandens garai kyla į viršų. Vandens garams pasiekus vėsesnį atmosferos oro sluoksnį, jie kondensuojasi ir formuojasi debesys. Drėgmė krenta į žemę lietaus ir sniego pavidalu, papildydama vandens atsargas vandenynuose ir upėse. Hidroenergija vadinama atsinaujinančiu energijos šaltiniu, nes žemės vanduo nuolat pasipildo krituliais.
Kriptonas (filmas)
Kriptonas – 2011 m. Italijoje sukurta komedija, kurią režisavo Ivan Cotroneo.
Talpūnų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Žaslių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kaišiadorių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Žaslių apylinkės.
Genas
thumb|300 px|Geno schema Genas yra deoksiribonukleorūgšties (DNR) molekulės (RNR virusuose – RNR molekulės) fragmentas. Šis sekos fragmentas koduoja informaciją apie polipeptido ar baltymo aminorūgščių seką (kuri yra pateikiama informacinės arba mesendžerinės RNR pavidalu) arba informaciją apie nekoduojančias RNR. Nekoduojančios RNR gali būti: ribosominė RNR (rRNR), transportinė RNR (tRNR), ilgos nekoduojančios RNR bei mažosios RNR (snRNR, snoRNR, miRNR etc.). Genų produktai (pvz., ilgos nekoduojančios RNR ar baltymai) gali daryti įtaką tam tikriems organizmo požymiams (plaukų, akių spalvai, ūgiui ir pan.) ir dalinai veikia organizmo fenotipą. Taigi genas yra paveldėjimo priemonė, paveldimosios informacijos nešiklis. Dauginimosi metu ši genetinė informacija perduodama kitoms kartoms. Kita genų rūšis – reguliuojantieji genai – sąveikauja su reguliavimo molekulėmis (nekoduojančiomis RNR, baltymais) ir kontroliuoja genetinės informacijos raišką.
Sąvoką „genas“ pirmą kartą 1909 m. pasiūlė danų mokslininkas Vilhelmas L. Johansenas (Wilhelm Johannsen) vietoje Hugo de Frizo (Hugo de Vries) siūlyto „pangeno“.
Žmogaus geno struktūra
Žmogaus chromosomose yra apie 25 tūkst. genų, kurie išsidėsto tam tikra linijine seka ir užima chromosomoje apibrėžtą vietą (lokusą). Geną sudaro koduojančioji (egzonai) ir nekoduojančioji dalys (intronai) bei reguliacinės sritys. Žmogaus genome koduojanti DNR sudaro tik 1,5 %. Paprastai intronai atskiria egzonus, tačiau yra žmogaus genų, kurie intronų neturi. Vykstant baltymų sintezei, pagal DNR seką RNR polimerazė sintetina informacinę RNR (iRNR)  – vyksta vadinamoji transkripcija. Susidaręs pirminis transkriptas dar turi ir intronus, tačiau vėliau vyksta RNR brendimas (procesingas), kurio metu intronai yra „iškerpami“ (vyksta RNR splaisingas) ir subrendusi iRNR, palikdama branduolį, jau turi tik egzonų sekas. Intronai prasideda dinukleotidu GT (arba GU RNR lygyje) ir baigiasi AG (GT-AG taisyklė). Šios sekos labai svarbios taisyklingam splaisingui vykti (jas atpažįsta splaisomos kompleksas) ir įvykus jose mutacijoms gali sutrikti baltymo funkcija bei pasireikšti liga. Paraleliai vyksta kitos RNR modifikacijos:
Daugelis genų turi promotorių – grupę trumpų sekos elementų, kurie svarbūs baziniam transkripcijos lygio palaikymui ir yra lokalizuoti apie 200 bp (-200) prieš pirmąjį transkribuojamą nukleotidą (+1). Dauguma promotorių turi TATA (-30), CAAT (-80), OCT ar GC sekas, prie kurių jungiasi atitinkami transkripcijos faktoriai, paleidžiantys transkripciją.
Stiprintuvai (enhanceriai – ) yra DNR regionai, stimuliuojantys bazinę promotoriaus sąlygotą transkripciją. Jie gali būti lokalizuoti gan toli nuo transkripcijos pradžios vietos prieš ar už geno, kurį jie kontroliuoja. Jie veikia formuodami DNR kilpas ir erdviškai priartindami prisijungusius transkripcijos faktorius prie promotoriaus.
Atsako elementai indukuoja genus dėl specifinių signalų poveikio.
Žmogaus genų organizacija ir pasiskirstymas
Sudėtingų organizmų (tarp jų ir žmogaus) genų dydis labai varijuoja. Stebimas atvirkštinis ryšys tarp intronus turinčių genų dydžio ir koduojančios dalies (egzonų). Dideli genai linkę turėti didelius intronus, nors to negalima pasakyti apie egzonus. Kuo ilgesnis genas – tuo ilgiau vyksta jo transkripcija (pvz., ilgiausias distrofino genas (2.4 Mb) transkribuojamas apie 16 val.), todėl evoliucijos eigoje aktyviai ekspresuojamuose genuose liko daugiau trumpų intronų.
Nekoduojančiose vietose genai dažnai turi pasikartojančias sekas. Funkciškai panašūs genai kartais tandemiškai išsidėsto sankaupomis (klasteriais) šalimais, tačiau dažniau būna išsibarstę įvairiose chromosomose. Galima skirti funkciškai identiškus genus, panašius (duplikavęsi) ir susijusius (produktai atlieka panašią funkiją) genus.
Kartais žmogaus genai persidengia (pvz., HLA genai), būna intronuose (pvz., snoRNR genai, NF1, RB1, F8). Vieni genai aktyvūs nuolat (vadinamieji „namų ruošos genai“ – ) ir yra atsakingi už pagrindines energetines ir metabolines ląstelės funkcijas. Kiti (audinių specifiniai) gali koduoti specifinius baltymus ir veikti skirtingomis aplinkybėmis. Atskira grupė yra homeoziniai genai, labai svarbūs embriogenezėje.
Panašios kilmės genai jungiami į šeimas, dažnai koduojančias transkripcijos faktorius. Toliau evoliuciškai nutolę genai, tačiau koduojantys panašias baltymines struktūras (domenus, motyvus), sudaro superšeimą (pvz., imunoglobulinų, globinų, G-baltymo superšeimos).
Dauguma genų sankaupų turi savo neveiklių kopijų – pseudogenų – kuriuose evoliucijos eigoje prisikaupė mutacijų ir jie prarado savo veiklumą. Jie buvo kopijuojami tandeminės duplikacijos būdu (DNR lygyje) arba retrotranspozuoti nuo mRNR (turi tik egzonų seką), padedant atvirkštinėms transkriptazėms. Kai kurie pseudogenai geba save ekspresuoti, jeigu integruojasi šalia promotoriaus – tai vadinamieji retrogenai.
Funkcija
Dalis genų koduoja informaciją apie įvairių baltymų sintezę ląstelėje. Pastarieji atsako už tam tikrą biologinę funkciją, lemia tam tikrus požymius ir reguliuoja kitus genus. Jeigu aleliniai genai (genai, koduojami tuose pačiuose lokusuose ir lemiantys tą patį požymį ar funkciją) vienodai lemia požymį – individas šio požymio atžvilgiu bus homozigotinis, jei skirtingai – heterozigotinis. Be to, aleliniai genai vienas kito atžvilgiu gali dominuoti arba slopinti. Pavyzdžiui, rudų akių genas dominuoja prieš mėlynų akių geną (pastarasis vadinamas recesyviniu).
Kanabrudas
Kanabrudas  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės rytus nuo Repkų, apie 13 km į rytus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 101 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Gedimino pilis
miniatiūra|280px
Vilniaus aukštutinė pilis – gotikinė pilis Vilniuje, kurios liekanos stūkso Gedimino kalno aikštelėje. Papėdėje buvo LDK kunigaikščio Vytauto Didžiojo rezidencija, dabar – atstatyti Valdovų rūmai. Iš pagarbos Vilniaus įkūrėjui LDK kunigaikščiui Gediminui pilis pavadinta jo vardu. Pilis priklauso Vilniaus pilių rezervatui.
Gedimino pilies bokštas – labiausiai turistų lankoma Vilniaus vieta. Skaičiuojama, kad per vienerius metus Gedimino pilyje apsilanko daugiau kaip 150 tūkst. žmonių. Lietuvos valstybės šimtmečio proga buvo pristatyta Aukštutinės pilies atkūrimo vizualizacija.
Glausta istorija ir pilies statyba
thumb|250px|Gedimino pilies bokštas
thumb|right|250px|Gedimino bokštas 1906 m. Istorikų bei archeologų duomenimis, Vilniaus aukštutinė pilis galėjo būti pastatyta XIII a. pab. – XIV a. pr. 1413–1414 m. Lietuvoje lankęsis Prancūzijos diplomatas Ghillebert de Lannoy taip aprašė tuometinį Vilnių: „pilis stovėjusi ant smėlingo kalno, buvusi medinė, sutvirtinta plytomis, akmenimis ir žemėmis. Pilis ir kiti mediniai jos pastatai aptverti, tačiau pats Vilniaus miestas atviras – jis neturi gynybinių sienų.“
Kunigaikštis Gediminas, norėdamas pilies kalną iš visų pusių apsupti vandeniu, įsakė iškasti perkasą ir pripildyti ją vandens. Taip atsirado naujoji Vilnios vaga, juosianti kalną iš rytų pusės.
1419 m. kilus gaisrui, medinė pilis sudegė. Atstatant ją naudotos jau tvirtesnės medžiagos – akmenys ir plytos. Akmenys buvo neskaldyti. Jiems ir plytoms surišti naudotas kalkių skiedinys. Naujoji pilis buvo gotikinio stiliaus, mūrinė, su trimis bokštais, reprezentaciniais rūmais ir ūkiniais pastatais. Vakarinis, iki mūsų laikų išlikęs bokštas buvęs keturių aukštų. Apačioje – keturkampis, aukščiau – aštuoniakampis. Šiaurinės pilies bokštas, kurio teliko tik liekanos, buvęs mažesnis. XVI a. pilis dar taisyta, perstatyta, tačiau pirminis jos vaizdas iš esmės nepakito. Iš vieno XVI a. piešinio matyti, kad tuomet ji jau turėjusi tik du apvalius trijų aukštų bokštus. Ją supo ginamieji rūmai su šaudymo angomis. XVII a. Aukštutinė pilis buvo apleista, joje įrengtas bajorų kalėjimas. XVII-XVIII a. per karus su Rusija pilis smarkiai apgriauta ir daugiau neatstatyta.
Restauracija
1948–1949 m. restauruotas Aukštutinės pilies vakarinis bokštas, dabar vadinamas Gedimino vardu. Trijuose bokšto aukštuose įrengtas pilies muziejus, o viršuje – apžvalgos aikštelė, iš kurios atsiveria plati miesto panorama.
1995 m. Valstybės įmonė Vilniaus pilių direkcija atliko Vilniaus Aukštutinės pilies vakarinio bokšto rekonstrukciją, taip pat sutvirtino šlaitą bei takus į Gedimino pilį, įrengė apšvietimą. Po šių darbų buvo atnaujinta ekspozicija Gedimino pilies bokšte.
Legenda
Aukštutinės pilies atsiradimą pasakoja legenda. Vieną kartą kunigaikštis Gediminas išvykęs medžioti apsistojo Šventaragio slėnyje. Užmigęs susapnavo nuostabų sapną – ant kalno Neries ir Vilnios upės santakoje stovi didžiulis geležinis vilkas ir staugia taip, lyg staugtų šimtas vilkų. Nubudęs kunigaikštis Gediminas klausė savo žynio Lizdeikos, ką sapnas galėtų reikšti. Lizdeika išpranašavo, kad jog ten, kur staugė vilkas, išaugs gražus ir didis miestas, o žinia apie jį pasklis visame pasaulyje.
Zakazikas
Zakazikas  – miestas Egipto šiaurėje, Nilo deltoje, į šiaurės rytus nuo Kairo. Šarkijos muchafazos administracinis centras. Pro miestą eina Ismailijos kanalas, jungiantis Nilą su Sueco kanalu. Transporto mazgas, yra stotis prie Kairo–Ismailijos geležinkelio. Verčiamasi medvilnės valymu. Zakazikas yra svarbus prekybos medvilne centras. Veikia 1974 m. įkurtas universitetas.
3 km nuo miesto yra senovinio Bubasčio miesto archeologinė vietovė.
Algirdas Kazlauskas (1952)
Algirdas Kazlauskas (g. 1952 m. vasario 12 d. Vikraičiuose, Kelmės raj.) – Lietuvos politinis veikėjas.
Biografija
1958–1962 m. mokėsi Liolių pradžios, 1962–1969 m. Kelmės 1-oje vidurinėje mokyklose, 1980–1985 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute.
1973–1977 m. Kelmės namų valdybos valdytojas, 1978–1984 m. Kuro kontoros direktorius, 1984–1990 m. Kelmės rajono Vykdomojo komiteto pirmininkas, 1990–1995 m. Kelmės miesto meras, 1992–1996 m. Seimo nario padėjėjas, nuo 1997 m. Kelmės vartotojų kooperatyvo valdybos pirmininkas.
Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kelmės rajono skyriaus narys, nuo 2003 m. atsakingasis sekretorius.
1995–2000 m. Kelmės rajono savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše).
Sigitas Prancuitis
Sigitas Prancuitis (g. 1946 m. lapkričio 20 d. Jakiškiuose, Joniškio valsčius) – Lietuvos dailininkas tapytojas.
Biografija
1965-1974 m. mokėsi Vilniaus dailės institute. 1974-1975 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas), nuo 1975 m. Šiaulių vaikų dailės mokyklos dėstytojas.
Nuo 1990 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Kūryba
Dalyvavo respublikinėse ir tarptautinėse parodose. Yra sukūręs asambliažų, grafikos, monumentaliosios tapybos darbų. Svarbesni tapybos darbai: 5 dalių poliptikas „Saulės mūšiui atminti“ (1985 m.), 15 paveikslų liaudies skulptūros tema (1989 m.), „Vakarienė su katinu“ (1990 m.), „Žmogus iš liaudies“ (1993 m.), „Procesija“ (1994 m.), „Karalius Dovydas“ (1998 m.), „Paskutinis gundymas“ (1998 m.), „Pasimatymas“ (1998 m.), „Klucio moteris“ (1997 m.); monumentaliosios tapybos darbai: Senoji Žemaitija (Naujoji Akmenė), freska „Derlius“ (Joniškis) ir kt. Tapybos darbų yra įsigiję Vilniaus, Kauno, Šiaulių muziejai, Etten-Leuro (Olandija) miestas, privatūs asmenys.
Vimpel
thumb|right|Vimpel ženkliukas. Vimpel – TSRS specialios paskirties karinė grupė tebeveikianti Rusijoje.
Istorija
1981 m. rugpjūčio 19 d. TSRS Ministrų Tarybos ir Komunistų partijos politinio biuro bendrame posėdyje buvo priimtas sprendimas sukurti KGB „C“ skyriuje (nelegali žvalgyba) visiškai slaptą specialios paskirties grupę. Grupės pagrindą sudarė jau egzistavusių grupių Zenit, Kaskad ir Omega kariai jau spėję pakariauti Afganistane.
Pagrindinė grupės užduotis žvalgybinių – diversinių operacijų vykdymas už TSRS ribų. Kandidatai į grupę praeina specialią pusantro mėnesio atrankos programą. Įkuriant grupę programą praėjo virš 6 000 kandidatų, atrinkta buvo 200. Pagrindiniai atrankos kriterijai: psichologinė ir sveikatos būklė, užsienio kalbų žinojimas, drąsa, šaltakraujiškumas, mokėjimas improvizuoti ir priimti nestandartinius sprendimus nestandartinėse situacijose. Visi grupės nariai turi turėti aukštąjį išsilavinimą, bet nebūtinai karinį. Pavyzdžiui, karį, baigusį aukštąją Riazanės desantininkų mokyklą, grupėje ruošdavo dar dvejus metus, o tai byloja apie ypatingai aukštą karių parengimą.
1981 m. grupėje jau buvo 1 200 žmonių, 90 % sudarė karininkai kurių amžius nuo 27 iki 36 metų. Yra žinoma, kad grupė šalies viduje užgrobdavo strategiškai svarbius objektus ir taip vykdydavo mokymus, o tuo pačiu parodydavo objektų apsaugos spragas. Nuo 1988 m. grupė buvo siunčiama po karštus taškus iš vienos vietos į kitą.
1991 m. rugpjūčio pučo metu grupė nepalaikė GKČP ir įvykius nesikišo. 1992 m. grupė perduota VRM sistemai, protestuodami prieš tai 90 % grupės narių padavė atsistatydinimo raportus ir išėjo. 1992 m. pabaigoje grupės likučiai perduoti „Tarprespublikinei saugumo agentūrai“ vėliau „Rusijos federacijos federalinei saugumo agentūrai“.
1993 m. konstitucinės krizės metu grupė atsisakė šturmuoti Baltuosius rūmus Maskvoje, bet vėliau be mūšio įėję į rūmus suėmė Aleksandrą Ruckojų, Chasbulatovą, Barnikovą. Borisas Jelcinas neatleido už įsakymo nevykdymą ir atskiru nurodymu išformavo grupę. 1994 m. vėl atkurta grupė „Vimpel” dabar ji priklauso „Federalinei specialių operacijų ir kontržvalgybos valdybai“.
Yra žinoma, kad 1983 m. grupėje įkurtas kovinių plaukikų būrys. Apie jo veiklą nėra jokių duomenų.
Burbai (Šakiai)
Burbai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Ilguvos.
Tikrosios amazonės
Tikrosios amazonės (Amazona) – papūginių (Psittacidae) šeimos paukščių gentis.
Paplitimas
Paplitusios Centrinėje ir Pietų Amerikoje, Antilų salose.
Gyvenimo būdas
Dauguma šių papūgų gyvena Amazonės baseino tropiniuose miškusoe. Kai kurie porūšiai įrašyti į Tarptautinę raudonąją knygą.
Nikolajus Višeslavcevas
Nikolajus Višeslavcevas (, 1890 m. balandžio 26 d. Ano kaime, Poltavos gubernija, dabar Ukraina – 1952 m. kovo 12 d. Maskvoje) – rusų dailininkas, grafikas.
Biografija
Nikolajus Višeslavcevas gimė 1890 m. balandžio 26 d. Ano kaime, Poltavos gubernija, (dabar Ukraina). Tėvas buvo grafo Kočubėjaus dvaro valdytojas, motina, pagal šeimos palikimą, – grafienė Kočubėja.
N. Višeslavcevas baigė Tambovo gimnaziją ir 1906 m. įstojo į Maskvos dailės mokyklos tautodailės ir lipdybos klasę. 1908 m. mokslų tęsti išvyko į Paryžiaus privačią F. Kolarosio akademiją. Gyvendamas Paryžiuje dažnai vyko į Italiją studijuoti senovės meistrų technikos, ypač domėjosi L. da Vinčio naudota sfumato spalvų technika, kurią vėliau N. Višeslavcevas naudojo savo darbuose. 1914 m. grižo į Rusiją.
1914 m. įstojo į praporščikų mokyklą iš kur buvo paskirtas į Ardagano–Michailovsko pulką. Karo metu buvo sunkiai sužeistas į galvą, apdovanotas Georgijaus kryžiumi.
1939–1948 m. dėstė piešimą ir kompoziciją Maskvos poligrafijos institute ir Maskvos meno institute.
Visą savo gyvenimą N. Višeslavcevas ruošėsi parašyti knygą apie L. da Vinčį, rinko literatūrą apie didįjį menininką. Bet 1948 m. po N. Višeslavcevo archyvo ir bibliotekos arešto viskas dingo Lubiankos rūsiuose. Šis įvykis, taip pat dviejų jo studenčių iš Poligrafijos instituto areštas, sukėlė insultą. Po insulto N. Višeslavcevas liko paralyžiuotas, kas išgelbėjo jį nuo tremties.
N. Višeslavcevas mirė 1952 m. kovo 12 d. Maskvoje. thumb|Andrejus Belas. Portretas. [[1920 m.]]
Kūryba
Jau 20–tais XX a. metais N. Višeslavcevas buvo žinomas kaip dailininkas–grafikas, iliustravo knygas (tarp jų ir Didžiąją ir Mažąją TSRS enciklopedijas), kūrė dailininkų, muzikantų ir poetų portretų, iš natūros piešė Maskvos metro, išleido serijas atvirukų ir pašto ženklų. Sukūrė unikalią portretų galerija: A. Goldenveizerio ir jo žmonos, M. Čechovo, A. Belo, M. Cvetajevos, B. Pasternako , P. Florenskio , N. Metnerio , G. Špeto ir kt. thumb|Ana Goldenveizer. Portretas. [[1920 m.]] N. Višeslavcevo darbai nėra žinomi plačiajai visuomenei. Jis mėgo dirbti pastelės technika ir dėl sudėtingo tokių darbų saugojimo, beveik visi yra Rusijos muziejų fonduose. N. Višeslavcevas buvo artimai pažįstamas su poete Marina Cvetajeva, kuri skyrė jam 27 lyrinius eilėraščius.
Šeima
N. Višeslavcevas pirmą kartą vedė būdamas jaunas, kad įteisintų būsimą vaiką, paskui su žmona ir gimusia dukterimi ryšių nepalaikė. 1923 m. vedė Olgą Baratovą, auklėjo jos sūnų Vadimą, kuris žuvo kare.
Trombocitopenija
miniatiūra|Sukibę (agliutinavę) trombocitai, matomi mikroskopiniame kraujo preparate gali būti trombocitopenijos priežastis.
Trombocitopenija (sutr. trombopenija) – laikinas ar pastovus trombocitų (kraujo plokštelių) kiekio sumažėjimas kraujyje. Ji gali pasireikšti polinkiu kraujuoti. Priklausomai nuo tyrimo metodų ir laboratorijos normų, apatinė trombocitų skaičiaus normos riba yra 100 000–150 000 x 109/L. Trombocitopenija pati savaime nėra liga, ji visada yra kitos ligos simptomas.
Priežastys
Priežastys gali būti suskirstytos į įgytas ir įgimtas. Įgytos priežastys dažnai yra autoimuninės kilmės, dėl autoantikūnų ar aloantikūnų susiformavimo prieš trombocitus. Daugelio ligų atveju sunku išskirti pagrindinę priežastį, pavyzdžiui sunkios infekcijos atveju reikšmę turi tiek padidėjęs trombocitų suvartojimas, tiek ir sumažėjusi jų gamyba. Geras visų rūšių priežasčių trombocitopenijos pavyzdys yra nėštumas.
Pseudotrombocitopenija
Dažnai nustatomas mažas trombocitų kiekis kraujo tyrime gali būti dėl pseudotrombocitopenijos: tyrimo metu naudojami kraujo ėmimo mėgintuvėliuose esantys antikoaguliantai (EDTA, etilendiamintetraacetatas) kai kuriems asmenims sukelia trombocitų sulipimą (agliutinaciją). Pseudotrombocitopenija patvirtinama mikroskopiniu kraujo tyrimu, kuriame matomi sulipę, agliutinavę trombocitai. Kontrolinis kraujo tyrimas turėtų būti atliekamas naudojant kitą antikoaguliantą, pavyzdžiui natrio citratą.
Sumažėjusi trombocitų produkcija
Trombocitai gaminami kaulų čiulpuose esančiuose megakariocituose. Tai gali būti dėl įvairių priežasčių, kurios sutrikdo kaulų čiulpų funkciją ir kraujo gamybą:
Vaistų sukelta trombocitopenija
Vaistų sukelta trombocitopenija pagal mechanizmą skirstoma į imuninės kilmės ir į trombocitopeniją dėl kaulų čiulpų funkcijos slopinimo. Dažniausia imuninės kilmės trombocitopenija yra heparino sukelta trombocitopenija. Neimuninės kilmės vaistų sukelta trombocitopenija yra dėl mielosupresijos – kaulų čiulpų funkcijos slopinimo. Šis poveikis būdingas daugeliui priešvėžinių vaistų, ypač chemoterapinių vaistų.
Simptomai
Dažniausiai trombocitų skaičiaus sumažėjimas iki 25-30 x 109/L nesukelia ženklių simptomų. Toliau mažėjant jų skaičiui gali pasireikšti:
Diagnostika
Trombocitų skaičius nustatomas kraujo tyrimu, pseudotrombocitopenijai atmesti atliekamas mikroskopinis kraujo tyrimas. Tolesni tyrimai priklauso nuo konkretaus ligonio ir įtariamos priežasties, žr. išvardintų ligų ir kitų patologinių būklių straipsnius.
Gydymas
Trombocitopenija gydoma tik esant simptomams, gydymo pagrindas yra jos priežasties – trombocitopeniją sukėlusios ligos – gydymas. Esant kraujavimui galima skirti trombocitų koncentrato transfuzijas. Nerekomenduojama trombocitų transfuzija esant imuninės kilmės trombocitopenijai, kadangi tai skatina naujų antikūnų formavimasi ir gali dar pabloginti kraujo rodiklius. Trombocitai turėtų būti perpilami esant kraujavimui, numatant operaciją ar kitą invazinį tyrimą, taip pat esat labai ženkliai trombocitopenijai: <5x109/L, arba <10x109/L ir esant karščiavimui, padidėjusiai kraujavimo rizikai ar būklei po kraujavimo.
Kai kuriais atvejais efektyvūs yra trombopoetino receptorių agonistai eltrombopagas ir romiplostimas.
Paulius Počiuipa
Paulius Počiuipa (g. 1981 m. vasario 27 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas.
2006 m. liepos viduryje pasirašė vienerių metų sutartį su Panevėžio ekipa. 2008 m. rugsėjo pabaigoje pasirašė vienerių metų sutartį su Kėdainių "Nevėžio" klubu. 2014-2015 m. RKL sezono pabaigoje nusprendė baigti profesionalo karjerą.
Osvaldas Daugelis
Biografija
Mokėsi Kauno Juozo Naujalio vidurinės meno mokyklos grafikos skyriuje. 1979 m. baigė Lietuvos dailės institutą ir įgijo dailės teorijos bei istorijos specialybę. Nuo 1979 m. rugpjūčio dirbo Čiurlionio dailės muziejuje tapybos skyriaus vyresniuoju moksliniu bendradarbiu. Nuo 1988 m. kovo buvo Tapybos skyriaus vedėjas. Nuo 1988 m. spalio iki 1992 m. lapkričio 9 d. buvo direktoriaus pavaduotojas mokslo reikalams, 1992 m. lapkričio 9 d. – 2019 m. kovo 1 d. buvo Čiurlionio dailės muziejaus direktorius, paskui buvo muziejaus mokslinis bendradarbis.
Mokslinė veikla
Pagrindinės tyrinėjimų sritys buvo Nacionalinio Čiurlionio dailės muziejaus ir XIX–XX a. Lietuvos dailės kolekcijų istorija. Paskelbė straipsnių apie M. K. Čiurlionio kūrybą, Lietuvos kultūros paveldą, užsienio dailę. Parengė parodų ekspozicijų, sudarė katalogų. Buvo Visuotinės lietuvių enciklopedijos bendradarbis.
Karskiai
Karskiai  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į rytus nuo Repkų, apie 17 km į rytus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 103 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Vitalijus
Vitalijus – vyriškas vardas. Moteriška šio vardo forma Vitalija.
Vardadienis: lapkričio 4 d.
Šis vardas yra kilęs iš lotynų kalbos ( - „gyvybingas“).
Astenosfera
Astenosfera ( – 'silpnas', sphaira – 'rutulys') – elastinga Žemės geosfera, slūgsanti po litosfera. Šis sluoksnis išskiriamas pagal jo fizikines savybes – mažesnį klampumą. Pagal medžiaginę sudėtį, astenosfera apima viršutinės mantijos viršutinę dalį ir pereinamąjį sluoksnį.
Jos viršutinė riba po kontinentais (žemynai s kartu su jų šelfais) stipriai varijuoja ir yra apie 100−200 km žemiau jūros lygio (25−30 km po tektoniniais lūžiais, 400-500 km po skydais), po vandenyno dugnu apie 50−100 km, apatinė riba – 660−670 km gylyje.
Astenosferos medžiagos tankis ir klampumas mažesnis negu aukščiau ir žemiau esančių sluoksnių, mažesnis ir skersinių seisminių bangų sklidimo greitis (išilginių bangų greitis 7,8–8,2 km/s). Astenosferoje vyksta relaksacija, lėtas horizontalus medžiagos masių judėjimas sukeliantis tektoninius procesus, glūdi vulkaninės veiklos židiniai. Astenosferos buvimą numatė JAV geologas Dž. Barelis (1914), įrodė B. Gutenbergas (1926).
Tiltai (žurnalas)
Žurnalas „Tiltai“ – Klaipėdos universiteto nuo 1997 m. leidžiamas žurnalas TILTAI / BRIDGES / BRÜCKEN yra skirtas socialiniams mokslams.
Jame spausdinamuose straipsniuose nagrinėjamos aktualios ekonomikos, vadybos, demografijos, socialinės geografijos, geopolitikos, politikos, kultūros, švietimo, religijos, krašto tvarkymo ir kitos socialinės problemos, paribių ir tarpvalstybinių regionų ekonomikos bei kultūros plėtros klausimai. Publikuoti straipsnius kviečiami mokslininkai iš įvairių šalių.
Vyriausiasis redaktorius prof. Elvyra Acienė. Per metus išleidžiami 4 numeriai. Straipsniai spausdinami lietuvių, anglų ir vokiečių kalbomis. Žurnalas įtrauktas į tarptautinę referuojamų mokslo žurnalų bazę IndexCopernicus Master List. Žurnalo ISSN 1392-3137
Redakcijos adresas
Herkaus Manto g. 84, 92294 Klaipėda, Lietuva, tel. (370 46) 39 88 95, fax (370 46) 39 89 99
Douglas Holding
Douglas Holding AG – Vokietijos mažmeninės prekybos parfumerijos bendrovė. Būstinė – Hagenas. Tinklas vienija apie 1 528 parduotuvių (iš jų apie 1 088 Vokietijoje, kitos parduotuvės – Europoje ir JAV).
Istorija
Beveik prieš 200 metų J. Skotas Duoglas emigravo į Vokietiją.
1969 m. po neramumų dešimtmečio „Hussel AG“, kuri 1989 m. buvo pervadinta į „DOUGLAS HOLDING AG“, ėmė vadovauti „Douglas“ parfumerijai Hamburge. Dabar ją sudaro šešios nedidelės parduotuvės. Taip išplėsta įmonės veikla ir siūlomas didesnis asortimentas. „Hussel AG“ tuo metu priklausė ir konditerijos kompanija „Hussel Süßwaren-filialbetrieb GmbH“, įkurta 1949 metais Parfumerijos verslas klestėte klestėjo.
1974 m. „Douglas“ įžengė į tarptautinę „Ruttner“ parfumerijos rinką Vienoje. Daugybės antrinių bendrovių įsteigimas paskatino žaibišką verslo klestėjimą.
Šarlottaunas
Šarlottaunas (pranc., ) – miestas pietryčių Kanadoje, Princo Edvardo saloje, uostas prie Norttamberlendo sąsiaurio. Provincijos sostinė. 36 tūkst. gyventojų (2016 m.), su priemiesčiais 58,6 tūkst. Mašinų gamybos, biotechnologijų, chemijos pramonė.
Istorija
Gyvenvietę ir fortą (tada vadintą Port-la-Joie) 1720 m. įkūrė prancūzai. 1758 m. britams užėmus uostą miestas pavadintas Fort Amherstu. 1765 m. tapo Princo Edvardo Salos provincijos centru. Dabartinis pavadinimas nuo 1763 m. Miesto teisės Šarlottaunui suteiktos 1875 m.
Edward Pacewicz
Edvard Pacevič (1888 m. kovo 10 d. Mickūnuose, Rusijos imperija – 1962 m. birželio 24 d. Gdynioje, Lenkijos Liaudies Respublika) – Lenkijos karininkas, jūrininkas.
Biografija
Gimė 1888 m. kovo 10 d. Mickūnuose. 1893 m. su tėvais ištremtas į Archangelską, kur 1908 m. baigė karininkų mokyklą. 1909 m. įstojo į Rusijos imperijos kariuomenę, tačiau kitais metais išleistas į rezervą. Pradėjo dirbti hidrografijos institute Sankt Peterburge. 1912 m. dirbo locmanu Alanduose. Prasidėjus I pasauliniam karui išsiųstas į karinį laivyną Kronštate. Po Spalio revoliucijos kovo baltųjų gretose į Lenkiją grįžo 1922 metais ir pradėjo tarnauti kariniame laivyne. 1927 m. išleistas į pensiją, pradėjo plaukioti prekybiniais laivais. Filmavosi filme Pod banderą miłości. 1939 m. liepos 29 d. išplaukė į Pietų Ameriką, tačiau prasidėjus karui kelionę baigė Resifėje ir artimiausiu laivu išvyko į Jungtinę Karalystę, kur prisijungė prie lenkų kariuomenės dalinių. Karo metu vadovavo laivui gabenusiam kanadiečių karius į Jungtinę Karalystę. Nuo 1940 m. spalio vadovavo laivui gabenusiam karius iš Indijos į Egiptą. Po karo grįžo į Lenkiją, mirė 1962 m. birželio 24 d. Gdynioje.
Neakivaizdinė respublikinė mokykla
Neakivaizdinė respublikinė mokykla – švietimo paskirtį turinti visuomeninė organizacija, papildanti mokyklų sistemą, skirta, pvz., itin gabių mokinių ugdymui, jų subūrimui ir valstybės atstovavimo užtikrinimui tarptautinėse varžybose ar mokslinėse olimpiadose. Dažniausiai veikia neakivaizdiniu būdu, organizuoja stovyklas. Daugelį metų sėkmingai veikia Lietuvos jaunųjų programuotojų, matematikų, fizikų - „Fotonas“ ir kt. mokyklos, kurių dalyviai nuolatos pelno aukštus apdovanojimus tarptautinėse moksleivių olimpiadose.
Aidas (reikšmės)
Aidas gali reikšti:
Neakivaizdinė respublikinė mokykla
Jau penktus metus gyvuojanti Nacionalinė moksleivių akademija http://www.nmakademija.lt suburia ypač aukštus pasiekimus (ar jų potencialą) ir motyvaciją turinčius vaikus ir sudaro jiems sąlygas mokytis pas geriausius savo srities specialistus. Akademijoje veikiančiose 8 sekcijose (matematikos, astrofizikos, chemijos, biochemijos, ekonomikos, informatikos, lietuvių filologijos ir muzikos) mokosi daugiau nei 300 gabių moksleivių iš visos Lietuvos. Akademijoje visus metus vykstantį nuotolinį mokymą papildo trys kasmetinės sesijos, kurių metu moksleiviai dirba ne tik dalykinėse sekcijose, o ir lanko asmenybės ugdymo užsiemimus, vykdo įvairius bendrus projektus, bendrauja su žymiais Lietuvos mokslo, meno ir verslo atstovais.
Mažasis kiras
Mažasis kiras (Larus minutus) – kirinių (Laridae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Mažasis kiras yra smulkesnis už rudagalvį kirą. Nuo pastarosios rūšies nesunku atskirti iš juodos galvos, baltų sparnų galų bei juosvos jų apačios. Patino ir patelės galva juoda, kaklas, pilvinė pusė ir uodega balti, sparnai ir pečiai balsvai pilki. Plasnojamosios plunksnos pilkos su baltomis viršūnėmis. Snapas tamsiai raudonas, kojos raudonos, rainelė tamsiai ruda. Poilsio apdaru galva balta, tik pakaušis ir plotelis prie ausų pilki. Snapas juosvas. Jauniklių viršutinį kūno dalis juodai ruda. Galva balta, jos šonuose tamsios dėmės. Per sparnus eina įstriža tamsi juosta. Vairuojamosios plunksnos baltos su juoda juostele gale. Kūno apačia balta, su didele rusva ir pilka dėme pagurklyje ir tamsiu margumu kūno šonuose. Snapas juosvas, kojos raudonos. Rainelė juoda. Pūkuoto jauniklio viršus tamsiai rusvas, su juodai rudomis dėmėmis, kūno apačia rusva.
Paplitimas
Arealas pertrauktas. Europoje paplitęs nuo Šiaurės jūros pakrančių iki Kamos baseino. Šiaurėje arealas siekia Botnijos įlanką, Volgos–Kamos aukštupį. Pietuose arealas tęsiasi iki Dnepro, Dono aukštupio, Lenkijos. Gyvena Vakarų Sibire ir šiauriniame Kazachstane, Lenos baseine ir Užbaikalėje. Žiemoja Šiaurės Amerikoje, šiaurinėse Afrikos pakrantėse, prie Kaspijos jūros.
Lietuvoje reta rūšis, dažnesnė tik migracijų metu.
Biologija
Apsistoja ir veisiasi sekliuose ežeruose, tvenkiniuose. Lizdus krauna salelėse, pelkėtose pakrantėse. Įsikuria žuvėdrų, rudagalvių kirų kolonijose arba netoli jų. Dažnai telkiasi į atskiras nedideles kolonijas. Gana judrus, aktyvus šviesiuoju paros metu, ypač saulėtomis dienomis. Vikriai gaudo skraidančius vabzdžius. Ilsisi plūduriuodamas vandenyje.
Lytiškai subręsta antraisiais arba trečiaisiais gyvenimo metais. Lizdą įsirengia sausumoje arba ant plūduriuojančių augalų iš sausos žolės, viksvų, švendrų ir t. t. Lizdą krauna abu porelės nariai. Dėtyje paprastai būna 2–3 kiaušiniai, perimi apie 23 dienas. Perėti pradedama padėjus paskutinį kiaušinį. Tik išsiritę jaunikliai sveria maždaug po 10 gramų. Jei niekas nepuola, jie ilgai nepalieka lizdo. Skraidyti pradeda 3–4 savaičių amžiaus.
Minta smulkiais vabzdžiais, mašalais. Kartais lesa žuvų mailių. Labai vertinamas paukštis, nes sunaikina daug žemės ūkio kenkėjų.
FK Žalgiris
miniatiūra|Namų stadionas (2023)
Futbolo klubas „Žalgiris“ – Lietuvos futbolo komanda iš Vilniaus. Klubo spalvos – žalia ir balta.
Rungtyniauja aukščiausiame Lietuvos futbolo divizione, A lygoje (laimėjo 10 kartų). 14 kartų klubas iškovojo LFF taurę, 8 kartus – LFF supertaurę.
FC Universitatea Cluj
Klužo „Universitatea“ – Rumunijos futbolo klubas iš Klužo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1919 m.
FK Žalgiris
Pradžia
1947–1989 m. klubas dalyvavo SSRS čempionatuose. 1953 m. debiutavo aukščiausiajame SSRS divizione. Jame klubui sėkmingiausias 1987 m. sezonas, kuriame vilniečiai iškovojo bronzos medalius, į priekį praleidę tik Maskvos „Spartaką“ ir Dnepropetrovsko „Dneprą“.
Vilniaus „Žalgirio“ meistrų komanda
Vilniaus meistrų komanda (iš pradžių Vilniaus „Dinamo“) faktiškai buvo Lietuvos futbolo rinktinė, dalyvaujanti TSRS futbolo čempionate. Pirmą sezoną joje visi žaidėjai bei treneriai buvo gimę ir užaugę Lietuvoje.
Patveris
Patveris – kaimas rytinėje Rietavo savivaldybės dalyje, į šiaurę nuo Tverų.
FK Žalgiris
Vilniaus „Žalgirio“ meistrų komanda
1947 m. gegužės viduryje, pirmasis Vilniaus „Dinamo“ ekipos pasirodymas TSRS čempionato Antrosios grupės Centrinės zonos varžybose, įamžintas kino juostoje. Rungtynės, kurias savo aikštėje stebėjo (pasak diktoriaus) 15 tūkst. žiūrovų, baigėsi pralaimėjimu 1:2 tuo metu stipriai Maskvos „Lokomotyvo“ komandai (tą sezoną užėmusiai Antroje grupėje pirmą vietą, įkopė į stipriausiųjų grupę), nufilmuotos ir jų trumpi epizodai parodyti „Tarybų Lietuvos“ kino žurnalo 21 (gegužės mėn.) numeryje.
Centrinėje zonoje žaidė 15 komandų: daugiausia Maskvos (7), Leningrado (dabartinio Sankt Peterburgo, 4), po vieną Vilniaus, Rygos (irgi „Dinamo“), Talino („Kalevas“) ir Minsko. Vilniečiai gėdos Lietuvai nepadarė: per 28 rungtynes įmušė 55 įvarčius (daugiausia S. Petraitis – 12, V. Rylis -11), užėmė 8 vietą. Įdomu, kad net 19 kartų žaista namie, tik 9 sykius – svečiuose.
Nuo 1948 m. reprezentacinė Lietuvos futbolo komanda vadinta Vilniaus „Spartako“ vardu. Per 14 sezonų spartakiečiai geriausiai žaidė 1952–1954 m., įkopė į stipriausiųjų grupę („A“ klasę), bet 1953 m. debiutuodami joje po puikaus starto (po 5 turų nebuvo pralaimėję ir rikiavosi turnyro lentelės viršuje) neišvengė nesėkmių ruožo ir paskutinės 11 vietos. 1954 m. vos negrįžo į stipriausiųjų grupę, kai užėmė antrąją vietą „B“ klasėje (reikėjo pirmos).
Tos komandos ramsčiai buvo V.Saunoris, M.Daukša, Z. Ganusauskas, A. Mačiulis, J. Mačiulis, P. Liutkevičius, R. Liutkevičius, A. Kulikauskas, S. Petraitis, vartininkai V. Tučkus ir A. Stelmokas.