cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
FK Tarpeda-BelAZ
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. rugpjūčio 29 d.
Jurbarko rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Jurbarko rajono savivaldybės taryba – Jurbarko rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.
Partijos
Rinkimuose dalyvavusios partijos gavo vietų:
Veikla
Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru išrinktas Algirdas Gudaitis, mero pavaduotoju Vygaudas Keraitis. Administracijos direktoriumi paskirtas Jonas Bučinskas, jo pavaduotoju Arūnas Stasiūnas. 2008 m. gruodžio 18 d. konservatoriams surengus perversmą ir atstatydinus merą, tik 2009 m. sausio 5 d. meru išrinktas Ričardas Juška. Mero siūlymu jo pavaduotojais išrinkti Algirdas Gudaitis ir Egidijus Giedraitis.
Nuorodos
Oficiali svetainė
312 m. pr. m. e.
'''312 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kulvos Abraomo Kulviečio mokykla
Jonavos rajono Kulvos Abraomo Kulviečio mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kulvoje, Kauno g. 7, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190306649, steigėjas Jonavos rajono savivaldybės taryba.
1901 m. įsteigta pradžios mokykla, 1953–1999 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1999 m. Kulvos Abraomo Kulviečio pagrindinė mokykla.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Pradžios mokykla
1901 m. Kauno liaudies mokyklų direkcijos Kulvos mokyklos mokytojo D. Kudlovičiaus ataskaita liudija, kad tais metais įkurta Kulvos pradžios mokykla. Pirmosios žinios apie mokyklą pasiekia iš 1901 m. „Pamiatnaja knižka Kovenskoj guberniji“. 1953 m. rugsėjo 12 d. Jonavos rajono Darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto sprendimu Nr. 247 Kulvos mokykla pavadinta septynmete. 1961 m. rugsėjo 20 d. Jonavos raj. Darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto sprendimu Nr. 386 1961 m. spalio 1 d. prie mokyklos atidaryta Kulvos vakarinė mokykla. Vėliau buvo aštuonmetė, devynmetė mokykla. 1999 m. birželio 10 d. Jonavos rajono savivaldybės tarybos sprendimu mokykloje įsteigta dešimta klasė ir suteiktas Abraomo Kulviečio pagrindinės mokyklos vardas. 2015 m. prijungtas Kulvos vaikų darželis-lopšelis „Raudonkepuraitė“, o mokykla pervadinta Kulvos Abraomo Kulviečio mokykla. 2020 m. prijungtas Batėgalos universalus daugiafunkcis centras.
Psamatė
Graikų mitologijoje Psamatės vardu – du personažai.
Jan Porcellis
Janas Porcelis (, apie 1584 m., Gentas – 1632 m., Zutervaudė) – XVII a. pr. Nyderlandų tapytojas, vienas iš ankstyviausiai žinomų dailininkų, kurie specializavosi jūrinio peizažo žanre. Vilhelmas fon Bodė (1845–1929) pavadino jį savarankiško jūrinio peizažo žanro olandų dailėje pradininku.
Biografija
Janas Porcelis gimė apie 1584 m. Gente. Jo tėvas Janas buvo laivo kapitonas. Šeima paliko Flandriją ir persikėlė į Olandiją dėl ispanų persekiojimo. 1605 m. Janas Porcelis gyveno Roterdame, kur tais metais dokumentuotos jo vedybos. Janas Porcelis tikriausiai pradėjo karjerą kaip grafikas, knygų apie laivus ir žemėlapių iliustruotojas. 1615–1620 m. gyveno Antverpene po bankroto Roterdame. 1617 m. Janas Porcelis registruotas vietos tapytojų gildijoje. Nuo 1620 m. gyveno šiaurinėje Nyderlandų dalyje: Harleme (1622), Amsterdame (1624), Vorburge (1626). Harleme tikriausiai mokėsi pas peizažistą Hendrick Vroom (apie 1563−1640), nors tai mažai tikėtina.
Janas Porcelis įnešė savų naujoviškų stilistikos bruožų į Nyderlandų jūrinio peizažo vaizdavimą. Jo peizažai buvo paremti beveik monochromatiniais pilkais ir mėlynais tonais, labai skirtingi nuo spalvingų Hendrick Vroom peizažų. Pirmieji tokio pobūdžio Porcelio kūriniai datuojami nuo apie 1624 m. Per savo gyvenimą Porcelis kelis kartus lankėsi Londone. Mirė 1634 m. Zutervaudėje. Ankstyviausi Jano Porcelio išlikę darbai datuojami nuo 1620 m. Jo išlikusią kūrybą sudaro apie 50 paveikslų. Janas Porcelis įtakojo Simon de Vlieger ir Jan van de Cappelle. Jo darbus rinko Rembrantas. Jano Porcelio sūnus Julius Porcelis tapo tapytoju-marinistu ir pratęsė tėvo tapybos tradiciją.
Aidukas
Aidukas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Aidukienė (ištekėjusi moteris) ir Aidukaitė (mergautinė pavardė).
Glušokas (Širvintų r.)
Glušokas – ežeras Lietuvoje, Širvintų rajone, 3 km į šiaurės rytus nuo Bagaslaviškio miestelio. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,13 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 134,8 m. Krantai žemi, pelkėti, tik šiaurrytinis aukštas, apaugęs medžiais ir krūmais. Aplinkui plyti pievos ir krūmai. Už 0,1 km į vakarus telkšo kiek didesnis Nartakų ežeras. Šalia įsikūręs Nartakų kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Dainių upelio baseinui (Šiūros intakas, Širvintos baseinas).
Karlheinz Stockhausen
Karlheincas Štokhauzenas (1928 m. rugpjūčio 22 d. – 2007 m. gruodžio 5 d.) – vienas žymiausių XX a. antrosios pusės – XXI a. pradžios moderniosios muzikos vokiečių kompozitorių, kuris vadinamas tikruoju elektroninės muzikos lyderiu.
Ypatingai žinomas dėl savo elektroninės muzikos kūrinių, aleatorikos panaudojimo serijiniuose kūriniuose ir erdvinių muzikos kompozicijų.
Kompozitoriui įspūdį padarė prancūzų konkrečiosios muzikos eksperimentai, kuriuos pradėjo pats bandyti Kelno radijo studijoje. Visais gyvenimo etapais kompozitorius su dideliu išradingumu kūrė elektroninę muziką, kurioje geriausiai apibendrino ieškojimus elektroninės muzikos srityje ir kartu atspindėjo viso amžiaus laikmečio techninę pažangą: nuo sudėtingų, matematiškai apskaičiuotų elektroninių kūrinių iki muzikos, transliuojamos tiesiog iš dangaus („Malūnsparnių kvartetas“ (Helikopter-Streichquartett); kompozitoriaus partitūrą 1995 m. atliko muzikantai ir pilotai, o radijo ir televizijos ryšiu kūrinys buvo matomas ir girdimas).
Biografija
Karlheincas Štokhauzenas gimė Mödrath kaimo pilyje. Kaimas įsikūręs netoli Kerpeno (Vokietija), Kelno regione. Pastatytas dvaras, kurį sukūrė vietinis verslininkas Arendas, dėl savo įspūdingo dydžio vietinių gyventojų buvo pavadintas „Burg Mödrath“, kas iš vokiečių kalvos išvertus ir reiškė „Mödrath pilis“. Jo tėvas – Simonas Štokhauzenas buvo mokytojas, o motina Gertrūda – buvo turtingų ūkininkų dukra. Ji grojo fortepijonu ir dainavo, tačiau po 3 iš eilės sekusių nėštumų, (K. Štokhauzenas turėjo sesę Katheriną ir brolį Hermaną – Josefą),  patyrė visišką išsekimą ir praėjus keliems mėnesiams po jaunesniojo sūnaus Hermano mirties jai visiškai pakriko psichika.
Nuo 7 menų Štokhauzenas gyveno Altenberge (gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone), kur pradėjo lankyti pianino pamokas. 1938 m. jo tėvui vedus antrą kartą, K. Štokhauzenas išsikraustė iš namų ir nuo 1942 m. sausio mėnesio pradėjo mokytis mokytojų rengimo kolegijoje Ksantene (Vokietijoje), kur tęsė fortepijono mokymą ir taip pat studijavo smuiką ir obojų. Nuo 1947 iki 1951 m. Štokhauzenas studijavo muzikos pedagogiką ir fortepijoną Kelno muzikos konservatorijoje (Hochschule für Musik Köln) ir muzikologiją, filosofiją bei vokiečių kalbą Kelno universitete. 1950 m. buvo priimtas į Šveicarijos kompozitoriaus Franko Martino klasę, mokytis 7 metų kuro. 1951 m. susitiko su Belgijos kompozitoriumi Kareliu Goeyvaertsu, kuris ką tik baigė studijas su Olivieriu Messiaenu (analizė) ir Dariu Milhaudu (kompozicija) Paryžiuje. Štoghauzenas nusprendė sekti jų pėdomis ir 1952 m. sausio 8 d. atvyko į Paryžių. Ten pradėjo lankyti „Messiaen“ estetikos ir analizės kursus, taip pat Milhaudo kompozicijos klases. Nusivylęs Milhaudo paskaitomis jis metė mokslus ir 1953 m. kovo mėnesį išvyko iš Paryžiaus ir tapo Herberto Eimerto asistentu, naujoje elektroninės muzikos studijoje. Po kelių metų tapo režisieriumi. Nuo 1954 iki 1956 m. studijavo fonetiką, akustiką ir informacijos teoriją Bonos universitete.
1951 m. gruodžio 29 d. Hamburge Štokhauzenas vedė Dorį Andreae. Kartu jie turėjo keturis vaikus: Suja (g. 1953), Christel (g. 1956), Markus (g. 1957) ir Majella (g. 1961). Jie išsiskyrė 1965 m. 1967 m. balandžio 3 d. San Franciske jis vedė Mariją Bauermeister, su kuria jis turėjo du vaikus: Juliką (1966 m. ) ir Simoną (g. 1967) Jie išsiskyrė 1972 m. 4 iš Štokhauzeno vaikų tapo profesionaliais muzikantais, o jis pats sukūrė kai kuriuos kūrinius specialiai jiems. 1961 m. Štokhauzenas įsigijo žemės sklypą netoli Kiurteno kaimo, esančio į rytus nuo Kelno. Jame buvo pastatytas namas, kurį pagal jo specifikacijas sukūrė architektas Erich Schneider-Wessling. Šiame name kompozitorius gyveno nuo jo statybų užbaigimo 1965 m.
Baigęs tarptautinius kursus Darmštato naujosios muzikos akademijoje (Internationale Ferienkurse für Neue Musik at Darmstadt) Štokhauzenas skaitė paskaitas ir koncertavo Europoje, Šiaurės Amerikoje ir Azijoje. Nuo 1965 m. buvo Pensilvanijos universiteto kviestinis kompozicijos lektorius, o 1966–1967 m. dirbo ir Kalifornijos universitete. Nuo 1963 iki 1968 m. jis įkūrė ir nukreipė Kelno naujųjų muzikos kursų ciklą, o 1971 m. buvo paskirtas kompozicijos profesoriumi. 1998 m. jis įkūrė Štokhauzeno kursus, kurie kasmet vyksta Kiurteno mieste.
2007 m. gruodžio 5 d. Šiaurės Reine-Vestfalijoje mirė nuo staigaus širdies smūgio. Išvakarėse baigė Mocarto orkestro spektaklį. Jam buvo 79 metai.
Kūryba
Kūryboje jis niekada nesikartodavo, kiekvienas jo projektas buvo ieškojimas, kiekvienas kūrinys – atradimas. Jo muzika – ieškojimų muzika.
K.Štokhauzenas parašė vienintelį styginį kvartetą – „Malūnsparnių kvartetą“ (Helicopter Quartet). Kūriniui jis pasitelkė keturis tradiciškai kvartetui priskiriamus instrumentus. Bet čia tradiciškumas ir baigiasi. Muzikantai ne tik groja, bet ir „dainuoja“ partitūroje užrašytus skaičius. Kūrinys atliekamas muzikantams skraidant malūnsparniais virš miesto. Repetuojant kvartetą lygiagrečiai dirbo muzikantai, garso režisieriai ir malūnsparnių technikų komanda.
Tarp ryškiausių Štokhauzeno kūrinių iškyla ir 1977 – 2003 m. kurtas septynių operų ciklas „Licht“ (liet. „Šviesa“), trunkantis net 29 valandas. Šios kompozicijos tikslas – atkurti pasaulį. Kiekviena ciklo opera yra skirta konkrečiai savaitės dienai, ją simbolizuoja planeta ir daugybė kitų iš mitologijos kilusių elementų. Septynios ciklos dalys išdėliotos ne paeiliui, o šia tvarka: Ketvirtadienis, Šeštadienis, Pirmadienis, Antradienis, Penktadienis, Trečiadienis, Sekmadienis. Operų ciklas labai skyrėsi nuo operos normų, linkęs į ceremonijas ir ritualą – kiekvienas kūrinys pradedamas „Pasisveikinimu“ ir užbaigiamas su „Atsisveikinimu“.
Svarbesnieji kūriniai:
Valentinianas III
Valentinianas III ( 419 m. liepos 2 d. Ravenoje – 455 m. kovo 16 d.) – Vakarų Romos imperijos imperatorius 425-455 m., Konstancijaus ir Galos Placidijos sūnus.
Embutės mūšis
Embutės mūšis – mūšis, įvykęs 1244 m. pabaigoje Embutėje (, dab. Vainiaudos savivaldybė, Latvija), kuomet prieš Livonijos ordino valdžią sukilusiems pietiniams kuršiams pasiprašius Mindaugo globos, 1244–1245 m. žiemą pastarojo vadovaujama LDK kariuomenė nesėkmingai bandė užimti Livonijos riterių neseniai užvaldytą buvusią kuršių Embutės pilį.
Valentinianas III
Biografija
thumb|left|150px|Europa 450 metais Gimė 419 m. Ravenoje. 423 m. mirus imperatoriui Honorijui motinos išvežtas į Konstantinopolį. 425 m. Rytų Romos imperijos karinių pajėgų pasodintas į Vakarų Romos imperijos sostą. Už jį valdė motina Gala Placidija ir kariuomenės vadai Flavijus Etijus ir Bonifacijus, nuo 450 m. – eunuchas Heraklijus.
Embutės mūšis
Mūšis vyko prie Embutės piliakalnio įsikūrusios senovės kuršių gyvenvietės, į kurią nuolat taikėsi kryžiuočiai. Riteriai piliakalnį, esantį apie 50 km į pietus nuo Kuldygos vedusio Ventos prekybos kelio, buvo užėmę 1243 m. Embutėje jie vėl įsitvirtino po to, kai po pralaimėto Saulės mūšio (1236 m.) buvo palikę Kuršą. Mindaugas taikėsi išplėsti savo įtaką ten, kur dar nespėjo įsigalėti Ordinas. Pastarojo pusėje kovėsi Embutės pilies įgula, Kuldygos komtūro ir Kuršo vasalų pajėgos. Pasak Eiliuotosios Livonijos kronikos, Mindaugas surinko didelę kariuomenę, kurioje buvo iki 30 000 karių, vesdamas juos per Žemaitiją link Embutės. Kuldygos riteriai iš anksto buvo perspėti apie LDK karių artėjimą, todėl jie buvo tinkamai pasiruošę. Apsupę gerai įtvirtintą pilį, bet netikėtai iš pasalų užpulti palyginti negausių priešo pajėgų, lietuviai pralaimėjo, palikę mūšio lauke daugiau kaip 1500 žuvusių. Livonijos ordinas prarado tik keturis riterius ir nežinomą skaičių jų pusėje kovojusių kuršių.
Embutės mūšio įkvėptas latvių klasikas Rainis sukūrė pjesę „Indulis un Ārija“ (1911).
Valentinianas III
Biografija
Politiniais sumetimais apvesdintas su Licinija Eudoksija, Teodosijaus ir Atinaidos dukterimi.
454 m. Valentianas nužudė Etijų, kurio sūnus buvo vedęs imperatoriaus dukrą. Kitų metų kovo 16 d. du Etijui ištikimi barbarai nužudė Valentinianą ir eunuchą Heraklijų Marso lauke, kariuomenės apžiūros metu, dvariškių akivaizdoje. Šaltiniai teigia, kad imperatorius buvo paleistuvis ir išprievartavo Romos rūmuose senatoriaus Petronijaus Maksimo iš Anicijų giminės žmoną, tad jis pastūmėjo Etijaus šalininkus veikti. Kitą dieną Petronijus Maksimas pasiskelbė imperatoriumi, bet jis nebuvo pajėgus valdyti griūvančios imperijos ir po 11 savaičių jį akmenimis užmėtė Romos liaudis.
Paskutinis imperatorius iš Teodosijaus dinastijos. Jo valdymo laikais imperiją puolė hunai, vadovaujami Atilos.
Ekranas
thumb|[[LCD monitoriaus ekranas]] Ekranas – vaizdo informacijos išvesties įrenginio, pvz., monitoriaus, dalis, kurioje matomas rodomas vaizdas. Vaizdo kokybę nusako ekrano skiriamoji geba.
Papua Naujosios Gvinėjos geografija
thumb|250px|Papua Naujoji Gvinėja Papua Naujosios Gvinėjos geografija aprašoma kaip rytinė dalis Naujosios Gvinėjos salos dalis, taip pat Naujoji Airija, Naujoji Britanija, Bugenvilio ir dar keletas mažesnių arčiau esančių salų. Jos kartu sudaro Okeanijos Papua Naujają Gvinėją, kuri yra Ramiojo vandenyno vakariniam pakrašty. Šalies teritorija labai kalnuota ir padengta atogrąžų miškais. Išilgai Naujosios Gvinėjos eina kalnų virtinė, kurios aukščiausios viršūnės padengtos sniegu. Aukščiausias Naujosios Papua Gvinėjos taškas Vilhelmo kalnas esantis 4509 m aukščio. Čia yra keletas didesnių upių, tokių kaip Sepikas (ilgis 1126 km), kuris teka per žemumų pelkes ir išsikrauna šiaurinėje salos dalyje ir upė Flajus (ilgis 1050 km), pratekanti per vieną didžiausių pelkynų pasaulyje ir išsikraunanti pietinėje salos pakrantėje. Papua Naujoji Gvinėja turi tik vieną sausumos sieną, kuri dalina salą į dvi dalis. Sausumos sienos ilgis 820 km, o vakarinė salo dalis yra oficialiai vadinama Papua provincija ir yra valdoma Indonezijos. Pietuose Papua Naujoji Gvinėja turi jūros ribą su Australija, o piertryčiuose - su Saliamono salomis.
Fizinė geografija
Sausumos plotas: 452 860 km²
Pakrantės ilgis: 5,152 km
Šiauriausias taškas: Musau sala
Piečiausias taškas: Hemenahei sala
Labiausiai į rytus nutolęs taškas: Olava, Bugenvilio sala
Gamtiniai procesai: Popua Naujojoje Gvinėjoje, išilgai „Ramiojo vandenyno ugnies žiedo“ vyksta ugnikalnių išsiveržimai. Vulkanų išsiveržimai čia nėra retas reiškinys, ojų išsiveržimai sukelia žemės drebėjimus ir cunamius. Šalyje būdingos nuošliaužos atsirandančios dėl išdegusių miškų.
Klimatas
Būdingas atogrąžų klimatas. Vyrauja šiaurės vakarų (nuo gruodžio iki kovo mėnesių) ir pietryčių (nuo gegužės iki spalio mėnesių) musininiai vėjai. Sezoninė temperatūra daug nesikeičia.
Žemės naudojimas
Gamtos turtai: auksas, varis, sidabras, gamtinės dujos, mediena, nafta, žuvis.
Žemės naudojimas:
Antonio da Correggio
Antonijus Alegris, paprastai žinomas kaip Koredžas (Antonijus iš Koredžo, it. Antonio da Correggio, tikr. Antonio Allegri, 1489–1534 m. kovo 5 d.) – italų XVI a. aukštojo renesanso dailininkas. Tai vienas iš iškiliausių renesanso ir, apskritai, Europos dailės meistrų. Daugiausia kūrė Parmoje.
Svarbiausias jo gyvenimo darbas – Parmos katedros kupolo freska (žinoma kaip „Mergelės Marijos paėmimas į dangų“, baigta apie 1530 m.). Iš paveikslų tikriausiai geriausiai žinomas ir reprodukuojamas – „Piemenėlių pagarbinimas“ (arba „Naktis“, 1522-29, Senųjų meistrų paveikslų galerija Dresdene).
Ankstyvieji darbai
Dailininkas dirbo Italijos kultūrinėje provincijoje Parmoje ir, panašu, niekuomet net ir nebandė ieškoti užsakymų ar keltis į Florenciją ir Romą, todėl žinių apie jį patį esama nedaug. Antra vertus, dailininko gyvenimas nepasižymėjo audringumu. Dalį savo paveikslų Koredžas pasirašydavo lotynizuota forma – Antonius Laetus. left|thumb|200px| „Šv. Pranciškaus Madona“ Antonijus Alegris (it. Antonio Allegri) gimė apie 1489 m. Pellegrino Allegri ir Bernardina Ormani šeimoje Koredžo miestelyje prie Emilija Redžijos, nuo kurio vėliau gavo savo pravardę. Tėvas buvo nepasiturintis pirklys. Pirmieji dailininko mokytojai yra spėjami vietos dailininkai ir dėdė Lorenzo. Spėjama, kad Koredžas gavo filosofinį ir lotynų kalbos išsilavinimą, nes žinoma, kad tuo metu į Koredžą atvykdavo profesoriai, dėstę gretimuose Feraros, Modenos ir Pjačencos miestuose.
Darbai Parmoje
1516 m. Koredžas, jau kaip žinomas dailininkas, persikėlė į Parmą, kurioje praleido didžiąją dalį savo dailininko karjeros. Nors nėra jokių duomenų apie Koredžo apsilankymą Florencijoje ar Romoje, gali būti, kad apie 1518 m. jis aplankė Romą (kai kurių tyrinėtojų nuomone, Koredžas negalėjo nutapyti freskų Parmos katedroje ir Šv. Jono Evangelisto bažnyčioje, nematęs Mikelandželo ir Rafaelio freskų Romoje). 1519 m. vedė kraštietę Džirolamą Frančeską Brageti, su kuria susilaukė 4 vaikų. left|thumb|200px| „Mergelės paėmimas į dangų“, (iki 1530, [[Parmos katedra)]] 1512 m. Koredžas gavo pirmą reikšmingą užsakymą – ištapyti Šv. Pauliaus abatijos pietų kambarį (šiuo metu žinomas kaip Camera della badessa). Šį darbą Koredžas atliko freskos technika. Kambario meninis motyvas – graikų medžioklės deivė Diana. Kambarys buvo ištapytas tarsi atvirų langų iliuzionistiniais vaizdais – idėja greičiausiai pasiskolinta iš Mantenjos, kaip ir dekoracijos gėlėmis. Freskose žaidžiantys pučiai pažymėtini perspektyviojo vaizdavimo efektais, kaip ir po jais pavaizduotos iliuzionistinės monochromatinės liunetės. Visa tai buvo labai naujoviška Italijos dailėje. Pažymėtina, kad katalikų vienuolyne atsiradusį darbą pagoniškos deivės tema greičiausiai lėmė abatė Džovana Pjačenca, kuri esą buvo despotiško būdo ir tolima Koredžo giminė, kuri vienuolyne tvarkėsi pagal savo norus.
1521-24 m. dailininkas sukūrė benediktinų Šv. Jono Evangelisto bažnyčios kupolo freską („Šv. Jono Evangelisto vizija“) Parmoje, kurioje pavaizduotas Kristaus apreiškimas apaštalų apsuptyje bei 4 evangelistų ir 4 krikščionybės tėvų kupolo atramose. Atskirose liunetėse pavaizdavo Šv. Joną Krikštytoją ir Mergelės Marijos karūnavimą (pastaroji freska šiuo metu yra Nacionalinėje Parmos galerijoje). Po to Parmos didikas Placido del Bono užsakė keletą darbų Del Bono koplyčioje toje pat bažnyčioje („Keturių šventųjų nužudymas“, „Nuėmimas nuo kryžiaus“). Apie 1525 m. grafo Nicola Maffei užsakymu buvo nutapyta „Venera ir Kupidonas su satyru“ ir, greičiausiai į porą jai, „Kupidono mokslai“. Abu paveikslai 1536 m. pateko į Mantujos kunigaikščio Federiko II Gonzagos kolekciją. Nuo 1524 iki 1530 m. Koredžas atliko savo pagrindinį darbą, Parmos katedros kupolo freską, žinomą kaip „Mergelės Marijos paėmimas į dangų“.
200px|thumb|right| Camera della badessa, lubos right|thumb|200px| Camera della badessa, „Diana“ right|thumb|200px| „[[Piemenėlių pagarbinimas (Correggio)|Piemenėlių pagarbinimas“ arba „Naktis“]] 1522-30 m. laikotarpyje dailininkas sukūrė keletą darbų bažnyčių altoriams Modenoje („Šv. Sebastijono Madona“, „Šv. Jurgio Madona“), Emilija Redžijoje („Piemenėlių pagarbinimas“, „Šv. Jeronimo Madona“), Parmoje („Madonna della Scodella“) ir gimtajame Koredže. Vėlyvoji dailininko kūryba pasižymėjo sudėtingomis daugiafigūrėmis kompozicijomis, turinčiomis manierizmo bruožų. 1529 m. mirus žmonai dailininkas grįžo į gimtąjį Koredžą, gyveno atsiskyręs. Paskutiniais metais pasižymėjo 4 paveikslų serija Mantujos kunigaikščio Federiko II Gonzagos užsakymu Ovidijaus „Metamorfozių“ motyvais („Leda ir gulbinas“, „Jupiteris ir Ijo“, „Ganimedo pagrobimas“ ir „Danaja“). O Izabelė d’Este užsakė porą paveikslų San Giorgio pilyje Mantujoje („Dorybių alegorija“ ir „Nedorybių alegorija“ – dabar abu Luvre)
Giorgio Vasari liudijimu, dailininkas nuolat taupė ir gavęs atlygį nusprendė grįžti iš Parmos į gimtąjį miestą, o atlygis jam buvo išmokėtas smulkiomis monetomis, norint iš jo pasišaipyti. Dailininkas ėjo pėsčiomis karštą dieną, sukaito ir persišaldė atsigėręs šalto vandens (spėjama, kad tai tik Giorgio Vasari prasimanymas, nes dailininkas nebuvo toks skurdus, turėjo namą ir žemės). Koredžas mirė 1534 m. kovo 5 d. Palaidotas gimtojo miesto pranciškonų brolijos bažnyčioje. Jo sūnus, Pomponijus Alegris, irgi tapo dailininku, tačiau manoma, kad su Pomponijumi ir baigėsi Alegrių giminė.
Kūryba
right|thumb|200px| „Šv. Jeronimo Madona“ arba „Diena“ Kaip dailininkas, Koredžas neturėjo nei įkvėpėjų, nei pasekėjų. Parmoje jis susipažino su brandžiojo renesanso meistrų, tokių kaip Leonardas da Vinčis, Mikelandželas bei Venecijos dailininkai, kūryba, tačiau išsiugdė savitą dailės stilių. Be to, jis pratęsė brandžiojo renesanso tradiciją Italijos dailėje, neprisišliedamas prie tuo metu sparčiai plintančio manierizmo. Panašiai kaip Rafaelis, Koredžas vengė savo darbuose bet kokio psichologinio vaizdavimo ir orientavo darbų pobūdį ne į tai, kas juose vaizduojama, o į tai, kokias emocijas jie sukelia žiūrovui (anot legendos ar tikrų faktų, Koredžas, Pjačencoje pamatęs Siksto Madoną, esą apsiverkė ir sušuko: „Taip, aš irgi esu tapytojas!“). Giorgio Vasari tikina, kad niekas iki tol Italijoje nemokėjo geriau suderinti spalvos ir piešinio vaizduodamas kūną ir aukštai vertino gebėjimą laisvu stiliumi užbaigti paveikslus.
Amžininkai apibūdina Koredžą kaip uždaro, intravertiško charakterio žmogų, tačiau kūryboje dailininkas visai kitoks. Jo darbai pasižymi laisvumu ir fantazijos žaismu. Koredžas vienas pirmųjų naudojo erdvės pratęsimo iliuzionistinį tapybos efektą, kaip Šv. Pauliaus abatijoje ir Parmos katedroje. Paveiksle „Piemenėlių pagarbinimas“ („Naktis“) vienas pirmųjų panaudojo naktinio apšvietimo efektą. Budapešto Madonoje („Madonna del Latte“) pasirinkta diagonali kompozicija ir gilus chiaroscuro panaudojimas būdingas daug vėlesniems baroko kūriniams. Dailininko paveikslai antikiniais motyvais persmelkti intymumo ir asmenininio charakterio, nutolę nuo brandžiojo renesanso universaliųjų žmogiškųjų idealų vaizdavimo. Sava kūryba Koredžas stilistiškai išpranašavo XVII a. pabaigos vėlyvąjį baroką ir rokoką. Ticianas esą apsilankęs Parmos katedroje ir pasakęs: „Jei aš nebūčiau Ticianas, norėčiau būti Koredžas“. Anot legendos, Ticianas esą išgelbėjęs Parmos katedros freską nuo sunaikinimo, nes Parmos gyventojai svarstė ją pakeisti „naujoviškesne“, o vietos aukšto rango dvasininkas freską apibūdino „varlių kojomis“. Ticianas esą pasakė, kad apverstas ir pripildytas visas aukso kupolas nevertas Koredžo freskos.
Reikšmingesni darbai religinėmis temomis: right|thumb|200px| „Ganimedo pagrobimas“
Darbai antikinėmis temomis:
Lietuvos baudžiamosios teisės istorija
thumb|180px|Lietuvos teisės paminklas - [[I Lietuvos Statutas|Lietuvos Statutai (1529, 1566 ir 1588 m.)]] Lietuvos baudžiamosios teisės ištakos - paprotinė rytų baltų genčių teisė. Apie rašytinius šaltinius nėra žinoma, jų nėra išlikę. Rašytiniai Viduarmžių Lietuvos baudžiamosios teisės šaltiniai - Kazimiero teisynas, Lietuvos statutai.
Žymiausiame Lietuvos teisės paminkle - LDK Statutuose (Pirmajame - 1529 m., Antrajame - 1566 m. ir Trečiajame - 1588 m.) buvo įtvirtintos nusikaltimų sudėtys, reglamentuojama teisinė atsakomybė už jas.
Griežčiausia - mirties - bausmė, tačiau Statutuose buvo nustatyti jos taikymo apribojimai. Ji galėjo būti paskirta tik teismo nuosprendžiu. Nuosprendžio įvykdymu privalėjo rūpintis pats teismas arba nukentėjusioji šalis. Pagal Statutus mirties bausmė nebuvo skiriama, jeigu nusikaltimas buvo padarytas esant neišvengiamam būtinumui arba būtinajai ginčiai. Šia bausme taip pat nebuvo baudžiami tarnai už pono įsakymu padarytą nusikaltimą ir asmenys, nužudę išdaviką ar paskelbtą už įstatymo ribų nusikaltėlį. Nuo mirties bausmės taikymo tuo metu buvo atleidžiami nepilnamečiai, nėščios moterys ir asmenys, padarę nusikaltimus iš kvailumo ar dėl pamišimo. Pagaliau įstatymas leido šalims bet kada susitaikyti: tai jos galėjo padaryti tiek iki teismo sprendimo, tiek jį priėmus.
Nepriklausomybės metais
1920 m. gegužės 28 d. Steigiamasis Seimas priėmė „Mirties bausmėm sustabdyti įstatymą“, pagal kurį sustabdė mirties bausmės vykdymą iki amnestijos įstatymo priėmimo ir konstitucinio šios problemos sprendimo.
1920 m. birželio 10 d. priėmus Laikinąją Lietuvos Valstybės Konstituciją, jos 16 straipsnyje buvo numatyta: „Mirties bausmė naikinama.“ Šio straipsnio pastaboje buvo nurodyta, jog „karo metu, taip pat valstybei gresiančiam pavojui pašalinti konstitucinės garantijos gali būti sustabdytos įstatymu“.
Lietuvos valstybės 1922 m. Konstitucijoje mirties bausmės klausimas nebuvo reguliuojamas - jį spręsti buvo palikta paprastiesiems įstatymams. Atsižvelgiant į tai, kad didžiojoje Lietuvos valstybės teritorijos dalyje 1920-1940 m. nepriklausomybės laikotarpiu galiojo nepaprastoji padėtis, mirties bausmė buvo numatyta įstatymuose ir realiai taikoma.
Sovietų okupacijos metais
1940 m. Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą, Respublikos teritorijoje buvo įvestas galioti RSFSR baudžiamasis kodeksas. Griežčiausia - mirties bausmė - jame buvo numatyta už daugelį vad. kontrrevoliucinių, valstybinių ir panašių nusikaltimų (58 straipsnis). Nustačius grįžtamąjį svetimos valstybės įstatymo galiojimą, pagal RSFSR BK mirties bausme Lietuvoje buvo nubausta tūkstančiai žmonių. 1961 m. birželio 26 d. priimtas LTSR Baudžiamasis kodeksas. Šis baudžiamasis teisynas XX a. Lietuvos teritorijoje galiojo ilgiausiai. Jame griežčiausia - mirties bausmė - buvo numatyta už 18 valstybinių ir kriminalinių nusikaltimų bei 16 karinių nusikaltimų.
Atkūrus nepriklausomybę
1990 m. kovo 11 d. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, buvo paliktas galioti sovietų okupacijos laikotarpiu priimtas Baudžiamasis kodeksas, tačiau buvo ne kartą tobulintas vėlesniais pakeitimais ir papildymais. Aukščiausios valdžios institucijos ne kartą nagrinėjo mirties bausmės problemą ir priėmė esminius sprendimus dėl jos taikymo apribojimų - jau 1991 m. gruodžio 3 d. įstatyme „Dėl Lietuvos Respublikos baudžiamojo, Baudžiamojo proceso ir Pataisos darbų kodeksų pakeitimo ir papildymo“ nusikaltimų, už kuriuos buvo numatyta mirties bausmė, skaičius sumažintas iki vieno - už pabaigtą tyčinį nužudymą, padarytą sunkinančiomis aplinkybėmis, kuris numatytas BK 105 straipsnyje.
Respublikos Prezidentas 1996 m. liepos 25 d. dekretu pateikė Seimui svarstyti įstatymo dėl mirties bausmės vykdymo sustabdymo projektą. Prezidento nuomone, priėmus tokį įstatymą, laikinai, kol bus priimtas naujas Lietuvos Respublikos baudžiamasis kodeksas, kuriame būtų galutinai apsispręsta dėl mirties bausmės reikalingumo, šios bausmės vykdymas būtų sustabdytas. Nors Prezidento pateiktas įstatymo projektas dar nepriimtas, tačiau nuo 1996 m. teismų paskirta mirties bausmė nevykdoma, nes Respublikos Prezidentas nesvarsto šių asmenų malonės prašymų. Be šios procedūros mirties bausmė nevykdoma.
Vyriausybės 1996 m. pateikė Seimui svarstyti naujojo Baudžiamojo kodekso projektą. priimtas Seimas 2000 m. rugsėjo 26 d. įstatymu (tuo pačiu įstatymu patvirtinti ir Baudžiamojo proceso kodeksas bei Bausmių vykdymo kodeksas), įsigaliojo 2003 m. gegužės 1 d. Jame griežčiausia bausmė - laisvės atėmimas iki gyvos galvos; mirties bausmė nenumatyta. Kitos bausmės:
Rytų Dzin
Rytų Dzin dinastija  – kinų kilmės dinastija, 317 – 420 m. valdžiusi Pietų Kiniją bei šiaurės Vietnamą.
Istorija
thumb|left|Rytų Dzin (geltona) prieš 383 m. Rytų Dzin dinastija buvo Vakarų Dzin dinastijos tąsa, tačiau šio laikotarpio pradžia laikomas Kinijos sostinės perkėlimas į rytus, t. y. į Dziankango miestą. Jį sąlygojo šiaurinių ir vakarinių klajoklių genčių antpuoliai, dėl kurių Dzin neteko savo šiaurinių provincijų, o vėliau ir sostinės Luojango, kurį barbarai (šiongnu) paėmė 311 m., o 316 m. ir sostinės Čangano. Dėl to imperatoriaus rūmai bei didelė dalis Kinijos aristokratijos persikėlė į gerokai saugesnę vietą toli pietuose, Jangdzės upės žemupyje, kuri išrinktas naujas Sima giminės imperatorius, tituluotas Juandi. Dziankangas vėliau tarnavo kaip sostinė visoms Pietinėms dinastijoms.
Naujam imperatoriui pavyko konsoliduoti valdžią pietinėse Kinijos provincijose ir jas apginti nuo barbarų įsiveržimo. Į jo valstybę masiškai plūdo gyventojai iš šiaurės, kurie baiminosi barbarų agresijos. Buvo sparčiai įsisavinamos iki tol mažiau reikšmingos ir rečiau apgyvendintos Pietų Kinijos provincijos.
Pagrindinės provincijos, kurias Rytų Dzin išlaikė per visą laikotarpį buvo Jangdžou, Dzingžou ir Dziaodžou. Tuo tarpu kitos teritorijos nuolat keitė priklausomybę, o šiaurinė valstybės siena svyravo. Iš pradžių pagrindinė priešininkė šiaurėje buvo šiongnu valstybė Han Džao, kurią 351 m. pakeitė di genčių įkurta Ankstyvoji Čin. Pastaroji 373 m. nukariavo iš Dzin Sičuaną ir ėmė slinktis dar toliau į pietus. Tuo metu Dzin trūko stiprios centrinės valdžios, šalyje nuolat vyko kariniai perversmai, kurių metu soste siekė įsigalėti įtakingos šeimos, tokios kaip Vang ar Sie. Dėl to šalis negalėjo tinkamai atsispirti barbarų invazijoms.
Tačiau 383 m. Fen upės mūšis žymėjo lūžį Rytų Dzin istorijoje, kadangi Dzin patyrė pergalę prieš Čin, atkovodama teritorijas iki pat Geltonosios upės. Ši pergalė lėmė Čin dezintegraciją ir smulkių barbarų karalysčių (tokių kaip Vėlyvoji Čin, Pietų Jan, Šiaurės Vei, Sia ir kt.) iškilimą šiaurėje.
Nepaisant karinių pergalių, Dzin viduje ir toliau vyko perversmai. Svarbiausias tarp jų buvo imperatoriaus Andi nušalinimas 403 m., kurį įvykė karvedys Huan Siuanas, laikinai pasiskelbęs imperatoriumi ir savo valstybę pavadinęs Ču. 405 m. kitas karvedys, Čiao Dzongas, paėmė valdžią vakarinėse provincijose (Sičuane), kur pasiskelbė Vakarų Šu karaliumi. Šių perversmų fone iškilo Dzin imperatoriams lojalus karvedys Liu Ju, kuris 404 m. numalšino Huan Siuano maištą ir į sostą sugrąžino imperatorių Andi, o 413 m. vėl prijungė Sičuaną. Be to, jis sutramdė barbarų gentis šiaurėje ir 416 m. laikinai paėmė istorinę Kinijos sostinę Luojangą. Kinija buvo labai arti pakartotinio suvienijimo, tačiau jis nebuvo baigtas, kadangi Liu Ju grėžo į sostinę Dziankange, kur įsivėlė į kovas dėl sosto paveldėjimo. 419 m. jo siųstas žudikas nužudė imperatorių Andi, ir į sostą pasodintas marionetinis imperatorius Gongdi. 420 m. šis buvo priverstas atsisakyti sosto ir savo paveldėtoju paskirti Liu Ju, kuris titulavosi Vudi. Tai buvo Song dinastijos pradžia.
Administracija
Valstybė buvo dalinama į provincijas džou. Iš 21 Vakarų Dzin provincijos, jai liko valdyti tik pietinės: Ningdžou, Liang, Idžou, Dzingdžou, Dziaodžou, Jangdžou, Guangdžou, Dziangdžou, ir Siangdžou, taip pat dalis Judžou ir Siudžou.
Kaip ir visos tuometinės Kinijos dinastijos, Rytų Dzin buvo linkusi smulkinti savo provincijas. Po Liu Ju užkariavimų valstybei priklausė 25 provincijos: Jangdžou, Šiaurės Siudžou, Siudžou, Šiaurės Jandžou, Jandžou, Šiaurės Čingdžou, Čingdžou, Šiaurės Dzidžou, Dzidžou, Judžou, Jongdžou, Šiaurės Jongdžou, Sidžou, Liangdžou, Rytų Čindžou, Čindžou, Joudžou, Šiaurės Bingdžou, Dzingdžou, Dziangdžou, Idžou, Ningdžou, Guangdžou, Juedžou, Dziaodžou.
Šeldė
Šeldė  – upė Vakarų Europoje. Prasideda šiaurės Prancūzijoje, Aukštutinėje Prancūzijoje, Esno departamente, prie Gui kaimelio. Teka į šiaurės rytus lygumomis, kerta Belgijos teritoriją. Žemupyje smarkiai vingiuoja, sudaro meandras. Pačiame pietvakariniame Nyderlandų pakraštyje įteka į Šiaurės jūrą, sudaro dvi plačias estuarijas – Vakarų Šeldę ir Rytų Šeldę.
Svarbiausi intakai: Skarpas, Dandras, Lisas, Rupelis. Šeldė kanalų sistema sujungta su Sena, Soma, Masu. Upė vandeninga, žemupyje iki Gento jaučiami jūros potvyniai (amplitudė žiotyse iki 3,8 m). Žemupyje įrengtos nuo potvynių saugančios dambos. Laivuojama nuo Kambrė, o jūrų laivai pasiekia Antverpeną. Prie Šeldės įsikūrę miestai: Kambrė, Valansjenas (Prancūzija), Turnė, Audenardė, Gentas, Dendermondė, Antverpenas (Belgija), Ternauzenas, Flisingenas (Nyderlandai).
Upės pavadinimas kilo iš germanų kalbų, ir reiškia seklią upę. Šeldės delta jau Romos laikais buvo strateginis laivyno postas keliaujant į Britaniją. III a. teritoriją užvaldė frankai ir pradžioje ten veikė kaip piratai. Viduramžiais prie Šeldės iškilo vienas svarbiausių Europos uostų Antverpenas.
Mepingo nacionalinis parkas
Mepingo nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurės Tailande, Lampuno, Čiangmajaus ir Tako provincijose. Parkas įkurtas 1981 m. liepos 13 d.
Vieta
Parkas užima 1 003,75 km² plotą kairiame Pingo upės krante ir apima Doitao (Doi Tao) Čiangmajaus, Li (Li) Lampuno ir Samngao (Sam Ngao) Tako apylinkėse. Parko kalnų aukštis svyruoja apie 900 m, aukščiausia viršūnė Doihuailao (Doi Huai Lao) 1 334 m.
Flora ir fauna
Mepingo nacionaliniame parke vyrauja lapuočių ir mišrūs miškas. Iš retų augalų parke sutinkama: didysis tikmedis (Tectona grandis), Afzelia xylocarpa, rudoji šorėja, shorea siamensis , stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus), krausva (Lagerstroemia calyculata), bukalapis sparnenis (Dipterocarpus obtusifolius), Vietnaminė pušis (Pinus merkusii), gleivingoji pušis (Pinus kesiya), Tetrameles nudiflora , Indiškasis lapainis, viršūklis (Terminalia alata), plaukuotasis viršūklis (Terminalia chebula), karpotasis viršūklis (Terminalia bellirica), aukštoji hopėja (Hopea ferrea), kvapioji hopėja (Hopea odorata), tikrasis bambukas (Bambusa bambos), daug įvairių orchidėjų ir paparčių.
Parke gyvena: Indijos muntjakas, makakos, šernas, Himalajinis lokys, ožka (Capricornis milneedwardsii), Kininis goralas (Nemorhaedus griseus), viverinė katė, mažoji civeta (Viverricula indica), baltarankis gibonas, juodakaklis kiškis (Lepus nigricollis), dvispalvė ratufa (Ratufa bicolor) ir kt., daug įvairių paukščių – ausuotasis kragas, mažasis kragas, Azijinė rudoji musinukė (Muscicapa dauurica), Lanius cristatus, Lanius collurioides , volungė (Oriolus chinensis), Dicrurus paradiseus , šelmeninė kregždė, rusvoji kregždė (Cecropis daurica), Azijinis palminis čiurlys (Cypsiurus balasiensis), baltastrėnė šama (Copsychus malabaricus), bankivinė višta ir kt.
Diglosija
Diglosija  – skirtingų vienos kalbos variantų pakaitinis vartojimas priklausomai nuo kalbinės aplinkos. Pvz., bendrinės kalbos ir dialekto pakaitinis vartojimas, priklausomai nuo žmogaus, su kuriuo yra kalbama.
Diglosijos pavyzdys yra situacija Austrijoje ir Šveicarijoje, kur literatūrinė kalba vartojama tik mokyklose, net masinėse informacijos priemonėse vartojamas dialektas. Kitas pavyzdys yra Čekija, kur laikraščiuose ir oficialiai vartojama senosios čekų kalbos pagrindu sudaryta bendrinė kalba, tačiau kitomis progomis kalbama tarmėmis, ypač Moravijoje ir Silezijoje.
Michelle Obama
Mišel Lavon Robinson Obama (, g. 1964 m. sausio 17 d.) – amerikiečių teisininkė, 44-ojo JAV prezidento Barako Obamos žmona, 2009–2017 m. JAV pirmoji ponia.
Michelle Robinson gimė ir užaugo pietinėje Čikagos dalyje, baigė Prinstono universitetą ir Harvardo teisės mokyklą. Baigusi mokslus sugrįžo į Čikagą ir pradėjo dirbti teisinėje paslaugų įmonėje „Sidley Austin“, kur ji ir susitiko savo būsimą vyrą. Vėliau dirbo Čikagos mero Richard M. Daley komandoje ir Čikagos universiteto medicinos centre. 2007–2008 metais ji prisidėjo prie savo vyro prezidentinės kampanijos ir pristatė programinę kalbą 2008 m. Demokratų nacionaliniame suvažiavime.
Michele Robinson turi dvi dukras – Sasha ir Malia, taip pat brolį Craig Robinson, kuris yra Oregono universiteto vaikinų krepšinio treneris.
Šeima ir išsilavinimas
Michelle LaVaughn Robinson gimė 1964 m. sausio 17-ąją, Čikagoje, Ilinojaus valstijoje. Jos tėvas – Fraser Robinson III  – miesto vandentiekio darbuotojas, motina – Marian Shields Robinson dirbo sekretore Spiegel kompanijoje. Po Michelle gimimo motina tapo namų šeimininke ir grįžo į darbą tik dukrai pradėjus lankyti vidurinę mokyklą.
Robinson ir Shiekds šeimų šaknis galima aptikti JAV pietuose. Jos proproprosenelis iš tėvo pusės, Jim Robinson, prieš Amerikos pilietinį karą buvo vergas Pietų Karolinoje. , kur iki šiol tebegyvena šios giminės dalis. Jos proproproprosenelė iš motinos pusės, Melvinia Shields, taip pat vergė, pastojo nuo baltojo. Jo vardas nėra žinomas. Iš šio ryšio gimė Michelle proproprosenelis, Dolphus T. Shields.
Michelle užaugo Euklido aveniu, Čikagos South Shore rajone, tipiškoje šeimoje, kurioje tėvas dirbo, o motina buvo namuose. Šeima dažnai būdavo drauge: kartu valgydavo, leisdavo laisvalaikį žaisdami žaidimus, tokius kaip „Monopolis“, ar skaitydami.
Būdama šeštoje klasėje Michelle pradėjo lankyti Bryn Mawr pagrindinę mokyklą (kuri vėliau buvo pavadinta Bouchet akademija).
Vėliau mokėsi Čikagos Whitney Young vidurinėje mokykloje, kurioje ketverius metus jos nuotrauka puikavosi garbės lentoje. Taip pat Michele buvo Nacionalinės „Garbingos visuomenės“ organizacijos narė ir studentų tarybos iždininkė. Kadangi mokykla buvo kitame miesto gale, tad Michele kelionė pirmyn atgal užtrukdavo net tris valandas. 1981 m. ji puikiais pažymiais baigė vidurinę mokyklą, tęsė mokslus Prinstono universitete, kur mokėsi sociologijos pagrindus ir afroamerikiečių studijas. 1985 m. baigė universitetą su pagyrimu, įgydama humanitarinių mokslų bakalaurą.
Pasirinkti Pristono universitetą Michele įkvėpė jos brolis, kuris mokėsi ir 1983 m. baigė tą patį universitetą. Aukštojoje mokykloje ji prieštaravo prancūzų kalbos mokymo metodologijai, nes, jos nuomone, mokantis užsienio kalbą būtina mokėti ir šnekamąjį kalbos stilių. Mokslinis laipsnis jai buvo suteiktas už disertaciją, tema: „Išsilavinę Pristono juodaodžiai ir jų bendruomenė“. „Aš buvau sukrėsta“, – sako Michelle, „studentų, kurie vairavo BMW. Aš nežinojau netgi tėvų, kurie vairavo „BMW“. 1988 m. jai buvo suteiktas teisės magistro laipsnis Harvardo teisės mokykloje. Kai studijavo Harvarde, ji dalyvavo politinėse demonstracijose, ginančiose profesorių, kurie yra mažumų nariai, samdymą. Ji yra trečioji JAV Prezidento žmona, turinti magistro laipsnį, kaip ir Hillary Clinton bei Laura Bush. 2008 m. liepą, Obama priėmė kvietimą tapti šimtamečio tamsiaodžių studenčių klubo „Alpha Kappa Alpha“ garbės nare, šis klubas neturėjo jokio aktyvaus studentų skyriaus Prinstone, kai Michelle ten studijavo. thumb|left|[[Barack Obama|Barack ir Michelle Obama]]
Ji susitiko Barack Obama, kai dirbo teisinių paslaugų įmonėje „Sidley Austin“. Tuo metu įmonėje dirbo tik keli afroamerikiečiai. (Michele kartais sakydavo, kad įmonėje ji ir Barack buvo vieninteliai afroamerikiečiai, vėliau paaiškėjo, kad kituose skyriuose dirbo ir daugiau afroamerikiečių .) Jai buvo pavesta užduotis patarti naujam vasaros kolegai Barack. Jų santykiai prasidėjo nuo verslo priešpiečių, vėliau tęsėsi bendruomenės organizacijos susitikimuose, kur jis pirmą kartą ir sužavėjo Michelle. Pirmojo pasimatymo metu pora žiūrėjo kino filmą „Elkis teisingai “. Pora susituokė 1992 m. spalį, jie turi dvi dukteris Malia Ann (gimusią 1998 m.) ir Natasha, vadinama tiesiog Sasha (gimusią 2001 m.).
Po vyro rinkimų į JAV Senatą, Obamas šeima liko gyventi pietinėje Čikagoje, pasirinkę verčiau likti, negu persikelti į Vašingtoną. Vyro prezidento rinkimų kompanijos metu ji savo vaikams pasižadėjo „nenakvoti namuose tik kartą per savaitę ir rengti kompaniją tik dvi dienas per savaitę, kad artėjant antrosios dienos vakarui jau būtų namie “. Ji turi brolį Craig Robinson, kuris yra Oregono universiteto vaikinų krepšinio treneris. Jos pusbrolis Capers C. Funnye Jr. yra vienas iš žinomiausių Amerikos juodaodžių rabinų.
Obamas dukterys lankė privačią universitetinę Čikagos laboratorijos mokyklą. Būdama mokyklos valdybos nare, Michelle kovojo už rasių lygiateisiškumą mokykloje, drauge su Čikagos universitetu bandė sukurti daugiau vietų kitų rasių atstovams universitetuose. Dabar Obamas dukterys lanko Sidwell draugų mokyklą Vašingtone. Vėliau svarstoma galimybė mokytis Džordžtauno dienos mokykloje. Michelle per interviu su Ellen DeGeneres vienos televizijos laidos metu teigė, kad neketina turėti daugiau vaikų. Apie vaikų auginimą Baltuosiuose rūmuose pora gavo patarimų iš praėjusių prezidentų žmonų Laura Bush, Rosalyn Carter ir Hillary Clinton. Marian Robinson, Michelle mama, taip pat persikėlė gyventi į Baltuosius rūmus, kad padėtų prižiūrėti mergaites.
thumb|right|Michelle Obama ir Laura Bush privačioje [[Baltieji rūmai|Baltųjų rūmų rezidencijoje]]
Karjera
Baigusi Harvardo teisės mokyklą, ji dirbo Čikagos teisinių paslaugų įmonėje „Sidley Austin“, kur ir sutiko savo būsimą vyrą. Firmoje dirbo rinkodaros ir intelektinės nuosavybės srityse. Vėliau buvo Čikagos miesto mero padėjėja bei Planavimo ir išsivystymo komisijos nario asistentė. 1993 m. ji tapo Čikagos nekomercinės organizacijos, drąsinančios jaunimą dirbti nekomercinėse socialinių problemų grupėse ir vyriausybės įstaigose, vykdomąja direktore, ja išdirbo beveik ketverius metus.
1996 m. ji buvo Čikagos universiteto studentų reikalų dekano bendradarbė, jos dėka duris atvėrė universiteto viešųjų paslaugų centras. 2002 m. ji pradėjo dirbti universitetinėje Čikagos ligoninėje iš pradžių bendruomenės reikalų vykdomąją direktore, o 2005 m. gegužę tapo bendruomenės užsienio ryšių viceprezidente. Vyro rinkimų kompanijos metu ji tęsė darbą universitetinėje Čikagos ligoninėje, tačiau dirbo nepilną darbo dieną, kad galėtų daugiau laiko praleisti su savo dukterimis ir padėti vyrui rinkimų kompanijos metu, vis dėlto laiko trūkumas privertė ją atsisakyti darbo ir pasiimti nemokamas atostogas.
Remiantis poros 2006 m. pajamų mokesčio ataskaita, Michele dirbdama universitetinėje Čikagos ligoninėje uždirbdavo 273,618 JAV dolerius per mėnesį, tuo tarpu jos vyro, dirbančio JAV Senate, atlyginimas buvo 157,082 JAV doleriai. Iš tiesų tai nebuvo visos Obama šeimos pajamos, nes Michele buvo ir „TreeHouse Foods” kompanijos direktorių tarybos narė, kur jos atlyginimas buvo 51,200 JAV doleriai. Prie šeimos biudžeto taip pat prisidėdavo investicijos ir autoriniai honorarai iš B. Obamos knygų, tad mėnesio šeimos pajamos buvo 991,296 JAV doleriai. Dabar Michele dirba Čikagos Visuomeninių reikalų tarybos direktorių valdyboje.
Pareigos ir veikla
right|thumb| Barack ir Michelle Obama susitikime su [[Jungtinė Karalystė|Jungtinės Karalystės karaliene Elizabeth II]]
Pirmuosius savo kaip prezidento žmonos mėnesius Michelle dažnai lankydavo benamių prieglaudas ir jų virtuves. Ji taip pat nusiuntė savo įgaliotinius į mokyklas ir gynė viešuosius interesus. Ji ėmėsi kovoti už kariškių šeimų gerovę. 2009 m. balandį pirmosios kelionės į užsienį metu Michele su Sarah Brown, Jungtinės Karalystės premjero Gordon Brown žmona, lankė vėžiu sergančių žmonių palatas.
Roma (TV serialas)
Roma  – istorinė drama, pastatyta Italijoje RAI, HBO ir BBC televizijoms. Serialo premjera HBO kanale įvyko 2005 m. rugpjūčio 28 d., vėliau 2005 m. lapkričio 2 d. BBC Two televizijoje, 2006 m. kovo 17 d. RAI televizijoje. Lietuvoje serialas buvo pradėtas transliuoti 2007 m. liepos 9 d. LNK televizijoje.
Michelle Obama
Pareigos ir veikla
Dalis stebėtojų žiūri palankiai į ponios Obama aktyvią politinę veiklą, tuo tarpu kita dalis stebėtojų ją kritikuoja už politikavimą. Remiantis Baltųjų rūmų spaudos atstovų pranešimais, prezidento žmona norėdama susipažinti su Vašingtonu ketina aplankyti visas JAV kabineto institucijas.
Per pirmus būvimo prezidento žmona mėnesius, ji įgijo visuomenės palaikymą, kuris vis auga. Ją palaiko ne tik kariškių šeimos, bet ir kai kurie respublikonai. Kadangi visuomenė vis labiau pripažįsta Michelle, tad ji tampa sektinu pavyzdžiu. Pirmoji kelionė į užsienį žurnalo „Newsweek“ buvo apibūdinta, kaip vadinamosios „žvaigždės valdžios “ rodymas, o internetinis portalas www. mns. com pabrėžė, kad tai buvo drabužių ir elegantiškumo demonstravimas.
Roma (TV serialas)
Dramoje vaizduojamas periodas, kai Romos respublika pavirto į Romos imperiją: aristokratų galios silpnėjimą ir varguomenės klasės remiamų karo vadų (Cezario, Marko Antonijaus ir Oktaviano) iškilimą ir tarpusavio kovas dėl valdžios.
Michelle Obama
Pareigos ir veikla
Po susitikimo su Jungtinės Karalystės monarche Amerikos ir Britanijos žiniasklaida iškėlė keletą klausimų dėl karališko etiketo taisyklių pažeidimo. Susitikimo su karaliene Elizabeth II metu Michelle atsakydama į Karalienės sveikinimą, neva palietė jos nugarą, tai prieštarautų tradiciniam karališkam etiketui, tačiau rūmų šaltiniai tvirtino, kad susitikimo metu nebūta jokių etiketo pažeidimų.
Roma (TV serialas)
„Roma“ didelį dėmesį skiria ne tik tų laikų kilmingiesiems, bet ir paprastų žmonių gyvenimui, tuo pačiu supažindindama su dviem romėnų kariais: Lucijumi Vorenu (Lucius Vorenus) ir Titu Pulonu (Titus Pullo) – dviem vieninteliais nekilmingais kariais, paminėtais Cezario „Commentarii de Bello Gallico“ („Galų karo užrašuose“).
Pirmajame serialo sezone vaizduojamas Julijaus Cezario pilietinis karas, jo grįžimas iš karo Galijoje, kova su Pompėjumi, absoliuti diktatūra Romoje, bei nužudymas 44 m. pr. m. e. kovo 15 d. Taip pat rodomas jaunojo Oktaviano, vėliau tapusio Romos imperatoriumi, brendimas ir kelias į valdžią.
Michelle Obama
Stilius ir mados jausmas
right|thumb|Pora šoka [[Obama|B.Obamos inauguracijos šventėje]]
Roma (TV serialas)
Kūrimas
2002 m. HBO ir BBC sutarė kartu kurti naują serialą apie Romos pilietinių karų laikotarpį. Abi televizijos kompanijos susitarė bendrai skirti 100 milijonų JAV dolerių biudžetą dvylikos serijų, trunkančių po 1 valandą, kūrimui. Vėliau HBO kanalas papildomai skyrė šiam projektui 85 milijonus JAV dolerių, o BBC – 15 milijonų JAV dolerių.