cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juodžaliai
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Juodžalių kaimo bendruomenė 1936 m. Įkurti XVIII a. antroje pusėje, įsisavinant Didžiosios Plynės pelkės pakraščių nusausintas žemes. 1821 m. buvo kulmiškių kaimas su 44 gyventojais. 1846 m. kaime buvo 11 gyvenamųjų pastatų ir 105 gyventojai. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Diržkiemio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Doristalio (Stabartynės) valsčiui. Tikintieji priklausė Širvintos evangelikų liuteronų parapijai. Kaimo pietuose buvo Didžiosios Plynės, rytuose – Noviškių Plynės pelkė. Tarpukariu Juodžaliuose buvo malūnas. Po Antrojo pasaulinio karo kaimas išnyko. Nuo 2008 m. jo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Ignacy Jasiukowicz
Ignacy Jasiukovič (1847 m. Kaune – 1914 m. rugpjūčio 26 d. Kutne) – Lietuvos lenkų kilmės inžinierius, verslininkas
Biografija
Gimė 1847 m. Kaune, 1865 m. baigė Vilniaus licėjų. 1869 m. baigė Sankt Peterburgo technologijos institutą. Iki 1874 m. dirbo geležinkelių tiesimo kompanijoje, dėstė Sankt Peterburgo technologijos institute. 1874 m. tapo Nevos laivų ir geležinkelių statybos įmonės vyriausiuoju inžinieriumi, 1876 m. vykdomuoju direktoriumi. 1884 m. tapo vienos iš didžiausių Rusijos imperijos metalurgijos pramonės Putilovo gamyklos vadovu. 1888 m. paskirtas Dniepropetrovsko regiono metalurgijos pramonės direktoriumi. Jo valdymo metu Kamianskės mieste buvo išplėtota juodoji metalurgija, vagonų gamyba. Senatvėje daug laiko praleisdavo Sankt Peterburge arba Kutne, kur ir mirė 1914 m. rugpjūčio 26 dieną.
Skirai
Taip pat:
Patrick Roest
Patrick Roest (g. 1995 m. gruodžio 7 d.) – Nyderlandų greitojo čiuožimo sportininkas, olimpinis prizininkas ir nacionalinis rekordininkas.
Biografija
2014 m. ir 2015 m. Roest laimėjo pasaulio jaunimo greitojo čiuožimo čempionatus. 2018 m. tapo pasaulio bendrosios įskaitos čempionu, bei pakartojo šį pasiekimą dar du kartus.
2019 m. olandas pasiekė naują nacionalinį 5000 m rekordą. 2020 m. Roest tapo absoliučiu Europos greitojo čiuožimo čempionu.
2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse 5000 m distancijoje nusileido tik švedui Nils van der Poel ir iškovojo sidabro medalį.
Kicbiūhelio Alpės
thumb|250px|Kicbiuhelio Alpės. Gaisšteino kalnas
Kicbiūhelio Alpės  – kalnagūbris Rytų Alpėse, Austrijoje, Tirolyje. Driekiasi į pietvakarius nuo Zalcburgo Alpių, į rytus nuo Cilerio slėnio, kuriuo teka Ino intakas Cileris. Kalnai nusidriekę iš vakarų į rytus ~70 km. Aukščiausia vieta – Kroicjocho kalnas (2558 m).
Šiauriniai Kicbiūhelio Alpių šlaitai išraižyti Ino intakų slėniais. Yra ledyninio reljefo formų. Pietiniame kalnų šlaite prasideda Ino dešinysis intakas Zalcachas, kurio aukštupio slėnis skiria Kicbiūhelio Alpes nuo Aukštojo Tauerno kalnagūbrio. Kalnais taip pat teka Zalcacho intakas Zalachas.
Kalnuose išplėtotas turizmas, žiemos sportas. Pagrindinė gyvenvietė – Kicbiūhelis.
James Graham
James Graham (1870 m. vasario 12 d. – 1950 m. vasario 18 d.) – JAV sportinio šaudymo atstovas, olimpinis čempionas.
Biografija
Stokholme vykusiose penktose moderniose 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse amerikietis dalyvavo dviejose sportinio šaudymo rungtyse. Tranšeto varžybose Graham pataikė į 96 skrendančius taikinius ir tapo pirmuoju amerikiečiu, laimėjusiu olimpinę tranšeto rungtį. Komandinėje įskaitoje pelnė antrąjį aukso medalį.
Vakarų Majo Kebio regionas
Vakarų Majo Kebio regionas  – administracinis regionas Čado pietvakarinėje dalyje. Vakaruose turi sieną su Kamerūnu. Administracinis centras – Pala.
Geografija
Regionas yra savanų gamtinėje srityje. Prateka Majo Kebio upė.
Gyventojai
Regionas priklauso Adamavos kultūrinei zonai. Dalis gyventojų kalba smulkiomis čadinėmis kalbomis (gidarai, peviai, herdžiai), kiti kalba Adamavos-Ubangio kalbomis (tupuriai, mundangai). Pastarieji buvo sukūrę gentinę valstybėlę Lerės lamidatą. Yra fulbių.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1978–1979 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1978–1979 m.
1978–1979 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Finalo rungtynės
--
Skirai (Raseiniai)
Skirai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Girkalnio.
Choinos valsčius
Choinos valsčius  – valsčius šiaurės vakarų Lenkijoje, Vakarų Pamario vaivadijoje, Gryfino apskrityje. Centras – Choina.
Istorija
Iki 1946 m. vadinosi Odros Choinicės valsčiumi.
Kiemeliai (Baltarusija)
Kiemeliai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Varanavo rajone, Benekainių apylinkėje. Įsikūręs 3,5 km į pietvakarius nuo Benekainių, tuoj piečiau Balčininkų, prie Balatinkos upelio. Praeina kelias Balčininkai–Balčininkėliai. Yra ferma, grūdų elevatorius, žemės ūkio technikos kiemas.
Istorija
XIX a. pab. buvo kaimas Lydos apskrityje, Benekainių valsčiuje.
Čikagos mokykla (architektūra)
Čikagos mokykla – XIX a. pabaigos ir XX a. antrosios pusės Čikagos architektų judėjimai.
Pirmojo judėjimo nariai: L. H. Sullivan, W. Jenney, D. H. Burnham, J. W. Root, D. Adler. Daugiausiai mokyklos plėtotei įtakos padarė bendra L. H. Sullivan ir D. Adler kūryba.
Aktyviausiai reiškėsi 1883–1893 m. Čikagos mokyklos atstovai vieni pirmųjų ėmė plačiai naudoti naujus pramoninius statybos metodus, statybines medžiagas (metalines karkasines konstrukcijas, betono, keramikos apdailą), pabrėžė pastato funkcinę ir konstrukcinę struktūrą, išgrynino formas. Laikomi naujo tipo pastatų, dangoraižių, statybos pradininkais. Pirmasis dangoraižis – 10 aukštų Home Insurance Building, iškilęs Čikagoje 1885 m. (architektas W. Jenney). Pastatų konstrukcijoje taikė metalinį karkasą su plytų užpildu, esmine fasado detale laikė plačias langų eiles, atsisakė dvišlaičio stogo, gausios puošybos, nuoseklaus istorinių formų kartojimo. Žymesni projektai: Rookery Building (1888), Monadnock Building (1891), Reliance Building (1895, visų architektai D. H. Burnham, J. W. Root, visi Čikagoje), Wainright Building Sent Luise (1891), Carson, Pirie and Scott Company Building Čikagoje (1904, abiejų architektas L. H. Sullivan).
Antrojo judėjimo nariai: L. Mies van der Rohe, F. R. Khan. XX a. antrojoje pusėje veikę Čikagos mokyklos atstovai pasižymėjo kūryboje taikyta modernistine estetika, tuščiavidure, cilindrine pastatų sandara. Žymiausias projektas – Willis Tower (1973, architektas F. R. Khan).
Prancūzijos admirolas
Prancūzijos admirolas arba Prancūzijos didysis admirolas (, grand amiral de France) – Prancūzijos laivyno garbės vardas, suteikiamas tarnyboje pasižymėjusiems admirolams. Šis titulas yra analogiškas sausumos pajėgų Prancūzijos maršalo garbės vardui. Nors niekas šiuo metu neturi Prancūzijos admirolo titulo, jis vis vien pilnai galioja pagal 2005 m. įstatymą, nurodantį, jog „Prancūzijos maršalo ir Prancūzijos admirolo titulai yra valstybės garbės laipsniai“. Prancūzijos admirolas buvo vienas iš didžiųjų Prancūzijos karūnos pareigūnų.
Istorija
Titulas 1270 m. buvo sukurtas Liudviko IX aštuntojo kryžiaus žygio metu.
Padorus skandalas
Padorus skandalas – 1984 m. sukurtas filmas, paremtas tikrais įvykiais.
Turinys
Praėjus 8 metams po Pirmojo pasaulinio karo pabaigos, Turino kapinėse dėl vagystės buvo sulaikytas prastai apsirengęs vyriškis. Kadangi jam buvo diagnozuota amnezija, laikraštyje buvo išspausdinta nuotrauka, tikintis, kad kas nors jį atpažins. Po kurio laiko pasireiškė Džulija Kanela – moteris iš pasiturinčios šeimos, tvirtinanti, kad amnezija sergantis vyriškis – jos vyras profesorius, dingęs karo metais.
Džulija pasiima vyrą į savo namus, kur šis tarsi pradeda prisiminti praeitį, tačiau po kurio laiko dar viena moteris pareiškia, kad vyras – jos sutuoktinis pavarde Bruneris, anarchistas ir sukčius, kurio jau keletą metų ieško policija. Nors vis daugiau įrodymu patvirtina jos versiją, Džulija Kanela neketina nusileisti ir visomis jėgomis kovoja dėl savo tiesos, nes, paaiškėjus klaidai, nukentės jos reputacija.
Koromandelio krantas
thumb|250px|Koromandelio krantas Indijos žemėlapyje
Koromandelio krantas  – rytinė Indostano pusiasalio pakrantė, skalaujama Bengalijos įlankos, besitęsianti nuo Krišnos upės žiočių iki Palko sąsiaurio. Ilgis ~700 km. Apima 80–100 km pločio pakrantės lygumą, sudarytą iš upinių bei jūrinių nuogulų, su plačiomis nerijomis, paplūdimiais, išraižytą lagūnų. Daug upių ir drėkinimo kanalų; plačios upių deltos (didžiausios Krišnos ir Kaverės).
Kraštovaizdžiai daugiausia sukultūrinti (drėkinamoji žemdirbystė), auginami ryžiai, pupos, žemės riešutai, cukranendrės, medvilnė. Svarbiausi uostai – Čenajus, Tūtukuris, Nelūras, Nagapatinamas.
Koromandelio pavadinimas kildinamas iš 'Čolų sritis'. Pagal jį portugalai krantą pavadinę Coromandel. XVI a. portugalai čia pradėjo steigti savo kolonijas (Negapataunas, Palikatas), vėliau britai (Sent Džordžo fortas – Madrasas, Masulipatnamas), olandai (Sadrasas, Kovelongas), prancūzai (Pondišeris, Karikalas), danai (Trankebaras).
Balsadėžė
miniatiūra|250px|right|Balsadėžės Ukrainos prezidento rinkimuose 2019 m.
Balsadėžė, arba balsavimo dėžė, urna – konteineris su kiauryme jo viršuje balsavimo biuleteniams įmesti ir saugoti. Dažniausiai tai keturkampė dėžė, kuri gali būti pagaminta iš įvairių medžiagų. Prieš pradedant balsavimą, rinkimų komisijos nariai užantspauduoja konteinerį, kuris slapto balsavimo procese užpildomas rinkėjų biuleteniais. Atidaromas tik pasibaigus balsavimui, norint suskaičiuoti įmestus biuletenius.
Kai kuriose šalyse, siekiant išvengti balsavimo procedūros pažeidimų, pavyzdžiui, neteisėto papildomų biuletenių įmetimo, įstatymu nustatyta, kad balsavimo dėžės turi būti skaidrios, permatomos. Taip stebėtojai gali matyti balsavimo procesą ir prieigą prie balsavimo dėžių, be to, gali būti pasitelkiamos vaizdo stebėjimo sistemos.
Istorija
Romos respublikoje iš pradžių kiekvienas rinkėjas pareikšdavo savo pasirinkimą žodžiu pareigūnui, kuris jo balsą užrašydavo oficialioje lentelėje. Tačiau vėliau Respublikoje buvo įvestas slaptas balsavimas, ir rinkėjai savo balsus pradėjo registruoti stiliumi ant vaškuotų buksmedžio lentelių, kurias įmesdavo į balsavimo urną.
Pirmą kartą Anglijoje, Pontefrakte (Vakarų Jorkšyras) balsavimas su popierinių biuletenių metimu į balsadėžę užfiksuotas 1872 m. rugpjūčio 15 d. pagal sąlygas, numatytas neseniai tais pačiais metais priimtame Balsavimo akte. Pontefrakto muziejuje saugoma išlikusi originali balsavimo dėžė su vaškiniu antspaudu.
Lietuvoje
Pagal naujus reikalavimus, nuo 2019 m. įprasto skaidraus permatomo balto plastiko balsadėžės rinkimuose tapo nepermatomos, nors dar ne taip seniai buvo reikalavimas, kad urnos būtų skaidrios. Dėl sulaukiamų skundų ir iš rinkėjų, ir iš politinių partijų, kad neva kai kuriuose biuleteniuose matyti, už ką rinkėjas balsavo, Vyriausioji rinkimų komisija atsižvelgė į šias pastabas. Balsadėžė turi būti tokia, kad nebūtų matomas jos turinys. Jei turima balsadėžė yra skaidri, ji turi būti apklijuota matine plėvele.
Skirai (Rokiškis)
Skirai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Panemunėlio, Nemunėlio dešiniajame krante.
Kovonys
Kovonys  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Varanavo rajone, Benekainių apylinkėje. Įsikūręs 5 km į šiaurę nuo Varanavo, 5 km į pietus nuo Benekainių. Eina kelias Balčininkėliai–Juodkiškės, šalia praeina Vilniaus–Lydos geležinkelis.
Istorija
XIX a. pab. buvo kaimas Ašmenos apskrityje, Dieveniškių valsčiuje, Remezavos dvaro valda.
Salamato regionas
Salamato regionas  – administracinis regionas Čado pietrytinėje dalyje. Pietuose turi sieną su Centrinės Afrikos Respublika. Administracinis centras – Am Timanas.
Geografija
Regionas yra savanų gamtinėje srityje. Didelę dalį teritorijos užima Bahr Auko ir Salamato šlapynių plotai, kur teka Šario intakai (Bahr Aukas, Bahr Salamatas, Bahr Keita, Bahr Bola). Yra Zakumos nacionalinis parkas.
Gyventojai
Didžioji dalis krašto gyventojų yra Centrinio Sudano kalbomis kalbantys rungai ir kibetai. Yra arabų (salamatai, hematai, rašidai ir kt.).
Administracinis suskirstymas
Salamato regionas padalintas į 3 departamentus (skliaustuose – administracinis centras):
Juozas Mažeika (1927)
Juozas Mažeika (1927 m. rugsėjo 29 d. – 2013 m. rugpjūčio 18 d. Kaune) – inžinierius architektas.
Biografija
Vaikystėje gyveno pas Babtų vaistininką S. Saulevičių. 1939 m. baigė Babtų šešiametę mokyklą, vėliau mokėsi Kauno 4-ojoje gimnazijoje. 1951 m. baigė KPI Architektūros fakultetą.
1951–1962 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijoje, LŽŪA. 1962–2011 m. KPI (dabartinis KTU) dėstė braižomąją geometriją, meninį konstravimą (dizainą), piešimą ir kompoziciją.
Laisvalaikį skyrė žvejybai ir buriavimui, buvo pirmasis Lietuvos buriavimo federacijos prezidentas. Liejo akvareles, piešė, fotografavo gamtą, žmones, architektūrą, kolekcionavo knygas ir publikacijas buriavimo tema.
Palaidotas Karmėlavos kapinės.
Dviračių muziejus
thumb|Šiaulių dviračių gamyklos trimilijonasis dviratis Šiaulių dviračių muziejuje miniatiūra|Namų darbo dviratis „Senelis“|alt= Dviračių muziejus – vienintelis specializuotas dviračių tematikai skirtas Lietuvos muziejus, kuriame eksponuojama daugiau nei 67 dviračiai, 4 velomobiliai ir apie 222 kitų eksponatų. Įsikūręs Šiauliuose, adresu Vilniaus g. 139, vienas iš Šiaulių Aušros muziejaus padalinių.
Istorija
Šiauliuose dažnai buvo organizuojami dviračių populiarinimo renginiai, įvairios varžybos, pritraukdavusios nemažai dviračių entuziastų. Dėl šių priežasčių Šiauliams buvo prigijęs dviračių sostinės vardas. Susiklosčius tokiai tradicijai, Šiaulių dviračių ir variklių gamykla „Vairas“ dar XX a. pradžioje gamyklos patalpose įkūrė nedidelį Visuomeninį Dviračių muziejų. 1983 m. spalio mėn. pradėta planuoti muziejų perkelti į didesnes, labiau tinkamas patalpas.
1985 m. gegužės 26 d. Vilniaus g. 139 esančiame pastate buvo atidarytas Dviračių muziejus. Muziejuje iki šiol yra eksponuojama visa dviračio vystymosi istorija nuo XVIII a. iki šių dienų. 1993 m. Dviračių muziejus buvo perduotas Šiaulių „Aušros“ muziejui ir tapo jo padaliniu. Muziejus veikia iki šių dienų ir yra vienintelis toks šalyje. 2014 m. kovo 27 d. muziejaus ekspozicija atnaujinta, jos tema – „Dviratis – technologijų pasaulyje“. Joje eksponuojami 293 eksponatai, iš jų 67 dviračiai ir 4 velomobiliai.
Modernizacija
2009 m. Šiaulių „Aušros“ muziejus pirmasis iš neprivačių muziejų Lietuvoje savo padaliniuose – Dviračių muziejuje ir Ch. Frenkelio – įdiegė profesionalią audiogidų įrangą. Audiogidas – galimybė savarankiškai apžiūrėti ekspoziciją, pasirinkti ir sužinoti apie dominantį eksponatą kiekvienam priimtina kryptimi ar tempu. Šiuo prietaisu besinaudojantis lankytojas yra savarankiškas: jį nesudominusias ekspozicijos dalis gali praleisti, o informaciją apie sudominusius eksponatus – išgirsti pakartotinai. Naujo aparato garsas skirtas klausytis ne tik vienam žmogui, bet su papildomu garsiakalbiu – ir grupėms. Audiogidas yra rusų, anglų ir lietuvių kalbomis. Taip pat įdiegta ir e-gido sistema, kuri leidžia savarankiškai apžiūrėti ekspoziciją. E-gido sistema yra anglų, lietuvių ir gestų kalba.
Atnaujinus ekspoziciją buvo įrengtos ir trys interaktyvios zonos, kurios leidžia ne tik susipažinti su dviračių istorija, bet ir išbandyti juos.
NK Đakovo
Džakovo NK arba NK Đakovo – buvęs Kroatijos futbolo klubas iš Džakovo.
Istorija
Klubas įkurtas 1962 m. žaidė žemesniuose divizionuose.
2012 m. NK Đakovo klubas susijungė su kitu miesto klubu NK Croatia Đakovo, o naujadaras tapo HNK Đakovo Croatia.
Laitelių apylinkė
Laitelių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Viešintų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Troškūnų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Akmenos apylinkės ir Viešintų apylinkės.
Tarimo mumijos
Tarimo mumijos yra žmonių mumijos rastos Tarimo baseine, šiandieniniame Sindziange, Kinijoje. Manoma, kad jos buvo palaidotos laikotarpyje tarp 1800 m. pr. m. e. ir 200 m. Dalis mumijų dažniausiai tapatinamos su Indoeuropiečiais Tocharais Tarimo baseine, nors visiškai patvirtinančių įrodymų dar nėra.
Archeologijos duomenys
Dvidešimtojo amžiaus pradžioje, europiečiai tyrinėtojai Svenas Hedinas (Sven Hedin), Albertas fon Le Kokas (Albert von Le Coq) ir seras Aurelas Štainas (Aurel Stein), smulkiai aprašė Vidurinėje Azijoje rastus sudžiūvusius žmonių kūnus. Vėliau šioje vietovėje (ypač rytinėje (Lopnuro, Subeši prie Turpano, Krorano, Kumul apylinkėse) ir pietinėje (Kotano, Nijos, Kiemo apylinkėse) Tarimo baseino dalyse) buvo surasta daugiau mumijų, kurios dabar saugomos ir eksponuojamos Sindziango muziejuose.
Seniausios Tarimo mumijos, rastos Kaurigule (en. Qäwrighul), yra datuojamos 1800 m. pr. m. e., ir priklauso kaukazoidams. Joms artimiausi Bronzos amžiaus populiacijos tipai yra Pietų Sibiro, Kazachstano, Vidurinės Azijos ir Žemutinės Volgos vietovių gyventojai.
Janbulako kapinyne buvo rastos 29 mumijos, datuojamos 1100 - 500 m. pr. m. e. Jų tarpe 21 mumija yra mongolidai. Tai ankstyviausios mongolidų mumijos, rastos Tarimo baseine. Likusios 8 mumijos yra tokie patys kaukazoidai, kaip ir rastieji Kaurigule.
Tarp labiausiai išsiskiriančių mumijų yra aušto ūgio raudonplaukis vyras (vakariečių mokslininkų vadinamas "Chärchän man" arba "Ur-David") (1000 m. pr. m. e.). Jo sūnus (1000 m. pr. m. e.) - vienerių metų amžiaus šviesiaplaukis vaikas su raudonos ir mėlynos spalvų veltine kepure, mėlynais akmenėliais vietoj akių. "Hami mumija" (apie 1400-800 m. pr. m. e.) - "raudongalvė gražuolė", rasta Kizilkokoje (en. Qizilchoqa). Taip pat "Subeši raganos" (IV arba III amžius pr. m. e.), mūvinčios apie 60 cm ilgio juodas veltas kūgio formos ir tiesiais kraštais skrybėles. Subeši mumijų tarpe buvo rasti vyro palaikai su operacijos žymėmis ant kaklo. Pjūvis buvo susiūtas siūlais, pagamintais iš žirgo karčių.
Dėl sauso dykumos oro, daugelis mumijų išsilaikė labai geros būklės. Jos pasižymi įprastais kaukazoidų kūno bruožais (aukštas ūgis, apvalus veidas, gilios akiduobės). Daugelio plaukai liko nepažeisti aplinkos poveikio; jų spalva kinta nuo šviesios iki raudonos ar tamsiai rudos, dažniausiai ilgi, banguoti ir supinti į kasas. Nėra žinoma, ar jų plaukai buvo balinami druska. Apranga, ypač audiniai, parodo įprastą indoeuropietišką neolito laikotarpio kilmę, žemo lygio audinių gamybos technologiją. "Chärchän man" mumija dėvėjo raudoną dryžuotą apsiaustą ir languotas vilnones kelnes. Audinių žinovė Elizabetė Veiland Barber (Elizabeth Wayland Barber) yra ištyrusi languotą vilnonę aprangą ir mano, kad jos šaknys yra Anatolijoje (dar vadinamoje Mažaja Azija), Kaukaze ir stepėse, į šiaurę nuo Juodosios jūros.
Genetinės sąsajos
DNR sekų duomenys parodo, kad mumijos turi vakarų Eurazijos ir Ukrainos gyventojams būdingą haploidinį genotipą.
Kinijos ir Amerikos mokslininkų grupė ištyrė 52 skirtingų mumijų DNR. Išdėsčius mumijų kilmės genetinį žemėlapį, tyrėjai patvirtino spėjimus, kad šios mumijos yra kilusios iš Vakarų Eurazijos. Viktoras Meiras (Victor Mair), Pensilvanijos Universiteto profesorius ir genetinio tyrimo grupės vadovas, teigė, kad šie tyrimai buvo: ".. be galo svarbūs, nes jie susiejo Rytų ir Vakarų Eurazijos civilizacijų formavimosi etapus (bronzos ir ankstyvajame geležies amžiuje) žymiai glaudžiau, nei kada nors iki šiol".
Ankstesnių Dzilino Universiteto Kinijoje tyrimų metu buvo rasti mtDNR haploidinio genotipo bruožai, būdingi Vakarų Eurazijos gyventojams, turintiems europidų genus.
2007 metais Kinijos valdžia suteikė leidimą National Geographic komandai, vadovaujamai Spenserio Velšo (Spencer Wells), ištirti mumijų DNR. Spenseris turėjo galimybę ištirti nesuirusios DNR mėginius iš vidinių audinių. Mokslininkai išgavo užtektinai medžiagos, kad įsitikintų, jog Tarimo baseine buvo nuolatos gyvenama 2000-300 m. pr. m. e. Išankstiniai duomenys byloja, kad tie gyventojai buvo kilę ne tik iš Europos, bet ir iš Mesopotamijos, Indijos ir kitų vietovių, kurios turėtų būti išaiškintos ateityje.
Išausta medžiaga, rasta su mumijomis, yra siejama su ankstyvosiomis Europos audimo technologijomis ir yra panaši į tekstilę, rastą ant Austrijos druskos kasėjų palaikų, datuojamų 1300 m. pr. m. e. Antropologė Irenė Gud (Irene Good), ankstyvųjų Eurazijos audinių žinovė, pažymėjo, kad įstrižai dryžuotas austas raštas rodo sudėtingesnių audimo staklių naudojimą. Ji teigia, kad šie audiniai yra "labiausiai į rytus nutolęs tokio audimo būdo pavyzdys".
Šie tyrimai vis dar yra ginčytini. Jie sugriauna šiuolaikinių uigūrų siekius vadinti save vietiniais Sindziango gyventojais, o ne haniais. Lygindami mumijų DNR su šiuolaikiniais uigūrais, Meiro tyrėjai rado tik nedidelius panašumus, bet neaptiko "jokių tiesioginių sąsajų".
Apie šiuos neatitikimus Meiras atsiliepia taip: "Nauji atradimai taip pat verčia peržiūrėti senas kinų knygas, kurios aprašo istorinius ar legendinius aukšto ūgio, įdubusiomis mėlynomis ar žaliomis akimis, ilgomis nosimis, apaugusiais barzdomis ir rudais ar šviesiais geltonais plaukais žmones. Akademikai dažniausiai buvo skeptiški šių žinių atžvilgių, bet dabar atrodo, kad jos teisingos."
Kinijos mokslininkai nuo pradžių nebuvo apsisprendę, ar suteikti galimybę tirti DNR pavyzdžius, nes baiminosi Uigūrų, laikančių mumiją "Loulan gražuolę" savo tautos ženklu, nepritarimo, be to siekė apsaugoti kapus nuo užsienio plėšikų.
Kinų istorikas Dzi Ksianlin sako: „Kinija parėmė užsienio mokslininkų tyrimus. Tačiau, Kinijoje yra nedidelė grupė etninių separatistų, kurie laiko save senųjų žmonių palikuonimis". "Nenorėdami kurstyti jų siekių" Sindziango muziejus, neatsižvelgdamas į laikotarpius, eksponuoja visas Tarimo ir hanių mumijas kartu.
Gilvydžių apylinkė
Gilvydžių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Viešintų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Troškūnų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Akmenos apylinkės ir Viešintų apylinkės.
Rudolfas Karvovskis
Rudolfas Karvovskis (1830 m. Kaune – 1896 m. vasario 29 d. Permėje) – Lietuvos lenkų kilmės Rusijos imperijos inžinierius, architektas.
Medijų ir informacinis raštingumas
UNESCO medijų ir informacinį raštingumą apibrėžia kaip terminą, kuris aprėpia visas medijas ir žiniasklaidą (spauda, radijo ir televizijos laidos, kino filmai, reklama, internetas ir kt.) ir kitus informacijos teikėjus, įskaitant bibliotekas, archyvus, muziejus.
Anot medijų ir informacinio raštingumo specialistų Silvijos Bresel (Sylvia Bräsel) ir Torsteno Kargo (Thorsten Karg), medijų ir informacinis raštingumas yra viena iš bendrojo raštingumo sričių. Žodžio „raštingumas“ pradinė reikšmė yra „mokėti skaityti ir rašyti“. XXI amžiuje žodis „raštingumas“ apima medijų ir informacinį raštingumą. Žinodami, kaip naudotis visomis medijų formomis, asmenys geriau supranta greitai besikeičiantį pasaulį. Spauda, radijas ir televizija, internetas ir kitos skaitmeninės komunikacijos technologijos yra svarbios norint rasti reikiamą informaciją ir prisijungti prie viešojo diskurso.
Raštingumas UNESCO apibrėžiamas gebėjimais atpažinti, suprasti, interpretuoti, kurti, bendrauti, skaičiuoti ir naudoti atspausdintus bei parašytus duomenis įvairiose situacijose. Mokslininkai teigia, kad moderniame pasaulyje asmenys vis daugiau laiko skiria savarankiškam turinio įsisavinimui, todėl viena iš raštingumo sričių tampa bendrieji gebėjimai naudotis šiuolaikinėmis medijomis ir informacijos ištekliais.
Laikui bėgant keičiasi informacinio raštingumo koncepcijos pritaikymas visuomenės poreikiams. Amerikos bibliotekų asociacija apie 2000 metus parengė pozityvistinės perspektyvos „Informacinio raštingumo gebėjimų standartus aukštajam mokslui“, po dešimtmečio ėmė peržiūrėti informacinio raštingumo koncepciją ir 2015 m. vietoj standartų pasiūlė „Informacinio raštingumo aukštajam mokslui metmenis“. Metmenyse nebeakcentuojami griežtai standartizuoti gebėjimai, o įtvirtinamas suvokimas, kad studentai yra informacijos vartotojai ir jos kūrėjai, todėl labai svarbus yra metaraštingumas arba  savirefleksija, gebėjimas savarankiškai veikti nuolat kintančioje infosferoje.
Anot mokslininkų John Seely Brown ir Paul Duguid, informacijos amžiuje apie pačią naudojamą informaciją įprasta mąstyti be konteksto. Mokslininkai džiaugiasi vieša informacijos prieiga ir nesigilina į tai, kiek bibliotekininkų, leidėjų, kompiuteristų, teksto redaktorių, kataloguotojų ir kitų specialistų dirbo, kad gautų tokį rezultatą. Kai pastarieji specialistai dirba gerai, jie išlieka nepastebimi. Analogiškai yra ir su prieiga prie naujienų, pamirštant arba net nesusimąstant, kaip jos atsiranda. Įgiję medijinį ir informacijos raštingumą asmenys supranta informacijos atsiradimo ir komunikacijos su auditorijomis kontekstą ir įžvelgia ten slypinčius pavojus.
Anot Lietuvos medijų tyrėjo Vinco Grigo, įgiję medijų ir informacinio raštingumo kompetenciją asmenys kritiškai vertina naudojamą informaciją. Medijų ir informacinio raštingumo gebėjimų ugdymas gerina bendrųjų kompetencijų ugdymo kokybę. Informacinio ir medijų raštingumo ugdymu siekiama paskatinti  asmenis ieškoti, suprasti, vertinti, iškomunikuoti, naudoti ir kurti informaciją. Medijų raštingume svarbesni yra kasdienės informacijos ištekliai, čia labiau akcentuojamos medijų ypatybės. Pastarosios dimensijos informaciniame raštingume nedominuoja, čia labiau koncentruojamasi į mokslo informacijos naudojimą.
Saugant reputaciją
Saugant reputaciją yra 2004 metų režisierės Alice Wu amerikietiška romantinė komedija, drama. Filmo siužetas sukasi apie Wilheminą, jauną kinų-amerikiečių chirurgę; nevedusią, nėščią jos motiną ir draugę šokėją.
Pats pavadinimas yra nuoroda į visos rytų Azijos reputacijos (įvaizdžio) sąvokos socialinę koncepciją.
Siužetas
Reputacijos išsaugojimo klausimas Wilheminai iškyla tada kai ji priversta spręsti savo nevedusios nėščios motinos problemas ir įsipareigojimus savo merginai Vivianai. Wilė kovoja su savo laiku, kuri turi paskirstyti tarp savo motinos, kuri atstumta kinų-amerikiečių bendruomenės dėl savo nevedybinio nėštumo, persikelia pas Wilheminą gyventi ir savo merginos Vivianos, kurią ji savo mamai pristato kaip tiktai draugę. Tuo pačiu metu Wilės mama privalo nuspręsti ar tėvo reputacija, ar jos pačios jausmai yra svarbesni. Wilės mama netrukus suvokia, kad norėdama susigrąžinti tėvo reputaciją ir nustoti kovoti su sunkumais, ji turės ištekėti už vyro, vardu Cho. Wilė netyčia sužino, jog jos mama myli visai kitą, ir nusprendžia sutrukdyti šioms vestuvėms.
Tuo pat metu, dėl savo baimės būti kartu viešumoje, Wilė praranda Vivianą, kuri išvyksta į Paryžių. Po trijų mėnesių, Vivianos ir Wilhelminos mamos suveda abi merginas viename vakarėlyje, ir galų gale jos pasibučiuoja prieš visus pačiame šokių aikštelės centre.
Filmo pradžia
Režisierė Alice Wu filmo scenarijų parašė keleriais metais anksčiau, remdamasi savo pačios atsiskleidimo („coming out“) patirtimi. 2001 metais filmo scenarijus laimėjo Los Andželo CAPE organizacijos scenarijaus apdovanojimą, kuris suteikė galimybės pradėti filmo kūrimą. Filmas pradėtas filmuoti 2003 metais, turėdamas 2,5 JAV dolerių biudžetą.
Apdovanojimai
„Saugant reputaciją“ 2005 m. buvo nominuotas „Breakthrough“ (angl. 'persilaužimas') režisieriaus apdovanojimui „Gotham Awards“ apdovanojimuose; 2005 m. Auksinio arklio filmų festivalyje nominuotas žiūrovų pasirinkimo apdovanojimui ir geriausios aktorės apdovanojimui Mišelei Krusiek; 2006 m. GLAAD Media apdovanojimuose nominuotas GLAAD medijos apdovanojimui už ribotai išleistą išskirtinį filmą. Iš šių nominacijų filmas laimėjo žiūrovų pasirinkimo apdovanojimą 2005 m. Auksinio arklio filmų festivalyje.
Filmo išleidimo datos
Filmas „Saugant reputaciją“, pristatytas Toronto filmų festivalyje 2004 m. rugsėjo 12 d. dar iki labai riboto išleidimo 2005 m. JAV, pradėjo savo kelią nepriklausomo kino rate: rodomas Sundance filmų festivalyje, Tarptautiniame Sietlo filmų festivalyje ir kituose.
Skireliai
Skireliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Girkalnio.
Rugantino
Rugantino – 1973 m. Italijoje sukurta komedija.
Turinys
1848 m. Roma. Gražuolė Rozeta gatvėse traukia vyrų dėmesį, tačio jos vyras – itin pavydus ir stiprus – įkyriai ją saugo nuo galimų gerbėjų. Plevėsa Rugantinas susilažina su draugais, kad jam pavyks suvilioti Rozetą. Netrukus atsiranda proga: šios vyras dėl įkyraus gerbėjo nužudymo priverstas išvykti iš miesto ir moteris lieka be apsaugos. Rugantinas suartėja su ja ir, besididžiuodamas pergale, pats paskatina gandus apie judviejų romaną. Supykusi Rozeta jį išveja, tačiau Rugantinas supranta iš tiesų įsimylėjęs ir stengiasi atitaisyti žalą. Vieną vakarą prie Rozetos namų jis randa mirštantį peiliu sužeistą jos vyrą ir apkaltinamas žmogžudyste. Nors jis ir tikina esąs nekalta, paskelbiamas mirties nuosprendis ir vieša egzekucija. Rozeta susitaiko su Rugantinu prieš šiam atsiduriant ant ešafoto.
Adamas Valevskis
Adamas Valevskis (m. 1638 m.) – Seradzo kaštelionas 1638 metais, Lenčicos kaštelionas 1628-1638, Seradzo pakamaris 1617-1628, Seradzo vėliavininkas 1616-1617, Seradzo iždininkas 1607-1615, karaliaus rūmininkas.
Buvo Vladislovo IV Vazos elektorius nuo Lenčicos vaivadijos 1632 metais.
Silos regionas
Silos regionas  – administracinis regionas Čado pietrytinėje dalyje. Pietryčiuose turi sieną su Centrinės Afrikos Respublika, rytuose – su Sudanu. Administracinis centras – Goz Beida.
Iš dalies patenka į Darfūro kultūrinį regioną. Silos regionas sukurtas 2008 m., atskyrus pietinę Vadajaus regiono dalį.
Geografija
Regionas yra Sahelio gamtinėje srityje.
Gyventojai
Regionas priklauso Darfūro (Vadajaus) kultūrinei zonai. Rytinėje regiono dalyje gyvena furai ir fongorai, centrinėje dalyje dyvena dadžiu, ikikolonijiniu laikotarpiu sukūrę Dar Silos valstybę, o vakarinėje vyrauja kadžaksiai (kalbantys Čado grupės kalba). Yra bagarų (arabų).
Administracinis suskirstymas
Silos regionas padalintas į 2 departamentus (skliaustuose – administracinis centras):
Alukėnų apylinkė
Alukėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Raguvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Troškūnų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Levaniškių apylinkės ir Traupio apylinkės.
HNK Đakovo Croatia
HNK Đakovo Croatia – Kroatijos futbolo klubas iš Džakovo.
Istorija
Klubas įkurtas 2012 m., kai NK Croatia Đakovo klubas susijungė su kitu miesto klubu NK Đakovo, o naujadaras tapo HNK Đakovo Croatia. Žaidžia Trečioje Kroatijos futbolo lygoje, Rytų zonoje.
Liubartai (Baltarusija)
Liubartai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Varanavo rajone, Benekainių apylinkėje. Įsikūręs 7,5 km į vakarus nuo Benekainių, 1,5 km nuo sienos su Lietuva ir Jurgionių tvenkinio. Keliai į Benekainius, Tausginionis. Yra ferma. Rytinė kaimo dalis vadinama Ambraziškėmis.
Istorija
XIX a. pab. buvo kaimas ir palivarkas Lydos apskrityje, Benekainių valsčiuje.
Kalnų slidinėjimas 2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Kalnų slidinėjimas 2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse vyko slidinėjimo trasose Pekine, Kinijoje.
Lado anklavas
Lado anklavas buvo Kongo Laisvosios Valstybės (Belgijos kolonijos) administracinis teritorinis vienetas dabartinės Pietų Sudano Respublikos (Centrinė Ekvatorija) ir Ugandos teritorijoje, egzistavęs 1884–1910 m.
Raida
Teritorija nuo seno buvo gyvenama daugiausia barių genčių, kurias Egipto chedivatas 1871 m. įjungė į Ekvatorijos provinciją. Po 1884 m. mahdistų sukilimo Sudane, Ekvatorija tapo nebekontroliuojama ir čia įsitvirtino britai. Vykdydami derybas su Belgija dėl Afrikos dalybų, britai nusprendė paskolinti didelę dalį Ekvatorijos ir Bahr al Gazalio Belgijos karaliui Leopoldui II, už tai mainais gaudami siaurą teritoriją rytiniame Konge. Ši britams buvo reikalinga tiesiant transkontinentinį geležinkelį iš Pietų Afrikos į Egiptą. Belgijos ir Britanijos sąjunga taip pat turėjo neleisti prancūzams įsitvirtinti Bahr al Gazalyje ir leisti atidaryti pietinį frontą kovojant su Sudano mahdistais.
Belgams gautosios teritorijos buvo svarbios, nes taip jie pasiekė Nilo upę. 1897 m. jie pradėjo ekspansiją į šiaurę, norėdami užimti Bahr al Gazalį. 1906 m. tarp Britanijos ir Belgijos pasirašyta nauja sutartis belgams paliko tik pietinę teritorijų dalį – Lado anklavą. Jau kitais metais belgų pajėgos išėjo iš Bahr al Gazalio.
1910 m. britai atsiėmė Lado enklavą ir jį padalino tarp dviejų šalių. Pietinė enklavo dalis tapo Ugandos protektorato dalimi, tuo tarpu šiaurinė prijungta prie Bahr al Gazalio provincijos.
Komendantai
Nors Lado anklavo sostinė buvo Lado gyvenvietė (netoli Džubos), komendantai rezidavo strategiškai svarbiame Redžafe. Lado anklavas buvo pavaldus gretimam Uelės rajonui, kur rezidavo vyresnysis komendantas.
Oulavsioka
thumb|right|200px|Oulavsioka Oulavsioka  – didžiausias Farerų salų vasaros festivalis, švenčiamas liepos 29 d., šv. Olafos garbei, kai šalies parlamentas atidaro savo sesiją. Oulavsioka yra kultūros ir sporto šventė. Šventės metu vyksta: valčių irklavimas, futbolo rungtys, meno parodos, muzikos renginiai ir kt. Renginio atidarymas vyksta dieną prieš, t. y. liepos 28 d. Kai kurie renginiai vyksta dar anksčiau. Oulavsiokos koncertas prasideda liepos 27 d.
Festivalio metu, fareriečiai suvažiuoja į Torshauną.
Skirgailiai
Skirgailiai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 1 km nuo Alovės.
Kritižio apylinkė
Kritižio apylinkė (arba Krityžės apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Raguvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Troškūnų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Levaniškių apylinkės ir Raguvos apylinkės.
Irkai
Irkai (🇬🇷) – senovinė tauta, minima Herodoto „Istorijoje“. Pagal ją aprašomi kaip gyvenantys tisagetų kaiminystėje, basiverčiantys miško žvėrių medžiokle. Yra įvairių irkų tapatumo versijų: siejami su jugrais, Djakovo kultūra, Gorodeco kultūra.
Pomponijus Mela ir Plinijus Vyresnysis irkus, matyt klaidingai, įvardino kaip tirkus.
Oskars Stalts
Oskaras Staltas (, 1903 m. lapkričio 1 d. Kolka, Rusijos imperija – 1992 m. Ryga, Latvija) – lyvių tolimųjų reisų jūrų kapitonas, vienas iš lyvių ansamblio „Līvlist“ steigėjų.
Biografija
Gimė Kolkos lyvių šeimoje. Tėvas – Karlis Staltė, lyvių patriarcho, poeto Karlio Staltės bendravardis antros eilės netikras pusbrolis, motina – Ana Štalerė. Oskaras Staltas burlaiviais plaukti į jūrą pradėjo nuo 15–os metų, kurį laiką dirbo motorinio burlaivio „Jūrnieks“ šturmanu, galiausiai tapo tolimųjų reisų jūrų kapitonu. Studijuodamas Rygoje įsteigtoje K. Valdemaro jūreivystės mokykloje susipažino su šios mokyklos raštvede Marija Kangyzere (Marija Kangīzere) ir ją vedė, visą likusį laiką gyveno Rygoje. 1940 m. jūreivystės mokyklą baigė, tai buvo paskutinė šios mokyklos absolventų laida. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui buvo mobilizuotas į Raudonąją armiją. Po karo dirbo Ventspilio jūros uosto viršininko pavaduotoju. O. Staltas buvo Latvijos jūreivystės istorijos populiarintojas. Jis yra vienas iš 1972 m. Rygoje susibūrusio lyvių folkloro ansamblio „Līvlist“ („Lyviai“) steigėjų.
Aktyviai palaikė lyviškąją tapatybę, buvo svarbi lyvių bendruomenės figūra. Su vaikaičiais kalbėjo tik lyviškai ir juos išmokė šios kalbos. Jo dukraitė Julgė Staltė – žinoma lyvių kalbos bei kultūros puoselėtoja ir skleidėja. O. Stalto duktė Helmė Staltė su vyru Dainiu 1976 m. įkūrė garsų lyvių ir latvių folkloro ansamblį „Skandinieki“.
O. Staltas palaidotas Rygos Miško kapinėse (Rīgas Meža kapi).
Miliūnai (Varanavas)
Miliūnai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Varanavo rajone, Benekainių apylinkėje. Įsikūręs 3,5 km į šiaurės rytus nuo Varanavo, prie kelio Varanavas–Navijanka.
Lietuvos kelių policijos tarnyba
miniatiūra|Buveinė
– lietuviškos policijos įstaiga, prižiūrinti eismą šalies keliuose.
Istorija
1991 m. panaikinus VRM VAI valdybą įsteigta Policijos departamento Kelių policijos valdyba.
1997 m. tapo Policijos departamento Kelių policijos tarnyba.
2000 m. įsteigus VĮ „Regitrą“, jai perduotos transporto priemonių registravimo ir vairuotojų egzaminavimo funkcijos.
2007 m. „Regitrai“ perduotos vairuotojų pažymėjimų išdavimo ir keitimo funkcijas.
2010 m. tapo Lietuvos kelių policijos tarnyba.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1977–1978 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1977–1978 m.
1977–1978 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Finalo rungtynės
--
Anastazijus Valevskis
Anastazijus Valevskis (m. 1815 m. sausio 18 d. Valevice) – Lenkijos bajoras ir karininkas, karaliaus kamerdineris, 1-osios nacionalinės kavalerijos brigados rotmistras.
Biografija
thumb|left|Rūmai Valevicuose thumb|Anastazijaus Valevskio trečioji žmona Marija Lončinska Lenkijos bajorų Valevskių giminės atstovas, herbo „Perszchala“ savininkas. Lenčicos kašteliono Juzefo Valevskio (apie 1710–1763) ir Juzefos Kolonos-Valevskos sūnus.
1764 m. A. Valevskis buvo išrinktas pasiuntiniu (deputatu) nuo Lečicos vaivadijos į elekcinį seimą, kur palaikė Stanislovo Augusto Poniatovskio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą.
1766 m. buvo deputatu nuo Lenčicos vaivadijos į ordinarinį seimą. Pastonios tarybos konsularis (1780).
1780 m. buvo apdovanotas Švento Stanislovo ordinu. Rūmų Valevicuose įkūrėjas.
Šeima ir vaikai
1-oji žmona – Magdalena Tyzenhauzen
2-oji žmona – Ana Pulavska, Kazimiero Pulavskio sesuo. Nuo antros santuokos turėjo vienintelį sūnų:
3-oji žmona nuo 1804 iki 1812 m. – Marija Lončinska (1786–1817), po to tapusi Prancūzijos imperatoriaus Napoleono Bonaparto meiluže. Vaikai nuo trečios santuokos:
Navasėdai (Benekainys)
Navasėdai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Varanavo rajone, Benekainių apylinkėje. Įsikūręs 4 km į rytus nuo Varanavo, Žižmos dešiniajame krante.
Istorija
XIX a. pab. buvo kaimas ir užusienis Ašmenos apskrityje, Sedliškės valsčiuje, Armoniškių apylinkėje; barono Leforto valda.
Jüri Ratas
Jūris Ratas (g. 1978 m. liepos 2 d. Taline) – Estijos politikas, Centro partijos pirmininkas, 2016–2021 m. užėmęs Estijos ministro pirmininko postą. 2007 m. balandžio 2 d. išrinktas antruoju vicespikeriu Estijos parlamente, 2005–2007 m. buvo Talino meras. miniatiūra|240px|left|Su JAV viceprezidentu [[Mike Pence|Maiku Pensu, 2017 m. ]]
Biografija
2002 m. baigė Talino technikos universitetą, įgijo ekonomikos magistro laipsnį. 2005 m. baigė Tartu universiteto teisės bakalauro studijas. Buvo Talino meras nuo 2005 m. lapkričio mėn. iki 2007 m. kovo mėn. Nuo 2003 m. balandžio mėn. iki 2004 m. spalio mėn. ir 2005 m. nuo kovo iki lapkričio mėn. – miesto vicemeras.
2016 m. lapkričio mėn. pradžioje parlamente buvo išreikštas nepasitikėjimas Taavi Rõivas vyriausybe, o po keleto konsultacijų Estijos parlamentas lapkričio 23 d. patvirtino naują vyriausybės vadovą Jurį Ratą.
2021 m. sausio 13 d. atsistatydino dėl jo Centro partijos aukšto rango nariams iškeltų įtarimų korupcija.
Asmeninis gyvenimas
Jo tėvas Rein Ratas – politikas, Centro partijos veikėjas.
J. Ratas vedęs, turi dukrą ir tris sūnus. Yra tikintis, lanko Talino šv. Olafo bažnyčią. Be estų kalbos, gerai moka anglų kalbą, supranta rusų, švedų ir portugalų kalbas. Jo pomėgiai: šachmatai, skaitymas, jodinėjimas.
Nuorodos
https://www.vz.lt/verslo-aplinka/2021/01/13/atsistatydino-estijos-premjeras-j-ratas
Chantai
Chantai (seniau dar vadinti ostiakais) – Sibiro tauta, gyvenanti Obės baseine, dabartinėje Rusijos Chantų Mansijos srityje (istorinė Jugros žemė). Taip pat dalis gyvena Tiumenės srityje, Jamalo-Nencų apygardoje, Tomsko srityje. Kalba ugrų grupei priklausančia chantų kalba, nors gyvenantys miestuose vartoja ir rusų kalbą.
Chantai siejami su archeologine Andronovo kultūra. Galimai susiję su Herodoto minimais irkais. Nuo XI a. minimi rusiškuose šaltiniuose kaip jugrai. XV–XVI a. chantų kunigaikštystės įėjo į Sibiro chanatą. Vieningos valstybės niekad nesudarė, gyveno klanais. XVII–XIX a. chantams bandyta primesti krikščionybė, tačiau jie išlaikė savus papročius. Tarybiniais metais pradėtas priverstinis chantų kolektyzavimas, šamanai, klanų vadai bausti kaip buožės. 1933 m. chantai surengė Kazymo sukilimą. Vėliau padėtis sušvelnėjo, gyventojams suteikta dalinė autonomija.
Chantai tradiciškai verčiasi elnininkyste, žvejyba, medžiokle, rankiojimu, prekiauja miško gerybėmis. Chantų tikėjimas šamanistinis, nors dabar kiek persimaišęs su stačiatikybe.
Kenijos istorija
Dabartinės Kenijos teritorijoje, įeinančioje į Rytų Afriką žmonės gyveno nuo ankstyvojo paleolito. Bantų migracijos iš savo centro Vakarų Afrikoje banga šią teritoriją pasiekė I-ame m.e. tūkstantmetyje. Dabartinė Kenija yra daugiatautė valstybė, jos sienos apima bantų, Nilo-Sacharos ir semitų-chamitų etnolingvistines Afrikos teritorijas.
Nuo VII a. pakrantėse kūrėsi arabų pirkliai. XVI a. prasidėjo europiečių kolonizatorių skverbimasis, tačiau šalies vidinių teritorijų tyrimus europiečiai pradėjo XIX a. 1895 m. Britų imperija įsteigė Rytų Afrikos protektoratą, nuo 1920 m. žinomą kaip Kenijos kolonija.
Nepriklausoma Kenijos respublika susikūrė 1963 m. Tai buvo de facto vienpartinė Kenijos Afrikos Nacionalinės Sąjungos (KANU) valstybė, kuriai nuo 1963 m. iki 1978 m. vadovavo Jomo Kenyatta. J.Kenyatta pakeitė Daniel arap Moi, kuris valdė iki 2002 m. D.Moi XX a. devintajame dešimtmetyje bandė įteisinti de facto vienpartinę Kenijos politinę sistemą, bet po Šaltojo karo pabaigos politinės priespaudos ir kankinimų praktika, kurios kaip neišvengiamo blogio anksčiau "nepastebėdavo" Vakarų valstybės, kurios siekė komunizmo užkardymo, nebebuvo toleruojamos.
D.Moi ėmė patirti spaudimą, tame tarpe ir iš JAV ambasadoriaus Smith Hempstone, atkurti daugiapartinę sistemą, ką jis ir padarė 1991 m. D. Moi laimėjo 1992 ir 1997 m. rinkimus, kuriuos aptemdė politinės žmogžudystės iš abiejų besivaržančių pusių. XX a. dešimtajame dešimtmetyje buvo stskleistas D. Moi įsitraukimas į žmogaus teisių pažeidimus ir korupciją, pvz., Goldenbergo skandalas. Konstitucija jam nebeleido dalyvauti 2002 m. rinkimuose, kuriuos laimėjo Mwai Kibaki. Rimti 2007 m. rinkimų rezultatų klastojimo M. Kibaki naudai įrodymai sukėlė 2007-2008 m. Kenijos krizę. M.Kibaki prezidento poste po 2013 m. rinkimų pakeitė Uhuru Kenyatta. Buvo iškelti kaltinimai, kad iš tikro rinkimus laimėjo jo oponentas Raila Odinga, tačiau šalies Aukščiausiasis Teismas, po įrodymų patikrinimo nenustatė pažeidimų per 2013 m. rinkimus nei rinkimų organizatorių, nei iš U. Kenyatta partijos pusės.
Istoriografija
Kaip ir didžioji dalis Afrikos piečiau Sacharos, Rytų Afrika iki XX a. pradžios mažai domino Vakarų istorikus. Išimtis buvo tik Kenijos pakrantės regionas. Arabų ir islamo poveikis architektūrai, raštui ir suahilių kalbai bei kultūrai lėmė tai, kad Rytų Afrikos istorija buvo perteikiama kaip Rytų Afrikos pakrantės istorija. Taip apie 1900 m. atsirado keletas Europos istorikų parašytų Kenijos istorinių apybraižų, kurios apsiribojo pakrantės istoriniais įvykiais, santykiais tarp Indijos vandenyno pakrantės visuomenių, portugalų ir arabų sultonų viešpatavimu.
Didelius sunkumus tiriant dabartinės Kenijos vidinių regionų istoriją sukelia tai, kad čia gyvenusios tautos neturėjo rašto. Po Kenijos nacionalinės valstybės susikūrimo susiformavo mokslinė bendruomėne, kuri ėmėsi tirti ikikolonijinę Kenijos istoriją. Kadangi apie šį laikotarpį praktiškai nėra jokių rašytinių šaltinių, tokie tyrimai remiasi žodinės istorijos tyrimo metodais. Interviu būdu renkamos šeimų grupių istorijos, sudaromi protėvių sąrašai, analizuojami ir vertinami įsikūrimo ir migracijų mitai. Istorinius tyrimus papildo archeologiniai radiniai ir sociolingvistiniai duomenys.
Akmens amžius
Dabartinės Kenijos teritorija daugelio mokslininkų nuomone įeina į sritį, kurioje susiformavo žmonės. Pagal čia astas fosilijas gali manyti, kad ši teritorija jau prieš 4 milijonus metų buvo apgyvendinta australopitekų ir keniaantropų, o dar anksčiau jų galimų protėvių ororinų. Seniausią hominidą 2000 m. Kenijoje rado Martinas Pikfordas. Tai šešių mln. metų senumo Orrorin tugenensis, kurio pavadinimas kilo nuo radymvietės Tugeno kalvose. Tai antras seniausias hominidas pasaulyje po Sahelanthropus tchadensis.
Seniausiųjų žmonių fosilijų paieškos čia prasidėjo dar XX a. pradžioje. 1929 m. Luisas Likis rado 1 mln. metų senumo Ašelio kultūros kirvį Kariandusi radymvietėje Pietvakarių Kenijoje. Vėliau Kenijoje rasta daug ankstyvųjų hominidų rūšių fosilijų.
Rytinėje Turkanos ežero pakrantėje yra Koobi Fora ir Ilereto (Ileret) stovyklos. Ankstyvojo Homo atstovo skeletas KNM-ER 64062 iš Ilereto datuojamas 1,86-1,82 mln. metų.
Darbščiojo žmogaus (Homo ergaster) rūšiai priklausęs Turkanos berniukas, rastas Nariokotomės III (Nariokotome III) radimvietėje , datuojamas 1,51-1,56 mln. metų.
Homo erectus kaukolė iš Olorgesailio (Olorgesailie) formacijos (KNM-OL 45500) datuojama 970—900 tūkst. metų.
Ankstyvoji istorija (iki portugalų pasirodymo apie 1500 m.)
Dėl ankstyviausios Kenijos istorijos yra daug nesutarimų. Pagal dabartinį supratimą pirmieji Kenijos gyventojai buvo medžiotojai ir rinkėjai, galbūt jiems priklausė tokios etninės grupės kaip gumba, okiek ir sirikwa. Apie 2000 m.pr.m.e. į dabartinės Kenijos teritoriją atsikėlė kušitų kalbomis kalbančios gentys, greičiausiai iš Etiopijos. Jos su savimi atsinešė gyvulininkystę, tame tarpe galvijų auginimą. Maždaug apie mūsų eros pirmuosius metus į regioną atkeliavo nilotų ir bantų tautos, kurios atsinešė naujas technologijas, pvz., geležies apdirbimą.
Tuo pačiu metu Kenijos pakrantė buvo įtraukta į tarptautinę prekybą. Čia reguliariai lankėsi romėnų ir arabų pirkliai. Kiek toli jie keliavo į šalies vidų yra ginčytinas klausimas. Iš antikinių ir viduramžių žemėlapių aišku, kad buvo bent jau žinoma apie didžiųjų Rytų Afrikos ežerų egzistavimą bei sniegu padengtas kalnų viršūnes, nors jie vaizduoti sksirtingose vietose.