cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spąstai (šachmatai)
Spąstai pasitaiko ne tik mitelšpilyje ar endšpilyje. Po '''1. d4 d5 2. c4 e6 3. Žc3 Žf6 4. Rg5 Žbd7 5. cd ed (žr. trečiąją diagramą) juodieji papuola į spąstus, nes mano, jog naudojasi žirgo f6 surišimu ir eina 6. Žxd5?'''. Juodieji laikinai aukoja valdovę eidami 6...Žxd5!. Po '''7. Rxd8 Rb4+ juodiesiems lieka tik dengtis su valdove ėjimu 9. Vd2, o po 9...Rxd2 10. Kxd2 Kxd8''' juodieji laimi figūrą ir gauna patenkinamą padėtį.
Ko gero, žinomiausias spąstų atvejis yra Petrosiano-Pachmano partija, žaista Bledo mieste 1961 m. (java analizatorius), kurioje taip pat buvo aukojama valdovė.
Jūra
thumb|260px|Viduržemio jūra thumb|260px|Audra Baltijos jūroje (Nežinomo dailininko paveikslas 1760 m.)
Jūra – didelis sūraus vandens telkinys, turintis sąlytį su vandenynu arba didelis sūrus ežeras. Vandens telkinių pavadinimas jūra yra sąlyginis, kadangi kai kurie ežerai (pvz., Negyvoji jūra) ar įlankos (pvz., Azovo jūra) vadinami jūromis, nors yra didesnių už juos, vadinamų ežerais (Tanganika) ar įlankomis (Gvinėjos įlanka). Kartais jūros terminas vartojamas kaip vandenyno sinonimas („už jūrų marių“).
Jūros druskingumas
Vandenynuose gausu mineralų, kuriuos, išplautus iš sausumos uolienų, atplukdo upės. Daugiausiai esti chloro ir natrio – susijungę jie sudaro valgomąją druską (natrio chloridą). Vidutinis vandenynų druskingumas – 35 g/l, tai reiškia, kad 1 litre vandenynų vandens esti 35 gramai įvairių druskų. Sūriausio pasaulio vandens telkinio, Negyvosios jūros, druskingumas – 320 g/l.
Remigijus Adomaitis
Remigijus Adomaitis (g. 1965 m. vasario 9 d. Kazlų Rūdoje, Marijampolės raj.) – Lietuvos pedagogas ir chorvedys.
Biografija
Mokėsi Kazlų Rūdos vaikų muzikos mokykloje skambinti fortepijonu (dėst. V. Puskunigienė), o baigęs vidurinę mokyklą, 1983–1990 m. su pertrauka, kai tarnavo sovietinėje armijoje, muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokėsi pas doc. V. Pučinską).
1990–1999 m. Šiaulių miesto moksleivių namų berniukų ir jaunuolių choro „Dagilėlis“ meno vadovas ir dirigentas. 1991 m. jo iniciatyva įkurta berniukų choro studija, o 1994 m. Šiaulių 2-ojoje muzikos mokykloje įsteigtas berniukų chorinio dainavimo skyrius, kuriame buvo atskirų klasių chorai ir bendras pagrindinis choras. 1991 m. berniukų ir jaunuolių choras dalyvavo vaikų ir jaunimo chorų festivalyje „Dainuok, jaunoji Lietuva“, 1992 m. su Šiaulių kameriniu orkestru atliko A. Bružo vokalinį ciklą „Žemei gimtajai“, 1993 m. dalyvavo šio kompozitoriaus operos „Pirmosios Kalėdos“ pastatyme, Lietuvos jaunimo mažojoje dainų šventėje Vilniuje, 1994 m. pirmojoje pasaulio lietuvių dainų šventėje Kaune ir Vilniuje, 1995 m. koncertavo Lenkijoje (Punskas ir Varšuva) ir XII tarptautiniame bažnytinės muzikos festivalyje Šiauliuose. 1996 m. „Dagilėlis“ dalyvavo V tarptautiniame berniukų chorų festivalyje Tartu.
1996 m. gegužę Šiauliuose suorganizavo berniukų chorų festivalį, su choru dalyvavo televizijos laidoje „Po bazilikų skliautais“, 1997 m. – XV tarptautiniame bažnytinės muzikos festivalyje Šiaulių Šv. Petro ir Povilo bažnyčioje. 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventės konkurse „Dagilėlis" pelnė laureato vardą, o II tarptautiniame vaikų ir jaunimo chorų festivalyje Vokietijoje, (Gysene) laimėjo pirmąją vietą ir du prizus. Berniukai surengė koncertus Šiauliuose, Klaipėdoje, Druskininkuose, Anykščiuose, Kelmėje ir kitur, dalyvavo 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.
2003 m. dirigavo Pasaulio lietuvių dainų šventėje, 2000–2007 m. vaikų ir jaunimo chorų festivalyje – akcijoje „Lietuvos berniukai prieš smurtą ir narkomaniją", 2005 m. Lietuvos moksleivių dainų šventėje „Mes laisvės vaikai", 2007 m. lietuvių dainų šventėje „Būties ratu", 2007 m. buvo I tarptautinio vaikų ir jaunimo chorų festivalio meno vadovas.
Nuo 1990 m. jo vadovaujamas „Dagilėlis“, pristatė lietuvių chorinę muziką šalyje ir svetur, pelnė laureatų vardus ir diplomus įvairiuose tarptautiniuose chorų festivaliuose bei konkursuose. Koncertavo Vokietijoje, Italijoje, Čekijoje, Lenkijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje, Rusijoje, Estijoje, Latvijoje, Baltarusijoje, Šveicarijoje, Jungtinėse Amerikos Valstijose, Slovėnijoje, Jungtinėje Karalystėje, Kinijoje, vedė meistriškumo kursus Lietuvoje, Rusijoje, Baltarusijoje, Šveicarijoje, Jungtinėse Amerikos Valstijose, Latvijoje, Kinijoje.
Nuo 1992 m. Šiaulių miesto ir Šiaulių krašto dainų švenčių dirigentas; 2005 m. jam suteikta muzikos mokytojo eksperto kvalifikacinė kategorija.
Darbas vertinimo komisijose
Dalyvavo chorų konkursų žiuri:
Meistriškumo kursų vedimas
Vedė meistriškumo kursus ir skaitė pranešimus:
Diskografija
Su „Dagilėliu” išleido CD:
Gudobelė
Gudobelė (Crataegus) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos obelinių (Maloideae) pošeimio augalų gentis.
Graikiškai kratos – jėga, tvirtovė, agein – vesti, veikti.
Augalų morfologija
Augalas su kieta mediena ir tvirtais dygliais – gera apsigynimo priemone.
Žiedai sukrauti skydiškuose ar skėtiškuose žiedynuose. Nemalonaus kvapo dėl trimetilamino.
Vaisiai – raudoni, oranžiniai, geltoni obuolėliai, su sausu miltingu arba sultingu minkštimu ir 1-5 kauliukais. Vaisiuose susikaupia nemažai organinių rūgščių, flavonidų ir kt.
Rūšys
Gentyje yra apie 200 rūšių:
Lietuvos gudobelės
Lietuvoje auga 4 savaiminės rūšys ir 23 introdukuotos:
Vaistinės augalo savybės
Manoma, kad gudobelė padeda esant širdies ligoms, aukštam kraujospūdžiui, blogai atminčiai, nervinei įtampai, nemigai.
Kompiuterio atmintis
Atmintis – adresuojamoji apdorojimo vieneto atminties erdvė ir visa kita komandoms vykdyti naudojama vidinė atmintis. Paprastai tai specialus skaičiavimo įrenginys, veikiantis kaip neatsiejama kompiuterio dalis. Dėl paplitusio kompiuterių veikimo nesupratimo, atmintis dažnai painiojama su duomenų saugojimo įrenginiais (pvz., diskais). Dėl šios priežasties, norint pabrėžti atminties skirtumą nuo duomenų saugojimo įrenginių, vietoje termino atmintis kartais naudojamas terminas atmintinė.
Atminties veikimas labai smarkiai susijęs su procesoriaus darbu, tam tikra atminties dalis (ar net visa atmintis) gali veikti, kaip neatskiriama procesoriaus dalis (registrai, registrų langai, stekas, akumuliatoriai ir pan.). Tokiu atveju gali būti keblu nagrinėti atmintį atskirai nuo procesoriaus ar procesorių – atskirai nuo atminties.
Pastovioji atmintis
thumb|250px|Magnetinė atmintis, kiekvienas feritinis žiedas saugo vieną bitą thumb|250px|Pakartotinai įrašoma, ultravioletine šviesa nutrinama atmintis su kvarciniu langeliu mikroschemos kristalui apšviesti thumb|250px|Vienąkart įrašoma (reikiamose vietose perdeginant dalį vidinių takelių) atmintis Šis atminties tipas išsaugo informaciją ir atjungus maitinimo šaltinį. Paprastesnėse sistemose (kalkuliatoriuose, mobiliuose telefonuose, įvairiuose specializuotuose kompiuteriuose) joje gali būti saugomos visos reikalingos vykdyti programos. Įprastiniuose kompiuteriuose šioje atmintyje esanti programinė įranga (BIOS) parengia darbui kompiuterio aparatinę dalį ir įkrauna paprastai magnetiniame diske saugomą operacinę sistemą.
Priklausomai nuo naudotų techninių sprendimų, pastovioji atmintis gali būti
Operatyvinė statinė atmintis
thumb|250px|Šešių transzistorių statinės operatyvinės atminties ląstelė Ši atmintis išsaugo įrašytą informaciją tol, kol tiekiama maitinimo įtampa, todėl kol prijungtas maitinimo šaltinis, duomenys išlieka kiek norima ilgai. Šiek tiek tokios atminties yra jau pačiame mikroprocesoriuje (registrai, kai kada ir stekas). Informacija saugoma įvairaus tipo trigeriuose.
Kadangi nereikalinga regeneracija, šio tipo atmintį patogu naudoti paprastuose kompiuteriuose. Ji neretai taip pat ir greitesnė už regeneruojamą atmintį. Tačiau statinės atminties mikroschemos paprastai brangesnės ir jų atminties talpa mažesnė nei dinaminės atminties mikroschemų. Taip yra todėl, kad jų atminties ląstelė (trigeris) yra palyginus sudėtinga. Ją sudaro šeši, aštuoni ar net dešimt tranzistorių (palyginus su dinamine atmintimi, kurią sudaro tik vienas tranzistorius).
Operatyvinė regeneruojama (dinaminė) atmintis
Kol procesorius neinicializavo regeneracijos aparatinės įrangos, ši atmintis apskritai neveikia. Tokiomis sąlygomis naujai įjungus kompiuterį dirba BIOS. Paprasčiausias būdas atminčiai regeneruoti – periodiškai kviesti reikiamą skaičių atminties ląstelių perrenkančią procesoriaus paprogramę. Neretai tokia paprogramė kviečiama kaip atsakas į periodiškai generuojamą pertraukimą.
Regeneracijai pagreitinti naudojamos įvairios išorinės schemos, tačiau kol jos dirba, atmintis lieka neprieinama procesoriui. Vienu metu buvo galima „skaidri regeneracija“, atmintį regeneruojant tuo metu, kai procesorius į ją nesikreipia. Šiuolaikiniai procesoriai dirba labai greitai ir taip regeneruoti nepakanka laiko, todėl procesorių reikia laikinai sustabdyti. Atminties ląstelės yra paprastos, todėl jos gaminamos didelės talpos (daugiau kaip 100 MB). Tai pagrindinis kompiuterių atminties tipas.
Adresavimo tipai
Paprasčiausiu atveju atminties mikroschema turi kontaktų grupę, kurioje nustatomas skaitomos (ar rašomos) ląstelės dvejetainis adresas. Siekiant sumažinti kontaktų skaičių, adresas gali būti padalintas į dvi ta pačia kontaktų grupe įvedamas dalis (stulpelis ir eilutė), naudojant papildomus įėjimo signalus CAS (įvedamas stulpelio numeris) ir RAS (įvedamas eilutės numeris). Dinaminėje atmintyje paprastai skaitant ar rašant į bet kurią stulpelio ląstelę, regeneruojamas ir kitų tame stulpelyje esančių ląstelių turinys.
Atminties mikroschemos išėjimas paprastai gali persijungti į didelės varžos (Z) būseną, todėl visų kompiuterio atminties mikroschemų vienavardžiai adreso, maitinimo, duomenų perdavimo ir dauguma valdymo signalų išvadų gali būti tiesiog sujungti tarpusavyje (taip prijungiant ir naujas mikroschemas, jei atmintį reikia plėsti). Mikroschema į signalus reaguoja ir pati juos formuoja tik jei jos išrinkimo įėjime (CS) yra aktyvus loginis lygmuo.
Klasifikacija pagal panaudojimą
Egzistuoja šios operatyvinės atminties rūšys: registrai, veikiantys, kaip neatskiriama procesoriaus dalis, procesoriaus priešatmintis (cache), adresuojama atmintis (RAM, iš ) ir stekinė atmintis. Pastaroji buvo įrengta pirmuosiuose masinės gamybos mikroprocesoriuose, tačiau šiuo metu menkai paplitusi dėl didelės kainos ir mažos greitaveikos, apdirbant didelius duomenų masyvus. Dėl programavimo ir kešavimo patogumo ji kartais ir dabar naudojama superkompiuteriuose. Asmeniniuose kompiuteriuose naudojama tik adresuojama atmintis, dėl to labai dažnai atmintis vadinama santrumpa „RAM“.
Klasifikacija pagal korpuso konstrukciją
thumb|250px|Atminties tipai (iš viršaus į apačią): DIP, SIPP, 30 kontaktų SIMM, 168 kontaktų DIMM ir 184 kontaktų DDR DIMM Atmintis dažniausiai būna gaminama, kaip kelių rūšių įrenginiai:
Analoginiai atminties įrenginiai
Skaičiavimo technikoje dažniausiai naudojami reikiamą skaičių dvejetainių reikšmių (bitų) įsimenantys įrenginiai. Tačiau galimi ir analoginiai atminties įrenginiai, kurie sugeba išsaugoti ir grąžinti tam tikrą elektros įtampą.
"Atminties siena"
Šiuo metu operatyvinės atminties įrenginiai neretai dirba lėčiau nei procesorius, lėtindami ir visos sistemos darbą. Pavyzdžiui, nuo 1986 iki 2000 procesoriaus greitis kasmet didėjo maždaug 55 %, tuo tarpu atminties sparta didėjo tik po 10 %. Manoma, jog ateityje tai gali tapti viena svarbiausių skaičiavimo greitį ribojančių problemų.
Kuarajus (miestas)
Kuarajus  – miestas pietų Brazilijoje, Pietų Rio Grandės valstijoje, Urugvajaus pasienyje, prie Kuarajaus upės. 25 tūkst. gyventojų (2003 m.). Šalia miesto yra 5,5 km skersmens Žarau krateris.
Kievagalis
Istorija
XX a. pr. buvo Kievagalos dvaras Ramygalos valsčiuje.
Molis
thumb|250px|[[Kvarteras|Kvartero molis, Estija.]]
Molis – nuosėdinė uoliena sudaryta iš dalelių, kurių skersmuo mažesnis nei 2 μm (substancija – iki 5μm). Molį daugiausia sudaro hidrosilikatiniai mineralai. Pagrindinės cheminės medžiagos – silicio (IV) oksidas (SiO2) ir aliuminio oksidas (Al2O3). Molis susidaro iš kitų uolienų, kaip cheminio bei hidroterminio dūlėjimo produktas. Yra išskiriama daugiau kaip 30 įvairių molių, skirstomų į grupes:
Varvinis molis (arba juostuotas molis), susidarė tarpledynmečiais, kai prieledyniniuose ežeruose sezoniškai sluoksniais nusėsdavo molio dalelės ir aleurito arba smulkaus smėlio dalelės. Šaltuoju metų laiku, kai ežerus padengdavo ledas, nusėsdavo molis, nes vandens maišymosi procesas sulėtėdavo. Šiltuoju metų laikotarpiu vandens maišymasis vyko sparčiau, todėl telkinio dugne nusėsdavo stambesnės dalelės. Pagal sluoksnių dydžius galima spręsti apie paleoklimatines teritorijos sąlygas. O taip pat pagal sluoksnių skaičių galima nustatyti prieledyninio ežero chronologiją (metų skaičių).
Jei nuosėdose vyrauja mineralų dalelės, didesnės, negu 5 μm, uoliena vadinama liosu.
Rūšys
5 pagrindinės molio rūšys – baltasis, raudonas, geltonas, rausvas, pilkas.
Molis Lietuvoje
Lietuvoje yra daug molio telkinių. Daugiausia eksploatuojamų – limnoglacialinės kilmės (susidariusių prieledyniniuose ežeruose). Taip pat yra keletas telkinių, kur eksploatuojamas triaso periodo molis. Pastarojo kilmė kol kas neaiški. Lietuvoje 2004 m. išgauta 0,2671 mln. m³ molio.
Panaudojimas
Molis plačiai naudojamas keramikoje. Iš jo daromos plytos, porcelianas, gaminiai buičiai. Taip pat naudojamas cemento, popieriaus gamyboje, bei kaip filtruojanti medžiaga. Kadangi molyje yra daug cheminių medžiagų, molis naudojamas medicinoje ir kosmetikoje.
Molis statyboje
thumb|Molinis pastatas [[Sada (Jemenas)|Sadoje, Jemene.]] Nuo seno molis naudojamas plytoms, čerpėms, kokliams gaminti. Sauso klimato šalyse ir šalyse, kuriose trūksta medienos, molis naudojamas kaip pagrindinė statybinė medžiaga. Sumaišytas su šiaudais, žabais, spaliais, nendrėmis panaudojamas namų statybai. Statyboje molis taip pat naudojamas kaip rišamasis skiedinys. Dažnai molio skiedinys naudojamas įrengiant koklines ar plytines krosnis. Mūrinio iš plytų stiprumas priklausomai nuo skiedinio kokybės lygus 15-35 kg/m².
Savybės
Būdingas moliui savybes (plastiškumą, rišlumą) suteikia mažesnės kaip 0,005 mm dalelės (molingoji substancija). Tyrinėjant pro mikroskopą, pastebima jų kristalinė struktūra. Mažesnio grynumo, ypač plastiškesniuose, moliuose yra labai smulkių beformių dalelyčių, atsiradusių iš suirusių kristalų. Jos virto tokiomis, nes vanduo jas toli nunešė iš kilmės vietos iki klodų susidarymo vietos. Kaolinas, randamas arčiau kilmės vietos, yra aiškiai pastebimos kristalinės struktūros ir mažiau plastiškas. Molis sugeria vandenį ir dujas, todėl, būdamas drėgnas, turi specifinį kvapą. Sausas molis įgeria net iki 70 % vandens, dėl to padidėja jo tūris. Be vandens, jis sugeria ir kitokius skysčius, pavyzdžiui, alyvą, dažančias medžiagas ir t. t. Molio tankis apie 2,6 g/cm³. Plastiškas molis limpa palietus, blizga pabraukus. Nuo šalčio ir atodrėkio molis smulkėja. Molio dalelės pasižymi vidiniu sankabumu, todėl, jam išdžiūvus, gaminys pasidaro kietas ir stiprus. Keičiant formą, molio tešloje vyksta vidinis masės sluoksnių slydimas, dėl to ir nesusidaro plyšiai. Toks sluoksnių judėjimas, jiems nesutrūkinėjant, galimas tik tada, kai tarp dalelyčių yra pakankamas sankabumas. Kiekviena plastiškos molio tešlos dalelytė yra padengta vandens plėvele. Prarasdamas tarp dalelyčių esantį vandenį, molis netenka plastiškumo. Smulkesnis molis būna plastiškesnis, nes dalelyčių lietimosi paviršius ir sankabumas tarp jų yra didesni. Norint pagaminti iš tokio molio tešlą, reikia daugiau vandens. Didinant iki tam tikros ribos vandens kiekį tešloje, didėja ir jos plastiškumas. Peržengus šią ribą, tešla įgyja skysčio ypatybes, jos turi būti pašalinamas pamažu, kad nesideformuotų gaminys. Staigiai kaitinamas, molio gabalas subyra į trupinėlius. Degdamas molis įgyja galutinę spalvą. Išdegtas grynas molis esti baltas. Džiūdamas molis traukiasi, ir sumažėja jo tūris. Džiūstant molio gaminiui, likusios tuštumos užsipildo molio dalelytėmis tol, kol viena atsiremia į kitą. Nuo to momento molis nustoja traukęsis ir netenka plastiškumo. Ilgiau džiovinant molį, gaunama akyta masė. Kuo storesnės gaminio sienelės, tuo didesnis būna drėgnumo skirtumas tarp paviršinių ir vidinių gaminio sienelės sluoksnių. Jeigu, džiūstant gaminiui, jo sienelės paviršius greičiau sukietėja, negu vidinė masė (nespėja išdžiūti ir sumažinti tūrį), tai atsiranda vidiniai įtempimai, o tuo pačiu deformacijos ir plyšiai.
Molio skirstymas
Molius priimta skirstyti, atsižvelgiant į jų atsparumą ugniai. Atsparumas ugniai parodo, kokioje temperatūroje kaitinamas molis suminkštėja tiek, kad jo bandinys deformuojasi, veikiamas savo masės.
Grynas molis lydosi tik labai aukštoje (apie 1800°) temperatūroje, negrynieji (paprastieji) moliai lydosi maždaug 1200 °C temperatūroje. Molio lydymosi temperatūrą sumažina fliusai (geležies, kalcio, kalio, natrio junginiai). Gryni moliai randami ypač retai, visuose gamtoje randamuose moliuose randama pašalinių medžiagų pėdsakų. Praktikoje grynaisiais moliais laikomi tie, kurių priemaišos ryškiau nepakeičia molio savybių.
Jakovlev Jak-1
JAK-1  – II pasaulinio karo SSRS naikintuvas, gamintas nuo 1940 m., vienvietis žemasparnis monoplanas metaliniu korpusu ir mediniais sparnais. Šis lėktuvas pasižymėjo manevringumu, buvo greitas ir gerai ginkluotas, o svarbiausia, patikimas ir lengvai prižiūrimas. Dėl to jį mėgo sovietiniai pilotai.
Lėktuvo sėkmė, tapo ir Jakovlevo konstruktorių biuro sėkme, nes iki II pasaulinio karo, šis konstruktorių biuras užsiėmė lengvų sportinių lėktuvų kūrimu. Gerai pasirodžius JAK-1 lėktuvui, jo kūrėjui Aleksandrui Jakovlevui buvo įteiktas aukščiausias SSRS apdovanojimas - Lenino ordinas, 100 000 rublių premija bei ZIS automobilis.
Lėktuvo kūrimas
Jakovlevo konstruktorių biuras užsiėmė sportinių lėktuvų kūrimu, tačiau dar prieš pat karą, 1939 m. liepos 29 d., pateikė OKB du prototipus būsimojo naujo naikintuvo: I-26-1 (greitis iki 620 km/h, 600 km kovinis skrydžio nuotolis, per 11 min pakilti iki 10 km aukščio, ginkluotė sudaryta iš dviejų 7,62 mm ŠKAS kulkosvaidžių bei vienu 12,7 mm Berezin BS sunkiuoju kulkosvaidžiu) ir I-26-2 (turbokompresorinis variklis M-106 išvystantis 650 km/h greitį bei ginkluotą dviem 7,62 mm ŠKAS kulkosvaidžiais).
I-26-1 pirmą kartą pakilo į orą 1940 m. sausio 13 d. Šį prototipą iš karto kankino problemos, daugiausiai dėl alyvos perkaitimo. Nesisekant jų išspręsti net 15 kartų teko leistis avariniu būdu. O 1940 m. balandžio 27 d. bandomasis lėktuvas, pilotuojamas piloto J. I. Piontorsky, sudužo. Komisija, tirdama avariją, pasibaigusią piloto žūtimi, nustatė, kad bandymuose nebuvo laikomasi nustatyto plano, pilotas žemame aukštyje atliko dvi akrobatines figūras „statines“, po antrosios sudužo. Išvadose pažymėta, kad atsilaisvino lėktuvo važiuoklė, kuri atliekant antrą „statinę“ ir sukėlė nelaimę.
I-26-2 buvo pataisytas atsižvelgiant į pirmtako klaidas, be to, vietoje turbokompresorinio M-106 variklio buvo įdėtas paprastesnis M-105, nes pirmasis kentėjo nuo turbo lago. Į konstrukciją įtraukė ir 20 mm ŠKAS tipo patranką, įtaisytą ant variklio bloko. Tačiau pakeista konstrukcija pasunkėjo, 400 kg viršijo svorį numatytą brėžiniuose. Dėl surenkamų konstrukcijų karkasas nelaikė daugiau nei 4,4 G perkrovų. O alyva ir toliau kaisdavo. Tad toks modelis 1940 m. nepraėjo bandymų, tačiau ne ką geriau sekėsi ir konkurentams, nesisekė priversti gerai skristi ir I-200 (būsimasis Mig-3) bei I-301 (būsimasis LaGG-3)
Patobulinus, 1940 m. lapkričio 13 d. pristatyta I-26-3 versija, tų pačių metų gruodžio 9 d. galų gale praėjo valstybinius bandymus. Tačiau ir toliau lėktuvą kankino variklio problemos. O jos buvo sprendžiamos gana lėtai, tad valstybė užsakė gaminti ir jo konkurentus: Mig-3 ir LaGG-3.
Iš viso JAK-1 projektas iki 1941 m. keistas daugiau nei 15000 kartų negu pradiniuose planuose suplanuota. 1942 m. prasidėjus karui, o 1943 m. subombardavus gamyklą, išleidžiami lėktuvai dar labiau skyrėsi vienas nuo kito. Trūkstant svarbių dalių, kaip faneros, radiatorių, propelerių, jie buvo surenkami kaip tik galima, tai buvo matoma važiuoklėje, kuri neretai būdavo skirtingų aukščių, skirtingų kampų ar net dydžių.
1944 m. liepą pabaigti gaminti JAK-1 lėktuvai, pagaminta per 8700 šių naikintuvų.
Naudojimo istorija
Kai 1941 m. birželio 22 d. prasidėjo SSRS-Vokietijos karas, tik 425 Jak-1 lėktuvų buvo surinkta, dar mažiau buvo paruošti ir dislokuoti vakarinėse SSRS teritorijose, kur vyko kariniai veiksmai. Ten dauguma jų per pirmąsias karo dienas buvo sunaikinti.
Karo metu jų svarbiausias tikslas buvo dengti nuo priešo naikintuvų tarybinį šturmo lėktuvą IL-2. Taip atsitiko dėl to jog JAK-1 geriau nei konkurentai jautėsi iki 4 km aukščio kovose, buvo manevringas ir galėjo pilnai apsisukti vos per 17 sekundžių. MIG-3 buvo mažiau manevringas, tad tokiuose aukščiuose kentėjo nuo antžeminio apšaudymo. LaGG-3 buvo fanerinis (iš delta medienos), ir dėl oro sąlygų, puvimo, labai smarkiai degradavo, smuko valdomumas, greitis, lyginant su tuo kas buvo planuota.
Eksploatuojant JAK-1 kovos sąlygomis paaiškėjo ir daugiau jo trūkumų, degalų bakai trūkinėdavo nuo didelės vibracijos. Kabinos gaubtas ne visados atsidarydavo, tad pilotas krintančiame lėktuve likdavo įkalintas. Būtent todėl neretas pilotas iš vis skraidydavo nusiėmęs šitą dalį. Be to, M-105 varikliai buvo nepritaikyti neigiamoms apkrovoms (varikliui stigdavo degalų), gesdavo magnetai bei buvo prastai aprūpinamas alyva.
Pirmieji 1000 JAK-1 naikintuvų buvo be įmontuotos radijo aparatūros, nuo 1942 m. rugsėjo mėnesio ji pradėta montuoti, tačiau buvo sunki, prasta, labai trumpo nuotolio. Dėl šių trūkumų neretai ji vėliau buvo šalinama, kad tik sutaupyti kuo daugiau lėktuvo svorio. Patyrę pilotai nuimdavo ir abu 7,62 mm ŠKAS kulkosvaidžius, tai praplėsdavo regėjimo lauką, o oro kovose net nesijautė jų trūkumo.
1942 m. tobulintas variklis, pridėta daugiau galios. Pakeistas VV taikiklis į PBP. 7,62 mm ŠKAS kulkosvaidžiai pakeičiami į vieną 12,7 mm UBS kulkosvaidį
Kovose neretai buvo geresni negu vokiečių Bf-109 E ir BF-109 F, sovietiniai naikintuvai greičiau kildavo, greičiau apsisukdavo bei buvo manevringesni. BF-109, dėka automatinių užsparnių ir priešsparnių, būdavo stabilesni ir įgydavo pranašumą kada reikėdavo atlikti daug vienas po kito sekančių manevrų.
Naikintuvais JAK-1 buvo apginkluotas visas 586-asis naikintuvų pulkas, kuriame tarnavo vien moterys. Jame asais tapo Katia Budanova (11 numuštų lėktuvų) ir Lidija Litviak (12 lėktuvų). Pats žymiausias šio naikintuvo pilotas, Michailas Baranovas, pasiekė net 24 pergales oro mūšiuose. Šiais naikintuvais buvo ginkluotas 1-asis lenkų naikintuvų pulkas „Varšuva“. Pradžioje prancūzų eskadrilė „Normandija-Nemunas“ irgi buvo apginkluota šiais lėktuvais.
JAK-1 pagrindu sukurti ir JAK-3, JAK-7 bei JAK-9 lėktuvai, priskiriami tai pačiai grupei. Kartu jų pagaminta virš 37000 lėktuvų. Tai vienas gausiausiai gamintų modelių. Šie lėktuvai II pasauliniame kare pasižymėjo ne ką mažiau nei legendinis sovietų IL-2. Tačiau karo metu JAK-1 patyrė ir nemenkų nuostolių, numuštą apie 3400 šio modelio lėktuvų.
Charakteristikos
thumb|Jak-1
Ginkluotė
1 × 20 mm ŠVAK patranka, 1 × 12,7 mm Berezin UBS kulkosvaidis
Otto Dix
Biografija
Otas Diksas gimė 1891 m. gruodžio 2 d. Untermhause prie Geros miesto Tiuringijoje. 1905−1909 m. dirbo ir mokėsi pas vietos tapytoją dekoratorių. 1910−1914 m. mokėsi Dresdeno amatų ir meno mokykloje. Otas Diksas buvo paveiktas V. van Gogo parodos 1911 m. Dresdene, ekspresionistinės „Tilto“ tapytojų grupės kūrybos ir futuristų idėjų. 1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui O. Diksas tarnavo artilerijos dalinyje, 1915 m. rezidavo Baucene, kur sukūrė savo draugų kareivių portretų. O. Diksas pats pasisiūlė į kulkosvaidininkų dalinį, kad pakliūtų į frontą. Senatvėje rašė: „aš norėjau tai padaryti, aš buvau toli gražu ne pacifistas“. Karo įspūdžiai įkvėpė O. Diksą serijai paveikslų. Po karo O. Diksas išvystė savo dailės koncepciją, kurią vadino „antitapyba“ − kažkuo „neutraliu, objektyviu, beemocišku“. Jis rėmėsi vokiečių renesanso tapytojų kūriniais, ypač Hans Baldung Grien.
1922−1925 m. O. Diksas studijavo Diuseldorfo dailės akademijoje. 1922 m. pradėjo dirbti ties garsiausiu savo paveikslu „Apkasai“. Paveikslą kitais metais įsigijo Kelno Wallraf-Richartz muziejus už didelę 10 000 markių sumą. 1925 m. „Apkasai“ buvo eksponuoti Berlyne ir sukėlė pasipiktinimo reakciją, buvo traktuoti kaip dailininko puolimas prieš Vokietijos militarizmą. Kelno muziejus paveikslą pardavė ir jis buvo 1930 m. įsigytas Dresdeno muziejų. Nacionalsocialistai konfiskavo paveikslą ir jis buvo vienas „degeneracinio meno parodos“ 1937 m. svarbiausių eksponatų. Po to paveikslas dingo ir jo likimas nežinomas iki šiol. Šis kūrinys išgarsino O. Diksą. 1924 m. jis paruošė 50 ofortų seriją „Karas“. Nuo 1927 iki 1933 m. jis profesoriavo Dresdeno dailės akademijoje, kai atėjus į valdžią nacionalsocialistams buvo iš jos pašalintas. O. Diksas vaizdavo morališkai smukusią, dekadentišką Veimaro respublikos visuomenės gyvenimą, naktinio Berlyno scenas, prostitutes. 1931 m. buvo išrinktas Prūsijos akademijos nariu Berlyne, iš kurios nacių irgi pašalintas.
Po 1933 m. O. Diksui buvo uždrausta eksponuoti Vokietijoje, 1935 m. įvyko jo darbų parodos Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje ir Karnegio institute Pitsburge JAV. 1938 m. 260 O. Dikso kūrinių buvo pašalinti iš Vokietijos muziejų, įvyko jo paroda Ciuriche. Dailininkas gyveno kaimo vietovėse prie Konstanco ežero, buvo pradėjęs tapyti peizažus, bet gestapas jį įtarinėjo ir 1939 m. O. Diksas buvo trumpam suimtas. 1945 m. dailininkas, kuriam buvo virš 50 metų, buvo mobilizuotas į pralaiminčią Vokietijos armiją Antrojo pasaulinio karo pabaigoje ir pateko į karo belaisvių stovyklą Kolmare (Elzasas), iš kurios 1946 m. paleistas. Tuo metu jo stilius pasikeitė į ekspresionistinį. Vėlyvoje kūryboje atsirado religinių motyvų. Po karo dailininkas gyveno Hemenhofeno kaime (Gajenhofenas), lankėsi Dresdene. 1967 m. viešėdamas Graikijoje O. Diksas patyrė dalinį paralyžių, nebevaldė kairės rankos. Otas Diksas mirė 1969 m. liepos 25 d. Zingeno miesto ligoninėje Vokietijoje. Palaidotas Hemenhofeno kaimo kapinėse prie Konstanco ežero. miniatiūra|260px|left|Oto Dikso namas Geroje
Jucaičiai
Jucaičiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, prie kelių ir  sankirtos, 5 km į pietus nuo Šilalės, dešiniajame Nemylo upelio krante, 1 km į pietus nuo Ilgočio kairiojo kranto. Seniūnaitijos centras. Prie Jucaičių yra Plynios durpynas. miniatiūra|220px|left|Riboženklis
Istorija
Kaime buvo auginami žemaitukų veislės žirgai. 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. Yra Šilalės Stepono Dariaus ir Stasio Girėno vidurinės mokyklos pradinio ugdymo skyrius, 1958 m. įsteigta Kūtymų biblioteka, medicinos punktas.
Japonijos politinė sistema
Japonijos politinė sistema – parlamentinė konstitucinė monarchija. Formali valstybės galva yra imperatorius, kuris atlieka reprezentacines funkcijas ir yra valstybės simbolis, tačiau neturi realios politinės galios. Įstatymų leidžiamoji valdžia priklauso Parlamentui, kurį sudaro dveji rūmai: Atstovų ir Patarėjų. Vykdomoji valdžia susideda iš ministrų kabineto, vadovaujamo ministro pirmininko. Detali valstybės sąranga yra aprašyta nuo 1947 m. galiojančioje Konstitucijoje.
Valdžių padalijimas
Valdžia Japonijoje padalinta tiek horizontaliai (į įstatymų leidžiamąją, vykdomąją ir teisminę), tiek ir vertikaliai (į valstybinę, prefektūrų ir savivaldybių).
Imperatorius
Imperatorius yra oficialus Japonijos vadovas. Pagal dabartinę Konstituciją jis yra „valstybės ir tautos vienybės simbolis“, turintis nedidelę politinę galią. Tarp imperatoriaus formalių atsakomybių yra:
Parlamentas
Parlamentas yra pagrindinis Japonijos įstatymų leidžiamasis organas. Jis susideda iš dvejų rūmų: žemesniųjų, vadinamų Atstovų rūmais (Shūgiin) ir aukštesniųjų, vadinamų Patarėjų rūmais (Sangiin). Abiejų rūmų nariai renkami visuotiniuose rinkimuose, taikant mišrią (tiek mažoritarinę, tiek proporcinę) rinkimų sistemą. Atstovų rūmai turi 480 vietų, į kurias nariai renkami ketveriems metams. Patarėjų rūmai – 242 vietas, o kadencija trunka šešerius metus, tačiau rinkimai vyksta kas trejus, išrenkant pusę narių.
Be teisės leisti naujus įstatymus, Japonijos parlamentas yra atsakingas už ministro pirmininko išrinkimą. Nuo 1955 m. (susikūrimo) su nedidele pertrauka 1993–1994 m. ir 2009–2012 m. parlamente daugumą turi Liberalų demokratų partija.
Vyriausybė
Ministrą pirmininką skiria parlamentas su imperatoriaus patvirtinimu, o likusius ministrus skiria ir atleidžia ministras pirmininkas. Visi kabineto nariai turi būti civiliai Japonijos gyventojai, dauguma jų ir būtinai ministras pirmininkas - parlamento nariai. Kabinetas yra atsakingas parlamentui ir, Atstovų rūmams pareiškus nepasitikėjimą, turi atsistatydinti.
Kabinetas atsakingas už teisės aktų įgyvendinimą, užsienio ryšius, sutarčių pasirašymą, valstybės tarnybos administravimą, biudžeto rengimą, ir kita.
Politikos ypatumai
Yra daug teorijų, kuriomis siekiama paaiškinti Japonijos politikos ypatumus, galios pasidalijimą tarp valdžios šakų, verslo ir politikų santykius, skirtumus nuo Vakarų demokratijų ir kitus aspektus. Nemaža dalis autorių (pavyzdžiui, Karel van Wolferen, Maruyama Masao, Shohei Yonemoto ir kiti) akcentuoja Japonijos politikai būdingą vieningo galios centro nebuvimą, silpną atskaitingumą, tamprų ryšį tarp parlamento, biurokratijos, verslo ir spaudos, polinkį į derybas, konsensuso paieškas, sąlyginai stiprų ministerijų vaidmenį.
Išnašos
জাপান
Jonas Sadovskis
Jonas Sadovskis (buvęs Ivan Sadovski, g. 1962 m. kovo 9 d. Naujajame Lentvaryje) – Lietuvos ir Trakų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1980 m. baigė Elektrėnų energetikų mokyklą, energetikas. 2004–2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo nario padėjėjas sekretorius. 2009 m. Trakų rajono mero pavaduotojas.
2007–2010 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys.
1999 m. Naujoji sąjunga (socialliberalai), nuo 2004 m. Darbo partijos Trakų rajono skyriaus narys.
Lentvario futbolo klubo „Klevas“ prezidentas. Sutuoktinė Birutė, vaikai Inga, Edvardas. .
Būrai
Būrų epas
XVIII a. būrų gyvenimą Kristijonas Donelaitis aprašo poemoje „Metai“.
Joje būrai iš Vyžlaukio valsčiaus reprezentuoja lietuvių tautą. Yra 34 vyrai ir 15 moterų, jie gyvena sunkiomis baudžiavinių darbų ir santykių sąlygomis.
Amerikinis liūtas
Amerikinis liūtas arba amerikinis urvinis liūtas (Panthera atrox) – išnykusi panterų (Panthera) genties rūšis, žinoma iš fosilijų.
thumb|left|250px|Rekonstruota amerikinio liūto išvaizda
Istorija ir paplitimas
Gyveno Šiaurės Amerikos žemyne nuo pietinės Kanados iki pietinės Meksikos pleistoceno ir ankstyvojo holoceno epochos laikais prieš 340,000 – 11,000 tūkst. metų. Amerikiniai liūtai kaip porūšis susiformavo Šiaurės Amerikoje ir Didžiųjų Amerikos mainų metu kolonizavo dalį Pietų Amerikos.
Matyt ypač mėgo gyventi atviro tipo buveinėse, didelėse pievose, tundrastepėje.
Išvaizda
Amerikinių liūtų kailio spalva nežinoma, bet kaip manoma, jie neturėjo karčių kaip šiuolaikiniai Afrikoje ir Azijoje gyvenantys liūtai.
thumb|left|250px|Amerikinio liūto griaučių maketas
Akmenalių senosios kapinės
Vieta
Įrengtos Akmenos dešiniojo kranto aukštumos viršūnėje, ovalo plano, pailgos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, apjuostos statinių tvora. Laidojimo žymių nesimato. Pakraščiuose ir viduryje auga pavieniai medžiai.
Amerikinis liūtas
Išvaizda
Amerikiniai liūtai buvo gracilaus kūno sudėjimo, su galingomis, ilgokomis kojomis. Jų kūno ilgis nuo nosies iki uodegos pagrindo siekė nuo 1,6 iki 2,5 m, o pečių lygyje aukštis siekė 1,2 m, uodegos ilgis 0,5–0,8 m. Pagal 2009 m. skelbtus šaltinius,  mažiausias patelės svoris buvo 89 kg, didžiausias – 262 kg, bendras vidutinis 177 kg, patino mažiausias svoris 156 kg, dažniausias vidutiniškai 247 kg, o masyviausi individai iki 457 kg. Po atliktų tyrimų, paskelbtų 2012 m., skelbiami tokie duomenys: patinų kūno svoris nuo 235 kg iki 523 kg, patelių nuo 175 kg iki 365 kg.
Akmenalių senosios kapinės
Vieta
Rytų pusėje stovi 3 medinės, stačiakampės stačiasienės koplytėlės. Viena – su dvišlaičiu, kita – kryžmišku, trečia – kupolo pavidalo stogeliu, kurie paremti ant profiliuotų kolonėlių. Koplytėlių viduje yra šventųjų skulptūrėlės ir religinio turinio paveikslėliai.
Amerikinis liūtas
Išvaizda
Kiti šaltiniai skelbia gerokai mažesnį svorį. Anot San Diego zoologijos sodo svetainės, stambiausias patinas svėrė iki 235 kg, o stambiausia patelė iki 175 kg, Ilinojaus valstijos muziejaus svetainė teigia, esą patinai svėrė 200–300 kg, o patelės 125–175 kg.
Akmenalių senosios kapinės
Vieta
Teritorijos plotas – 0,03 ha, perimetras – 66 m.
Amerikinis liūtas
Išvaizda
Amerikiniai liūtai buvo mažesni negu stambiausi jų konkurentai milžiniškieji trumpasnukiai lokiai (Arctodus simus), kurie buvo stambiausi tų laikų sausumos plėšrūnai, bet žymiai stambesni už dabartinius amūrinius tigrus (Panthera tigris altaica). Kūno masyvumu buvo stambesni ir už kardadančių kačių Smilodon populator rūšį, su kuria laikomi stambiausiais katinių šeimos atstovais.
Akmenalių senosios kapinės
Istorija
Veikė XVI-XIX a. Vadinamos Markapiais, Marų kapeliais, Senkapiais. Jose laidoti Akmenalių bajorkaimio gyventojai.
Pasakojama, kad kapinėse vaidendavosi: vaikščiodavo ugnelės, pasirodydavo šmėklos. Šv. Morkaus, Kryžiaus dienomis ir Šeštinių vakare gyventojai rinkdavosi kapinėse prie koplytėlių pasimelsti už mirusiuosius.
Amerikinis liūtas
Aplinka
La Brėjos degutduobėse amerikinių liūtų yra mažiau, negu kitų plėšrūnų – kardadančių kačių Smilodon fatalis ar vilkų Canis dirus. Teigiama, kad tai rodo jų gebėjimą išvengti pavojų arba kad jie rečiau medžiodavo į spąstus papuolusius gyvūnus. Manoma, kad amerikiniai liūtai medžiodavo bizonus (Bison), elnius, amerikinius arklius (Equus scotti), kupranugarius (Camelus), vilnoninių mamutų (Mammuthus primigenius) jauniklius ir kitus stambius žolėdžius.
Akmenalių senosios kapinės
Istorija
Kapinėse stovėjo keli ąžuoliniai kryžiai, statyti 1814, 1885, 1915 ir 1920 m. 1937, 1943 ir 1995 m. pastatytos 3 koplytėlės (pirmųjų dviejų autorius – Juozas Galdikas).
Amerikinis liūtas
Aplinka
Dėl grobio amerikiniai liūtai konkuravo su didžiaisiais trumpasnukiais lokiais Arctodus simus, baisiaisiais vilkais (Aenocyon dirus), Smilodon fatalis ir kitais plėšrūnais.
Akmenalių senosios kapinės
Istorija
Pirmoji koplytėlė su Šv. Barboros, Šv. Onos ir Kristaus skulptūromis ir antroji koplytėlė su Marijos skulptūra (autorius Juozapas Paulauskas) 1971 m. paskelbtos vietinės reikšmės dailės paminklais, įrašytos į kultūros vertybių registrą. Šv. Barboros ir Šv. Onos skulptūroms pradingus, jų vieton buvo pastatyta nežinomo meistro Marijos skulptūra. 2008 m. Darbėnų seniūnijos rūpesčiu registrinės koplytėlės atnaujintos.
Amerikinis liūtas
Išnykimo priežastis
Amerikinių liūtų išnykimas gali būti susijęs su holoceno išmirimu, kurio metu išnyko dauguma megafaunos rūšių. Amerikinių liūtų kaulų randa tarp paleolito indėnų stovyklų šiukšlių, tad gali būti, kad žmonių medžioklė prisidėjo prie šių liūtų išnykimo.
Beržinės pelkė
Beržinės pelkė – labiausiai į šiaurės rytus nutolusi, maždaug 35 ha Žuvinto biosferos rezervato teritorijos užimanti pelkė, plytinti tarp Riečių (Marijampolės sav.) ir Liepakojų Alytaus raj.) kaimų, į vakarus nuo kelio.
Beržinės pelkė ir aplinkiniai laukai atsiveria nuo aukščiausios Žuvinto pelkių masyvo kalvos – Riečių piliakalnio.
Ilgus šimtmečius vietos gyventojai čia šienavo viksvinę žolę, kuri tiko arkliams, o kartais ir karvėms šerti, taip pat gyvulių paklotui, mat tokio šieno maistinė vertė yra nedidelė. Pastaraisiais dešimtmečiais nesinaudojant šiais žolynais, šlapiose pievose ėmė sparčiai kauptis durpės, formuotis žemapelkinė augalija, pieva apaugo krūmais, juodalksniais ir beržais.
Rezervato teritorija garsėja kaip saugomų pelkių paukščių – didžiojo baublio, gervės, tetervino, didžiosios kuolingos – ir saugomų tilvikinių paukščių perimvietės. Tai viena iš vos keleto vietų Lietuvoje, kurioje peri pasaulyje nykstančioji meldinė nendrinukė.
Pelkės teritorijoje išskiriami keli pelkinių buveinių tipai: tarpinės pelkės ir liūnai, šarmingos žemapelkės, o pakraščiuose – aliuvinės (užliejamas) pievos. Čia sutinkamos žemaūgės viksvos, vešli žaliųjų samanų ir turtinga rūšių žolių danga. Žemesniuose žolynuose vis dar auga retos ir saugomos rūšys – raudonoji gegūnė, dvilapis purvuolis, aptinkamas apyretis pelkinis skiautalūpis. Kasmet čia įsikuria ir peri saugomi paukščiai – paprastieji griciukai, raudonkojai tulikai, švygždos, griežlės.
Beržinio pelkė tarpukariu buvo sausinta, dėl to dabar nukritęs vandens lygis ir pelkė smarkiai nusausėjusi, plynės apauga sumedėjusia augalija, o į būdingus pelkinius miškus, kuriuose vyrauja pušis, sparčiai skverbiasi lapuočiai medžiai.
Gamtotvarkos darbai
Yra parengtas pelkės hidrologinio režimo atgaivinimo techninis projektas, kuriame numatyta blokuoti sausinimo sistemą ir stabdyti vandens nuotėkį iš pelkės.
Beržinės pelkės turtai negali išlikti be aplinkai palankios ūkinės veiklos. Siekiant išsaugoti šį kraštovaizdį bei buveines rūšims, besirenkančioms atviras pievas ir šlapynes, rezervate pradėti ganyti herefordų veislės mėsiniai galvijai ir imti tvarkyti užkrūmiję plotai. Aplinkai palankiu būdu tvarkomi plotai užima 9,6 ha.
V (reikšmės)
Vienraidis žodis V gali reikšti:
Vladislovas Mikučianis
Biografija
1937 m. baigė Leningrado komunalinės statybos inžinierių institutą. 1956–1964 m. TSRS statybos ir architektūros akademijos narys korespondentas.
1937–1944 m. dirbo Leningrado miesto statybos projektavimo institute. 1945–1962 m. Vilniaus vyr. architektas. 1949–1992 m. dėstė Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) dėstytojas, 1963–1984 m. Interjero ir įrenginių katedros vedėjas; 1967 m. profesorius.
Škotijos futbolo varžybos 1958–1959 m.
Škotijos futbolo varžybos 1958–1959 m.
Finalo rungtynės
---
-
Karpiškės (Varėna)
Karpiškės – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Valkininkų GS gyvenvietės, šalia Dainavos girios. Greta eina plentas. Kaime yra pelkaitė, mažas Karpiškių ežerėlis.
Istorija
XIX a. pab. Karpiškių valstybinis kaimas pateko į Trakų apskritį.
Tokijas
225px|thumb|Tokijas dieną thumb|225px|Tokijas naktį thumb|225px|[[Tokijo Bokštas]] Tokijas  – viena iš Japonijos prefektūrų ir Japonijos sostinė. Didžioji dalis išsidėsčiusi Kanto lygumoje, taip pat – Idzu ir Bonino salos. Nors joje gyvena daugiausiai gyventojų, pagal plotą ji yra viena mažiausių prefektūrų. 2014 m. duomenimis, Didžiojo Tokijo megapolis gyventojų skaičiumi buvo didžiausia aglomeracija pasaulyje.
Kadangi čia įsikūrę Japonijos vyriausybė ir imperatoriškieji rūmai, Tokijas nuo 1869 m. faktiškai yra Japonijos sostinė.
Tokijo regione gyvena 38 mln. gyventojų, miesto BVP siekia 2,5 trilijonus JAV dolerių – jei Tokijas taptų nepriklausoma, atskira valstybe, jo ekonomika būtų aštunta pagal dydį ekonomika pasaulyje. Tokijas konstituciškai vadinamas Tokijo miestu. Nepaisant dydžio, Tokijas neviršija šalies žemo nusikalstamumo lygio ir 2017 m. saugaus miesto reitinge įvertintas kaip pats saugiausias iš 60-ies vertintų didmiesčių.
Istorija
Tokijas senovėje buvo mažas žvejų kaimas, vadintas Edo. Manoma, kad miestas įkurtas apie XV a. vid. Edo pavadinimu. 1457 m. Ota Dokan čia pastatė Edo pilį. 1590 m., Tokugava Iejasu padarė Edo savo rezidencija ir, jam tapus šiogūnu 1603 m., miestas tapo visą šalį apimančios karinės vyriausybės centru. Vėlesniu Edo laikotarpiu, Edo miestas išaugo į vieną didžiausių pasaulio miestų, kuriame gyveno daugiau nei milijonas gyventojų. Jis tapo de facto Japonijos sostine nepaisant to, kad imperatorius gyveno Kiote. 1869 m. iš Kioto į Edą buvo perkelta Japonijos imperatoriaus rezidencija ir miestas pervadintas Tokijumi (Rytų sostine, t. y. esančia į rytus nuo ankstesnės sostinės – Kioto).
XX a. Tokijų sukrėtė dvi katastrofos: 1923 m. Didysis Kanto žemės drebėjimas ir bombardavimai Antrojo pasaulinio karo metais. Pirmosios atveju žuvusių ar dingusių be žinios skaičius siekė 140 000, antrojo – 100 000, sugriauta daug pastatų (antruoju atveju – maždaug pusė). Tokijo bombardavimas Antrojo pasaulinio karo metais aukų skaičiumi yra pats pragaištingiausias bombardavimas žmonijos istorijoje.
Vis dėlto po karo Tokijas buvo greitai atstatytas ir 1964 m. jau surengė vasaros olimpines žaidynes.
2011 m. Sendajaus žemės drebėjimas buvo jaučiamas ir Tokijuje, tačiau prefektūroje padarė mažai nuostolių. Dėl radiacinio nuotėkio Tokijuje kelis kartus buvo užfiksuotas didesnis nei įprastai radiacijos lygis.
Geografija ir administracinis suskirstymas
thumb|225px|Žemėlapis, rodantis pagrindinės (žemyninės) Tokijo teritorijos subvienetus.
Tokijo teritorija tęsiasi 90 km iš rytų į vakarus ir 25 km iš šiaurės į pietus, rytuose ribodamasi su Čibos prefektūra, vakaruose – su Jamanašio prefektūra, pietuose – su Kanagavos prefektūra ir šiaurėje – su Saitamos prefektūra.
Tokijas suskirstytas į 3 pagrindines dalis: 23 Tokijo seniūnijas ir Tama sritį, esančias žemyninėje Tokijo teritorijoje, ir salas. Tamos srityje įsikūrę miestai ir mažesnės gyvenvietės. Čia yra 2 salų grandinės: Idzu salos ir Ogasavaros salos, kai kurios nutolusios iki 1850 km nuo žemyninės Tokijo dalies.
23 specialiosios Tokijo seniūnijos
Specialiosios Tokijo seniūnijos įsikūrusios teritorijoje, kurioje seniau buvo senasis Tokijo miestas. 1943 m. liepos 1 d. Tokijas buvo prijungtas prie Tokijo prefektūros, taip suformuojant dabartinę „metropolitinę prefektūrą“.
Kiekviena seniūnija yra savivaldybė, kurioje renkamas meras ir taryba (asamblėja), kaip ir kiti miestai Japonijoje. Specialiosios seniūnijos nuo kitų miestų skiriasi tuo, kad tam tikros vyriausybinės funkcijos yra valdomos Tokijo metropolijos vyriausybės.
Specialiosios Tokijo seniūnijos:
Miestai
Tokijo Metropolijoje yra 26 gyvenvietės, turinčios miesto statusą:
Miesteliai ir kaimai
Tokijo metropolijos kalnuotoje vietoje įsikūrusi viena vienintelė apskritis – Nišitama, kuriai priklauso 4 savivaldybės:
Idzu salos
225px|thumb|right|Tokijo prefektūrai priklausančios Idzu salos Idzu salos – grupė vulkaninės kilmės salų, priklausančios Fudžio-Hakonės-Idzu nacionaliniam parkui. Jose įsikūrę 2 miesteliai ir 6 kaimai. Salos pateiktos nuo artimiausios Tokijo centrui iki labiausiai nutolusios:
Idzu Ošimoje ir Hačidžiodžimoje įsikūrę miesteliai. Likusiose šešiose salose įsikūrę kaimai (Niidžima ir Šikinedžima sudaro 1 kaimą). Hačidžiodžimos saloje vartojama Hačidžio tarmė dėl skyrimosi nuo bendrinės japonų kalbos neretai laikoma atskira kalba.
Ogasavaros salos
Ogasavaros saloms priklauso Čičidžima, Nišinošima, Hahadžima, Šiaurės Ivo sala, Ivo sala ir Pietų Ivo sala, taip pat joms priklauso labiausiai į rytus Japonijoje ir nuo Tokijo centro (1850 km) nutolęs taškas – Minamitorišima bei piečiausias Japonijos taškas – Okinotorišima.
Nacionaliniai parkai
Tokijuje įsikūrę keletas nacionalinių parkų, tarp jų:
Tokijo miesto Ueno parke yra įsikūrę daug muziejų, tarp kurių Tokijo nacionalinis muziejus, Nacionalinis gamtos ir mokslo muziejus, Šitamači muziejus bei Vakarų meno muziejus.
Klimatas
Tokijui būdingas šiltas ir drėgnas subtropinis klimatas: karštos ir drėgnos vasaros ir švelnios sausesnės žiemos. Vidutinis metinis kritulių kiekis – 1 380 mm. Nors sniego Tokijas sulaukia kone kasmet, jo iškrinta labai maži kiekiai. Tokijas yra puikus pavyzdys, kaip auganti miesto populiacija veikia klimatą. Čia kasmet sulaukiama taifūnų, nors tik dalis jų būna stiprūs. Paskutinis stipresnis buvo 2007 m. Fitou.
Tokijas patyrė pragaištingus žemės drebėjimus 1703, 1782, 1812, 1855, 1923 ir 2011 m. 1923 m. įvykusio 8,3 balo stiprumo pagal Richterio skalę žemės drebėjimo metu žuvo 142 000 žmonės.
Ekonomika
Didelis finansų ir prekybos centras, pagamina apie 20 proc. visos Japonijos produkcijos. Išplėtota tiksliųjų mašinų ir prietaisų, elektrotechnikos ir elektronikos įrenginių gamyba, taip pat automobilių, lėktuvų, geležinkelio įrengimų gamyba, laivų statyba, tekstilės ir chemijos pramonė.
Labai išvystyta transporto infrastruktūra, yra greitieji traukiniai, metropolitenas, du tarptautiniai oro uostai (Haneda ir Narita), jūrų uosto metinė krovinių apyvarta virš 70 mln. tonų.
Gyventojai
Virš 8 mln. žmonių gyvena 23 Tokijo seniūnijose. Dienos metu, į miestą atvykus kitose zonose gyvenantiems studentams ir darbininkams, šis skaičius padidėja iki daugiau kaip 2,5 mln. Didžiausia dienos ir nakties gyventojų skaičiaus amplitudė pastebima centrinėse Čijodos, Čiūo ir Minato seniūnijose, kur naktį bendras gyventojų skaičius nesiekia 300 tūkst., bet dieną viršija 2 mln. 2008 m. liepos 1 d. prefektūroje gyveno 12 886 838 gyventojų, iš jų beveik 8,7 mln. – seniūnijose. Žmonės sparčiai keliasi gyventi į Tokijo centrą dėl dramatiškai kritusių būsto kainų.
2018 m. duomenimis, neįskaitant Japonijos pilietybę turinčių tautinių mažumų, didžiausios registruotų užsieniečių bendruomenės buvo: kinai (199 949), Pietų Korėjos piliečiai (90 438), vietnamiečiai (32 334), filipiniečiai (32 089), nepaliečiai (26 157), taivaniečiai (18 568), amerikiečiai (17 578).
1889 m. gyventojų surašymo duomenimis Tokijuje gyveno 1 389 600 gyventojų.
Transportas
thumb|225px|JR (Japonijos geležinkelių) [[Jamanotės linija.]]
Tokijuje labai gerai išvystytas transporto tinklas. Veikia metropolitenas, daug geležinkelių, kelių, oro uostų. Prefektūroje gausiausiai keliaujama traukiniais (geležinkeliu ir metropolitenu). Pagrindinės milžiniškos traukinių stotys – Tokijo, Šinagavos ir Šindžiuku.
Įvairiose Tokijui priklausančiose salose yra įvairių oro uostų: Hačidžodžimoje – Hačidžodžimos oro uostas, Mijakedžimoje – Mijakedžimos oro uosats, Idzu Ošimoje – Idzu Ošimos oro uostas. Pagrindinę miesto dalį aptarnauja už prefektūros ribų esantis tarptautinis Naritos ir Oitoje įsikūręs Hanedos oro uostai.
Švietimas
thumb|225px|Tokijo universitetas