cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Būdviečiai (Kretinga)
Istorija
Pababrūnės vietovėje dešiniajame Babrūnės krante buvo keletas šaltinių. Vienas iš jų (dabar esantis Raguviškių teritorijoje) garsėjo gydomąja galia, o jo vandeniu žmonės plovė akis, žaizdas ir votis. Nuo 1761 m. prie šaltinio stovi koplytėlė, Šv. Morkaus ir Kryžiaus dienomis būdavo renkamasi giedoti giesmių, o šiokiadieniais ateinama pasimelsti ir pasižadėti ištikus ligai ar bėdai. Paskutinę dieną prieš Šeštines tikintieji likdavo prie koplytėlės per naktį giedodami litanijas.
Irena Stankevičienė
Biografija
1996 m. Pretendentė į kandidatus į Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo teisėjus.
Būdviečiai (Kretinga)
Istorija
1845 m. Kretingos parapijai priklausančioje dalyje buvo 12 sodybų, 63 vyrai ir 77 moterys. Gausiausia buvusi Dominyko ir Magdalenos Milių šeimyna (22 asmenys). Petro ir Barboros Vaidų, Ignoto ir Onos Birkšų, našlės Barboros Beniušienės, Jurgio ir Marijonos Ansunų, Jono ir Antaninos Vilimavičių šeimynose gyveno nuo 12 iki 16, o Juozapo ir Veronikos Ansunų, Aleksandro ir Marijonos Petrauskų, našlės Onos Šarkienės, Jono ir Marijonos Gontų, Kajetono ir Marijonos Armalių bei Antano ir Petronėlės Buivydų šeimynose – nuo 7 iki 10 asmenų.
Irena Stankevičienė
Biografija
Ištekėjusi. Vyras Mindaugas Stankevičius (g. 1935 m.), buvęs valdymo reformų ir savivaldybių reikalų ministras. Duktė Rūta (g. 1970 m.).
Būdviečiai (Kretinga)
Istorija
1857 m. Kretingos parapijos Būdviečių kaime buvo 13 kiemų, kuriuose gyveno 67 vyrai ir 84 moterys.
Panaikinus 1861 m. baudžiavą, didesnė dirbamos žemės dalis buvo atiduota išsipirkti iki tol ją dirbusiems iš baudžiavos paleistiems valstiečiams. Kita dalis liko Mišučių dvarininkui Jonui Viktorui Benediktui Mongirdui, įsteigusiam joje Būdviečių palivarką. Po pobaudžiavinės žemės reformos 1872 m. kaime jau stovėjo 16 sodybų.
Gyvendami netoli valstybinės Rusijos ir Vokietijos imperijų sienos, dalis gyventojų užsiėmė kontrabanda: iš Rytų Prūsijos nelegaliai gabeno spiritą ir įvairias prekes, tame tarpe ir draudžiamą lietuvišką spaudą lotyniškais rašmenimis. Rusų policininkai su žandarais 1889 m. spalio 20 d. kratė Antano Armalio sodybą ir kluone rado 334 lietuviškus kalendorius, 14 maldaknygių, religinių paveikslėlių. Jų laikymu ir platinimu buvo apkaltintas sodybos šeimininkas, bernas Pranas Jašinskas ir piemuo Antanas Rudis, kurie perduoti Kauno apygardos teismui.
1903 m. duomenimis Būdviečius sudarė 3 teritoriniai vienetai: kaimas su 131 gyventoju, palivarkas su 9 gyventojais ir viensėdis su 8 gyventojais. 1913 m. ir 1915 m. Būdviečiuose stovėjo 16 sodybų, išsibarsčiusių keturiomis grupėmis centrinėje dalyje, abipus dviejų besijungiančių gatvių. Apie 1915–1919 m. kaimas prijungtas prie Kretingos valsčiaus.
1923 m. jame buvo 19 ūkių. Prasidėjus Lietuvos žemės reformai, palivarkas buvo išparceliuotas, o visa jo ir kaimo žemė 1927 m. ir 1929 m. išskaidyta į vienkieminius ūkius.
Vienas stambiausių kaimo ūkininkų buvo Antanas Riauka (1852–1914), valdęs 46 ha žemės. Tai buvo išsilavinęs, pažangus ūkininkas, dalyvavęs 1910 m. steigiant Kretingos vartotojų bendrovę, buvęs jos revizijos komisijos nariu. Su žmona Barbora Zabityte-Riaukiene (1858–1936) susilaukė sūnų Domininko, Siksto, Konstantino, Felikso, Alfonso, dukterų Teresės, Bronislavos, Salomėjos, Petronėlės ir Jadvygos. Tėvų ūkį paveldėjęs sūnus Konstantinas (1892–?) 1924 m. pasistatė erdvius namus, dalį kurių išnuomojo Raguviškių pradžios mokyklai. Be trobos, sodyboje stovėjo klėtis, kūtės, jauja (kluonas) ir kiti ūkiniai pastatai.
1948–1951 m. iš Būdviečių ištremta 50 žmonių. Tai Bronislavas Buivydas, Valė Drungilienė, Stasė Kupšienė, Sofija Markaitienė, Vlado Ato, Jono Beniušio, Igno Eidėjaus, Juozo Grikšto, Juozo Jablonskio, Prano Jasinsko, Alfonso Kiškio, Antano Mažonio, Juozo Mažonio, Stepo Miliaus, Konstantino Riaukos, Elenos Vaitkienės šeimos.
Mickūnų apylinkė (Rokiškis)
Mickūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kamajų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Rokiškio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Ragelių apylinkės ir dalis Kamajėlių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Mickūnų apylinkė prijungta prie Kamajų apylinkės.
Juškėnų kapinynas
Juškėnų kapinynas – kapinynas Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, Juškėnų kaimo (Zarasų seniūnija) rytinėje dalyje, 0,2 km į šiaurę nuo Izito ežero.
Tyrimai
Kapinynas įrengtas 6–7 m aukščio kalvoje nuolaidžiais šlaitais. Ariant kapinyno teritoriją buvo randama daug žmonių kaulų. Radus žiedą, 1978 m. Istorijos instituto archeologai (tyrimų vadovas Vytautas Urbonavičius) kapinyno pietinėje dalyje ištyrė 20 m² plotą. Rasti keturi XVI a. – XVII a. kapai. Mirusieji laidoti 0,3-0,65 m gylio ovaliose duobėse aukštielninki, sulenktomis ir ant juosmens arba dubens sudėtomis rankomis, ištiestomis, vienas mirusysis sukryžiuotomis, kojomis. Įkapės: žalvariniais apkaustais apkaltos piniginės ir žalvarinės sagos liekanos, moneta. 1994 m. Kultūros paveldo centro archeologai patikslino kapinyno teritoriją ir nustatė apsaugos zoną – apie 0,37 ha plotą.
Gediminas Laurinavičius
Gediminas Laurinavičius (g. 1933 m. sausio 3 d. Mickūniškių k. (Anykščių raj.)) – choro dirigentas ir muzikos mokytojas.
Biografija
1944–1947 m. mokėsi Anykščių gimnazijoje, 1951 m. baigė Vilniaus 1-ąją vidurinę mokyklą. 1953 m. – Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokyklą (V. Dzevočkos akordeono klasė).
Gyvendamas tremtyje (1954–1965 m.), lankė Irkutsko muzikos mokyklą ir įgijo chorvedžio specialybę (diriguoti mokė M. Stebakovas). Akompanavo ir vadovavo Irkutsko geležinkelininkų klubo mišriajam chorui, buvo Irkutsko universiteto studentų mišriojo choro chormeisteris, kultūros – švietimo technikumo dėstytojas ir moksleivių choro studijos vadovas.
Grįžęs į Lietuvą, nuo 1965 m. buvo Kauno profsąjungų kultūros rūmų mišriojo choro „Gintaras“ chormeisteris, 1957–1976 m. – meno vadovas ir dirigentas. Nuo 1976 m. – Kauno 1-osios vaikų muzikos mokyklos akordeono skyriaus vedėjas ir mokytojas, nuo 1995 m. – vyresnysis mokytojas.
1976 m. neakivaizdiniu būdu baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją (doc. Jono Motiekaičio choro dirigavimo klasę). „Gintaro“ chorą (60 dalyvių) išmokė nemaža klasikų ir šiuolaikinių kompozitorių kūrinių, koncertavo su juo Kaune, Vilniuje, Minske, Rygoje, Taline, Tartu, Kijeve, Maskvoje, Leningrade. Kolektyvą parengė 1970 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms ir konkursams, Kauno miesto chorų apžiūrose pelnė prizinių vietų.
Nuo 1989 m. – Irkutsko buvusių politinių kalinių ir tremtinių mišriojo choro meno vadovas ir vyr. dirigentas (choras repetuoja atskiromis grupėmis įvairiuose miestuose, o bendros repeticijos vyksta Kaune – susirenka iki 50 dainininkų). Choras koncertavo Kaune, Vilniuje, Alytuje, Šiauliuose, dalyvavo 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje, 1995 ir 1997 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių dainų šventėse „Leiskit į tėvynę“ Panevėžyje ir Klaipėdoje. Choras išleido bukletą „Maža Lietuva Irkutske“ (1994 m.). G. Laurinavičius dirigavo dainų šventėse Kaune, Tartu ir Panevėžyje.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Requiem (grupė)
Requiem yra iš Ukmergės kilusi Lietuvos roko grupė, susikūrusi 1994 m. Grupės branduolį sudaro Tomas Krivickas – Psichas, Marius Šniras ir Vaidas Kaselis (Kuosa). Pirmasis jų albumas buvo išleistas 1998 m., pavadinimu „Niekam nežinomi žmonės“, o didesnio pripažinimo sulaukė tik pagarsėjus hitui „Aš nupirksiu tau namą“ (2000 m.). 2022m. grupė išleido albumą pavadinimu "Karas ir taika".
Beiši
Beiši  – upė šiaurės Taivane; Sindiano intakas.
Upė prasideda 700 m aukštyje, Sanfangsiango kalno šlaituose, Sinbėjaus rajono Šuangsi teritorijoje, ir teka 50 km Pinglino, Šidingo rajonais, kol Sindiano rajone susilieja su Nanši, suformuodama Sindiano upę, kuri, savo ruožtu, yra vienas iš Tamsujaus intakų.
Šidingo rajone Beiši upė yra patvenkta Feicujaus užtvanka, sudarytas vandens rezervuaras, antras pagal dydį šalyje. Tai vienas svarbiausių geriamojo vandens šaltinių šiaurinėje Taivano salos dalyje.
Pastačius užtvanką ir patvenkus upę, buvo užlieta keletas grožiu garsėjusių slėnių. Vakariniame rezervuaro krante stovi Guišano hidroelektrinė.
Baltijos aidas
Baltijos aidas – visuomenės, literatūros ir kritikos laikraštis, leistas 1931–1932 m. Klaipėdoje du kartus per savaitę.
Istorija
Pirmasis numeris išėjo 1931 m. spalio 21 d. Leidėjas A. Bernotas. Spausdino spaustuvė „Lituanus“, vėliau „Rytas“ Klaipėdoje. Išleista 20 numerių. Nuo 1932 m. vasario mėn. „Baltijos aidas“ buvo sujungtas su laikraščiu „Žemaičių balsas“ ir pradėtas leisti „Mūsų balsas“.
Atspindėjo Klaipėdos krašto bei kitų Lietuvos regionų įvykius, svarstė visuomeninio gyvenimo, kultūros, literatūros klausimus.
Bendradarbiavo A. Barkauskas, Juozas Purickis, J. Romeika, Aleksandras Vitkauskas.
Redaktorius J. Pocius.
Nubija
Nubija (iš 🇪🇬) – istorinė sritis Nilo upės slėnyje piečiau Pirmojo slenksčio, dabartiniame pietų Egipte ir šiaurės rytų Sudane. Tai – derlingiausia ir tankiausiai gyvenama Sudano dalis, kur koncentruojasi dauguma šalies miestų.
Geografija
Istorinė Nubija yra ilga, siaura ir derlinga juosta palei Nilą, kuris čia daro keletą vingių. Nubijos šiaurine riba nuo seniausių laikų laikomas pirmasis Nilo slenkstis, prie kurio yra miestas Asuanas (sen. Elefantina), visuomet tarnavęs kaip pasienio miestas tarp Egipto ir Nubijos. Rytuose regionas pereina į nederlingą Nubijos dykumą, retai gyvenamą nubų, bedžų genčių. Ši dykuma skiria Nubiją nuo Raudonosios jūros rytuose ir Etiopijos civilizacijos pietryčiuose. Vakaruose regionas pereina į retai gyvenamas Kordofano dykumas. Pietinė Nubijos riba nėra aiški. Laikoma, kad Nubijos kultūros ekspansija siekė geografinį Sudo regioną (t. y. Pietų Sudaną).
Nubijos regioną dalina net 5 Nilo slenksčiai, kurie senovėje labai sunkino susisiekimą upe ir lėmė atskirų atkarpų izoliaciją. Išskiriami trys tradiciniai Nubijos regionai:
Egipto įtakos laikotarpis
thumb|left|Nubija III tūkst. pr. m. e.
III tūkst. pr. m. e. – II tūkst. pr. m. e. vid. Nubijoje egzistavo nepriklausomos valstybės, tokios kaip Vavatas, Irčetas, Seču, Iremu. Senosios karalystės laikais Egiptas su jomis prekiavo. Maždaug tuo metu įsigalėjo Nubijos pavadinimas Nebu, kuris reiškė „auksą“, mat auksas buvo pagrindinė Nubijos prekė. Nubija dar buvo vadinama Ta-Seti (taip pat buvo vadinamas ir piečiausias Egipto nomas, kuris buvo arčiausiai Nubijos) ar (Ta)-Neheset.
Viduriniosios Karalystės laikais Egiptas buvo priverstas statytis daug pasienio tvirtovių, kurios buvo skirtos apginti nuo Nubijos agresijos. Egiptui nusilpus, II tūkst. pr. m. e. pirmojoje pusėje Nubijoje labiausiai išaugo Kermos miestas, kuriame išvystyta savotiška civilizacija, labai daug kultūrinių artefaktų paveldėjusi iš Senovės Egipto.
Po hiksų laikotarpio Egipte į valdžią atėjo Naujoji Egipto karalystė, kuri II tūkst. pr. m. e. viduryje vykdė ekspansiją Nubijos atžvilgiu. Nubija tapo Egipto provincija, čia rezidavo Egipto vicekaraliai.
Nubijos karalystė ir Merojės civilizacija
I tūkst. pr. m. e. pradžioje Egiptui nusilpus, susikūrė savarankiška Nubijos karalystė su sotine Napatoje, kurios valdovas Pjanchis (747–716) nugalėjo Egiptą ir įkūrė jo XXV faraonų dinastiją (712–663 m. pr. m. e.). Nubijos faraonai buvo laidojami Napatoje, Egipte jie įvedė kai kurių naujovių (pvz., faraonų karūnose pradėtos vaizduoti kobros galvos, kurios Nubijoje turėjo simbolinę reikšmę.
Nubijos karalystėje atgijo seniai užmiršta piramidžių statybos tradicija. Valdovai buvo laidojami nedidelėse piramidėse, kurios buvo statomos Napatos apylinkėse.
Krikščionybės laikotarpis
IV a. Merojės civilizacijos klestėjimas pasibaigė. Nuo to laiko iki maždaug VI a. žinių apie regioną labai nedaug. Ekonomiškai Nubija pralaimėjo pietuose (Etiopijoje) esančiai Aksumo imperijai, kuri užvaldė visą Afrikos prekybą su Šiaure, t. y. Romos imperija. Maždaug tuo metu Aksumas trumpam užvaldė Nubiją ir naudojosi jos teritorija kaip prekybiniu keliu.
Apie VI a. nubai priėmė krikščionybę, buvo introdukuotas senovės nubų raštas, kurio pagrindą sudarė graikų raštas su keletu koptų rašto ir etiopų rašto ženklų. Nubijos teritorijoje susiformavo trys krikščioniškos valstybės: Nobatija (Žemutinė Nubija), Makurija (Aukštutinė Nubija) ir Alodija (Pietinė Nubija).
Islamo laikotarpis
Iki XVI a. pradžios šiaurėje esančiam musulmoniškam Egiptui (Burdžių dinastijai), atiteko krikščioniškos valstybės Nobatija ir Makurija, kur įdiegtas Islamas. Vienintelė likusi krikščioniška valstybė Alodija, nutolusi labiausiai į pietus, pačioje XIV a. pradžioje buvo užkariauta klajoklių fundžų, atėjusių iš Pietų Sudano. Jie čia įkūrė galingą valstybę Senaro sultonatą. Iš pradžių fundžai išpažino vietinės pagonybės ir Etiopijos krikščionybės mišinį, tačiau ilgainiui jie perėmė iš šiaurės Islamą ir iki XVIII a. arabizavosi.
Italų kalba
Paplitimas
[[Vaizdas:Linguistic map of the Italian language.svg|thumb|400px|
]] Italų kalba kalbama visų pirma Italijoje, kur ji yra valstybinė kalba. Itališkai kalbama pietų Šveicarijoje, kur ji yra pripažįstama oficialia kalba. Mažesnių itališkai kalbančių bendruomenių yra Kroatijoje, Slovėnijoje, Prancūzijoje (Korsika ir Nica), Etiopijoje, Eritrėjoje, Somalyje ir Libijoje.
Vieta romanų kalbų šeimoje
Tradiciškai italų kalbos vieta skirtingose klasifikacijose skiriasi. Labiausia paplitusi versija yra ta, kad romanų kalbos skyla į dvi grupes - Rytų (į kurią įeina rumunų ir aromanų kalbos) ir Vakarų, kuri atitinkamai dalijasi į dvi šakas Galo-Iberijos kalbas (prancūzų, provansalų, langedoko, retoromanų), Galo-Italijos kalbas (lombardų, pjemontiečių, venecijiečių, ligūrų ir kt.) ir Italo-Dalmatijos šaką, kuriai priklauso išnykusi dalmatų kalba, taip pat siciliečių, kalabrų, neapoliečių ir "italų" arba tiksliau toskanų kalbos.
Narcizas (filmas)
Narcizas – bendras Lietuvos ir Graikijos kino kūrėjų darbas, brandintas šešerius metus. Kino filmas yra 95 min. trukmės, sukurtas 2012 m. kino studijoje „Ketvirta versija“. Premjera Lietuvoje – 2012 m. gegužės 10 d. Pilnametražinis režisierės Dovilės Gasiūnaitės debiutas, 2012 m. „Sidabrinių gervių“ apdovanojimuose buvo nominuotas geriausio vaidybinio kino filmo kategorijoje, Tarptautiniame Kauno kino festivalyje išrinktas žiūrovų kaip geriausias.
„Narcizas“ – tai antikiniu mitu paremtas pasakojimas, kurio veiksmas vyksta šiandieniniame Vilniuje. Narcizas šiame filme suprantamas ne kaip save įsimylėjęs žmogus, bet kaip savo išskirtinumą suvokiantis perfekcionistas. Tai drama apie puikybės apakintą violončelininką, kurio gyvenime yra ir jį mylinti šeima, ir draugų, tačiau muzikantui norisi daugiau.
Filmo režisierė D. Gasiūnaitė (g. 1972 m.) studijavo aktorinį meistriškumą Lietuvos Muzikos ir Teatro akademijoje, o kino režisūros mokėsi Prahoje. Debiutinę pilno metražo kino juostą pristatanti režisierė anksčiau kūrė trumpametražius ir dokumentinius filmus, dirbo aktorių atrankos režisiere lietuviškų kino filmų gamyboje.
Siužetas
Pasak filmo režisierės D. Gasiūnaitės, filmo stiprybė – ne išoriniai efektai: „''Mes niekuo nenustebinsime, neturime nei kadrų iš lėktuvų, nei po vandeniu, ko galbūt būčiau norėjusi. Bet turime visa kita. Mano filme pavaizduotas narcizas yra perfekcionistas, kuriam, kaip ir visiems narcizams, yra būdingas tobulybės ilgesys. Deja, gyvenime žmonės nėra tobuli, situacijos netobulos ir laimės neįmanoma pasiekti, ieškant tobulybės, nes ji – tiesiog neegzistuoja. Laimė yra vidinė, ne išorinė būsena''“.
Dermė
thumb|300px|[[Fortepijonas|Fortepijono klaviatūra. Skambinant vien baltais klavišais galima pagroti visas diatonines dermes, vien juodais – visas galimas anhemitonines pentatonikas (ir kt. bepustonines dermes), pramaišiui baltais ir juodais – chromatinę gamą, hemiolines ir dirbtines dermes.]]
Dermė (,, pranc. ir , Tongeschlecht, Tonart, rus. лад) – organizuota skirtingo aukščio muzikos garsų visuma, jų tarpusavio ryšių sistema; konkreti tos sistemos rūšis ar tipas. Dermę sudarantys garsai yra vadinami dermės laipsniais, o jų visuma – garsaeiliu. Skirtingų dermės laipsnių svarba dermėje nevienoda. Svarbiausias yra pirmasis, pagrindinis dermės laipsnis – tonika. kiti dermės laipsniai nuo jo nutolę įvairiais intervalais. Bet kurios dermės garsai, išdėstyti paeiliui (kylančia ar besileidžiančia tvarka) yra vadinami gama.
Vienos dermės pakeitimas kita viduryje kūrinio yra vadinamas dermėkaita.
Dermių tipai
Dermės kiekybiniu požiūriu skirstomos į oligotonines (  – negausus, mažas) – mažalaipsnes, apimančias 2-4 laipsnius, ir politonines ( – didelis, gausus) – daugialaipsnes, apimačias 5-7 skirtingus dermės laipsnius. Pagal dermę sudarančių laipsnių skaičių (to paties laipsnio pakartojimai kitoje oktavoje neįskaitomi) jos skirstomos į bitonines (dvilaipsnes), tritonines (trilaipsnes), tetratonines (keturlaipsnes), pentatonines (penkialaipsnes), heksatonines (šešialaipsnes) ir heptatonines (septynialaipsnes) dermes. Rečiau sutinkamos daugiau nei 7 laipnius turinčios dermės (8-12 dermės laipsnių). Atskirą dermės tipą sudaro monotoninė dermė, teturinti vieną vientelį toną. Ji neįparsta, tačiau būdinga archajinio folkloro žanrams – vaikų žaidinimams, skaičiuotėms, greitakalbėms.
Kokybiniu požiūriu dermės skirstomos į anhemitonines (t. y. neturinčias pustonių), diatonines arba natūraliąsias (sudarytas iš diatoninės dermės garsų), chromatines (sudarytas iš chromatinės dermės garsų), hemiolines (turinčias padidintos sekundos – 1½ tono inetrvalų), mikrotonines (turinčias mažesnių už pustonį intervalų). Šalia minėtų, natūralios raidos keliu susiklosčiusių dermių, XIX–XX profesinėje muzikoje pradėta vartoti ir pačių kompozitorių sukurtos dirbtinės dermės (M. Glinkos sveikųjų tonų dermė, N. Rimskio-Korsakovo tono-pustonio dermė, O. Messiaeno ribotų transpozicijų dermės, O. Balakausko dodekatonika ir kt.).
Anhemitoninė dermė
Anhemitoninė dermė ( – neiginį nurodantis priešdėlis + hēmitonion – pustonis) – bet kuri dermė, kurios sandaroje nėra pustonio intervalo. Labiausiai žinoma yra anhemitoninė pentatonika (do-re-mi-sol-la-do; la-do-re-mi-sol-la, kt.), dar vadinama „kiniškąja derme“ (būdinga kinų, tibetiečių, Vid. Azijos tautų, Subsacharinės Afrikos tautų, airių, vengrų, čiuvašų, mordvių muzikai).
Diatoninė dermė
Diatoninė dermė (gr. διατονικοσ – „ištemptas“) arba pagrindinis garsaeilis – septynių muzikos garsų sistema, kitaip – heptatonika, septynių laipsnių dermė. Ji būdinga daugeliui tradicinių ir šiuolaikinių muzikinių kultūrų. Paeiliui išdėstyti diatoninės dermės garsai sudaro diatoninę gamą kurios pirmasis ir aštuntasis garsai turi tą patį pavadinimą (pvz., Do 1 – Do 2) ir sudaro oktavos intervalą. Diatoninės gamos garsai išdėstyti asimetriškai, tarp gretimų garsų esti penki tono ir du pustonio dydžio intervalai. Diatoninės dermės sandarą (t. y. tonų ir pustonių išsidėstymą) raiškiai iliustruoja fortepijono (vargonų, sintezatoriaus) klaviatūra (du tonai, pustonis, trys tonai, pustonis); baltais fortepijono klavišais galima pagroti septynias skirtingas diatonines dermes. Šiuolaikinės diatonikos principai yra kildinami iš Antikinės Graikijos muzikos teoretikų (ypač Pitagoro bei jo pasekėjų) ir XI a. italų vienuolio Gvido Areciečio darbų, todėl diatoninės dermės literatūroje kartais dar yra vadinamos '''Gvido dermėmis.
Diatoninės dermės sudaro europinės muzikos pagrindą. Standartinės mažorinė ir minorinė dermės yra diatoninės, lygiai kaip ir visos vadinamosios bažnytinės dermės (joninė, dorinė, fryginė, miksolydinė, lydinė, eolinė ir lokrinė). Septynis diatoninės dermės garsus, nuosekliai pasikartojančius kiekvienoje oktavoje, atitinka balti fortepijono klavišai. Iš esmės, visos šiuolaikinės muzikos instrumentų klaviatūros yra diatoninės, o juodųjų klavišų grupavimas po du ir po tris padeda lengviau jose orientuotis, o tai sumažina galimų klaidų tikimybę tiek muzikantui, tiek kompozitoriui, palyginus su baltų ir juodų klavišų išdėstymu pakaitomis ar kitokiais būdais
Diatoninės dermės priešybė – chromatinė dermė (ją sudaro 12-ka pustoniais išdėstytų garsų). Muzikinėje praktikoje kartais naudojamos ir anhemitoninės dermės, t. y. pustonių neturinčios dermės (pvz., bepustoninė pentatonika, arba „kiniška dermė“, kt.), dirbtinės dermės (t. y. kompozitorių dirbtinai sukonstruotos dermės, turinčios 6, 8 ar 9 skirtingus garsus; jų neįmanoma pagroti vien tik baltais fortepijono klavišais). Dermės, naudojančios mažesnį už pustonį intervalą yra vadinamos mikrotoninėmis.
Diatoninių dermių sandara
Diatonines dermes galima sudaryti iš šešių kvintų sekos kurioje nors vidutinio tono temperacijoje, šitaip gaunant du tetrachordus kurių kraštiniai garsai yra vienas nuo kito nutolę tono intervalu. Jei naudojama lygioji temperacija, šiuo metodu gauname tokią intervalų seką: T-T-P-T-T-T-P, kur T reiškia vieną toną, o P – vieną pustonį. Mažorinė dermė sudaroma nuo pirmojo garso kylant aukštyn nurodytais intervalais, kol pasiekimas oktava aukštesnesnis garsas, tarkim, C-D-E-F-G-A-B-C.
Minorinę gamą galima gauti dviem būdais. Pirmiausiai, jei pradėtume natas žymėti ne nuo pirmojo, o nuo šeštojo laipsnio, gautume santykinę minorinę gamą mažorinės gamos atžvilgiu, pavyzdžiui, A-B-C-D-E-F-G-A. Kita vertus, galima tiesiog kitaip išdėstyti intervalus, būtent T-P-T-T-P-T-T, ir gauti to paties pavadinimo minorinę gamą: C-D-Eb-F-G-Ab-Bb.
Diatoninių dermių populiarumas
Dėl savo universalumo, uniformiškumo, paprastumo, transpozicijos bei moduliacijos galimybių diatoninės dermės nuo Renesanso iki pat XIX a. buvo europietiškosios muzikos harmonijos pagrindas. Kita vertus, esama netiesioginių archeologinių duomenų, kad diatoninė dermė buvo žinoma kur kas seniau ir išsivystė natūraliai. Spėjama, kad dūdelė, išskobta neandertaliečio prieš 40000 metų ir surasta netoli Divje Babe buvo suderinta groti diatoniškai. Taip pat manoma, kad daina, užrašyta ant molinės lentelės Sirijoje prieš 3400 metų, taip pat rėmėsi diatonine derme.
Chromatinė dermė
Chromatinė dermė, chromatika ( – spalva) – muzikos garsų sistema, sudaryta iš 12-os pustoniais išdėstytų garsų. Diatoninės dermės priešybė. Ji dalija oktavą į 12-ka tolygių dalių. Atstumai tarp visų gretimų chromatinės dermės garsų yra lygūs pustoniui. Paeiliui (aukštyn arba žemyn) atliekami chromatinės dermės garsai sudaro chromatinę gamą. Svarbiausias chromatinių dermių požymis – ne mažiau kaip du pustoniai, esantys greta. Todėl prie chromatinių dermių priskirtinos ir nepilnos chromatinės dermės (turinčios mažiau nei 12-ka garsų); jos sudaromos iš diatoninų dermių, praturtinant jas alteruotais (paaukštintais ir/arba pažemintais) ar chromatinias garsais.
Mošė Arensas
Mošė Arensas (1925 m. gruodžio 27 d. Kaune – 2019 m. sausio 7 d.) – Izraelio politikas ir aeroinžinierius. Buvo Likudo nariu, tris kartus buvo gynybos bei 1988–1990 užsienio reikalų ministru.
Islandijos futbolo varžybos 1950 m.
Islandijos futbolo varžybos 1950 m.
Aparatinė sąsaja
Aparatinė sąsaja – ryšio ir sąveikos priemonių tarp kompiuterio komponentų visuma. Ji skirta įrenginių, tvarkyklių ir pan. standartizavimui.
Aparatinės sąsajos apibrėžia šiuos dalykus:
Kai kurios plačiau žinomos sąsajos:
95593 Ažusienis
95593 Ažusienis – pagrindinio asteroidų žiedo asteroidas, skriejantis orbita, 16,16° pasvirusia į ekliptikos plokštumą. Asteroidą 2002 m. kovo 16 d. Molėtų observatorijoje atrado lietuvių astronomai Kazimieras Černis ir Justas Zdanavičius. Jis pavadintas astronomo Algimanto Ažusienio garbei.
Dviračių sportas
Dviračių sportas – sporto šaka, kurioje naudojamas dviratis. Į dviračių sportą įeina plento, dviračių kroso, treko lenktynės, kalnų dviračių kroso bei maratono varžybos, BMX rungtynės ir kitos.
Istorija
thumb|right|225px|Dviračių sportas turi labai ilgą istoriją.
Pirmosios dviračių lenktynės įvyko 1868 m. gegužės 31 d. 1 200 metrų ilgio trasoje Sen Klu parke, netoli Paryžiaus. Jas laimėjo anglų emigrantas James Moore, kuris važiavo su mediniu dviračiu metalinėmis padangomis. Dabar šis dviratis stovi muziejuje, Anglijoje.
Lenktynių pobūdis
Dviračių lenktynės populiarios visame pasaulyje, tačiau populiariausios Europoje. Labiausiai dviračių sportui atsidavusios šalys yra Italija, Ispanija, Belgija, Vokietija, Prancūzija, Nyderlandai ir Šveicarija, taip pat JAV ir Australija.
Plento lenktynės
Dviračių plento lenktynės dažniausiai vyksta nuo pavasario iki tol, kol atšąla orai. UCI (Tarptautinė dviratininkų organizacija) lenktynės vyksta nuo daugiadienių „Grand Tour“ lenktynių, tokių kaip Tour de France, Giro d’Italia ir Vuelta a España iki vienadienių (klasikinių), tokių kaip Ronde van Vlaanderen ar Milano-Sanremo. Ilgiausios vienadienės plento lenktynės yra LOTOJA, kurių ilgis 330 km. Per šias lenktynes važiuojama nuo Logan‘o, Jutos iki Džeksono, Vajomingo. Prie plento lenktynių taip pat priskiriami individualūs ir komandiniai važiavimai laikui.
Dviračių krosas yra sportas, kuriuo ne sezono metu užsiima plento dviratininkai, kad neprarastų savo įgūdžių. Lenktynės dažniausiai vyksta rudenį ir žiemą (Pasaulio taurės varžybos dažniausiai vyksta nuo rugsėjo iki sausio). Lenktynės vyksta 2-3 km ilgio rate. Šis sportas populiariausias plento lenktynių lyderių šalyse – Belgijoje ir Prancūzijoje.
Treko lenktynės
Dviračių treko lenktynės vyksta velodromuose. Lenktynės yra skirtingos ir gali vykti nuo individualių ar komandinių persekiojimo iki masinio starto lenktynių. Dalyviai naudoja treko dviračius kurie neturi stabdžių ir laisvosios eigos.
Kalnų lenktynės
Kalnų dviračių lenktynės yra palyginti naujos. Kalnų lenktynių dviračiams reikia plačių ir gumbuotų padangų. Vienos iš žinomiausių kalnų dviračių sporto rungčių yra kalnų dviračių krosas ir kalnų dviračių kroso maratonas.
BMX lenktynės
BMX lenktynės yra vieno rato, dažniausiai vienos pavaros dviračiais. Lenktynininkai važiuoja gruntu pilnu pašokimų ir staigių posūkių.
Dviračių sportas Lietuvoje
Dviračių sportas bei pirmosios lenktynės Lietuvoje prasidėjo dar iki Pirmojo pasaulinio karo. 1905-1912 m. vienas garsiausių dviratininkų tada buvo Petras Mejeris.
Nepriklausomoje Lietuvoje pirmosios dviratininkų lenktynės įvyko 1922 m. Lietuvos Respublikos dviračių sporto pradininkai buvo Kęstutis Bulota, V. Bulota, Jurgis Šulginas. 1923 m. įsteigta Lietuvos dviratininkų sąjunga. Paskutiniaisiais Lietuvos Respublikos nepriklausomybės metais (1938-1940 m.) geriausiu Lietuvos dviratininku tapo Juozas Pimpis, atstovavęs LFLS. 1938 m. Lietuvos tautinėje olimpiadoje jis nugalėjo 25 km plento lenktynėse, startuojant pavieniui (46.24,0).
Juozas Pimpis pirmavo Lietuvos dviračių sporte ir pirmosios sovietinės okupacijos, nacių okupacijos, bei pirmaisiais antrosios sovietinės okupacijos metais. 1945 m. Juozas Pimpis SSRS pirmenybėse tapo dviračių kroso čempionu. 1950 m. K. Paršaitis, 1961 m. J. Grabauskas SSRS „Dinamo“ rinktinės sudėtyje laimėjo 100 km komandines plento lenktynes. 1952 m. Paršaitis tapo SSRS daugiadienių dviračių lenktynių nugalėtoju. Nuo 1953 buvo organizuojamos lenktynės „Aplink Tarybų Lietuvą“, nuo 1959 m. – daugiadienės lenktynės maršrutu Vilnius – Ryga – Talinas; jų nugalėtojais buvo Paršaitis, T. Zlotnikovas, B. Krulikauskas, Grabauskas. Nuo 1957 m. kasmet buvo rengiamos vaikų ir paauglių varžybos, nuo 1965 m. – tarptautinės jaunimo Baltijos draugystės lenktynės Lenkijos ir Lietuvos keliais. 1969 m. A. Berankis, P. Knieža, R. Rudys, A. Rutkauskas tapo SSRS dviračių kroso komandinių varžybų čempionais. 1970 m. Knieža laimėjo tarptautines dviračių lenktynes Prancūzijoje „Humanite“ laikraščio prizui laimėti; 1976 m. šį prizą laimėjo A. Mockus. 1976 m. Lietuvoje buvo ~4400 sportininkų dviratininkų.
Valdereza Laurinavičienė
Biografija
1973 m. baigė Radviliškio vaikų muzikos mokyklą (V. Pakšto fortepijono klasė), o 1973–1977 m. mokėsi Telšių 3-ojoje vidurinėje mokykloje, dainavo chore ir estradiniame ansamblyje. 1977–1982 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose, dėst. Zita Kariniauskienė.
Nuo 1982 m. rudens Telšių Kranto vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, jaunučių ir vyresniųjų klasių merginų choro vadovė. Kurį laiką buvo „Žemaičių“ vyrų choro chormeisterė, kur įgijo ir chorvedybos darbo patirties. Buožėnų pagrindinės mokyklos, Telšių kultūros centro muzikos vadovė, Žemaitijos kolegijos dėstytoja asistentė.
Mokyklos jaunučių choras gieda Telšių bažnyčiose, pasirodo koncertuose, dalyvavo 1991 m. ir 1993 m. moksleivių chorų festivalyje „Dainuok, jaunoji Lietuva“ Klaipėdoje. Merginų choras dalyvavo 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje, 1995 m. vaikų ir jaunimo chorų festivalyje „Pavasario balsai“ Plungėje ir 1996 m. Jaunimo menų šventėje Vilniuje. Abu chorai 1996 m. dalyvavo Žemaičių ir Pamario krašto vaikų ir jaunimo šventėje „Mes Lietuvos vaikai“ Klaipėdoje, tradicinėje religinių giesmių šventėje „Žodžiai Šv. Cecilijai“ Kretingoje, merginų choras dalyvavo 1997 m. chorų festivalyje „Pavasario balsai" Jurbarke, jaunučių ir merginų chorai – 1997 m. Mažeikių regioninėje dainų šventėje, o merginų choras parengtas 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje. Diriguoja Mažeikių rajono dainų šventėse. Nuo 2000 m. visuomeninės organizacijos „Mūza“ direktorė. Programos „Vilnius – Europos kultūros sostinė 2009“ ambasadorė.
Partijos Naujoji sąjunga (socialliberalai) narė. Sutuoktinis Edvardas, vaikai Lauris, Rokas.
Europos aviacijos saugumo agentūra
thumb|right|240px|Agentūros būstinė Kelne Europos aviacijos saugos agentūra (EASA; angl. European Aviation Safety Agency) – 2002 m. įkurta Europos Sąjungos agentūra, atsakinga už aviacijos saugą Europoje. Pilnai veikti organizacija pradėjo 2008 m.
Pagrindinės agentūros veiklos apima aviacijos saugos strategijos valdymą, aviacijos produktų sertifikavimą, ES valstybių aviacijos agentūrų priežiūrą. Agentūroje dirba apie 700 darbuotojų iš visų ES narių. Pagrindinė agentūros būstinė yra Kelne, taip pat agentūra turi būstines Briuselyje, Vašingtone, Monrealyje ir Pekine.
Veikla
Pagrindinės agentūros veiklos apima šiuos punktus:
Narės
Be ES narių šiai agentūrai priklauso ir Europos Laisvosios Prekybos Asociacijos narės – Lichtenšteinas, Norvegija, Šveicarija ir Islandija. Agentūra glaudžiai bendradarbiauja ir su kitomis organizacijomis.
Kamantai
Kamantai (, nuo 1909 m. rugsėjo 17 d. Kamanten, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvusi gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės teitorijoje 24 km į pietryčius nuo Ragainės, prie kelio Luninas – Vesnovas, Agmenos dešiniajame krante.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Pilkalnio apskrities, nuo 1874 m. balandžio 15 d. Ragainės apskrities, nuo 1922 m. Tilžės-Ragainės apskrities kaimas (nuo 1909 m. rugsėjo 17 d. dvaras, nuo 1928 m. rugsėjo 30 d. vėl kaimas), 1928 m. prijungtas prie Rautenberkio. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (Пиллькалленский район), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo apylinkės teitorijoje.
Algimantas Valantinas
Algimantas Valantinas (g. 1961 m. spalio 29 d. Mažeikių rajone, Buknaičių kaime) – teisininkas, teisėjas. Buvęs Lietuvos Respublikos generalinis prokuroras. Lietuvos apeliacinio teismo teisėjas (pirmininkas).
Biografija
1980 m. baigė Mažeikių 1-ąją vidurinę mokyklą, įstojo į Vilniaus valstybinio universiteto Teisės fakultetą, jį baigė 1985 m. Atliko privalomąją karo tarnybą sovietinėje armijoje (1988–1989 m.).
Paskirtas dirbo prokuratūroje: prokuroro padėjėjas, tardytojas Kaišiadorių rajono prokuratūroje (1985–1988 m.), Širvintų rajono prokuratūros prokuroras, vyriausiasis prokuroras (1990–1991 m.), Jonavos rajono apylinkės prokuratūros vyriausiasis prokuroras (1991–1994 m.), Jonavos rajono apylinkės teismo teisėjas, teismo pirmininkas (1994–1999 m.), Teismų departamento prie Lietuvos Respublikos teisingumo ministerijos direktorius (1999–2000 m.), Vilniaus miesto 2-ojo apylinkės teismo pirmininkas (2000–2005 m.), Lietuvos Respublikos generalinis prokuroras (nuo 2005 m. lapkričio 24 d.), vyriausiasis valstybinis justicijos patarėjas (kvalifikacinis rangas). Nuo 2010 m. balandžio dirba Vilniaus miesto 2 apylinkės teismo teisėju. 2010 m. rudenį pretendavo į Vilniaus apygardos teismą.
2010 metų sausio 21 dieną LR Seimas, po Seimo Teisės ir teisėtvarkos komiteto išvadų dėl žmogžudysčių Kaune 2009 m. bylos tyrimo, nusprendė, kad Algimantas Valantinas nesugebėjo tinkamai organizuoti jo vadovaujamų institucijų darbo ir netinkamai vykdė generalinio prokuroro pareigas. Sausio 28 dieną Lietuvos Respublikos prezidentė Dalia Grybauskaitė pareiškė matanti postūmių žmogžudysčių Kaune 2009 m. byloje ir nepareiškė nepasitikėjimo A. Valantinui. 2010 m. vasario 5 dieną A. Valantinas pateikė atsistatydinimo iš generalinio prokuroro pareigų pareiškimą, kuris buvo patenkintas tą pačią dieną LR prezidentės.
2010 m. rugsėjo 21 ir 28 d. vykusiose pretendentų į teisėjus atrankos komisijos posėdžiuose, kuriuose buvo vykdoma atranka į keturias Vilniaus apygardos teismo teisėjų vietas, Algimantas Valantinas įvertintas geriausiai – jam skirta pirmoji vieta, tačiau prezidentė D. Grybauskaitė pasirinko kitus keturis teisėjus – V. Mikuckienę, A. Pažarskį, A. Ignotą ir J. Mardosevič. 2011 m. gegužės mėn. taip pat pretendavo į Vilniaus apygardos teismo teisėjo vietą. Pretendentų į teisėjus atrankos komisija jam skyrė trečiąją vietą, bet LR prezidentė A. Valantino nepaaukštino.
Nuo 2010 m. balandžio mėn. Algimantas Valantinas dirbo Vilniaus m. 2 - ajame apylinkės teisme teisėju, o nuo 2012 m. gegužės mėn. buvo Vilniaus apygardos teismo teisėju. 2016 m. sausį Lietuvos Respublikos prezidentės dekretu paskirtas Lietuvos apeliacinio teismo teisėju ir dirba iki šiol, taip pat nuo 2016 m. balandžio užima šio teismo pirmininko pareigas.
Algimantas Valantinas vedęs; turi sūnų ir dukrą.
Nîmes Olympique FC
Nimo „Olympique“ – Prancūzijos futbolo klubas iš Nimo.
Šikšnys
Šikšnys gali reikšti:
Bergelmis
Skandinavų mitologijoje Bergelmis (Bergelmiras) – Turdgelmio sūnus, Imiro anūkas. Po Imiro mirties jo kraujyje nuskendo visi Imiro palikuonys, išskyrus Bergelmį ir jo žmoną (pan. kaip Biblijoje aprašytas Nojus ir tvanas). Iš Bergelmiro ir jo žmonos kilo naujos šerkšno milžinų kartos.
Verksnionių apylinkė
Verksnionių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kamajų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Rokiškio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Žliubų apylinkės ir dalis Laukagalio apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Verksnionių apylinkė prijungta prie Kamajų apylinkės.
La Grandė
La Grandė (,, indėnų kri k. Chisasibi; „didžioji upė“) – upė Kanadoje, Kvebeke. Prasideda Labradoro pusiasalio centrinėje dalyje. Teka į rytus, įteka į Hadsono įlankos Džeimso įlanką ties Fort Džordžu. Kolonizacijos laikais upė buvo vadinama Fort Džordžo upe (Fort George River). Didžiausi intakai: Ystmanas, Kaniapiskau, Rupertas (visi jie seniau įtekėjo į Džeimso įlanką, tačiau patvenkus La Grandę dabar įteka į tvenkinį). Ant La Grandės įrengta hidroelektrinių kaskada.
Lidija Laškova
Lidija Laškova (g. 1937 m. gegužės 16 d. Kijeve) – Lietuvos geologė, fizinių mokslų daktarė.
Biografija
Vyras Jevlampijus Laškovas. 1964 m. baigė Tomsko politechnikos institutą. 1973 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatė.
1964–1968 m. Vilniaus termoizoliacijos instituto petrografė. Nuo 1968 m. Geologijos instituto (nuo 2002 m. Geologijos ir geografijos institutas) darbuotoja, nuo 1976 m. vyresnioji mokslo darbuotoja.
Mokslinė veikla
Tyrė Lietuvos ir gretimų teritorijų (Latvija, Baltarusija, Lenkija, Kaliningrado sritis) bei Baltijos jūros kambro sistemos uolienų litologiją. Pagal mineralinę sudėtį ir struktūras išskyrė 3 uolienų grupes – smiltainis, aleurolitas ir argilitas, o jose daugiau kaip 30 uolienų tipų. Nustatė autigeninių mineralų formavimosi etapus, fizines ir chemines sąlygas, jų įtaką kolektorinių savybių (poringumo, dujų skvarbumo) kaitai. Išskyrė kolektorių tipus ir nustatė jų erdvinio pasiskirstymo dėsningumus. Ciklostratigrafiniais tyrimais pagrindė naftos nestruktūrinių kaupviečių radimo galimybę. Lokalių struktūrų raidos ir paleovandens – naftos kontaktų tyrimais nustatė naftos telkinių formavimosi arba nykimo etapus.
Bugeluvka
Bugeluvka – viensėdis Trakų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Rūdiškių.
Islandijos futbolo varžybos 1951 m.
Islandijos futbolo varžybos 1951 m.
Meletė
Meletė ( 'praktika, pratimas') – Graikų mitologijoje viena iš trijų Pauzanijaus mūzų, dar vadinamų Bojotijos mūzų. Jos buvo pradinės mūzos, o tik vėliau atsirado devynios kanoninės mūzos. Meletė buvo meditacijos, praktikos ir progos mūza. Jos seserys: Aoidė ir Mnemė. Mūzos dažniausias buvo geros ir švelnios, bet kai joms būdavo metamas iššūkis jos tapdavo baisios kaip ir visos deivės.
Kūlokai
Kūlokai – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Liudvinavo, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka.
Etimologija
Kazys Boruta, gimęs Kūlokuose, taip aiškino savo gimtojo kaimo vardą:
Istorija
Sovietmečiu kaimas priklausė Žemaitės kolūkiui.
Žymūs žmonės
Kaime gimė lietuvių rašytojas Kazys Boruta (1905–1965). Išlikusi jo gimtoji sodyba, kurioje įrengta ekspozicija, pritvirtinta memorialinė lenta su bareljefu. Prie Dovinės upelio rašytojo garbei sovietmečiu įrengta poilsiavietė „Baltaragio malūnas“ (skulptoriai S. Straigys ir P. Amankevičius), greta jos – malūno pastatas, K. Borutos herojų skulptūros („Girdvainis“, „Uršulė“, „Pinčiukas“, „Jurga“ ir kiti).
Santakai (Tauragė)
Santakai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Batakių, prie Ančios santakos su Šešuvimi, prie pat Rykijos upelio. Kaime yra paminklas, skirtas 1945 m. keturiems žuvusiems partizanams. Paminklas pastatytas 1992 m., aptvertas maža metaline tvorele. 1996 m. ant paminklo pastatytas granitinis kryžius. Paminklo statybos vadovas – Jurgis Norkus.
Istorija
Vietovė pirmą kartą rašytinuose šaltiniuose minima 1393 m. Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą pranešimuose. Kryžiuočių keliai pro Santakus vedė į Kaltinėnus, Kražius, Viduklę, Nemakščius, Vaiguvą.
141496 Bartkevičius
141496 Bartkevičius – pagrindinio asteroidų žiedo asteroidas, skriejantis orbita, 2,18° pasvirusia į ekliptikos plokštumą. Asteroidą 2002 m. kovo 15 d. Molėtų observatorijoje atrado lietuvių astronomai Kazimieras Černis ir Justas Zdanavičius. Pavadintas astronomo Antano Bartkevičiaus garbei.
Nanši
Nanši  – upė šiaurės Taivane; Sindiano intakas.
thumb|left|175px|Vulajaus krioklys Prasideda kalnuose, Sinbėjaus rajono Vulajaus teritorijoje, ir teka 45 km Vulajaus, Sindiano rajonais, taip pat Jilano apskritimi, kol netoli Guišano susilieja su Beiši, suformuodama Sindiano upę. Upės slėnis vaizdingas, kalnuotas, apaugęs miškais. Vienoje upės atkarpoje, šiauriniame krante krenta Vulajaus krioklys.
Laimutė Leimonienė-Mikulėnaitė
Laimutė Leimonienė-Mikulėnaitė (1936 m. kovo 26 d. Kirdeikų k., Utenos r.) – muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
Augo vargonininko J. Mikulėno šeimoje. Baigusi Prienų vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1951–1955 mokėsi Alytaus mokytojų seminarijoje (pedagoginėje mokykloje). 1962–1967 choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Kauno J. Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. V. Pučinskas).
1955–1957 mokytojavo Šilavoto (Prienų r.) vidurinėje mokykloje, 1957–1959 Prienų septynmetėje mokykloje, 1959–1965 Prienų internatinėje Laimutė Leimonienė mokykloje – jaunučių chorą parengė 1964 I respublikinei moksleivių dainų šventei. 1965–1987 Prienų vaikų muzikos mokyklos direktorė, o vėliau mokytoja. Vadovavo jaunių chorui, kurį paruošė 1969 ir 1970 respublikinėms dainų šventėms, pasirodydavo su juo koncertuose ir kituose rajono kultūros renginiuose.
Bilozerskė
Bilozerskė arba Beloziorskojė  – miestas rytų Ukrainoje, Donecko srityje, 15 km į šiaurę nuo Dobropilios. Yra mineralinio vandens fasavimo įmonė. Seniau buvo akmens anglių kasykla (dabar likviduojama). Veikia kultūros namai.
Laimutė Leimonienė-Mikulėnaitė
Biografija
L. Leimonienė – meno mėgėjų būrelių konsultantė, apžiūrų ir konkursų organizatorė, Prienų rajono dainų švenčių dirigentė, o 1970 vyr. dirigentė. 1967 ji apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Bilozerskė
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1913 m. kaip viensėdis Beloziorka. 1950 m. pradėjo vystytis dėl akmens anglių gavybos. 1966 m. suteiktas miesto statusas.
Vištyčio Lauko II piliakalnis
Vištyčio Lauko II piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 23002) Vilkaviškio rajono savivaldybės teritorijoje, į pietryčius nuo Vištyčio Lauko II, Vištyčio seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Vištytis – Žinėnai, už 900 m pasukus į kairę rytų kryptimi, į Vištyčio Lauką II, pavažiavus tiesiai 2 km – yra 200 m į dešinę pietuose nuo lauko kelio.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 28x11 m dydžio, aukštesne rytine dalimi. Šiaurės vakarų aikštelės krašte buvo pylimas, dabar čia yra 5 m pločio terasa 1,5 m statesniu šiaurės vakarų šlaitu. Šlaitai statūs, 20 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, apkasų, aikštelėje įkasto geodezinio reperio. Piliakalnis dirvonuoja, vakariniame šlaite auga krūmų guotas.
Pietinėje ir šiaurės vakarų papėdėse, 0,7 ha plote yra papėdės gyvenvietės, kurioje rasta grublėtos keramikos, liekanos.
Tyrimai
1962 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 24 000 m². Išmatavimai: 150 m ilgio rytų – vakarų kryptimi ir iki 120 m pločio.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Užvenčio herbas
Užvenčio herbas – vienas iš Užvenčio miesto ir seniūnijos heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo skydo raudoname lauke virš skydo papėdėje išgaubtos sidabrinės banguotos juostos auksinis šokantis pegasas sparnais virš nugaros.
Istorija
2000 m. kovo 23 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 821. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Islandijos futbolo varžybos 1952 m.
Islandijos futbolo varžybos 1952 m.
Baltijos geležinkelininkas
thumb|right|250px Baltijos geležinkelininkas – Lietuvos, Latvijos, Estijos (iki 1956 m. gegužės 15 d. – Baltijos) geležinkelių valdybos ir Geležinkelių transporto darbininkų profsąjungos komiteto laikraštis, ėjęs 1953–1956 m. Rygoje.
Istorija
Buvo leidžiamas tris kartus per savaitę lietuvių, latvių, estų ir rusų kalba. Tiražas (bendras) apie 11 500 egz., lietuvių kalba – 2200 egz.
Lapeikiai
Lapeikiai – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Sužionių.
Quo Vadis (grupė)
Quo Vadis – Kanados progresyviojo death metalo muzikos grupė, įkurta 1993 metais.
Kregždančiai
Kregždančiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Žygėnų, šalia kelio. Pro kaimą teka Kregždantė (dešinysis Jotijos intakas).
Moškėnų apylinkė
Moškėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Cibelių apylinkės ir dalies Baraišių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Kazliškio apylinkės, Panemunėlio apylinkės ir Rokiškio apylinkės.
Pasikorimas
Pasikorimas – savižudybės forma, mirtis dėl kvėpavimo ir širdies veiklos išnykimo kilpa užveržus kaklą. Jei kartis pradėta neseniai, įmanoma žmogui neleisti numirti – savižudį išimti iš kilpos, daryti dirbtinį kvėpavimą, išorinį širdies masažą, iškviesti greitąją medicininę pagalbą. Dar žr. – uždusimas.
Pasikorimas yra dažniausia savižudybės forma Lietuvoje, mažiau populiari kitose šalyse.
Savižudis pasikarti gali tiek krisdamas iš tam tikro aukščio (kėdės, stalo) arba bando užsismaugti naudodamas tik savo jėgą nekrentant (horizontalioje padėtyje, pririšus kilpą ant durų rankenos, vonios vamzdžio ir stumiantis nuo jos taip, kad ji užspaustų kaklą). Šiuo būdu užtrunka kur kas ilgiau, kol ištinka mirtis: ant kūno įvyksta pakitimai, tokie, kaip kraujo išsiliejimas į akies obuolius, dar iki mirties. Dar vienas, rečiau pasitaikantis būdas – šokti iš didelio aukščio su kilpa, siekiant sulaužyti kaklą, tačiau šis būdas sunkiai suorganizuojamas, be to sprandas ne visada lūžta, jei neparinktas tinkamas aukštis.
Apie mirties priežastis ir kitus susijusius su pasikorimu dalykus, žiūrėkite straipsnį korimas.
Pleištas
thumb|right|200px|Pleišto veikimo mechanizmas Pleištas – prizmės formos mechanizmas, naudojamas įvairioms detalėms jungti, suspausti, atskirti, judesio arba sukimo momentui perduoti, taip pat kaip pjovimo ir kirtimo įrankis. Tai labai senas mechanizmas, naudotas dar Senovės Egipte statybinių akmens blokų perskėlimui.
Naudojimas
Pleištas neleidžia detalėms pasisukti viena kitos atžvilgiu. Senovėje buvo gaminamas iš bronzos, medžio, dabar – daugiausia iš legiruoto plieno. Pleištus galima naudoti pakelti sunkius daiktus, taip pat sujungti įvairias detales, variklio mechanizmus. Pagal formą pleištai skirstomi į skersinius, nuožulniuosius, prizminius ir segmentinius. Nuožulniaisiais pleištais daugiausia jungiami velenai su stebulėmis, prizminiai tvirtinami prie veleno sraigtais, skersiniai naudojami dinaminei apkrovai, segmentiniai tinka nedideliam sukimo momentui perduoti.
Motyginas
Motyginas  – miesto tipo gyvenvietė apie 150 km į pietryčius nuo Jeniseisko, 522 km į šiaurės rytus nuo Krasnojarsko, Angaros dešiniajame krante; Motygino rajonas, Krasnojarsko kraštas, Rusijos Federacija. Motygino rajono centras, 6300 gyv. (2009 m.). Yra vietinis oro uostas, ICAO kodas UNIM–УНИМ.
Lietuviai
1948 m. į Motyginą ištremta apie 50 lietuvių. Tremtiniai dirbo krovėjais Motygino prieplaukoje, kūrikais ir mašinistais elektros stotyje, darbininkais geologijos ekspedicijos valdyboje ir jos dirbtuvėse, statybose, kirto mišką. 1949 m. į Motyginą iš Razdolinsko atsikėlė dailininkas Vytautas Ciplijauskas, 1951 m. į tremtį atvyko buvusių politinių kalinių. 1951 m. Motygine gyveno apie 70 lietuvių. 1956 m. tremtiniams leista išvykti į Lietuvą.
Padovinys
Padovinys – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Patašinės. Pro kaimą teka Dovinė. Seniūnaitijos centras. Veikia Padovinio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-69016).
Artiomas Milevskis
Artiomas Volodimirovičius Milevskis (Артем Володимирович Мілевський; g. 1985 m. sausio 12 d.) – iš Baltarusijos kilęs Ukrainos futbolininkas, rungtyniaujantis antrojo puolėjo pozicijoje.