cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bobslėjus
Rogės
Šiuolaikinės rogės kuriamos pagal standartinį projektą iš vientiso metalinio korpuso, pritvirtinto ant dviejų porų pačiūžų. Rogėms taikomas svorio ir matmenų limitas, kuris nustatytas dvivietėms ir keturvietėms rogėms pasaulinėse taisyklėse. Dviviečių rogių ilgis – ne daugiau kaip 2,7 m, masė negali viršyti 165 kg, o ekipažo svoris – 200 kg. Keturviečių ledrogių sporto rogių ilgis – ne daugiau kaip 3,8 m, o masė – ne daugiau kaip 230 kg, didžiausias ekipažo svoris – 400 kg.
Trasa
thumb|Bobslėjaus trasos startas [[Sigulda|Siguldoje]] Bobslėjaus trasa liejama ant gelžbetonio pagrindo. Trasos ilgis – 1200–1800 m, ją sudaro 15 švelnių ir staigių posūkių. Trasos ilgis bei aukščių svyravimas tarp starto ir finišo (paprastai 130–150 m), posūkių ir staigių greitų posūkių skaičius nėra pastovus. Trasos gale įrengiama įkalnė, leidžianti greičiau sustabdyti ledroges.
Šiose trasose taip pat vykdomos skeletono varžybos. Geriausios šiuolaikinės ledrogių trasos buvo pastatytos rengiantis Olimpinėms žaidynėms Kalgaryje (Kanada), Kortina d‘Ampece (Italija), Nagane (Japonija), Lilehameryje (Norvegija), Leik Pleside ir Solt Leik Sityje (JAV).
Vienintelė Baltijos šalyse Bobslėjaus trasa yra Siguldoje (Latvija), Gaujos upės slėnyje. Tačiau ji nebeatitinka keturviečiams bobams keliamų reikalavimų, todėl dažniausiai naudojama treniruotėms. Vasarą jį naudojama vasarinio ledrogių sporto pramogoms, kai ledrogių trasa leidžiamasi specialiomis ledrogėmis su guminėmis padangomis vietoje pačiūžų.
Varžybos
thumb|Pramoginės ledrogės ant ratų Ledrogių sporto varžybas organizuoja Tarptautinė ledrogių sporto federacija (FIBT) (pranc. - Fédération Internationale de Bobsleigh et de Tobogganing), įsteigta 1923 m. Pasaulio čempionatai rengiami nuo 1924 m. Į Olimpines žiemos žaidynes bobslėjus įtrauktas 1924 m.
Nuo 2002 m. Olimpinėse žaidynėse dalyvauja ir moterys.
Kiekviename važiavime starto eiliškumą lemia burtai. Ledrogių sporto varžybų rezultatus lemia greitis, kurį ekipažas pasiekia dar startinėje įsibėgėjimo atkarpoje, kol susėda į roges. Rezultatą taip pat lemia ir rogių piloto meistriškumas, sugebėjimas optimaliai judėti trasa, deramai įveikti staigius posūkius. Greitis trasoje gali siekti daugiau nei 100 km/valandą.
Varžybose vyksta keturi nusileidimai, tiek dvivietėmis, tiek keturvietėmis ledrogėmis, visi rezultatai sumuojami ir geriausią laiką parodęs ekipažas, laimi.
Lietuvoje
2013 m. įsteigta Lietuvos bobslėjaus ir skeletono sporto federacija. Federacija dar neturi nei tarptautinio, nei LTOK pripažinimo.
Seinų sukilimas
Seinų sukilimas - lenkų karinės organizacijos sukilimas prieš Lietuvos valdžios atstovus Seinų krašte 1919 m. rugpjūčio 22-28 d.
Sukilimas prasidėjo naktį iš rugpjūčio 22 d. į 23 d. Tuo pačiu metu podchorundžo Lankievičiaus būrys smogė į Krasnapolį. Pasinaudodami netikėtumo efektu lenkai išstūmė lietuvius iš miesto. Taip pat buvo užimti Lietuvos pusėje pagal Fošo liniją buvę Kapčiamiestis, Veisiejai ir Lazdijai. Taip Lenkų karinės organizacijos rankose atsidūrė didelė Suvalkijos dalis. Lietuviai subūrė jėgas Kalvarijoje ir Lazdijuose ir rugpjūčio 26 d. grįžo prie demarkacinės linijos ir užėmė Seinus. Lenkai tą pačią dieną vėl užėmė miestą. Po to į miestą įžengė reguliariosios Lenkijos kariuomenės pulkas, kuris užėmė gynybines pozicijas ir įtraukė į savo gretas sukilėlius. Rugsėjo 9 d. palei Fošo liniją išsidėstė abiejų šalių reguliarioji kariuomenė ir mūšiai baigėsi.
Sukilimas neišsprendė platesnio konflikto tarp Lenkijos ir Lietuvos dėl etniškai mišraus Suvalkų regiono. Abi pusės skundėsi, kad kita šalis naudoja represines priemones. Konfliktas suintensyvėjo 1920 m. vykstant Lenkijos-Lietuvos karui. Seinai keletą kartų ėjo iš rankų į rankas, kol pagal Suvalkų sutartį, pasirašytą 1920 m. spalį, buvo palikti Lenkijos pusėje. Pagal vieną iš versijų šis sukilimas sutrukdė lenkams įvykdyti valstybinį perversmą Lietuvoje ir pakeisti Mykolo Sleževičiaus vyriausybę į palankesnę lenkams. Seinų sukilimas paskatino aktyviau tirti lenkų organizacijų veiklą Lietuvoje ir sužlugdyti lenkų organizuotą perversmą.
Priešistorė
Nuo 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadija, kurios šiaurinėje dalyje yra Suvalkų kraštas, buvo prijungta prie Lenkijos karalystės. Tuo tarpu Seinai priklausė Vilniaus dominikonams. XIX a. Seinai priklausė Rusijos valdomai Lenkijos kongreso karalystei. XIX a.-XX a. pradžioje Seinai buvo ryškus lietuvių tautinio atgimimo centras, čia veikė "Žiburio" gimnazija, spaustuvė, buvo leidžiami lietuviški laikraščiai, Seinų seminarijoje mokėsi daug lietuvių. Seinų krašte daugumą sudarė lietuviai, kurie linko prie etninės Lietuvos.
Pagal 1889 m. Rusijos imperijos duomenis, Suvalkų gubernijoje gyveno 57,8 % lietuvių, 19,1 % lenkų ir 3,5 % baltarusių. Plačiai sutariama, kad lietuviai sudarė daugumą šiaurinėje Suvalkų gubernijos dalyje, o lenkai buvo dauguma pietuose. Nepaisant to, lietuvių ir lenkų istorikai iki šiol nesutaria kur ėjo linija skirianti tarp lietuvių ir lenkų gyventojų daugumos. Pasak lietuvių, Seinai ir apylinkės buvo daugiausia gyvenamos lietuvių, tuo tarpu lenkai teigia priešingai.
Per Pirmąjį pasaulinį karą regioną užėmė Vokietijos imperija, kuri planavo kraštą įjungti į savo Rytų Prūsijos provinciją. Pagal 1916 m. vokiečių surašymo duomenis 51 % Seinų gyventojų buvo lietuviai. 1918 m. po Vokietijos pralaimėjimo Pirmajame pasauliniame kare besikuriančios Lietuvos ir Lenkijos valstybės iškart ėmė konfliktuoti. Kam atiduoti šią teritoriją nebuvo apsisprendę ir Sąjungininkai. Regiono ateitis buvo svarstoma Paryžiaus taikos konferencijoje 1919 m. sausį. Po pralaimėjimo kare vokiečių pajėgos, kurių Oberosto administracija ruošėsi traukti iš okupuotų teritorijų, iš pradžių galvojo perduoti kraštą lenkų administracijai. Lenkijai tapus Prancūzijos sąjungininke vokiečiai ėmė pamažu linkti lietuvių pusėn.
Lenkijoje buvo populiari mintis karine jėga užimti visą Lietuvą ir prijungti ją prie Lenkijos. Priešprieša tarp lenkų ir lietuvių iškart prasidėjo ir etniškai mišriame Suvalkų krašte. Lietuvių milicija iš savanorių Seinuose imta organizuoti 1918 m. gruodžio mėn. Suvalkų krašte veikė ir lenkų Piliečių komitetas, steigėsi Lenkų karinės organizacijos būriai. Seinų peoviakus lietuvių savanoriai suėmė ir nuginklavo bei išvijo iš miesto 1919 m. sausio mėn. Tarpusavio kovoms suintensyvėjus Seinų komendantas S. Asevičius 1919 m. vasario mėn. Seinų mieste ir apskrityje paskelbė karinę padėtį. 1919 m. gegužės 8 d. vokiečiai perleido miesto valdymą Lietuvos valdžiai.
Demarkacijos linijos
Lenkijos kariuomenė kovodama su bolševikais 1919 m. pavasarį veržėsi ir į Lietuvos teritoriją, užėmė pietinę ir rytinę jos dalį, veržėsi ir link Alytaus bei Kaišiadorių. Sąjungininkai bandė tarpininkauti ir birželio 18 d. Ambasadorių konferencija išvedė demarkacinę liniją, pagal kurią lietuvių ir lenkų skiriamoji linija Suvalkijoje buvo nubrėžta nuo Luko iki Augustavo. Šios demarkacinės linijos Lenkija nepaisė ir toliau veržėsi į lietuvių kontroliuojamas teritorijas. Nepalanki ji buvo ir Lietuvai, nes pagal ją Lenkijos pusėje atsidūrė Vilnius.
Tolimesnės Lietuvos ir Lenkijos kovos sutapo su Versalio sutarties, kuri galutinai eliminavo Vokietijos pavojų, pasirašymu birželio 28 d. Siekiant nutraukti tolimesnius Lietuvos ir Lenkijos susidūrimus Prancūzijos maršalas F. Fošas liepos 18 d. pasiūlė naują demarkacinę liniją. Dėl Fošo linijos buvo tariamasi su lenkų karine misija Paryžiuje, kuriai vadovavo generolas Tadeusz Jordan-Rozwadowski, lietuvių atstovai nebuvo pakviesti. Fošo linija nuo pirmosios demarkacinės linijos skyrėsi dviem esminiais dalykais: pirma, visa linija buvo pastumta į vakarus, taip apsaugant strateginį Varšuvos–Sankt Peterburgo geležinkelį, antra, Suvalkų regionas, įskaitant Seinus, Suvalkus ir Punską buvo priskirtas Lenkijai. Ši linija buvo nubrėžta neatsižvelgiant į krašto tautinę gyventojų sudetį ir lenkų atstovams apšmeižus nepriklausomybės įtvirtinimo siekiančią Lietuvą Versalio sutarties dalyviams, kaip provokišką, o vėliau kaip prorusišką valstybę. Nepaisant patikinimų, kad linija esanti laikina priemonė normalizuoti santykiams, pietinė Fošo linijos dalis faktiškai tapo Lietuvos ir Lenkijos siena. 1919 m. liepos 26 d. Ambasadorių konferencijoje Prancūzijos maršalo F. Fošas pasiūlyta demarkacinė linija buvo patvirtinta kaip laikina siena tarp Lietuvos ir Lenkijos.
Lietuviai apie šį sprendimą nebuvo informuoti iki rugpjūčio 3 d. Rugpjūčio 7 d. lietuvių pajėgos (apie 350 karių) pasitraukė iš Suvalkų, tačiau sustojo Seinuose ir toliau valdė nemažą dalį Seinų krašto iki pat Juodosios Ančios upės. Rugpjūčio mėnesį vyko abiejų šalių derybos dėl šių žemių, į Seinus buvo atvykęs Lietuvos valdžios atstovas Mykolas Sleževičius, kuris nesutiko su lenkų reikalavimais ir nurodė Lietuvos kariniams daliniams ginti šį kraštą. Lietuviai Fošo linijos nelaikė galutine ir jautė pareigą ginti lietuvių pozicijas regione.
Sukilimas
1919 m. rugpjūčio 12 d., praėjus dviem dienoms nuo vokiečių atsitraukimo iš Seinų, mieste organizuotame lenkų susirinkime dalyvavo 100 delegatų iš aplinkinių lenkų bendruomenių; susirinkime buvo nuspręsta, kad „problemą gali išspręsti tik Lenkijos kariuomenė užimdama teritoriją“. Lenkijos reguliariosios kariuomenės karininkų Adamo Rudnickio ir Vaclavo Zavadskio vadovaujama Lenkų karinė organizacija, kuri turėjo apie tūkstantį ginkluotų narių, ėmė ruoštis jėga užimti Seinus ir apylinkes rugpjūčio 16 d. Lenkai turėjo penkis pėstininkų dalinius ir kavalerijos eskadroną. Lietuvių buvo apie 1200 pėstininkų ir 120 kavalerijos.
Rugpjūčio 23 d. 3 valandą ryto Lenkijos kariniai daliniai pradėjo puolimą Seinuose. Vadovaujami seržanto Łankiewicz lenkai užėmė Krasnapolio kaimą ir paėmė 40 Lietuvos kareivių į nelaisvę. Lietuvos kariniai daliniai buvo priversti atsitraukti už nubrėžtosios Fošo linijos Lazdijų, Kapčiamiesčio ir Veisiejų kryptimis. Sukilėliai tikėjosi, kad Seinuose netrukus pasirodys 41 Suvalkų pėstininkų pulkas.
Rugpjūčio 26 dienos ryte, 4:30 laiku, Lietuvos kariniai daliniai pradėjo kontrpuolimą ir po dviejų valandų užėmė Seinų miestą. Per šį puolimą žuvo Lenkijos karinių dalinių leitenantas Zawadzki ir šių dalinių naujuoju leitenantu tapo Alexandrowicz, kurio vadovaujami daliniai tą pačią dieną atsiėmė miestą. Rugpjūčio 27 d. lenkų karinius dalinius papildė Wojciech Falewicz vadovaujamas 41 Suvalkų pėstininkų pulkas. Paskutinė nesėkminga lietuvių kontrataka vyko 28 d., po jos lietuvių pajėgos pasitraukė. Rugsėjo 9 d. šį kraštą galutinai pradėjo kontroliuoti Lenkijos kariuomenės daliniai. Lenkų teigimu, pradinę sukilimo nesėkmę ir kareivių mažesnį norą kariauti lėmė planuojamas lenkų perversmas Lietuvoje, kurio metu bandyta nuversti Mykolo Sleževičiaus vyriausybę.
Atminimas
Seinų sukilimas tapo vienu iš Lenkijos valstybės kūrimosi simbolių. Seinuose yra keletas sukilimo atminimui skirtų memorialinių lentų, paminklas „Seinų sukilimui“.
Šv. Petro aikštė
thumb|right|300px|Šv. Petro aikštės panorama '''Šv. Petro aikštė''' − didžiulė aikštė Vatikano valstybės centre, šalia Šv. Petro bazilikos.
Aikštės projektavimo darbai buvo labai glaudžiai susiję su Šv. Petro bazilikos statyba. Bazilika buvo statoma daugelį metų ir ji nuolat kito, ir plėtėsi. O norint padaryti, kad toks milžiniškas pastatas būtų gerai matomas − tam reikėjo didžiulės aikštės, atkreipiant dėmesį į obeliską, jau stovėjusį priešais baziliką. Šios užduoties ėmėsi Lorencas Berninis ir suprojektavo net keletą aikštės variantų. Pirmuosiuose brėžiniuose Šv. Petro aikštė buvo uždara, vėlesniuosiuose − atvira, o galiausiai 1657−1663 m. buvo įrengta sudėtingo plano aikštė, − trapecijos ir ovalo derinys, kurios pagrindinę kompozicinę ašį pabrėžia obeliskas ir du šalia jo stovintys fontanai.
Istorija
1667 m. Lorencas Berninis gigantiška kolonada apjuosė priešais baziliką esančią didžiąją Šv. Petro aikštę. Per 11 metų sukurtos 284 kolonos ir 140 šventųjų skulptūrų. Aikštėje yra aukštas, dar prieš mūsų erą darytas, 360 tonų sveriantis obeliskas. Jį iš Egipto į Romą pačioje mūsų eros pradžioje atgabeno imperatorius Kaligula. Pusantro tūkstančio metų obeliskas stovėjo Nerono cirke. 1586 m. popiežius Sikstas V pasiūlė architektui Domenikui Fontanai perkelti obeliską į dabartinę vietą. Vėliau Berninis padarė jį savo projektuotos ovalinės aikštės centru.
Šv. Petro aikštė buvo paskutinis stambus brandaus baroko statinys Romoje ir iki šiol yra viena didžiausių aikščių pasaulyje − ji užima 3,5 ha plotą.
Žeras (departamentas)
Žeras (, langedokiškai Gers) – Prancūzijos departamentas šalies pietuose, Vidurio Pirėnų regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę, Garonos intaką. Administracinis centras – Ošas (Auch).
Departamente 3 apskritys, 31 kantonas, 19 municipalinių susivienijimų ir 463 komunos. Plotas – 6 257 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, padalijus Gaskonės provinciją.
Klostenis
Klostenis (Armatocereus) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis. Dauguma koloniškos išvaizdos, panašūs į medžius. Išauga iki 5-6 m aukščio. Metiniai ūgliai segmentuoti, parodantys kiek užaugo per sezoną.
Žeras (departamentas)
Geografija
Žero departamentas ribojasi su Aukštutinių Pirėnų, Aukštutinės Garonos, Tarno ir Garonos, Lo ir Garonos, Landų ir Atlanto Pirėnų departamentais.
Klostenis
Auga Kolumbijoje, Ekvadore, Peru. Vainklapiai balti. Vaisiai apaugę gelsvai rudais dygliais.
Žeras (departamentas)
Klimatas
Klimatą formuoja Pirėnų kalnai, jaučiama ir Atlanto įtaka. Krituliai per metus siekia 900 mm pietvakariuose ir 700 mm šiaurės rytuose.
Ekonomika
Pagrindinė ekonomikos šaka – žemės ūkis.
Turizmas
thumb|Ošas Turistus traukia kalnai ir nuostabūs peizažai, gražūs maži miesteliai.
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Eimeri de Monteskjė ir Ivas Rispatas, Atstovų rūmuose – 6 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 23 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Bičerinas
thumb|right|250px|Bičerinas Bičerinas ( 'maža taurė') – tradicinis karštas Turino gėrimas iš kavos, kakavos ir pieno, patiekiamas sluoksniais mažoje apvalioje taurėje.
Gėrimas žinomas nuo XVIII a., jį dar 1852 m. gyrė Aleksandras Diuma. Manoma, kad bičerinas atsirado iš XVII a. gėrimo Bavareisa. Pastarajame visi trys komponentai buvo sumaišomi, o bičerine – supilami sluoksniais.
2001 m. Pjemonto regionas oficialiai pripažino bičeriną „tradiciniu Pjemonto gaminiu“.
Ingredientai
Pilama į storasienę taurę, tipinio puodelio talpos.
Paruošimas
Pradžioje ketvirtį taurės pripila espreso. Po to dar ketvirtį – karštos kakavos. Pabaigoje pripila dar ketvirtį karšto putinio pieno, kuris gali būti daromas espreso kavavirės priedėliu. Pagaminta bicerino porcija užima 3/4 taurės. Sluoksniai turi būti nesusimaišę.
317 m. pr. m. e.
'''317 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Balandinė žvaigždūnė
Balandinė žvaigždūnė  – karšulinių (Dipsacaceae) šeimos žvaigždūnės (Scabiosa) genties augalas. Dar žinomas kaip kirmažolė, špilgos. Tai reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Biologija
thumb|left|200px| Tai daugiametis, 40–80 cm aukščio žolinis augalas. Šaknis gali siekti 1 m gylį. Stiebai pavieniai, nuo vidurio šakoti. Tik žiedynkočiai nuo vidurio viršutinės dalies plaukuoti. Pamatiniai lapai ir vegetatyvinių stiebų lapai lyriškai plunksniškai suskaldyti, jų galinė skiltis apskrita, karbuotais kraštais, šoninės skiltys susideda iš 5–7 porų, atvirkščiai kiaušiniškos arba pailgos. Žemutiniai stiebo lapai du kartus plunksniškai suskaldyti, kaip ir pamatiniai, apaugę baltais plaukeliais, viršutiniai – plunksniškai karpyti, linijiškomis skiautėmis.
Žiedynai iki 3 cm skersmens, ilgakočiai, sunokus vaisiams rutuliški. Skraistlapiai lancetiški, nusmailėję, iki 1,5 cm ilgio, plaukuoti. Pažiedės plėnelinės, skiauterėtos, plaukuotos. Žiedai melsvi arba violetiniai, plaukuoti, kraštiniai gerokai didesni už vidinius. Išorinės taurelės viršuje 16 dantelių, jos briaunelės apaugusios baltais plaukeliais.
Žydi birželio–rugsėjo mėnesiais. Vaisiai cilindriški, vagoti, plaukuoti, atsiranda rugpjūčio mėnesį. Juos išnešioja vėjas. Dirvožemyje sėklos išlieka daigios 1–5 metus.
Paplitimas ir augavietės
Savaime paplitusi Vidurio ir Pietų Europoje, Kaukaze, Balkanuose, Mažojoje ir Vidurinėje Azijoje, taip pat Afrikoje. Lietuvoje randamas pietuose ir pietryčiuose.
Auga sausose pievose ir šlaituose, sausuose retuose miškuose, dažniausiai pušynuose, pamiškėse, palei kelius miškuose ir miško aikštelėse.
Taikomoji reikšmė
Augalas medingas, dekoratyvus, išvesta dekoratyvinių veislių.
Apsauga ir nykimo priežastys
Į Lietuvos saugomų augalų sąrašus įrašyta nuo 1962 m. Savaime nyksta pasikeitus apšvietimui, t. y. susidarius unksmei, nes augalas šviesomėgis. Sunaikinama pakeitus augavietės, ūkininkaujant ar kertant mišką suardžius dirvožemį, skinant, trypiant.
Sistematika
Išskiriami 3 porūšiai:
Vaivadijos kelias 681 (Lenkija)
Vaivadijos kelias 681  – kelias šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Jungia Roški Vodžkus ir Cechanovecą. Ilgis – 59 km.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1968–1969 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1968–1969 m.
Mėnuo Juodaragis
„Mėnuo Juodaragis“ − Lietuvoje rengiamas nepriklausomas kasmetinis šiuolaikinės baltų kultūros ir savitos, alternatyvios muzikos festivalis, pristatantis senųjų tradicijų palikimą, post-folkloro kryptis ir dabartinės kūrybos avangardą. Renginio vyksmas kasmet įgauna vis daugiau raiškos formų – tai gausūs Baltijos ir užsienio šalių kolektyvų koncertai, garso architektų pasirodymai, tradiciniai amatai, baltiškos apeigos, paskaitos, rinktiniai filmai, parodos, gamtinis menas, interaktyvūs kūrybos projektai, vaidinimai, žaidimai, žygiai, vakaronės ir šventės visuma po atviru dangumi.
Mėnuo Juodaragis tradiciškai vyksta paskutinį vasaros savaitgalį. Tai vienas pirmųjų vasaros festivalių Lietuvoje, gyvuojantis daugiau nei du dešimtmečius. Šiuo metu tai vienas didžiausių ir lankomiausių vasaros festivalių, surenkantis apie 5000–6000 žiūrovų ir kasmet pristatantis žinomų muzikos atlikėjų iš Lietuvos ir užsienio.
Šio festivalio pradžia laikomi 1995 m., kai keliolika jaunuolių susirinko netoli Verbiškių kaimo, Molėtų rajone.
Mėnuo Juodaragis sulaukia gausių užsienio svečių – pastaraisiais metais festivalį lanko žmonės iš Latvijos, Lenkijos, Estijos, Ukrainos, Gudijos, Rusijos, Suomijos, Švedijos, Vokietijos, Olandijos, Šveicarijos, Čekijos, Austrijos, Prancūzijos, Ispanijos, Italijos, Portugalijos, Kanados, JAV, Australijos, Indijos, Japonijos ir kitur.
Festivalyje taip pat puoselėjamos gamtai draugiškos, ekologinės idėjos, tautiškumas, pilietiškumas, savo šalies etnografijos, kultūros, istorijos ir paveldo pažinimas. Jau daugelį metų Mėnuo Juodaragis išsiskiria švara, atsakinga publika, darniu požiuriu „Už Gamtą!“, kasmet rengiamas dviračių žygis „Minam Juodaragin“. Festivalio nuostatas atspindi ir šventės pasiūla – įvairus, tradicinis ir vegetariškas maistas, rinktiniai mažųjų šalies aludarių gėrimai, bei ypatingasis „Juodaragio alus“, verdamas senąsias tradicijas gerbiančių „Dundulio“ meistrų.
Festivalį organizuoja muzikos leidykla „Dangus“ ir VšĮ „Baltijos Griaustinis“. Nuo 2002 m. jį pradėjo remti Lietuvos Respublikos Kultūros ministerija, įvairios įmonės, organizacijos, pavieniai žmonės.
Juozas Lengvenis
Juozas Lengvenis (g. 1944 m. spalio 4 d. Tirkšliuose, Mažeikių apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Helovinas (1978 m.)
Helovinas  – 1978 m. JAV smurto siaubo filmas; pirmoji filmų serijos „Helovinas“ dalis. Filmą režisavo John Carpenter.
Mėnuo Juodaragis
Temų gijos
Kiekvienas festivalis turi savo temą – kurį nors baltų pasaulėvaizdžio mitologinį simbolį, idėjų ir prasmių lauką. Festivalio tema tampa kūrybine žiežirba tyrinėtojams ir autoriams daugelyje renginio programos dalių. Mėnesio Juodaragio temomis buvo: Sovijaus mitas ir Vydūnas (2005), Mėnulis (2007), Aitvaras (2008), Žirgas (2009), Velnio mitologija ir Jonas Basanavičius (2010), Sutartinės (2011), Paukščiai ir lietuvių aviacija (2012), Latvių ir lietuvių brolystė (2013), Sapnai (2014), Bitės (2015), Namai (2016), Perkūnas (2017) ir Burtai (2018).
Helovinas (1978 m.)
Filme pasakojama apie serijinį žudiką Michael Myers, kuris persekioja ir žudo vaikų aukles Helovino šventės naktį. Pagrindinį vaidmenį atlikusi Jamie Lee Curtis dažnai vadinama originaliąją klyksmo karaliene už šiame filme atliktą Laurie Strode vaidmenį.
Mėnuo Juodaragis
Festivalio seka ir atlikėjai
1-asis „Mėnuo Juodaragis“ įvyko 1995 m. lapkričio 10 d. Verbiškėse, Molėtų rajone. 2-asis ir 3-iasis taip pat buvo surengti Verbiškėse atitinkamai 1997 ir ir 1999 m. Vėliau kas 3 metus renginys persikeldavo į kitą vietą. 2000–2002 m. jis vyko Sudeikiuose Utenos rajone, 2003–2005 m. – Kernavėje. 2006 m. festivalio nuspręsta nerengti. 2007–2009 m. festivalis buvo rengiamas Zarasuose, Didžiojoje Zaraso ežero saloje. 2010 m. 13-asis „Mėnuo Juodaragio“ festivalis vyko Aukštadvario regioniniame parke prie Velnio duobės. 14-asis ir 15-asis, 16-asis festivaliai vėl surengti Didžiojoje Zaraso ežero saloje. 2014 m. 17-asis „Mėnuo Juodaragio“ festivalis vyko Skinderiškio dendrologiniame parke. 18-asis festivalis sugrįžo į Didžiąją Zaraso ežero salą. 19-asis ir 20-asis festivalis vyko Duburio ežero saloje, Zarasų rajone. 21-asis festivalis vyko Molavėnų piliakalniuose, Raseinių rajone.
Juozas Lengvenis
Biografija
1965–1972 m. Mažeikių rajono laikraščio „Pergalės vėliava“ korespondentas, skyriaus vedėjas. 1972–1991 m. – Skuodo rajono laikraščio „Mūsų žodis“ redaktorius. 1991 m. išrinktas Mažeikių rajono laikraščio Santarvė redaktoriumi ir juo dirbo iki 1995 m.; iki 1996 m. laikraščio „Diena“ korespondentas. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys nuo 1974 m. Rašo žemės ūkio, ekonomikos, moralės, žmogaus būties, tolerancijos temomis.
Įvertinimas
Yra laimėjęs dvi Lietuvos žurnalistų sąjungos premijas už karinės-patriotinės tematikos publikacijas.
Mėnuo Juodaragis
MJR I
Vyko 1995 m. lapkričio 10 d. Verbiškėse, Molėtų raj. Dalyviai:
MJR II
Vyko 1997 m. gegužės 2 d. Verbiškėse, Molėtų raj.
Dalyviai:
MJR III
Vyko 1999 m. gegužės 1 d. Verbiškėse, Molėtų raj.
Dalyviai:
MJR IV
Vyko 2000 m. rugpjūčio 25−27 d. Sudeikiuose, Utenos raj.
Dalyviai:
MJR V
Vyko 2001 m. rugpjūčio 24−26 d. Sudeikiuose, Utenos raj.
MJR VI
Vyko 2002 m. rugpjūčio 23−25 d. Sudeikiuose, Utenos raj.
Dalyviai:
Paskaitos: doc. R. Batūra, Sv. Udrys, D. Urbonavičienė, Alix, R. Užubalis, M. Galinis, J. Trinkūnas, V. Mikailionis, E. Velička, I. Trinkūnienė, D. Steponavičienė.
Parodos/video: I. Zonytė, R. P. Vedmak, T. Pabedinskas, Camouflage, „Kenaluca“, Donis ir Ernas.
MJR VII
Vyko 2003 m. rugpjūčio 22−24 d. Kernavėje.
Dalyviai:
Paskaitos: V.Alekna, R. Račėnaitė, D. Giedraitienė, S. Lovčikas, dr. T. Mekas, dr. Br. Kerbelytė, V. Striužas, D. Urbonavičienė, M. Galinis, J. Trinkūnas, V. Mikailionis, U. Liogė.
Parodos/video: A. Raila, R. Sakalauskas, V. Grainytė, L. Peleniūtė, „Anapilis“, Genocido aukų ir rezistencijos muziejus.
Festivalio temos: Lietuvos partizanai.
MJR VIII
Vyko 2004 m. rugpjūčio 27−29 d. Kernavėje.
Dalyviai:
Paskaitos: J. Vitkūnas, dr. Daiva Vyčinienė, E. Vyčinas, dr. T. Mekas, dr. D. Urbonavičienė, M. Galinis, J. Trinkūnas, G. Valiukevičius, V. Mikailionis, I. Stankevičiūtė, R. Užubalis, P. Statulevičius.
Parodos/video: „Pelenė“, „Mirnabalis“, G. Lučiūnaitė, Ingulė, A. Raila, „Trollhut studio“, „Sky-Piastowskie“, „Lt video artists“.
Festivalio temos: Kernavės paslaptys, senieji baltų ženklai.
MJR IX
Vyko 2005 m. rugpjūčio 26−28 d. Kernavėje.
Dalyviai:
Paskaitos: Dr. V. Bagdonavičius, Vydūno draugija, Dr. A. Martišiūtė, R. Palijanskaitė, J. Trinkūnas, R. Užubalis, G. Valiukevičius, V. Mikailionis, I. Kleinaitė, M. Žalėnas.
Festivalio temos: Vydūnas. Baltiška ekologija.
MJR X
Vyko 2007 m. rugpjūčio 24−26 d. Zarasuose.
Dalyviai:
Paskaitos: dr. Andra Simniškytė-Strimaitienė, D. Vaitkevičienė, G. Kadžytė, R. Vitaitė, E. Aleknaitė, D. Kaminskienė, L. Kurila, M. Liugienė, V. Mikailionis, J. Trinkūnas, G. Valiukevičius, K. Repečkaitė, A. Juršytė.
Parodos: Ingula, A. ir R. Rožkovai, Alina Orlova, M. Griniouk.
Festivalio temos: Sėlių gentis. Mėnulis.
MJR XI
Vyko 2008 m. rugpjūčio 22−24 d. Zarasuose.
Dalyviai:
Atlikėjai: K.Maksimavičius, M.Liakas ir G.Liakaitė, R.Masiulytė, Senis (Algimantas Samulionis), Damiano Mercury (Italija).
Paskaitos: dr. D. Razauskas, dr. V. Vaitkevičius, dr. D. Urbonavičienė, A. Dručkus, A. Dziermant (Baltarusija), T. Kaškurevič (Baltarusija), R. Užubalis, J. Vaiškūnas, M. Liugienė, G. Andrijauskas, G. Valiukevičius. Parodos: A. Niauronytė, A. Mažylytė, Gita, Karolina.
Festivalio temos: Aitvarai. Lietuvos kariuomenės 90-metis.
MJR XII
Vyko 2009 m. rugpjūčio 28−30 d. Zarasuose.
Dalyviai:
Specialūs projektai: Lietuviško ritinio (ripkos) parodomosios varžybos, EkoMenio pleneras (A. Karalius ir sėbrai), jodinėjimas žirgais, ugnies šokio spektaklis „Gabijos burtai“ (Čiutyta), MJR knygynas.
DJs: Audio Head Cleaner (Lietuva-Prancūzija), Daimon („Techstylism“), Diletantas, Frau Cass, Dapšys, Magazine, Naginės, Smetona, Two Grand Bastards.
Paskaitos: dr. V. Tumėnas, dr. A. Nakienė, dr. D. Razauskas, A. Dziermant (Baltarusija), G. Šukytė, G. Kadžytė, G. Andrijauskas, prof. A. Tyla, A. Simanovska (Latvija), A. Norkūnas. Parodos: a.a. Martynas Meškauskas (In memoriam), Rimvydas Daužvardis, Virginijus Kašinskas.
Festivalio temos: Žirgai. Vytis! Lietuvos istorija senesnė nei 1000 metų.
MJR XIII
Vyko 2010 m. rugpjūčio 27−29 d. Aukštadvaryje.
Dalyviai:
Amatų kiemas: plangi, Aukštadvario žolininkės, klubas „Varingis“, velniški užsiėmimai ir kt.
Specialūs projektai: Pažintiniai žygiai po Aukštadvario regioninį parką, „Ugnies sutartinė“ (Čiutyta), Ugnies skulptūra (Marius Grušas). DJs: Neofolk, Vilkas, Frau Cass, Diletantas, Bala nemate…
Paskaitos: dr. D. Razauskas, J. Vaiškūnas, G. Kadžytė, dr. S. Laurenčikaitė, V. Baltrūnas, dr. P. Ivinskis, T. Špiliauskas, R. Balsevičiūrė, V. Plegevičius, T. Šidiškis, V. Rutkūnas, R. Užubalis, R. Petkevičius, M. Švedas.
Festivalio temos: baltiškoji Velnio mitologija. Dr. Jonas Basanavičius.
MJR XIV
Vyko 2011 m. rugpjūčio 26−28 d. Zarasuose.
Dalyviai: Tema: Kur sutartinės pina pasaulius... Tavo gentis Tave šaukia!
MJR XV
Vyko 2012 m. rugpjūčio 24−26 d. Zarasuose.
Dalyviai: Tema: Paukščiai, Lietuvos aviacijos istorija.
MJR XVI
Dalyviai:
Tema: Broliai latviai
MJR XVII
Vyko 2014 m. rugpjūčio 22−24 d. Skinderiškyje. Tema: Anapus miego ir sapnų.
MJR XVIII
Vyko 2015 m. rugpjūčio 28−30 d. Zarasuose.
Dalyviai:
Tema: BITĖS
MJR XIX
Vyko 2016 m. rugpjūčio 26−28 d. Dūburio ežero saloje, Zarasų rajone.
MJR XX
Vyko 2017 m. rugpjūčio 24−27 d. Dūburio ežero saloje, Zarasų rajone.
Dalyviai: Tema: PERKŪNAS.
MJR XXI
Vyko 2018 m. rugpjūčio 24−26 d. Molavėnų piliakalnių komplekse, Raseinių rajone.
Dalyviai:
Tema: Burtai.
MJR Kaukynės XXI½
Vyko 2020 m. rugpjūčio mėn. 27-30 d. Dūburio ežero saloje, Zarasų rajone.
Tema: KAUKAI ir KAUKĖS.
MJR XXI¾
Vyko 2021 m. rugpjūčio 20-22 d. Grybų dvare, Švenčionių rajone.
Tema: RAGUTIS
MJR XXII
Festivalis vyks 2022 m. rugpjūčio 26-28 dienomis. Planuojamas Dūburio ežero saloje, Zarasų rajone.
Heliamfora
Heliamfora (Heliamphora) – saracėnijinių (Sarraceniaceae) šeimos vabzdžiaėdžių augalų gentis.
Turi piltuvėlio pavidalo gaudykles, kuriomis gaudo įkritusius vabzdžius ir juos suvirškina išskiriamais fermentais. Gaudyklė yra su plačiomis žiotimis, o virš jų yra nedidelis palinkęs gobtuvėlis, kuris išskiria nektarą.
Augalai paplitę Brazilijos šiaurinėje dalyje, Gajanoje, Venesueloje. Auga sunkiai prieinamose vietose stalakalnių buveinėse. Kadangi tokias vietoves aplanko vis daugiau turistų, atsirado didelė grėsmė šiems augalams išnykti.
Rūšys
Gentyje yra 16 rūšių.
Dausynai
Dausynais vadinami kaimai:
Latvijos herbas
Latvijos herbas – Latvijos valstybės simbolis. Patvirtintas Konstituciniame susirinkime 1921 m. liepos 16 d. Jo autorius ir grafikas – Richardas Zarinis.
Aprašymas
Didžiojo valstybės herbo skydo laukas padalytas horizontaliai, o apatinė dalis – vertikaliai. Viršutinėje mėlynoje dalyje matyti tekanti auksinė saulė su trikampiais spinduliais, kurių pamatai nukreipti nuo saulės centro. Apatinėje heraldiškai dešinėje šviesiai pilkoje (sidabrinėje) pusėje stovi į heraldinę kairę pasisukęs raudonas liūtas (Kuržemė ir Žemgala); apatinėje heraldiškai dešinėje stovi į heraldinę dešinę pasisukęs sidabrinis grifonas su sidabriniu kalaviju dešinėje letenoje (Vidžemė ir Latgala).
Virš skydo – 3 auksinės penkiakampės žvaigždės, simbolizuojančios Kuržemę, Vidžemę ir Latgalą (taip buvo padalinta Latvijos teritorija cariniais laikais). Skydą laiko raudonas liūtas iš kairės ir sidabrinis grifonas iš dešinės.
Po skydu – stilizuotas ąžuolo lapų pynimas ir raudonai baltai raudona juosta valstybės vėliavos proporcijomis.
Simboliai
Herbui papuošti panaudotos ąžuolo šakos – senas latvių vyriškumo ir ištvermės simbolis.
Paštuva
Paštuva – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, dešiniajame Nemuno krante, 1 km į vakarus nuo Batniavos. Kaimas išsidėstęs Nemuno slėnyje, viršutinėje terasoje besiribojantis su Tolivardžių kaimu. Tradiciškai Paštuvos vardu vadinami ar įvardijami kaip esantys Paštuvoje objektai gretimuose Tolivardžiuose: Paštuvos kapinės ir kapinių koplyčia, Paštuvos vienuolynas, Paštuvos bažnyčia, šv. Jono šaltinis, Karpio tuopa.
Stovi Paštuvos Šv. Barboros bažnyčia (pastatyta 1923 m., visiškai sunaikinta per 2012 m. gaisrą, naujai pastatyta 2015 m.) su medine varpine, šventoriuje kapinaitės, yra basųjų karmeličių ordino Šv. Juozapo ir Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės vienuolynas (atkurtas 2000 m., turi pasauliečiams neprieinamą dalį – klauzūrą). Vienuolės dalyvauja vykdant socialines programas. Yra kaimo turizmo sodyba „Paštuva“. Už senosios klebonijos, pušyno pakraštyje atsiveria šv. Jono šaltinis. Nemuno slėnyje aptiktas išlikęs istorinis kapinynas (II–III a. ir XIV–XVII a. Paštuvos senkapiai), už 2 km į šiaurę įkurtas Paštuvos botaninis draustinis.
miniatiūra|220px|left|Sodybos Nemuno pakrantėje miniatiūra|220px|left|Sodybos [[Paštuvos piliakalnis|Paštuvos piliakalnio papėdėje]] miniatiūra|220px|left|Šv. Jono šaltinis netoli [[Tamsės upelio ]]
Istorija
1575 m. minimas Paštuvos dvaras, kurį nuo 1738 m. valdė Karpiai (jų centras buvo Joniškėlyje).
Karpio tuopa
Karpio tuopa – unikalus gamtos kūrinys, turintis savo legendą. Anot jos, šis medis mena slogius baudžiavos laikus. Pasakojama, kad Paštuvos dvaro savininkas Ignas Karpis buvo pamilęs vieną baudžiauninkę. Dvarininkui esant Italijoje, jo sesuo Jadvyga, brolio grįžimo išvakarėse, „gelbėdama šeimos garbę“ įsakiusi nuplakti 3 (kitais duomenimis 7) baudžiauninkus ir brolio išrinktąją. Ignas Karpis, sugrįžęs ir neradęs mylimosios gyvos, liepęs pasodinti rykštes, kuriomis buvo plakami baudžiauninkai. Viena iš jų prigijo.
Per 200 metų iš rykštės išaugo ši tuopa, kurios apimtis 1 metro aukštyje siekia 5,34 metro. 2011 m. tuopa patyrė žaibo smūgį, nuo kurio nulūžo jos viršutinė dalis, o kilęs gaisras išdegino jos kamieną iš vidaus. Tuopoje susidarė didžiulė drevė. Saugumo sumetimais, kaimo šalikelėje augusio medžio didžioji dalis 2012 m. buvo nupjauta. Likusi kamieno dalis bendruomenės pastangomis buvo kruopščiai sutvarkyta, užsandarinant drevę bei įrengiant apsauginį stogelį, be to, atnaujinta informacinė lentelė.
Žymūs žmonės
Netoli bažnyčios yra pilkapio formos buvusio Paštuvos žemių savininko Ignoto Karpio, brolių Jono Vailokaičio (1886–1944) ir Juozo Vailokaičio (1880–1953) kapai. Pastarasis buvo kunigas, tarpukaryje lito išleidimo komisijos pirmininkas, Pirmojo, Antrojo ir Steigiamojo Seimų narys, po tremties dirbęs sielovados darbą Paštuvos bažnyčioje, perlaidotas Paštuvos kapinėse 1993 m. Jo brolis Jonas Vailokaitis – finansininkas ir ekonomistas, 1944 m. pasitraukęs Vokietijon, mirė. 2007 m. palaikai pargabenti į Lietuvą ir palaidoti greta brolio.
Palaidotas Vilniaus konferencijos dalyvis Pranas Bulotas (1871–1946).
Danutė Andrijauskienė
Danutė Andrijauskienė (g. 1938 m. spalio 20 d. Čečeliuose, Subačiaus valsčius) – Lietuvos poetė.
Biografija
Mokėsi Kauno kino technikos mokykloje, vėliau baigė Vilniaus geležinkelininkų technikumą. Nuo 1960 m. gyvena ir dirba Šiauliuose.
Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjungos, Šiaulių literatų susivienijimo narė.
Medėja
Graikų mitologijoje Medėja – burtininkė, Kolchidės karaliaus Ajeto ir okeanidės Idijos duktė. Ji buvo Jasono žmona, Kirkės pusseserė, Helijo anūkė.
Su Medėja susiję mitai priklauso tiems mitams, kurie pasakoja, kaip senovinių didvyrių laikų helenai, dar prieš Trojos karą, susidurdavo su ankstesne nei graikų „Pelasgų“ kultūra Graikijoje, Egėjo salose bei Anatolijoje. Jasonas, Persėjas, Tesėjas ir visų pirma Heraklis svyravo tarp senojo šamanų, chtoninių dievybių, archajiškų matriarchatų bei su Didžiąja Deive susijusių kultų ir naujųjų Bronzos amžiaus papročių.
Medėja minima III a. pr. m. e. Apolonijaus iš Rodo užrašytame mite apie argonautus „Argonautikoje“. Ji minima ir kituose graikų ir romėnų autorių kūriniuose. Medėjos ir Jasono meilės istoriją aprašo Pindaras. Medėja yra pagrindinė Euripido tragedijos veikėja: joje aprašoma legendos apie Medėją dalis, kurioje Jasonas nusprendžia mesti Medėją ir ji jam už tai atkeršija, nužudydama jo naująją nuotaką ir savo vaikus, kurių buvo susilaukusi su Jasonu bei pabėga pas Atėnų karalių Egėjų. Senekos tragedijoje Medėja yra nuosekli keršytoja.
thumb|left|Victor Delacroix, Medėja žudo savo vaikus
Pagal Argonautiką, argonautai vadovaujami Jasono atvyko į Kolchidę, Jasoną sergėję dievai sužadino Medėjos meilę Jasonui, todėl ji padėjo Jasonui įveikti išbandymus, kuriuos jam paskirdavo karalius Ajetas. Ji padėjo Jasonui pagrobti aukso vilną, stebuklingomis žolelėmis užmigdžiusi drakoną, kuris saugojo vilną. Pagal senesnį variantą Jasonas užmušė drakoną ir kartu su Medėja pabėgo iš Kolchidės. Medėja nužudė jaunesnįjį brolį Apsirtą, kad sulaikytų bėglius persekiojusį Ajetą. Medėja žinojo, kad Ajetas nutrauks persekiojimą, kadangi jam reiks surinkti sūnaus kūno dalis ir palaidoti. Kitame variante Apsirtas nebėgo kartu su Medėja, o vadovavo kolchidiečiams, kurie vijosi bėglius. Medėja įviliojo savo brolį į spąstus ir Jasonas jį nužudė. Kai Medėja ir argonautai pasiekė fajakų salą, Ajeto atsiųsti kolchidiečiai pareikalavo išduoti Medėją. Fajakų valdovas Alkinojas atsakė, kad išduos Medėją, jei ši dar nebus tapusi Jasono žmona. Alkinojo žmona perspėjo Jasoną ir Medėją ir šie skubiai susituokė. Kai argonautai su aukso vilna grįžo į Jolką, Medėja padėjo Jasonui atkeršyti valdžia užėmusiam Pelijui, kuris buvo nužudęs Jasono tėvus. Medėja klasta nužudė Peliją, įtikinusi jo dukteris, kad seną tėvo kūną galima atjauninti. Ji pasakiusi, kad joms reikia sukapoti Pelijo kūną į gabalus, vėliau išvirti puode, o tada Medėja stebuklingomis žolelėmis grąžinsianti jam jaunystę.
Norėdama įtikinti Pelijo dukteris ji sukapojo į gabalus aviną, išvirė puode, o po to pavertė jį ėriuku. Pelijo dukros sutiko sukapoti savo tėvą, bet Medėja nė neketino jo gaivinti. Po to Jasonas ir Medėja buvo ištremti į Korintą, kur Medėja pagimdė du sūnus – Mermerą ir Feretą. Kai Jasonas nusprendė vesti Korinto valdovo Kreonto dukterį Glaukę, Medėja prakeikė ją išdavusį vyrą ir nutarė jam atkeršyti. Ji nusiuntė Jasono sužadėtinei nuoduose išmirkytą apdarą, kurį apsivilkusi Glaukė sudegė gyva kartu su tėvu (arba Jasonu), mėginusiu ją gelbėti. Vėliau ji užmušė abu savo vaikus ir pabėgo kovos vežimu, pakinkytu sparnuotais arkliais (arba drakonais). Pasak kito varianto, Medėja paliko savo vaikus besimeldžiančius prie altoriaus, o korintiečiai, keršydami už Glaukę, juos nužudė. Pabėgusi iš Korinto ji apsistojo Atėnuose. Ten tapo Egėjo žmona ir pagimdė jam sūnų Medą. Kai į Atėnus grįžo Egėjo sūnus, sosto įpėdinis Tesėjas, kurio tėvas nepažino, Medėja, bijodama, kad Tesėjas, o ne Medas paveldės tėvo valdžią, įtikino Egėją nužudyti sūnų. Tačiau vėliau Egėjas atpažino savo sūnų, atsiskleidus klastai Egėjas išvarė ją iš Atėnų. Tada Medėja ir Medas grįžo į Kolchidę, kur Ajetą nuo sosto nuvertė jo brolis Persis (Persas). Persis užkariavo didelę dalį Azijos. Medas užmušė Persį ir tapo Kolchidės valdovu. Pasak kito varianto, Medas žuvo kare su indais, o Medėja pati užmušė Persą ir grąžino valdžią tėvui. Vėliau Medėja pomirtinio pasaulio Palaimingose salose tapo Achilo žmona.
Antikos rašytojų kūriniai aprašantys mitus susijusius su Medėja: Apolonijas Rodietis, „Argonautika“; Apolodoras, „Biblioteka“ I, 23-28; Ovidijus, „Metamorfozės“ VII, 1-424; Euripidas, „Medėja“.
Girėnai (Kupiškis)
Girėnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Subačiaus, prie Žvirblionių miško.
Vaivadijos kelias 659 (Lenkija)
Vaivadijos kelias 659  – kelias šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Jungia Topčevą ir Dombruvka Košcelną. Ilgis – 25 km.
Čiatura
Istorija
Nuo 1879 m. – stambus mangano gavybos centras. Iki pirmojo pasaulinio karo čia buvo išgaunama pusė pasaulio mangano. Gavyba daugiausia buvo kontroliuojama Vokietijos kompanijų.
Vaivadijos kelias 659 (Lenkija)
Pagrindinės gyvenvietės prie kelio:
Čiatura
Istorija
1924 m. rugpjūčio 28 d. mieste prasidėjo Rugpjūčio sukilimas, paskutinis didelis sukilimas prieš bolševikus pietų Kaukaze. Subyrėjus Tarybų Sąjungai sužlugo pramonė, gyventojų sumažėjo daugiau nei dvigubai.
Phyllantheae
Phyllantheae – lapaininių (Phyllanthaceae) šeimos augalų triba. Atlikus filogenetinius tyrimus DNR žymenų metodais buvo nuspresta tribą suskirstyti į 6 potribius ir 18 genčių.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1969–1970 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1969–1970 m.
Albinas Januška
Albinas Januška (g. 1960 m. birželio 2 d. Sarapiniškėse, Tauragės raj.) – Lietuvos diplomatas, Nepriklausomos valstybės atkūrimo akto signataras.
Biografija
1978–1983 m. studijavo Vilniaus ir Leningrado universitetuose. 1983–1990 m. Taikomosios enzimologijos instituto vyresnysis mokslinis bendradarbis.
1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo narys, socialinės komisijos pirmininkas, Sąjūdžio Vilniaus tarybos narys. 1989 m. balandžio mėn. Lietuvos socialdemokratų partijos iniciatyvinės grupės narys, XIV suvažiavime kandidatavo į LSDP pirmininkus. 1989–1991 m. LSDP tarybos narys. 1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatas, Nepriklausomos valstybės atkūrimo akto signataras.
1992 m. Užsienio reikalų ministerijos Europos skyriaus vedėjas, Politikos departamento direktorius, 1993–1998 m. užsienio reikalų viceministras, 1998–2003 m. Lietuvos Respublikos Prezidento patarėjas nacionalinio saugumo klausimais, ambasadorius. 2003 m. Užsienio reikalų ministerijos ambasadorius ypatingiems pavedimams, 2004–2006 m. Užsienio reikalų ministerijos sekretorius, 2006–2008 m. ministro pirmininko patarėjas.
Lavrentijus Berija
Lavrentijus Pavlovičius Berija (,gruz. ლავრენტი ბერია; 1899 m. kovo 29 d. – 1953 m. gruodžio 23 d.) – TSRS NKVD veikėjas, vidaus reikalų liaudies komisaras (1939–1945), vienas pagrindinių trečio-penkto dešimtmečio masinių represijų organizatorių, centrinio partijos komiteto nurodymu organizavo trėmimus, tarp jų ir 1941 bei 1945 metų trėmimus iš Lietuvos.
Stalino valdymo metais Berija buvo vienas įtakingiausių slaptosios policijos pareigūnų. Jis buvo atsakingas už Katynės žudynes, kurių metu nužudyta 22 000 lenkų pareigūnų bei politinių veikėjų, vadovavo TSRS branduolinės programos darbams. 1953 m. Berijos teismo metu buvo paviešinta informacija, kad jis kartu buvo ir serijinis prievartautojas bei žudikas.
Biografija
miniatiūra|left|Lavrentijaus Berijos baudžiamoji byla Lavrentijus Berija gimė gruzinų valstiečių šeimoje. Mokėsi Suchumyje. Baku dirbo Nobelių naftos kompanijoje. 1917 kovą įstojo į bolševikų partiją. 1920 - 1922 m. studijavo Baku politechnikos institute. L. Berija buvo vienas iš Levo Trockio žudymo ir Katynės žudynių organizatorių.
Nors šio politiko veikla dažniausiai vertinama neigiamai, kai kurie šaltiniai siūlo atkreipti dėmesį į tai, jog 1939 m. Berijai pakeitus Nikolajų Ježovą, represijų tempai šiek tiek sulėtėjo ir buvo peržiūrėta dalis ankstesnių bylų. Gal ir galima teigti, jog jis buvo kažkiek nuosaikesnis už savo pirmtaką, jei tik tai nebuvo tiesiog politiniai manevrai prestižui įtvirtinti.
Po Stalino mirties (1953) buvo TSRS vidaus reikalų ministras ir ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas, siūlė liberalizuoti politiką, leisti daugiau nacionalistinių apraiškų, tačiau 1953 m. birželio 26 d. suimtas, iš jo atimti visi valstybiniai apdovanojimai ir laipsniai, apkaltintas perversmu ir Tėvynės išdavimu, o gruodžio 23 d. sušaudytas.
Mirties bausme Berija buvo nuteistas už „šnipinėjimą Didžiajai Britanijai, pastangas likviduoti tarybinę santvarką, kapitalizmo restauraciją ir buržuazijos viešpatavimo atstatymą“. 2002 m. Rusijos Federacijos Aukščiausiojo Teismo karo kolegija nusprendė, kad dėl politinių represijų organizavimo jis negali būti reabilituotas.
Berijos žmona ir sūnus po jo sušaudymo buvo ištremti į tokias pat darbo stovyklas, tačiau liko gyvi ir vėliau buvo paleisti.
Citatos
„Aš esu nekaltas“ – paskutiniai žodžiai prieš mirties bausmės įvykdymą 1953 m. gruodžio 23 d.
Kuli kultūra
thumb|250px|right|Kasota Quila Mound II Kuli kultūros gyvenvietės planas Kuli kultūra – priešistorinė kultūra, gyvavusi dabartinio Pakistano teritorijoje apie 2500–2000 m. pr. m. e. Jos keramika ir kiti archeologiniai radiniai yra labai panašūs į Indo slėnio civilizacijos, todėl nėra tvirtai žinoma, ar tai buvo atskira kultūra, ar tik vietinė Indo slėnio civilizacijos variacija. Kultūra pavadinta pagal archeologinę radimvietę, kurią rado Aurel Stein.
Kuli kultūros ekonomikos pagrindas buvo žemės ūkis. Užtvankos šalia daugumos gyvenviečių leidžia spręsti apie ganėtinai išvystytą vandens reguliavimo sistemą.
Iš keramikos dirbinių yra atrasta nedidelių gertuvių, puodelių, indų, aukštų vazų. Didesni indai kartais išpiešti. Visada naudoti juodi dažai, ant rausvų paviršių. Kiti dažni radiniai yra zebu jaučių ir moterų statulėlės. Moterys juose stipriai stilizuotos, tačiau matomos sudėtingos šukuosenos ir asmeniniai papuošalai (karoliai, apyrankės – „bangle“ ir panašiai). Jaučių statulėlės dažnai išpieštos.
Kuli kultūra naudojo varį ir bronzą.
Karolis I (Anglija)
thumb|left|100px| Karolio I monograma Karolis I (1600 m. lapkričio 19 d. Danfermline, Škotijoje – 1649 m. sausio 30 d. Londone) – Anglijos karalius.
Biografija
Jokūbo I sūnus.
Valdymas
Pripažino tik griežtą absoliutizmą. 1628 m. Anglijos parlamentas priėmė „Teisių peticiją“, paprašęs karaliaus patvirtinti kai kurias svarbiausias teises. Svarbiausi „Teisių peticijoje“ minimi reikalavimai – siekis, kad be parlamento sutikimo nebūtų įvesti nauji mokesčiai; kad Anglijos piliečiai nebūtų areštuojami be teismo nuosprendžio; kad taikos metu negalėtų veikti karo teismai. Karalius paliko parlamentui teisę nustatyti mokesčius, tačiau neleido jam rinktis iki 1640 m. Vis dėlto, jis turėjo sušaukti parlamentą, kai prireikė lėšų kovai su anglikonybę atmetusia Škotija. Parlamentas labai apribojo karaliaus valdžią. Dėl to atsirado nesutaikomų prieštaravimų, pasibaigusių puritonų organizuota revoliucija (1642 m.). Karaliaus armija pilietiniame kare (1642–1646 m.) pralaimėjo O. Kromvelio vadovaujamai parlamento armijai. 1648 m. buvo suimtas ir kaip tėvynės išdavikas nuteistas mirti, jam pirmajam pasaulio monarchui nukirsta galva, viešai, vienoje Londono aikštėje.
Zilupė (upė)
Zilupė, Siniaja  – upė Baltarusijoje, Latvijoje ir Rusijoje (Pskovo srityje), kairysis Velikajos intakas.
Didžiausias intakas – Verša (dešinys).
18 km žemiau Zilupės, ten kur upė jungiasi prataku su Zilupės ežeru, ir vėl pradeda sudaryti Rusijos-Latvijos sieną. Po 10 km pasuka į Rusiją. Žemiau Krasnogorodsko plotis pasiekia 30 m. Įteka į Velikają 30 km aukščiau Ostrovo miesto.
Isa (Pskovas)
Isa  – upė Rusijoje (Pskovo srityje), kairysis Velikajos intakas.
Didžiausias intakas – Vetė (dešinys).
Išteka iš Dedino ežero Sebežo rajone, šalia Latvijos sienos. Teka į šiaurę miškingomis, retai gyvenamomis vietovėmis. Upė vingiuota, krantai neaukšti, daug slenksčių, išvartų ir užtvankų. Didesnių intakų neturi, nes šalia lygiagrečiai teka Veikaja ir Siniaja. Žemupyje plotis pasiekia 30 m.
Kanados vyrų ledo ritulio rinktinė
Kanados vyrų ledo ritulio rinktinė – komanda, atstovaujanti Kanadai tarptautinėse ledo ritulio varžybose. 2007 m. ji yra 2 vietoje Tarptautinės ledo ritulio federacijos reitinge. Kanados vyrų ledo ritulio rinktinė laimėjo 8 olimpines žaidynes ir 18 pasaulio čempionatų.
EUFOR
thumb|180px EUFOR – tarptautinės ginkluotosios daugianacionalinės ES pajėgos.
Įsteigta 2003 m. Tikslas – taikos palaikymas ir taikos misijos. Viena paskutinių operacijų – DR Kongo 2006 (EUFOR RD Congo).
Jadvyga Kauneckienė
Jadvyga Kauneckienė-Karinauskytė ( 1928 m. spalio 5 d. Gailaičiuose, Kražių valsčius – 2017 m. kovo 9 d. Šiauliuose) – Lietuvos pedagogė, leidėja, kultūros ir visuomenės veikėja.
Biografija
Mokėsi Darbučių pradžios mokykloje, vėliau Bazilionuose, 1948 m. baigė Kelmės gimnaziją, 1950 m. – Šiaulių pedagoginį institutą. 1974–1977 m. Vilniaus pedagoginiame institute neakivaizdžiai studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą.
Skaitovų konkursų laureatė. Vaikų ir suaugusiųjų mėgėjų teatro vadovė, 37 spektaklių režisierė ir scenografijų autorė. Daugelio leidinių meninė ir literatūrinė redaktorė. LKF Šiaulių krašto tarybos narė. Šiaulių krašto knygų leidėjų draugijos pirmininkė. Nuo 1993 m. Lietuvos Karalienės Mortos premijos talentingiausiems Lietuvos vaikams mecenatė.
1975 m.
1975 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Topazas
Topazas – silikatų klasės mineralas, aliuminio silikatas. Pavadinimas kilęs iš Topazo (Topazios) salos Raudonojoje jūroje, kur pirmąsyk rastas (dabar tai – Zebergeno sala).