cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1934 m. Latvijos perversmas
K. Ulmanis tuomet įsteigė vykdomąjį neparlamentinį autoritarinį režimą, likdamas valdyti kaip ministras pirmininkas. Įstatymus toliau leido veikianti vyriausybė. Tuometinis Latvijos Prezidentas Albertas Kviesis, būdamas K. Ulmanio Latvijos valstiečių sąjungos narys, perversmui nesipriešino ir išliko prezidentu iki kadencijos galo 1936 m. balandžio 10 d. Pasibaigus A. Kviesio kadencijai, prezidentu nelegaliai tapo K. Ulmanis. K. Ulmanis oficialiai vadintas Valstybės ir ministrų prezidentu (Valsts un ministru presidents), publikacijose dažnai tituluojamas Tautos vadu (Tautas Vadonis) arba tiesiog Vadu (Vadonis).
Jessica Kohm Ayers
Karjera
2019 m. sezone rungtyniavo Suomijos aukščiausioje lygoje, kur atstovavoo IK “Myran” klubui. Sužaidė aštuonerias rungtynes ir pelnė du įvarčius.
1934 m. Latvijos perversmas
K. Ulmanio režimas buvo unikalus tarp to meto Europos diktatorių tuo, kad jis nesukūrė vienos valdančiosios partijos ir nepriėmė naujos konstitucijos. Vietoje to, K. Ulmanis sukūrė valstybės kontroliuojamus Profesijų kambarius, paremtus korporatyvistiniais autoritarinių režimų modeliais (Konstantin Päts Estijoje ir António de Oliveira Salazar Portugalijoje). Režimas buvo daugiausia pagrįstas K. Ulmanio ir J. Balodžio, kurie laikyti Latvijos įkūrėjais Latvijos nepriklausomybės karo metu bei išvaduotojais nuo daugpartinio chaoso, autoriteto ir asmenybės kultais.
Perversmą atliko kariuomenė bei Aizsargų organizacija, buvusi ištikima K. Ulmaniui. Perversmo metu užimtos svarbiausios vyriausybės įstaigos, ryšių ir transporto infrastruktūra. Daug išrinktų pareigūnų ir politikų (beveik vien tik iš Latvijos socialdemokratų darbininkų partijos, taip pat elementai iš kraštutinės dešinės ir kairės) buvo sulaikyti, taip pat visi perversmui besipriešinę kariuomenės pareigūnai. Tarp sulaikytųjų buvo 2000 socialdemokratų, iš jų dauguma iš paleistos Saeimos, bei įvairių dešiniųjų radikalų organizacijų, tokių kaip Pērkonkrusts, nariai. Iš viso 369 socialdemokratai, 95 Pērkonkrusts nariai, pro-nacistiniai aktyvistai iš baltvokiečių bendruomenės bei keli kitų partijų politikai buvo įkalinti kalėjime Liepojos Karostos rajone. Po to, kai keliems socialdemokratams, tarp jų Bruno Kalniņš, teismas panaikino kaltinimus, dauguma įkalintųjų buvo paleisti, kai kurie jų emigravo. Nuteistieji dėl išdavikiškų veiksmų įkalinti ilgesniam laikotarpiui. Pērkonkrusts lyderis Gustavs Celmiņš įkaltinas trejiems metams.
Uncovered
Uncovered – 1994 m. režisieriaus Jim McBride sukurtas kriminalinis filmas, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko tuo metu pradedančioji aktorė Kate Beckinsale.
Adelbertas Nedzelskis
Adelbertas Nedzelskis (g. 1933 m. rugsėjo 21 d. Rietave) – Lietuvos menotyrininkas, muziejininkas, dailininkas.
Uncovered
Turinys
Restauratorė Julija, kuriai buvo patikėtas paveikslo „Žaidimas šachmatais“ iš privačios kolekcijos atnaujinimas, aptinka, kad šiame po dažų sluoksniu slepiasi keistas užrašas lotynų kalba „Kas nužudė riterį?“ Kartu su savo viršininke Menču ji kreipiasi patarimo paveikslų ekspertą Alvaro, kuris anksčiau buvo jos mokytojas ir meilužis. Tuo labai nepatenkintas Julijos dėdė Sezaras, bijantis, kad šios ryšys su Alvaro gali vėl atsinaujinti.
Adelbertas Nedzelskis
Biografija
1958–1963 m. mokėsi Telšių taikomosios dailės technikumo Medžio skyriuje, 1965–1971 m. studijavo Vilniaus dailės institute menotyrą.
Uncovered
Turinys
Paveikslo šeimininkas, ligotas donas Manuelis papasakoja jai apie paveiksle pavaizduotus žmones ir Julija nusprendžia, kad pateikto klausimo atsakymas gali slypėti pačioje šachmatų partijoje, nes kai kurie jame pavaizduoti žmonės iš tiesų buvo nužudyti. Kartu su Sezaru ji susipažįsta su jaunu plevėsa Dominyku, puikiai žaidžiančiu šachmatais, ir Menču sutinka jį pasamdyti tam, kad Dominykas atkurtų šachmatų partiją nuo pradžių.
Adelbertas Nedzelskis
Biografija
Adelberto Nedzelskio parodose eksponuojami medžio darbai, akvarelės, pastelės. Adelbertas Nedzelskis yra Vytauto K. Jonyno kūrinių ekspozicijos vienas iš įkūrėjų ir veiklos koordinatorius (iki 1997 m.).
Lietuvos dailininkų sąjungos narys, M. K. Čiurlionio draugijos Druskininkų skyriaus pirmininkas. Apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino I laipsnio medaliu (1997 m.). Suteiktas Druskininkų garbės piliečio vardas (2003 m.).
Uncovered
Turinys
Tai, kas pradžioje atrodė kaip kelių šimtmečių mįslė, staiga tampa pavojingu žaidimu: miršta Alvaro, vėliau – paveikslo šeimininkas Manuelis. Julija sužino, kad jos dėdė Sezaras yra Manuelio brolis, kurie nebendravo daugiau kaip 40 metų. Dominykas, bandanti įvairius ėjimus, įspėja saugotis juodosios karalienės, įtardamas, kad pagrindinis tikslas yra baltoji karalienė – Julija, prie kurios durų po kiekvienos mirties kažkas palieka vieną iš figūrų.
Po to, kai Julijos namuose aptinkama negyva Menču, suimamas buvęs jos meilužis Maksas. Dominykas negali suprasti, kodėl mirė Menču, kuriai partijoje buvo tekęs pėstininko vaidmuo. Kartu su Julija jis vyksta į buvusius Manuelio namus, kuriuose dabar šeimininkauja jo giminaitė Lola, manydama, kad ši ir yra juodoji karalienė, tačiau čia paaiškėja, kad jie klydo…
Enomoto Takeaki
Enomotas Takeakis (1836 m. spalio 5 d. − 1908 m. spalio 26 d.) − samurajus ir Tokugavos šiogūnato laivyno admirolas Bakumacu laikotarpiu. Iki pačios Bošino karo pabaigos jis išliko ištikimas Tokugavos šiogūnatui ir kovojo prieš Meidži vyriausybę. Po Meidži restauracijos jis buvo vienas iš Imperatoriškojo Japonijos laivyno įkūrėjų.
Jessica Kohm Ayers
FC Gintra
2020 m. vasario mėn. FC Gintra pranešė apie naujokę iš JAV. Per 18 rungtynių pelnė 17 įvarčių.
2021 m. rugpjūčio 18 d. žaidė UEFA moterų Čempionių lygos atrankos turnyro 1-osios grupės pusfinalio rungtynėse prieš Talino „Florą“ ir pasižymėjo ypač naudingu žaidimu. 44-ąją minutę Madison Gibson buvo nugriauta ties 16 metrų žyma. Dovilės Gailevičiūtės smūgį atrėmė „Floros“ vartininkė, tačiau prie kamuolio suskubo Jessica Ayers ir išvedė lietuvaites į priekį 1:0. 60-ąją minutę įvartį pelnė ir rezultatą padvigubino M. Gibson – 2:0. Galutinis šių rungtynių rezultatas 2:0 reiškė, kad FC Gintra pateko į kitą 1-osios grupės finalą.
Truchmenai
Truchmenai, Stavropolio turkmėnai  – turkmėnų etninė grupė, gyvenanti Stavropolio krašte šiaurės rytuose (Rusija).
Truchmenų protėviai į dabartinę vietą (Turkmėnų rajonas ir Neftekumsko rajono šiaurė) atsikėlė XVII a. pabaigoje – XVIII a. pradžioje iš Mangyšlako pusiasalio, kur atsiskyrė nuo turkmėnų genčių čoudorų, igdyrų ir sojunadžių.
1609 m. į Pakaspijo stepes atsikėlė kalmukai, dalis jų užkariautų Mangyšlako turkmėnų tapo torgutų chano Cho-Urliuko asmens sargybiniais. Su jais ir siejama truchmenų kilmė.
Truchmenų kalba – turkmėnų kalbos dialektas, kuriame jaučiama gana ryški nogajų kalbos įtaka, nes truchmenų klajojimo vietos ribodavosi su nogajų klajojimo vietomis.
2002 m. gyventojų surašyme truchmenai buvo priskirti prie turkmėnų. Stavropolio krašte buvo užregistruota 13,9 tūkst, truchmenų.
Lobinis (Molėtų r.)
Lobinis arba Labinis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 0,5 km į šiaurės rytus nuo Toliejų. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,16 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 136,2 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmais. Pietvakarinė ir šiaurrytinė pakrantės kalvotos. Ežerą supa Toliejų ir Užuožerio miškai. Rytuose įteka upeliukas iš Sirvydžio ežero, o šiaurės vakaruose per pelkę išteka upeliukas link netoliese telkšančio Eglyno ežero (Virintos upės baseinas).
Liminas (Molėtų r., Dubingių sen.)
Liminas – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 5 km į šiaurę nuo Dubingių. Ežeras lanko formos, ilgis vakarų-šiaurės rytų- pietryčių kryptimi – 1,1 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 155,7 m. Krantai daugiausia aukšti, tik vakarinis ir pietrytinis galai žemi ir pelkėti. Krantai apaugę medžiais ir krūmais. Iš vakarų prieina Grybiškių miškas, kitose pakrantėse plyti dirbami laukai ir pievos. Pietryčiuose išteka upelis link Kanapinio ežero (Žverno ežero intako Ž-1 baseinas, Žeimenos upės baseinas). Šalia įsikūręs Murališkių kaimas.
Morfema
Morfai ir alomorfai
Laikantis tikslaus apibrėžimo, morfema, kaip abstraktus kalbos vienetas, yra ne ženklas, o ženklų klasė. Konkreti morfemos raiška tekste vadinama morfu. Tačiau priklausančių tai pačiai morfemai morfų fonetinė sudėtis gali skirtis, atsižvelgiant į žodžio formos aplinką. Vienodos foneminės sudėties vienos morfemos morfų visuma vadinama alomorfu.
Tokiu būdu sakinyje „Aš mačiau, tu matei, o jis nematė” morfema mat- reiškiama trimis morfais (mač- žodyje mačiau, mat- žodyje matei ir mat- – matė) ir tik dviem alomorfais (mač- ir mat-).
Morfo, alomorfo ir morfemos santykis daugmaž toks, kaip fono (kalbos garso), alofono ir fonemos. Tam, kad du morfai priklausytų vienam alomorfui, jie nebūtinai turi skambėti visiškai vienodai – tereikia, kad turėtų vienodą fonemų rinkinį ir kirtį.
Šaknys ir afiksai
Morfemos skirstomos į dvi pagrindines grupes – šaknis ir afiksus.
Šaknis – pagrindinė reikšminė žodžio dalis. Šaknis yra būtina bet kuriam žodžiui – nėra žodžių be šaknies. Šakninės morfemos gali sudaryti žodį tiek su afiksais, tiek pačios vienos.
Afiksas – pagalbinė žodžio dalis, jungiama prie šaknies ir pasitelkiama žodžių darybai bei gramatinėms reikšmėms nurodyti. Afiksai patys vieni negali sudaryti žodžio – tik prijungti prie šaknies. Afiksai, kitaip negu kai kurios šaknys (pavyzdžiui, kakadu), negali būti vienetiniai, pasitaikantys tik kokiame nors viename žodyje.
Afiksų skirstymas
Afiksai skirstomi į tipus pagal jų vietą žodyje. Pasaulio kalbose labiausiai paplitę du afiksų tipai – priešdėliai (prefiksai), jungiami prieš šaknį, ir postfiksai, jungiami po šaknies.
Priklausomai nuo reikšmės, postfiksai skirstomi į priesagas (turi darybinę reikšmę) ir galūnes (nurodo gramatinius ryšius su kitais sakinio nariais). Tačiau agliutinacinėse kalbose, pavyzdžiui, vengrų arba lyvių, priesagos nurodo ir gramatinius ryšius.
Be priešdėlių ir postfiksų, pasitaiko ir kitokių tipų afiksų. Interfiksai – antrinės morfemos, neturinčios reikšmės, bet pasitelkiamos dūriniuose šaknims sujungti (pavyzdžiui, kalb-o-tyra). Cirkumfiksai – priešdėlio ir postfikso deriniai, visada vartojami drauge ir įrėminantys šaknį (pavyzdžiui, kaip 'pagirtas'). Intarpai (infiksai) – į šaknį įsiterpiantys afiksai (pavyzdžiui, kaip, a-n-ka). Transfiksai – skaidantys vien iš priebalsių sudarytą šaknį afiksai, kurie patys yra skaidomi ir, būdami sudaryti iš balsių, įsiterpia tarp priebalsių, kad nurodytų žodžių gramatinę reikšmę (būdingi semitų kalboms, pavyzdžiui, arabų).
Alex Krizhevsky
Aleksas Križevskis (g. Ukrainoje ) – Kanados mokslininkas, aktyviai dirbantis informatikos srityje. Jo pagrindiniu indėliu laikomas praktinis konvoliucinių neuroninių tinklų pritaikymas kompiuterinės regos užduotims spręsti.
Lukštinis (Molėtų r., Luokesos sen.)
Lukštinis – ežerėlis Lietuvoje, Molėtų rajone, 3 km į pietvakarius nuo Molėtų. Ežerėlio ilgis iš vakarų į rytus – 0,11 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 124,6 m. Krantai žemi, pelkėti. Ežerą supa Molėtų ir Gudeliškio miškai. Vakaruose per pelkę išteka upelis link Siesarties intako Kaminos. Į rytus įsikūręs Palukštinės viensėdis, į vakarus – Lėlių kaimas.
Lukštinis (Molėtų r., Inturkės sen.)
Lukštinis arba Kringinėlis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 5 km į vakarus nuo Inturkės. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,16 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 149,9 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę pavieniais medžiais ir krūmais. Pakrantės kalvotos, plyti pievos ir dirbami laukai. Šiaurėje išteka upeliukas link Bebrusų ežero intako Lankaitės (Siesarties upės baseinas).
Mezoninas
thumb|Mezoninas Mezoninas ( – vidurinis) – architektūros elementas, pusaukštis tarp dviejų pastato aukštų, dažniausiai viršutinis aukštas, kai kada su balkonu.
Konstrukcija
Mezoninas įrengiamas virš pastato vidurinės dalies, jame būna pagalbinės arba gyvenamosios patalpos (tarnų, vaikų kambariai). Pastato fasade mezoninas išskiriamas traukomis, langų forma. Nuo Renesanso laikų mezoninas būdingas rūmų architektūrai, mezonino atmaina – antresolė.
Šokio pasaulis
Šokio pasaulis – Kauno miesto ugdymo įstaigų šiuolaikinio šokio kolektyvų festivalis, tradicinis Kauno choreografijos mokyklos bei Kauno miesto savivaldybės Švietimo ir ugdymo skyriaus organizuojamas renginys, kuriame kasmet dalyvauja miesto mokyklų šiuolaikinio šokio kolektyvai. Festivalio tikslas – populiarinti ir remti vaikų ir jaunimo šiuolaikinio šokio vystymąsi, talentingų atlikėjų paiešką, supažindinti dalyvius su Kauno miesto mokyklų šiuolaikinio šokio kolektyvų menine-kūrybine veikla, užmegzti draugiškus ryšius tarp atlikėjų ir pedagogų.
Istorija
2000 metais buvo surengtas pirmasis Kauno mokyklų šiuolaikinio šokio festivalis „Šokio pasaulis“.
2007 metais festivalį “Šokio pasaulis 2007” organizavo Švietimo ir ugdymo skyrius kartu su Kauno choreografijos mokykla.
2011 metais festivalis vyko jau 11-ąjį kartą. Jame dalyvavo 400 mokinių iš 29 Kauno miesto ugdymo įstaigų.
2012 metais dalyvavo 29 šokio kolektyvai, 452 jaunieji šokėjai. Pasirodo vaikų ir jaunimo šiuolaikinio ir jaunimo mados šokio kolektyvai.
Mezoreljefas
Mezoreljefas ( vidutinis + reljefas) – vidutinio dydžio iškilios ir įdubios Žemės paviršiaus formos.
Mezoreljefą formuoja endogeninės ir egzogeninės Žemės jėgos. Mezoreljefo kūrimosi laikas nuo 1000 iki 100 000 metų.
Kauno choreografijos mokykla
Mokykloje dirba ilgametę šokio (buvę Kauno valstybinio muzikinio teatro, šokio teatro „Aura“ šokėjai) ir pedagogikos patirtį turintys choreografai–pedagogai. Mokytojai kartu su mokyklos mokiniais kuria šokius ir šokio spektaklius, rengia miesto ir mokyklos koncertus. Dauguma jų dirba nuo mokyklos įsteigimo dienos.
Choreografijos mokyklai nuo 2000 metų vadovauja Lina Navardauskienė, ilgametė Kauno šokio teatro „Aura“ solistė.
Istorija
Kauno choreografijos mokykla įsteigta 2000 metais. Mokykla neturėjo savo patalpų, todėl naudojosi Kauno jaunimo ir S. Lozoraičio vidurinės mokyklų salėmis. Mokykla persikėlė į jai skirtas patalpas 2006 metais. Pradėta vykdyti naujas choreografinio ugdymo programas: trumpalaikes meninės saviraiškos ir ilgalaikes klasikinio bei istorinio (pasaulio tautų) šokio programas, veiklą pradėjo mokyklėlė „Noriu šokti“.
Jako AG
Jako AG – vokiečių sportinės aprangos įmonė, įsikūrusi Hollenbacho rajone Mulfingene, Badenas-Viurtembergas, Vokietija. Kompaniją Rudi Sprügel įkūrė 1989 m. Stachenhauzene. „Jako“ teikia sportines aprangas komandoms, žaidžiančioms futbolą, rankinį, krepšinį, ledo ritulį ir kitas sporto šakas.
Kauno choreografijos mokykla
Istorija
2011–2012 m. m. mokėsi apie 400 mokinių.
Jako AG
Apie
„Jako“ ekipas aprūpino sportiniu inventoriumi nuo 1989 m.. Jie pradėjo aprūpinti sporto komandas, esančias geografiškai tarp Jagst ir Kocher upių. „Jako“ šiuo metu yra atstovaujama daugiau nei 40 šalių.
Kauno choreografijos mokykla
Veikla
Pagrindinės veiklos kryptys:
Pranas Tamašauskas
Biografija
1951 m. įstojo į Vilniaus valstybinį dailės institutą (dabar Vilniaus dailės akademija), kurį baigė 1959 m. įgijęs dailininko-tapytojo specialybę. 1934–1945 m. dirbo dailės dirbtuvėse Šiauliuose, 1959–1962 m. – dailininku Mokslinės techninės informacijos ir propagandos institute. Nuo 1962 m. dirbo Vilniaus kombinate „Dailė“ dailininku-plakatistu.
Nuo 1960 m. dalyvavo dailės parodose.
Nuo 1980 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Kūryba
Sukūrė plakatų, logotipų bei tapybos darbų. Pagrindinės veiklos sritys – parodų bei muziejų ekspozicijos, miestų gatvių ir aikščių pano, plakatai, šventiniai papuošimai, gamybinių patalpų apipavidalinimas.
Nuo 1981 m. surengė plakatų bei tapybos darbų parodas kartu su kolegomis su R. Vinciūnu, V. Kaminsku, V. Melnikovu bei kitais dailininkais. Sukūrė didaktinių, propagandinių, reklaminių plakatų („Laikykimės švaros darbo vietoje“, „Ima dabar, žada po mirties“ – abu 1963; „Lenkų mokslinės knygos paroda“, 1977; „Akademinės knygos paroda“, 1980 ir kt.), apipavidalino įvairias parodas, ekspozicijas, visuomeninius interjerus tiek Lietuvoje, tiek buvusioje Tarybų Sąjungoje (su R. Vinciūnu, V. Kaminsku, V. Melnikovu).
Aleksandras Mežirovas
Biografija
Gimė žydų inteligentų šeimoje. 1941–1943 m. dalyvavo TSRS–Vokietijos kare, buvo sužeistas, demobilizuotas. 1948 m. baigė M. Gorkio pasaulinės literatūros institutą Maskvoje. Nuo 1994 m. gyveno JAV.
Kūryba
Ankstyvojoje poezijoje vyrauja karo tematika. Filosofinėje lyrikoje ieškoma gyvenimo prasmės, smerkiamas gyvenamojo laikotarpio dvasinis skurdumas ir žmonių mąstymo suvienodėjimas; gausu religinių įvaizdžių.
Šlaveitų koplyčia
Šlaveitai priklauso Darbėnų Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus parapijai. . Koplyčia prižiūrėta, su altoriumi, šventųjų skulptūromis. Joje renkamasi gegužinių pamaldų, per Visus šventuosius.
Koplyčia yra buvęs saugomas kultūros paminklas: ant sienos, kairėje prie įėjimo durų, išlikusi plokštelė su įrašu „Liaudies dailės paminklas saugomas valstybės“. Ją supa aptvertas senųjų kapinių 8,63 arų dydžio sklypas. Priekiniu fasadu orientuota į gatvės pusę (šiaurės rytus). Pastatas stačiakampio plano, be apsidės. Šoninėse sienose turi po vieną stačiakampį langą. Geležinis kryžius įtvirtintas ant priekinės sienos, virš įėjimo durų. Stogas dvišlaitis, uždengtas čerpėmis. Sienos sumūrytos iš raudonų molio plytų. Šalia koplyčios auga lapuočių medžių.
Istorija
1796 m. pastatyta pirmoji koplyčia. 1840 ir 1911 m. perstatyta. 1989 m., vietos Kašučių kolūkio pirmininko Povilo Turauskio rūpesčiu, medinė koplyčia dėl prastos būklės buvo nugriauta ir vietoje jos pastatyta dabartinė iš raudonų plytų. 2005 m. koplyčia išbraukta iš Nekilnojamųjų kultūros vertybių registro sąrašų (senieji kodai 1448, AtV 451).
Taujėnų dvaras
Istorija
1795 m. kaip Marijos Viktorijos Radvilaitės (Mykolo Kazimiero Radvilos Žuvelės dukters) kraitį gavo LDK sekretorius, grafas Benediktas Morikonis.
1812 m. pavasarį, per Velykas, Taujėnuose viešėjo Rusijos imperatorius Aleksandras I, kuris čia inspektavo kariuomenės dalinius.
Dvaras ypač išgarsėjo XIX amžiuje, rūmai buvo pastatyti pagal italų architekto Pietro de Rossi projektą.
Po Marijos Viktorijos Radvilaitės ir jos vyro Benedikto Morikonio mirties Taujėnų dvaras vėl atiteko Radviloms. Iki II pasaulinio karo dvarą valdė Konstantinas Radvila.
Sovietmečiu dvare buvo įsikūrusi tarybinio ūkio direkcija.
Nyderlandų futbolo varžybos 2002–2003 m.
Nyderlandų futbolo varžybos 2002–2003 m.
Rezultatai
Legenda:
Finalo rungtynės
-
---
CoRoT-22 b
CoRoT-22 b – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę CoRoT-22. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 1931 šviesmetį (~592 parsekus).
CoRoT-22 b yra į Neptūną panaši dujinė milžinė. Planeta yra 12,2 karto masyvesnė už Žemę, jos spindulys siekia 0,435 Jupiterio spindulio (arba 4,88 Žemės spindulio ). CoRoT-22 b masė nustatyta radialinių greičių metodu. Planetos vidutinis tankis yra mažesnis nei 2,56 g/cm³. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 9,8 paros, jos orbitos spindulys yra 0,092 av, o ekscentricitetas – 0,08. CoRoT-22 b pusiausvyros temperatūra – 885 K.
Apie planetos atradimą pranešta 2014 m. Planeta aptikta CoRoT kosminiu teleskopu, taikant tranzitų metodą. CoRoT-22 b yra vienintelė CoRoT-22 sistemoje aptikta planeta.
Kairėnų dvaras
Kairėnų dvaras – dvaras, buvęs Kairėnuose. Išlikę romantizmo bruožų turintys pastatai, parkas.
Istorija
1545 m. pirmasis dokumentas apie Kairėnų dvarą (Žygimanto Senojo privilegija Jarmalai)
1586 m. Kairėnai atitenka Mikalojui Kiškai.
1596 m. Kairėnų dvarą nusipirko J. Isaikovskis.
1692 m. Kairėnų dvarą nusipirko K. J. Sapiega, Vilniaus vaivada ir LDK didysis etmonas. Kairėnus valdė keturios Sapiegų kartos. Tačiau dvare jie negyveno, nuomodavo jį skoloms apmokėti. 1699 m. Kairėnus jau laiko Inturkės seniūnas Mykolas Jonas Tyzenhauzas, 1700 m. Breslaujos pakamaris Vaina, 1703 m. Naugarduko seniūnas Steponas Tyzenhauzas, 1705 m. Gardino stalininkas Kazimieras Piontkovskis, kol galų gale 1730 m. Kairėnai perduodami Vilniaus Antakalnio vienuoliams trinitoriams. Tuo metu dvaro sodyba turėjo du savarankiškus branduolius – palivarko ir rūmų teritorijas. Įvažiuojama į dvarą buvo pro palivarką, kuriame stovėjo administratoriaus pastatas, svirnas, sūrinė, kluonas, diendaržiai, arklidės, bravoras, pirtis prie tvenkinio. Palivarko dešinėje buvo rūmų kiemas su penkiais tvenkiniais, parku ir sodu. Ši planinė gausi vandens telkinių dvaro sodybos struktūra yra išlikusi iki šių dienų.
1759 m. dvaras buvo išnuomotas Jonui Dominykui Lopacinskiui, kunigui, kuris vėliau tapo vienu žymiausiu Žemaičių vyskupu. 1764 m. A. Sapiega pardavė dvarą M. T. B. Lopacinskiui, LDK raštininkui. 1817 m. dvaro valdymą perėmė J. M. Lopacinskis. Jo žmona Dorotėja labai sumaniai tvarkėsi dvare. Jos dėka Kairėnų dvaras tapo svarbiu Vilniaus visuomenės gyvenimo centru. Lopacinskiai rekonstravo rūmus, išplėtė ūkinę dalį. Tais laikais buvo įveistas angliško stiliaus parkas, kurio bruožai išlikę iki šių dienų. XVIII a. pab. – XIX a. pr. kilus gaisrui sudegė daug pastatų. Tada pastatyti nauji dvaro rūmai, senųjų rūmų vietoje pastatyta medinė koplyčia (pašventinta 1821 m.). Naujieji vieno aukšto mediniai rūmai buvo „žemais langais, su priestatukais, kaip domino, bet viduje dvelkė prabangiu skoniu. Iš patalpų į patalpas, skersai ir išilgai, aukštyn ir žemyn, tarp gėlių ir užuolaidų ėjo galerijos ir koridoriai“. Prabangiai buvo įrengtos ir dvi oficinos, koplyčia su priešais stovinčia gotikine varpine, traktyras su biliardine, teatras, altana su vasaros maudykle ir kt. Už Ignoto Lopacinskio dalyvavimą sukilime caro valdžia dvarą konfiskavo.
Kairėnų dvaro parką itin aukštai įvertino XIX a. pr. garsusis Lenkijos sodininkystės specialistas S. Wodzicki, teikdamas, jog šis parkas tuo metu priklausė penketukui geriausių šio stiliaus parkų visoje Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje.
1870 m. Kairėnų dvaras atiteko Juozui Tiškevičiui.
Pirmojo pasaulinio karo metais sudegė Kairėnų dvaro rūmai.
1920 m. dvaro centras su 50 ha sodu atiteko Leleikai.
1927 m. Kairėnų dvarą nupirko valstybė ir įkurdino psichiatrinę ligoninę.
1951 m. kalvoje priešais Kairėnų dvaro arklides surastas kapinynas.
1974-05-14 LSSR Ministrų Tarybos potvarkiu Nr. 360 148 ha žemės sklypas Kairėnuose su sena dvarviete ir parku, anksčiau priklausęs psichoneurologinei ligoninei, buvo skirtas „VU GMF eksperimentinei-mokomajai bazei su botanikos sodu“ įsteigti.
1980 m. atlikti buvusių Kairėnų dvaro rūmų vietos tyrimai, kurie parodė buvus medinius renesansinius rūmus. Tyrimus atliko archeologas Liudvikas Dzikas.
2003 m. kovo 14 d. Kairėnų dvaro sodyba paskelbta Valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
2003–2009 m. m. Kultūros paveldo departamento skirtomis lėšomis Botanikos sode atlikti buvusio dvaro malūno, antrųjų dvaro rūmų likučių konservavimo darbai.
2003–2013 m. m. už Vilniaus miesto savivaldybės skirtas lėšas atlikta daug senojo parko takų tvarkymo darbų.
2007–2008 m. m. Botanikos sode įgyvendintas investicinis projektas, finansiškai remtas ES struktūrinių fondų ir Lietuvos Respublikos lėšomis (bendra jo vertė 7,3 mln. Lt). rekonstruoti trys buvusio dvaro pastatai – arklidės, malūnas ir vežiminė.
Dansema
Dansema – Šokio teatras, nevyriausybinė organizacija, užsiimanti kultūrine, menine, edukacine veikla, prioritetą teikdama šiuolaikiniam šokiui vaikams ir jaunimui. Įkurtas 2007 metais. Plėtoja profesionalaus šiuolaikinio šokio, skirto jaunajai publikai, kultūrą. Organizuoja vienintelį Lietuvoje tarptautinį šiuolaikinio šokio festivalį vaikams ir jaunimui „DANSEMA“, prodiusuoja profesionalaus šiuolaikinio šokio spektaklių vaikams kūrimą ir parodymus Lietuvoje bei užsienyje, rengia seminarus šokėjams, choreografams, šokio mokytojams ir vadybininkams.
Šokio teatro „Dansema“ įkūrėja, choreografė ir meno vadovė Birutė Banevičiūtė-Ališauskienė. Šiuolaikinio šokio atlikėjai Giedrė Subotinaitė, Sigita Mikalauskaitė, Indrė Pačėsaitė, Edita Stundytė, Tomas Dapšauskas.
Istorija
2009 metais teatras tapo Tarptautinės teatrų vaikams ir jaunimui organizacijos ASSITEJ Lietuva nariu.
2011 metais įvyko spektaklio „Bebaimis" premjera. Tai pirmasis savarankiškas lietuvių kūrėjų darbas, skirtas 12–16 metų paaugliams.
2012 m. Šokio teatras „Dansema“ laimėjo konkursą ir tapo vienu iš Menų spaustuvės rezidentu trejiems metams.
2012 m. sausio 17–22 d. dalyvavo Menų spaustuvės organizuojamame festivalyje „Kitoks teatras vaikams“. Festivalio buvo parodyti „Dansemos“ spektakliai „Bebaimis“ (12–16 m. jaunimui) ir „Kampavoris“ (2–6 m. vaikams).
2012 metų vasario 14-18 dienomis šokio teatras „Dansema“ viešėjo Belgijoje, Briuselyje. Lietuvos Nepriklausomybės dieną „Dansema“ paminėjo kartu su Belgijos lietuvių bendruomene, parodydama šokio spektaklį „Pasaulio sutvėrimas“, kuriame šoko ir mažieji lietuvaičiai, besimokantys II-oje tarptautinėje Briuselio mokykloje.
2012 m. spalio 31–lapkričio 12 d. viešėjo Jungtinėse Amerikos Valstijose, kur dalyvavo tarptautiniame scenos menų vaikams festivalyje „Kids Euro festival“.
2012 m. gruodžio 16 d. įvyko premjera – pirmasis Lietuvoje šiuolaikinio šokio spektaklis vaikams nuo 0 iki 3 metų „Mozaika“ (Choreografė Birutė Banevičiūtė). Spektakliu siekiama atskleisti mažų vaikų aplinkinį pasaulį per įvairias geometrines formas ir spalvas. Jas šokėjai Giedrė Subotinaitė, Indrė Bacevičiūtė ir Mantas Stabačinskas dėlioja tarsi mozaiką, virsdami vaikams atpažįstamomis daržovėmis – morka, pomidoru, agurku, o kartais neatpažįstamais grybais, vaisiais, gėlėmis.
2013 metų lapkričio 3–4 dienomis viename žinomiausių Vokietijos vaikų teatrų „Theater an der Parkaue“ pristatė du savo spektaklius: „Mozaiką“, skirtą vaikams nuo 0 iki 3 metų, ir „Pasaulio sutvėrimą“, skirtą 5–11 metų vaikams.
2013 metų kovo 4–8 dienomis trečią kartą viešėjo Tarptautinėje Briuselio mokykloje (Schola Europaea), kur kartu su 200 vaikų kūrė ir rodė šokio spektaklį „Pasaulio sutvėrimas“.
DANSEMA
DANSEMA – vienintelis Lietuvoje šiuolaikinio šokio festivalis vaikams ir jaunimui. Festivalio metu pristatomi šiuolaikinio šokio spektakliai bei renginiai skirti vaikų ir jaunimo auditorijai. Festivalio organizatoriai – Šokio teatras „Dansema“ ir choreografė Birutė Banevičiūtė.
Festivalį remia LR Kultūros rėmimo fondas ir Nyderlandų ambasada Lietuvoje.
Istorija
Festivalio idėja kilo 2008 metais, Švedijos ambasados Lietuvoje ir Lietuvos choreografų bei šokėjų diskusijose apie šiuolaikinį šokį vaikams ir jaunimui.
2010 metų gegužės 14–16 d. Vilniuje, Menų spaustuvėje, vyko 3-iasis tarptautinis šiuolaikinio šokio festivalis vaikams ir jaunimui „Dansema“. Jį organizavo „db PROJEKTAI“. Dalyvavo Kiertuli company, choreografija Riku Immonen (Suomija).
Vilniečių paskatinti 2010 metais šokio spektaklius mažiesiems ėmėsi kurti ir klaipėdiečių menininkų grupė „Žuvies akis“. Ji 2012 metais festivalyje pristatė antrąjį savo spektaklį vaikams.
2012 metais festivalyje parodytas italų trupės „Compagnia TPO“ spektaklis „Japoniški sodai“, skiriamas 6–10 metų vaikams.
Per trejus metus festivalio programoje buvo parodyta 35 spektakliai. Juos pristatė 11 trupių iš Lietuvos, Estijos, Vokietijos, Švedijos, Suomijos, Norvegijos, Nyderlandų. Festivalio metu vyko paskaitos ir seminarai choreografams, šokėjams, šokio mokytojams, vadybininkams, mokyklų mokiniams, renginiai visai šeimai. Festivalis aplankė ne tik Vilnių, bet ir Kauną, Molėtus, Senuosius Trakus.
Šavaša
Šavaša (lenk. Czużka)– upė Rytų Lietuvoje, kairysis Šventosios intakas, įsiliejantis į ją ties Antaliepte. Upelės ilgis 18,2 km, baseino plotas 48,2 km², iš jų Utenos rajonui (iki Šavašo ežero) tenka atitinkamai 9,5 km ir 31 km². Dar apie 1,5 km Šavaša teka Utenos–Zarasų rajonų sandūra.
250px|left|thumb|Savašos upė prie Lužų akmens
Upelės versmės yra apie 1 km į pietryčius nuo Garnių kaimo, netoli Daugailių–Juknėnų kelio. Rytuose ir pietuose jos baseinas šliejasi prie Ligajos, o į vakarus – Indrajos baseinų. 6 km ilgio atkarpa aukščiau Alekniškio ežero yra ištiesinta.
Šavaša – ypatinga Lietuvos upė. Jos slėnio vaizdingiausia atkarpa pačiame žemupyje, kuriame įrengtas Šavašos pažintinis takas. Čia būdingi aukšti upės slėniai, gausu krioklių.
Etimologija
Upėvardžio pirminė lytis, matyt, buvusi Savaša (taip upė tebevadinama ir dabar). Jo šaknis laikoma senovine, susidariusia iš („drėgnumas, skystis“) bei  („varvėti, drėgti, sunktis“). Plg. Balkanų upę Sava, sen. „sultys, pienas“, toch. swese „lietus“, „lietus“,  „sultys“ ir kt.
Ant stogo
Ant stogo – respublikinis vaikų šokėjų festivalis, rengiamas nuo 2004 m. Jame dalyvauja įvairių šokio stilių Lietuvos vaikų šokių kolektyvai: bendrojo lavinimo mokyklų, šokių studijų, kultūros centrų, šokių mokyklų, laisvalaikio centrų ir kitų įstaigų šokių grupės. Organizuoja Lietuvos vaikų ir jaunimo centras. Konstitucijos pr. 25, Vilnius.
Siekiama suteikti galimybę pasirodyti didžiojoje scenoje, varžytis ir būti įvertintiems, įgyti pasitikėjimo savimi, šokių kolektyvų vadovams pasidalinti savo darbo patirtimi, diskutuoti. Festivalyje „Ant stogo“ diplomais ir medaliais apdovanojami visi dalyviai, o patys geriausieji dar įvertinami specialiomis žiuri nominacijomis.
2013 metais šokio festivalyje „Ant stogo“ dalyvavo 1500 dalyvių – 4–19 m. amžiaus šokėjų (daugiau nei 100 kolektyvų) iš Lietuvos: Vilniaus, Kauno, Klaipėdos, Palangos, Panevėžio, Šiaulių, Alytaus, Tauragės, Visagino, Vilkaviškio, Šilutės, Molėtų ir Trakų Vokės.
Festivalio organizatoriai – Vilma Smaliukienė, Lietuvos vaikų ir jaunimo centro renginių ir projektų skyriaus vadovė ir Mantas Svirskys, TV projekto „Kviečiu šokti. Pažadinta aistra“ choreografas.
Vertinimas
Vertinimo komisiją sudaro choreografai, šokio pedagogai ir kitų meno sričių atstovai. Vertinami pagrindiniai šokio kompozicijos elementai: choreografija, atlikimas, emocija). Balsavimas atviras.
2013 metais dalyvių pasirodymus vertino šokėjai, choreografai, dainininkai ir TV projektų žvaigždės: Paulius Šinkūnas, Eimis Šerkšniovas, Ingrida Mikštienė, Neringa Kirklienė, Kristina Pivoraitė, Nerilė Senulytė, Gintarė Gurevičiūtė, Renata Uziaklaitė, Vadimas Šuško, taip pat Mia, Ingrida Kazlauskaitė, Erika Vitulskienė ir Ineta Puzaraitė.
2014 metais komisiją sudarė:
Kogūrija
Kogūrija (taip pat Kogurio arba Gorjo ) – kogūrių valstybė, egzistavusi 37 m. pr. m. e.–668 m. e. m. laikotarpiu. Apėmė šiaurinę ir centrinę Korėjos pusiasalio bei pietinę ir centrinę Mandžiūrijos dalis. Kartu su Pekčės (百濟 / 백제 – Baekje) ir Šilos (新羅 / 신라 – Silla) karalystėmis, Kogūrija buvo viena iš Trijų Karalysčių Korėjoje.
Dabartinis Korėjos pavadinimas kilęs nuo viduramžių "Korio" valstybės, kurios pavadinimas savo ruožtu yra "Kogurio" trumpinys.
Remiantis „Trijų karalysčių metraščiu“, XII a. istoriniu šaltiniu, kurį Gorjo laikotarpiu sudarė rašytojas, generolas, konfucianistas mokslininkas Kim Pušikas, Kogūrijos karalystė buvo įkurta 37 m. pr. m. e., jos įkūrėjas – Džumongas, kitaip dar vadinamas Šventuoju karaliumi Dongmjongu.
Didžiausią galią Kogūrija pasiekė IV a. pabaigoje, kai valdė plačias teritorijas Korėjos pusiasalio šiaurėje, Liaonino provinciją bei kalnuotuosius Girino provincijos Mandžiūrijoje rajonus. Prie Kogūrijos galios augimo prisidėjo kaimyninės Kinijos feodalinis susiskaldymas, kuris neleido Kinijos valdovams išlaikyti savo įtaką Korėjoje. Kogūrija buvo viena įtakingiausių to meto valstybių, kol 668 m. pralaimėjo jungtiniam Šilos ir Tang dinastijos aljansui. Po pralaimėjimo teritorija buvo padalyta tarp vėlesnių Šilos ir Balhės valstybių.
Įkūrimas
Pirmasis istorinis Kogūrijos valdovas buvo Juri, kuris mirė 18 m.e.m. Pagal įvairias legendas valstybės įkūrėju laikomas Džumongas.
Ankstyviausias šaltinis, kuriame minimas Džumongas, yra Gvangeto stela, pastatyta IV a. Anot šios stelos, Džumongas įkūrė Kogūriją ir buvo pirmasis jos karalius. Gvangeto stela taip pat teigia, kad Džumongas buvo Bujo karalystės princo ir upių dievo Habeko dukros sūnus.
Pagal „Trijų karalysčių metraštį“ Bujo karalystės įkūrėjas ir dangaus dievo sūnus Hemosu  buvo Džumongo tėvas. Jis nusileido iš dangaus traukiamas penkių drakonų karietos ir čia sutiko Džumongo motiną Juhvą. Šaudydamas lanku berniukas pranoko visus, todėl gavo Džumongo vardą, kuris senąja Bujo kalba reiškė „įgudęs lankininkas“. Greitai Džumongas tapo karaliaus numylėtiniu taip užsitraukdamas tikrųjų karaliaus sūnų nemalonę. Bijodami, kad Džumongas gali kelti grėsmę jų padėčiai rūmuose, broliai nusprendė Džumongą nužudyti.
Jausdama grėsmę Juhva įspėjo sūnų ir paragino kuo greičiau išvykti iš Bujo. Vejamas kareivių jis pabėgo, bet kelią staiga pastojo upė. Tada jis sušuko: „Aš, dangaus dievo ir Habeko vaikaitis, atsiradau čia bėgdamas nuo Bujo kareivių. Dangaus ir žemės dievai, pasigailėkite manęs ir pastatykite man tiltą!“. Taip tarus, iš vandens pakilo vėžliai ir kitos būtybės ir suformavo tiltą. Džumongas jį perėjo ir toliau keliavo į pietus.
Po Godžiosono žlugimo, teritorija buvo pilna mažų atskirų klanų. Savo išskirtiniais sugebėjimais jis suvienijo klanus ir įkūrė Kogūrijos karalystę.
Ekspansija (I a.)
Kogūrija atsirado iš įvairių Yemaek genčių sąjungos. Nauja valstybė greitai išplėtė savo įtaką už savo pradinės teritorijos – Hūno upės baseino. 53 m. Karalius Taejodae penkias gentis perorganizavo į penkis centralizuotai valdomus rajonus. Užsienio reikalus ir kariuomenę tvarkė karalius. Pradinė ekspansija aiškinama ekologiniu požiūriu: Centrinė, Pietų Mandžiūrija ir Šiaurės Korėja turi mažai dirbamos žemės. Po centralizacijos trūko maisto, tad buvo griebtasi karo žmonėms išmaitinti. Politiškai ir ekonomiškai užvaldant kaimynines gentis buvo galima iš jų tikėtis maisto, kuris buvo teikiamas kaip duoklė.
Taejodae užkariavo Okjeo gentis šiaurės rytų Korėjoje ir Dongye ir kitas gentis pietryčių Mandžiūrijoje. Po šių užkariavimų karalius pasijuto pakankamai stiprus, kad užpultų Kinijos Hanų dinastijos įkurtas vasalines valstybes Lelangą ir Ksuantu, įrodydamas savo nepriklausomybę nuo jų.
Taejodae paliko užkariautų genčių vadus savo pareigose, bet jie turėjo atsiskaityti gubernatoriams, kurie buvo kraujo ryšiais susiję su valdančiąja dinastija. Gentims buvo uždėti dideli mokesčiai, o už juos buvo tęsiama Kogūrijos ekspansija į šiaurę ir vakarus. Nauji įstatymai kontroliavo aristokratiją ir valstiečius, o genčių vadai buvo vis labiau absorbuojami į centrinės valdžios aristokratiją. Karališkasis dvaras stabilizavosi, kai paveldėjimą iš brolio broliui pakeitė paveldėjimas į iš tėvo sūnui.
Kogūrija greitai įsivėlė į karą su Liaodongo Hanų vasaline valstybe vakaruose ir turėjo perkelti sostinę prie Jalu upės.
Kogūrijos-Vei karai
Per suirutę, kuri kilo žlugus Hanų dinastijai, keturios vasalinės kinų valstybės Korėjoje tapo nepriklausomos ir valdomos karo vadų. Kadangi Kogūrija buvo jų apsupta, o karo vadai kėlė karinę grėsmę, buvo nuspręsta pagerinti santykius su nauja Cao Vei dinastija Kinijoje ir 220 m. nusiųsti duoklę. 238 m. Kogūrija oficialiai tapo Vei valstybės sąjungininke, kad sunaikintų Liaodongą.
Kai Vei užkariavo Liaodongą, sąjunga iširo ir Kogūrija užpuolė vakarinę Liaodongo dalį, o 244 m. Vei surengė atsakomąjį puolimą. Taigi 242 m. Kogūrija pradėjo karą Vei užpuldama kinų tvirtovę, kad nutrauktų kinų prieigą prie valdų Korėjoje. Atsakydama Vei įsiveržė ir nugalėjo Kogūriją, užėmė ir sunaikino Kogūrijos sostinę Hvandą. Teigiama, kad Kogūrijos karalius Dongčeonas pabėgo į Okčo valstybę rytuose. Vei vėl įsiveržė 259 m., bet buvo nugalėta prie Jangmaengoko. Pasak Samguk sagi, Džungčeonas surinko 5 tūkst. elitinių raitelių ir nukirto galvas 8 tūkst. Vei karių.
Atgimimas ir tolimesnė ekspansija
thumb|220px|left|Sėdintys [[buddhahood|budoss ir bodisatvos iš Vono-ri, Kogūrija.]] thumb|right|220px|Pabronzuota karūna iš Kogūrijos, kuri tikriausiai puošė [[bodhisattva|bodisatvos paveikslą.]] Per 70 metų Kogūrija atstatė savo sostinę ir pradėjo puldinėti Liaodongą, Lelangą ir Ksuantu. Kai Kogūrijos įtaka pasiekė Liaodongo pusiasalį, buvo prijungta paskutinė vasalinė kinų valstybė Korėjoje Lelangas. Tai 313 m. padarė karalius Mičeonas taip užimdamas visą Šiaurės Korėją. Šis užkariavimas užbaigė 400 metų kinų valdžią šiame regione. Nuo tos akimirkos iki VII a. dėl Korėjos teritorijų varžėsi trys Korėjos karalystės.
Kogūrija buvo nugalėta IV a. valdant karaliui Gogugvonui. Tuo metu ikimongolinės šianbų gentys užėmė Šiaurės Kiniją. 342 m. žiemą šianbiai iš buvusios Jan, valdomi Murongo klano, užėmė ir sunaikino Kogūrijos sostinę Hvandą. 50 tūkst. Kogūrijos vyrų ir moterų buvo paimti į nelaisvę kaip vergai, tarp jų karalienė ir karaliaus motina. Gogugvonui pavyko pabėgti, bet motiną jis išvadavo tik po 13 metų. Taip pat šianbiai nuniokojo Buyeo valstybę 346 m., paskatindami joje gyvenusių korėjiečių migraciją į Korėją. 371 m. Bekdžės karalius Geunčogas nužudė Gogugvoną Čidžango mūšyje ir nuniokojo vieną didžiausių Kogūrijos miestų Pchenjaną.
Sosurimas, nužudyto karaliaus Gogugvono sūnus, pertvarkė šalies institucijas, kad ji būtų išvesta iš didelės krizės. Siekdamas vidinio stabilumo ir įvairių užkariautų genčių suvienijimo, jis skelbė naujus įstatymus, paskelbė budizmą valstybine religija 372 m., įkūrė tautinį švietimo institutą, vadinamą Taehak (kor. 태학; handža: 太學). Dėl patirtų pralaimėjimų šianbams ir Baekje Sosurimas įvedė karines reformas, kad to būtų išvengta ateityje. Jo vidinės pertvarkos padėjo pagrindus Gvangaeto ekspancijai. Jo įpėdinis ir Gvangaeto Didžiojo tėvas Gogukjangas įsiveržė į Vėlyvąją Jan valstybę 385 m. ir Baekje 386 m.
Kogūrija naudojo savo armiją apsisaugoti nuo klajoklių ir juos išnaudoti kaip vasalus, pėstininkus, vergus. Tarp tokių klajoklių buvo Okjeo žmonės iš pusiasalio šiaurės rytinės dalies, Mohe žmonės Mandžiūrijoje, iš kurių kilo džurdžėnai.
Galios zenitas (391–531 m.)
200px|right|thumb|Gvangaeto stelos fragmentas. Kogūrija patyrė aukso amžių valdant Gvangaetui Didžiajam ir jo sūnui Jangsu. Tuo metu Kogūrijai priklausė trys ketvirtadaliai Korėjos pusiasalio, dabartinio Seulo teritorija, beveik visa Mandžiūrija, dalis Vidinės Mongolijos ir Rusijos. Archeologiniai įrodymai pagrindžia mintį, kad Kogūrija buvo nutolusi į vakarus daug toliau nei tikėtasi atradus jos tvirtovę Mongolijoje. thumb|200px|left|Generolų kapas Džiane, buvusioje Kogūrijos sostinėje. Manoma, kad čia buvo palaidotas Gvangaetas ar Jangsu. Gvangaetas Didysis (valdė 391–412 m.) buvo labai energingas karalius, atsimenamas dėl greitų Kogūrijos užkariavimų. Jis paskelbė eros pavadinimą Amžinas Džiaugsmas (kor. Yeongnak) taip sulygindamas Kogūriją su Kinijos dinastijomis. Gvangaetas užkariavo 64 miestus su sienomis ir 1400 kaimų. Vakaruose jis sunaikino kidanių gentis, įsiveržė į Vėlyvąją Jan, užkariavo Liaodongo pusiasalį. Šiaurėje ir rytuose Kogūrija užėmė beveik visą Buyeo ir užkariavo sušenus, tungusų tautą, kuri buvo mandžiūrų ir džurdžėnų protėviai. Pietuose Gvangaetas užkariavo Baekje, prisidėjo prie Gajos konfederacijos iširimo ir pavertė Šilą Kogūrijos vasale, kai apgynė ją nuo Baekje, Gajos ir Wa (dabar Japonija) sąjungos. Taip Korėja buvo suvienyta, bet ta vienybė nebuvo stipri, o Kogūrijos valdžia visoje Mandžūrijoje buvo tvirta.
Gvangaeto pergalės buvo aprašytos steloje, kurią jo sūnus Jangsu liepė iškalti ir pastatyti Džiano mieste dabartinėje Kinijoje.
Jangsu (valdė 413–491 m.) perkėlė sostinę į Pchenjaną 427 m., nes tai buvo tinkamesnis regionas klestinčiai sostinei. Dėl šio perkėlimo Kogūrija suklestėjo ekonomiškai ir kultūriškai. Jangsu tęsė tėvo užkariavimus Mandžūrijoje, o šiaurėje pasiekė Sungario upę. Jis įsiveržė į kidanių teritoriją, užpuolė didouju gentį su savo sąjungininkais žoužanais. Jis nugalėjo Baekje ir Šilą, iš abiejų gavo teritorijų. Jangsu valdė 79 metus iki 98 metų amžiaus ir tai yra ilgiausias valdymas Rytų Azijos istorijoje.
Jangsu įpėdinis Mundžamjeongas galutinai prijungė Buyeo. Tai buvo tolimiausia Kogūrijos ekspancija į šiaurę. Taip pat jis išlaikė įtaka Baekje ir Šilai, kidanių ir kitoms gentims.
Vidinė krizė (531–551 m.)
Po aukso amžiaus VI a., Kogūrija palengva smuko. Anjangas, Mundžamjeongo įpėdinis, buvo nužudytas. Po jo valdžiusio brolio Anvono laikais aristokratija suskilo į frakcijas. Skilimas sustiprėjo, kai dvi aristokratų grupės į sostą pasiūlė skirtingus princus kol aštuonerių metų Jang-von buvo karūnuotas. Bet kova dėl valdžios nebuvo išspresta, nes atskilę valdytojai su privačiomis armijomis pasiskelbdavo nepriklausomais.
Pasinaudodami vidine suirute gok-tiurkai užkariavo šiaurinę Kogūrijos sritį V. šeštame dešimtmetyje. Tai nusilpnino Kogūrija, kuri kentėjo nuo pulietinio karo dėl įpėdinystės, o pietuose Šila ir Baekje sudarė sąjungą, kad užpultų Kogūriją.
VI a pabaigos ir VII a. karai
551 m. Baekje ir Šila sudarė sąjungą, užpuolė Kogūriją ir užėmė Han upės slėnį, strategiškai svarbią sritį arti pusiasalio centro, svarbų žemės ūkio rajoną. Kai Baekje prarado daug karių puldama Kogūrijos tvirtoves, Šilos kariai, atvykę vėliau su pretekstu suteikti paramą, užpuolė ir užėmė visą slėnį 553 m. Supykęs dėl išdavystės Baekje karalius Seongas užpuolė Šilos vakarines sritis kitais metais, bet buvo paimtas į nelaisvę ir nužudytas.
Šis karas nusilpnino Baekje labiausiai, o Šila iškilo, nes gavo turtingą sritį su daug žmonių. Šila gavo priėjimą prie Geltonosios jūros, tad galėto tiesiogiai prekiauti ir palaikyti diplomatinius santykius su Kinijos dinastijomis. Tai paskatino literatūrinės kinų kultūros plitimą Šiloje. Stiprėjantys Šilos ir Kinijos santykiai turėjo katastrofiškų pasekmių Kogūrijai VII a. thumb|200px|Kogūrijos generolas Eulji Mundeok
Kogūrijos-Sui karai
Dėl Kogūrijos ekspancijos kilo konfliktas su Sui dinastija. 598 Kogūrija puolė pirmoji, įsiverždama į Liaoksi provinciją. Imperatorius Wendi atsakė puldamas sausuma ir jūra, bet tai baigėsi katastrofa Sui dinastijai.
Pati nesėkmingiausia Sui kampanija prieš Kogūriją buvo 612 m., kai kinai mobilizavo 30 divizijų, tai yra apie 1 133 800 karių. Jie buvo išsidėstę palei Kogūrijos tvirtoves prie Liaohė upės, kol 9 divizijos, 305 000 karių, aplenkė pagrindinius įtvirtinimus ir patraukė link Kogūrijos sostinės Pchenjano, kad susitiktų su laivynu, kuris turėjo atgabenti pastiprinimą ir maistą. Tačiau Kogūrija nugalėjo kinų laivyną ir prie sostinės atvykę kariai neturėjo maisto ilgai apgulčiai. Sui kariai atsitraukė, bet korėjiečių generolas Eulji Mundeok surengė jiems pasalą netoli sostinės. Salsu mūšyje jie praardė užtvanką ir vanduo padalino kinų armiją ir atitvėrė atsitraukimo kelią. Teigiama, kad iš 305 000 karių tik 2700 grįžo į Kiniją.
613 ir 614 m. kampanijos buvo nutrauktos vos prasidėjusios. 613 m. kinų generolas Yang Xuangan sukilo prieš imperatorių Jang Jou. 614 m. Kogūrija pasiūlė paliaubas ir perdavė pas juos pabėgusį kinų generolą Husi Zheng, kuriam vėliau imperatorius Jang Jou įvykdė mirties bausmę. Imperatorius planavo dar vieną žygį 615 m., bet dėl prastėjančios Sui dinastijos situacijos nesugebėjo jo surengti. Dinastijai iškilo grėsmė dėl sukilimų ir nesėkmingų karų su Kogūrija. Sui provincijos atsisakė siųsti išteklius karui su korėjiečiais. Sui pralaimėjimai Korėjoje lėmė dinastijos žlugimą.
Kogūrijos-Tangų karai
thumb|200px|Jeon Gaesomunas 642 m. žiemą Kogūrijos karalius Jeongnju išsigando didiko Jeon Gaesomuno didėjančios įtakos ir su pareigūnais surengė sąmokslą jį nužudyti. Jeon Gaesomun sužinojo apie jų planus, įvykdė perversmą, nužudė karalių ir šimtą jo pareigūnų. Į sostą jis pasodino buvusio karaliaus sūnėną Go Jang, kuris valdė kaip karalius Bojang, bet visa valdžia buvo Jeon Gaesomuno, tapusio kariuomenės vadu, rankose. Jeon Gaesomunas elgėsi agresyviai su Šila ir Tangų dinastija. 643 m. spaudžiama Kogūrijos ir Baekje sąjungos, Šila paprašė kinų pagalbos. 644 m. Tangų dinastija pradėjo ruoštis karui su Kogūrija.
645 m. imperatorius Tang Taizongas, norėjęs asmeniškai nugalėti Kogūriją ir pasiekti pergalę, kas nepavyko imperatoriui Jang Jou, pats vadovavo armijai. Kinai užėmė daug tvirtovių, įskaitant labai svarbią Liaojange, ir nugalėjo pakeliui sutiktas Kogūrijos pajėgas. Ansi miestas (dabar Haichengas) buvo paskutinė svarbi tvirtovė Liaodongo pusiasalyje. Kinai ją apgulė, bet jos generolas (spėjama Jang Manchunas) sustabdė Tangų pajėgas ir artėjant žiemai Taizongas atsitraukė. Kampanija buvo nesėkminga kinams, nors Ansi apgultis tęsėsi 60 dienų. Taizongas įsiveržė 647 ir 648 m., bet buvo abu kartus nugalėtas.
Taizongas ruošė naują žygį 649 m., bet vasarą mirė nuo ligos, kuria tikriausiai susirgo Korėjoje. Jo sūnus imperatorius Tang Gaozongas tęsė karą su Kogūrija. Šilos karaliaus Mujeolo pasiūlymu, Tangų dinastija ir Šila iš pradžių užėmė Baekje 660 m., o tada nukreipė dėmesį į Kogūriją. Gaozongui taip pat nepavyko nugalėti Jeon Gaesomuno vadovaujamos Kogūrijos. Viena didžiausių jo pergalių buvo 662 m. Sasu mūšyje, kur kinų pajėgos buvo nugalėtos, o generolas Pang Ksiaotai ir trylika jo sūnų nužudyti. Tangų dinastija nenugalėjo Kogūrijos, kol Jeon Gaesomunas buvo gyvas.
Žlugimas
666 m. vasarą Jeon Gaesomunas mirė nuo natūralių priežasčių, Kogūrijoje kilo kova dėl valdžios tarp jo sūnų ir jaunesnio brolio. Iš pradžių jo įpėdiniu užimti naujai sukurtą Dae Mangniji postą tapo jo sūnus tapo Jeon Namsaengas. Jam išvykus į turą po Kogūrija pasklido gandai, kad jis ketina nužudyti savo brolius Jeon Namgeoną ir Jeon Namsaną, kuriuos paliko atsakingus už sostinę Pchenjaną. Kitas gandas teigė, kad broliai sostinėje planuoja maištą prieš Jeon Namsaengą. Kai vyresnysis brolis pasiuntė kelis sau ištikimus pareigūnus ištirti situaciją sostinėje, Jeon Namgeonas juos suėmė ir pasiskelbė Dae Mangniji. Jis įtikino karalių Bojangą įsakyti suimti vyresnyjį brolį. Nuo dėdžių pabėgęs Jeon Namsaengo sūnus Jeon Heonseong kreiptis pagalbos į kinus. Imperatorius Tang Gaozongas šitoje kovoje įžvelgė galimybę sau ir pasiuntė armiją sunaikinti Kogūriją. Per kova dėl valdžios Jeon Gaesomuno jaunesnysis brolis perėjo į Šilos pusę.
667 m. kinų armija persikėlė per Liaohė upę ir užėmė Šin tvirtovę (dabar Fušunas). Po to Jeon Namgeonas kontratakavo ir iš pradžių kinai negalėjo persikelti per Jalu upė dėl didelio pasipriešinimo nepaisant visos įmanomos Jeon Namsaengo pagalbos. 668 m. pavasarį imperatorius Gaozongas nukreipė dėmesį į Šiaurės Kogūrijos miestus ir užėmėsvarbų Buyeo (kin. 扶餘) miestą. 668 m. rudenį kinai persikėlė per Jalu upė ir kartu su Šilos armija apgulė sostinę Pchenjaną.
Tangų valdžiai Kogūrijoje buvo smarkiai priešinamasi, tad 669 m. dalis jos gyventojų buvo perkelti tarp Jangdzės ir Hvaihės upių, taip pat į pietus nuo Činlingo, į vakarus nuo Čangano. Kai kurie Kogūrijos gyventojai įstojo į Tangų armiją, pvz.: Go Sagye ir jo sūnus Gao Xianzhi.
Po 668 m. Šila nuolat turėjo priešintis kinų įtakai pusiasalyje ir jautė nuoskaudą, kad negavo Kogūrijos teritorijų. Tai baigėsi Šilos-Tangų karu, po kurio Šila gavo visas žemes į pietus nuo Tedongano upės.