cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Placidas Šarkauskas
Biografija
Placido Šarkausko veikla neliko nepastebėta caro administracijos. 1902 m. perkeltas klebonu į Nočią (Gudija), o 1903 m. – į Gluboko parapiją (taip pat Gudija). Gerai mokėdamas rusų, lenkų, gudų kalbas, matyt, tuo patraukė į savo pusę net kai kuriuos vietos stačiatikius.
Netrukus buvo įskųstas vyskupui ir tais pačiais metais perkeltas į Mielagėnų parapiją. Tuoj pat čia įvedė pamokslus ir pamaldas lietuvių kalba, rūpinosi parapijiečių švietimo reikalais, mokė poterių iš lietuviškų maldaknygių, suorganizavo pirmąjį lietuvišką chorą, kurio repertuare buvo ne tik religinės giesmės, bet ir tautinės lietuviškos dainos. Vargonininku tuomet dirbo Leonas Bielinis.
Dėl caro valdininkų ir negausių lenkininkų skundų vyskupui 1912 m. perkeltas klebonu į Alovę. Čia taip pat rūpinosi lietuvybės gaivinimu ir įtvirtinimu, priešinosi polonizatoriams.
Atmintinos vietos ir paminklai
Kapas ir antkapinis paminklas Alovės Švč. Trejybės bažnyčios šventoriuje, užrašas: „Kun. P. Šarkauskas uolus Kristaus vyndaržyje darbininkas 1871–1919.IV.19“.
Paksi FC
Pakšo futbolo klubas – Vengrijos futbolo klubas iš Pakšo. Kurį laiką vadinosi Atomerőmű.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1958 m. žaidė žemesniuose divizionuose. Į aukščiausią šalies lygą pateko 2004m.
2021–2022 m. Vengrijos futbolo taurės turnyre pasiekė finalą, kuriame susitiko su Ferencváros. Ferencváros finalo rungtynėse nugalėjo Pakšo futbolo klubą rezultatu 3-0 ir iškovojo šalies futbolo taurę.
Visuotinė lietuvių enciklopedija
thumb|300px|Visuotinė lietuvių enciklopedija thumb|300px|
Visuotinė lietuvių enciklopedija (VLE) – Mokslo ir enciklopedijų leidyklos nuo 2001 m. iki 2015 m. leista universali enciklopedija. 2017 m. birželį dauguma VLE spausdintų tekstų ir iliustracijų patalpinta internete, enciklopedija papildyta naujais straipsniais, tebepildoma.
VLE – pirmoji spausdintinė universalioji enciklopedija lietuvių kalba, išleista po Lietuvos valstybingumo atkūrimo, papildanti 1976–1985 m. leistą Lietuviškąją tarybinę enciklopediją (13 tomų). Sukurta pagal vokiškos „Brockhaus“ enciklopedijos formatą. Išleisti 25 tomai bei vienas papildymų tomas po 800 puslapių (bendra apimtis – apie 20 000 psl.). Iki 2015 m. kovo mėnesio išleisti visi 25 enciklopedijos tomai ir vienas Papildymų tomas. Dvidešimt penkiuose enciklopedijos tomuose yra beveik 122 000 straipsnių, apie 25 000 iliustracijų.
Aprašymas
VLE – lietuvių kalba išleista enciklopedija, todėl joje daugiausiai dėmesio skiriama Lietuvai, lietuviams ir lituanistinėms temoms (lietuvių asmenybėms, organizacijoms, kalbai, kultūrai, tautinei veiklai). Šie straipsniai sudaro apie 20–25 % visų straipsnių ir iliustracijų (vien asmenybėms aprašyti numatyta apie 6000 straipsnių).
Atskiruose teminiuose straipsniuose yra lituanistikai skirti straipsniai – apie Lietuvą ir lietuvius. Daug vietos VLE skiriama SSRS okupacijos metais draustoms ar ignoruotoms temoms: Lietuvos valstybingumui, katalikų bažnyčios, kariuomenės istorijai, Lietuvos pasipriešinimui nacių Vokietijos ir SSRS okupacijai, Lietuvos valstybės istorijai, Mažajai Lietuvai, užsienio lietuvių gyvenimui, Lietuvos išlaisvinimui skirtai patriotinei veiklai. Juozapas Girdzijauskas teigė, jog VLE objektyviai supažindins… visuomenę su pasaulio kultūra, užfiksuos šiuolaikinį mokslo lygį, propaguos žmonijos humanistines vertybes, padės Lietuvos žmonėms įveikti sovietų ideologiją.
Išleisti tomai
thumb|200px|9 tomas, Juo-Khi
Mokslinė taryba ir redakcijos
Straipsnius VLE rašė beveik 3000 autorių ir apie 1200 recenzentų. Suburta 23–25 asmenų mokslinė redakcinė VLE taryba, kuriai vadovavo Lietuvos mokslų akademijos prezidentas Valdemaras Razumas, tarybos pirmininkas – Stasys Vaitekūnas, pirmininko pavaduotojas – Antanas Buračas, sekretorius – Antanas Račis. Vyriausieji moksliniai redaktoriai – Ona Pečiulienė, Romualdas Simonaitis, vyriausiasis dailininkas – Albertas Broga.
Kūrybinis darbas vyko pasiskirsčius į atskirų sričių redakcijas:
Hala Olivia
Hala Olivia yra arena Gdanske, Lenkijoje. Ji dažniausiai naudojama ledo ritulio varžyboms. Hala Oliviaatidaryta 1970 metais yra talpina 5 500 žmonių.
Buor Chaja
thumb|250px|Įlankos padėtis
Buor Chaja  – įlanka pietinėje Laptevų jūros dalyje, į pietryčius nuo Lenos deltos, įsiterpia į Jakutijos žemes. Iš rytų apribota Buor Chajos kyšulio. Ilgis 120 km, plotis ties žiotimis 110 km. Gylis iki 18 m. Įteka Omolojus, Chara Ulachas, Orto Stanas ir kt. Didžiąją metų dalį dengiama ledo.
Prie Buor Chajos įlankos įsikūręs Tiksis.
Geiminiai
Geiminiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 15 km nuo Šimonių.
Prystovų kapinynas
Prystovų kapinynas, vadinamas Milžinkapiais, Senkapiais – kapinynas Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Prystovų kaime (Kūlupėnų seniūnija), 0,35 km į pietryčius nuo Minijos ir Mišupės santakos, Minijos dešiniajame krante.
Kapinynas
Įrengtas bevardžio Minijos kairiojo intako dešiniajame krante esančioje 25 x 20 m dydžio kalvelėje, iškylančioje virš Minijos upės lygio iki 7 m aukščio. Apsodintas spygliuočių mišku.
Teritorijos plotas – 0,05 ha.
Į šiaurės rytus yra kalva, vadinama Pilimi, Pile, Pilale, Dyburio pilale.
Istorija
Kapinynas aptiktas XX a. pirmoje pusėje, vietos gyventojams pradėjus smėlingoje kalvoje kasti duobes bulviarūsiams. Duobėse buvo aptinkama žmonių kaulų, geležinių, žalvarinių bei sidabrinių dirbinių. Pasak buvusio žemės savininko Igno Dyburio, aptikti žmonių kaulai buvę labai stambūs ir ilgi, o vienas sidabrinis žiedas savo skersmeniu prilygęs dvikinkio vežimo rato stebulei. Panašu, kad tai buvęs ne žiedas, o antkaklė. Aptiktas senienas žmonės išsinešiojo po namus arba čia pat numesdavo. Pasakojama, kad čia buvę palaidoti milžinai.
Kapinyną kaip kultūros paveldo objektą 1935 m. išaiškino Stropelių pradžios mokyklos vedėjas Stasys Vilkys. 1979 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1986 ir 1997 m. – Julius Kanarskas.
Preliminariai kapinynas datuojamas VIII - XIII a.
Galis (miestas)
Galis – miestas Abchazijoje, autonominiame Gruzijos regione, 77 km į pietryčius nuo Suchumio ir besiribojantis su likusia Gruzijos dalimi. Galis yra rajono centras, kuris priklauso Jungtinių tautų saugumo zonai. Dauguma gyventojų – gruzinai.
Istorija
Viduramžiais priklausė Samurzakano kunigaikštystei.
Mumija
right|thumb|200px|Mumija right|thumb|200px|Faraono [[Ramzis II|Ramzio II mumija]] Mumija – savaime ar dirbtinai užkonservuotas gyvūno ar žmogaus kūnas, kur konservavimas paprastai susijęs su tokiais kūno pokyčiais, kaip išdžiūvimas, persunkimas chemikalais ir pan.
Mumifikacija – procesas: Mumifikuojantys veiksniai trukdo veikti bakterijoms. Tai deguonies ir drėgmės stygius, šaltis ar specialūs chemikalai.
Istorija
Į vyturus buvo susukamas ir palaidojamas kūnas egiptiečių, inkų, majų, kinų ir kitose civilizacijose (mumifikuojamas amžinajam gyvenimui). Iš mumijų išsiurbdavo vandenį, išimdavo organus, kad kūnas negestų. Tikėta, kad po mirties dvasia gali užsimanyti grįžti į kūną, todėl prie mumijos buvo dedama įvairių buitinių įrankių, daiktų, padargų.
Mumijos senovės Egipte
thumb|250px|Egipte rasta [[Katė|katino mumija]] Senovės Egipte mirę pradėti mumifikuoti maždaug nuo 3300 m. pr. m. e. Seniausia rasta Egipte mumija pavadinta Ginger ir dabar yra Britų muziejuje. Ši mumija turėjo raudonus plaukus. Ji buvo palaidota karštame smėlyje dykumoje. Ant šios mumijos kapo buvo uždėti akmenys, kad kūno nesuėstų šakalai. Jos kape buvo rasta rakandų, kuriose laidojant mumija buvo padėta maisto ir gėrimų.
Istorinis mumufikavimo Egipte kontekstas
Sausas Egipto klimatas jau nuo senovės sudarė sąlygas mumifikacijai. Iki dinastijų laikų nemažai mirusiųjų kūnų natūraliai mumifikavosi. Ilagainiui egiptiečiai ėmė rasti šiuos kūnus, todėl dėl estetinių sumetimų ėmė mirusiųjų kūnus vynioti į lininius audeklus, o dar vėliau ėmė iš mumifikuojamųjų kūnų šalinti vidaus organus. Tai buvo daroma norint užtikrinti, kad mumija neimtų irti iš vidaus. Seniausia rasta mumija be vidaus organų, buvo karalienės Heteferės (IV dinastija) laikais palaidota mumija. Senovės Egipte mirtis buvo suprantama kaip perkeltine prasme graži. Egipte mumifikuojami kūnai buvo iki pat krikščionybės.
Meninis mumufikavimo Egipte kontekstas
Ilgainiui, tobulėjant mumifikavimui, ant audeklų ir karstų, į kuriuos buvo įrišamos ir dedamos mumijos būdavo užpaišomi veidai. Tai laikoma meno objektu. Ant senųjų mumijų nupaišyti portretai atspindi dinastijų eros meną, o vėlesnių – graikiškąjį, Nubijos meną, vėliausių – romėniškos ir krikščioniškos civilizacijų meną.
Egiptietiškas mumifikacijos procesas
Egiptiečiai puikiai išmanė žmogaus (ir gyvūnų) anatomiją. Prieš atlikdami mumifikacijos procesą, egiptiečiai atlikdavo tam tikrus ritualus.
Tik mirus žmogui, jo kūnas būdavo staigiai nugabenamas atlikti paruošiamuosius mumifikavimo veiksmus. Skubama būdavo, siekiant išvengti ankstyvojo kūno irimo. Ilgainiui, tipinė mumifikacija užtrukdavo apie 70 dienų.
Pirmiausiai būdavo pašalinami visi vidiniai organai, kurie greitai genda, vėliau per nosį, sulaužius nosies kaulą, būdavo išimamos smegenys. Smegenys būdavo išmirkomos specialiame tirpale ir atgal sukišamos į galvą.
Taip pat būdavo išimamos kepenys, plaučiai ir skrandis. Šie organai būdavo išimami per mažą angą kairėje pilvo pusėje. Širdis būdavo paliekama kūne, nes būdavo manoma, kad širdis yra žmogaus kūno centras ir būtų nusikaltimas jį liesti. Pašalinti vidaus organai būdavo išmirkomi tam tikrame tirpale ir sudedami į tam tikrą tirpalą (kad organai užsikonservuotų ir išsilaikytų) ir vėliau būdavo sudedami į molinį indą, o šis indas būdavo padedamas šalia mumijos kape, nes senovės egiptiečiai manė, kad pomirtiniame gyvenime žmogui prireiks šių organų.
Kūnas tada būdavo išmirkomas palmių vyne, kadangi šis vynas yra itin stiprus – būdavo užmušama daug bakterijų.
Tada į numirėlio kūną panaudojant lininius audeklus būdavo pilamas druskos tirpalas, kad iš organizmo būtų pašalintas visas vanduo ir riebalai.
Galiausiai kūnas būdavo įvyniojamas į didelį kiekį lininio audeklo. Kai kurie audeklai būdavo specialiai apnuodijami.
Seinai
Seinai̇̃  – miestas ir miestietiškas valsčius Lenkijos šiaurės rytuose, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrities ir Seinų valsčiaus centras, prie sienos su Lietuva. Išsidėstęs Rytų Sūduvos aukštumoje, prie Seinos upės (kairysis Juodosios Ančios intakas).
Mumija
Egiptietiškas mumifikacijos procesas
Vyniojant kūną į lininius audeklus, kūnas būdavo dar papildomai pamirkomas sakuose, kad linas sutvirtėtų, o vėliau kūnas būdavo toliau vyniojamas į lininį audeklą.
Kad kūnas būtų apsaugotas, tam tikrose jo vietose būdavo įdedami magiški amuletai. Dažniausiai būdavo dedami šie amuletai: right|thumb|250px|Mumijų karsto planas
Seinai
thumb|left|[[Seinų miesto rotušė]] thumb|left|Paminklas [[Antanas Baranauskas|A. Baranauskui Seinuose]]
Mumija
Senovės Egipto laidojimo ritualai
Galiausiai paruošta mumija būdavo įdedama į karstą pagal tai, kokio socialinio statuso žmogus būdavo laidojamas. Jei tai būdavo žemos socialinės klasės žmogus, tai jis dažniausiai būdavo mumifikuojamas ir paguldomas į paprastą dėžę. Jei tai būdavo aukštesnio statuso žmogus – jis būdavo padedamas į dekoruotą dėžę. Aukščiausio statuso žmonės, pavyzdžiui, faraonai, būdavo laidojami itin prabangiuose karstuose.
Seinai
Etimologija
Miestas pavadintas pagal Seinos upę, kurios vardas yra jotvingiškas.
Mumija
Senovės Egipto laidojimo ritualai
Laidojant mumifikuotą žmogų, pats svarbiausias laiduotuvių momentas senovės Egipte buvo, kai šventikas atidarydavo mumijos burną. Egiptiečiai tikėjo, kad tai labai svarbus ritualas, nes taip žmogus savo sekančiame gyvenime galės gerai kvėpuoti ir kalbėti.
Seinai
Geografija
Pagal 2002 m. duomenis miesto plotas yra 4,49 km², iš kurių:
Ankstyvoji istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII a. kryžiuočiai užkariavo jotvingių žemes, bet iki XV a. dabartinėse Seinų apylinkėse vyko Vokiečių Ordino, Mazovijos ir Lietuvos kovos. Pirmasis šios vietovės paminėjimas būtent minimas kai kryžiuočiai pradėjo puolimą iš Lėciaus į Merkinę ir buvo apsistoję šiose vietovėse. Dėl šių kovų dabartinių Seinų apylinkės buvo likusios praktiškai be gyventojų.
1422 m. pasirašius Melno taiką ir nustačius sieną su Vokiečių Ordinu į šias vietoves pradėjo grįžti gyventojai. 1510 m. šių žemių savininku tapo Mykolas Pacas, kuris įkūrė Beržininkus. Buvo tiesiami nauji keliai. Grįstas kelias ėjęs pro dabartinius Seinus per Berznyką į Merkinę palaipsniui tapo svarbiu prekybos keliu.
1522 m. gruodžio 22 d. Žygimantas Senasis įsakė Palenkės vaivadijos vaivadai Jonušui Kostevičiui (Janusz Kostewicz) suteikti žemės sklypą etmonui Jonui Višnioveckiui (Iwan Wiśniowiecki) prie Seinos upės kranto. 1523 m. gegužės 21 d. vaivada perdavė šias žemes naujajam jų savininkui. Šioje vietoje tarp Seinos upės ir Seinų ežero buvo pastatytas naujas medinis dvaras, kuris ir davė pradžią naujai gyvenvietei. Voluinės valdytojas Višnioveckis taip niekad čia ir nepabuvojo ir perdavė šias žemes valdyti savo pavaldiniams.
XVII amžius
1593 m. Višnioveckio provaikaitė Ona, Vitebsko vaivadijos valdytojo Mykolo Sapiegos žmona, pardavė šias žemes Jurgiui Grodzinskiui (Jerzy Grodziński), kurios jam kainavo 600,000 zlotų sidabru. 1602 m. jis sujungė kelis kaimus ir šią gyvenvietę savo vardo garbei pavadino Jurevu (Juriewo). Vienas iš tų kaimų buvo vadinamas Seinais, o J.Grodzinskio sugalvotas naujas pavadinimas Juriewo neprigijo.
Gyvenvietės turgus buvo įkurtas ant nedidelio kalnelio dešinėje upės pusėje, netoli medinio dvaro. Pietinėje gyvenvietės dalyje buvo nutiestas kelias į Gardiną. Žemių valdytojas finansavo naujos ''Šv. Jurgio'' bažnyčios statybą ir įkūrė Seinų parapiją.
J.Grodzinskis mirė 1603 metų birželio 4 dieną ir prieš mirdamas 1602 m. gegužės 16 d. testamentu paliko visą savo turtą Vilniaus dominikonų ordinui. 1603 m. birželio 4 dieną Zigmantas Vaza patvirtino jo testamentą. 1610 m. vienuoliai šiose žemėse pradėjo statyti vienuolyną. Vienuolyno statybos buvo baigtos 1619 metais, o 1632 m. šalia vienuolyno pastatyta nauja bažnyčia. Gyvenvietė vystėsi lėtai, bet XVII a. viduryje buvo pastatyta dar viena Šventosios Dvasios bažnyčia, atidaryta spaustuvė bei greičiausiai veikė ligoninė. Tuo laikmečiu buvo labai puoselėjamas vienuolynas, kuris tapo vienu iš didžiausių tvirtovės tipo vienuolynų Centrinėje Europoje.
Šalia kelio į Gardiną augantis miestelis Švedų tvano metu buvo stipriai nuniokotas. 1656 m. po netoliese vykusio mūšio gyvenvietę užėmę švedai ją stipriai apgriovė ir sudegino, bet vienuolynas išliko ir po karo į jį grįžę vienuoliai ėmėsi atstatymo. 1670 m. lapkričio 8 dieną karalius Mykolas Kaributas Višnioveckis suteikė gyvenvietei privilegiją kas savaitę rengti turgų. Po šio sprendimo dominikonų vienuoliai pradėjo kviesti gyventojus iš Mazovijos apsigyventi šiose žemėse. Per XVIII a. vykusį Šiaurės karą miestas vėl buvo kelis kartus nusiaubtas skirtingų kariuomenių, be to kareiviai į miestelį atnešė dvi maro pandemijos.
XVIII a.-XIX a.
Šiuo laikotarpiu gyventojai vėl grįžo į Seinų apylinkes, aplink miestą pradėjo kurtis mažesnės gyvenvietės. 1715 m. kamalduliai įkūrė gyvenvietę ir vienuolyną, kurie išaugo į dabartinius Suvalkus. Kiti šiuo laikotarpiu įkurti miesteliai buvo Punskas, Augustavas, Jeleniavas, Krasnapolis.
Miestas po karų buvo atstatinėjamas baroko stiliaus architektūra. 1744 m. įkurta Seinų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo parapija. 1770 m. atidaryta Seinų miesto rotušė, 1778 m. įrengta nauja turgaus aikštė, pradėjo veikti sinagoga. XVIII a. pabaigoje įkurtos Marinovo žydų kapinės.
1795 m. po Abiejų Tautų Respublikos padalijimų miestas iš pradžių atiteko Prūsijos karalystei, bet po Napoleono karų ir Tilžės taikos buvo perduotas Varšuvos kunigaikštystei, o vėliau Lenkijos Kongreso karalystei. Miestas toliau ekonomiškai stiprėjo ir augo, prie to prisidėjo ir 1818 m. iš Vygrių į Seinus perkaltas vyskupystės centras. 1826 m. mieste atidaryta Seinų kunigų seminarija. Miestas toliau augo, nepaisant 1825 m. siautusio gaisro, dideėjo gyventojų skaičius. XIX a. antrojoje pusėje miesto augimas sustojo. Po 1831 m. ir 1863 m. sukilimų, kuriuose aktyviai dalyvavo miestiečiai Rusijos imperija atėmė iš miesto turėtas privilegijas. Lėta geležinkelio plėtra Rusijos imperijoje nulėmė tai, kad mieste nesikūrė pramonė, miesto ekonominė reikšmė sumenko. Nepaisant to, 1885 m. čia atidaryta iki šiol išlikusi puošni sinagoga. XIX a. pabaigos Seinai buvo Suvalkų gubernijos miestas, Seinų apskrities centras.
XX amžius
Per I pasaulinį karą 1915 m. miestą užėmė Vokietijos kariuomenė. Miestas buvo įtrauktas į Oberosto sudėtį, buvo planuojama jį įtraukti į vieną iš vasalinių vokiečių valstybių. Pasibaigus karui, 1919 m. gegužės 8 d. vokiečiai perdavė miesto valdymą besikuriančiai Lietuvos valdžiai. Tai sukėlė įtampą tarp naujųjų Lietuvos ir Lenkijos valstybių. Tuo metu mieste ir jo apylinkėse gyveno lietuvių dauguma. 1919 m. rugpjūčio 22 d. iš miesto pasitraukus Vokietijos kariuomenei jau kitą dieną Lenkų karinė organizacija pradėjo Lietuvos valdžios atstovų ir Lietuvos karinių dalinių puolimą, kuris vadinamas Seinų sukilimu.
Lenkams užėmus miestą prasidėjo represijos ir teroras prieš lietuvių tautybės žmones. Šios represijos pasireiškė lietuvių kalbos vartojimo viešose vietose uždraudimu, lietuviškų mokyklų, lietuviškų spaustuvių ir lietuvių bendruomenės organizacijų uždarymu. Tuo metu mieste gyveno apie 2500 gyventojų. Po metų vykstant Lenkijos-sovietų karui miestą užėmė Rusijos TFSR. Prieš tai buvo pasirašyta 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartis, kuri priskyrė miestą Lietuvos Respublikai. 1920 m. liepos 19 d. miestą perėmė Lietuvos kariuomenė. Sovietams pralaimėjus mūšį prie Varšuvos lenkų kariniai daliniai pradėjo stumti sovietų kariuomenę į rytus ir taip priartėjo prie Seinų miesto, kurį užėmė 1920 m. rugpjūčio 31 dieną. Bet lietuviai ir toliau siekė šį miestą, kurio apylinkėse daugumą sudarė lietuviai, prisijungti prie besikuriančios Lietuvos Respublikos. 1920 m. rugsėjo 2 dieną Lietuvos kariniai daliniai pradėjo puolimą ir tą pačią dieną užėmė miestą. 1920 m. rugsėjo 9 dieną lenkai pradėjo puolimą ir vėl užėmė Seinų miestą. 1920 m. spalio 7 d. buvo pasirašyta paliaubas skelbianti ir Seinų miestą Lenkijai paliekanti Suvalkų sutartis.
Viso tarpukario metu iki pat 1938 m. Lenkijos ultimatumo Lietuvai, Lietuvos valdžia reiškė oficialias pretenzijas į šį lietuvių daugumos apgyvendintą miestą. Tuo laikotarpiu miestas buvo sujungtas su Gardinu ir Suvalkais geležinkelio linijomis. 1925 m. miestas neteko apskrities centro statuso, buvo panaikinta Augustavo vyskupija, bet miestas ir toliau garsėjo savo medienos pramonės gaminiais ir piligriminių keliautojų lankomais paminklais. Tarpukariu mieste veikė Seinų pasienio apsaugos korpusas. Įsiveržimo į Lenkiją metu 1939 m. rugsėjo 24 d. į miestą įžengė Raudonoji armija, bet 1939 m. spalio 13 d. sovietai perdavė miestą Nacistinei Vokietijai. Miestas viso II pasaulinio karo metu išliko vokiečių valdžioje. Penkerius metus trukusios vokiečių okupacijos metu žydų gyventojai buvo ištremti į okupuotą Lietuvą ir ten išžudyti. 1944 m. rugpjūčio 31 dieną į miestą vėl įžengė Raudonoji armija ir miestas buvo perduotas komunistinės Lenkijos valdžios administracijai. Pokaryje į miestą pradėjo keltis žmonės iš įvairių sovietų okupuotų tarpukario Lenkijos teritorijų. 1956 m. miestas tapo apskrities centru. 1963 m. sukurtas Seinų miesto herbas ir Seinų miesto vėliava.
Turizmas
250px|right|thumb|Šv. Agotos koplyčia
Mieste yra šie lankytini paminklai:
Mieste taip pat yra Seinų krašto istorijos muziejus, kuriame eksponuojami archeologiniai radiniai ir su Seinų krašto istorija susiję eksponatai.
Pramonė
Stambiausia miesto įmonė – pieno kombinatas Sejnmlek su sūrine ir pieno miltelių cechu. Veikia degtinės gamykla ir kelios medžio apdirbimo įmonėlės.
Transportas
Miestas yra netoli Aradnykų pasienio punkto. Iš miesto autobusai važiuoja tiesioginiais maršrutais į Suvalkus, Balstogę, Varšuvą, Lomžą, Augustavą ir Punską. Per miestą eina vaivadijos kelias Nr.25px|DW651, vaivadijos kelias Nr.25px|DW653, vaivadijos kelias Nr.25px|DW663.
Gyventojai
Istoriškai seinų gyventojų sudėtis nebuvo homogeniška. Viduramžiais čia gyveno baltų gentims ir tautoms priklausę žmones, vėliau atsikėlė lenkai, žydai. 1885 m. žydai sudarė 75 proc. visų miesto gyventojų, 1931 m. – 24 proc. Po 1945 m. mieste apsigyveno daug iš Lenkijos buvusių rytinių sričių perkeltų gyventojų. Seinai yra lietuvių mažumos Lenkijoje centras.
Pagal 2002 m. duomenis vidutinis gyventojų pajamų vidurkis buvo 1432,26 zlotai.
Tautinė sudėtis
thumb|left|260px|Grupė lietuvių šviesuolių [[Seinai|Seinuose 1909 m. Pirmoje eilėje, iš kairės: Kazimieras Būga, Jurgis Šlapelis, Jonas Jablonskis, Kazimieras Jokantas, kun. Juozas Laukaitis. Antroje eilėje stovi, iš kairės: kun. Antanas Sivickas, Juozas Balčikonis, kun. Juozas Vailokaitis, mokyt. Jakūbauskas, Antanas Rucevičius, Juozas Grabauskas.]]
Žymūs žmonės
Seinų vyskupu buvo žymus lietuvių poetas Antanas Baranauskas. Jam pastatytas paminklas skvere prie Seinų katedros.
Seinų seminarijoje mokėsi daug lietuvių tautinio atgimimo veikėjų, tarp jų poetas ir tautinės giesmės autorius Vincas Kudirka, rašytojas Vincas Mykolaitis-Putinas, profesorius ir vyskupas P.Bučys, poetas Motiejus Gustaitis.
Lietuviai
Seinai ir jų apylinkės pasižymi didele lietuvių tautine mažuma (apie 20 proc.), čia yra didžiausia Lenkijoje lietuvių draugija. Veikia lietuvių konsulatas ir mokykla.
Po lenkų okupacijos 1919 m. buvo naikinamos lietuvių organizacijos. Seinuose lenkų uždraustos lietuviškos kultūrinės organizacijos: „Žiburio“ draugija (500 narių), „Pavasario“ kuopa (215), „Blaivybės“ draugija (300), Šv. Zitos draugija (93), Dailės draugija „Lyra“ (30), Lietuvių katalikų moterų sąjunga (20), „Artojo“ kooperatyvas (120)-iš viso 9 draugijos, vienijusios 1300 žmonių. Uždarė lietuvių berniukų ir mergaičių gimnazijas (223 mokiniai), pradžios mokyklą (75 vaikai), visos laikraščių redakcijos, spaustuvė, skaitykla, lietuvių vaikų prieglaudos turtas perduotas lenkų vaikų prieglaudai, 1919 rugsėjį konfiskavo lietuvių mokyklų ir bendrabučio knygynėlių knygas.
1919 m. spalio 2-osios naktį policija ir kariuomenė, apsupusi Seinų dvasinės seminarijos pastatą, per Trumpalio kaimą deportavo į Lietuvą čionykščius dėstytojus ir klierikus lietuvius. thumb|Lietuvos Respublikos konsulatas Seinų apylinkės šnektą nagrinėjo Voiciechas Smočinskis 1972 m. Perkeltas į Seinus rezidentu kunigas Juozas Montvila padėjo spausdinti lietuviškus laikraščius „Vadovas“, „Šaltinėlis“, „Spindulys“. Bažnyčioje kunigavo ir Povilas Stakauskas (1887–1919), 1912 m. Seinuose išleidęs elementorių „Skaityk, vaikeli!“. 1980 m. kunigas salezietis Pranas Gavėnas apsilankė Seinų bazilikoje ir, kai jam neleido celebruoti šv. Mišias lietuviškai, parašė apie tai Romos popiežiui. Laišką, kad Lenkijos lietuviai Seinuose negali melstis lietuviškai, išspausdino ir Kanados laikraštis „Tėviškės žiburiai“.
Seinuose veikia Lietuvos konsulatas.
Švietimas
Jau XVIII a.-XIX a. Seinuose veikė dominikonų vienuolyno mokykla. Rašytiniai šaltiniai patvirtina, kad 1647 m. vienuoliai buvo mokomi filosofijos, o nuo 1699 m. buvo dėstoma ir teologija. Atskirai buvo mokomi pasauliečiai – jiems skirta mokykla veikė jau 1768 m., o 1777 m. joje mokėsi 24 mokiniai, tarp jų 20 valstiečių vaikų. 1796 m. dominikonai miestelyje atidarė mokyklą, kurioje buvo galima įsigyti vidurinį išsilavinimą. Joje trys mokytojai mokė 49 vaikus (1798 m. duomenys). Po kelerių metų veiklos mokyklos nebeliko, o 1804 metais buvo uždarytas ir pats vienuolynas.
1809 m. iš Lomžos perkeliamas licėjus, bet jis išsilaikė tik aštuonerius metus. Licėjaus auklėtinis prelatas Bonaventūra Butkevičius jį įvardino kaip vieną geriausiu visoje vaivadijoje. 1817 metais Povilas Chšanovskis įkuria naują mokyklą, kuriai vėliau buvo suteiktas vaivadijos mokyklos titulas. Mokyklą 1832 m. baigė rašytojas ir kunigas Antanas Tatarė. 1834 m. jai suteikiamos gimnazijos teisės, o 1839 m. ji perkeliama į Suvalkus. Gimnaziją Seinuose dar spėjo baigti būsimas botanikas Jurgis Aleksandravičius. Vėliau Seinuose veikė triklasė pradinė mokykla, kurioje kurį laiką mokytojavo Juozas Kairiūkštis. Mokyklos absolventai turėjo išskirtinę teisę po jos baigimo stoti į Seinų kunigų seminariją. Per visą seminarijos istoriją joje mokslus tęsė net 69 Seinų mokyklų auklėtiniai. right|thumb|300px|Seinų miesto centras 1918 m. atidaroma lietuviška „Žiburio“ gimnazija (direktorius kunigas Dr.Jonas Totoraitis). 1919 metų balandy įkuriama lietuviška Seinų mergaičių „Žiburio gimnazija. Tų pačių metų rudenį, pasikeitus valdžiai, abi gimnazijos uždarytos. Toks pat likimas ištiko ir pradinę mokyklą.
Tarpukaryje buvusio vienuolyno patalpose veikė gimnazija. Šiuo metu Seinų ir aplinkinių gyvenviečių jaunimas turi galimybę mokytis Pagrindinėje mokykloje, Gimnazijoje ir Technikos-žemės ūkio mokykloje.
2005 m. rugsėjo 1 d. pradėjo veikti lietuviški: darželis, pagrindinė mokykla ir gimnazija. Lapkričio 4 d. šios švietimo įstaigos pavadintos „Žiburio“ vardu.
Kultūra
Mieste veikia valsčiaus kultūros namai. Žinomi kolektyvai: kabaretas A jednak, šiuolaikinio šokio ansamblis Kometas, jaunimo šokių ansamblis Nastoblatki, jaunimo teatro mėgėjų grupė. Visuomeninis kultūros susivienijimas Sejny, šokio teatras Cień, folkloro ansamblis Zalesie, liaudiško meno ansambliai Sejny ir Mlody Sejny, teatras Mlody.
Toli už valsčiaus ir vaivadijos ribų žinomas 1990 m. mieste įkurtas Pogranicze labdaros fondas („Paribys“), kuriam pavaldus Seinų pasienio centras - menai, kultūros, tautos.
Žiniasklaida
Yra leidžiami savaitraštis Przegląd Sejneński, žurnalas Krasnogruda; dirba televizijos laidų redakcija Wieści Sejneńskie.
Tarptautinis bendradarbiavimas
Miestai ir savivaldybės, su kuriomis Seinai yra užmezgę partnerystės ryšius:
Mindaugas Stakvilevičius
Mindaugas Stakvilevičius (g. 1931 m. liepos 24 d. Stebuliuose, Lazdijų rajonas) – pedagogas, fizikas, matematikas, Lietuvos ir Šiaulių miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Stebulių pradinėje mokykloje, Simno progimnazijoje, 1950 m. baigė Pagėgių Kristijono Donelaičio gimnaziją, 1950–1956 m. studijavo Maskvos (Rusija) M. Lomonosovo universiteto Fizikos fakultete. Mokslų daktaras.
1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Šiaulių miesto tarybos narys, Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio seimo narys. 1989–1990 m. TSRS liaudies deputatas, 1989–1990 m. Lietuvos komunistų partijos Šiaulių miesto komiteto pirmasis sekretorius. 1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatas, 1992–1996 m. Seimo narys pagal Lietuvos demokratinės darbo partijos sąrašą, Žmogaus ir piliečio teisių bei tautybių komiteto pirmininkas, 1996–2000 m. Šiaulių universiteto Matematikos katedros docentas. ŠU, Šiaurės Lietuvos kolegijos dėstytojas.
Nuo 1957 m. TSKP narys, 1990–1996 m. LDDP narys, 1990–1992 m. partijos prezidiumo narys, nuo 1996 m. Lietuvos socialistų partijos narys, partijos pirmininko pavaduotojas, 1997–2006 m. pirmininkas.
1972–1974 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojų ir tarnautojų profsąjungos pirmininkas.
Pirmasis Lietuvos jaunųjų fizikų neakivaizdinės mokyklos „Fotonas“ tarybos pirmininkas.
CAI Comodoro Rivadavia
Istorija
2002–2011 m. klubas buvo iškopęs į Argentinos antrąjį divizioną.
Kolumnėja
Kolumnėja (Columnea) – gesnerijinių (Gesneriaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso žydinčios epifitinės žolės ir puskrūmiai.
Drunga
Drunga − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Kolumnėja
Auga Amerikos tropikuose (Meksikoje, Ekvadore, Bolivijoje, Brazilijoje) ir Karibuose.
Drunga
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Drungienė (ištekėjusi moteris) ir Drungaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kolumnėja
Gentyje yra apie 200 rūšių. Auginama kambariuose kaip dekoratyvios kambarinės gėlės.
Nuorodos
thumb|left|210px|[[Columnea glabra]]
Superlicencija
Superlicencija – leidimas sportininkui lenktyniauti Formulės 1 čempionate.
Leidimas mokamas ir privalomas įsigyti kiekvienai metais. Pinigų suma priklauso nuo lenktynininko pasiektų rezultatų, pvz., kad dalyvautų 2008 m. sezone lenktynininkas Kimi Räikkönen (Ferrari) turėjo sumokėti 230 000 €, Lewis Hamilton iš McLaren ir Fernando Alonso (Renault) – 228 000 €. Mokesčio formulė yra tokia: mokama 10 000 € plius po 2000 € už kiekvieną prieš tai sezone pasiektą tašką.
Reikalavimai kandidatui
Kad gautų superlicenciją, pilotas jau anksčiau turi turėti A lygio varžybų licenciją ir atitikti tam tikrus FIA iškeltus reikalavimus. Reikalaujama, kad pilotas būtų tapęs čempionu bet kurioje žemesnėje lygoje, pvz., Formulė 3 ar GP2 (geriau žinomą Formulė 3000 vardu) arba būtų pasiekęs gerus rezultatus kelerius metus iš eilės. Pavyzdžiui, pilotas penkis kartus iš eilės finišavęs trijose pirmose vietose per dvejus metus GP2 čempionate gali gauti superlicenciją.
Be to, pilotai, kurie yra lenktyniavę IndyCar čempionate (JAV vykstančios lenktynės), gali gauti superlicenciją, jei yra finišavę sezone tarp pirmų šešių pilotų. Tai leidžia Amerikos lenktynininkams iš karto patekti į Formulę 1 be privalomo lenktyniavimo žemesnėse lygose. Yra išimčių, kuomet FIA komisija slaptu balsavimu gali nuspręsti, ar išduoti superlicenciją pilotui, kuris tėra nuvažiavęs 300 km lenktynių greičiu su tam tikru bolidu bandymuose.
Paulinuvas (Mazovijos vaivadija)
Paulinuvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Sterdino valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Brinkliškių piliakalnis
Brinkliškių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 7040; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AV1639; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A692P) ir gyvenvietė Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Brinkliškėse, Daugailių seniūnija. Pasiekiamas keliu Lukošiūnai – Gateliai pravažiavus Brinkliškio kaimą ir aukštumoje pasukus per laukus į dešinę pietryčių kryptimi, už 150 m.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiros kalvos rytinėje, aukščiausioje dalyje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 28x14 m dydžio, 1 m aukštesniu šiaurės vakarų kraštu. Pietiniame šlaite, 1 m žemiau aikštelės yra 20 m ilgio, 10 m pločio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, 4-6 m aukščio.
Tyrimai
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Latviškasis gambitas
Latviškasis gambitas – agresyvus, tačiau abejotinas šachmatų debiutas, kurio tąsa gali sukelti įvairių komplikacijų. Anksčiau jis buvo žinomas kaip Greko kontrgambitas, kol naujas vardas nebuvo 1937 patvirtintas FIDE kongrese.
Naujas vardas – duoklė latvių žaidėjams, konkrečiai – Karliui Betinšui (Karlis Betins), kuris analizavo šį debiutą XX a. pradžioje. Pirminis pavadinimas buvo skirtas italų žaidėjui Džioakinui Grekui (1600-1634) atminti. Šis debiutas beveik nežaidžiamas aukščiausio lygio žaidime, bet korespondencinių šachmatų žaidėjai jį mėgsta.
ECO kodas - C40 (Karaliaus žirgo debiutas).
Pradžiai būdingi šie ėjimai:
Nuo šio momento studijuojama keletas baltųjų ėjimų, iš jų populiariausi:
Pienžuvinės
Pienžuvinės (Chanidae) – arkliagalvių (Gonorynchiformes) būrio kaulinių žuvų šeima, kurioje yra 1 gentis ir 1 rūšis – pienžuvė (Chanos chanos). Tai didelė, greita žuvis aptakiu sidabrinės spalvos kūnu ir neįprastai didele, labai skelta uodega.
Suaugėliai yra labai vertingos maistinės žuvys.
Zauriadpraporščikas
Zauriadpraporščikas  – puskarininkio, einančio karininko pareigas, karinis laipsnis Rusijos kariuomenėje 1891–1917 m.
Zauriadpraporščikai nešiojo papraporščikio antpečius (su išilgine trečdalio antpečio pločio juosta) su žvaigžde viršutiniame antpečio trečdalyje.
Laipsnis įvestas 1891 m. gegužės 25 d. įsakymu, kuris skelbė, kad karo metu stingant karininkų puskarininkiams gali būti suteiktas zauriadpraporščiko laipsnis, kuris leidžia užimti jaunesniųjų karininkų pareigas. Zauriadpraporščikais galėjo tapti šie puskarininkiai: Puskarininkius pakelti į zauriapraporščikus buvo leidžiama tik tuose daliniuose, kuriuose jie tarnauja. Iš atsargos pašaukti puskarininkiai galėdavo tapti zauriadpraporščikais tik po išlaikyto mėnesinio išbandymo laikotarpio.
Zauriadpraporščiko laipsnį dalinio vado siūlymu suteikdavo divizijos viršininkas ar tokias pat teises turintis vadas. Zauriadpraporščiko laipsnį atimti galėdavo tik teismas arba administracine tvarka – korpuso vadas. Atėmus laipsnį buvęs zauriadpraporščikas būdavo perkeliamas į kitą dalinį.
Išsilavinimo cenzą turintys zauriadpraporščikai už kovinius nuopelnus galėdavo būti pakeliami į praporščikus be egzamino, o už tolesnius nuopelnus – ir į aukštesnius karininkų laipsnius. Ypatingais atvejais, už ypatingus žygdarbius, imperatoriui leidus zauriadpraporščikus galėdavo pakelti išsyk į paporučikius (nepriklausomai nuo išsilavinimo).
Demobilizuojami zauriapraporščikai, tarp jų ir neištarnavę visos privalomos tarnybos trukmės, galėdavo pasirinkti šiuos variantus:
Pagal 1912 m. įsakymą zauriadpraporščikų laipsnį paliko:
Zauriadpraporšiko laipsnis buvo panaikintas 1917 m. 200px|miniatiūra|centre|1-ojo Nevos pėstininkų pulko zauriadpraporščiko antpetis
Waffen-SS
right|150px thumb|Keturi Waffen-SS kariai, paimti į nelaisvę [[Arnhemas|Arnhemo priemiestyje 1944 m. rugsėjo 18 d.]] Waffen-SS, SS kariuomenė – SS koviniai daliniai. Jie buvo sudaryti iš 38 divizijų. Pačioje formavimo pradžioje vienoje SS divizijoje buvo apie 18 tūkstančių vyrų. Įsibėgėjus Antrajam Pasauliniam karui, divizijos karių skaičius sumažėjo.
Dudėnas
Dudėnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Dudėnienė (ištekėjusi moteris) ir Dudėnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Keisuke Cuboi
(g. 1979 m. rugsėjo 16 d.) – japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2003–2007 m., su ja dalyvavo 2006 m. pasaulio futbolo čempionate.
Džvaris
Džvaris  – nedidelis miestelis šiaurės vakarų Gruzijos dalyje, Samegrelo provincijoje. Miestelis išsidėstęs rytiniame Ingurio upės krante, o jo pavadinimas reiškia „kryžius“.
Ptolemėjų dinastija
Ptolemėjų dinastija (t. pat Lagidai, pagal Laguso, spėjamo Ptolemėjo I tėvo vardą)) – Egipto valdovų dinastija nuo 323 m. pr. m. e. iki 30 m. pr. e. m. (Egipto žlugimo).
Kilmė
Ptolemėjų dinastija iškilo po Aleksandro Didžiojo mirties kaip generolo Ptolemėjo palikuonys. Per Babilono padalinimą 323 m. pr. m. e. Ptolemėjas tapo Egipto vietininku (satrapu). Po Aleksandro IV Makedoniečio nužudymo, Ptolemėjas pasiskelbė Egipto karaliumi. Valdydami laikėsi graikiškosios tradicijos, plėtojo, skatino ir saugojo helenizmo kultūrą. Jie taip pat išlaikė ir skatino senovės Egipto religiją bei papročius. Visi dinastijos valdovai vadinosi Ptolemėjais, o jų žmonų, kurios dažnai buvo ir sesės, vardai dažnai buvo Kleopatra, Berenikė, Arsinė.
Dinastijos įkūrėjas Ptolemėjus I pagrobė iš Babilono Aleksandro Didžiojo kūną ir Aleksandrijoje jam pastatė mauzoliejų, kur jis ir buvo palaidotas.
Valdymo metu sostinė buvo Aleksandrija. Dinastija žlugo apie 30 m. pr. m. e., Kleopatrai VII pralaimėjus Augustui.
Ptolemėjų šeimos medis
center
Pinaklis
thumb|150px|Pinaklis, šv. Petro ir Pauliaus bažnyčia [[Ostendėje]]
Briaunos puošiamos krabais, viršus – fleronu. Pinaklis būdingas gotikos architektūrai. Lietuvoje pinakliais papuošti šv. Onos bažnyčios Vilniuje bokštai, Perkūno namų Kaune frontonas.
Burbonė
Burbonė  – istorinė sritis vidurio Prancūzijoje. Atitinka dabartinį Aljė departamentą bei Šero departamento dalį. Sostinė – Mulenas. Plotas ~7000 km².
Pirmasis žinomas Burbonė valdovas buvo Aimaras I Burbonietis (913 m.). XIII a. iš Burbonė kilo Burbonų dinastija.
Žemieji Šančiai
Žemieji Šančiai – Kauno miesto dalis, esanti į pietryčius nuo geležinkelio stoties, dešiniajame Nemuno krante, žemutinėje upės terasoje (aukštutinėje yra Aukštieji Šančiai). Pietryčiuose Panemunės tiltu Žemieji Šančiai susisiekia su Panemune, šiaurės vakaruose Čiurlionio tiltu – su Freda. Žemuosiuose Šančiuose yra Kauno geležinkelio stotis ir Kauno geležinkelio tunelis, Kauno Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia, taip pat metodistų ir baptistų bažnyčios, Karių kapinės (1883 m.), biblioteka.
Etimologija
Iki Napoleono karų (1812 m.) tarp Panemunės ir Kauno, dabartinių Šančių vietoje buvo du kaimai – Pašilė ir Baibokai. XIX a. pradžioje jie abu priklausė jėzuitams. 1812 m. vasarą prancūzai kėlėsi per Nemuną ties dabartiniais Šančiais: persikėlę pastatė čia įtvirtinimus, kuriuos ir pavadino savu žodžiu ( – „statinys“,  – „apkasas, pylimas“). XIX a. 7-ajame dešimtmetyje buvo maža gyvenvietė ir palivarkas, vadinti Šancais. Lietuviai šį pavadinimą sulietuvino ir atsirado Šančiai. Ilgainiui Šančiai ėmė pateisinti savo karišką vardą – 1886–1896 m. pastatytas Kauno tvirtovės kareivinių kompleksas, po 2005 m. rekonstruotas į gyvenamuosius namus.
1930 m., Vytauto Didžiojo metais, buvo kilęs sumanymas Šančius pavadinti Vytautogala.
Liaudies etimologija pasakoja, kad Šančiai galėjo kilti nuo prancūziško žodžio chance – esą Napoleonas ties šiomis vietomis įžvelgęs šansą persikelti per Nemuną.
Istorija
thumb|left|[[Šančių bažnyčia, šalia – senosios katalikų bažnyčios fragmentas]]
Archeologiniai radiniai Šančiuose siekia XV a., XVIII a. pabaigoje minimas Šančių dvaras. Iki XVIII a. pabaigos Žemųjų Šančių vietoje minimi Baibokų ir Kajokiemio (Naujakiemio) kaimai.
Žemieji Šančiai išsiplėtė XIX a. viduryje, 1843 m. Kaunui tapus gubernijos centru ir nutiesus Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio atšaką į Virbalį. Kaip ir Petrašiūnai bei Vilijampolė, Šančiai carinės Rusijos laikais buvo pramoninis Kauno priemiestis, apgyvendintas gretima esančių fabrikų ir dirbtuvių darbininkais. Apie 1862 m. čia įsikūrė geležinkelio remonto dirbtuvės, 1869 m. pastatytas kaulų malimo fabrikas, 1875 m. – ratų tepalo įmonė, 1879 m. – vinių ir geležies dirbinių fabrikas „Vestfalija“ (vokiečių Šmitų metalo ir mašinų fabrikas), 1880 m. – baldų gamykla. 1889 m. gyveno ~2000, 1897 m. – 12,9 tūkst. gyventojų, 1923 m. įkurta biblioteka.
Tarpukario laikotarpiu Šančiai – didžiausias ir vienas sparčiausiai besiplečiančių Kauno priemiesčių. Čia susitelkė didžioji dalis senųjų ir naujai atidarytų pramonės įmonių – aliejaus ir muilo fabrikas „Ringuva“ (1920 m.), „Drobės“ gelumbės fabrikas (1922 m.), kojinių fabrikas „Cotton“ (1925 m.), saldainių ir šokolado fabrikas „Tilka“ (1929 m.), acetileno-deguonies dirbtuvės LIET-AGA (1934 m.), alaus bravoras, keli malūnai ir kt. Dalis Šančių žemių priklausė dvarininkui Sergejui Fanstiliui. Jis nuomojo ir pardavinėjo įvairaus dydžio sklypus, kuriuose buvo statomi namai.
thumb|left|Paminklas pirmiesiems Lietuvos olimpiečiams atminti Žemuosiuose Šančiuose, atidengtas [[2008 m.]]
Žemieji Šančiai prie Kauno prijungti 1919 m. 1933 m. Nemuno pakrantėje rastas Šančių lobis. 1938 m. atidaryta viena moderniausių gimnazijų Lietuvoje – Kauno 6-oji gimnazija. Žemuosiuose Šančiuose tarpukaryje veikė du kino teatrai – „Lyra“ ir „Saturnas“.
Ankstyvoji viksva
Ankstyvoji viksva (Carex caryophyllea) – viksvuolinių (Cyperaceae) šeimos, viksvos (Carex) genties augalas.
Daugiametis, 8-30 cm aukščio, retakeris žolinis augalas. Šakniastiebis trumpas, palaipos plonos. Stiebai statūs, standūs, ploni, prie pamato gausu šviesiai rudų, blizgančių, išsisklaidžiusių makščių ir pernykščių nudžiūvusių lapų. Lapai gerokai trumpesni už stiebus, susitelkę stiebo pamatinėje dalyje, staigiai smailėjantys. Žiedynas iš 2-4 varpučių; apatinis žiedynlapis maždaug tokio pat ilgio kaip jo varputė, su 5-7 mm ilgio makštimi ir mažu, spygliškai nusmailėjusiu lakštu. Viršūninė varputė kuokelinė, jos pažiedės pailgai kiaušiniškos, rausvai rudos, siauru baltu pakraščiu. Piestelinės varputės 1-3, jų apatinės pažiedės dažniausiai spygliškai nusmailėjusios, rudos, per vidurį eina šviesesnė skiauterėta gysla, pakraščiai kartais su labai siaura, balsva juostele. Vaisiai pailguose, maždaug tokio pat ilgio kaip pažiedės, tribriauniuose, nusmailėjusiuose maišeliuose, kurių viršūnėje trumpas, neryškus snapelis. Vaisius platina skruzdėlės.
Žydi balandžio – gegužės mėn. Dažna visoje Lietuvoje. Auga atšlaitėse, sausose pievose, sausuose miškuose, smėlio ir priesmėlio dirvožemiuose.
Pavasarį gerai ėdama gyvulių. Žiedadulkės vartojamos medicinoje, jas mielai renka bitės.
Literatūra
thumb|left|240px|Ankstyvosios viksvos žiedas
Arvydas Krievas
Arvydas Krievas (, 1944 m. rugpjūčio 26 d. Kuldyga) – latvių kino režisierius, scenaristas.
Biografija
1977 m. Rygoje baigė žurnalistiką Latvijos universitete, 1979 m. Maskvoje baigė Aukštuosius scenaristų ir režisierių kursus, kurso vadovas Glebas Panfilovas.
1964–1991 m. dirbo Rygos kino studijoje, nuo 1971 m. režisierius. 1991 m. Rygoje su kitais įsteigė kino studiją „Krapo films“, iki 1996 m. jos meno vadovas. 1996–1999 m. Nacionalinio kino centro Rygoje direktorius.
Filmuose derinama tikrovė ir išmonė, būdingas poetiškumas, vaizdo plastika.
Kūryba
Dokumentiniai filmai:
Kazimieras Černis
Kazimieras Černis (g. 1958 m. lapkričio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos astronomas astrofizikas.
Biografija
1981 m. baigė Vilniaus universitetą. 1981–1990 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Fizikos institute, nuo 1996 m. Vilniaus universiteto Teorinės fizikos ir astronomijos instituto vyresnysis mokslo darbuotojas.
Mokslinė veikla
Tyrimų sritys – žvaigždžių fotometrija, Galaktikos sandara, Saulės sistema, kometos, asteroidai. Iki 2006 m. atrado 25 naujas kometas (Černio kometos). Molėtų observatorijos asteroidų paieškos projekto vadovas, iki 2006 m. atrasti 125 asteroidai. Paskelbė straipsnių žvaigždžių fotometrijos klausimais ir atliko tarpžvaigždinės ekstinkcijos Galaktikos anticentro kryptimi tyrimus.
Paprastasis ricinmedis
Paprastasis ricinmedis (Ricinus communis) – karpažolinių šeimos (Euphorbiaceae) stambus žolinis augalas. Natūraliai auga Viduržemio jūros regiono rytuose, Indijoje, Rytų Afrikoje, tačiau dabar auginamas daugelyje kraštų.
Augalo dydis labai skiriasi priklausomai nuo augimo sąlygų: karšto klimato kraštuose užauga iki 12 m aukščio, vėsesnio klimato – 2-5 m aukščio. Auga labai greitai, tačiau jautrus šalnoms, skersvėjams. Stiebai tiesūs, šakoti, padengti vaškiniu sluoksniu. Lapai dideli, 30-80 cm ilgio, giliai karpyti, laikosi ant 20-60 cm ilgio lapkočių. Spalva – nuo šviesiai žalios iki tamsiai vyšninės. Žiedynas kekės formos, sudarytas iš smulkių bevainikių žiedų: vyriški su kreminės spalvos kuokeliais yra apačioje, moteriški su raudonomis piestelėmis – viršuje. Vėliau susiformuoja raudoni, dygliuoti vaisiai, kurių viduje yra margos, pupeles primenančios sėklos.
Visos augalo dalys labai nuodingos, ypač sėklų apvalkalai. Jose gausu stipraus toksino – ricino. Apsinuodijimo ricinmedžio sėklomis simptomai: pykinimas, pilvo skausmai, vėmimas, vidinis kraujavimas, inkstų veiklos ir cirkuliacinės sistemos sutrikimai. Apsinuodijimas gali baigtis mirtimi. Augalo žiedadulkės turi alerginių savybių.
Iš ricinmedžio sėklų gaminamas ricinų aliejus. Jis naudojamas kaip vidurius laisvinančioji priemonė, preparatas nudegimams, odos pažeidimams gydyti, maisto priedas (E1503), chemijos, naftos pramonėje, biodyzelino gamyboje. Svarbiausi šio aliejaus tiekėjai pasaulyje yra Indija, Kinija, Brazilija, Etiopija, Paragvajus.
Nygrandas
Nygrandas  – kaimas Latvijoje, Saldaus savivaldybėje, 53 km į pietvakarius nuo Saldaus, 6 km nuo Lietuvos sienos, Ventos kairiajame krante, prie Laurupytės žiočių. Valsčiaus centras. Praeina kelias P106 (Ežerė–Gruobinia). Veikia vaikų darželis, pradinė mokykla (įkurta 1870 m.), biblioteka, vaistinė, muziejus „Nygrando istorijos klėtis“ (įkurtas 1980 m.), liuteronų bažnyčia (įkurta 1663 m., atkurta 1775 m. Nygrando dvaro savininko K. H. Rekės rūpesčiu), paštas.
Istorija
Kaimas kūrėsi buvusio Nygrando (Niegranden) dvaro žemėse. XII a. Nygrando valsčiaus teritoriją sudarė kuršių gyvenamos Bandavos ir Ceklio žemių pasienio ruožas. XIII–XVI a. Nygrando valsčius priklausė Kuršo vyskupijai, XVI a. pab.–XVIII a. – Piltenės sričiai. XIX a. Nygrando valsčiaus teritorijoje buvo 4 dvarai, veikė 2 spirito varyklos, 4 kalkių krosnys, plytinė.
Tarybiniais metais – Straume kolūkio centrinė gyvenvietė, vėliau – Nygrando tarpkolūkinio susivienijimo centras.
thumb|left|250px|Istorijos muziejus
Masionys (Ukmergė)
Masionys – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Milašiūnų.
Albertas Čaplinskas
Albertas Čaplinskas (1942 m. lapkričio 10 d. Naujamiestyje, Panevėžio apskrityje – 2021 m. liepos 11 d. Vilniuje ) – Lietuvos informatikas, fizikos mokslų daktaras, profesorius.
Biografija
1960–1962 m. studijavo Vilniaus universitete. 1966 m. baigė Maskvos valstybinį M. V. Lomonosovo universitetą. 1993 m. Matematikos ir informatikos institute apgynė disertaciją tema: „Parametrų išvardinimų kalbų realizavimas uždaruose programų paketuose“, matematikos (specialybė: informatika) daktaras. 2004 m. Matematikos ir informatikos institute atliko habilitacijos procedūrą, disertacijos tema: „Integruotų organizacijos informacinių sistemų kūrimo proceso modeliavimas ir tyrimai“.
1963–1964 m. dirbo vyr. laborantu Vilniaus universite, fizikos ir matematikos fakultete. 1966 m. – asistentas Matematikos ir mechanikos fakultete, Skaičiavimo matematikos katedroje. 1967–1970 m. dirbo Vilniaus universiteto Skaičiavimo centre. Nuo 1970 m. dirbo Matematikos ir informatikos institute (1956–1977 m. Fizikos ir matematikos institutas, 1977–1991 m. Matematikos ir kibernetikos institutas, nuo 2010 m. Vilniaus universiteto Matematikos ir informatikos institutas), nuo 1993 iki 2014 m. Programų sistemų inžinerijos skyriaus vadovas. Stažavosi 1970 m. Greifsvaldo, 1991 m. Trondheimo, 1997 m. Miuncheno, 1996 m. ir 1998 m. Aalborgo universitetuose. Nuo 1970 m. dar ir Vilniaus universiteto dėstytojas, 1994–2010 m. – Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, nuo 2001 m. profesorius. Buvo Vilniaus universiteto Informatikos inžinerijos komiteto doktorantūros pirmininkas. Jam vadovaujant daktaro disertaciją apgynė 6 doktorantai.
Albertas Čaplinskas buvo mokslinių žurnalų „Informatica“, „Baltic Journal of Modern Computing“, „Applied Computer Systems“ redakcinių kolegijų narys. Vienas iš tarptautinės konferencijos „Baltic Conference on Databases and Information Systems“, rengiamos nuo 1994 m., įkūrėjų. Taip pat priklausė daugelio tarptautinių mokslinių konferencijų programiniams komitetams. 1989 m. prisidėjo kuriant Lietuvos kompiuterininkų sąjungą.