cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Petras Klimas
Biografija
Kaune apsigyveno Vaižganto gatvėje, savo svainės Barboros Mėginaitės-Lesauskienės namuose. Artėjant Raudonajai armijai, liko Lietuvoje. Aštuonis mėnesius dirbo prof. Tado Ivanausko ūkyje, kur 1945 m. rugsėjo 19 d. suimtas NKVD. Jam iškelta byla už memorandumo (jį buvo numatyta persiųsti į Vakarus) prancūzų kalba rengimą, kuriame keliama Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo mintis. Taip pat buvo kaltinamas už rašytą protestą Prancūzijos vyriausybei dėl SSRS 1940 m. akcijos Lietuvoje, už ryšių su Vichy vyriausybe palaikymą ir dalyvavimą Lietuvos pasiuntinių konferencijoje Romoje. Nuteistas 10 metų Sibiro kalėjimo Sibiro lageryje. Kalėjo Čeliabinsko srityje, kur intelektualas dirbo žemkasiu, dailide.
Praradęs sveikatą, 1954 m. sausio 1 d. grįžo į Lietuvą. Kaune vėl gyveno pas B. Lesauskienę. Kamuojamas ligų, sunkių praeities išgyvenimų, ilgėdamasis šeimos, kuri liko Paryžiuje, dvasiškai nepalūžo, vėl pradėjo rašyti.
Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Kūryba
thumb|160px|Petras Klimas. 1920 m. Lietuvos albumas Daug dėmesio skyrė naujausios Lietuvos istorijos tyrinėjimams, kaupė medžiagą ir apie krašto priešistorę, valstybingumo ir Rusijos valdymo laikotarpius. Remiantis P. Klimo tyrinėjimais apie lietuvių daugumos gyvenamą teritoriją, tapo galimas Lietuvos valstybės etnografinių sienų nustatymas.
Svarbiausios knygos: „Lietuva, jos gyventojai ir sienos” (1917 m.), „Lietuvos valstybės kūrimasis iki Vyriausybei susidarius” (1918 m.), „Lietuvos senobės bruožai” (1919 m.), „Le gouvernement de Kowno“ (prancūzų k., 1919 m.), „Muravjovo laikmetis Lietuvos žemės ir žemininkų istorijoj“ (1920 m.), „Istorinė Lietuvos valstybės apžvalga” (1922 m.), „Lietuva, jos gyventojai ir sienos” (1923 m.), „Iš mano atsiminimų“ (1990 m.), „Lietuvos diplomatinėje tarnyboje 1919–1940“ (1991 m.) ir kt.
Bendradarbiavo leidiniuose: „Aušrinė“, „Praeitis“, „Naujoji Romuva“. Pasinaudodamas Jono Jablonskio medžiaga, parašė mokykloms vadovėlių, skaitinių: „Lietuvių kalbos sintaksė“ (1919 m.), „Skaitymai lietuvių kalbos pamokose“ (1919 m.). Rinko medžiagą apie lietuvių tautos etnografinį plotą, bandė nustatyti jo ribas.
Atakamos druskožemis
thumb|250px|Atakamos druskožemis
Atakamos druskožemis  – druskožemis Pietų Amerikoje, Čilėje, Atakamos dykumoje, 55 km į pietus nuo San Pedro de Atakamos miestelio. Didžiausias druskožemis Čilėje ir antras didžiausias pasaulyje (po Salar de Ujūnio Bolivijoje). Plotas ~3000 km². Tęsiasi iš šiaurės į pietus daugiau nei 100 km. Vidutinis aukštis – 2300 m virš jūros lygio. Iš visų pusių apsuptas kalnų. Rytuose – pagrindinis Andų kalnagūbris, vakaruose – Domeikos kalnagūbris. Lygumą supa dideli ugnikalniai, tarp jų – Likankaburas, Akamaračis, Aguas Kaljentes ir Laskaras. Pastarasis yra aktyviausias Čilės ugnikalnis. Dalį lygumos užima Los Flamencos rezervatas.
Naudingosios iškasenos
Atakamos druskožemyje, po kietai slūgsančiu natrio chloridu, yra dulkių slepiamo negilaus vandens pėdsakų. Didžiausiame Čilės druskos telkinyje slūgso ir pilkojo gipso klodai, yra lagūnos dydžio paviršinių ežerėlių. Preliminariais skaičiavimais, Atakamos druskožemyje yra apie 27 procentus pasaulinių ličio atsargų.
Charakteristika
Nepaisant didžiulio šio regiono druskingumo ir svilinančios saulės, lygumoje telkšo virtinė pelkynų – čia prisitaikę augti keletas itin ištvermingų augalų, pavyzdžiui, medicinoje vartojama žolė Ephedra breana ir tik čia augantis žemaūgis cachiuyo krūmas – savo aplinkoje glaudžia neįtikėtinai daug įvairių gyvūnų, nuo Čilės flamingų ar Andų žąsų iki prijaukintų lamų ar jų laukinių giminaičių – guanakų. Sausame ore yra tiek mažai skraidančių dalelių, kad nevėjuotą dieną matomumas būna stebinantis: galima matyti 80 kilometrų plynę.
Taravih
Taravih – Ramadano mėnesio maldos, atliekamos po Iša maldos prieš Witr maldą.
Taravih susideda iš 8 arba 20 raka'at. Per Ramadaną perskaitomas visas Koranas.
Respublikinė Šiaulių ligoninė
Respublikinė Šiaulių ligoninė – didžiausia ir moderniausia ligoninė Šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Šiaulių ligoninė buvo įkurta 1843 m. Vokiečių okupacijos metu ji buvo uždaryta ir evakuota į Kazanės sritį. 1918 m. ligoninė buvo atkurta, o po kelerių metų joje buvo įsteigta Odos ir venerinių ligų ambulatorija.
1944–1950 m. ligoninė vadinta Šiaulių miesto ligonine, 1950–1953 m. – Šiaulių srities ligonine, 1953–1988 m. – Respublikine Šiaulių ligonine.
Pagrindinį ligoninės pastatą 1953 m. suprojektavo V. G. Landsbergis-Žemkalnis.
1988 m. ligoninė tapo Šiaulių miesto centrine ligonine ir egzistavo iki 1991 m., kol ji buvo vėl pavadinta Respublikine Šiaulių ligonine. 1993 m. prie ligoninės prijungti Šiaulių gimdymo namai.
1997 m. ligoninė tapo Šiaulių ligonine, kuri paversta apskrities ligonine. 2001 m. prie šios ligoninės prijungtos Šaulių onkologijos ir Šiaulių odos ir veneros ligų ligoninės, kurios tapo klinikomis. 2006 m. ligoninė pervadinta į Šiaulių apskrities ligoninę.
2010 m. prijungtos Šiaulių apskrities tuberkuliozės ir plaučių, Šiaulių apskrities psichiatrijos, Šaukėnų psichiatrijos ligoninės. 2011 m. ligoninė pervadinta Šiaulių ligonine, 2012 m. – Respublikine Šiaulių ligonine.
Neurokibernetika
Pagrindus neurokibernetikai padėjo Norbertas Vyneris 1948 m. Jis teigė, kad skaičiavimo mašina, nervų sistema ir smegenys turi daug bendra, ir išskyrė funkcinius bei organinius sutrikimus.
Grigaliaus universitetas
thumb|260px|Popiežiškasis Grigaliaus universitetas Popiežiškasis Grigaliaus universitetas – vienas didžiausių ir svarbiausių jėzuitų universitetų Romoje.
Istorija
1551 m. Ignaco Lojolos iniciatyva įsteigta Romos kolegija ( mecenatas – F. Bordžija, 1510-1572 m.). 1556 m. popiežius Paulius IV kolegijai suteikė teisę teikti akademinius mokslo laipsnius, ji tapo savarankišku universitetu. Iki 1773 m. vadovavo ir nuo 1824 m. vadovauja jėzuitai. 1873 m. universitetas pavadintas popiežiaus Grigaliaus XIII vardu. Po 1874 m. pastatas konfiskuotas. 1930 m. pastatytas naujas universiteto pastatas.
Žmonės
Iš baigusių Grigaliaus universitetą teologų 21 paskelbtas šventuoju, 42 palaimintaisiais, 16 išrinkta popiežiais, žymiausi – Grigalius XV, Leonas XIII, Benediktas XV, Pijus XI, Pijus XII, Paulius VI.
Lietuviai
Grigaliaus universitete studijavę lietuviai:
Jablonovo kalnagūbris
thumb|right|250px|Kalnų lokalizacija Jablonovo kalnagūbris  – Rusijoje, Užbaikalėje, Užbaikalės krašte. Ilgis 650 km. Aukštis iki 1706 m (Kontalakskij Golecas).
Sudarytas iš granito, kristalinių skalūnų, smiltainio. Vyrauja vidutinkalnių reljefas. Šlaituose auga maumedžių, pušų, rečiau kėnių miškai. Aukščiau 1200 m būdinga kalnų tundra, akmenynai.
Volkswagen Corrado
Volkswagen Corrado – Volkswagen šeimos, trijų durų kupe, sportinis automobilis, kurį gamino Vokietijos automobilių koncernas „Volkswagen AG“. Jis buvo gaminamas nuo 1988 m iki 1995 m. Iš viso buvo pagaminta 97 521 automobilis. Corrado projektuotojas buvo Vokietijos firma „Karmann“.
Turkmėnai
thumb|right|250px
Turkmėnai (vns. Türkmen arba Түркмен, dgs. Türkmenler arba Түркменлер) – tiurkų tauta, gyvenanti Centrinės Azijos valstybėse: Turkmėnijoje, Afganistane ir šiaurės rytų Irane. Kalba turkmėnų kalba, kuri priskiriama prie vakarų oguzų kalbų šakos, tiurkų kalbų šeimos kartu su turkų, azerbaidžaniečių ir turkomanų kalbomis. <!--However, these terms were often used interchangeably. At the same time, various other words were used for these nomads, such as 'Konar-göçer', 'Göçebe', 'Göçer-yörük', 'Göçerler', and 'Göçer-evliler'. The most common one among these was 'Konar-göçer' - nomadic Turcoman Turks. All of these words are found in Ottoman archival documents and carry only the meaning of 'nomad'.
The modern Turkmen people descend, at least in part, from the Oghuz Turks of Transoxiana, the western portion of Turkestan, a region that largely corresponds to much of Central Asia as far east as Xinjiang. Oghuz tribes had moved westward from the Altay mountains in 7th century CE through the Siberian steppes and settled in this region, and also penetrated as far west as southern Russia and the Volga basin. These early Turkmens are believed to have mixed with native Iranian peoples and lived as pastoral nomads until the Russian conquest.
History
Signs of advanced settlements have been found throughout Turkmenistan including the Djeitun settlement where neolithic buildings have been excavated and dated to the 7th millennium BCE. By 2000 BCE, various Ancient Iranian peoples began to settle throughout the region as indicated by the finds at the Bactria-Margiana Archaeological Complex. Notable early tribes included the nomadic Massagatae and Scythians. The Achaemenid Empire annexed the area by the 4th century BCE and then lost control of the region following the invasion of Alexander the Great, whose Hellenistic influence had an impact upon the area and some remnants have survived in the form of a planned city which was discovered following excavations at Antiocheia (Merv). The Parni invaded the region as the Parthian Empire was established until it too fractured as a result of tribal invasions stemming from the north. Ephthalites, Huns, and Göktürks came in a long parade of invasions. Finally, the Sassanid Empire based in Persia ruled the area prior to the coming of the Muslim Arabs during the Umayyad Caliphate by 716 CE. The majority of the inhabitants were converted to Islam as the region grew in prominence. Next came the Oghuz Turks, who imparted their language upon the local population. A tribe of the Oghuz, the Seljuks, established a Turko-Iranian culture that culminated in the Khwarezmid Empire by the 12th century. Mongol hordes led by Genghis Khan conquered the area between 1219 to 1221 and devastated many of the cities which led to a rapid decline of the remaining Iranian urban population. The Turkmen largely survived the Mongol period due to their semi-nomadic life-style and became traders along the Caspian, which led to contacts with Eastern Europe. Following the decline of the Mongols, Tamerlane conquered the area and his Timurid Empire would rule, until it too fractured, as the Safavids, Uzbeks, and Khanate of Khiva all contested the area. The expanding Russian Empire took notice of Turkmenistan's extensive cotton industry, during the reign of Peter the Great, and invaded the area. Following the decisive Battle of Geok-Tepe in January 1881, Turkmenistan became a part of the Russian Empire. After the Russian Revolution, Soviet control was established by 1921 as Turkmenistan was transformed from a medieval Islamic region to a largely secularized republic within a totalitarian state. By 1991, with the fall of the Soviet Union, Turkmenistan achieved independence as well, but remained dominated by a one-party system of government led by the authoritarian regime of President Saparmurat Niyazov until his death in December 2006.
Language
Turkmen (Latin: Türkmen, Cyrillic: Түркмен) is the name of the language of the titular nation of Turkmenistan. It is spoken by over 3,600,000 people in Turkmenistan, and by roughly 3,000,000 people in other countries, including Iran, Afghanistan, and Russia. Up to 50 % of native speakers in Turkmenistan also claim a good knowledge of Russian, a legacy of the Russian Empire and Soviet Union.
Nomadic heritage
The Turkmen were mainly a nomadic people for most of their history and they were not settled in cities and towns until the advent of the Soviet system of government, which severely restricted freedom of movement and collectivized nomadic herdsmen by the 1930s. Many pre-Soviet cultural traits have survived in Turkmen society however and have recently undergone a kind of revival.
Turkmen lifestyle was heavily invested in horsemanship and as a prominent horse culture, Turkmen horse-breeding was an ages old tradition. In spite of changes prompted by the Soviet period, a tribe in southern Turkmenistan has remained very well known for their horses, the Akhal-Teke desert horse - and the horse breeding tradition has returned to its previous prominence in recent years.
Many tribal customs still survive among modern Turkmen. Unique to Turkmen culture is kalim which is a groom's "dowry", that can be quite expensive and often results in the widely practiced tradition of bridal kidnapping. In something of a modern parallel, President Saparmurat Niyazov introduced a state enforced "kalim", wherein all foreigners are required to pay a sum of no less than $50,000 to marry a Turkmen woman.
The music of the nomadic and rural Turkmen people reflects rich oral traditions, where epics such as Koroglu are usually sung by itinerant bards. These itinerant singers are called bakshy; they also act as healers and magicians and sing either a cappella or with instruments such as the two-stringed lute called dutar.
Society today
Since Turkmenistan's independence in 1991, a cultural revival has taken place with the return of a moderate form of Islam and celebration of Novruz (an Iranian/Turkic tradition) or New Year's Day.
Turkmen can be divided into various social classes including the urban intelligentsia and workers whose role in society is different from that of the rural peasantry. Secularism and atheism remain prominent for many Turkmen intellectuals who favor moderate social changes and often view extreme religiousity and cultural revival with some measure of distrust.
Self-proclaimed President for Life Saparmurat Niyazov was largely responsible for many of the changes that have taken place in modern Turkmen society. Mimicking the Turkish reformist policies of Atatürk in Turkey, Niyazov made nationalism an important element in Turkmenistan, while contacts with Turkmen in neighboring Iran and Afghanistan have increased. Significant changes to the names of the cities as well as calendar reform were introduced by President Niyazov as well. The calendar reform resulted in renaming months and days of the week from Persian or European-derived words into purely Turkmen ones, some of them eponymously related to the president or his family.
The five traditional carpet designs that form motifs in the country's state emblem and flag repesent the five major tribes or houses. These Turkmen tribes in traditional order are Teke (Tekke), Yomut (Yomud), Arsary (Ersary), Chowdur (Choudur), and Saryk (Saryq). The Salyr (Salor), a tribe that declined as a result of military defeat before the modern period, are not represented, nor are several smaller tribes or subtribes.
Turkmen in Iran and Afghanistan
Turkmen in Iran and Afghanistan remain very conservative in comparison to their brethren in Turkmenistan. Islam plays a much more prominent role in Iran and Afghanistan where Turkmen follow many traditional Islamic practices that many Turkmen in Turkmenistan have abandoned as a result of decades of Soviet rule. In addition, many Turkmen in Iran and Afghanistan have remained at least semi-nomadic and traditionally work in agriculture/animal husbandry and the production of carpets.
Demographics and population distribution
The Turkmen people of Central Asia live in:
As of 2005, there remain approximately 60,000 Turkmen refugees in Pakistan, largely in the North-West Frontier Province and Balochistan.
Age structure: 0-14 years: 35.7 % (male 909,113; female 860,128),15-64 years: 60.2 % (male 1,462,198; female 1,516,836),65 years and over: 4.1 % (male 78,119; female 125,687) (2005 est.)
Population growth rate is 1.82 % (2005 est.)
See also
-->
Plėšrieji vabalai
Plėšrieji vabalai (Adephaga) – vabalų (Coleoptera) būrio pobūris, kuriam priklauso vabalai, turintys didelius užpakalinius dubenėlius, kurie dengia visą pilvelio pirmąjį sternitą. Lietuvoje 5 šeimos:
Lietuvos laisvės komitetas
Lietuvos laisvės komitetas – JAV lietuvių politinė organizacija, veikusi 1952-1990 m. Nariai buvo asmenys, išlaikę Lietuvos Respublikos pilietybę.
Įstorija
Įkurta 1952 m. Laisvosios Europos komiteto (National Committee Free Europe) iniciatyva. 1951 m. Lietuvai atstovaujantis nepaprastasis ir įgaliotasis ministras Vašingtone P. Žadeikis, pasitaręs su Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto atstovais, pasiūlė Laisvosios Europos komitetui pirmuosius kandidatus į komiteto narius. Patvirtinti aštuoni: Juozas Audėnas, Kipras Bielinis (iždininkas), Martynas Brakas, Bronius Nemickas, Antanas Trimakas (sekretorius), Vaclovas Sidzikauskas (pirmininkas), Pranas Vainauskas, Vytautas Vaitiekūnas. 1951 m. prie Laisvosios Europos komiteto buvo įkurta vadinamoji Patariamoji lietuvių grupė. Tokias pat organizacijas įkūrė latviai ir estai. 1952 m. spalio mėn. Patariamoji lietuvių grupė pervadinta Lietuvos laisvės komitetu. 1990 m. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę komitetas veiklą nutraukė.
Veikla
Lietuvos laisvės komitetas bendradarbiavo su Amerikos lietuvių taryba, Vyriausiuoju Lietuvos išlaisvinimo komitetu, Pasaulio lietuvių bendruomene, palaikė ryšius su Lietuvos diplomatine tarnyba. Stebėjo TSRS okupuotos Lietuvos padėtį, teikė informaciją apie tai valstybinėms, tarpvalstybinėms ir tarptautinėms organizacijoms, pvz., 1953-1954 m. rėmė JAV Kongreso Kersteno komiteto veiklą. Komitetas dažniausiai veikė per Pavergtųjų Europos tautų asamblėją, dalyvavo įvairiose asamblėjos komisijose ir delegacijose. Europos Tarybos, Jungtinių Tautų, NATO organizacijoms, Vakarų Europos valstybių, JAV vadovams teikdavo memorandumus, pranešimus, pareiškimus, prašymus, protestus dėl Lietuvos okupacijos fakto ir dėl TSRS administracijos Lietuvoje vykdomų žmogaus teisių pažeidimų. Kartu su latvių ir estų komitetais 1952 m. sudarė jungtinę Baltijos valstybių laisvės tarybą (Baltic States Freedom Council), naudojosi bendra raštine Niujorke, įkurta Baltijos laisvės namų pavadinimu. Anglų, prancūzų, ispanų kalbomis leido „Baltic Review I“, skelbė bendras deklaracijas, pvz., 1960 m. paskelbė Sovietų agresijos prieš Baltijos valstybes dvidešimtmečio manifestą. 1952-1956 m. komitetas lietuvių kalba leido neperiodinį politinį žurnalą „Lietuva“. Telkiant lietuvių išeivių politines jėgas, komitetas su VLIK, ALT ir PLB 1974 m. dalyvavo konferencijoje Niujorke. Nuo XX a. devintojo dešimtmečio vidurio komitetas atnaujino lietuvių atstovavimą Pavergtųjų Europos tautų asamblėjoje, nes 1973 m. mirus V. Sidzikauskui atstovavimas buvo nutrūkęs.
Stasys Barzdukas
Stasys Barzdukas (1906 m. balandžio 23 d. Meškučiai, Marijampolės valsčius – 1981 m. rugsėjo 13 d. Klyvlendas, Ohajo valstija) – Lietuvos pedagogas, JAV lietuvių bendruomenės veikėjas, lituanistas.
Biografija
1929 m. baigė Lietuvos universitetą. nuo 1928 m. mokytojavo Tauragėje, Prienuose, Alytuje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1945–1949 m. dėstė Eichšteto lietuvių gimnazijoje Bavarijoje. Nuo 1946 m. Švietimo valdybos inspektorius amerikiečių zonoje. Lietuvių mokykloms išleido Lietuvių kalbos gramatiką (1946 m.). 1949 m. persikėlė į JAV. Mokytojavo Klyvlendo lituanistinėje mokykloje, 1950–1951 m. vedėjas. Nemokėdamas anglų kalbos pagal specialybę darbo negavo ir ligi pensijos dirbo staliumi geležinkelio bendrovėje.
1955–1961 m. JAV lietuvių bendruomenės centro valdybos, 1961–1964 m. – tarybos pirmininkas. Įsteigė žurnalą „Pasaulio lietuvis“, 1963–1975 m. jį redagavo. 1966 m. suredagavo „Jaunimo metų kalendorių“. 1963–1969 Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos vykdomasis vicepirmininkas, 1969–1973 m. pirmininkas, nuo 1973 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės garbės pirmininkas. Ateitininkų federacijos narys, Ateitininkų sendraugių sąjungos pirmininkas, Lietuvių kalbos draugijos veikėjas.
Sūnūs Arvydas Barzdukas, Gytis Barzdukas. Dukra Aušra Barzdukaitė-Babickienė.
Gilaičiai (Plungė)
Gilaičiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Platelių.
Kejsi Tola
Kejsi Tola (g. 1992 m. vasario 5 d. Tiranoje, Albanija) – Albanijos dainininkė, 2007 m. konkurso „Ethet“ nugalėtoja. 2009 m. gegužės mėnesį ji atstovavo Albanijai 2009 m. Eurovizijos dainų konkurse Maskvoje, Rusijoje, su daina „Carry Me in Your Dreams“.
Vabalas (reikšmės)
Vabalas:
Gurnistokas
Gurnistokas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jasionuvkos valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kotakačis
Kotakačis  – miestas šiaurės Ekvadore, Imbaburos provincijoje, 25 km į pietvakarius nuo Ibaros, prie rytinio Kotakačio ugnikalnio šlaito.
Svarbus odos ir avalynės pramonės centras. Taip pat verčiamasi žemės ūkiu, turizmu. Yra būdingos kolonijinės architektūros pastatų, keletas bažnyčių, parkų.
Airsoft
thumb|250px|Žaidėjas su ginklu Heckler & Koch G36E
Šratasvydis, airsoft (dar žinomas kaip StrikeBall) – sportinis karinis žaidimas-simuliatorius arba tiesiog aktyvus laisvalaikio leidimo būdas, hobis, kuriame naudojami airsoft ginklai – itin realistiškai atrodančios tikrų šaunamųjų ginklų pneumatinės ar elektropneumatinės kopijos (AEG), šaudančios plastikiniais rutuliukais (BB), spec. apranga ir ekipuotė, kitos priemonės.
Šį žaidimą žaidžiantys pavieniai asmenys ar komandos dažniausiai imituoja tam tikrų jėgos struktūrų (armija, policija) veiksmus, ginkluotę, aprangą bei taktiką.
Žaidimo koncepcija, ginklai pirmą kartą buvo sukurti apie 1980 m. Japonijoje kaip priemonė karių treniruotėms, kadangi tam tikri tarptautinės bendruomenės apribojimai draudė Japonijai po Antrojo pasaulinio karo didinti ginklų ir karių skaičių.
Griežiai
Griežiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Agluonėnų.
Beitbridžas
Beitbridžas arba Mzingvanė (Mzingwane) – miestas Zimbabvės pietuose, Pietų Matabelelande, Pietų Afrikos Respublikos pasienyje, Limpopo kairiajame krante. Svarbus transporto mazgas, prekybinis centras. Šalia miesto yra Alfredo Beito tiltas per Limpopą, jungiantis Zimbabvę ir PAR. Keliai veda į Hararę, Bulavają, praeina geležinkelis (jungia Polokvanę ir Bulavają).
Beitbridžas yra svarbus nelegalios migracijos į PAR centras, klesti prostitucija, kontrabanda.
Pašuolė
Pašuolė (Teesdalia) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis, kurioje vienintelė Lietuvoje auganti reta rūšis – smiltyninė pašuolė (Teesdalia nudicaulis). Augalas 5-20 cm aukščuio. Auga laukuose, šlaituose, smėlingose vietose. Žiedai smulkūs, sutelkti skėtiškoje kekėje. Vainiklapiai balti. Žydi balandžio – gegužės mėn.
El Pitalio kalnas
humb|250px|thumb|Sniegas El Pitalyje El Pitalis  – kalnas Salvadoro ir Hondūro pasienyje, aukščiausias Salvadoro kalnas; iškilęs 2730 metrus virš jūros lygio. Yra Salvadoro šiaurėje, Čalatenango departamente.
Hideaki Kitadžima
(g. 1978 m. gegužės 23 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2000 m., su ja dalyvavo 2000 m. AFC Azijos taurės turnyre.
Kazys Barzdžius
Kazys Barzdžius, Barzdys (1868 m. kovo 2 d. Nausodė, Telšių apskr. – 1953 m. birželio 22 d. Plungė) – knygnešys, medžio drožėjas, dievdirbys.
Biografija
1885–1904 m. platino draudžiamąją lietuvišką spaudą Plungės, Alsėdžių, Šateikių, Platelių apylinkėse. Knygų nešdavosi į atlaidus, muges kartu su šventųjų skulptūrėlėmis, dėžutėmis, indais ir kitais medžio drožiniais. Su V. Stončiumi, F. Petravičiumi ir kitais knygnešiais atsigabendavo lietuviškos spaudos iš Mažosios Lietuvos.
Lietuvos laisvės kovų invalidų draugija
Lietuvos laisvės kovų invalidų draugija – Lietuvos per 1918–1920 m. Nepriklausomybės karą sveikatos netekusių ir neįgaliaisiais tapusių karių organizacija, iki 1934 m. Lietuvos karo invalidų vyčių brolija.
Istorija
thumb|right|Mūšiuose už Lietuvos laisvę sužeisti kariai gydosi Kauno karo ligoninėje.
Steigėjai Jonas Karutis, J. Kiaunė ir kiti. Veikė 1923–1944 m. (su pertrauka) Lietuvoje, nuo 1946 m. – emigracijoje. Tikslas – prisidėti prie Lietuvos nepriklausomybės stiprinimo, supažindinti visuomenę su Nepriklausomybės karo istorija, prižiūrėti žuvusių karių kapus, eiti garbės sargybą prie paminklo žuvusiesiems Karo muziejaus sodelyje Kaune, rūpintis draugijos narių sveikata ir gerove. 1934 m. draugija turėjo 160, 1957 m. – 197 narius. 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą, uždaryta, 1941 m. veikla atgaivinta, 1944 m. vėl nutrūko. Dalis į Vakarus 1944 m. pasitraukusių draugijos narių veiklą atkūrė Vysbadene (Vokietija), nuo 1951 m. – Filadelfijoje (JAV), čia 1957 m. turėjo 19 narių. Išleido leidinį „Vyčio ženklas“.
Didysis pievagrybis
Didysis pievagrybis (Agaricus langei) – pievagrybinių (Agaricaceae) šeimos, pievagrybių (Agaricus) genties grybų rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Spygliuočių miškai, dažniausiai seni eglynai. Vasara, ruduo. Masyvūs vaisiakūniai, auga tik miškuose, kotas ilgas, storas.
Kepurėlė 5–15 (20) cm skersmens, mėsinga, iš pradžių – varpeliška, vėliau – paplokščia, nežymiai įdybusi, centrinė dalis kavos, pakraščiai pilkšvai rudos spalvos, rudai žvynuota. Jauni lakšteliai rožiniai, seni – rausvai raudoni, nešvariai purpuriškai rudi, platūs. Kotas masyvus, 8–15 (25)×1,5–3 cm, vienodo storio, rusvas, rudas, plaušuotas, su dideliu rudai žvynuotu žiedu. Trama mėsinga, balta, perpjovus staigiai paraudonuoja, malonaus kvapo ir skonio. Sporos 6,5–9,5×3,5–5 μm.
Auga grupelėmis, grypėmis, retai pavieniui. Geras valgomas grybas. Nedažnas.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 215 psl.
Šiaurės Darfūras
Šiaurės Darfūro vilajetas  – Sudano vilajetas. Yra vakarinėje šalies dalyje, Darfūro regione. Administracinis centras – Faširas.
Geografija
Teritorija turi sieną su Čadu ir Libija. Daugiausia plyti sausringos savanos (Sahelis), siekia Sacharos dykumą. Taip pat iškilęs vulkaninis Maros masyvas su Deribos kaldera.
Administracinis suskirstymas
Vilajetas padalintas į 5 rajonus:
Agvadulsė
Agvadulsė  – miestas vidurio Panamoje, Koklės provincijoje, šalia Ramiojo vandenyno (Paritos įlankos) kranto. Pro miestą eina Panamerikos plentas. Verčiamasi žemės ūkiu, ypač cukranendrių auginimu. Taip pat garinama druska, perdirbama žuvis. Veikia bažnyčia, muziejus.
Istorija
Miesto pavadinimas ispanų kalba reiškia „gėlas vanduo“. Oficialiai įkurtas 1848 metais. 1901 m. vasario 23 d. prie miesto vyko Agvadulsės mūšis tarp Didžiosios Kolumbijos liberalų ir konservatorių.
Lazdijai
Lazdijai – miestas pietų Lietuvoje, Alytaus apskrityje, 52 km į pietvakarius nuo Alytaus, 7 km nuo sienos su Lenkija. Lazdijų rajono savivaldybės ir apylinkių seniūnijos centras, Lazdijų miesto seniūnija. Stovi Lazdijų Šv. Onos bažnyčia (pastatyta 1895 m.), Lazdijų sentikių cerkvė, Lietuvos nepriklausomybės dvidešimtmečio paminklas, veikia Lazdijų viešoji biblioteka, paštas (LT-67001).
Miesto gimtadienis – gegužės 17 d.
thumb|left|[[Raišupis (upė)|Raišupis Lazdijuose]] miniatiūra|left|Aikštė prie bažnyčios miniatiūra|left|[[Lazdijų meno mokykla]] miniatiūra|left|Skveras prie kultūros centro
Etimologija
Lazdijų miesto pavadinimas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo upelio, kuris teka pro miestą – Lazdiją (kitas Raišupio upelio pavadinimas), vardo. Tačiau nėra aišku, kaip atsirado pačios Lazdijos pavadinimas. Manoma, kad Raišupio pavadinimas yra jotvingiškas ir buvo susijęs su žodžiu riešutas; kadangi Lietuvoje riešutai auga ant lazdynų, todėl tikriausiai ir atsirado upelio pavadinimas Lazdija (vadinama ir Lazda). Tai vienas iš unikalių vietovardžių, kurio kilmę galima aiškinti vertimu iš jotvingių į lietuvių kalbą.
Geografija
Per Lazdijus į Rimiečio ežerą teka Raišupio upelis, į pietus yra Baltajo ežeras, įrengtas pliažas. 3 km į šiaurės rytus yra Metelių regioninis parkas. Į pietvakarius nuo miesto įsikūręs Lazdijų kaimas.
1969 m. kovą užfiksuotas rekordinis Lietuvoje įšalas – 145 cm.
Lazdijų pagrindiniai keliai yra į rytus,  iš pietryčių į šiaurės vakarus ir, kelias į Lenkiją.
Istorija
Nuo Lazdijų 2 km į pietus yra Papalazdijų piliakalnis. 1532 m. Lazdijai minimi kaip valdovo dvaras ir Lazdijų seniūnija. Valdovas Žygimantas Augustas prie Lazdijos upelio paskyrė žemės plotą miestui kurtis, gyvenvietė minima nuo 1561 m. Apie 1560 m. pastatyta pirmoji medinė bažnyčia, 1571 m. čia jau veikė pradinė mokykla. 1574 m. minima Lazdijų seniūnija. 1597 m. gegužės 17 d. karalius Zigmantas Vaza Lazdijams suteikė Magdeburgo teises, herbą ir turgaus bei prekymečių privilegiją – ši data laikoma Lazdijų gimtadieniu.
1795–1807 m. priklausė Prūsijai; mieste veikė Vygrių apskrities administracinės įstaigos. Apie 1800 m. čia buvo karališkasis Lazdijų dvaras. Miestą siaubė daug gaisrų – 1857 m., 1879 m., 1886 m., 1922 m., 1923 m. XIX a. pabaigoje Lazdijai – gyvenvietė Seinų apskrityje, valsčiaus ir parapijos centras.
Per II pasaulinį karą 1941 m. ir 1944 m. Lazdijai labai sugriauti. Per nacių okupaciją 1941 m. lapkričio 3 d. Katkiškėje prie Lazdijų nužudyta 1500 miesto ir apylinkių žydų. Po karo apylinkėje veikė Lietuvos partizanų Tauro apygardos Šarūno rinktinės Lazdijų batalionas. Sovietų valdžia 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. ištrėmė 186 miesto gyventojus.
Po karo pastatytas gyvenamųjų namų kvartalas, universalinė parduotuvė, kavinė, yra Lazdijų ligoninė, pirminės sveikatos priežiūros centras, senelių namai, meteorologinė stotis. 1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu. Nuo 1950 m. Lazdijai – rajono centras. 1988 m. rugsėjo 25 d. Lazdijų Sąjūdžio rėmimo grupė Veisiejuose surengė pirmąjį Lazdijų rajone gyventojų mitingą. 1994 m. atkurtas Lazdijų herbas. Pasienyje su Lenkija veikė Lazdijų-Aradnykų pasienio punktas.
Architektūra
Lazdijų planas spindulinis, centre yra stačiakampė aikštė, kiek į pietus – miesto parkas. Svarbiausi statiniai:
Kultūra, švietimas
thumb|Švietimo centras
Leidžiami laikraščiai: „Dzūkų žinios“ (nuo 1995 m.), „Ryto žvaigždė“ (nuo 1996 m.), „Lazdijų reklama“ (nuo 2001 m.).
Gyventojai
miniatiūra|Policijos komisariatas
Žymūs žmonės
Lazdijuose gimė:
Ekonomika
XX a. ketvirtame dešimtmetyje Lazdijuose veikė 4 bankai ar jų skyriai, žemės ūkio kooperatyvas, pieninė, 3 malūnai, amatininkų dirbtuvės, lentpjūvė, elektrinė. 1960 m. įkurtas Kauno „Baltijos“ siuvimo gamybinio susivienijimo cechas, dab. bendrovės „Kauno Baltija“ Lazdijų siuvimo baras. Yra statybų bendrovė „Lazdista“.
1996 m. FIDE pasaulio šachmatų čempionatas
'''1996 m. FIDE pasaulio šachmatų čempionatas''' – FIDE organizuotos pasaulio šachmatų čempionato varžybos, kuriose buvo išaiškintas FIDE pasaulio šachmatų čempionas.
Šiame pasaulio čempionate FIDE čempionas Anatolijus Karpovas privalėjo žaisti kandidatų mačuose, kurių du geriausiai pasirodę dalyviai įgijo teisę žaisti  mačą, kuris  išaiškintų FIDE pasaulio čempioną. Jis vyko 1996 m. birželio 6 – liepos 11 d. Elistoje.
Mačas buvo žaidžiamas iš 20 partijų. Jame susitiko Anatolijus Karpovas ir Gata Kamskis. Jis baigėsi Anatolijaus Karpovo pergale 10½ : 7½ (+6 -3 =9) – jis apgynė FIDE pasaulio čempiono titulą.
Pretendento atranka
Tai šešioliktas pasaulio šachmatų čempionato ciklas, kai pretendentas buvo atrenkamas pagal FIDE nustatytą tvarką.
Zoninis turnyras
Pravedus 1992–1993 m. zoninius turnyrus į 1993 m. Bylio tarpzoninį turnyrą iš 22 turnyrų pateko šie geriausiai pasirodę dalyviai:
Iš 1.1b (Vakarų Europa: Liuksemburgas, Belgija, Prancūzija, Monakas) 2 v. (L. van Velis ir P. van der Sterenas).
Iš 1.1c (Vakarų Europa: Andora, Ispanija, Portugalija, Italija, San Marinas) 2 v. 🇪🇸 M. Ileskas, 🇮🇹 M. Godena.
Iš 1.4 (Rytų Europa: Vengrija, Bulgarija, Rumunija, Slovakija, Čekija) 6 v. 🇧🇬 K. Georgijevas, po A mačo turnyro: 🇭🇺 J. Polgar, 🇨🇿 L. Ftačnikas; B- 🇧🇬 (V. Topalovas ir V. Spasovas), 🇭🇺 L. Portišas.
Iš 1.5b (Užkaukazė: Armėnija, Gruzija) 3 v. 🇦🇲 S. Lputianas, G. Bagaturovas, 🇦🇲 T. Nalbadianas.
Iš 1.6 Rusija 3 v. 🇷🇺 (S. Dvoiris, A. Drejevas, E. Svešnikovas, E. Pigusovas).
Iš 1.7a (Latvija, Lietuva, ir Estija) 1 v. 🇱🇹 V. Mališauskas
Iš 1.7b (Baltarusija, Moldavija, Ukraina, Azerbaidžanas) 1 v. 🇧🇾 A. Aleksandrovas, 🇺🇦 A. Frolovas
Iš 2.1 JAV 1 v. 🇺🇸 (P. Volfas, B. Gulko, A. Sherseris, J. Seiravanas, D. Gurevičius)
Iš 2.3 (Bahamos, Kuba, Bermudai, Haitis, Dominika, Jamaika, Puerto Rikas, Barbadosas, Kolumbija, Ekvadoras, Gajana, Olandų Antilai, | Surinamas, Trinidadas ir Tobagas, Belizas, Kosta Rika, Salvadoras, Gvatemala, Hondūras, Meksika, Nikaragva, Panama, Venesuela) 2 v. 🇨🇺 (V. Arencibija, J. Nogeiras)
Iš 3.1 (Vakarų Azija Afganistanas, Indija, Bangladešas, Bahreinas, Iranas, Irakas, Jordanija, Pakistanas, Kuveitas, Libanas, Nepalas, Palestina, | Kataras, Jemenas, Jungtiniai Arabų Emyratai, Šri Lanka, Sirija) 1.v. 🇮🇳 (D. Barua, V. Koshy)
Iš 3.2 (Rytų Azija ir Okeanija: Australija, Japonija, Indonezija, Filipinai, Vietnamas, Fidžis, Brunėjus, Honkongas, Malaizija, Mianmaras, Naujoji Zelandija, Papua Naujoji Gvinėja, Singapūras, Tailandas) 1 v. 🇦🇺 J. Rodžersas
Iš 3.3 Kinija 2. v. 🇨🇳 (Mi Ye ir Mi Ksu).
Iš 3.4 (Vidurinė Azija: Kazachstanas, Mongolija, Tadžikija, Turkmėnija, Kirgizija) 1. v. 🇹🇲 O. Anageldijevas.
Iš 4.1 (Vakarų Afrika – Alžyras, Gambija, Malis, Libija, Mauritanija, Marokas, Tunisas, Dramblio Kaulo Krantas, Senegalas) 1 v. 🇲🇦 H. Hamdouchis.
Iš 4.2 (Rytų Afrika: Gana, Egiptas, Kenija, Nigerija, Seišeliai, Uganda, Zairas, Sudanas) 1 v 🇪🇬 E. Ahmedas.
Iš 4.3 (Pietų Afrika: Angola, Madagaskaras, Botsvana, Mozambikas, Zambija, Zimbabvė, Pietų Afrika) 1 v. D. Gliukmanas.
Bylio tarpzoninis turnyras
1993 m. tarpzoninis turnyras Bylije vyko 1993 liepos mėn.
73 dalyviai 13-ką ratų kovojo dėl 10-ties kelialapių į 1994/95 m. Kandidatų mačus.
Iš Zoninis_šachmatų_turnyras#16-asis_ciklas_%281993–1996%29|zoninių turnyrų]] buvo pakviesti 48 žaidėjai.
Pakviesti už aukštus reitingus (1993 m. sausio 1 d.) – 25 dalyviai Nugalėjo B. Gelfandas – 9 taškai; 2-9 vietas iškovojo: P. Van der Sterenas, G. Kamskis, A. Chalifmanas, M. Adamsas, L. Judasinas, V. Salovas, D. Lautieras – po 8½ taško. 10 vietą, pagal papildomus rodiklius, užėmė V. Anandas – 8 taškai. Minėti šachmatininkai pateko į 1994/95 m. Kandidatų mačus.
Kandidatų mačai
1994/95 m. FIDE Kandidatų mačuose dalyvavo 13 didmeistrių: FIDE pasaulio čempionas A. Karpovas (žaidė viename iš finalų); J. Timanas ir Artūras Jusupovas – 1991/93 m. kandidatų mačų pusfinalininkai; 10 dalyvių, geriausiai pasirodžiusių 1993 m. Bilio tarpzoniniame turnyre. Geriausiai atrankos mačuose pasirodė A. Karpovas ir G. Kamskis. Jie ir iškovojo teisę žaisti 1996 m. FIDE pasaulio čempionato mačą.
Pretendentas
Kai 1993 m. šachmatų pasaulis skilo į dvi dalis, vargu, ar kas galvojo, kad G. Kamskis pasieks mačą, kuriame kovojama dėl pasaulio čempiono vardo. Bet jis tapo vos ne dviejų kovų dėl karūnos dalyviu: su G. Kasparovu – PŠA čempionate ir su A. Karpovu FIDE čempionate.
Gimė jis 1974 m. Novokuznecke, o po to, su tėvu persikėlė į Leningradą, kur ir susidomėjo šachmatais. Dėka savo šachmatų talento, jis labai greitai kilo ir 1987 m. pakartojo G. Kasparovo rekordą – būdamas 13 metų laimėjo SSRS jaunimo čempionatą. Tačiau 1989 m., kartu su tėvu Rustamu, pabėgo iš SSRS! Per interviu Kamskis vyresnysis apie išvykimą aiškino tiktai sportinėmis priežastimis – skundėsi tuo, kad jiems nebuvo leidžiama pilnai atsiskleisti.
1990 m. G. Kamskis tampa didmeistriu, laimėjęs superturnyrą Tilburge, kur aplenkė V. Ivančiuką, B. Gelfandą, N. Šortą ir J. Timaną. Bet 1991 m. jo laukė nesėkmė Linareso turnyre – tesurinko tik 2½ iš 13, bet užtat laimėjo JAV čempionatą!
1992 m. jis laimėjo prieš patį G. Kasparovą. Tačiau tarpzoniniame Bylije jo dar nelaikė būsimu kandidatu, nes reitingų lentelėje dar nepateko į pirmąjį dešimtuką.
Tačiau svetimos nuomonės, nei anksčiau, nei vėliau, Gatos nedomino: likus iki pabaigos 4-iems ratams jis lengvai užfiksavo „+4“, reikalingus patekimui į FIDE kandidatų mačus.
O po to, Groningeno atrankos turnyre nesunkiai pateko į antrus kandidatų mačus (PŠA). Be G. Kamskio, tokių „dvigubų“ kandidatų buvo dar trys – V. Anandas, M. Adamsas, V. Kramnikas.
Skirtingai nuo šio trejeto G. Kamskis kandidatų mačams atidavė visas savo jėgas – visus sekančius metus tiesiog gyveno „treniruočių stovykloje“ Toks „proto šturmas“, kartu su nepalenkiama valia ir neįtikėtinu tikslo siekimu, davė rezultatų.
FIDE kandidatų mačuose įveikus Van der Stereną rezultatu 4½ : 3½ jam iš karto teko pats pavojingiausias varžovas – V. Anandas.
Mačo Sanga Napare pradžioje V. Anandas diktavo savo sąlygas. Po dviejų lygiųjų mačo pradžioje, jis laimėjo 3-iąją ir 4-ąją, spaudė 5-ojoje, bet jausmas, kad pergalė arti, padarė savo – jis neberodė reikalingo atkaklumo.
Tuo metu, kai buvo likusios tik trys partijos, jis vargu, ar galvojo, kad išleis pergalę mače. Už savo nerūpestingumą buvo nubaustas 6-oje partijoje, kurią laimėjo varžovas. G. Kamskis laimėjo dar ir 7-ąją – ir vėl baigmėje. Mačas baigėsi lygiosiomis 4 : 4.
Ir čia, žaidžiant greitąsias, V. Anandas buvo tiek susijaudinęs, kad nebeparodė pasipriešinimo – galutinis rezultatas: 6 :4 G. Kamskio naudai.
O 1994/95 m. Kandidatų mačuose ėjo toliau: sutriuškinęs V. Salovą 5½ : 1½, Įgijo teisę žaisti 1996 m. FIDE pasaulio čempionato mačą.
Čempionas
Iš karto laimėjęs FIDE čempiono titulą, A. Karpovas, finale nugalėjęs V. Ivančiuką, laimėjo atkrentamųjų mačų varžybas Tilburge. Tačiau svarbiauusia sėkmė laukė Anatolijaus laukė 1994 m. Linareso turnyre. Ten jam sekėsi viskas! Pradėjęs nuo šešių pergalių, 7-ojoje juodaisiais vos neįveikė 2-ąją vietą užėmusio G. Kasparovo. Turnyras baigėsi jo triumfu – 11 taškų iš 13 ir 2-os vietos prizininkas aplenktas 2½ taško.
Tačiau vėlesni 1994 m. turnyrai nebuvo tokie sėkmingi: vidutiniškai sužaista Monake, užleido Dos Hermanase pirmą vietą B. Gelfandui, Las Palmase G. Kamskiui, o Dortmunde tesurinko vos 50% taškų… Buenos Airėse „siciliškajame“ turnyre jį aplenkė V. Salovas, V. Anandas, V. Ivančiukas ir J. Polgar.
Tačiau, kai prireikė, jis parodė klasę! FIDE ką tik buvo pakeitusi čempionato taisykles, pagal kurias pasaulio čempionas turėjo dalyvauti kandidatų mačuose. Burtai jam lėmė viename iš finalų susitikti su B. Gelfandu. Mačas vyko Indijoje Sanghi Nagare. Po trijų partijų A. Karpovas buvo atsilikęs 1 : 2. Tačiau A. Karpovo susikaupimas padėjo jam atsitiesti ir pasiekti svarbias pergales 4-oje, o po to ir 6-oje partijose. Sekančioje, 7-oje, A. Karpovas, pasinaudojęs savo puikia technika, laimėjo truputi geresnę rikių baigmę. Laimėjęs 9-ąją partiją pastatė dešimties partijų mače tašką – 6:3. Taip jis pateko į 1996 m. FIDE pasaulio čempionato mačą, kur jam dėl „karūnos“ teko kovoti su Gata Kamskiu.
Prognozės prieš mačą
Kas dėl A. Karpovo ir G. Kamskio „šachmatų santykių“ tai jie iki Elistos buvo sužaidę 14 partijų (+5,-2, =7) A. Karpovo naudai Bet visus „pliusus“ A. Karpovas buvo susikrovęs pirmuosiuose susitikimuose. Iš paskutiniųjų 6 partijų – penkerios baigėsi lygiosiomis, o vieną laimėjo G. Kamskis. Be to ir reitingai greitai artėjo: prieš mačo pradžia 45-mečio A. Karpovo jis buvo 2770, o 22-mečio G. Kamskio 2735.
Be abejonės A. Karpovo patyrimas žaidžiant mačus buvo žymiai didesnis. Bet G. Kamskis po beveik metus trukusios nenutrūkstamos kovos su kandidatais buvo padaręs pirmyn didžiulį šuolį. Jo pusėje buvo jaunystė, energija ir didžiulis noras nugalėti.
Tiesa, prieš pat mačą, A. Karpovas gavo „paramą“: jo reikalavimas, kad būtų vykdomas išankstinės sutarties punktas, pagal kurį mačas turėtų būti žaidžiamas su atidėtomis partijmis, buvo patenkintas. Tai leido jam kompensuoti amžiaus skirtumą, o gal būt, dėka geresnės analitinės brigados, įgyti kai kurią persvarą. Tad nugalėtojas nebuvo iš anksto aiškus.
Mačo vieta
Jei PŠA mačas Kasparovas-Anandas, su tam tikrais sunkumais, prasidėjo 1995 m. rudenį Niujorke, tai dvikova tarp A. Karpovo ir G. Kamskio buvo pakibusi ore. Indai, į kuriuos dėjo viltis FIDE ir kur vyko kandidatų mačai, vos tik V. Anandas iškrito, prarado bet kokį norą organizuoti finalą. F. Kampomanesas negalėjo rasti organizatorių nei iki 1994 m. pabaigos, nei 1995 metais.
Vėliau susidomėjimą maču buvo pareiškęs Monrealis. Bet šis variantas buvo tiek ilgai svarstomas, kad mačo realumu pradėjo abejoti ir patys organizatoriai.
O po to atsirado Elistos, gimtojo K. Iliumžinovo miesto, kuriame jis ruošėsi pravesti 1998 m. šachmatų olimpiadą, kandidatūra. Be to FIDE prezidentas buvo vienintelis piniginio prizo donoras, išskyręs 1,5 milijonų JAV dolerių.
Mačo eiga
Mačas prasidėjo abipusiais smūgiais: A. Karpovas laimėjo 1-ąją partiją, o G. Kamskis atsirevanžavo 2-oje. A. Karpovo pergalė atrodė labiau įtikinama, nei pretendento, kuris nelengvai „išvargo“ tašką. Po 4-osios partijos paiškėjo kas yra kas, ir kad nesant taktinių galimybių, G. Kamskiui buvo sunku sužybėti. Tuo tarpu A. Karpovas buvo savo stichijoje.
Henrikas Šiaudinis
Henrikas Šiaudinis (g. 1955 m. lapkričio 1 d. Nevaišiuose, Ignalinos rajonas) – Lietuvos ir Ignalinos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, Ignalinos rajono meras.
1996 m. FIDE pasaulio šachmatų čempionatas
Mačo eiga
Toks G. Kamskis, kiekvienu ėjimu didinantis grėsmes, pasirodė 10-oje partijoje. Gata laimėjo ir sumažino atsilikimą ir kaip atrodė pradėjo kovoti. Bet A. Karpovas išleisti trijų takų persvaros nesiruošė.
Henrikas Šiaudinis
Biografija
1962–1966 m. mokėsi Nevaišių pradinėje mokykloje, 1966–1970 m. Ceikinių aštuonmetėje mokykloje, 1973 m. baigė Ignalinos 1-ąją vidurinę mokyklą. 1978 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, agronomas.
1978–1985 m. Ignalinos rajono ūkių agronomas, 1985–1995 m. kolūkio „Naujas gyvenimas“ pirmininkas, žemės ūkio bendrovės „Naujas gyvenimas“ vadovas. Nuo 1995 m. Ignalinos rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
1996 m. FIDE pasaulio šachmatų čempionatas
Mačo eiga
Paskutinė įnirtinga kova vyko 14-oje partijoje, kur A. Karpovui teko demostruoti puikią gynybą, o baigmėje dar ir „iš nieko“ pasidaryti tašką. G. Kamskiui likusiose partijose pavyko pasiekti dar vieną pergalę, bet tai nieko nekeitė: reikalingus 10½ taškus A. Karpovas pasiekė 18-oje partijoje ir išliko FIDE pasaulio šachmatų čempionu.
Henrikas Šiaudinis
Biografija
Lietuvos valstiečių liaudininkų partijos narys, Ignalinos rajono skyriaus pirmininkas.
1990–1995 m. Ignalinos rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. nuo 2011 m. Ignalinos rajono savivaldybės tarybos narys. Nuo 2014 m. Ignalinos rajono savivaldybės meras.
Sutuoktinė Rimutė, vaikai Monika, Ignas.
Kauno technologijos universitetas
Kauno technologijos universitetas (KTU) – valstybinė aukštoji mokykla, kilusi iš 1922 m. Kaune įkurto Lietuvos universiteto, pertvarkius 1920 m. įsteigtus Aukštuosius kursus.
1950 m. spalio 31 d. – 1990 m. spalio 30 d. aukštoji mokykla veikė Kauno politechnikos instituto (KPI) pavadinimu. Šiuo metu KTU – labai įvairias studijų programas siūlantis universitetas, glaudžiai bendradarbiaujantis su verslu.
Universitetas yra KTU gimnazijos (įkurta 1989 m.), KTU Vaižganto progimnazijos (įsteigta 2011 m.) ir KTU Inžinerijos licėjaus (įsteigtas 2014 m.) steigėjas.
Lietuvos universitetas
miniatiūra|alt=|KTU aula Kauno technologijos universitetas save kildina iš Lietuvos universiteto (vėliau – Vytauto Didžiojo, Kauno universitetas, Kauno valstybinis Vytauto Didžiojo universitetas), įkurto 1922 m. vasario 16 d. Kaune, 1920 m. įsteigtų Aukštųjų kursų pagrindu.
1922 m. vasario 16 d., Lietuvos nepriklausomybės šventės dieną, Aukštųjų kursų (dabartinių KTU I rūmų) salėje (auloje) įvyko iškilmingas Lietuvos universiteto atidarymo aktas. Aukštųjų kursų rūmai ir kita sukurta studijų bazė perėjo naujai įsteigto Lietuvos universiteto žinion. Vos prasidėjus darbui universitete, Steigiamasis Seimas patvirtino ilgai svarstytą naują Lietuvos universiteto statutą.
Vytauto Didžiojo universitetas (1930–1940 m.)
miniatiūra|alt=|KTU studentų miestelis
1930 m. birželio 7 d., įvertinus Lietuvos universiteto laimėjimus ir reikšmę šalies mokslo, švietimo ir kultūros plėtotei, LR vyriausybė Lietuvos valdovo Vytauto mirties 500 m. sukakties proga universitetui suteikė Vytauto Didžiojo pavadinimą. Universitetą sudarė septyni fakultetai: Teologijos-filosofijos, Evangelikų teologijos, Humanitarinių mokslų, Teisių, Matematikos-gamtos, Medicinos ir Technikos.
Šiaurinė Ramiojo vandenyno karinė flotilė
Šiaurinė Ramiojo vandenyno flotilė  – TSRS Karinio jūrų laivyno flotilė, suformuota 1939 m. rugpjūčio mėn., skirta ginti Totorių sąsiaurio ir Ochotsko jūros krantus ir jūrų komunikacijas. Pagrindinė bazė – Sovetskaja Gavanė, pagalbinės bazės – De-Kastris ir Nikolajevskas prie Amūro.