cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adrianas IV
Biografija
Išrinktas popiežiumi stiprino centralizuotą Bažnyčios valdymą, siuntė legatus į įvairias šalis, siekė sustiprinti bažnytinių provincijų ryšius su Roma, mažinti pasaulietinės valdžios įtaką Bažnyčiai. 1152 m. Šv. Romos imperijos imperatoriumi vainikavo Frydrichą I Barbarosą, kuris padėjo numalšinti Arnoldo Brešiečio, kovojančio prieš popiežiaus valdžią, maištą. Arnoldo Brešiečio šalininkams nužudžius Lindo arkivyskupą, Adrianas IV 1155 m. Romai paskelbė interdiktą, uždraudė atlikti bet kokias bažnytines apeigas. Tai buvo vienintelis toks aktas Romai iš penkių per visą krikščionybės istoriją.
1156 m. Adrianas IV pralaimėjo karą Sicilijos karalystei. Imperatoriui Frydrichui I Barbarosai pradėjus siekti aukščiausios bažnytinės valdžios ir skelbti absoliutizmo idėjas bei 1158 m. panaikinus Lombardijos miestų nepriklausomybę tarp jo ir Adriano IV kilo konfliktas. Adrianas IV rengė imperatoriaus ekskomuniką, bet mirė. Jo paskutinis noras buvo, kad kas pasirūpintų jo sena motina Kenterberio prieglaudoje.
Jackoniai
Jackoniais vadinami kaimai:
Rolf Bossi
miniatiūra|Rolf Bossi Rolfas Bosis (g. 1923 m. rugsėjo 10 d. Karlsrujėje, Vokietija) – vokiečių teisininkas, baudžiamųjų bylų advokatas, rašytojas.
Biografija
Rengė disertaciją tema „Trečiųjų dalyvavimas aborte“, tačiau jos nebaigė.
Nuo 1952 m. advojatas Miunchene. Asesoriavo pas advokatą Adolf Mier.
Per 50 metų trukusią advokato veiklą gynė nemažai Vokietijos garsenybių (pvz., Romy Schneider), taip pat dalyvavo kontroversiškose bylose, kurios bulvarinėje spaudoje buvo dažnai aprašomos kaip sensacijos (pvz., „Bestija“ byla, kurioje buvo kaltinamas vaikų žudikas Jurgenas Bartšas, VDR pasieniečiai taip vadinamoje Valstybinės sienos gynėjų byloje, Hamburgo prostitučių byloje . Ypatingą susidomėjimą jis sukėlė gindamas aktorę Ingrid van Bergen, nušovusią savo sugyventinį.
Bosis gyvena Miunchene, Bogenhauzene (Bavarija). Paskutinį kartą Bosio, viešumoje itin artistiškai pasisakančio teisininko, pavardė spaudos antraštėse nuvilnijo 2003 vasarą, kai jam grėsė prarasti vairuotojo pažymėjimą, ir jis Miuncheno administraciniame teisme pateikė tariamą prašymą suteikti taip vad. greitai galinčio važiuoti vairuotojo licenciją („Schnellfahrerlizenz“), kuri jam priklausanti kaip baudžiamosios justicijos fosilija („Fossil der Strafrechtspflege“). Iki 2005 gegužės mėnesio byla dar nebuvo baigta.
Tarp garsiausių advokato klientų – Gertas Postelis, kuris sėkmingai padarė vyriausiojo gydytojo karjerą Saksonijoje (šiuo metu Eichborno leidykla išleido Postelio knygą "Daktaro žaidimai „Doktorspiele“).
2005 metais išleido knygą apie Vokietijos teisėjus, teismus bei jų veiklą – „Pusdieviai juodais drabužiais – Vokietijos justicija ant gėdos stulpo“, kurioje remdamasis dokumentacine medžiaga bei profesine patirtimi, pateikė nemažai teismų sistemos veiklos spragų bei aprašė kai kurias bylas.
Armėnijos futbolo varžybos 2003–2004 m.
Armėnijos futbolo varžybos 2003–2004 m.
Finalo rungtynės
-
Supertaurė
Varžėsi 2003 m. pavasario taurės laimėtojas ir rudens pirmenybių nugalėtojas.
Poniklica
Poniklica – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Knišino valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į rytus nuo Knišino, 16 km į pietryčius nuo Monkų ir 26 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Mykolas Frederikas Čartoriskis
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Čartoriskių giminės Klevanės šakos. Tėvas Kazimieras Čartoriskis, motina Izabelė Elžbieta Morštyn. Broliai Augustas Aleksandras Čartoriskis, Teodoras Kazimieras Čartoriskis, sesuo Konstancija Čartoriska, Stanislovo Augusto motina.
Poniklica
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Mykolas Frederikas Čartoriskis
Šeima
1726 m. spalio 30 d. Prahoje vedė, žmona Eleonora Monika Valdštein, Jono Antano Valdšteino ir Onos Valdštein duktė. Vaikai:
Klevanės ir Žukovo kunigaikštis. Vienas iš politinės grupuotės Familija, nukreiptos prieš Radvilas ir Potockius iniciatorių ir jos vadovas. Kartu su broliu Augustu Aleksandru reikalavo įvesti paveldimą monarcho sostą.
Valstybės tarnyba
1720 m. Lietuvos pastalininkis, 1722 m. Vilniaus kaštelionas, 1724 m. Lietuvos pakancleris, nuo 1752 m. Lietuvos didysis kancleris.
Be to, Gomelio, Jurbarko, Kupiškio, Lucko, Pieniansko, Veližo, Usviato seniūnas.
Nalarboro lyguma
thumb|right|Nalarboro lyguma iš [[NASA palydovo]]
Mykolas Frederikas Čartoriskis
Valstybės tarnyba
1726 m. apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Nalarboro lyguma
Nalarboro lyguma – dideli, bemedžiai lygumų plotai, į šiaurę nuo Didžiosios Australijos įlankos. Lotyniškai nullus yra niekas nulis, arbor – medžiai. Aborigenai šią vietą vadina Oondiri – bevandenė.
thumb|left|Nalarboro lyguma Pati lyguma yra didžiausias vientisas klinties gabalas. Užima apie 260 000 km². Tęsiasi nuo Pietų Australijos iki Vakarų Australijos.
Vaitikaičiai
Vaitikaičiai (, nuo 1938 m. Ostfurt) – Tulpininkų (Zarečnojės) gyvenvietės dalis Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 7 km į šiaurės rytus nuo Lazdynų, 11 km į pietus nuo Smalininkų, prie Šešupės.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Vaitikaičių kaimo bendruomenė 1936 m. Buvo vienas senesnių kaimų Pilkalnio apskrityje. Įkurtas činšininko Woiticus, kuris 1564 m. atsiskyrė nuo senesnio Jotijos (Hinder Jathia) kaimo. 1580 m. jau minimi Vaitikaičiai (Woytickaytzen). Po 1709–1710 m. maro kaimas išvengė didžiosios vokiškosios kolonizacijos: 1728–1845 m. mokesčių mokėtojų sąrašuose minimų ūkininkų pavardės – vien lietuviškos: Matzullatis, Martinaties, Kodaties, Kischatis, Lappinnatis, Schlecksnies, Schlopskies, Szillatis, Blosatis, Auschkatis, Dedelatis ir kitos. 1785 m. Vaitikaičiai buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 6 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 6 sodybų kaimas su 46 gyventojais. 1854 m. Vaitikaičiuose buvo 3 gyvenamieji pastatai ir 85 gyventojai.
Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Juknaičių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Vaitikaičiuose buvo 15 sodybų, 103 gyventojai, iš jų – 46 lietuviai (45 %, 10 katalikų). XIX a. kaime buvo vėjo malūnas. Tarpukariu veikė perkėla per Šešupę, už Šešupės plytėjo Vieškalnių giria, į šiaurę nuo kaimo – Trapėnų-Lubėnų giria. Iš jos Šešupėn tekėjo Kampupio upelis.
Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Sovietmečiu kaimas prijungtas prie Tulpininkų (Zarečnojės) gyvenvietės. 1946–2008 m. buvo Chlebnikovo apylinkėje, nuo 2008 m. – Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje.
Nartų epas
Nartų epas (arba nartiada) – Kaukazo tautų, tokių kaip kabardinai, čerkesai, adygai, osetinai, epas. Nartų epo siužeto sakmių taip pat esama abchazų, balkarų, karačiajų, abazų, ingušų, čečėnų tautosakoje.
Epo herojai nartai – legendiniai karžygiai, vadovaujami galingos burtininkės Satanos. Epas kilęs iš skitų epochoje (VII–IV a. pr. m. e.) sukurto epinių kūrinių ciklo. Nartų epe atsispindi matriarchatas ir patriarchalinė gimininė santvarka.
Nacionaliniai epo variantai papildyti vietinės tautosakos motyvais.
1720 m. pr. m. e.
'''1720 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Karuasas
Karuasas  – miestas Peru, Ankašo departamente, Callejón de Huaylas slėnyje, prie Santos upės, 34 km į šiaurės vakarus nuo Uaraso. Iškilęs 2688 m aukštyje. Provincijos centras. Per miestą eina Čimbotės-Uaraso kelias.
Karuasui miesto statusas suteiktas 1934 m. Vyrauja kolonijinė architektūra. Greta miesto stūkso Ualkano kalnas (6126 m), yra karštųjų versmių. Verčiamasi žemės ūkiu, žvejyba.
FK Lokomotiv Nižnij Novgorod
Žemutinio Naugardo „Lokomotiv“ – Rusijos futbolo klubas, įkurtas geležinkeliečių Žemutiniame Naugarde.
Istorija
Klubo įkūrimo data laikomi 1916 m. Buvo išformuotas 1935.
1987 m. klubas atkurtas ir komanda iki 2006 m. žaidė Rusijos II divizione, vėliau neteko profesionalaus klubo statuso. O galiausiai išformuota, o klubas likviduotas.
Būta bandymų gaivinti klubą, tačiau mėgėjiško lygmens ekipa netrukus buvo išformuota.
Pasiekimai
Šaltiniai:
Kijevo Mohylos akademija
thumb|260px|Kijevo Mohylos akademija Nacionalinis universitetas „Kijevo Mohylos akademija“ – pirmoji aukštoji Ukrainos mokykla, veikusi 1632–1817. Jos veikla atkurta 1992 m.
Istorija
Kijevo Mohylos kolegija įkurta 1632 m. sujungus 1615 m. įkurtą Kijevo brolijų ir 1631 m. įkurtą Kijevo stačiatikių vienuolyno mokyklas, steigėjas – Kijevo metropolitas Petro Mohyla (1596–1647 m.). 1701 m. suteiktas aukštosios mokyklos statusas. Kijevo Mohylos kolegija rengė senovės slavų, graikų ir lotynų kalbų mokytojus, dėstytojus stačiatikių dvasinėms seminarijoms, dvasininkus. XVII a. dar dėstyta lenkų kalba, gramatika, retorika, poezija, filosofija, aritmetika, geometrija, astronomija, muzika, tikyba, XVIII a. įvestos vokiečių, prancūzų ir hebrajų kalbos, istorija, geografija, architektūra, ekonomika ir medicina.
Akademijoje mokėsi įvairių socialinių sluoksnių jaunuoliai, prie jos steigti internatai, bursos. Turėjo biblioteką su daugiau, kaip 12 000 knygų ir rankraščių. 1742 m. buvo 1234 studentai. XVII -XVIII a. Kijevo Mohylos akademija buvo svarbus mokslo centras, joje mokėsi arba dėstė žymūs bažnyčios veikėjai, mokslininkai, poetai, pedagogai, gydytojai, menininkai. 1817 m. rugpjūčio 14 d. Sinodo nutarimu akademija buvo uždaryta, 1819 m. jos pagrindu įsteigta Kijevo dvasinė akademija. Po 1917 m. Spalio perversmo dvasinė akademija buvo uždaryta, jos pastatai perduoti Dnepro karinei flotilei. TSRS metais juose veikė Karinio jūrų laivyno politinė mokykla.
1992 m. akademijos pagrindu atkurtas Nacionalinis universitetas „Kijevo Mohylos akademija“. 1994 m. jis akredituotas, jo padaliniai tapo Nacionaliniais universitetais: Ostroge – Nacionalinis universitetas „Ostrogo akademija“, Mikolajive – Juodosios jūros Petro Mohilos vardo valstybinis universitetas.
Pitono kalnai
thumb|rigth|Pitono kalnai Pitono kalnai – du vulkaninės kilmės kalnai, esantys Sent Lusijoje. Jie yra įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Gros Pitonas yra 771 m aukščio, Petit Pitonas 743 m aukščio. Pitono kalnai yra netoli Sufriero ir Koizeulo miestų, pietvakarių salos dalyje.
Vietinis Sent Lusijos alus pavadintas Pitono kalnų vardu.
Belgijos civilinis kodeksas
Belgijos civilinis kodeksas – Belgijos Karalystės privatinės teisės šaltinis, civilinis kodeksas.
Istorija
1800 m. rugpjūčio 13 d. pirmasis konsulas Napoléon Bonaparte paskyrė komisiją (iš teisininkų Tronchet, Bigot de Préameneu, Portalis ir Maleville), vadovautą Jean-Jacques Régis de Cambacérès, parengusią Prancūzijos Code civil projektą. Teismams pateikus pastabas, derintas nuo 1803 m. iki 1804 m., promulguotas 1804 m. kovo 21 d.
Albanijos futbolo varžybos 1996–1997 m.
prasidėjo 1996 m. rugpjūtį, baigėsi 1997 m. rugpjūčio 16 d. Pirmenybėse 1997 m. pradžioje buvo didelė pertrauka, kilusi dėl ekonominės-politinės krizės. Klubai tuo metu buvo sužaidę vieną ratą (po 17 rungtynių). 1997 m. vasarą pagal šio rato turnyrinę lentelę klubai buvo suskirstyti į tris grupes (pagal pajėgumą) ir sužaidė grupėse po vienerias rungtynes tarpusavyje (dar 5 rungtynės).
s turnyras prasidėjo 1996 m. rudenį, finalas įvyko 1997 m.
Šamisen
thumb|150px|Šamisen Šamisen ( 'Trys skonio stygos'), dar vadinamas sangen ( 'Trys stygos') – styginis instrumentas su trejomis stygomis. Juo grojama su brauktuku, vadinamu bachi.
Kai kurie Edo periodo šaltiniai nurodo instrumento pavadinimą buvus „samisen“. Dabartinėje kultūroje yra paplitusi dar viena instrumento pavadinimo versija „jamisen“ (džamisen), pvz.: Tsugaru-jamisen – šamisen atlikimo stilius).
Konstrukcija
Šamisen yra panašaus ilgio kaip ir gitara, tačiau jo kaklelis yra daug plonesnis, be to jis neturi dalmenų. Šamisen korpusas (dō) yra panašus į bugną ir aptrauktas oda, kad paryškintų garsą. Šis instrumentas savo ruožtu primena bandžą. Oda, aptraukti korpusui paprastai būna šuns arba katės, tačiau praeityje buvo naudojamas specialus popieriaus tipas. Šiais laikais yra išbandomos įvairios plastikinės medžiagos.
thumb|170px|left|[[Geiša iš Tokijo groja šamisen. Apytikriai 1870 m.]] Šamisen kaklelis paprastai yra sudarytas iš trijų ar keturių dalių, kurios gali tarpusavyje jungtis. Kai kurie instrumentai gaminami taip, kad juos būtų galima išardyti ir sutaupyti vietos. Gaminti kaišteliams, kad susukti stygoms, populiari medžiaga buvo dramblio kaulas, tačiau jam tapus retenybe, buvo pasirinkta kitokių medžiagų, kaip įvairūs plastikai arba mediena.
Stygos dažniausiai buvo gaminamos iš šilko, tačiau pastaruoju metu jų gamybai pasirenkamas nailonas. Žemiausia styga pereina nedidelį kauburį ramstuko gale, šitaip sukeldama savotišką dūzgimą – sawari (panašiai kaip sitaro sukeliamas garsas – jivari).
Laukėsa-WTL
right Laukėsa-WTL - uždaroji akcinė bendrovė, bendra Lietuvos ir Vokietijos įmonė, įsteigta 1994 metais, Tauragės rajono Gaurės seniūnijos Eičių kaime.
1965 metais buvo pradėti ruošti „Laukėsos" durpių gamybos plotai. Laukų paruošimo ir gyvenvietės statybos darbus vykdė Durpynų statybos valdyba. Pirmąsias durpes įmonė pradėjo gaminti 1968 m. Šiuo metu bendrovė eksploatuoja 2000 ha gamybos teritoriją.
Bendrovės generalinis direktorius - Albinas Černauskas.
Bendrovės gamybinis pajėgumas - 600 tūkst. m³ durpių per sezoną. Durpių išteklių turėtų pakakti dar 50-čiai metų.
Produkcija
thumb|left|250px|Durpyno prieigos Pagrindinė įmonės produkcija - mažaskaidės trupininės ir gabalinės durpės. Ši įmonės pirmoji šalyje (1992 m.) pradėjo mechanizuotai gaminti mažaskaides gabalines durpes. Tokių durpių gamybos apimtys iki šiol išlieka didžiausios respublikoje. 95 procentus realizuojamos produkcijos sudaro eksportas.
Stočekas (Monkų apskritis)
Stočekas – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Knišino valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Algirdas Dovydėnas
Biografija
1948 m. su motina buvo ištremtas, 1948–1956 m. augo tremtyje Krasnojarsko krašte. 1956 m. grįžęs į Lietuvą, mokėsi ir 1962 m. baigė vidurinę mokyklą rusų kalba. 1962–1971 m. studijavo LSSR dailės institute vitražo dailę (dėstytojai Algimantas Stoškus ir Kazys Morkūnas). Studijų metais 1964–1967 m. atliko privalomąją karinę tarnybą sovietinėje kariuomenėje.
Po studijų dirbo reklamos dailininku, buvo paminklų restauravimo dirbtuvių vitražų restauratorius, restauravo Vilniaus Šv. Jonų bažnyčios vitražus. Nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytojas, nuo 1994 m. docentas, nuo 2003 m. Monumentaliosios dailės katedros vedėjas, einantis profesoriaus pareigas, nuo 2005 m. Vaizduojamosios ir taikomosios dailės fakulteto dekanas.
Nuo 1973 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje; 1993 m. surengta individuali paroda Pasvalyje. Nuo 1976 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Nuo 1999 m. jo iniciatyva rengiami tarptautiniai vitražo simpoziumai Vilniaus dailės akademijoje.
Jachtininkas, 1988 m. SSRS jūros jachtų lenktynių (II vieta) ir tarptautinės regatos Varnemiundėje (Vokietija, I vieta) dalyvis.
Žmona keramikė Nora Blaževičiūtė.
Kūryba
Kūrė plonastiklius vitražus interjerams ir vitražines kompozicijas. Vitražai tektoniškos, motyvais ir stilistika su architektūra susietos kompozicijos. Ankstyvieji kūriniai realistiniai, vėlesni – sąlygiškesnio, ornamentinio pobūdžio, sudaryti iš spalvoto stiklo ritmiškų segmentu.
Rosenaustadion
Rosenaustadion – įvairios paskirties stadionas Augsburge, Bavarijoje, Vokietijoje. Pastatytas 1951 m. Jame telpa 32 354 žiūrovai. Tai didžiausias miesto stadionas. Iki 2009 m. buvo naudojamas futbolo varžyboms, namų rungtynes žaidė FC Augsburg. Tais pačiais metais klubas persikėlė į SGL areną.
Rosenaustadion oficialiai atidarytas 1951 m. rugsėjo 16 d. Atidarymo dieną buvo surengtos B rinktinių tarptautinės futbolo varžybos tarp Vokietijos ir Austrijos, į kurias susirinko 51 000 žiūrovų.
Pietų Afrikos Respublikos demografija
thumb|right|400px|Gyventojų kitimas 1961–2008 m. Grafike gyventojų skaičius yra pateikiamas tūkstančiais.
thumb|right|400px|Gyventojų amžiaus ir lyčių pasiskirstymas. (2005 m.)
thumb|400px|right|Gyventojų tankumas šalyje. (2011 m.)
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Pietų Afrikos Respublikos demografiją.
Gyventojų skaičius: 48 810 427 (2012 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių:
Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: -0,412 % (2012 m. apsk.)
Gimstamumas: 19,32 gimimų/1000 gyv. per metus (2012 m. apsk.)
Mirtingumas: 17,23 mirčių/1000 gyv. per metus (aukščiausias rodiklis visame pasaulyje) (2012 m. apsk.)
Migracijos indeksas: -6,22 migrantų/1000 gyv. per metus (vienas žemiausių rodiklių pasaulyje) (2012 m. apsk.)
Urbanizacija:
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas:
Vidutinė gyvenimo trukmė:
AIDS/ŽIV:
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
15–24 m. amžiaus gyventojų nedarbo lygis:
Rasių pasiskirstymas:
Juodžiai
Juodžiais vadinami:
Medinka
Medinka – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Smalvų.
Pumapardas
Pumapardas – pumos (Puma concolor) ir leopardo (Panthera pardus) tarprūšinis hibridas. Kryžmintis gali tiek puma patinas ir leopardė, tiek leopardas patinas ir puma patelė.
Išvaizda
200px|thumb|left|Pumapardas, apie 1900 m. 200px|thumb|left|Pumapardo iškamša Rotšildo muziejuje Tringe Pumapardai paprastai pasižymi mažesniu ūgiu nei tėvinės formos (nanizmas). Aprašyti suaugę hibridai buvo dukart mažesni nei tėvai.
Pumapardų kūnas palyginus ilgas (primena pumų), o kojos – palyginti trumpos. Kailis būna smėlio spalvos, rusvas, rusvai pilkas, kaštoninis, su blausiomis leopardiškomis dėmėmis (rozetėmis).
Vieno pumapardo iškamša eksponuojama Volterio Rotšildo Zoologijos muziejuje (Walter Rothschild Zoological Museum) Tringe (Anglija). Šis individas akivaizdžiai buvo nanistas. Gyvas jis buvo eksponuojamas Štelingeno (Stellingen) zoologijos sode Hamburge. 1917 m. išleistoje knygoje „Animals of the World“ išspausdinta pumapardo nuotrauka su užrašu: „Tai labai reto hibrido nuotrauka. Šio gyvūno tėvas buvo puma, o motina – leopardė. Dabar jis jau žuvęs, jo iškamšą galima pamatyti pono Rotšildo muziejuje Tringe.“
Žinomi pumapardai
XIX a. paskutinį dešimtmetį ir pirmą XX a. dešimtmetį Čikagoje gimė du pumapardų hibridai. Trys vados po du pumapardukus gimė Hamburgo zoologijos sode, jų tėvas buvo puma, o motina – leopardė. Karlas Hagenbekas (Carl Hagenbeck) 1898 m., pasiūlius vieno D. Britanijos žvėryno savininkui, specialiai veisė pumapardus. Galbūt tas savininkas buvo lordas Rotšildas (nes vieno iš šių pumapardų iškamša eksponuojama Rotšildo muziejuje), kuris galbūt to panoro sužinojęs apie 1896 m. Čikagoje gimusius pumapardukus.
1896 m. balandžio 24 d. Čikagoje, Tattersalls arenoje, kur tada gastroliavo Brolių Ringlingų cirkas (Ringling Brothers Circus) gimė du pumapardukai, kurių tėvas buvo leopardas, o motina – puma. Straipsnis apie pumapardukus 1896 m. balandžio 25 d. buvo paskelbtas laikraštyje „The Chicago Chronicle“: „Du maži kačiukai, panašūs į leopardų jauniklius, vakar gimė Tattersalls’o arenoje, kur įsikūręs Brolių Ringlingų cirkas. Tačiau jie nėra leopardai. Jų motina yra kalnų liūtė (puma), o tėvas – leopardas. Jie aiškiai atsigimė į tėvą, tai patys žaviausi katinių šeimos jaunikliai, kada nors gimę nelaisvėje. Tikriausiai jiedu tėra vieninteliai tokie, nes nežinoma kad tokie kačiukai būtų gimę nelaisvėje narve ar kur nors kitur. Šie juodai geltoni jaunikliai buvo rodomi vakar, ir visi juos pamatę žavėjosi. Tikriausiai juos bus galima pamatyti kol tik cirkas gastroliuos Čikagoje.“
Panašius hibridus aprašė Helmutas Hemeris (Helmut Hemmer). Jie turi ilgas pumiškas uodegas, jų kailis buvo smėliškas ar rusvas, su kaštoninėmis leopardiškomis dėmėmis bei pumiškomis žymėmis ant skruostų. Dar vienas hibridas priminė mažą pilką pumą su didelėmis rudomis rozetėmis.
1908 m. balandžio 25 d. „The Field“ No 2887 Henris Šerenas (Henry Scherren) rašė: „Berlyno zoologijos sode buvo ir galbūt dabar tebėra Indijos leopardo ir pumos patelės hibridas, 1898 m. nupirktas iš Karlo Hagenbeko. Dr. Hekas (Dr. Heck) savo „Guide“ jį aprašė kaip mažą pilką pumą su didelėmis rozetėmis. Kitas tų pačių rūšių hibridas, tik jo tėvas buvo puma, o motina leopardė, dar nesenai gyveno Štelingeno zoologijos sode. Savo forma jis priminė motiną, kas matyti tenai pateiktoje nuotraukoje.“
1951 m. Karlas Hagenbekas rašė, kad pumos patino ir leopardės porai gimė hibridas patinėlis, kurį Hagenbeko zoologijos sode (Hamburgas) užaugino foksterjerė. Šis mišrūnas savo spalva ir raštu buvo tarpinis tarp pumos ir leopardo – blankios leopardiškos dėmės pumos spalvos fone. Kūno ilgis mažesnis nei bet kurio iš tėvų, o uodega ilga kaip pumos.
Genetikams šie atvejai įdomūs, nes leopardas ir puma laikomi pakankamai tolimais giminaičiais, dėl ko sunku tikėtis jų bendrų palikuonių.
H. Petzsch (1956) rašė, kad pumų ir leopardų hibridai buvo gaunami dirbtiniu apvaisinimu.
Eric Girard
Eric Girard (g. 1964 m. liepos 3 d. Šolėje, Prancūzija) – prancūzų krepšinio treneris.
Karjera
Krepšininko karjerą pradėjo kaip provincijos klubo „Jallais“ žvaigždė. Vėliau jis pateko į Pro B lygą, kur tapo komandos kapitonu. Savo kaip žaidėjo karjeroje Eric Girard nepasiekė labai didelių rezultatų. Nuo 1992 m. gimtojo miesto krepšinio komandos trenerio asistentas, nuo 1996 m. Šolė klubo vyriausiasis treneris. Su šiuo klubu 1998 ir 1999 metais iškovojo Prancūzijos taurę, 1999–2000 metais žaidė Eurolygoje. 2001 metais tapo Havro „STB“ klubo treneriu, 2004 metais perėjo į Strasbūro „SIG“, su šiuo klubu 2005–2006 metų sezone žaidė Eurolygoje, 2006–2007 metų sezone – ULEB taurės varžybose.
Kadišos slėnis
Kadišos slėnis − tai viena iš svarbiausių, ankstyvųjų krikščionių vienuolių gyvenviečių pasaulyje.
Vienuolynai Kadišos slėnyje, iš kurių daugumas labai seni, gražiai įsikomponuoja į kalnuoto reljefo aplinką. Netoliese išliko Libano kedro (arba kitaip Dievo kedro) liekanos iš buvusio didelio miško masyvo. Libano kedras senovėje buvo labai vertinamas kaip puiki statybinė medžiaga įvairiems kulto statiniams statyti.
1998 m. Kadišos slėnis įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Albanijos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Albanijos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Žvaigždžių karai: epizodas IV – nauja viltis
Žvaigždžių karai: epizodas IV – nauja viltis  – ketvirtasis „Žvaigždžių karų“ sagos epizodas. Iš pradžių šis filmas vadinosi tiesiog „Žvaigždžių karai“, tačiau 1981 m. jam buvo suteiktas epizodo numeris ir atskiras pavadinimas. Kino ekranuose filmas pasirodė 1977 m. gegužės 25 d. Režisierius ir scenaristas Džordžas Lukasas.
Apie filmą
Lukasas neslėpė, kad įkvėpimo „Žvaigždžių karams“ sėmėsi iš įvairių šaltinių. Tarp jų yra Akiros Kurosavos filmas „Paslėpta tvirtovė“ (隠し砦の三悪人 1958 m.), Franko Herberto „Kopos“ serija, Leni Riefenstahl „Valios triumfas“, Kubriko „2001: Kosminė odisėja“ ir kt. filmai, knygos bei realūs įvykiai (pvz., Antrojo pasaulinio karo įtaka naikintuvų, pilotų uniformų išvaizdai).
Filmui pasirodžius 1977 m. jis vadinosi tiesiog „Žvaigždžių karai“, tačiau 1980 m. tęsinys „Imperija kontratakuoja“ pasirodė su epizodo numeriu. Po metų pirmieji „Žvaigždžių karai“ vėl išleisti į ekranus, šįkart su epizodo numeriu ir pavadinimu „Nauja viltis“. Toks pavadinimas pakeitė ankstesnįjį ir įžanginiuose į ekrano gilumą slenkančiuose titruose.
„Nauja viltis“ kino teatruose iš naujo buvo parodyta 1978, 1979, 1981 ir 1982 m. Keitimų būta labai nežymių, išskyrus epizodo numerį. Nauja speciali filmo versija kino teatruose rodyta 1997 m. Video juostose pardavinėtos versijos taip pat mažai skyrėsi nuo rodytų kino teatruose. 1997 m. filmas buvo patobulintas skaitmeninėmis technologijomis – vadinamoji „speciali versija“. Joje atsirado naujų scenų, pvz., Hano Solo ir Džabos Hato pokalbis. Kai kurios iš šių scenų turėjo būti originalioje versijoje, tačiau jų nebuvo įmanoma pabaigti be tobulesnių specialiųjų efektų technologijų. Keliose naujosios versijos scenose įvykiai truputį pasikeitę – nemažai filmo gerbėjų laikė tai originalios versijos gadinimu. 2004 m., ruošiantis išleisti filmą DVD formatu, atsižvelgta į gerbėjų kritiką.
Siužetas
Galaktikoje vyksta pilietinis karas. Sukilėlių aljansas pavogė slaptus Galaktinės Imperijos naujojo ginklo – „Mirties Žvaigždės“ – brėžinius. „Mirties Žvaigždė“ – tai kosminė stotis, galinti susprogdinti planetą. Princesė Lėja pakliūna į nelaisvę, tačiau spėja į R2-D2 atmintį įrašyti holografinę žinutę Obi-Van Kenobiui. R2-D2 kartu su C-3PO pasprunka ir atsiduria dykumų planetoje Tatuine.
Ten droidus pagauna džiavos (vietiniai gyventojai). Juos nusiperka Ouvenas Larsas ir jo sūnėnas Lukas Skaivokeris. Lukas atsitiktinai pamato dalį holografinės žinutės. R2-D2 pasprunka, kitą rytą Lukas drauge su C-3PO leidžiasi jo ieškoti. Jiedu randa R2-D2, tačiau juos užpuola Smėliažmogiai, o nuo jų išgelbsti netikėtai pasirodęs Obi-Van Kenobis. Lukas su droidais atsiduria jo trobelėje. Obi-Vanas išsiduoda kadaise buvęs džedajumi ir pažinojęs Luko tėvą – taip pat džedajų. Luko paklaustas, kaip tėvas mirė, Obi-Vanas atsako, jog jį išdavė ir nužudė Dartas Veideris. Obi-Vanas papasakoja Lukui apie Jėgą. Abu peržiūri princesės Lėjos holografinę žinutę: Lėja prašo Obi-Vano nugabenti droidą su brėžiniais į Alderano planetą. Obi-Vanas kviečia Luką keliauti drauge, tačiau Lukas atsisako – jis reikalingas namie.
Pakeliui į namus Obi-Vanas, Lukas ir droidai randa išžudytus džiavas. Obi-Vanas įtaria Imperijos pajėgas ieškojus droidų. Persigandęs, kad kariai tikriausiai žinojo, kam droidai buvo parduoti, Lukas lekia namo ir randa dėdę su teta nužudytus, o namus – nuniokotus. Lukas grįžta pas Obi-Vaną ir nutaria keliauti į Alderaną.
Mos Aislio kosmodrome jie susiranda kontrabandininką Haną Solo ir jo bičiulį Čiubaką, kurie sutinka juos pergabenti savo laivu „Tūkstantmečio sakalas“.
„Mirties žvaigždėje“ bandoma iš Lėjos ištraukti informaciją apie sukilėlių bazę. Pagrasinus, kad bus sunaikinta jos gimtoji Alderano planeta, Lėja išduoda bazę esant Dantuine. Alderanas vis viena sunaikinamas. Sužinojus, kad Dantuino bazė jau apleista, Lėją įsakoma nužudyti.
Pasiekę vietą, kur turėtų būti Alderanas, „Tūkstantmečio sakalo“ keleiviai pakliūna į uolų – planetos likučių – chaosą. Iš jo ištrūkę, pamato „Mirties žvaigždę“. Stotis juos traukia prie savęs, todėl „Sakalas“ privalo ten nusileisti. Stotyje Obi-Vanas išeina ieškoti būdo išjungti neleidžiantį išskristi įrenginį. Kiti tuo metu sužino Lėją esant „Mirties žvaigždėje“, susiranda ją ir išlaisvina. Išjungęs pritraukimo įrenginį, Kenobis susiduria su Veideriu. Kaudamasis su juo Obi-Vanas atitraukia nuo Luko ir kitų sargybos dėmesį. Pamatęs, kad jie jau pasiekė laivą, Obi-Vanas leidžiasi nužudomas Veiderio. Jo kūnas pranyksta, Kenobis susilieja su Jėga. Lukas sušunka ir atkreipia sargybos dėmesį. Obi-Vanas per Jėgą pataria Lukui bėgti į „Sakalą“.
„Tūkstantmečio sakalui“ pavyksta pasprukti. Tačiau prie jų pritvirtintas sekimo įrenginys – taip Imperija sužino, kur yra sukilėlių bazė. Bazėje sukilėliai išnagrinėja jiems atgabentus stoties planus ir kuria jos sunaikinimo taktiką. Pagrindinis tikslas – įšauti torpedą į siaurą ventiliacijos angą, kad sunaikinus pagrindinį reaktorių prasidėtų grandininė reakcija. Puolimas prasideda. Lukas taip pat prisijungęs prie pilotų. Mėginimai pasiekti ventiliacijos angą vienas po kito baigiasi nesėkmingai. Lukas leidžiasi link angos, jį persekioja Veideris. Lukas išgirsta Kenobio balsą, patariantį naudotis Jėga, o ne prietaisais. Veideris ruošiasi šauti, tačiau netikėtai pasirodęs Hanas Solo sunaikina vieną iš Veiderio naikintuvų. Antrasis Veiderio pilotas nori padaryti klaidinantį manevrą, tačiau jo naikintuvas užkliudo Veiderio ir išmuša jį. Lukas išjungia taikymosi kompiuterį ir, naudodamasis Jėga, sėkmingai iššauna torpedą į ventiliacijos angą. „Mirties žvaigždė“ sunaikinama.
Filmas baigiasi ceremonija, kurioje Lėja Lukui ir Hanui užkabina medalius už narsą mūšyje.
Melniko žemė
Melniko žemė  – LDK Trakų vaivadijos nuo XIV a. iki 1513 m. ir Palenkės vaivadijos 1513–1795 m. istorinis teritorinis vienetas egzistavęs dabartinės šiaurės rytų Lenkijoje. Žemės buvo išsidėstę dabartinės Palenkės, Mazovijos ir Liublino vaivadijose Semiatičės ir Losicės apskrityse. Žemių centras buvo Melniko miestas. Didesnės žemių gyvenvietės buvo: Palenkės Mendzyžecas, Semiatičė, Nemiruvas, Horodiščė ir Rosošas. Šiaurėje žemės ribojosi su Bielsko žemėmis, vakaruose su Drohičino žemėmis, pietvakariuose su Livo žemėmis, rytuose su Bresto vaivadija. Žemė turėjo du atstovus Lenkijos Karalystės Seime. Žemės seniūnai reziduodavo Melnike, Melniko pilyje ir Losicėje.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai, kurių žemės buvo vadinamos Jotva. Iki XIV a. vidurio šios žemės priklausė Haličo-Volynės kunigaikštystei. XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. 1569–1793 m. ATR, Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1793 m. žemės priskirtos naujai sudarytai Palenkės vaivadijai. Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m. šiaurinė žemių dalis atiteko Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos, Balstogės departamentui, o pietinių žemių dalis atiteko Austrijos karalystės Vakarų Galicijai.
Pažanga (bendrovė)
Pažanga – knygų ir laikraščių leidimo bei platinimo akcinė bendrovė, veikusi 1928–1940 m. Kaune.
Istorija
Įsteigta D. J. Blyno, J. Lapėno, A. Sliesoraičio, V. Vileišio iniciatyva. Nuo 1937 m. bendrovei priklausė Vilties spaustuvė.
Veikla
Išleido knygų, 27 „Ūkininko skaitymų“ serijos knygeles.
Leido periodinę spaudą:
Brian Johnson
thumb|Brian Johnson, 2008 Brian Johnson (g. 1947 m. spalio 5 d. Dunstone, Anglijoje) – australų hard rock grupės AC/DC trečiasis vokalistas.
Į grupę jis pateko 1980 metais po Bon Scott mirties. Brian Johnson grupėje dainuoja iki šiol. Kol kas paskutinis grupės AC/DC su juo yra išleidusi Stiff upper lip ir Black Ice albumus.
Ona Muraškaitė-Račiukaitienė
thumb|260px|[[Steigiamasis Seimas|Steigiamajomo Seimo narės. Iš kairės: Emilija Spudaitė-Gvildienė, Ona Muraškaitė-Račiukaitienė, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Salomėja Stakauskaitė, Magdalena Draugelytė-Galdikienė (1920 m.).]] Ona Muraškaitė-Račiukaitienė (1896 m. vasario 15 d. Dobilaičiai, Virbalio valsčius, Vilkaviškio apskritis, Rusijos imperija – (?) – Lietuvos pedagogė, politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
Mokėsi Kybartų vokiečių pradžios mokykloje ir dviklasėje miesto mokykloje. 1912–1914 m. mokėsi Marijampolės „Žiburio“ progimnazijoje. Nuo 1914 m. pabaigos mokytojavo Ošiškių kaime (Trakų apskritis) „Ryto“ draugijos slaptoje liaudies mokykloje, organizavo valdžios draudžiamus vakarinius kursus suaugusiems. 1915 m. atvyko pas giminaičius į Vilnių, artėjant frontui persikėlė į Voronežą. 1918 m. Voroneže baigė Martyno Yčo gimnaziją, dalyvavo ateitininkų veikoje. 1917–1918 m. Voronežo liaudies universitete dėstė Lietuvos istoriją.
1918 m. pirmojoje pusėje grįžusi į Lietuvą, apsigyveno Kybartuose, nuo 1918 m. rugsėjo mėn. mokytojavo Marijampolės „Žiburio“ gimnazijoje, kurioje mokė lietuvių kalbos ir istorijos.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovė, išrinkta I (Marijampolės) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai. Pirmajame Seimo posėdyje – Seimo sekretorė.
Pasibaigus kadencijai dirbo pedagoginį darbą. Nuo 1922 m. rudens studijavo Lietuvos universiteto Humanitariniame fakultete, po to Teisės fakultete.
Vakar ir visados
Vakar ir visados – 1984 m. Lietuvos kino studijoje TSRS Centrinės televizijos užsakymu sukurtas muzikinis filmas, režisuotas Gyčio Lukšo.
Nors buvo sukurtas TSRS Centrinės televizijos užsakymu, pirmus trejetą metų po sukūrimo buvo uždraustas, nors tuo pat metu rodytas miestų ir miestelių salėse. Žymaus režisieriaus Sergejaus Paradžanovo iniciatyva filmas „Vakar ir visados“ buvo parodytas Tbilisyje, kur susilaukė teigiamo publikos įvertinimo.
Filmas kaip mokymo priemonė rodytas ir naudotas Sorbonos (Pranzūcija) bei JAV universitetuose.
Šovė urvas
Šovė urvas  – urvas su vėlyvojo paleolito piešiniais, esantis Ardešo departamente, Pietų Prancūzijoje.
Vakar ir visados
Filmavimas
„Vakar ir visados“ buvo filmuojamas autentiškoje kaimo sodyboje Alytaus rajone.
Šovė urvas
Urvas yra 800 metrų ilgio bei turi kelis atsišakojimus. Kai kurios ertmės siekia 18 metrų aukštį. Landa, vedanti į urvą, esantį maždaug 25 metrų gylyje, buvo užversta akmenų griūties prieš maždaug 23 tūkst. metų, todėl jame priešistorinis menas gerai išsilaikė.
Vakar ir visados
Siužetas
Filme rekonstruojami lietuviški papročiai, kaimo darbai įvairiais metų laikais, papročiai ir apeigos. Skamba lietuviškos dainos, instrumentinė muzika, M. Martinaičio eilės, atskleidžiamos tautinės savimonės formavimosi prielaidos.
Nansi SLUC
Nansi SLUC – Prancūzijos krepšinio klubas, įsikūręs Nansi mieste.
Šovė urvas
Daugelis piešinių buvo nupiešti pirmojo periodo laikotarpyje tarp 30–32 tūkst. metų prieš mūsų erą, tačiau randama ir vėliau užklydusių žmonių pėdsakų. Jie tarp 25–27 tūkst. metų prieš mūsų erą paliko deglų žymes ir medžio anglis ant žemės.
Urve yra per tūkstantis piešinių, užimančių per 8,5 tūkst. m². Mokslininkai spėja, kad jie buvo sukurti prieš maždaug 36 tūkst. metų, pirmosios žmonių kultūros (orinjako kultūra) Europoje. Mokslininkų nuomone, urvas buvo šamanų šventvietė, kurioje buvo atliekamos ritualinės praktikos.
Tarp tame urve esančių piešinių esama žmogaus rankų ir priešistorinių žinduolių atvaizdų, tokių kaip mamutų, urvinių liūtų, panterų, gauruotųjų raganosių, tarpanų, šiaurinių elnių, gigantiškųjų elnių, avijaučių, stumbrų, urvinių lokių ir taurų. Urve taip pat rasta jų liekanų ir pėdsakų – daugiausiai stambių urvinių lokių, kurie, kaip manoma, ten žiemodavo.
Urvas buvo atrastas trijų prancūzų speleologų 1994 m. Tai Eliette Brunel-Deschamps, Christian Hillaire ir Jean-Marie Chauvet, kurio vardu ir buvo pavadintas urvas. 2014 m. Šovė urvas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Griešiai
Griešiai – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Bebruliškės. Kaime stūkso Griešių piliakalnis, apylinkėse plyti Griešių miškas, piečiau kaimo auga Šilakojo miškas. Pro kaimą teka Pilvė.
Belgijos Konstitucinis Teismas
Belgijos Konstitucinis Teismas  – Belgijos Karalystė konstitucinės justicijos institucija, Konstitucinis Teismas. Tikrina teisės normų atitikimą Konstitucijai, nuostatoms dėl kompetencijos pasidalijimo tarp federacijos, savivaldos bei regionų. Būstinė – Briuselis.
Struktūra
Sudaro 12 teisėjų. Proporcingai atstovaujami Belgijos regionai Flandrija ir Valonija. 6 teisėjai – ne teisininkai, o patyrę politikai, galutinai atsisakę aktyvios politinės veiklos, siekdami eiti aukščiausio valstybės „arbitro“ (KT) pareigas.
Dirba referentai (padėjėjai) bei 2 kancleriai. Administracinis personalas – 50 darbuotojų.
Istorija
1984 m. spalio 1 d. įkurtas Belgijos Senate kaip Arbitražo Teismas.
2007 m. kovo mėn. pervadintas Konstituciniu Teismu.
Christine Guldbrandsen
Kristina Guldbrandsen (Christine Guldbrandsen; g. 1985 m. kovo 19 d. Bergene, Norvegijoje) – Norvegijos dainininkė.
2006 m. Kristina Guldbrandsen laimėjo Norvegijos nacionalinę atranką į Euroviziją. Ji atstovavo savo šalį Graikijoje su skandinaviško folkloro daina Alvedansen („Elfų šokis“). Dainoje skamba Thea Tunås Bratteng sukurta melodija. Ši daina surinko 36 taškus ir užėmė 14 vietą finale.
Medinos (Debeikiai)
Medinos – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Debeikių.
Grabupėliai
Grabupėliai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Šilutės. Yra dvejos evangelikų liuteronų kapinės (1997 vienos iš įtrauktos į Lietuvos Respublikos kultūrinio paveldo registrą). Ribojasi su Grabupių, Macikų, Šilmeižių kaimais.
Istorija
XIX–XX a. Grabupėliai priklausė Šilutės apskričiai, Traksėdžių valsčiui, Verdainės parapijai. Grabupėlių branduolį sudarė vienoje kupetoje padrikai išsidėsčiusių 11 sodybų; likęs kaimas – apie 30 vienkiemių – buvo įsibarstę įsisavintuose miško plotuose. Tarpukaryje, pietryčiuose nuo Grabupėlių, miškuose buvo įsikūręs Kyzeliškių kaimas (dabar išnykęs).
1997 buvo 10 ūkių, 2003 galvijus laikė 5 ūkiai (6 vienetus).
Aitrusis apelsinas
thumb|right|200px|Aitrieji apelsinai ant šakų Aitrusis apelsinas – karčiavaisio citrinmedžio citrinvaisis
Irano civilinis kodeksas
Irano civilinis kodeksas – Irano privatinės teisės šaltinis, civilinis kodeksas. Sukurtas 1933 m. Pagrindinė sritis – prievolių teisė. Kodeksą paveikė Prancūzijos civilinis kodeksas ir Islamo teisė (šiitiškoji). Remiasi Fiqh ('Islamo teisėtyra'). Sudaro 3 tomai, 1 335 straipsniai.
Žiežirba (sąjunga)
„Žiežirba“ – Lietuvos socialdemokratinio jaunimo sąjunga, veikusi 1922–1936 m. Lietuvoje.
Istorija
1923 m. turėjo 16 skyrių su 1057 nariais, 1926 m. – 47 skyrius su 1500 narių. Propagavo kultūrą, švietimą, ateizmą, sportą, rengė vakarus, koncertus, paskaitas, steigė ir rėmė bibliotekas, knygynus, liaudies universitetus. Šiauliuose veikė futbolo klubas „Žiežirba“.
Nuo 1922 m. vasario mėn. iki 1926 m. gruodžio mėn. kartą per mėnesį leido žurnalą „Žiežirba“ (redaktoriai: K. Savickas, Dzidorius Budrys, Alfonsas Jakubėnas), išėjo 39 numeriai.
Po 1926 m. perversmo organizacijos veikla buvo varžoma, uždraudus partijų veiklą 1936 m. vasario mėn. „Žiežirba“ uždaryta.
Protozoa
Pirmuonys (Protozoa) – vienaląsčiai fagotrofai protistai, dauguma nevykdo fotosintezės, kartais turi keletą plastidžių; paprastai ląstelė be sienelės.
Žiežirba (sąjunga)
Istorija
Žymesnieji žiežirbininkai: Leonas Čereška, Vincas Galinis, Alfonsas Gučas, Juozas Sabaliauskas, Alfonsas Žiurlys.
Protozoa
Žmogaus ligos
Kai kurie protozoa yra žmogaus parazitai ir sukelia ligas. Tai keletas ligų pavyzdžių:
Rudminėliai
Rudminėliai, Žirnupiai, arba Mažieji Rudminai (, nuo 1938 m. Kleinruden, XVIII a. taip pat ir Szirnuppen, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 10 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, 22 km į pietryčius nuo Ragainės; Abramovo gyvenvietės dalis Krasnoznamensko rajone, Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje.
Vodziluvka
Vodziluvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Knišino valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į rytus nuo Knišino, 15 km į pietryčius nuo Monkų ir 27 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Rudminėliai
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Rudminėlių kaimo bendruomenė 1927 m. 1785 m. buvo kulmiškių kaimas su 3 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 4 sodybų šatulinių kulmišlių kaimas su 16 gyventojų. 1854 m. Rudminėliuose buvo 5 gyvenamieji pastatai ir 35 gyventojai. 1859 m. prie kaimo prijungti Briedlaukiai (Brödlaugken; 14 gyventojų 1905 m. ).
Vodziluvka
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Apie 1355 m. kaimo apylinkėse buvo pastatyta nedidelė tvirtovė iš kurios Kryžiuočių ordinas puldinėjo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Gardino, Goniondzo ir Bresto miestus. Po 1410 m. Žalgirio mūšio ši tvirtovė tarnavo kaip medžioklės stovyklavietė, kur medžiodavo Lietuvos valdovai Vytautas Didysis, Kazimieras Jogailaitis ir Aleksandras. 1502 m. šią tvirtovę nugriovė Mikalojus Radvila II. 1536 m. šios žemės atiteko karalienei Bonai Sforzai.
Rudminėliai
Istorija
Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Leskaminio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Tupų valsčiaus kaimas. Tikintieji iki 1902 m. priklausė Lazdynų, vėliau – Vėdaraitiškių evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Rudminėluose buvo 13 sodybų, 63 gyventojai, iš jų – 5 lietuviai (8 %, 2 katalikai). Tarpukariu kaime buvo vėjo malūnas, svečių namai. Per kaimą tekėjo Liepupės upelis, rytuose driekėsi Lipinio (Lipinis) miškas.
Po Antrojo pasaulinio karo, vietiniams gyventojams pasitraukus į Vokietijos gilumą, sunyko, iki XXI a. pr. buvo likusi tik viena sodyba. Nuo pokario metų Rudminėlių ir Dikšių kaimų liekanos vadinamos bendru Abramovo pavadinimu. 1947–2008 m. buvo Timofejevo apylinkėje.
Voituvcė
Voituvcė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Knišino valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Albanijos futbolo varžybos 1998–1999 m.
Albanijos futbolo varžybos 1998–1999 m.
Č'ixura Sač'xere
Sačcherės „Čichura“ – Gruzijos futbolo klubas iš Sačcherės.
Istorija
Klubo komanda 2006 metais tapo antrosios lygos čempionais ir 2006-2007 metų sezone žaidė Gruzijos Umaglesi lygoje.
Dėl finansinių sunkumų 2007 m. rudenį pašalinta į žemesniąją lygą.
2022 m. rungtyniavo Liga 3 ir per 30 rungynių surinko vos vieną tašką. Liko paskutinėje vietoje ir perkelti į žemesnį divizioną.
Katiliškės
Katiliškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybės pietuose. Seniūnaitijos centras. Vakarinė gyvenvietės dalis priklauso Vilniaus miestui.
The Elder Scrolls V: Skyrim
The Elder Scrolls V: Skyrim – kompiuterinis veiksmo vaidmenų žaidimas, kurį sukūrė „Bethesda Game Studios“, o 2011 m. lapkričio 11 d. išleido „Bethesda Softworks“. Tai penktoji „The Elder Scrolls“ serijos dalis po „The Elder Scrolls IV: Oblivion“, bet nėra pastarosios tiesioginis tęsinys, veikiau tik dvasinis. Žaidimas skirtas Microsoft Windows, PlayStation 3 ir Xbox 360 platformoms. Žaidimui buvo išleisti parsisiunčiamo turinio (DLC) papildymai Dawnguard, Hearthfire ir Dragonborn.
2016 m. išleista perdirbta ir pagerintos grafikos žaidimo versija „The Elder Scrolls V: Skyrim Special Edition“, skirta PlayStation 4, Xbox One ir PC „Windows“ sistemoms. 2017 m. žaidimas pritaikytas „Nintendo Switch“ konsolei.
Apžvalga
„The Elder Scrolls V: Skyrim“ yra veiksmo RPG žaidimas, žaidžiamas iš pirmojo arba trečiojo asmens perspektyvos. Žaidėjas gali laisvai bastytis po Skyrim žemes, atvirą pasaulį, kurį sudaro tyrlaukių platybės, požemiai, miestai, miesteliai ir kaimai. Norėdamas greičiau atsidurti norimoje pasaulio vietovėje, žaidėjas gali joti arkliu arba pasinaudoti spartaus keliavimo sistema, leidžiančia akimirksniu atsidurti jau pabuvotose žemėse. Pasaulyje apstu ne žaidėjo veikėjų (NPC), su kuriais galima sąveikauti keliais būdais: žaidėjas gali užmegzti su jais pokalbį, susituokti su pageidaujamu veikėju arba juos išžudyti.
Žaidimo eigoje žaidėjas vykdo užduotis ir taip progresuoja, atversdamas naują istorijos puslapį bei vystydamas savo veikėjo įgūdžius. Pagrindinės žaidimo užduoties galima ir nebevykdyti užbaigus pirmąjį užduoties etapą. Priešingai nei kituose „The Elder Scrolls“ serijos žaidimuose, šiame nereikalaujama pasirinkti veikėjo klasės pačioje žaidimo pradžioje, tokiu būdu išvengiant ankstesnėse dalyse žaidėjus kamavusios problemos – priverstinio žaidimo stiliaus. Lavindamas veikėjo įgūdžius, žaidėjas kelia veikėjo patirtį, o tai savo ruožtu suteikia veikėjui naują lygį. Kiekvienąkart pakilus veikėjo lygiui, žaidėjas gauna po vieną įgūdžių tašką, kurį gali panaudoti pakelti tam tikro sugebėjimo lygiui arba patausoti ir išleisti vėliau.
Siužetas
Žaidimo pasakojimas sukasi aplink žaidėjo veikėją, kuriam lemta susidurti su Alduin, drakonu, pasak pranašystės, sukelsiančiu pasaulio pražūtį. Žaidimo veiksmas vyksta žemėje pavadinimu Skyrim, Tamriel žemyne įsiviešpatavusios imperijos provincijoje, praėjus dviem šimtmečiams po įvykių „Oblivion“ dalyje. Provinciją slegia vykstantis pilietinis karas tarp dviejų frakcijų. Viena jų Stormcloaks, šiauriečiai, vadovaujami jarlo Ulfric Stormcloak. Jų siekis yra išlaisvinti Skyrim regioną nuo imperijos kišimosi. Tam priešinasi imperijos legionas, vadovaujamas generolo Tullius, siekiančio numalšinti sukilimą ir suvienyti provinciją.
Įvertinimas
„The Elder Scrolls V: Skyrim“ sulaukė kritikų pripažinimo, taip pat didelių liaupsių iš žaidėjų pusės bei tapo viena iš populiariosios kultūros ikonų. Kritikai ypatingai gyrė ištobulintą veikėjų vystymo sistemą ir žaidimo pasaulį. Žaidimas laimėjo daugiau kaip 220 „Metų žaidimo“ apdovanojimų ir pagal apdovanojimus yra antras žaidimų pramonės istorijoje. Kai kurių plačiai pripažįstamas kaip vienas geriausių kada nors sukurtų žaidimų.
Henrikas Mazūras
Henrikas Mazūras (g. 1954 m. rugsėjo 20 d. Ukmergėje) – Lietuvos dailininkas, grafikas.
Nuo 1979 m. dalyvauja parodose, konkursuose Lietuvoje ir užsienyje (Argentinoje, Belgijoje, Čekijoje, Italijoje, Kinijoje, Kroatijoje, Latvijoje, Lenkijoje, Prancūzijoje, Rumunijoje, Vokietijoje), surengė 5 personalines parodas, dalyvavo virš 150 grupinių parodų.
Knygos „Ekslibrisas moksleivių kūryboje“ (2005 m.) autorius.
Dailininkas yra Krekenavos ir Karsakiškio miestelių herbų ir vėliavų autorius. Sukūrė apie 30 logotipų ir emblemų, per 200 ekslibrisų. Nuo 1995 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Kūrinių yra įsigiję Lietuvos, Belgijos ir Italijos meno muziejai ir ekslibrisų kolekcininkai. Dirba dailės mokytoju Panevėžio raj. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazijoje.