cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonas Smelstorius
Biografija
1905 m. emigravo į JAV, 1906–1907 m. savaitraščio „Keleivis“, 1909–1911 m. ir 1914–1915 m. Filadelfijoje savaitraščio „Kova“, 1913–1914 m. Baltimorėje laikraščio „Pirmyn“ redaktorius. 1924–1925 m. Kaune – Valstybinių ir savivaldybių įstaigų tarnautojų profesinės sąjungos laikraščio Gyvenimas ir darbas, 1927–1930 m. pašto, telegrafo ir telefono tarnautojų laikraščio „Paštininkų žodis“ redaktorius.
Bendradarbiavo leidiniuose „Naujoji gadynė“
Bibliografija
Vertimai:
Crescenzio Sepe
Krešencijas Sepė (, g. 1943 m. birželio 2 d. Carinaro, Kazertos prov., Italijoje) – Katalikų Bažnyčios Romos kurijos kardinolas iš Italijos, Vatikano diplomatas. Nuo 2006 m. Neapolio arkivyskupas. Nuo 2001 m. kardinolas diakonas titulinėje bažnyčioje Dio Padre Misericordioso.
Liangų dinastija
Liangų dinastija arba Pietų Liangų dinastija – kinų dinastija, 502–557 m. valdžiusi Pietų Kiniją, Vanšuaną ir Dziaodžou.
Crescenzio Sepe
Buvęs Tautų evangelizavimo kongregacijos prefektas (2001-2006 m.). Baigė seminarijas Aversoje ir Salerne, Romos Popiežiškąjį Laterano universitetą, Popiežiškąją bažnytinę akademiją.
Liangų dinastija
Istorija
Pradininkas Siao Janas. Liangų sukurtos valstybės sostinė buvo Dziankangas (dab. Nandzingas). Valstybėje greta konfucianizmo plito ir įsivyravo budizmas, Liangai ėmė jį globoti. Dinastiją susilpnino 548 m. prasidėjusios tarpusavio kovos dėl valdžios. Liangus nušalino aristokratas Čen Basienas, pradėjęs Čenų dinastiją.
Crescenzio Sepe
miniatiūra|180px|left
880 m.
880 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Rovigo provincija
Rovigo provincija (it. Provincia di Rovigo) – Italijos provincija Veneto regione. Provincijos sostinė – Rovigas. Šiaurėje provincija ribojasi su Veronos, Paduvos ir Venecijos provincijomis, pietuose su Feraros, vakaruose su Mantujos provincija, o rytuose yra Adrijos jūra. Provincijos plotas 1789 km², gyvena 244625 žmonės (2005 m.) Kraštovaizdis yra lyguma nuo -2 iki 15 m aukštyje virš jūros lygio.
thumb|right|200px|Po įteka į Rovigos provinciją ties Melaros miestu. Provincijoje yra 50 savivaldybių (komunų). Didžiausios iš jų:
Arklių paradoksas
Arklių paradoksas – paradoksas, kai klaidingai taikant matematinę indukciją įrodoma, jog visi arkliai yra vienos spalvos.
Tarkim, n – arklių skaičius mūsų aibėje. Jei turime tik vieną arklį (n = 1), tai, suprantama, visi arkliai aibėje vienos spalvos. Belieka įrodyti, jog teiginys teisingas bet kokiam arklių skaičiui.
Dabar tarkim, jog turime du arklius. Paimkime vieną jų iš aibės. Gausime vieno arklio aibę, kur, aišku, visi arkliai vienos spalvos. Jei paimsime antrąjį, gausime kitą, irgi vieno arklio aibę, kurioje visi arkliai taip pat vienos spalvos. Klaidingai interpretuojant matematinės indukcijos taisykles, šioje vietoje neva įrodoma, jog bet kokioje dviejų arklių aibėje visi arkliai vienos spalvos – bet kurių dviejų arklių spalva vienoda. Jei bet kurių dviejų arklių spalva vienoda, tai visi arkliai yra vienos spalvos.
Paradokso „įrodyme“ klaidingai tariama, jog abi aibės, kurios lieka iš dviejų arklių aibės pašalinus vieną arklį, turi bendrų savybių. Iš tiesų to nėra, nes šio aibės neturi bendrų elementų.
Paprastai aiškinant, klaida neatrodo nei labai sudėtinga, nei sunkiai pastebima. Tačiau ji paaiškina ir iliustruoja kitas panašaus pobūdžio matematinės logikos klaidas, kurias aptikti daug sunkiau. Greičiausiai dėl šios priežasties „arklio paradoksas“ minimas matematinėje literatūroje.
Vokietijos futbolo varžybos 1990–1991 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1990–1991 m.
Turkijos vėliava
thumb|250px|Turkijos vėliava Turkijos vėliavos centre – pusmėnulis ir žvaigždė, islamo religijos simboliai. Turkiškasis valstybinės vėliavos pavadinimas – Ay Yıldız (mėnulio žvaigždė).
Dabartinė šalies vėliava yra šiek tiek pakoreguota Osmanų imperijos vėliavos versija. Panašios formos vėliava Osmanų imperijoje naudota nuo 1844 m., o oficialiai valstybine vėliava tapo 1936 m.
Raudona spalva vėliavoje simbolizuoja išlietą turkų kraują dėl savosios tėvynės, ypač per Turkijos nepriklausomybės karą su graikais.
Geležies dirbiniai
thumb|Geležinis kirvis thumb|Geležiniai papuošalai thumb|Geležies rūda Geležies dirbiniai – archeologinių tyrimų metu archeologinėse kultūrose randami dirbiniai iš geležies.
Adamso žiedas
thumb|left|280px|Arkos Adamso žiede (iš kairės į dešinę: Brolybė, Lygybė, Laisvė) Adamso žiedas – išorinis Neptūno planetos žiedas, pavadintas britų matematiko ir astronomo Džono Kaučo Adamso vardu. Nuo planetos nutolęs apie 63 930 km. Tai – geriausiai ištyrinėtas Neptūno žiedas. Jis yra siauras, šiek tiek ekscentriškas ir išlinkęs. Žiedo storis apie 35 km (15 – 50 km). Dulkių dalis šiame žiede yra 20-40%, t. y. mažesnis, nei kituose siauruose žieduose.
Geležies dirbiniai
Dirbiniai
Pirmieji geležies dirbiniai buvo iš meteoritinės geležies. Anatolijoje (Mažoji Azija) rasti ankstyviausi – 7 – 6 tūkstantmetyje pr. m. e. iš jos pagaminti dirbiniai, daugiausia papuošalai. 4 tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje tokių dirbinių buvo Egipte. Ilgą laiką geležis buvo retas ir brangus metalas. 3 tūkstantmečio pr. m. e. viduryje Anatolijoje pradėta gaminti dirbinius iš apdirbtos geležies rūdos. XII – IX a. pr. m. e. geležį ir jos dirbinius pradėta naudoti Egipte, Mesopotamijoje, Užkaukazėje, Indijoje, XII – X a. pr. m. e. – Viduržemio jūros pakrantėse, VIII – VII a. pr. m. e. – daugelyje Europos kraštų, VI – V a. pr. m. e. geležies dirbiniai pasiekė Šiaurės Europą, IV – II a. pr. m. e. joje paplito.
Adamso žiedas
Arkos
Šviesiausios Adamso žiedo dalys – arkos – buvo atrastos pirmiausiai. Arkos yra pavieniai regionai žiede, kuriuos sudarančios dalelės yra paslaptingai susigrupavusios. Adamso žiedą sudaro penkios trumpos arkos, išsidėsčiusios pakankamai siaurame ilgumos intervale (247° – 294°). 1986 metais, šios arkos buvo aptiktos tokiose ilgumose:
Geležies dirbiniai
Geležies dirbiniai Lietuvoje
Lietuvos teritorijoje geležies dirbiniai pradėti naudoti ankstyvajame geležies amžiuje (V a. pr. m. e. – I a.). Pirmieji geležies dirbiniai buvo įvežtiniai (ankstyviausi – iš V a. pr. m. e.), vėliau daryti vietos meistrų. Iki pirmųjų m. e. amžių jų turėta nedaug. Iš pradžių iš geležies, manoma, iš įvežtinės ar perlydytų geležies dirbinių, daugiausia daryti ginklai (įmoviniai ir siauraašmeniai pentiniai kirviai, išlenkti ir tiesūs peiliai, ietigaliai) bei kai kurių žemdirbystės padargų dalys (dažniausiai noragai) ir svarbiausi darbo įrankiai (trumpi pjautuvai, dalgiai, kaltai, ylos). Geležies dirbiniai paplito senajame geležies amžiuje (I a. - IV a.), ėmus geležį išgauti iš vietinių žaliavų – pelkių rūdos. Geležies dirbinių randama piliakalniuose ir senovės gyvenvietėse, kapinynuose, jie dėti į kapą kaip įkapės.
Adamso žiedas
Arkos
Ryškiausia ir ilgiausia arka – Brolybė, blyškiausia – Drąsa.
Geležies dirbiniai
Apdirbimas
Geležies lydymą (gaivinimą) vietoje liudija piliakalniuose ir jų senovės gyvenvietėse (Aukštadvario piliakalnis ir gyvenvietė, Dūkšto piliakalnis ir gyvenvietė, Moškėnų piliakalnis, Velikuškių piliakalnis) rastos geležies lydymo krosnelių liekanos ar šlakas.
Adamso žiedas
Arkos
Arkos – pakankamai stabilios struktūros, kurių padėtis beveik nesikeitė laikui bėgant. Vis dėlto jų buvimas Adamso žiede išlieka mįsle.
Geležies dirbiniai
Apdirbimas
Geležis buvo lydoma iš pelkių rūdos – limonito (jame geležies būna 22-32 %), kurios yra pelkėse ir upių, tekančių pelkėtomis vietomis, šlaituose. Pelkių rūdos kasyklų daugiausia buvo Pietų Lietuvoje. Iškastą pelkių rūdą apdorodavo – plaudavo, džiovindavo, smulkindavo, sijodavo, apdegindavo. Paruošta rūda buvo lydoma lydymo krosnelėse, vad. rudnėse. Geležį išgaunant iš pelkių rūdos daug geležies (iki 40-50 %) patekdavo į šlaką, todėl geležiai išgauti naudota daug rūdos, kuro ir darbo. Iš gautos geležies I a. – XII a. buvo kalami įvairūs dirbiniai. Pagal archeologinius radinius jie skirstomi į 4 grupes:
Gyvenimas
Gyvenimas gali reikšti:
Operacija „Džonatanas“
Operacija „Džonatanas“ − 1977 m. Izraelio režisieriaus M. Golano sukurtas filmas. 1978 m. jis buvo nominuotas Oskaro premijai Geriausio filmo užsienio kalba kategorijoje. Filmas paremtas tikrais įvykiais apie 1976 m. birželio 27 d. teroristų įvykdytą Air France aviakompanijos lėktuvo užgrobimą. Lėktuvas su įkaitais buvo priverstas nusileisti Ugandos Entebės oro uoste, kuriame po kelių dienų Izraelio specialiosios pajėgos daugumą keleivių išlaisvino. Juostoje taip pat buvo panaudoti dokumentiniai kadrai.
Gimtasai kraštas
Gimtasai kraštas – kraštotyros žurnalas, ėjęs 1934–1940 m. Šiauliuose, 1940–1943 m. Kaune, 1943 m. – Vilniuje.
Žurnalas
Žurnalą leido Šiaulių kraštotyros draugija ir Šiaulių Aušros muziejus, nuo 1941 m. dar ir Lietuvos mokslų akademija. Ėjo 4 kartus per metus. Išėjo 31 nr. (17 sąsiuvinių). Tiražas 1935 m. – 524 egz., 1943 m. – 1000 egz. Nuo 1935 m. Nr. 2 (6) leido priedą „Keliaukime“. Spausdino Raidės spaustuvė Kaune.
Žurnalas skelbė archeologijos, etnografijos, istorijos, muziejininkystės, paminklosaugos, tautosakos mokslinius straipsnius ir medžiagą, bibliografiją, kroniką, recenzijas.
Bendradarbiavo Petras Babickas, Juozas Baldžius (Baldauskas), Vaclovas Biržiška, Balys Buračas, Petras Būtėnas, Marijona Čilvinaitė, Jurgis Dovydaitis, Jurgis Elisonas, Paulius Galaunė, Konstantinas Jablonskis, Juozas Jurginis, Ignas Končius, Antanas Mažiulis, Juozas Mickevičius (1900), Gabrielė Petkevičaitė, Juozas Petrulis, Jonas Puzinas, Vladas Ruokis, Balys Tarvydas ir kiti.
Redaktorius Peliksas Bugailiškis.
Atnaujintas žurnalas leidžiamas nuo 2008 m.
Bajeso teorema
Bajeso teorema – tikimybių teorijos teorema, kuri nustato įvykio tikimybę, kai stebint žinoma tik dalis informacijos apie įvykius. Kitaip tariant, pagal šią teoremą galima daug tiksliau nustatyti tikimybę, imant iš anksto žinomą informaciją ir naujų stebėjimų duomenis. Ji pavadinta anglų statistiko Tomo Bajeso garbei.
Matematinė formuluotė
kur
Kova su spamu
Elektroninio pašto žinučių spamo filtrams sukurti naudojami „mokymosi“ procese sudaryti žodynai. Tam paimamas senas rankiniu būdu išrinktų pranešimų archyvas ir perduodamas programai mokytis ir tolimesnei analizei. Programa nustato kiekvieno tipo pranešime pasikartojančius žodžius – kiek kartų kiekvienas žodis pasirodo laiškuose iš nurodytos bylos. Kai žodynai galutinai sudaryti, tikimybė, kad nauja žinutė yra spamas, apskaičiuojama pagal Bajesą kiekvienam žodžiui iš laiško. Normalizuojant ir sumuojant žodžių tikimybę gaunama bendra tikimybė, pagal kurią galima priskirti žinutę spamui.
Bajeso teoremos taikymas leidžia apsieiti be pašto dėžučių „juodųjų sąrašų“ sudarymo. Bajeso filtrai gali savarankiškai, nedaug nusileisdami žmogaus sugebėjimams, atpažinti „blogą“ žinutę, kurioje reklaminė informacija pateikiama kaip paprastas tekstas ar HTML. Po mokymo ir didelio įdirbio pasiseka atrinkti iki 95 –97 % spamo.
Bajeso statistika
Angliškai "Bayesian Inference", statistikos kryptis, pavadinta Tomo Bajeso garbei. Statistiniai metodai pagal tikimybės interpretaciją gali būti skirstomi į dvi rūšis: klasikiniai ir Bajeso. Klasikinė statistika, paremta Didžiausio tikėtinumo metodu ('maximum likelihood'), mokoma daugumoje mokyklų ir universitetų. Bajeso statistika, paremta Bajeso teorema, mokoma jau gerai žinant klasikinę statistiką, universitetuose su stipriomis matematikos ir statistikos katedromis, yra tarsi alternatyva klasikinei statistikai. Bajeso statistikos šalininkai neretai kritikuoja klasikinę statistiką dėl įvairių prielaidų darymo, kurios neturi nieko bendro su tikrove. Bajeso statistika pradėjo ypač populiarėti atsiradus galingiems kompiuteriams, nes daugelis Bajeso statistikos parametrų įvertinimo metodų yra paremti skaitmeniniu modeliavimu, vadinamaisiais Markovo grandininiais Monte Karlo (MCMC - Markov Chain Monte Carlo) metodais.
Norberto Rivera Carrera
Norbertas Karera (, g. 1942 m. birželio 6 d. La Purísima, Durango, Meksikoje) – Katalikų Bažnyčios kardinolas iš Meksikos, Meksiko arkivyskupas (nuo 1995 m.). Pakeltas į kardinolus 1998 m. Kardinolas kunigas San Francesco d' Assisi a Ripa Grande titulinėje bažnyčioje.
Nuo 1955 m. studijavo Durango seminarijoje (Meksika), vėliau išvyko į Romą, kur Popiežiškajame Grigaliaus universitete baigė teologijos studijas.
Prieš 2013 m. konklavą laikytas vienu iš papabile kardinolų, tikėtinų kandidatų užimti popiežiaus sostą.
Kalmaro karas
Kalmaro karas (SV Kalmarkriget) vyko 1611–1613 m. tarp Švedijos ir Danijos karalysčių.
Formaliai karas vyko dėl „Lapių karaliaus“ titulo, kurį sau priskyrė danų valdovas Kristijonas IV bei Švedijos karalius Karolis IX. Faktiškai karo priežastis buvo ekonominiai valstybių interesai, kadangi prekyba žuvimi ir kailiais iš Švedijai priklausančio Finmarko šiaurės Skandinavijoje, į kurį pretenzijas reiškė Danija, buvo labai pelninga. Taip pat svarbia priežastimi buvo Kristijono IV siekis vyrauti Baltijos jūros regione, nes per Finmarko regioną Švedija galėjo gauti kitą prekybinį kelią į Šiaurės jūrą, aplenkdama Danijos kontroliuojamus Zundo sąsiaurius.
Po to, kai Karolis IX atsisakė derėtis ginčytinais klausimais, abi šalys paskelbė viena kitai karą. Po Karolio IX mirties 1611 m. spalį karą tęsė 17-metis sosto paveldėtojas Gustavas II Adolfas.
1612 m. gegužę Danijos kariuomenei, kurią sudarė daugiausia vokiečių samdiniai, pavyko užimti Elfsborgą prie Jotaelvo upės, taip uždarant vienintelį Švedijos išėjimą į Kategatą. Tų pačių metų rugpjūtį danai apsiautė Kalmarą.
Tarpininkaujant Anglijai ir Nyderlandams 1613 m. sausį buvo sudaryta Kneriodo taika (Knærød). Švedija atsisakė Finmarko Danijos naudai, bet jai buvo grąžintas Kalmaras. Švedija įsipareigojo iki 1618 m. išmokėti milijono talerių kompensaciją Danijos karaliui Kristijonui IV. Kol bus išmokėta ši kompensacija, Elsfborgas iki 1619 m. liko Danijos valdžioje.
Limas (upė)
Limas  – upė Balkanuose; didžiausias dešinysis Drinos intakas. Prasideda pietryčių Juodkalnijoje, Kuči regione, Prokletijos kalnuose, Albanijos pasienyje. Pačiame aukštupyje prateka kelis kilometrus Albanijos teritorija, paskui grįžta į Juodkalniją ir teka šiaurės kryptimi. Aukštupyje prateka Plavo ežerą. Teka tapukalnių slėniu, vietomis sudaro tarpeklius. Vidurupyje teka Serbijos teritorija. Toliau pasuka į šiaurės vakarus ir teka per Bosniją ir Hercegoviną. Įteka į Driną prie Medžedžos kaimo.
Svarbiausi intakai: Lješnica, Bistrica, Mileševka, Uvacas (dešinieji), Liubovidža (kairysis). Ties Pribojumi Limas patvenktas hidroelektrinės užtvanka, susidaręs nemažas Potpečo tvenkinys. Upės žiotys patvenktos Drinos slėnyje esančio Višegrado tvenkinio. Prie Limo įsikūrę miestai: Gusinjė, Plavas, Andrijevica, Beranė, Bijelo Poljė (Juodkalnija), Brodarevas, Prijepolė, Pribojus (Serbija), Rudas (Bosnija ir Hercegovina).
Vandenvardžio Limas etimologija spėjama lotyniška (nuo žodžio limes – 'riba, siena') arba keltiška (nuo llyn, llym – 'gerti, vanduo').
Hibernians FC
Paolos „Hibernians“ – Maltos futbolo klubas iš Paolos.
Istorija
2022–2023 m. sezone Premjer lygoje liko penktoje vietoje.
Subkultūra
Subkultūra – kultūros dalis, daugiau ar mažiau integruota į ją, nors aiškiai iš jos išsiskirianti tam tikrais bruožais. Būdinga tam tikrai grupei žmonių, kurią vienija bendra pasaulėžiūra, pomėgiai, socialinė padėtis bei kiti ypatumai. Subkultūrų skiriamieji bruožai gali būti estetiniai, religiniai, politiniai, seksualiniai ar jų derinys. Subkultūrų tyrimas dažnai susijęs su simbolizmo, atsispindinčio aprangoje, muzikoje, kalboje ir kituose stebimuose subkultūros narių elgesio elementuose. Gali turėti formalių (kaip draugijos, klubai, asociacijos ir kt.) ar neformalių (kaip gatvės gaujos ir pan.) struktūrų. Subkultūra, save priešpastatanti bendrajai kultūrai, vadinama kontrakultūra.
Subkultūros nariais tampama perimant subkultūros bruožus iš bendraamžių, tėvų, knygų, televizijos, interneto, ypač įžymybių. Subkultūrai būdingi kultūriniai bruožai padeda jos nariams atpažinti vienas kitą, išskirti save iš bendrosios kultūros, atskirti nuo kitų subkultūrų, kelti statusą savo subkultūros viduje. Subkultūros kultūrinė informacija ir vertybės kartais vadinami subkultūriniu kapitalu arba simboliniu kapitalu.
Subkultūros gali formuotis tam tikroje sąveikaujančių žmonių, susietų amžiaus grupės, rasės, tautybės, klasės, lyties pagrindu, visumoje. Subkultūra gali formuotis natūraliai, kaupiantis kultūriniams skirtumams, kol skirtumai pasidaro tokie ryškūs, kad subkultūros nariai ima jaustis skirtingais (kultūrinė divergencija). Priešingas variantas – vienas žmogus ar nedidelė grupė suformuoja tam tikrą elgesio, aprangos, tikėjimų ir kitokių kultūrinių elementų visumą, kurią pateikia ir išplatina visuomenėje, verbuodamas subkultūros narius.
Subkultūrų pavyzdžiai: bohemiečiai, gotai, hakeriai, hipiai, hipsteriai, pankai, skustagalviai, LGBT, nudistai.
881 m.
881 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Serge Nyuiadzi
Seržas Komla Njuiadzis (g. 1991 m. rugsėjo 17 d.) – Togo futbolininkas, taip pat turintis ir Prancūzijos pilietybę, žaidžiantis puolėjo bei krašto saugo pozicijoje. Atstovavo Vilniaus „Žalgiris“ ir Marijampolės „Sūduvai“.
OGC Nice
Nyuiadzi pradėjo žaisti futbolą OGC Nice futbolo akademijoje. Atstovavo Prancūzijos U-17 ir U-19 futbolo rinktinėms. Daugiausiai žaidė OGC Nice rezervinėje komandoje. 2012 m. pavasarį paliko prancūzų klubą.
CSKA Sofia
2012 m. rugsėjį pasirašė su PFK CSKA Sofiâ klubu. Tų pačių metų rugsėjo 30 d. debiutavo pagrindinėje sudėtyje, prieš PFK Etʺr 1924 Veliko Tʺrnovo. Spalio 20 d. pelnė pirmą įvartį, derbio metu, prieš PFK Levski Sofiâ. 2013 m. birželio 12 d. paliko bulgarų klubą.
1461 Trabzon
2016 m. atstovavo turkų klubui. Jame sužaidė 5 oficialias rungtynes.
Vilniaus "Žalgiris"
2017 m. sugrįžo į FK Žalgiris. FK Žalgiris Vilnius 2017 m. rugsėjo 5 d. pranešė, kad Serge Nyuiadzi išnuomotas Džurdžu „Astra“ klubui. (Iki 2018 m. birželio 30 dienos.)
Marijampolės "Sūduva"
2021 m. kovo viduryje sugrįžo į Lietuvą ir pasirašė kontraktą iki sezono pabaigos su Marijampolės „Sūduvos“ klubu.
Lietuvos futbolo taurės 2021 m. turnyro antrame etape (aštuntfinalyje) prieš FK Nevėžį pelnė abu rungtynių įvarčius ir svariai prisidėjo prie Marijampolės „Sūduvos“ pergalės.
2021 m. rugpjūčio 2 d. rungtynėse prieš Kauno žalgirį pelnė du įvarčius ir marijampoliečiai išsiveržė į priekį 2:1 bei 3:1, tačiau sūduviečiai neišsaugojo persvaros. Galutinis rungtynių rezultatas 3:3.
2021 m. rugpjūčio 15 d. rungtynėse prieš „Riterių“ klubą 79 min. pelnė ketvirtą rungtynių įvartį (1:3). Galutinis rezultatas 3:1 marijampoliečių naudai.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Rinktinės
Toge gimęs futbolininkas nuo aštuonerių gyveno Prancūzijoje, bei turi abiejų šalių pilietybes.
Jaunių amžiaus grupėje S. Nyuiazdi buvo tarp kandidatų į Prancūzijos rinktinę, tačiau joje neįsitvirtino.
Ničiren
Ničiren  – Japonijoje susiklosčiusi budistinė mokykla, priklausanti Mahajanos atšakai. Ją XIII a. Tendai mokyklos mokymo pagrindais sukūrė vienuolis Ničirenas.
Šis mokymas paplito Kamakura laikotarpiu. Jo autorius Ničirenas išaukštino Lotoso sūtros svarbą ir teigė, kad tik jos skaitymas ir garbinimas gali atnešti šlovę Japonijai ir jos žmonėms. Tam jis siūlė daimoku praktiką – mantros Namu Myōhō Renge Kyō (南無妙法蓮華経 – „Šlovė Lotoso sūtrai, teikiančiai Dharmą“). Remdamasis šia sūtra jis teigė, kad visuose žmonėse yra Budos prigimtis, todėl nušvitimą galima visiems pasiekti čia ir dabar. Ničiren, priešingai nei kitos budistinės mokyklos, vykdo labai aktyvią misionierišką veiklą ir tiki, kad kuo didesnis būsiąs adeptų skaičius, tuo daugiau laimės ir taikos būsią pasaulyje.
Mikailiškio koplyčia
Mikailiškio koplyčia (taip pat Mikališkio koplyčia), arba Stuomenų koplyčia – koplyčia, stovinti Prienų rajone, Šilavoto seniūnijoje, Stuomenuose – dabar panaikintame Mikailiškio kaime. Ji yra apie 6 km į šiaurę nuo Igliaukos, 7 km į pietus nuo Plutiškių, Šilavoto seniūnijos paribyje su Igliaukos seniūnija (Marijampolės sav.). Stuomenai priklauso Plutiškių Šv. Juozapo parapijai. Mikailiškio koplyčia įtraukta į Prienų rajono lankytinų objektų sąrašą. 2018 m. gruodžio 11 d. įrašyta į Kultūros vertybių registrą, paskelbta regiono architektūros ir memorialiniu paminklu.
Šalia koplyčios įsikūrusios nedidelės 1812 m. nužudytų Napoleono kareivių, 1831 ir 1863 m. sukilėlių bei 1945–1951 m. žuvusių Tauro apygardos partizanų kapinės.
Istorija
Mikailiškio koplyčia pastatyta XIX a. pradžioje. Jos atsiradimo istoriją lydi vietos žmonių pasakojama legenda:
Iki Antrojo pasaulinio karo ją lankydavo visi kaimo žmonės, čia melsdavosi švenčių dienomis ar šiaip vargų prispausti.
Prisimenama koplyčios viduje daugiau nei 150 metų išbuvusi ąžuolinė žmogaus ūgio (163 cm aukščio) skulptūra „Nukryžiuotasis“. Teigiama, neva skulptūra iš koplyčios pradingo 1970 m., ir visos pastangos ją surasti buvo bergždžios. Galima tik spėti, kad ji pakliuvo į geras rankas, nes galiausiai atsidūrė Alytaus kraštotyros muziejuje.
Pokaryje, 1945 m. balandžio mėnesį prie koplyčios buvo atvežti ir slapta palaidoti šeši Lietuvos partizanai. Iki 1949-ųjų čia buvo jau dvidešimt trys.
Draugai, giminės, tėvai surasdavo žuvusius artimuosius, paskubomis užkastus kur nors griovyje, vėliau juos slapta naktimis laidojo prie koplyčios. Kapai buvo aptverti medine tvorele, papuošti gėlėmis, tautiniais simboliais. Dažnai kapai būdavo išniekinti. Buvo aišku, kad tai buvo okupantų ir jų pakalikų darbas. Senieji Mikailiškio gyventojai gerai prisimena, kaip partizanai pamokė vandalus už miško brolių kapų išniekinimą. Kartą 1951 m. vasarą po stribų vandalizmo, jie kapelius vėl sutvarkė ir užminavo palikę lentelę: „ Neliesti! Užminuota!“. Vėl atėję niokoti kapų, stribai nieko nepaisė. Vos pabandė rauti kryžių, sprogo prie jo pritvirtinta viena iš dviejų prieštankinių minų. Du žuvo vietoje, o kiti buvo sunkiai sužeisti. Tik po tokios pamokos kapai buvo palikti ramybėje.
Sovietmečiu Mikailiškio koplyčia buvo beveik visiškai sugriauta: išliko tik pamatai ir vienas kampas.
Atminimo ženklai
Prie koplyčios stovi:
Simurq PİK
Zakatalos „Simurq“ – buvęs Azerbaidžano futbolo klubas iš Zakatalos.
Istorija
Iki 2006 m. vasaros buvo Inter Baki dukterinė komanda. 2010 m. birželio pradžioje užklupus finansinėms problemoms jų sezonas buvo blogiausias istorijoje, klubas užėmė 11 vietą ir turėjo iškristi į pirmąją lygą. To neatsitiko, kadangi FK Muğan Salyan taip pat susidūrė su finansinėmis problemomis ir iškrito vietoj Zakatalos klubo. 2015 m. galutinai iširo dėl finansinių problemų.
Flogistonas
Terminą 1667 m. įvedė J. Becheras ir 1703 m. G. Štalis, aiškindami degimo procesą. Tuo metu laikyta, kad „metalas“ yra „žemės“ ir flogistono mišinys, kai atsiskyrus flogistonui (ir šiam susimaišius su oru) lieka tik „žemė“. Buvo manoma, kad augalai gali išskirti flogistoną iš oro. Flogistono teoriją paneigė A. Lavuazjė, įrodęs, kad vanduo yra sudėtinė medžiaga ir išskyręs „degų orą“ (vandenilį).
Liang Kai
Liang Kajus (, apie 1140 m. Dongpingas, Šandongo provincija – apie 1210 m.) – kinų tapytojas, vienuolis.
Biografija
Vienas novatoriškiausių Pietų Sungų laikotarpio (1127–1279 m.) dailininkų. Apie 1201–1204 m. mokėsi Imperatoriškojoje tapybos akademijoje Hangdžou. Ankstyvajai kūrybai turėjo įtakos Masia mokykla; jos tikslas – sukurti beribės erdvės įspūdį.
Tapęs vienuoliu pakeitė tapymo manierą. Priklausė peizažinei lyriškai monochrominės tapybos mokyklai. Sukūrė čanbudizmo patriarchų, mokytojų, vienuolių portretų („Poetas, klajojantis pelkių pakrantėmis“, „Keliaujantis Li Bo“). Kūriniams būdinga čanbudizmo filosofija.
Ginučių pilkapynai
Ginučių pilkapynai – du pilkapynai Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, prie Ginučių kaimo, Aukštaitijos nacionalinis parkas. Netoli stūkso Ginučių piliakalnis.
Pilkapynai
Pirmasis pilkapynas yra į šiaurę nuo kaimo, 0,6 km į šiaurės rytus nuo Almajos ir Srovės santakos, 0,4 km į rytus nuo Almajo ežero, 0,3 km į šiaurę nuo Srovės pralaidos kelyje Ginučiai-Kirdeikiai, į vakarus nuo kelio Ginučiai-Vaišniūnai, Daunorių girininkijos miške, 215 kvartalo pietinėje dalyje. Išliko daugiau kaip 10 pilkapių. Sampilai 6–8 m skersmens ir 0,3–0,6 m aukščio, apardyti, iškasinėti, išpustyti vėjo.
Antrasis pilkapynas yra į pietryčius nuo kaimo, apie 0,65 km į šiaurės vakarus nuo Srovės įtakos į Asėko ežerą, 0,3 km į pietryčius nuo Sravinaičio ežero ir 0,2 km į šiaurės rytus nuo Srovės kairiojo kranto, Palūšės girininkijos Linkmenų miške, 2 kvartalo pietinėje dalyje. Išliko 4 pilkapiai. Sampilai 12–14 m skersmens ir nuo 0,3 iki 0,8 m aukščio. Juos juosia grioviai.
Pilkapynų pilkapių forma ir sampilai būdingi VIII a. – XII a. Istorijos instituto archeologai 1958 m. žvalgomuosius archeologijos tyrimus atliko piliakalnyje ir pirmajame pilkapyne, Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai 1976 m. – piliakalnyje, 1985 m. – pilkapynuose.
Dhjani budos
thumb|200px|Penki dhjani Budos Dhjani Budos arba Penki didžiosios Išminties Budos, Penki didieji Budos, Penki nugalėtojai – Vadžrajanos budizme svarbūs penki Budos, kurie simbolizuoja pirminio Budos (adi buda) penkis aukščiausios Išminties aspektus.
Penki dhjani Budos atitinka 5 skandhas ir po mirties (bardo) pasirodo tokia tvarka:
Liaohė žemuma
Liaohė žemuma, Liaoho lyguma, Pietų Mandžiūrijos žemuma – žemuma Kinijos šiaurės rytuose, abipus Liaohės žemupio; Sungliao lygumos pietinė dalis. Pietuose prieina prie Liaodongo įlankos. Ilgis – 200 km, plotis iki 150 km, paviršiaus aukštis <50 m.
Susidariusi daugiausia iš aliuvinių nuosėdų, pajūryje – iš jūrinių. Diduma plotų nusausinta. Auginama ryžiai, kukurūzai, vilnamedžiai. Didžiausi miestai: Šenjangas, Anšanas.
Laivių Laumės kūlis
Laivių akmuo, vadinamas Laumės kūliu (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas –, senas registro kodas – M152) – mitologinis akmuo šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Laiviuose, 1,12 km į šiaurės vakarus nuo kelių ir  kryžkelės, Bubino upelyje. thumb|left|300px
Akmuo
Teritorijos plotas – 10,70 m².
2,0 km į pietvakarius yra Laivių, Salantų Laumės kūlis, 0,27 km į pietryčius – Laivių kapinynas, 0,18 km į šiaurę – Laivių piliakalnis.
Istorija
Akmuo vietos gyventojų žinomas nuo seno, vadinamas Laumės kūliu.
1993 m. įrašytas į laikinąją istorijos ir kultūros paminklų apskaitą (l. a. 304/10), 2000 m. įregistruotas kultūros vertybių registro mitologinių objektų sąraše (M152), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Tyrimai
1993 m. žvalgė Vykintas Vaitkevičius, 1999 ir 2017 m. – Julius Kanarskas.
Maja
Maja  – viena pagrindinių ir universaliausių indų filosofijos ir religijos sąvokų.
Žodis māyā́ kildinamas iš („moti, mirgėti“) ir giminingas lietuvių žodžiams móti, mosúoti, mãsinti, mõnai. Tiesa, Indijoje tradiciškai siejamas su sanskrito šaknimi mā- („matuoti“).
Šis žodis nesyk minimas seniausiame indoarijų tekstų rinkinyje – „Rigvedoje“. Ten jis turi dviprasmišką reikšmę – viena vertus, tai dievų galia, kitą vertus – priešų, raganių burtai. Tai magiška jėga, kuri suprantama kaip dievybės reiškimosi materialaus pasaulio įvairovėje galia (numenosum), būdas, faktas arba kaip potenciali būties energija. Maja – tai stebuklinga dievų galia mainyti pavidalus, sukelti kokią regimybę, moną. Monytojais vadinami įvairūs dievai, bet užvis dažniausiai – Varuna.
Povediniu laikotarpiu maja neretai vaizduojama sužmogintu pavidalu – kaip dangiškos kilmės dievaitė, neretai tapatinama su Durga. Deivė Maja (Māyādevī), dar vadinama Majavate (Māyāvatī) ar Didžiąja Maja (Mahāmāyā) laikoma deivilo Šambaros žmona, kuri išaugina Krišnos sūnų Pradjumną (dievo Kamos persikūnijimą). Vėliau ji tampa Pradjumnos žmona (šioje hipostazėje tapatinama su Kamos žmona Rate). Vaišnavizme maja reiškia būties, visatos, įkūnytos per Višnų, regimybę. Tai tikrovė, suvokiama kaip dievybės sapnas, svaja, o pasaulis – kaip dieviškoji žaismė (lyla).
Upanišadose maja – išties esąs brahmanas, gebantis kurti pasaulį. Vėliau išplito vedantos mokyklos (daugiausiai Šankaros) sukurta samprata, pagal kurią maja – medžiaginio pasaulio regimybė, atspindinti vienintelę tikrovę – brahmaną.
Šaivizme Maja – dievo Šivos motina, budizme – Budos motina. Majos samprata perėjo ir į šiuolaikinę Vakarų filosofiją, meną.
Dabartinėje hinduistinėje filosofijoje pabrėžiamas epistemologinis majos aspektas: ji nusako patyrimo santykinumą, bet nereiškia, kad pasaulis nėra realus.
Niimi Nišiki
Niimi Nišiki (arba Šinmi Nišiki,, 1836 m. – 1863 m.) – vienas iš trylikos pirmųjų Šinsengumi narių kartu su Serizava Kamo ir Kondo Isami. Jis gimė Mito – han (dabar Ibaraki prefektūra) ir buvo Šintomunen – ryu kardo valdymo meistras. Jis buvo vienas iš trijų pirmųjų Šinsengumi vadų, bet buvo pažemintas iki vado padėjėjo. Kadangi Niimi Nišiki buvo svarbus Serizava frakcijos narys, Jamanami Keisuke ir Hidžikata Tošizo privertė jį įvykdyti sepuku 1863 m maždaug spalio 19 d. Serizava ir kiti jo grupės nariai buvo nužudyti po savaitės Matsudaira Katamori (Aizu klano daimio) įsakymu. Nors jis pasivadino Niimi Nišiki, jo tikrasis vardas liko nežinomas. Spėjama, kad jis buvo gan išsilavinęs, nes jo vardas Niimi Nišiki rodo tarimo žaismą. Yra įtarimų, kad jis galėjo būti Chōšū klano šnipas ir turėti artimų ryšių su Sonno – džoi grupėmis, buvusioms Mito ir Tosa.
Titijas
Graikų mitologijoje Titijas – milžinas, dievo Dzeuso ir mirtingosios Elaros, Orchomeno duktės, sūnus. Elara Titiją pagimdė žemės gelmėse, kadangi slėpėsi nuo Heros keršto, todėl motinystė dalinai priskiriama ir žemės deivei Gajai. Hera sumaišė milžinui Titijui protą ir šis apimtas aistros kėsinosi į Leto, tačiau (pagal vieną iš mito variantų) Artemidė ir Apolonas, Leto vaikai, užmušė milžiną taikliomis strėlėmis. Pagal kitą variantą Dzeusas nutrenkė savo sūnų Titiją į Hado karalystę, kur jam kepenis lesa du vanagai.
Teddy Lučić
Tedis Lučičius (g. 1973 m. balandžio 15 d.) – buvęs futbolininkas, Švedijos rinktinės gynėjas.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 1995 m. birželio 4 d., su rinktine žaidė 2004 metų Europos čempionate, 1994 m., 2002 m. ir 2006 m. pasaulio čempionatuose. žaidė visose trejose grupės varžybose, o aštuntfinalyje 35 rungtynių minutę žaidėjui parodyta antra geltona kortelė ir jis išvarytas iš aikštės.
Vytas Šimonėlis
Vytas Šimonėlis (g. 1959 m. kovo 29 d. Pivoruose, Ignalinos raj.) – Lietuvos ir Širvintų rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1966–1974 m. mokėsi Ignalinos rajono Dysnos aštuonmetėje mokykloje, 1974–1978 m. Ukmergės žemės ūkio mechanizacijos technikume. 1983 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Mechanizacijos fakultetą, inžinierius mechanikas, 2005 m. baigė Mykolo Romerio universitetą, viešojo administravimo magistras.
1983–1992 m. Širvintų raj. „Širvintos“ kolūkio vyresnysis inžinierius mechanikas. 1992–1994 m. Širvintų raj. žemės ūkio bendrovės „Balžė“ vadovas. 1994–1996 m. Širvintų rajono žemės ūkio valdybos vyriausiasis energetikas, darbų saugos inspektorius, 1996–1997 m. viršininkas. 1997–2007 m. Širvintų rajono savivaldybės meras, Lietuvos savivaldybių asociacijos tarybos narys.
Nuo 2007 m. Lietuvos darbo biržos prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos projekto vadovas, Centrinės projektų valdymo agentūros Socialinės apsaugos projektų skyriaus projektų vadovas.
1993 m. Lietuvos valstiečių partijos, 2000 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, nuo 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys, Širvintų skyriaus pirmininkas.
Kupiškio (Aukštupėnų) piliakalnis
Kupiškio (Aukštupėnų) piliakalnis – piliakalnis Kupiškio rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Kupiškio, Lėvens kairiajame krante, ties jo santaka su Aukštupio upeliu. Pasiekiamas nuo Kupiškio bažnyčios šiaurinio galo važiuojant 250 m į šiaurės vakarus Muziejaus gatve, pavažiavus į dešinę Piliakalnio gatve 500 m. Prie piliakalnio šiaurės rytų papėdės galima privažiuoti Pergalės ir Vėžionių gatvėmis, iš jos pasukus į kairę vakarų kryptimi link užtvankos, kur yra mašinų stovėjimo aikštelė.
Istorija
Iš šiaurės piliakalnį juosia Aukštupio, iš vakarų – Lėvens slėnis, iš rytų – dauba, pietinėje pusėje yra aukštuma. Aikštelė pailga, 110x40 m dydžio, XIX a. buvo ariama. Aikštelės pietiniame pakraštyje buvo pylimas, išliko jo liekanų. Šiaurės rytų ir pietiniame šlaite, 4-4,5 m žemiau aikštelės krašto, yra apie 280 m ilgio ir 1,8 m aukščio pylimas, kurio galai siekia apie 50 m ilgio terasą. Aukščiau terasos piliakalnio šlaitas status, nulygintas, žemiau – natūralus. Aikštelė ir piliakalnio rytinis šlaitas apardyti per Pirmąjį pasaulinį karą iškastų apkasų. kairėje|miniatiūra|Kupiškio piliakalnis Kupiškio, Aukštupėnų piliakalnis – krantinis, sudėtinis, kompleksinis fortifikacinis įrengimas. Įrengtas Lėvens kairiajame krante esančioje kalvoje ties jo santaka su Aukštupio upeliu, apsuptas pelkėtais upių slėniais. Iškilęs pelkėtoje, plynoje lygumoje, apjuostas dviejų upių turėjo geras sąlygas gynybai. Piliakalnio gynybinę sistemą sudaro du pagrindiniai elementai: pati įtvirtinta vieta – piliakalnio aikštelė (buvęs pilies kiemas) ir jos įtvirtinimai bei pylimai, grioviai, terasos. Datuojamas  I tūkst. viduriu – II tūkst. pradžia.
Piliakalnio aikštelė ovali, pailga šiaurės–pietų kryptimi. 40x110 m dydžio. Jos pietiniame gale buvo supiltas pylimas. 4–4,5 m žemiau aikštelės krašto, šiauriniame, rytiniame ir pietiniame šlaituose iškastas 3–4 m pločio, 2 m gylio griovys, už kurio supiltas 280 m ilgio, 1,8 aukščio, 7 m pločio pylimas (jo vietoje vakariniame šlaite išlikusi tik terasa). Šlaitai vidutinio statumo, 8–20 m aukščio.
Šiuo metu piliakalniuose galima pastebėti tik dalį buvusių žemių įtvirtinimų, o medinių įtvirtinimų liekanos aptinkamos tik archeologinių tyrimų metu. miniatiūra|Kupiškio piliakalnis naktį Šalia tokių piliakalnių egzistavo papėdės gyvenvietės, senieji kapinynai, net šventvietės. Žuvusiuosius, ginant pilį ir papėdę, gyvenviečių gyventojai laidojo to meto bendruomenės kapinėse (paprastai už vandens telkinių ar upelių). Piliakalnio pailgos formos ovalinės formos aikštelės matmenys 40x110 m liudija šalia piliakalnio į rytus ir pietus, 5 ha plote, buvus nemažos gyvenvietės. Anksčiau ariamose vietose čia rasta grublėtos ir žiestos keramikos fragmentų, apdegusių molio tinko archeologinių radinių.
Remiantis kultūrinio sluoksnio radiniais manoma, kad piliakalnyje XIII a. stovėjo medinė bendruomenės pilis – pati ankstyviausia būsimo miestelio užuomazga, tačiau piliakalnio pilis ir įtvirtinimai buvo sugriauti jau per pirmuosius Kalavijuočių ordino žygius apie 1240 m. Kupiškio, Aukštupėnų piliakalnis su gyvenviete priklausė baltų genčiai – sėliams, tai buvo pačios piečiausios jų žemės.
Baltų genčių žemėlapiuose Sėlos regionas figūruoja kaip bemaž 8000 kv. km dydžio bestruktūris teritorinis masyvas. Tačiau istorinė informacija rodo, kad joje turėję būti mažiausiai 4 teritoriniai vienetai su savo centrais. Kiekvienas centras turėjo savo agrarinę provinciją, su santykiais, kurie buvo pagrįsti ekonominiais ryšiais (abipusiais mainais). Taip formavosi pilies apygarda, kurios įtakos zona apėmė mažiausiai apie 100 kv. km.
Be Kupiškio, Aukštupėnų piliakalnio žinomos mažiausiai keturios piliakalnio-gyvenvietės sistemos: Kereliai, Papiliai, Stirniškiai, Gaigaliai. Tikėtina, kad tarp šių piliakalnių buvo tam tikrų ryšių, jungusių juos į vieną didesnį teritorinį vienetą – žemę.
Nuo 2009 m. ant Kupiškio piliakalnio vyksta Baltų vienybės dienos renginiai. 2018 m. įtrauktas į Kupiškio rajono lankytinų vietų sąrašą.
Aprašymai, padavimai, legendos
Apie piliakalnį pirmosios rašytinės žinios užfiksuotos 1885 m. Uršulės Tamošiūnaitės: ''„Aukštupio upelis skardžiais vingiais sukas. Par Piliakalnį sau šniokšdamas unt Lavenį brukas“''. 1891 m. išleistas platus aprašymas apie Kupiškio miestą „Kupiszkis ir kupiszkenai", kuriame užfiksuota legenda apie du brolius milžinus . Pirmasis mokslinis aprašymas apie piliakalnį užfiksuotas 1899 m. Fiodoro Pokrovskio darbe „Kauno provincijos archeologinis žemėlapis". Piliakalnis 1906 m. aprašomas Liudviko Kčivickio darbe „Žemaičių senovė".
Archeologiniai žvalgymai
Piliakalnį 1943 m. aprašė Petras Tarasenka, jo žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1968 m. atliko Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai. 1989 m. tyrė Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnio pietinėje ir rytinėje papėdėje rasta senovinė gyvenvietė, joje rasta lipdytos grublėtu paviršiumi keramikos. Yra manoma, jog Kupiškio piliakalnyje buvo medinė bendruomenės pilis (slėptuvė), kuri buvo pati ankstyviausia būsimo Kupiškio užuomazga. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
2009 m.į šiaurę nuo piliakalnio buvo iškasta 2x5 m dydžio perkasa (vad. A. Petrulienė), užfiksuotas maišytas gruntas be archeologinių radinių.
2017–2018 m. tyrimai
miniatiūra|Vaizdas nuo piliakalnio 2017 m. minint Piliakalnių metus, 2018 m. – Lietuvos valstybės atkūrimo šimtmetį Kupiškio rajono savivaldybės užsakymu Lietuvos istorijos institutas atliko Kupiškio piliakalnio detaliuosius archeologinius tyrimus (vad. dr. A. Simniškytė-Strimaitienė).
2017 m. Kupiškio piliakalnyje atlikti geoarcheologiniai ir geofizikiniai tyrimai. Tikslas – įvertinti piliakalnio aikštelės litostratigrafiją, nustatyti kultūrinio sluoksnio paplitimą ir storį. Aikštelėje, šlaituose ir papėdėje kalamuoju gruntotraukiu padaryta 150 zondų, surinkta 387 grunto bandiniai, išmatuotas jų magnetinis imlumas. Piliakalnis skenuotas georadaru, atlikti magnetometriniai žvalgymai, žvalgyta visa piliakalnio aikštelė – 3940 m² dydžio plotas. Nustatyta, jog buvo piliakalnis įrengtas pailgoje kalvoje iškilia vidurine dalimi. Kultūrinio sluoksnio aikštelės viduryje nerasta, jis koncentravosi aikštelės pakraščiuose.
2018 m. piliakalnio aikštelės rytiniame pakraštyje ištirta 1 perkasa (20 m²). Aptiktas iki 2 metrų storio kultūrinis sluoksnis. Tirtoje vietoje aptikti piliakalnio įtvirtinimai, suformavę pylimą ir šlaitą. Įtvirtinimus sudarė 4 supiltiniai sluoksniai, juos vieną nuo kito skyrė degėsingi tarpsluoksniai. 140–150 cm gylyje nuo dabartinio paviršiaus, fiksuota sudegusių medinių rąstelių, kuolų konstrukcijos, orientuotos išilgai pylimo Š-V kryptimi. Pagrindas tvirtintas 30x30, 40x40 cm ir pan. dydžio akmenimis. Pagal AMS datas (FTMC-35-8) ši konstrukcija datuojama laikotarpiu tarp VIII a. vid.-V a. pr. m. e. Po šia smėlio, medžio ir akmenų konstrukcija 2 metrų gylyje fiksuotas pirminis paviršius – 5-10 cm storio pilkšvo smėlio sluoksnis, po kuriuo, 205–210 cm gylyje pasiektas įžemis – aleuritingas priemolingas smėlis, giliau – priemolinga morena. Įžemyje ties pylimėliu, 225 cm gylyje aptikta stulpavietė, greičiausiai, susijusi su ankstyvuoju apgyvendinimu piliakalnyje ir jo įtvirtinimu. Joje rastas miežio grūdo fragmentas, bastutinių, baltosios balandos, lipiko liekanos tikėtina yra žemdirbystės veiklos atspindys. Įžemyje aptiktos 7 stulpavietės, viena iš jų AMS datuojama VIII–V a. pr. m. e. (FTMC-35-7). Rasta šukė puošta geometriniu ornamentu, kokios būdingos I tūkst. po Kr. 2 pusei. miniatiūra|Kupiškio (Aukštupėnų) piliakalnis iš pietų pusės Tyrimų duomenimis labiausiai tikėtina, jog piliakalnis buvo apgyvendintas laikotarpyje tarp V ir VIII a. pr. m. e. vidurio. Nuo pat įsikūrimo piliakalnyje pradžios, aikštelė buvo apjuosta smėlio, medžio, ir akmenų konstrukcija, kuri vėliau per tą laiką buvo kelis kartus degusi ir rekonstruota. Ankstyviausi piliakalnio radiniai – brūkšniuotosios keramikos laikotarpio. I tūkst. vidurio archeologinės medžiagos piliakalnyje nerasta, nors pagal AMS datavimą tam tikra veikla galėjusi vykti. Tikėtina, jog tuo metu piliakalnis turėjo kitokią paskirtį nei gyvenamoji. VIII–X a. pylimas buvo dar kartą paaukštintas, panaudojant ankstesnį kultūrinį sluoksnį. Tuo metu piliakalnis funkcionavo kaip gyventojų susibūrimo vieta karo ar taikos metu. Tai paskutinis piliakalnio naudojimo epizodas tirtoje vietoje.
Tyrimų metu suregistruota 10 objektų. Aštuoni objektai buvo nuo 15x15 iki 30x30 cm dydžio ir fiksuoti kaip stulpavietės. Suregistruota 230 radinių: 2 monetos, 1 plomba, 1 saga, 1 nenustatytas radinys, 1 vinis, 1 smiltainio galąstuvėlis ir kt. Surinkta 277 g. kaulinės medžiagos, 174 g. molio tinko, suregistruota 224 šukės (jų tarpe 3 žiestos). Iš viso ištirta 69 gyvūnų kaulų ir dantų fragmentai. Didžioji kaulų dalis priklausė naminiams gyvūnams (kiaulės, avys/ožkos). Istorinių laikų radiniai (XVI–XVII a. monetos, smiltainio galąstuvėlis, XIX a. plomba, vėlyvesnių laikų saga) nėra tiesiogiai susiję su gyvenimu piliakalnyje, tačiau rodo, jog piliakalnis buvo lankomas.
Piliakalnio apsauga
miniatiūra|[[UNESCO kultūros vertybių apsaugos ginkluoto konflikto metu konvencijos skiriamasis ženklas]] 1997 m. piliakalnis įregistruotas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 23819), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu, 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe, 2007 m. Kupiškio (Aukštupėnų) piliakalnis įtrauktas į išskirtinę kultūrinę vertę turinčių nekilnojamojo kultūros paveldo objektų sąrašą.
Kubera
thumbKubera (sanskritu/hindi, कुबेर, galbūt „turintis išsigimėlio kūną“; taip pat Kuvera) – hinduizmo mitologijoje turtų dievas, jakšų, kinarų ir gihjakų valdovas.
Brahma, apdovanodamas už dievobaimingumą ir pasišventimą, prilygino Kuberą dievams ir paskyrė jį paslėptų žemėje lobių sargu ir šiaurės (vieno iš lokapalų) saugotoju, taip pat padovanojo jam vežimą Pušpaką, galintį skraidyti ore.
Kubera, kaip ir jį supanti pusdievių svita, pačioje pradžioje tikriausiai buvo chtoninė dievybė; dėl to jis visą laiką siejamas su žeme, žemės gelmėmis ir kalnais. Laikui bėgant, Kubera įgijo vaisingumo dievo bruožus, kurie išryškėja jo išoriniame pavidale ir atributuose. Jis turi didelį rutulio formos pilvą, dvi rankas, tris kojas, aštuonis dantis ir vieną akį. Pagal „Ramajaną“ (VII 12, 22-24), antrąją akį Kubera prarado prakeikus Umai (Devi) už tai, kad jis slaptai žiūrėjo į ją, jai būnant kartu su Šiva.
Kubero atvaizdas įsiskverbė į liaudies tikybą ir budizmo mitologiją. Pvz., tibetiečių budizmo panteone Kubera sutinkamas vardu Vaišravana ir yra turtų dievas ir laikomas vienu iš pagrindinių religijos sergėtoju.
Tubaso muchafaza
Tubaso muchafaza  – Palestinos muchafaza, esanti Vakarų Kranto šiaurės rytuose. Administracinis centras – Tubasas.
Administracinis suskirstymas
Muchafazos sudėtyje yra 23 gyvenvietės: 1 miestas, 2 savivaldybės, 6 kaimų tarybos, 1 kaimų spiečius, 1 pabėgėlių stovykla.
Vokietijos futbolo varžybos 1991–1992 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1991–1992 m.
Igoris Pankratjevas
Igoris Pankratjevas (g. 1964 m. rugpjūčio 9 d.) – Lietuvos futbolininkas, treneris.
Žaidėjo karjera
1982–1989 metais rungtyniavo Vilniaus „Žalgirio“ komandoje. Nuo 1990-ųjų atstovavo užsienio klubams. 1998 m. baigė profesionalaus futbolininko karjerą.
Trenerio karjera
Treniravo Lietuvos U-21 rinktinę. Iki 2008 m. rugsėjo vidurio treniravo Marijampolės „Sūduvos“ klubą. Nuo 2009 liepos pabaigos dirbo Baku „Standart“ trenerio asistentu, tačiau 2009 m. spalio pabaigoje, kai buvo atleistas Valdas Ivanauskas, jis kartu su juo paliko klubą.
2010 m. buvo Vilniaus „Žalgirio“ treneriu. Pirmame sezone su komanda iškovojo bronzos medalius. Pripažintas 2010 m. geriausiu Lietuvos pirmenybių treneriu. Po sezono abi pusės nusprendė 2010 metų pabaigoje besibaigiančios sutarties nepratęsti.
2017 m. ėmėsi treniruoti Antros lygos, Pietų zonos debiutantus Vilniaus „Panerį“.
2017 m. liepos mėnesio pabaigoje pradėjo dirbti Klaipėdos „Atlanto“ vyr. treneriu.
Nacionalinė vyrų futbolo rinktinė
2012 m. kovo pabaigoje tapo Lietuvos vyrų rinktinės vyr. trenerio asistentu. 2013 m. rugsėjo 12 d., atleidus Csaba László, tapo Lietuvos futbolo rinktinės laikinuoju treneriu. 2013 m. gruodžio 20 d. paskirtas rinktinės vyriausiuoju treneriu. 2015 m. spalio viduryje atsistatydino iš rinktinės posto.
I.Pankratjevo vadovaujamos Lietuvos nacionalinės futbolo rinktinės rezultatai
I. Pankratjevo vadovaujama Lietuvos nacionalinė futbolo rinktinė iškovojo 5 pergales, 5 rungtynes sužaidė lygiosiomis ir patyrė 11 pralaimėjimų.
Pasiekimai
Pripažintas 2010 m. geriausiu Lietuvos pirmenybių treneriu.
Andrius Ašmantas
Andrius Ašmantas (1906 m. vasario 24 d. Tickinai, Endriejavo valsčius – 1941 m. gegužės 19 d. Vilnius) – lietuvių kalbininkas.
Biografija
1933 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1935–1938 m. dėstė Klaipėdos pedagoginiame ir nuo 1936 m. Prekybos institutuose, 1939 m. Vytauto Didžiojo universitete, 1940–1941 m. – Vilniaus universitete.
Mokslinė veikla
Tyrė bendrinės kalbos istoriją, žodžių darybą, kalbos kultūros, gimtosios kalbos dėstymo metodikos problemas. Bendradarbiavo leidinyje „Gimtoji kalba“.
Nukryžiavimas
thumb|277px|Nukryžiavimas Nukryžiavimas – senovinė mirties bausmė. Auka vinimis prikalama prie didelio medinio kryžiaus per riešus ir pėdas, kur paliekama kankinamai mirčiai. (Krucifiksuose klaidingai vaizduojama, kad prikalama per plaštakas.) Kitas variantas – auka būdavo pririšama (metalinės vinys tuomet buvo pakankamai brangios).
Ši bausmė buvo plačiai praktikuojama Romos imperijoje, tačiau panašūs metodai buvo naudoti ir Persijoje. Romėnai nukryžiavimą naudojo iki 313 m., kai Romos imperijoje buvo įteisinta krikščionybė bei greitai tapo oficialia religija.
Pats garsiausias nukryžiuotas žmogus Jėzus Kristus – krikščionių mesijas. Todėl krucifiksas yra pagrindinis krikščionių simbolis. Tačiau gali būti, kad jo forma skyrėsi nuo dabar vaizduojamos.
Atvira partija
Atvira partija – seniausias šachmatų debiutas, kurio ėjimai:
1. e4 e5
Dabar atvira partija laikoma debiutų, kurie prasideda būtent šiais ėjimais, grupe. Baltieji nesuardo simetrijos, kaip pusiau atviruose debiutuose. Ėjimas 1.e4 laikomas populiariausiu pirmuoju ėjimu. Tai stiprus ėjimas - jis kontroliuoja centrą bei išlaisvina dvi figūras: valdovę (nors paprastai šiuo metu aukšto lygio žaidime valdovė anksti neišvedama) ir baltalaukį rikį. Būtent šiuo ėjimu prasideda beveik visi seniausi debiutai. Tačiau šis ėjimas silpnina laukelius d4 bei f4. Juodieji dažnai atsako simetriškai 1…e5 ir tai vadinama atvira partija. Kartu su ir siciliškąja (1...c5) bei prancūziškąja (1...e6) gynybomis, atvira partija yra vienas iš trijų populiariausių atsakymų į '''1. e4'''.
Tolesni tęsiniai
Dažniausiai pasitaikantis baltųjų antras ėjimas - 2.Žf3 (Karaliaus žirgo debiutas). Juo užpuolamas pėstininkas, išvedamas žirgas, pasiruošiama trumpajai rokiruotei bei kontroliuojamas laukelis d4. Dažnai pasitaiko atsakymas 2…Žc6, kuris dažniausiai pereina į ispaniškąją partiją (3.Rb5), itališkąją partiją (3.Rc4 Rc5), Dviejų žirgų gynyba (3.Rc4 Žf6), vengriškąją gynybą (3.Rc4 Re7) arba škotiškąją partiją (3.d4), nors dažnai pasitaiko ir kiti debiutai.