cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilkaviškio apskritis
Istorija
(išsamiau) || 1412 || 80.609 || 14 valsčių: Alvito valsčius, Bartninkų valsčius, Gižų valsčius, Gražiškių valsčius, Kaupiškių valsčius, Keturvalakių valsčius, Kybartų valsčius, Lankeliškių valsčius, Paežerių valsčius, Pajevonio valsčius, Pilviškių valsčius, Vilkaviškio valsčius, Vištyčio valsčius, Žaliosios valsčius ||
Valsčiai
Apskrities valsčiai 1919–1950 metais:
Gyventojai 1923 m.
Gyventojų skaičius ir tankumas Lietuvos visuotinio 1923 metų surašymo metu.
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 80 609 žmonės:
Nuno Guimarães
Nuno Gimarainšas (Jorge Nuno Andrade Guimarães; g. 1960 m. – m. 2013 m. balandžio 30 d. ) – iš Mozambiko kilęs portugalų rašytojas, poetas, dėstytojas, kultūros veikėjas. Dirbo ir gyveno Lietuvoje, buvo pagrindinis Lietuvos-Portugalijos kultūrinių ryšių skleidėjas.
Gimė portugalų šeimoje Maputu mieste. Vėliau išvyko į Portugaliją, baigė civilinės inžinerijos studijas Porte. Organizavo kultūrinius renginius, rašė žurnalui „Primeiro de Janeiro“, „Rádio Clube de Matosinhos“ rengė laidą apie krepšinį. Pats žaidė krepšinį Portugalijos klube „Académico Futebol Clube“, vėliau dirbo treneriu.
1998 m. išleido savo pirmą poezijos rinkinį Encontros, Desencontros e Contradições. 2003 m. atvyko į Lietuvą, apsigyveno Vilniuje, dirbo inžinieriaus darbą. 2006 m. pradėjo kultūrinį, švietėjišką darbą – dėstė portugalų kalbą ir portugalų kultūrą Vytauto Didžiojo ir Vilniaus universitetuose (Instituto Camões docentas), dirbo Portugalijos ambasados kultūros atašė, rengė įvairius su Portugalijos kultūra susijusius renginius.
2009 m. išleido knygą Rio que corre indiferente, reprezentavo Portugaliją Lietuvos „Poezijos pavasario“ festivalyje. 2010 m. išleido dvikalbį leidinį Vieniš(um)as – Solidão, kuriame, su savo studenčių pagalba, pristatė 30-ies portugališkų eilėraščių vertimus. Dalyvavo projekte „Poezijos Signalai“, kur prisidėjo prie portugalų literatūros vertimų. Jo iniciatyva Lietuvoje buvo surenti portugalų atlikėjų Joana Amendoeira, Cristina Branco, Célia Leiria, Hélder Moutinho, Ricardo Parreira, Marco Oliveira, Mário Lajinha, Maria João koncertai.
2010 m. Vilniaus mero apdovanotas už kultūrinę veiklą. 2012 m. išrinktas Portugalijos-Lietuvos kultūros ir meno asociacijos (Associação Cultural e Artistica Portugal-Lituânia) prezidentu.
Nuno Gimaranešo poezijai buvo būdinga portugališkoji melancholija (saudade), romantizmas.
Baltoji Kordiljera
thumb|240px|Alpamajo kalnas Baltoji Kordiljera  – Andų kalnų grandinė Peru, Ankašo regione; aukščiausias vakarinių Peru Andų kalnagūbris. Ilgis 180 km, plotis 21 km. Driekiasi šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi. Vakaruose Santos upė skiria nuo Juodosios Kordiljeros. Beveik visa Kordiljera įeina į Huaskarano nacionalinį parką.
Aukščiausios viršukalnės: Huaskaranas (6768 m), Huandojus (6395 m), Čopikalkis (6354 m), Hualkanas (6122 m), Čakrararchu (6112 m), Alpamajas (5947 m), Snieguotasis Piskas (5752 m).
Kalnai sudaryti daugiausia iš kvarcinių dioritų ir andezito. Baltoji Kordiljera – didžiausia atogrąžų Andų ledynų sritis (bendras ledynų plotas ~1000 km²). Šlaituose plyti daugiausia sausosios kalnų stepės.
1966 m. Alpamajo viršukalnė UNESCO paskelbta gražiausiu pasaulio kalnu. Baltoji Kordiljera yra seismiškai aktvioje zonoje, 1970 m. žemės drebėjimo metu nuošliauža palaidojo Jungajo miestą.
Povilas Matulionis
thumb|Povilo Matulionio kapas [[Aleksandrija (Šiauliai)|Aleksandrijoje]]
Povilas Matulionis (1860 m. rugsėjo 5 d. Kupiškyje – 1932 m. kovo 15 d. Aleksandrijos dvare prie Šiaulių) – Lietuvos miškininkas, profesorius, politinis bei visuomenės veikėjas.
Mokslai
Gimė Stasio ir Magdalenos Matulionių šeimoje. Buvo jauniausias dešimties vaikų šeimoje. Iš vyresniųjų brolių anksti išmoko skaityti, rašyti, skaičiuoti, bet mokyklos lankyti tėvai jo nemanė leisti. 1873 m. išlaikęs baigiamuosius egzaminus mokykloje „labai gerai”, perėjo mokytis į Dinaburgo realinės gimnazijos II klasę. Mokslas sekėsi gerai, ypač istorija, geografija, matematika. Lankydamas gimnaziją, gyveno bendrabutyje, bet kambario neturėjo, nakvodavo koridoriuje ant skrynios, drauge su šuniu Gastonu. Nuo šeštos klasės buvo atleistas nuo mokesčio už mokslą ir iš valstybės gaudavo 150 rublių stipendiją metams.
Baigęs gimnaziją, trejus metus mokytojavo, kol susidėjo pinigų bent pirmiems studijų metams. Nuo 1882 m. keletą kartų vyko į Sankt Peterburgą laikyti egzaminų į įvairius institutus, bet lėšų trūkumas neleido niekur įstoti, ėjo „guvernoriaus“ pareigas Vilniaus, Vitebsko ir Mogiliovo gubernijose. Gimtinėje P. Matulionis užrašinėjo lietuvių liaudies dainas, rinko etnografijos žinias.
Kupiškio klebonui Kozminui prikalbėjus Po. Matulionį stoti į kunigų seminariją, šis išvyko į Kauną. Į seminariją priėmė be egzaminų, nors jis, baigęs realinę klasę, nemokėjo lotynų kalbos. Seminarijoje išbuvo tik iki Kalėdų, bet dėl pašaukimo smarkiai dvejojo. Atlikęs prieškalėdines rekolekcijas, niekam nieko nesakęs, atsisveikino su seminarija.
1883 m. išlaikė egzaminus į Sankt Peterburgo statybos institutą, bet į institutą neįstojo, negavęs tinkamo konkursui laimėti pažymio, buvo paliktas kandidatu. Bet už dalyvavimą viename revoliuciniame sąmoksle buvo ištremtas atgal į Dinaburgą, ten vėl ėmėsi repetitoriaus darbo.
1885 m. nuvykęs į Sankt Peterburgą, išlaikė konkursinius egzaminus ir įstojo į miškų institutą. Institute mokėsi gerai, už tai po dvejų metų studijų jam buvo paskirta valstybinė stipendija po 29 rublius ir 60 kapeikų. Bendradarbiavo J. Šliūpo leidžiamame laikraštyje „Lietuviškasis balsas“, būrė lietuvių jaunimo ratelius, jo įtakoje net Juzefas Pilsudskis išmoko lietuviškai. Jonui Staugaičiui padėjo vesti lietuvių skyrių Majevskio zoologijos botanikos žodyne. Už etnografines žinias apie lietuvius išrinktas Peterburgo Geografijos draugijos nariu korespondentu. Tais pačiais metais su Jonu Spuduliu parašė aritmetikos vadovėlį, vėliau florai skirtą veikalą „Žolynas” (1906 m.), kuriame yra apie 3000 jo surinktų augalų lietuviškų pavadinimų.
Profesinė ir visuomeninė veikla
1889 m. baigus institutą, jam buvo pasiūlyta likti ruoštis profesūrai, bet jis atsisakė, nes norėjo praktiškai dirbti miškuose. Paskirtas Opočkos (Pskovo gubernija) miškų urėdo pavaduotoju, 1892 m. – jaunesniuoju taksatoriumi. Pirmieji žingsniai šioje srityje buvo Cholmo apskrityje, Pokrovskio girioje, turinčioje apie 20000 dešimtinių ploto.
1888 m. išleistas pirmasis ir vienintelis P. Matulionio eilėraščių rinkinys „Margumynai“.
1894 m. jam pavyko persikelti taksatoriumi į Vilnių. Gegužės 7 d. Pskovo bažnyčioje susituokė su Zofija Rožnovskaite iš Opokos. Po vestuvių taksavo mišką Kuršėnuose. 1898 m. už darbštumą miškininkystėje pakeltas į vyresn. taksatorius ir buvo pakviestas tapti prof. Rudzkio asistentu. Iki 1906 m. P. Matulionis gyveno Vilniuje. 1895 m. jo pastangomis buvo įkurta pirmoji slapta lietuvių draugija „Dvylika Vilniaus apaštalų“. 1907 m., pirmininkaujant P. Matulioniui, draugijos rūpesčiu buvo katalikams atkovota Šv. Mikalojaus bažnyčia Vilniuje. Vėliau jo pastangomis buvo atgauta dalis pranciškonų vienuolyno, kur buvo įkurta pirmoji, dviklasė lietuviška mokykla.
Taip pat jo rūpesčiu buvo atidaryta lietuviška skaitykla, prieglauda, mėgėjų teatras, kuriame jis režisavo, ir kitos įstaigos. P. Matulionis Vilniuje kūrė scenos vaizdelius, režisavo ir penkerius metus pirmasis ugdė mėgėjiško lietuvių teatro pradmenis, nes, anot V. Maknio, „turėjo puikią sceninę nuovoką, gerą estetinį skonį, mėgėjų teatre buvo geriausias režisierius“.
1902 m., išleido lietuvišką sieninį kalendorių su tituliniu įrašu: „Kalendorius paprastųjų žuvų vandenuose lietuviškųjų gubernijų“. Šį kalendorių buvo leista kabinti įstaigose ir valsčių raštinėse. Tai buvo pirmasis lietuviškas spaudinys spaudos draudimo laikotarpiu.
1905 m., kilus revoliucijai, dalyvavo revoliuciniame komitete, kaip lietuvių delegatas. Didžiajame lietuvių seime, kaip aukštas rusų valdininkas, oficialiai nedalyvavo, bet veikė užkulisiuose.
1906 m. vyriausybė jį išsiuntė prie Ladogos ežero miško reikalais. Pradirbęs ten tris mėnesius sugrįžo į Vilnių. 1906 m. baigė 15 metų darbą – botanikos žodyną. 1907 m., miškų departamentui pasiūlius, išvyko dirbti į Suomijos miškus. 1909 m. Suomijos miškų tvarkymą pabaigė, gavo valstybės patarėjo rangą ir atsisakė Vladimiro ordino. Nuo 1910 m. vadovavo miškotvarkos rajonui, užėmusiam visą vakarų Rusiją (7 gubernijas) su rezidencija Smolenske. Atvykęs į Smolenską, rado nemažą būrį lietuvių, su kuriais įkūrė oficialią lietuvių draugiją.
1917 m., kilus revoliucijai, dalyvavo visose tarybose ir gynė lietuvių teises. Nuvertus monarchiją – Smolensko revoliucinio vykdomojo komiteto pirmininkas. Bolševikai jį buvo paskyrę miškų komisaru, bet jis atsisakė dirbti su bolševikais ir 1918 m. lapkričio 22 d. kartu su visa šeimyna sugrįžo į Vilnių.
Nepriklausomoje Lietuvoje
Nepriklausomoje Lietuvoje valdžios kviestas, pradėjo Lietuvos miškų administracijos tvarkymą. 1918–1921 m. dirbo Lietuvos žemės ūkio ir valstybės turtų ministerijos Miškų departamento direktoriumi, 1919–1924 m. buvo Lietuvos žemės ūkio ir valstybės turtų ministerijos viceministras.
Įkūrė pirmąją Lietuvoje žuvų perkylą, su T. Ivanausku steigė gamtos tyrimo stotį, vaikai mokėsi iš jo parengto Lietuvos žemėlapio, jis pirmasis parengė Lietuvos miškų klasifikaciją, todėl laikomas miško tipologijos pradininku. 1921 m. drauge su Juozu Tumu-Vaižgantu ir kitais inteligentais įkūrė Lietuvai pagražinti draugiją.
Pasitraukęs iš viceministro posto, iš prezidento A. Stulginskio 1924 m. sausio 7 d. gavo padėkos reskriptą už aktyvų darbą tvarkant Lietuvos miškus.
Du kartus kviestas užimti žemės ūkio ministro vietą, bet abu kartus atsisakė. Lietuvos universitete buvo Aukštųjų Mokslų draugijos pirmininkas ir 1923 m. sausio 20 d. vienbalsiai išrinktas gamtos matematikos fakulteto ordinariniu profesoriumi, miškininkystės katedrai. Nuo 1921 m. rudens trejus metus traukiniu atvykdavo į Dotnuvos žemės ūkio technikumą – čia skaitė miškininkystės paskaitas, vadovavo praktikos darbams.
1924 m. Dotnuvoje kuriantis Žemės ūkio akademijai, tų pačių metų rugsėjo 23 d. prezidento ir žemės ūkio ministro aktu paskirtas LŽŪA ordinariniu profesoriumi, o kitą dieną akademijos profesorių taryba jį išrenka pirmuoju rektoriumi ir miškotvarkos katedros vedėju. Jam skirta kurti, organizuoti antrąją aukštąją mokyklą Lietuvoje.
LŽŪA rektoriaus pareigas ėjo iki 1929 m. sausio 1 d., pasitraukė iš pareigų ir persikėlė gyventi į savo gimtinę – Kupiškį. Iš čia sirgdamas rudeniop persikėlė į Aleksandrijos dvarą, netoli Šiaulių, pas savo dukterį M. Janavičienę.
Čia gyvendamas, susirgo plaučių uždegimu ir 1932 m. kovo 15 d. mirė.
Įvertinimas
thumb|280px|Povilo Matulionio kapą supa 72 ąžuolų giratė
Baltijos chemijos grupė
Baltijos chemijos grupė – specializuotų bendrovių grupė. Pagrindinė grupės narių veiklos kryptis – chemijos žaliavų, naftos chemijos gaminių, maisto pramonės, pakuotės, bei žemės ūkio žaliavų didmeninė prekyba ir platinimas. Baltijos chemijos grupė veiklą pradėjo 1992 m. nuo druskos importo į Baltijos šalių rinką.
Kanonas (Biblija)
Biblijos kanonas – sąrašas tekstų, kuriuos tam tikra religinė bendrija laiko autoritetingais, jos šventų knygų rinkinys. Judaizme – Tanachas (Senasis Testamentas), krikščionybėje – Biblija. Pats žodis kanonas reiškia visuotinai priimtą taisyklę, normą.
Povilas Matulionis
Įvertinimas
Už daugybę miškininkystės ir Lietuvių tautos švietimo ir pilietiškumo kūrimo darbų gavo daugybę apdovanojimų: 1925 m. suomių Miškų Mokslo Draugija išrinko jį savo garbės nariu; 1927 m. lapkričio 15 d. Latvijos Respublikos prezidentas apdovanojo jį „Trijų Žvaigždučių Ordinu“; 1928 m. vasario 16 d. Lietuvos Respublikos Prezidentas apdovanojo Didž. Lietuvos kunigaikščio Gedimino II laipsnio ordinu ir Lietuvos nepriklausomybės 10 metų jubiliejiniu medaliu. Taip pat LŽŪA studentija, reikšdama savo meilę ir prisirišimą, išrinko garbės nariu: „Jaunosios Lietuvos“ korporacija (1924 m.); studentų miškininkų draugija „Šilas“ ; 2 šaulių būrys (1929 m.) ir kitos. 1929 m. suteiktas Lietuvos universiteto garbės daktaro vardas. Iš rusų valdžios buvo gavęs šiuos ordinus: „Šv. Onos II ir III laipsnio ordinus“; „Šv. Stanislovo II ir III laipsnio ordinus“; taip pat daugybę pagyrimų bei padėkos laiškų už sąžiningai ir sumaniai vestą miškininkystės darbą.
Baltijos chemijos grupė
Lietuvoje Baltijos chemijos grupei atstovauja UAB „Imlitex”, UAB „Ekospektras”, UAB „Ekochema”, UAB „Colores Novi Baltici”, UAB „Ima”, ŽŪK „SGC” ir UAB „Ekspedita“.
Kanonas (Biblija)
Senojo Testamento kanonas
Seniausia Biblijos dalis yra Tora. Istorinių knygų parašymo laikas maždaug atitinka jų išdėstymo Biblijoje tvarką.
Povilas Matulionis
Atminimo įamžinimas
P. Matulionį jo gimtinėje kupiškėnai įamžino jo pradžios kelią, šiauliškiai Aleksandrijoje globoja vietą kur mokslininkas atsisveikino su pasauliu – ten šlama profesoriaus P. Matulionio ąžuolų giraitė. Dotnuvos krašte P. Matulionį tarpukariu ketinta įamžinti paminklu, bet dėl lėšų stygiaus paminklas nebuvo pastatytas. 1934 m. pagrindinių Akademijos rūmų aktų salėje prigludo P. Matulionio bareljefas (skulpt. V. Grybas), bet susprogdinus rūmus bareljefas buvo sunaikintas. Taip pat naująjį Akademijos parką prie miestelio vidurinės mokyklos ketinta pavadinti P. Matulionio garbei, bet oficialiai jis buvo pavadintas Komunizmo vardu. P. Matulionio garbei Akademijos kunigas F. Kemėšis parinko Šv. Povilo titulą naujajai katalikų bažnyčiai, kurią 1925 m. pašventino Maironis, – tuo išreikšta padėka pirmajam LŽŪA rektoriui už rūpestį ir globą. Bet Šv. Povilo bažnyčia komunistų buvo susprogdinta.
Baltijos chemijos grupė
Įmonės
Grupę sudaro 12 Lietuvos ir užsienio įmonių. Užsienio bendrovės, priklausančios „Baltijos chemijos grupei“, yra šios:
Kanonas (Biblija)
Senojo Testamento kanonas
Judėjai tiki, kad Senojo Testamento knygas surinko ir sutvarkė Rašto žinovas Ezdras. Kiek tai turi realaus pagrindo, nežinoma. Tarp Palestinos žydų ir Aleksandrijos žydų buvo susidarę nedideli kanono skirtumai. Palestinos kanoną sudarė 39 knygos, o į Aleksandrijos dar buvo įtraukiamos papildomos knygos. Kai kurios jų parašytos graikiškai. Tų papildomų knygų dabartinėje hebrajiškoje Biblijoje nėra.
Naujojo Testamento kanonas
Naujasis Testamentas buvo parašytas pirmajame mūsų eros amžiuje. Visgi kai kurios knygos (pvz., Antrasis Petro laiškas, anot dalies tyrinėtojų, parašytas 100–150 m. e. m. ) datuojamos ir antruoju mūsų eros amžiumi. Dauguma jo knygų pripažintos iš karto, o kelios smulkesnės (laiškas Filemonui, 2 ir 3 Jono laiškai, Judo laiškas) galutinai pripažintos kiek vėliau.
Antrasis Kanonas
Katalikai, ortodoksai prie Senojo Testamento papildomai priskiria 7 deuterokanonines (Antrojo Kanono) knygas : Taip pat papildomai pridedami graikiški Esteros ir Danieliaus knygų priedai. Šias knygas į lotyniškąjį Biblijos vertimą, Vulgatą, įtraukė šv. Jeronimas. Protestantai 7 papildomas knygas laiko apokrifinėmis ir nededa į savo Biblijos leidimus. Motyvuojama tuo, kad šių knygų nėra hebrajiškoje Biblijoje, jos necituojamos Naujajame Testamente.
M. Liuteris neįtraukė šių knygų į Senajį Testamentą, pavadindamas jas apokrifinėmis ir nelygiavertėmis kitoms knygoms, tačiau naudingomis skaityti. Šiai kategorijai jis siūlė priskirti ir Esteros knygą, nes atmetus deuterokanoninius priedus, šioje knygoje nė karto neminimas Dievas.
Gazos provincija
Didžiausi miestai: Šai Šai, Čibuto, Čokvė, Manžakasė.
Viurtembergas
Viurtembergas – istorinis regionas pietvakarių Vokietijoje. Jis yra dalis didesnio Švabijos regiono ir užima centrinę jo dalį. Į jo teritoriją patenka Remso-Muro kraštas.
Istorija
Senoji Viurtembergo teritorijos istorija neatsiejamai susijusi su Švabijos istorija. Romos laikais ši teritorija vadinta agri decumates. Vėliau įėjo į alemanų valstybę (Alemaniją, 406 m. pateko frankų valdžion. Vėliau čia klestėjo Švabijos kunigaikštystė.
Viurtembergo grafystė
Kurį laiką valdančioji dinastija suskilo į dvi susipriešinusias linijas.
Viurtembergo karalystė
1803-06 m. po Šventosios Romos imperijos panaikinimo valstybė tapo karalyste ir kartu didžiausia valstybe visame Švabijos regione.
Dvariškės (Vilnius)
Dvariškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Didžiosios Riešės.
Viurtembergas
Viurtembergo karalystė
Rytuose ši valstybė ribojosi su Bavarijos karalyste, o vakaruose iš trijų pusių ją supo Badeno didžioji kunigaikštystė. Į Viurtenbergo vidų buvo įsiterpusi Prūsijos karalystei priklausęs Hohencolerno regionas.
Vokietijos dalis
Po Antrojo pasaulinio karo, Viurtembergo regionas buvo administraciškai padalintas į dvi dalis: Viurtembergą-Badeną ir Viurtembergą-Hohencolerną. Abi šios žemės tapo Vakarų Vokietijos dalimis 1949 m.
1952 m. abi šios dalys sujungtos tarpusavyje ir su Pietų Badenu, taip sukurta nauja Badeno-Viurtembergo žemė, kuri egzistuoja iki dabar.
Gonkos
Gonkos, gonkelės, veranda – pastogė prie gyvenamojo namo.
Gonkos puošia namus, apsaugo duris ir priemenę nuo kritulių ir naudojamos kaip poilsio patalpa. Puošiamos išpjaustinėtomis ar išdrožinėtomis lentomis, arkliukais, kraigas su augalinių formų figūromis.
Pagal formą gonkos būna:
P. T. Barnum
Phineas Taylor Barnum (1810 m. liepos 5 d. Betelyje, Konektikute – 1891 m. balandžio 7 d. Bridžporte, Konektikute) – amerikiečių verslininkas, šoumenas, politikas. Jis buvo cirko Ringling Brothers and Barnum & Bailey (1871–2017) įkūrėjas.
Pecilijos
Pecilijos (Poecilia) - gyvavedžių karpiadančių (Poeciliidae) šeimos žuvų gentis. Paplitusi Pietų ir Centrinės Amerikos upėse. Veda gyvus jauniklius. Dalis pecilijų rūšių auginamos akvariumuose.
Rūšys
Gentyje yra 33-34 rūšys.
Manikuagano tvenkinys
Manikuagano tvenkinys arba Manikuagano ežeras (lac Manicouagan) – tvenkinys šiaurės rytų Kanadoje, vidurio Kvebeke, ~300 km į šiaurę nuo Be-Komo miesto. Iš tiesų, tai yra didelis smūginis krateris, atsiradęs prieš 214–215 mln. metų meteoritui atsitrenkus į Kanados skydą. Kraterio skersmuo – 72 km. 1959–1970 m. Danielio Džonsono užtvanka patvenkus Manikuagano upę, vandenys užliejo visą kraterio briauną, viduryje palikdami didelę Renė Levasjoro salą (2020 km²). Tai antra pagal dydį pasaulyje sala, esanti ežere. Didžiuma salos paskelbta ekologiniu rezervatu. Iki sudarant tvenkinį, čia telkšojo keletas ežerų (didžiausi – Manikuaganas ir Mušilaganas).
thumb|left|220px|Palydovinė nuotrauka
Maltos futbolo varžybos 1988–1989 m.
Maltos futbolo varžybos 1988–1989 m.
Harasimovičiai
Harasimovičiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dambravos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Dambravos, apie 31 km į šiaurę nuo Sokulkos ir 64 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra mokykla.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Airiai
Aĩriai  – keltų tauta, gyvenanti daugiausia Airijoje, JAV, Jungtinėje Karalystėje ir Kanadoje. Dauguma katalikai. Kalba airių ir anglų kalbomis.
IV a. pr. m. e. į Airiją atsikėlė keltų gentys gėlai ir palaipsniui susiliejo su vietos gyventojais. Vėliau didelę įtaką keltų gentims padarė kaimyninės normanų ir anglosaksų gentys. Turėjo turtingą mitologiją, išvystytą pagoniškąjį tikėjimą. 432 m. atvykus į Airiją Šv. Patrikui, pradėta platinti katalikybė. Įsteigta daug vienuolynų, misijų. X-XII a. susiformavo airių tauta. XVI–XVII a. pradėtas intensyvus airių nutautinimas, anglų kalba išstūmė airių kalbą, išpilto angliški papročiai. Modernioji airių tauta pradėjo formuotis XVIII a. Ji pasižymi labiau germaniškomis, negu keltiškomis tradicijomis. XIX a. vid. Airija smarkiai nukentėjo nuo bulvių maro sukelto bado, todėl daug airių emigravo į Angliją ir JAV. Pastarojoje valstybėje jie sudarė žymią diasporą ir ženkliai prisidėjo prie JAV iškilimo. XIX a. katalikybė ir kalba tapo tautinės saviraiškos priemone. XIX a. pab. – XX a. pr. kilo tautiniai judėjimai, kova prieš Britaniją. 1956 m. Airijos salos vakaruose išskirtos gėlų sritys (Gaeltacht; 6 % Airijos teritorijos), kuriose labiausiai išlikusi keltiškoji airių kultūra, tebevartojama airių kalba. Šios teritorijos saugomos.
Tradiciniai airių verslai yra gyvulininkystė, žemdirbystė (ypač bulvių auginimas), žvejyba. Turi gausią dainuojamąją tautosaką (lopšinės, kalendorinės, darbo, užstalės, meilės dainos). Tradiciniai muzikos instrumentai – arfa, airiškas dūdmaišis, švilpynės, būgneliai.
Live from Las Vegas
„Live from Las Vegas“ yra ketvirtasis oficialusis DVD albumas, išleistas Jungtinių Amerikos Valstijų pop dainininkės Britney Spears 2002 m. sausio 22 d. Šis DVD įrašytas per Spears 2001–2002 turą „Dream Within a Dream Tour“. Pasirodymai visi įvyko MGM Grand Garden Arena arenoje, Las Vegase. Šį koncertą transliavo HBO kanalas. Spears atliko 14 dainų.
DVD debiutavo #1 vietoje (#1 buvo net 6 savaites) JAV ir buvo atestuotas 2x platininiu. Prancūzijoje DVD taip pat buvo sertifikuotas platininiu. Pasaulyje parduota daugiau nei 2,5 milijonų albumo kopijų.
Bernardo Daddi
right|thumb|180px| Bernardo Dadžio „Madona, Šv. Tomas Akvinietis ir Šv. Paulius“ (apie 1330, [[J. Paul Getty muziejus, Los Andželas)]]
Bernardas Dadis (it. Bernardo Daddi, apie 1280 – 1348 m.) – italų protorenesanso dailininkas iš Florencijos.
Biografija
Bernardas Dadis gimė, spėjama, Florencijoje apie 1280 m. Mokėsi Džoto dirbtuvėse. Įmanoma, kad pats Džotas buvo jo mokytoju. Florencijoje Dadis atidarė savo dirbtuves. Daugiausia kūrė mažus Madonos paveikslus ir sulankstomus altorinius poliptikus. Pirmasis Dadžio darbas datuojamas 1312 m., paskutinis − 1347 m. prieš pat mirtį.
Keletas freskų priskiriama Dadžiui. Viena jų − „Šv. Stepono mirtis“ Šv. Kryžiaus bazilikoje Florencijoje. Vienu geriausiu jo darbų vertinamas triptikas „Madona su Kūdikiu, Šv. Matas ir Šv Mykolas“, atliktas 1328 m. Visų Šventųjų (Ognissanti) bažnyčiai Florencijoje (dabar Uficių galerijoje). Savo kūryboje Bernardas Dadis išlaikė savo mokytojo Džoto dailės didingumą ir vienijo jį su bizantišką stilių propagavusios Sienos dailės mokyklos įtaka. Visų pirma Pietro Lorenzetti. Tai padėjo jam suteikti savo darbams lyriškumo. Dadis mirė, spėjama, Florencijoje 1348 m.
Verbeniniai
Verbeniniai (Verbenaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kurioje yra žolės, puskrūmiai, krūmai, atogrąžose – medžiai. Lapai dažniausiai priešiniai. Žiedai susitelkę į kekes, varpas arba pusiau skėčius. Vainikėlis baltas, rausvas, raudonas ir kt. Vaisius – keturlizdis kaulavaisis, arba suskylantis į keturis riešutėlius.
Šeimoje yra apie 90 genčių ir 2000 rūšių, paplitusių daugiausiai tropikų ir subtropikų šalyse, ypač pietryčių Azijoje, Centrinėje ir Pietų Amerikoje. Yra daug dekoratyvinių, aromatinių, vaistinių augalų.
Gentys
Kai kurios dažnesnės verbeninių gentys:
DŠK
DŠK (, iš 'Degtiariovas ir Špaginas, stambiakalibris') – tarybinis 12,7 mm stovinis sunkusis kulkosvaidis
DŠK kartais vadino 'meilutis, brangutis; meilutė, brangutė'.
Istorija
thumb|200px|DŠKM su universaliuoju stovu Užduotis sukurti stambaus kalibro kulkosvaidį, skirtą pirmiausia kovai su lėktuvais, skraidančiais iki 1500 m aukščio, 1929 m. buvo duota tuo metu jau žinomam patyrusiam ginklininkui Degtiariovui. Mažiau kaip po metų Degtiariovas pateikė bandymams savo 12,7 mm kulkosvaidį, kurio mažaserijinė gamyba pradėta 1932 m. Jis vadintas DK (, iš ). DK savo konstrukcija buvo labai artimas rankiniam kulkosvaidžiui DP-27.
Šoviniai jam tiekiami iš nuimamų būgninių dėtuvių po 30 šovinių, prijungiamų iš viršaus. Ši sistema nepatogi, nes dėtuvės griozdiškos ir sunkios, maža praktinė šaudymo sparta. Dėl to 1935 m. DK kulkosvaidžius nustojo gaminti.
1938 m. konstruktorius Georgijus Špaginas sukonstravo juostinio šovinių tiekimo modulį kulkosvaidžiui DK. 1939 m. patobulintas kulkosvaidis buvo priimtas į DVRA ginkluotę ir pavadintas ''12,7 мм крупнокалиберный пулемет Дегтярева – Шпагина обр. 1938 года ('12,7 mm stambiakalibris Degtiariovo ir Špagino kulkosvaidis, 1938 m. modelis'), sutrumpintai ДШК''. Vyriausiosios artilerijos valdybos indeksas  – 56-P-542 (56-П-542).
DŠK serijinė gamyba prasidėjo 1940–1941 m. Juos naudojo kaip zenitinius kulkosvaidžius, kaip pėstininkų paramos ginklus, jais apginkluodavo kovos mašinas, mažuosius laivus (pvz., torpedinius katerius. DŠK buvo pagrindinis lengvųjų tankų T-40 ginklas, jie buvo įtaisomi ant tankų IS-2 bokštelių ir ant savaeigių ISU-152.
Saulius Aloyzas Bernardas Kutas
Saulius Aloyzas Bernardas Kutas (g. 1935 m. birželio 21 d. Kupiškyje, Panevėžio apskritis) – Lietuvos energetikas.
Biografija
Gimė muzikos mokytojo-vargonininko ir pradinių klasių mokytojos šeimoje. 1938 m. šeima persikėlė gyventi į Šėtos miestelį. 1941–1953 m. mokėsi Šėtos vidurinėje mokykloje. 1953–1958 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Elektrotechnikos fakultete.
DŠK
Konstrukcija
DŠK yra automatinis ginklas, kurio automatika naudoja dujų nukreipimą. Šaudymo režimas – tik automatinis, vamzdis nekeičiamas, su aušinimo briaunomis. Vamzdžio gale – laibgalio stabdis.
Saulius Aloyzas Bernardas Kutas
Biografija
1958–1969 m. Lietuvos energetikos sistemos inžinierius, tarnybos vadovas. 1969–1972 m. Energijos realizavimo įmonės direktorius. 1972–1990 m. Lietuvos energetikos sistemos vyriausiojo inžinieriaus pavaduotojas.
DŠK
Konstrukcija
DŠK kulkosvaidyje būgninis mechanizmas pakeistas kompaktiškesniu šliaužikliniu, kurį irgi judina analogiška svirtis, sujungta su užtaisymo rankenėle. Šovinys iš juostas ištraukiamas žemyn ir įstumiamas į lizdą.
Saulius Aloyzas Bernardas Kutas
Biografija
1990–1996 m. LR energetikos ministrų pavaduotojas, pirmasis pavaduotojas, ministerijos sekretorius. 1997 m. Lietuvos energijos vadovaujantysis inžinierius, patarėjas. 1996 m. kovo-gruodžio mėn. Mindaugo Stankevičiaus Vyriausybėje – LR energetikos ministras. 1997–2006 m. Valstybinės atominės energetikos saugos inspekcijos (VATESI) viršininkas. 2006 m. liepos 1 d. išėjo į pensiją. Nuo 2007 m. ekspertas konsultantas.
DŠK
Konstrukcija
Uokso užpakalinėje dalyje yra spynos ir spynos rėmo spyruokliniai buferiai. Ginklas valdomas dviem rankenomis uokso gale, turi du suporintus nuleistukus. Taikiklis rėminis. Stovas taip pat turi tvirtinimo taškus zenitiniam taikikliui tvirtinti.
Kulkosvaidis buvo naudojamas su Kolesnikovo stovais, bokšteliuose, nuotolinio valdymo zenitiniuose įrenginiuose, laivų kulkosvaidžių įrenginiuose.
Kolesnikovo stovas
DŠK kulkosvaidį naudojo su Kolesnikovo sistemos universaliuoju stovu. Stovas turėjo nuimamus ratus ir plieninį skydelį. DŠK naudojant kaip zenitinį jo ratai ir skydas nuimami, o užpakalinė atrama išskleidžiama ir sudaro trikojį. Zenitinės paskirties DŠK turėdavo ir specialias petines atramas.
Pagrindinis šio stovo trūkumas buvo didelė masė, ribojusi kulkosvaidžio judrumą.
Naudotojai
thumb|Zenitinis DŠK kulkosvaidis ant tanko [[T-55 bokštelio]] thumb|Afganistano mudžahedinas su DŠK (1987)
Pietų Korėjos vėliava
right|250px|thumb|Korėjos vėliava. [[Vaizdas:FIAV 111111.svg|23px Matmenys 2:3]] Pietų Korėjos vėliava (hangul 태극기) turi 3 dalis: baltą pagrindą, raudoną ir mėlyną taeguk centre ir 4 trigramas, kiekviename vėliavos kampe. Korėjietiškai vėliava vadinama Taegeukgi. Vėliavos dizainas, pagal turimas žinias, buvo pasiūlytas Qing dinastijos diplomato Ma Jianzhong 1882 metais. Karalius Gojongas priėmė Taegeukgi kaip oficialią Korėjos vėliavą 1883 m. kovo 6 d.
Taeguk simbolis kilo iš kinų knygos ZhouYi, kuri paaiškina 4 kinų filosofines idėjas apie visatą: harmoniją, simetriją, pusiausvyrą, apytaką. Kadangi kinai darė didelę įtaką Korėjos kultūrai, tai vėliavos simbolizmas buvo pasiskolintas iš kinų. Baltas fonas simbolizuoja „žmonių švarumą“. Taeguk simbolizuoja visų visatos dalykų kilmę. Keturios trigramos simbolizuoja:
Blizgusis serentis
Blizgusis serentis (Tagetes lucida, ) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų rūšis. Natūraliai paplitusi Meksikoje ir Centrinėje Amerikoje, bet dabar daug kur auginama kaip dekoratyvinis augalas.
Faludža
Faludža  – miestas vidurio Irake, Anbaro muchafazoje, 70 km į vakarus nuo Bagdado, prie Eufrato upės. Transporto mazgas (plentai į Bagdadą, Ramadį, Hilą). Faludža dar žinoma Irake kaip „mečečių miestas“, nes jų mieste ir apylinkėse yra ~200.
Blizgusis serentis
Augalas 46-76 cm aukščio, žolinis, krūminis, gausiai šakotu stiebu. Lapai linijiški, 3 cm ilgio, šviesiai žali. Žydi vasaros antroje pusėje, sudaro geltonus, 1,3 cm skersmens graižus.
Blizgusis serentis savo sudėtyje turi anetolio, kumarino, estragolio, kvercetino. Šios medžiagos augalui suteikia būdingą aitrų kvapą. Amerikoje augalo lapai kartais naudojami kaip prieskonis, iš žiedų gaunami geltoni dažai. Actekai džiovintus blizgiuosius serenčius degindavo kaip smilkalus.
Faludža
Istorija
Mesopotamijos civilizacijos laikais čia gyvavo miestas, aramėjiškai vadintas Pumbedita, romėnų šaltiniuose – Pallacottas, o siriškai – Pallgutha. Sasanidų laikais apylinkėse klestėjo miestas, vadintas Peroz Šapūru, Persiapora, Anbaru. Iki 762 m. įkuriant Bagdadą, jis buvo Abasidų sostine. Osmanų laikais Faludža buvo nedidelis pakelės kaimelis, o išaugo po 1947 m., kai Irakas tapo nepriklausomas. Faludža tapo svarbiu transporto mazgu.
Miestas buvo vienu iš nuožmiausių Sadamo Huseino santvarkos rėmėjų. Persijos įlankos karo (1991 m.) metu miestas smarkiai subombarduotas, sugriautas tiltas per Eufratą. Faludža ženkliai nukentėjo ir per Irako karą. 2014 m. sausio 4 d. miestą užėmė Islamo Valstybė.
Dvariškiai (Kelmė)
Dvariškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Pakražančio.
Mūsų dienos
Mūsų dienos gali reikšti:
1767 m.
1767 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Įvykiai
Nedatuoti
Mirtys
Nedatuota
Cryptic Fate
Cryptic Fate – Bangladešo heavy metal muzikos grupė. Vieni pirmųjų šio stiliaus pradininkų savo šalyje. Debiutavo 1993 m. kaip studentų grupė. Išleido 3 albumus.
Autorių teisės
Autorių teisės – autoriui įstatymais suteikiamos išskirtinės teisės į jo kūrinį (autorių teisių objektą). Autorių teisėms taikomos Berno konvencijos nuostatos. Autorių teisės saugo konkrečius kūrinius, bet ne idėjas, procedūras, veiklos metodus ar matematines koncepcijas. Išimtinių teisių apribojimai ar išimtys gali būti pritaikytos tik tam tikrais specialiais atvejais, kai nesudaromos kliūtys įprastam rezultatų naudojimui ir nekelia pavojaus teisės turėtojo teisėtiems interesams. Autorių teisėms gali būti taikomos tokios išimtys kaip fair use doktrina Jungtinėse Amerikos Valstijose.
Autorių teisės Lietuvoje
Kompiuterinių programų registravimą taip pat reglamentuoja Lietuvos Respublikos Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymas.
Galiojimas
Lietuvoje turtinės autoriaus teisės galioja visą autoriaus gyvenimą bei 70 metų po autoriaus mirties ir gali būti perduotos paveldėjimo būdu, tačiau įstatymas numato, kad teisės negalioja, jei yra pasibaigusios iki įstatymo įvedimo 1999 metais. Autorių asmeninės neturtinės teisės saugomos neterminuotai.
Tarybų Sąjungoje sukurtų kūrinių statusas
Tarybų Sąjungoje iki 1973 m. veikė įstatymas, pagal kurį turtinės autorių teisės galiojo 15 metų po autoriaus mirties. T. y., visi kūriniai, sukurti Tarybų Sąjungoje, anksčiau nei 1958 m., Lietuvoje neturi galiojančių turtinių autoriaus teisių. 1973 m. įvestas naujas TSRS autoriaus teisių įstatymas, atitinkantis Ženevos autorių teisių konvenciją, numatė, kad autorių turtinės teisės galioja 25 metus po jų mirties. Tokiu būdu, turtinės autorių, mirusių iki 1965 m. (daugiau, nei 25 metus iki Lietuvos nepriklausomybės paskelbimo 1990 m.) taip pat yra negaliojančios.
Sudervėlė
Sudervėlė arba Sudervė – upelis Vilniaus rajone ir Vilniaus mieste; Neries dešinysis intakas. Prasideda pelkėtose pievose ties Zujūnais. Aukštupyje prateka tvenkinių grupę šalia Buivydiškių dvaro. Toliau teka į pietus greta Girulių miško. Įteka į Nerį 148,2 km nuo jos žiočių, netoli Gudelių, priešais Vilniaus termofikacinę elektrinę.
Vietnamo karas
Vietnamo karas – karų už Vietnamo nepriklausomybę, o vėliau ir suvienijimą grandinė, kuri tęsėsi nuo 1946 m. vasario iki 1975 m. Pats garsiausias karas šioje karų virtinėje yra karas su JAV.
Sudervėlė
Prie upelio yra saugomas gamtos paveldo objektas – atragis Sudervėlės slėnyje.
Vietnamo karas
Vietnamo išlaisvinimas iš Japonijos ir Prancūzijos administracijų (1946–1955 m.)
Karinio konflikto pradžia prasidėjo baigiantis Antrajam pasauliniam karui. Jam baigiantis Japonija okupavo Indokiniją – kolonijines Prancūzijos valdas. Japonija ir višistinė Prancūzija buvo Vokietijos sąjungininkės, tai Vietname, kaip ir kituose Indokinijos teritorijose ėjo sudėtinga, bet mažai efektyvi Prancūzijos ir Japonijos administracijų sąveika.
Sudervėlė
Gyvenvietės prie Sudervėlės: Pašilaičiai, Zujūnai, Buivydiškės, Pilaitė, Salotė, Gudeliai. Upelio pakrantėje stūkso Gudelių piliakalnis ir Pilaitės piliakalnis.
Vietnamo karas
Vietnamo išlaisvinimas iš Japonijos ir Prancūzijos administracijų (1946–1955 m.)
Žiaurus Vietnamo komunistų persekiojimas, vykdomas Prancūzijos administracijos iki ir per Antrą pasaulinį karą paskatino Vietnamo komunistus pradėti karinius veiksmus prieš Prancūzijos ir Japonijos karines struktūras. 1944 m. gale prasidėjo Vietnamo komunistų karinių grupuočių formavimas. Vietnamo komunistinei partijai pradėjo vadovauti Ho Ši Minas, karinėms pajėgoms per visą konfliktą vadovavo Nguenas Ziapas.
Sudervėlė
thumb|left|200px|Sudervėlė prie Pilaitės
Vietnamo karas
Vietnamo išlaisvinimas iš Japonijos ir Prancūzijos administracijų (1946–1955 m.)
1944 m. gruodžio 24 d. – pirma efektyvi Vietnamo partizanų ataka. Visos Vietnamo komunistų jėgos, apie 30 žmonių sunaikino du prancūzų postus.
Sudervėlė
Upėvardžio etimologija neaiški. Tikėtiniausia, kad jį sudaro šaknis sud- („greitai eiti“) arba sūd- („klimpti“) ir priesagos -erv- (plg. Šakarva). Kitos hipotezės – metatezė iš *Sudravė (su- vedinys nuo drav-) arba slavų *sǫdrvь („kas šliejasi prie lauko, dirvos“). Lytis Suderwa minima nuo 1784 m.
Vietnamo karas
Vietnamo išlaisvinimas iš Japonijos ir Prancūzijos administracijų (1946–1955 m.)
1945 m. kovo 9 d. Japonija pradėjo karą Indokinijos teritorijoje. Atsiradęs „valdžios vakuumas“ pasitarnavo Vietnamo komunistams. 1945 m. viduryje jie kontroliavo esminę Šiaurės Vietnamo dalį, partizanų skaičius jau buvo apie 10 tūkstančių. Japonijos pralaimėjimas Antrame pasauliniame kare dar labiau nusilpnino Vietnamo centrinę valdžią. Rugpjūčio 19 d. komunistai užėmė Hanojų; iki to laiko jie kontroliavo didžiąją Vietnamo dalį. Japonijos ir Prancūzijos 1944–1945 m. neefektyvūs veiksmai leido komunistams paimti valdžią be didelių žmonių nuostolių.
Karas su Prancūzijos kolonizatoriais (1946–1954 m.)
miniatiūra|left|Prancūzijos belaisviai Vietname 1954 m. Komunistai 1945 m. paėmę valdžią į savo rankas, aktyviai kovojo prieš okupantus ir todėl tapo viena iš įtakingiausių politinių jėgų Vietname. Prancūzai nenorėjo prarasti kolonijos. Jie nusprendė užimti Vietnamą. 1946 m. lapkričio 20 d. Šiaurės Vietnamo jūrų uoste Haifone iš Prancūzų karinio laivo buvo apšaudytas Vietnamo laivas. Lapkričio 21 d. Prancūzijos vadovybė pasiuntė Vietnamo vadovybei (Vietnamo komunistinei vadovybei) ultimatumą su reikalavimu pasitraukti iš Haifono. Atsisakius vykdyti tokius reikalavimus Prancūzijos kariuomenė stipriai apšaudė miestą, kuriame žuvo daug žmonių. 1946 m. gruodžio 19 d. Prancūzijos vadovybė pareikalavo nuginkluoti Vietnamo pajėgas Haifone, bet Prancūzijos pajėgos buvo atakuotos vietnamiečių. Prancūzijos kariuomenė buvo daug geriau ginkluota, todėl išstūmė Vietnamo komunistus iš stambių gyvenamųjų punktų. 1947 m. kovo mėnesio gale prancūzai kontroliavo pagrindinius miestus, kelius, jungiančius su pakrante. Pagrindiniu komunistų atramos punktu tapo sunkiai prieinama vietovė šiaurės Vietname, pasienyje su Kinija – Viet Bakas. Bandymai sumušti šitame rajone partizanus 1947 m. buvo nesėkmingi, tuo tarpu prancūzų kariuomenės karinė technika dėvėjosi, o kareivių ryžtas kautis smuko. Tuo laiku Vietnamas kaupė jėgas ir tobulino karinių pajėgų organizaciją, padarydamas ją įprasta reguliaria armija. Karinės vietnamiečių pajėgas per 1946–1950 m. sudarė apie 60 tūkstančių žmonių.
1952 m. pavasarį kolonijinė kariuomenė perėjo prie gynybos ir įsitvirtino svarbiausiuose šiaurės Vietnamo rajonuose (pietų Vietnamas buvo sąlyginai rami prancūzams vieta). Vietnamiečiai būdami tikri savo kariniu pranašumu (pagal 1951 m. rezultatus) nesėkmingai pabandė pulti prancūzų pozicijas. Per puolimus vietnamiečiai turėjo daug nuostolių nuo sunkiosios ginkluotės (napalmo, sunkiosios artilerijos, upių ir jūrų karinių laivų).
1952 m. gale prancūzai puolė ir paėmė Hoa-Bino miestelį, esanti 40 kilometrų nuo gynybinių linijų. Bet 1953 m. pradžioje dėl tiekimo (vietnamiečiai blokavo kelius ir upes, numušinėjo transportinius lėktuvus) jo įgulą reikėjo evakuoti su dideliais nuostoliais.
1952 m. rudenį Vietminas puolė retus prancūzų įtvirtinimus per vakarų Vietnamo sieną. Kolonijinė kariuomenė nesėkmingai pabandė nukreipti dėmesį puldama tiekimo bazes Viet Bake. Jėgų prancūzams buvo per mažai ir jiems reikėjo atsitraukti nepasiekus norimų rezultatų.
1953 m. pavasarį Vietnamo komunistų kariuomenė efektyviai įsiveržė į Laosą, naikindama prancūzų ir laosiečių įgulas. Šita operacija parodė prancūzų silpną vietą. Iš vienos pusės prancūzai bandė ginti Laosą, iš kitos Hanojaus karinės bazės negalėjo padėti atakuojamiems.
1953 m. gruodyje – 1954 m. sausyje Vietminis susikoncentravo prie Den-Ben-Fu keletą divizijų. Tuo tarpu neintensyvūs kariniai veiksmai vyko centriniam Vietname ir Laose, iniciatyva mūšiuose buvo Vietnamo komunistų: jų tikslas buvo nuvilioti prancūzus nuo Den-Ben-Fu garnizono. Vietminis sugebėjo efektyviai tiekti atsargas savo daliniams. Be to, prancūzų tiekimas oru buvo nepakankamas Den-Ben-Fu garnizonui. Vietnamo partizanų skaičius ir tiekimo pranašumas leido jiems laimėti lemiamą kovą prie Den-Ben-Fu. Galiausiai po mūšio, kuris tęsėsi nuo 1954 m. kovo 12 d. iki gegužės 7 d. prancūzų įgula (apie dešimt tūkstančių kareivių) pasidavė vietnamiečiams (vietnamiečių nuostoliai sudarė apie dešimt tūkstančių žmonių).
Šio karo metu Prancūziją rėmė JAV, o vietnamiečius ginklais, maistu, kitais reikmenimis – SSRS ir Kinija. Dėl prancūzų karių nuostolių pačioje Prancūzijoje prasidėjo antikarinės demonstracijos. Nesėkmingos karinės operacijos ir nepasitenkinimas karu pačioje Prancūzijoje, privertė vyriausybę pradėti taikos derybas. Šveicarijoje prasidėjo tarptautinė konferencija, kurioje dalyvavo visos didžiosios valstybės – Prancūzija, SSRS, Kinija, JAV, Didžioji Britanija. 1954 m. buvo pasirašyti Ženevos susitarimai dėl Indokinijos, kurie reiškė, kad Vietnamas, Kambodža, Laosas tampa nepriklausomomis valstybėmis.
Ženevos sustarimai numatė, kad Vietname, Kambodžoje ir Laose įvyks laisvi rinkimai, po kurių bus sukurtos šių valstybių vyriausybės (akcentuojama tautos pasirinkimo teisė). Vietnamas iki rinkimų buvo padalytas į dvi dalis. Šiaurinę dalį valdė komunistai, vadovaujami Ho Ši Mino, o pietinę – JAV remiama nekomunistinė vyriausybė. Rinkimai neįvyko, nei šiaurinėje, nei pietinėje Vietnamo dalyse, tikriausiai todėl, kad abi pusės bijojo prarasti savo pozicijas.
Šiaurės Vietnamo atstatymas, partizaninis karas pietų Vietname (1955–1964 m.)
Nuo 1954 m. galo Šiaurės Vietnamas intensyviai atstatinėjo karo suniokotą valstybės ekonomiką. Buvo siekiama stiprinti komunistų įtaką Pietų Vietname. Pietų Vietname vyko partizaninis karas, ir vyriausybė pradėjo naikinti komunistų organizacijas savo kontroliuojamose teritorijose.
Tuo metu vis didėjo amerikiečių karinė pagalba pietų Vietnamui. Nuo 1962 m. Pietų Vietnamas naudojo amerikiečių sraigtasparnius kariniuose veiksmuose prieš partizanus. Nedidelis kontingentas amerikiečių kariškių dirbo instruktoriais ir betarpiškai dalyvavo kariniuose veiksmuose. Pietų Vietnamo partizanų – komunistų Vietkongo ginkluotė toliau didėjo dėka ginklų iš Šiaurės Vietnamo. 1963 m. pabaigoje Vietkongas kontroliavo apie 40 % Pietų Vietnamo teritorijos, tuo tarpu dėl karinių perversmų keitėsi Pietų Vietnamo vyriausybės ir negalėjo kontroliuoti situacijos.
1964 m. rugpjūtyje įvyko mūšis tarp amerikiečių ir šiaurės Vietnamo laivų (kuris kaip paaiškėjo vėliau buvo sufabrikuotas). Toks pats incidentas pasikartojo rugpjūčio 4 d. naktį ir lėktuvnešių aviacija sudavė karinį smūgį šiaurės Vietnamo kariniams objektams. Šie įvykiai, vietkongiečių antpuoliai prieš amerikiečius Pietų Vietname, JAV nenoras, kad valdžia pereitų šiaurės Vietnamo komunistams baigėsi aktyviais kariniais veiksmais, į kuriuos įsivėlė JAV ir jos sąjungininkės Australija ir Naujoji Zelandija.
JAV ir kitų valstybių kariuomenės įvedimas į pietų Vietnamą (1965–1973 m.)
thumb|left|Sraigtasparnių panaudojimas Vietnamo kare (1966 m.) 1965 m. Pietų Vietnamo pajėgos turėjo didelių nuostolių. Pietų Vietnamo valdžiai padėti galėjo tik kitų valstybių įsikišimas. Į Pietų Vietnamą buvo įvestos JAV ir jų sąjungininkų pajėgos. Jos bombardavo Šiaurės Vietnamo transporto tinklus ir karinius objektus.
1965 m. lapkričio 14 d. įvyko pirmas rimtas mūšis tarp Vietkongo ir amerikiečių armijos. Nuostoliai (pagal amerikiečius) buvo 79 amerikiečiai ir daugiau kaip 1000 Vietkongo karių.
1966 m. padidėjo šiaurės Vietnamo bombardavimas. Ekonominiai šiaurės Vietnamo nuostoliai buvo mažesni, negu bombų kaina, bet jaučiamas neseniai atstatytai ekonomikai. Per 1966 m. buvo numesta 128 tūkstančiai tonų bombų. Tuo tarpu komunistų pajėgos (Vietkongo ir šiaurės Vietnamo daliniai) pietų Vietname padidėjo iki 280 tūkstančių karių. Karinės JAV pajėgos 1966 m. padidėjo iki 385 tūkstančius žmonių. 1966 m. amerikiečiai vykdė efektyvias operacijas ir sunaikino nemažai vietnamiečių karinių dalinių. Tuo laikotarpiu karinė iniciatyva priklausė amerikiečiams. Prasidėjo gyventojų taikaus gyvenimo programa, bet ji buvo vykdoma neefektyviai.
1967 m. sausį karinės pietų Vietnamo ir jų sąjungininkų pajėgos pasiekė 1,2 milijonus žmonių. Amerikiečiai ir jų sąjungininkai suduodavo smūgius per Vietkongo kariuomenės ir amunicijos koncentracijos vietas. Reikia pažymėti, kad akivaizdi JAV ir jų sąjungininkų kareivių ir apsirūpinimo technika persvara leido pirmiems laimėti didžiąją dalį mūšių be jaučiamų nuostolių.
Gegužės pradžioje nedideliam partizanų kiekiui pavyko įsiveržti į Saigoną, bet tos pajėgos buvo sunaikintos sąjungininkų.
Aiškus JAV visuomenės jautrumas pakeitė Pietų Vietnamo komunistų tikslus 1969 m. pradžioje. Pirma buvo siekiama padaryti nuostolių JAV armijai.
thumb|Vietnamo bombardavimas thumb|Sunaikintas šiaurės vietnamiečių tankas [[PT-76, prie Ben Hen bazės 1969 m. kovo mėn.]] Vasarį Šiaurės Vietnamo kariuomenė atakavo JAV bazes. Atakas pavyko atmušti su sąjungininkų nuostoliais. Metų viduryje Šiaurės Vietnamo armija perėjo prie atsargesnių veiksmų. JAV politika buvo nukreipta į pietų Vietnamo karinių jėgų sustiprinimą, bandymus sutrukdyti komunistams gauti ginklų, galimybių išvesti savo kariuomenę didinimą. 1969 m. JAV pradeda „vietnamizacijos politiką“ (siekimą perduoti karinius objektus Pietų Vietnamo kariuomenei); faktiškai vyko parengiamieji darbai išvesti JAV kariuomenę iš konflikto zonos. Amerikiečiams nepavyko efektyviai reorganizuoti ir sustiprinti Pietų Vietnamo karinių pajėgų. Nuo 1969 m. amerikiečių armija pradėjo moraliai žlugti; moralinio nuosmukio priežastis buvo tai, kad kareiviai nematė ilgo karo prasmės, komunistų partizanų veiksmai, tarp kareivių plitusi narkomanija.
Vietnamo kaimynai taip pat buvo įtraukti į karą. Per Kambodžą iš šiaurės ėjo parama partizanams pietuose. JAV nepaisydama šalies neutraliteto slapta įvedė ten savo pajėgas, o 1969 m. prezidento Niksono įsakymu buvo pradėtas Kambodžos bombardavimas. Jo metu žuvo mažiausiai 750 000 civilių gyventojų. 1970 m. kaimyninėje Kambodžoje įvyko antikomunistinis perversmas, paremtas JAV valdžios. Nauja vyriausybė pabandė išvaryti komunistus iš valstybės, kilo pilietinis karas tarp naujosios vyriausybės ir nepatenkintųjų, tarp jų ir komunistų. Karas baigėsi JAV remiamos vyriausybės pralaimėjimu ir Raudonųjų Khmerų įsitvirtinimu valdžioje. Karo išplitimas į Kambodžą dar labiau sustiprino antikarines nuotaikas JAV. Armija vis daugiau demoralizavosi. 1970 m. narkotikus vartojo apie 65 tūkstančiai JAV kareivių ir karininkų.
1971 m. stambiu įvykiu buvo Pietų Vietnamo kariuomenės reidas (palaikant JAV aviacijai) į Vietnamo komunistų bazes Laose. Jo tikslas buvo nutraukti ginklų ir kareivių srautą iš šiaurės Vietnamo. Pietų Vietnamo kariams pavyko pasiekti Šiaurės Vietnamo tiekimo linijas, vadintas Ho Ši Mino taku, bet dėl galingo pasipriešinimo Pietų Vietnamo karius evakavo amerikiečių sraigtasparniai. Reido metu žuvo apie 50 000 civilių laosiečių.
1972 m. kovo 30 d. prasidėjo eilinis Šiaurės Vietnamo kariuomenės armijos puolimas pietų Vietname. Šiaurės Vietnamo kariuomenė ten turėjo apie 125 tūkstančius žmonių ir buvo sustiprinta keletu šimtų tankų. Puolimas vyko trimis kryptimis skirtingose Pietų Vietnamo dalyse. Dėl didėjančio antikarinių nuotaikų operacijos sėkmė galėjo baigti karą sėkmingai Šiaurės Vietnamui. Dėl JAV aviacijos pagalbos pietų Vietnamo kariuomenė atlaikė priešo spaudimą; tuo pačiu dalis Pietų Vietnamo teritorijos liko Vietnamo komunistų rankose. 1972 m. vasarą suaktyvėjo taikos derybos su JAV ir šiaurės Vietnamu. Jų tikslas buvo leisti JAV armijai garbingai pasitraukti iš karo.
Derybos, prasidėjusios vasarą, baigėsi gruodį. Amerikiečiai, kad sustiprintų Hanojaus norą toliau derėtis, intensyviai bombardavo Šiaurės Vietnamą, dėl ko buvo sugriauta daug pramonės objektų ir žuvo daug žmonių.