cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ČON
Vadovauti ČON buvo skirtas atsakingasis organizatorius prie RKP(b) CK ir organizatoriai prie partijos gubernijų, apskričių ir kt. komitetų. Pradžioje ČON sudarinėjo iš RKP(b) narių ir kandidatų, vėliau - ir iš komjaunuolių.
Pirmieji ČON daliniai buvo suformuoti Petrograde ir Maskvoje, vėliau - centrinėse RTFSR gubernijose (1919 m. rugsėjo mėn. jau buvo 33 gubernijose). Pietų, Vakarų ir Pietvakarių frontų pafrontės juostos vietovių ČON dalys dalyvaudavo ir fronto operacijose.
Struktūra
1921 m. buvo įkurta:
ČON sudėtyje buvo pėstininkų, kavalerijos, artilerijos ir šarvuočių daliniai. 1921 m. gruodžio mėn. ČON sudėtyje buvo 39 673 kadriniai ir 323 372 pakaitiniai kariai.
Nuorodos
Iliustracijos
Части особого назначения
Idiše štime
Idiše štime (Di Idische Stimme, ) – Lietuvos žydų dienraštis, leistas 1918–1940 m. Kaune jidiš kalba.
Istorija
Redaktoriai Natanas Grinblatas, Ruvimas Rubinšteinas.
337 m. pr. m. e.
'''337 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Prahova Ploiești
Ploješčio „Prahova“ – buvęs Rumunijos futbolo klubas iš Ploješčio.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1987–1988 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1987–1988 m.
Bronislovas Penkauskas
Bronislovas Penkauskas (1907 m. spalio 13 d. Krasnojarske – 1962 m. balandžio 18 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas patologas, pedagogas.
San Borcha
San Borcha – miestas Bolivijoje, Chosė Baljiviano provincijoje, Beni departamente, šalies šiaurėje. San Borcha vadinama ir savivaldybė, kurios sostinė ir yra pastarasis miestas. Šioje savivaldybėje gyvena 34 000 gyventojų, o pačiame mieste – 19 000 gyventojų. Taip pat šis miestas yra didžiausias Chosė Baljiviano provincijoje.
Bronislovas Penkauskas
Biografija
1931–1935 m. dirbo Krasnojarske gydytoju, medicinos technikumo direktoriumi. 1935–1942 m. dėstė Voronežo medicinos institute, 1938 m. docentas. 1942–1944 m. Krosnojarsko medicinos instituto direktorius. 1945–1947 m. Lietuvos TSR sveikatos apsaugos liaudies komisaro, ministro pavaduotojas, 1947–1957 m. ministras. 1945–1960 m. Vilniaus universiteto bendrosios patalogijos katedros vedėjas. 1957–1962 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto direktorius.
1952–1958 m. LKP CK narys. 1951–1959 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
San Borcha
Transportas
San Borchos oro uostas aptarnaujamas dviejų kompanijų – „Línea Aérea Amaszonas“ ir „Transporte Aéreo Militar“ (Bolivijos karinių oro linijų).
Ramūnas Rudokas
Ramūnas Rudokas (g. 1968 m. liepos 14 d. Rokiškyje) – Lietuvos aktorius, režisierius, televizijos laidų ir renginių vedėjas.
Biografija
Su Vilija Matačiūnaitė dalyvavo LNK muzikiniame šou „Žvaigždžių duetai“.
Kaltintas nepraleidęs ir sužalojęs per pėsčiųjų perėją degant žaliam šviesoforo signalui einančią moterį. R. Rudokas kaltę pripažino ir gailėjosi, paskutiniu metu nėra sistemingas kelių eismo taisyklių pažeidėjas, nors ir buvo sulaikytas girtas prie vairo 2011 m. Neringoje. Atleistas nuo baudžiamosios atsakomybės pagal žmonos laidavimą.
Asmeninis gyvenimas
2018 m. sausio 26 d. vedė manekenę Justiną Žeimytę (g. 1996), kuri kilusi iš Skuodo, gyveno Niujorke, dirbo „RUTA model management“ agentūrai, studijavo VU (komunikaciją). Jie turi sūnų Raidą Ramūną (g. 2019).
Su ankstesne žmona šokėja, šokio pedagoge, edukologe Katerina Voropaj (g. 1986), Rudokas turi sūnų Rojų Patriką.
Kitos buvusios žmonos – kaunietė pianistė Diana Rudokienė (dukra Milda). Vilnietė aktorė Gabrielė Kuodytė, buvusi jo kurso draugė (susituokė 1993 m.). Iš ankstesnių santuokų Rudokas turi dvi dukras.
2009 m. sužadėtine buvo 12 m. jaunesnė viešųjų ryšių agentūros bendraturtė Indrė Mišeniovaitė. Buvusi draugė Kamilė Burinskaitė (2010 m.).
Tėvas keramikas, mama pedagogė, sesuo Rokiškio psichiatrijos ligoninės darbuotoja.
Gaspariškiai
Gaspariškiais vadinami kaimai:
Katuogė
Lietuvoje auga dvi rūšys:
Lietuviški vėjų pavadinimai
Vėjai paprastai vadinami pagal kryptį, iš kur jis pučia (vakarų vėjas arba vakaris pučia iš vakarų, pietų vėjas ar pietys - iš pietų ir t. t.). Tačiau daugelyje kraštų naudojami ir vėjų pavadinimai sukurti ne tik pagal vėjo kryptį.
Žemiau pateikti Kuršių marių žvejų naudoti vėjų pavadinimai:
Fromažė
Fromažės regionas  – vienas iš Dramblio Kaulo Kranto regionų. Yra šalies centrinėje–pietinėje dalyje. Administracinis centras – Gagnoa.
Gyventojai
Gyventojų daugumą sudaro betai.
Akrobatinis slidinėjimas
miniatiūra|250px|dešinėje Akrobatinis slidinėjimas – laisvo stiliaus slidinėjimas (angl. freestyle skiing) – akrobatinis slidinėjimas (angl. aerial skiing) arba mogulas.
Laisvo stiliaus slidinėjimo istorija
Slidinėjimas laisvu stiliumi prasidėjo 1930-aisiais, kai Norvegijos slidininkai pradėjo demonstruoti akrobatikos elementus per kalnų slidinėjimo varžybas. Vėliau profesionalių slidininkų atliekami slidinėjimo pasirodymai be konkurencijos JAV demonstravo tai, kas vėliau tapo čiuožimu laisvu stiliumi (angl. freestyle skiing). Akrobatinis slidinėjimas išsyvystė apie 1950 metus. Akrobatinis slidinėjimas vystėsi toliau 1960-aisiais ir į 1970-aisiais. 1960-ųjų pabaigoje akrobatinio slidinėjimo lyderiai buvo Wayne Wong, John Clendenin, ir Tom LeRoy. Kai kurie žmonės manė, kad šis slidinėjimo stilius yra pernelyg pavojingas ir nenorėjo, kad akrobatinis slidinėjimas taptu olimpine sporto šaka. Laisvos formos sportas turėjo kelias taisykles ir kėlė pavojų; kelio sužalojimai tapo bendru reiškiniu profesionaliems akrobatiniams slidininkams. Tarptautinė Slidinėjimo Federacija (FIS) pripažino akrobatinį slidinėjimą kaip sportą 1979 metais ir įvedė naujas taisykles dėl sportininkų ir šuolio technikos, kad suvaldytų pavojingus lenktynių elementus. Pirmosios Pasaulio čempionato serijos buvo organizuotos 1980, ir pirmas Pasaulio čempionatas įvyko 1986 Tignise, Prancūzijoje. Akrobatinis slidinėjimas buvo demonstruojamas kaip parodomoji sporto šaka 1988 Žiemos Olimpinėse žaidynėse Kalgaryje. Mogulas buvo pridėtas 1992 Žiemos Olimpinėse žaidynėse Albervilyje, Prancūzijoje ir akrobatinio slidinėjimo varžybos buvo pridėtos 1994 Žiemos Olimpinėms žaidynėms Lilehameryje, Norvegijoje.
Akrobatinis slidinėjimas
Akrobatiniai slidininkai įsibegėję šoka nuo mažų tramplinų, paprastai pastatytų iš medienos, kartais metalo ir apdengto sniegu, kurie išstumia juos į priekį iki 12-15 metrų ore. Ore slidininkai atlieka įvairius judesius ir susisukimą prieš nusileidimą ant nuo 34 iki 39 laipsnių pasvirusio šlaito apytiksliai 30 metrų ilgyje. Aukščiausio lygio sportininkai gali vienu metu daryti trigubus užpakalinius salto su keturiais ar penkiais piruetais. Keturgubi užpakaliniai salto buvo pademonstruoti ant sniego (sąmoningai) keturių vyrų: Frank Bare, Matt Chojnaki, Eric Bergoust ir Nicholas Fontaine. Šiuo metu kvadrofoniniai salto nėra leistini lenktynėse. Yra du akrobatinio slidinėjimo varžymosi variantai: vertikalus ir horizantalus. Vertikaliuose šuoliuose, judėjimai, kuriuose slidininko slidės pakyla aukščiau negu galva, yra neleidžiami. Tai akrobatiniame slidinėjime labiausiai paplitęs tipas tarp jaunesnių sportininkų. Horizontaliuose šuoliuose, slidininkai atlieka sudėtingus salto.
Akrobatinis slidinėjimas yra balais vertinamas sportas, ir varžybų dalyviai yra vertinami dėl šuolio pakilimo (20 %), šuolio technikos (50 %) ir nusileidimo (30 %). Sudėtingumo balai yra pagrindiniai faktoriai visam rezultatui.
Mogulas
Mogulas arba gūbrinis slidinėjimas yra laisvo stiliaus slidinėjimo tipas, kur slidininkai čiuožia tarp kalnelių.
Per varžybas sportininkai turi čiuožti aplink suformuotus kalnelius ir atlikti triukus. Kai kurie bendri triukai yra: nugara X (slidžių sukryžiavimas ore), 360 X. Šlaitas yra statokas, paprastai tarp 22 ir 32 laipsnių (dažniausiai 28 laipsniai), ir apytiksliai 200-270 metrų ilgio. Šuoliai mogulo lenktynėse yra mažesni negu akrobatiniame slidinėjime.
miniatiūra|300px|kairėje|2006 Olimpinė mogulo trasa
Veisiejų dvaro parko alksnis
left|150px
Alksnis buvęs išskirtinis savo storu kamienu, apie 3 m aukštyje išsiskiriančiu į dvigubą, kurio dvi šakos beveik vertikaliai iš paunksmės kylančios į viršų. Jis stūksojo parko gilumoje, apie 150 m į pietvakarius nuo lauko estrados galinės sienos, supamas kitų lapuočių medžių. Papėdėje drėgna žemė, netoli bėga upelis, kiek toliau į pietus, ties Ančios ežero pakrante matyti per jį nutiestas lenktas tiltelis. Vizualios pažintinės informacijos nėra.
Duomenys
Pagrindiniai medžio duomenys nustatyti 2011 m.
'Ndrangheta
'Ndrangheta (gr. andragathía – heroizmas ir dorybė) – viena galingiausių ir negailestingiausių Italijos organizuotų nusikaltėlių grupuotė, daugiausiai veikianti Kalabrijoje. Nepaisant to, jog užsienyje ji mažiau žinoma nei Sicilijos mafija ir laikoma kaimiškesne nei Neapolio Kamora ar Apulijos Jungtinė Šventoji Karūna, 'Ndrangheta sugebėjo tapti galingiausiu nusikalstamu sindikatu Italijoje po 1990 m. Nors tapatinama su Sicilijos mafija 'Ndrangheta veikia nepriklausomai, nors būna bendrų veiksmų dėl artimos geografinės Sicilijos ir Kalabrijos kaiminystės.
Italijos organizuoto nusikalstamumo tyrimo agentūros apskaičiavo, kad 'Ndranghetos metinės pajamos yra apie 35–40 milijardų eurų, o tai sudaro apie 3.5 % Italijos BVP. Didžioji pajamų dalis yra iš prekybos narkotikais bei neva legalaus verslo: restoranų, prekybos centrų ir statybų.
Kalabrijoje yra apie šimtas tokių šeimų, turinčių po 4-5 tūkst. narių. Dauguma grupuočių (86) veikia Kalabrijos Redžo provincijoje, nors dalis iš 70 nusikalstamų grupuočių, veikiančių Katandzaro ir Kozencos provincijose, formaliai priklauso 'Ndranghetai. Grupuotės susitelkusios varganuose Kalabrijos kaimuose, tokiuose kaip Lokriai, San Luka, Afrikas ar Altomontė bei provincijos sostinėje Kalabrijos Redže. San Luka laikoma 'Ndranghetos tvirtove. Pasak buvusio 'Ndranghetos nario "beveik visi vyrai priklauso 'Ndranghetai, o Polsio šventykla nuo seno yra 'Ndranghetos susitikimo vieta". 'Ndranghetos bosai iš užsienio, net tokių tolimų šalių kaip Kanada ar Australija reguliariai ten susirenka.
'Ndrangheta turi įdomią savybę įkurti atšakas užsienyje daugiausiai per migraciją. Manoma, kad visame pasaulyje organizacijai priklauso 20 tūkst. narių. Organizacija veikia šiaurės Italijoje, Vokietijoje, Belgijoje, Olandijoje, Prancūzijoje, Rytų Europoje, JAV, Kanadoje ir Australijoje.
Teisėsaugai Kalabrijoje trukdo tai, kad teisėjai ir prokurorai gerai pasirodę per egzaminus gali pasirinkti savo postus. Tie, kurie priversti dirbti Kalabrijoje, iš karto prašosi perkeliami. Kai vyriausybės veiksmai nežymūs, o pareigūnai korumpuoti, nedaugelis žmonių bando pasipriešinti organizacijai.
2010 m. liepos 13 d. Italijos teisėsauga atliko didžiausią per 15 m. nusikaltėlių sulaikymo akciją. Jos metu buvo sulaikyti 304 asmenys, susiję su Ndrangheta organizacija. Vienas sulaikytųjų buvo svarbiausias šios organizacijos lyderis, vadinamas bosų bosu (it. capo dei capi), Domenico Oppedisano. Operacijos, kuri daugiausiai vyko Kalabrijoje ir Lombardijoje, metu areštuota turto už maždaug 60 mln. eurų.
2011 m. liepos 14 d. Italijos, JAV, Ispanijos ir Olandijos specialiosios pajėgos atliko stambias operacijas, kurių metu suimta apie 40 narkotikų prekyba įtariamų su 'Ndrangheta grupuote susijusių asmenų. Įtariama, kad Italijos, Meksikos ir Kolumbijos mafijos karteliai veikė išvien platindami narkotikus JAV ir Europoje. Sicilijoje tuo pačiu buvo konfiskuota šimtai kilogramų kokaino.
2019 m. gruodį per specialią policijos operaciją, kurioje dalyvavo virš 2 500 pareigūnų, buvo suimta virš 300 šios grupuotės narių. Tarp sulaikytųjų buvo buvęs Silvio Berlusconi partijos narys teisininkas Giancarlo Pittelli. Pasak pareigūnų, tai buvo antra didžiausia policijos operacija prieš mafiją nuo 1992 m. Virš 300 grupuotės narių teismai prasidėjo 2021 m. sausio 13 d.
Kurt Knispel
Kurtas Knispelis (1922 m. rugsėjo 20 d. tuometinės Čekoslovakijos Sudetų krašte, Salisove – žuvo 1945 m. balandžio 29 d. Vlasatico regione, už 160 km nuo savo gimtojo miesto) – rezultatyviausias Antrojo pasaulinio karo tankų asas, sunaikinęs daugiau kaip 168 priešų tankus. Dažnai tituluojamas geriausių visų laikų tankų asu.
Vaikystė
K. Knispelis gimė Čekoslovakijos vokiečių šeimoje, nedidelėje gyvenvietėje prie Zlaté Hory miesto (iki 1948 m. šis miestas buvo vadinamas Zuckmantel). Būdamas 19 metų stojo į Vokietijos armiją.
Parengimas ir kovos armijų grupės „Centras“ sudėtyje
Pradiniam parengimui buvo nusiųstas į tankų mokomąjį batalioną Žemutinėje Silezijoje, ten dalyvavo apmokymuose su Panzer I, Panzer II ir Panzer III tankais. Apmokymai truko nuo kovo 15 iki rugsėjo 30 d. 1940 m. Tada spalio 1 d. K. Knispelis buvo paskirtas į 12-osios tankų divizijos 29-ojo tankų pulko 3-iąją kuopą. Kuopoje K. Knispelis apmokytas kaip užtaisytojas ir taikytojas tanke Panzer IV, ginkluotame trumpavamzde 75 mm patranka. 1941 m. birželio 12 d. 12-oji divizija buvo perkelta į Rytprūsius, Vokietijos-Sovietų Sąjungos pasienį, Rastenburgo (dabar Kentšynas) miestą.
Birželio 22 d. buvo duotas įsakymas pulti Sovietų Sąjungą ir 8 val. ryto Knispelio tankas pajudėjo kartu su gausiomis Vokietijos armijos pajėgomis Sovietų Sąjungos sienos link. Ir per penketą dienų šios pajėgos pasiekė Minską. Tuo metu Knispelis tarnavo kaip užtaisytojas ir niekuo nepasižymėjo. Per mūšius prie Minsko į Knispelio tanką Panzer IV buvo pataikyta du kartus iš Raudonosios armijos 76 mm prieštankinių pabūklų, tačiau rimtų pažeidimų padaryta nebuvo. 1941 m. rugpjūčio 20 d. prasidėjo 12-osios tankų divizijos perdislokavimas į šiaurę.
Knispelio legendos pradžia, mūšiai prie Leningrado
1941 m. rugpjūčio 25 d. mūšio metu žuvo tanko taikytojas ir K. Knispelis užėmė jo vietą. Jis buvo įtrauktas į Hanzo Fendezako ekipažą ir kelyje link Leningrado sunaikino savo pirmąjį tanką kaip taikytojas. Tada K. Knispelis pirmą kartą susidūrė su T-34, kurie pagal šarvų storį ir ugnies galią lenkė visų tipų vokiškus tankus. Panzer IV galėjo pamušti T-34 tanką tik arčiau kaip per 800 metrų atstumą, pataikant į pažeidžiamą vietą. Kartą H. Fendezako tankas prarado vieną vikšrą. Visi įgulos nariai, išskyrus vairuotoją ir taikytoją, buvo išlipę iš tanko kad jį suremontuotų. Knispelis pamatė iš krūmų išriedantį T-34 tanką ir nedelsdamas sureagavo – iššovė ir sunaikino sovietų tanką vienu tiksliu šūviu, visi manė, kad tai buvo tiesiog sėkmė.
Po to, kai buvo apdovanotas II laipsnio geležiniu kryžiumi, K. Knispelis buvo perkeltas į tanko vado A. Rubbelio ekipažą. A. Rubelis rašė: ''„Knispelio dėmesys niekada nesumažėdavo. Dieną ir naktį jis kontroliavo viską mūšio lauką savo matymo zonoje. Netgi anksčiau, negu aš atiduodavau įsakymą, Knispelis jau šaudė ir naikino priešą. Kurtas akimirksniu įvertindavo situaciją ir reaguodavo labai greitai. Aš niekada nesutikau ko nors kito su tokia apskaičiuota, užtikrinta reakcija ir absoliučiu taiklumu. Jis buvo unikalus“''.
1942 m. kovo 16 d. 1-asis tankų batalionas, kuriame tarnavo K. Knispelis, perdavė savo tankus 2-ajam batalionui ir išvyko perginklavimui į Vokietiją, kur buvo aprūpinti naujais tankais Pz IV su ilgavamzdėmis 75 mm patrankomis.
Operacija „Citadelė“
1942 m. rugpjūčio 4 d. K. Knispelis su savo daliniu buvo įjungti į 4-ąjį tankų pulką, kuris dalyvavo puolime pietryčiuose nuo Rostovo link Kaukazo. Rugpjūčio 13 d. 3-iasis tankų korpusas nusiųstas į frontą prie Tereko. Tuo metu K. Knispelis savo sąskaitoje turėjo 12 sunaikintų sovietų tankų. Po Stalingrado mūšio, vokiečiai buvo priversti trauktis iš Kaukazo, K. Knispelis su savo daliniu buvo nusiųsti atostogų į Vokietiją.
1943 m. sausio 10 d., po atostogų, K. Knispelis nuvyko į tankų mokyklą Putlose. Atvykęs sužinojo, kad yra paskirtas į Panzer VI Tiger I (Tigras I) ekipažą. Nauji Tiger tankai buvo skirti naujai formuojamam 503-iajam sunkiųjų tankų batalionui. K. Knispelį labai nustebino naujasis tankas, jo techniniai duomenys, pramušamoji galia, taikymo sistema ir bokštelio pasisukimo mechanizmas.
Paskutinę puolimo dieną įvyko tankų mūšis, kuriame dalyvavo ir K. Knispelio tankas. Vokiečių tankai judėjo auštant ir, įveikus prieštankines pozicijas, K. Knispelis už 800 m pastebėjo sovietų tankų grupę, susidedančią iš dešimties T-34, kurie slėpėsi už krūmų ir medžių. Kuomet pirmasis sovietų tankas išvažiavo iš priedangos ir parodė savo šoną, K. Knispelis nusitaikė ir iššovė. T-34 bokštelis buvo nuneštas į šoną. Ripplio tankas kartu H. Rubbelio tanku sunaikino visą šią grupę. Vieną T-34 tanką K. Knispelis sunaikino, kai sovietų tankas skubiai traukėsi ir K. Knispelis iššovė iš 2 kilometrų atstumo, sviedinys pataikė į taikinį ir sovietų tankas užsidegė.
Juozapas Ignotas Tiškevičius
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Mykolas Jonas Tiškevičius Logoiskis. Motina Regina Larska. Broliai Felicijus Tiškevičius, Mikalojus Tiškevičius, Antanas Kazimieras Tiškevičius.
Šeima
1761 m. vedė, žmona Marija Ona Galimska, sūnus Mykolas Juozapas Tiškevičius, Jadvyga Tiškevičiūtė (vyras Vincentas Volodkovičius), Klotilda Tiškevičiūtė (vyras Ignotas Kurzeneckis), Juzefa Tiškevičiūtė (g. 1766 m., vyras Juozapas Bykovecas)
Kurt Knispel
Operacija „Citadelė“
Po aštuntos puolimo dienos 503-iasis batalionas vokiečių kariuomenėje naudotas kaip taranas arba mobili gelbėjimo grupė. Liepos 14 d. batalionas pasiekė kelią Belgorodas-Kurskas su paskutiniais dešimt „Tigrų“. Iš ten prieš dešimt dienų prasidėjo puolimas. Per dvylika puolimo dienų Ripplio ekipažas sunaikino 27 sovietų tankus. K. Knispelis buvo apdovanotas pirmo laipsnio Geležiniu kryžiumi ir paaukštintas nuo vyresniojo jefreitoriaus iki puskarininkio. Kursko mūšis K. Knispelio vardą padarė žinomą visam batalionui ir visam 3-iajam tankų korpusui.
Juozapas Ignotas Tiškevičius
Veikla
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės pulkininkas, Lenkijos liaudies kavalerijos pulkininkas. Vielaticko seniūnas.
1792 m. gegužės 14 d. apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Kurt Knispel
Nesėkmės Prancūzijoje ir mirtis Rytų fronte
1944 m. kovo 9 d. 503-iasis batalionas iš Rytų fronto grįžo į Vokietiją, kur buvo nukreiptas į apmokymų stovyklą Ordrūfe poilsiui ir papildymui. Kovo 14 d. batalione džiaugsmingai sutiktas Pz VI „Tiger II“ (Karališkasis Tigras), kuris turėjo 88 mm ir 71 kalibro ilgio patranką bei tvirtą šarvą. Visa tai „Tiger II“ pavertė mobilia tvirtove. 503-iasis batalionas pirmasis vokiečių armijoje aprūpintais šiais tankais, bet naujuosius tankus gavo tik pirmoji kuopa, o kitos dvi kuopos vis dar naudojo „Tiger I“ tankus.
1944 m. birželio 6 d. Normandijoje išsilaipino sąjungininkai, po kelių dienų 503-iasis batalionas užbaigė perginklavimą naujais tankais ir buvo išsiųstas į vakarus. Tankus iškrovus iš traukinio Drė miestelyje (beveik 80 km į vakarus nuo Paryžiaus), batalionui reikėjo keturių parų, kad įveiktų likusius 200 km ir pasiektų dislokacijos vietą – Kanų apylinkėse esantį Cagny kaimą. Tankai tik liepos 8 d. pasiekė tikslą, nes judėjimas dieną buvo neįmanomas dėl sąjungininkų aviacijos veikimo. 503-iasis batalionas rėmė Hanso von Lucko pajėgas ir buvo naudotas kaip rezervas. Liepos 11 d. ryte batalionui paskelbtas pavojus, nes britų tankai pralaužė frontą prasidėjus operacijai „Charnwood“. K. Knispelis dalyvavo mūšyje kaip taikytojas H. Fendezako tanke. 3-ioji kuopa sunaikino 11 britų tankų, iš jų du K. Knispelis. Po sunkių kovų batalionas buvo priverstas trauktis link Saint-Lo, tačiau sąjungininkų aviacija dominavimo ore, todėl batalionas patyrė didelių nuostolių. Į H. Fendezako tanką pataikius raketai, paleistai iš naikintuvo-bombonešio, K. Knispelis ištraukė iš tanko sunkiai sužeistą savo vadą ir draugą H. Fendezaką, kuris netrukus mirė. Rugpjūčio 16 d., prancūzų partizanams apsupus rūsį, kuriame nakvojo tankistai, K. Knispelis kartu su kitais tankistais prasiveržė pro apsuptį, bet tą pačią dieną prarastas dar vienas „Tiger I“ tankas. Dar po kelių dienų batalionas neteko keturių tankų apsupties žiede, o praradus paskutinį „Tiger II“ tanką kariai traukėsi pėsti. 1944 m. rugpjūčio mėn. pabaigoje batalionas grįžo į Vokietiją.
1944 m. rugsėjo 22 d. visas batalionas aprūpintas 45 naujais „Tiger II“ tankais ir po trijų savaičių su traukiniais nugabentas į Budapeštą. Tuo metu K. Knispelis tarnavo kartu su savo draugu A. Rubbeliu. Kuomet K. Knispelis savo sąskaitoje turėjo 126 sunaikintus priešo tankus. K. Knispelis dalyvavo daugybėje mūšių, tačiau nebuvo nė karto sužeistas. Sėkmė jį lydėjo ir mūšiuose prie Tisos ir Dunojaus upių. Šiuose mūšiuose jis jau pats vadovavo „Karališkajam tigrui“ ir būdamas tanko vadu sunaikino 42 priešo tankus.
Spalio pabaigoje 503-iasis batalionas buvo dislokuotas Segede. Nuo lapkričio 1 d. jis dalyvavo mūšiuose tarp Segedo ir Kečkemeto. Tuo metu pirmą kartą susidurta su naujais sovietų tankais IS-2, kurie turėjo 122 mm patrankas. K. Knispelis sėkmingai naikino tankus, kartais ir iš 3000 m atstumo, todėl visi laukė kol jis pasieks 200 sunaikintų tankų ribą.
Balandžio mėn. viduryje batalionas buvo pasiųstas į pagalbą 357-ajai pėstininkų divizijai, kur vyko sunkūs mūšiai su sovietų tankais, bandžiusiais apsupti vokiečių pajėgas. Balandžio 21 d. mūšis sustiprėjo ir K. Knispelis sunaikino keturis sovietų tankus, tačiau sovietai pralaužė fronto liniją ir įvyko vienas iš paskutiniųjų didelių tankų mūšių Antrajame pasauliniame kare. Mūšio metu vokiečiai sunaikino dešimt sovietų tankų, o kontratakos metu sunaikino dar tris.
Balandžio 26 d. 503-iasis batalionas buvo atitrauktas į Vlasaticą, kur kitą dieną įvyko dar vienas sunkus mūšis, užtrukęs tris dienas. Tame mūšyje vokiečiai sunaikino šešis tankus, o balandžio 29 d. K. Knispelis sunaikino savo paskutinį, 168-ą, tanką. Tačiau netrukus jo „Tiger II“ buvo atakuotas kelių sovietų tankų ir nelygioje kovoje K. Knispelis žuvo, būdamas 23 metų amžiaus, sprogus jo vadovaujam „Tiger II“ tankui.
Apdovanojimai
Tarnybos metu Kurtas Knispelis buvo apdovanotas antro ir pirmo laipsnio Geležiniais kryžiais (apdovanotas po 50-to sunaikinto tanko), Tankų šturmo ženklu už 25 dalyvautose tankų atakose bei auksiniu ženklu „Už tankų ataką“ po 100-tojo priešo tanko sunaikinimo. Kai K. Knispelis sunaikino 126 priešo tankus, buvo apdovanotas Auksiniu vokišku kryžiumi ir tapo vieninteliu vokiečių tankų pajėgų puskarininkiu, paminėtu Vermachto komunikate.
Ignalinos spaustuvė
Ignalinos spaustuvė – spaustuvė Ignalinoje, Laisvės g. 71, įsteigta 1951 m.
Istorija
Nuo 1951 m. spausdino Ignalinos rajono laikraštį „Kelias į komunizmą“, 1951–1953 m. – Ignalinos MTS laikraštį „Už stalininius kolūkius“. 1963 m. vietoj Ignalinos rajono laikraščio „Kelias į komunizmą“ pradėjo eiti „Nauja vaga“. Laikraštis spausdintas Švenčionių spaustuvėje, o Ignalinos spaustuvė buvo uždaryta.
1965 m. Ignalinos spaustuvė atkurta. Ji tapo Utenos spaustuvės skyriumi. 1987 m. Ignalinos spaustuvė turėjo 2 linotipus, 2 plokščiosios spaudos mašinas. Nuo 1990 m. ji buvo savarankiška. 1996 m. Ignalinos valstybinė spaustuvė tapo UAB „Ignalinos spaustuvė“. Spausdina laikraščius, brošiūras, blankus, smulkius spaudinius.
Algimantas Laurinavičius
Algimantas Laurinavičius (g. 1939 m. balandžio 4 d. Krakiuose, Kėdainių apskritis) – Lietuvos televizijos žurnalistas, redaktorius.
Tiananmenio aikštė
thumb|right|350px|Vaizdas į aikštę nuo Dangaus ramybės vartų Tiananmenio aikštė – didžiulė aikštė Kinijos sostinės Pekino centre, pavadinta pagal Tiananmenio vartus (Dangaus ramybės vartai), kurie išsidėstę aikštės šiaurinėje dalyje ir skiria ją nuo Uždraustojo miesto. Tiananmenio aikštė yra trečia pagal dydį pasaulyje, jos plotas 440 000 m² (880 m x 500 m).
Aikštė turi didelę kultūrinę reikšmę, joje vyko keletas įsimintinų įvykių Kinijos istorijoje, kaip kad 1989 m. Tiananmenio aikštės protestai už demokratiškumą, kurie pasibaigė 1989 m. birželio 4 d. vyriausybės mieste įvesta karine padėtimi ir kelių šimtų civilių žūtimis.
Istorija
Dangaus ramybės vartai, vedantys į Uždraustąjį miestą, buvo pastatyti Mingų dinastijos 1415 m. Žlungant Mingų dinastijai, karų tarp Li Dzičengo ir ankstyvųjų Čingų dinastijos imperatorių metu vartai buvo smarkiai apgadinti (o galbūt ir sunaikinti). Tiananmenio aikštė buvo suprojektuota ir pastatyta 1651 m. XX a. 6-ajame dešimtmetyje jos plotas išaugo keturis kartus.
Netoli dabartinio aikštės centro kadaise stovėjo Didieji Mingų vartai, vedę į pietuose esantį Imperatoriškajį miestą, Čingų dinastijos valdymo laikotarpiu pervadinti į Didžiuosius Čingų vartus, o Kinijos Respublikos laikais vadinti Kinijos vartais. Jie buvo skirti išimtinai ceremonijoms, turėjo tris arkas, jų nejuosė pylimas, savo stiliumi jie buvo panašūs į ceremoninius vartus, esančius Mingų dinastijos mauzoliejuje. Paprastai jie būdavo laikomi uždaryti, išskyrus kai jais naudodavosi imperatorius.
Algimantas Laurinavičius
Biografija
Dirbo pedagoginį darbą. Nuo 1974 m. – Lietuvos televizijos Informacijos vyriausiosios redakcijos vyresnysis redaktorius, nuo 1976 m. – skyriaus vedėjas, nuo 1977 m. – vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1981–1988 m. – Vaikų ir jaunimo laidų vyriausiosios redakcijos vyriausias redaktorius, 1989–1991 m. – Propagandos vyriausiosios redakcijos vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1992 m. – Lietuvos televizijos Visuomeninių programų direkcijos vyresnysis redaktorius. Rengė laidas jaunimo auklėjimo, politinėmis temomis, Lietuvos istorijos klausimais.
Tiananmenio aikštė
Istorija
XX a. 6-ajame dešimtmetyje buvo nugriauti Kinijos vartai, taip padidinant aikštės plotą. 1958 m. lapkričio mėn. buvo pradėti Tiananmenio aikštės plėtimo darbai, kurie buvo užbaigti po 11 mėnesių, 1959 m. rugpjūtį. Tokiu būdu Mao Dzedunas norėjo sukurti didžiausią ir įspūdingiausią aikštę pasaulyje, turėjusią sutalpinti virš 500 000 žmonių. Darbų eigoje buvo nugriauta dauguma gyvenamųjų ir kitokio tipo pastatų. Pietiniame aikštės pakraštyje buvo pastatytas Liaudies didvyrių paminklas. Kinijos Liaudies Respublikos įkūrimo dešimtosioms metinėms pažymėti, 1958–59 m. buvo pastatyta vadinamųjų Dešimt Didžiųjų pastatų, įskaitant Didžiuosius liaudies rūmus ir Revoliucijos istorijos muziejų (dab. Kinijos nacionalinis muziejus).
Praėjus metams po Mao mirties 1976 m., buvusių Kinijos vartų vietoje jo garbei buvo pastatytas mauzoliejus. Tuo pačiu aikštė buvo dar kartą išplėsta, tokiu būdu padarant ją pilnai stačiakampės formos ir galinčią sutalpinti iki 600 000 žmonių. XX a. 10-ajame dešimtmetyje urbanistinis aikštės vaizdas buvo perkurtas pastatant Nacionalinius operos rūmus bei išplėtus Nacionalinį muziejų.
thumb|center|800px|Aikštės vaizdas 180° laipsnių kampu
Lichtenšteino futbolo varžybos 1988–1989 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1988–1989 m.
Vaivadijos kelias 686 (Lenkija)
Vaivadijos kelias 686 - kelias šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Jungia Pžechodus ir Jaluvką. Ilgis - 40 km.
Pagrindinės gyvenvietės prie kelio:
338 m. pr. m. e.
'''338 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Davongalis
Davongaliu vadinami kaimai:
Davedynos
Davedynos – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Griškiškės.
Istorija
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvų valsčius).
Simona Oliškevičiūtė-Cicėnienė
Simona Oliškevičiūtė-Cicėnienė (g. 1981 m. kovo 24 d. Šiauliuose) – teisininkė, verslo teisės advokatė, Europos ir Lietuvos jaunųjų advokatų asociacijų (EYBA, LJJA) vadovė.
Biografija
1999 m. baigė Šiaulių Didždvario gimnaziją. Nuo 1999 m. iki 2004 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete (TF), teisės magistrė (specializacija – Komercinė teisė). 2002 m. ir 2003 m. kartu su VU TF komanda dalyvavo IX ir X Willem C. Vis Tarptautinio Arbitražo Teismo proceso inscenizacijų varžybose (Vienoje, Austrija). 2003–2004 m. m. rudens semestro metu pagal ERASMUS mainų programą studijavo Université Paris-X Nanterre (Paryžius, Prancūzija). Nuo 2005 m. iki 2006 m. – Anglijos ir Velso teisės koledže (Jungtinė Karalystė), kuriame gavo praktikos diplomą tarptautinės jungtinės veiklos ir bendrų įmonių srityje. 2007 m. stažavosi verslo teisės advokatų kontoroje „Clyde & Co“ Londone (J. Karalystė).
Nuo 2006 m. Europos jaunųjų advokatų asociacijos (EYBA), didžiausios jaunųjų advokatų asociacijos pasaulyje (vienijančios per 200 000 narių), vykdomojo komiteto narė, nuo 2007 m. gegužės 26 d. EYBA viceprezidentė , nuo 2008 m. gegužės 31 d. EYBA prezidentė ; LJJA LJAA valdybos narė, generalinė sekretorė, nuo 2009 m. LJJA prezidentė.
Moka anglų, prancūzų, rusų kalbas.
Ištekėjusi; vyras Emilis Cicėnas.
Zigmas Venckus
Zigmas Venckus (1924 m. liepos 14 d. Vainute, Tauragės apskritis – 2003 m. gruodžio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius.
Biografija
Mokydamasis Šilutėje ir Tauragėje, iš mokytojų S. Gečo ir Jono Adomaičio pramoko ir muzikos. 1945 m. vargonuoti mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. Juozas Karosas), vėliau Vilniaus muzikos mokykloje (dėst. Konradas Kaveckas). 1947–1949 m. choro dirigavimą studijavo Vilniaus konservatorijoje (doc. K. Kavecko klasė), 1950–1953 m. Lietuvos valstybinėje konservatorijoje studijavo muzikos teoriją ir kompoziciją (doc. Antano Račiūno klasė). 1966 m. neakivaizdiniu būdu baigė LSSR konservatoriją (vyr. dėst. Klemenso Griauzdės choro dirigavimo klasė).
Studijuodamas dainavo Lietuvos valstybinio radijo komiteto vokaliniame ansamblyje. 1955–1968 m. Lietuvos valstybinio radijo ir televizijos komiteto vaikų choro ir vokalinių ansamblių vadovas. Kolektyvai padarė daug įrašų, nemažai koncertavo ir populiarino naujas dainas. 1959–1964 m. vadovavo Vilniaus miesto Vykdomojo komiteto vyrų ir moterų vokaliniams ansambliams, 1964–1976 m. Respublikinės bibliotekos moterų vokalinio ansamblio „Romuva“ (1964 m.) vadovas. Pastarasis kolektyvas daug koncertavo, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė respublikiniuose konkursuose. 1967–1991 m. Lietuvos sveikatos apsaugos ministerijos Ketvirtosios valdybos respublikinės ligoninės moterų ir vyrų vokalinių ansamblių vadovas. Šie kolektyvai dalyvavo koncertuose, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė „Sidabrinių balsų“ respublikiniuose konkursuose.
Nuo 1966 m. LSSR konservatorijos (muzikos akademijos) Choro dirigavimo katedros vyr. dėstytojas, nuo 1981 m. e. doc. pareigas, nuo 1984 m. docentas – dėstė dirigavimą ir partitūrų skaitymą. Sukūrė nemaža dainų vaikų chorams ir vokaliniams ansambliams, harmonizavo liaudies dainų. Išpopuliarėjo jo harmonizuota lietuvių liaudies daina vaikų chorui „Oi tu ąžuolėli“, ne kartą skambėjusi ir dainų šventėse. Z. Venckaus dainos dažnai skamba „Dainų dainelės“ respublikiniuose konkursuose. Nemaža jo dainų išleista Lietuvoje, o keturios dainos mišriajam chorui pateko į leidinį „Baltic series“ (išleista 1995 m. Santa Barbaros leidykloje – JAV). Pedagogas sudarė daug dainų rinkinių vaikų chorams ir vokaliniams ansambliams.
Z. Venckus buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, 1964 m. I respublikinės moksleivių dainų šventės ir Šilutės rajono dainų švenčių dirigentas, chorų ir vokalinių ansamblių apžiūrų bei konkursų žiuri narys. 1975 m. pedagogas apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.
339 m. pr. m. e.
'''339 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Chiara Siracusa
Chiara Siracusa (geriau žinoma tiesiog kaip Chiara, g. 1976 m. rugsėjo 26 d.) – Maltos dainininkė.
Dalyvavo 1998, 2005 ir 2009 m. Eurovizijos dainų konkursuose. 1998 m. JK, Birmingame vykusiame konkurse dalyvavo su daina The One That I Love ir užėmė 3 vietą. 2005 m. Kijeve atliko dainą Angel ir užėmė 2 vietą, nusileisdama tik nugalėtojai Helena Paparizou.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1989–1990 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1989–1990 m.
Lagūnų regionas
Lagūnų regionas  – vienas iš Dramblio Kaulo Kranto regionų. Yra šalies pietinėje dalyje, Atlanto vandenyno pakrantėje, išraižytoje lagūnų. Administracinis centras – Abidžanas.
Gyventojai
Gyventojų daugumą sudaro akjai ir ebrijai.
Afšaridų dinastija
Afšaridų dinastija buvo tiurkų kilmės Irano dinastija iš Chorasano, valdžiusi Persiją XVIII a. Dinastija įkurta 1736 m., kai Nader Šachas nuvertė paskutinį Safavidų valdovą ir pasiskelbė Irano šachu. Valdant Naderui Irano teritorija smarkiai išsiplėtė, ko nebuvo nuo Sasanidų imperijos laikų. Po jo mirties valstybę pasidalino Zandai ir Duraniai, Afšaridai valdė tik Chorasaną. Galiausiai dinastiją nuvertė Mohamadas Chanas Kvadžaras 1796 m.
Dinastijos pavadinimas kilo nuo tiurkų afšarų genties, kuriai priklausė Naderas. Ši gentis persikėlė iš Turkestano į Azerbaidžaną XIII a. Šachas Abasas I Didysis perkėlė afšarus į Chorasaną, kad jie gintų sienas nuo uzbekų XVIII a.
Martyniškiai
Martyniškiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, Švėtės kairiajame krante, prie pat sienos su Latvija. Yra paštas, pietvakariuose telkšo karjeras. Pro kaimą eina plentas, atsišakoja. Prie Švėtės aptiktas XI–XIV a. kapinynas.
Istorija
XX a. pradžioje minimas Martyniškių dvaras. Veikė 1902 m. įsteigta mokykla.
Vaivadijos kelias 676 (Lenkija)
Vaivadijos kelias 676  – kelias šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Jungia Krinkus ir Liskus. Ilgis – 50 km.
Pagrindinės gyvenvietės prie kelio:
Jūrinės respublikos
Jūrinės respublikos  – bendras keturių svarbių viduramžių miestų valstybių Apeninų pusiasalyje ir Dalmatijos pakrantėje pavadinimas. Tradiciškai šiai grupei priskiriamos Amalfio, Pizos, Genujos ir Venecijos respublikos. Šios valstybės varžėsi viena su kita tiek karinėje, tiek komercinėje sferose. left|thumb|Italijos karo laivų lavagalio vėliava, kurią sudaro keturių Jūrinių respublikų vėliavų kompozicija. Nuo viršutinio kairiojo kampo pagal laikrodžio rodyklę: Venecijos respublikos, Genujos respublikos, Pizos respublikos, Amalfio respublikos. thumb|left|220px|XI amžiuje: jūrinės respublikos. Venezia = Venecija; Genova = Genuja; Amalfi=Amalfis; Pisa=Piza; Ancona=Ankona; Ragusa=Raguzos X–XIII a. šie miestai pasistatė didelius laivynus, kurie tiek gynė juos pačius, tiek gynė ir plėtė jų prekybinius maršrutus Viduržemio jūroje. Konkuruojančios respublikos dalyvavo įvairiose sąjungose su kitomis valstybėmis ir tarpusavyje.
Jų laivynai buvo svarbūs Kryžiaus žygiuose.
Tradicinės keturios respublikos paprastai pateikiamos būtent tokia tvarka, kuri atspindi jų klestėjimo laikų seką. T.y., Amalfio respublika klestėjo IX–XI a., o Venecijos – XII–XVII a. Tačiau iš tikrųjų regione buvo ir daugiau jūrinių respublikų, tik jos mažiau žinomos, nebuvo tokios galingos. Tai Gaetos (Gaeta), Ankonos (Ancona), respublikos Apeninų pusiasalyje ir Ragūzos bei Zadaro respublikos Dalmatijoje. Pvz., Gaetos respublikos laivynas 845 m. užtikrino popiežiaus jėgų pergalę prieš saracėnus Ostijos mūšyje.
Visos jūrinės respublikos priskiriamos miestams valstybėms. Jų valdymo sistemos buvo panašios, jose didelę įtaką turėjo pirkliai, jų giminės.
Jūrinės respublikos buvo giliai įtrauktos į Kryžiaus žygius, tiekė jiems paramą, bet savo ruožtu naudojosi politinėmis ir prekybinėmis galimybėmis, kurios atsivėrė tų žygių metu. Pvz., Ketvirtuoju kryžiaus žygiu, skirtu išlaisvinti Jeruzalę, iš tikrųjų pasinaudojo Venecija, kad sunaikinti savo varžovus Zadaro respubliką ir Konstantinopolį.
Jūrinės respublikos savo klestėjimo laikais valdė įvairias žemes skirtingose užjūrio vietose – daugelį Viduržemio jūros salų (pvz., Sardiniją, Korsiką), Adrijos ir Egėjo jūrų pakrantėse, Juodojoje jūroje (Krymas), komercines kolonijas Artimuosiuose Rytuose ir Šiaurės Afrikoje.
Nijolė Petraitytė
Nijolė Petraitytė (g. 1957 m. gruodžio 2 d. Šiauliuose) – Lietuvos bibliotekininkė, knygotyrininkė, kraštotyrininkė, esperantininkė.
Biografija
1979 m. baigė lietuvių kalbą ir literatūrą Šiaulių pedagoginiame institute. Nuo 1982 m. Šiaulių miesto savivaldybės viešosios bibliotekos vyr. bibliotekininkė.
Lietuvos bibliotekininkų, Lietuvos kraštotyros ir Knygnešio draugijų narė.
Dalyvavo Lietuvos kraštotyros draugijos organizuotose respublikinėse ekspedicijose (Micaičiai, Gruzdžiai, Šiaulėnai, Kurtuvėnai, Kuršėnai). Sudarė rankraštinius kraštotyros darbus „Knygnešystė ir spaudos platinimas Šiaulių apskrityje 1864-1904 m.“, „Ona Gruzdytė-Bugailiškienė“, „Dailidė, dievdirbys, knygų platintojas Gaudentas Rimdeikis“ ir kt. Paskelbė publikacijų knygnešystės, knygotyros, bibliotekų istorijos temomis respublikinėje spaudoje. Skaito pranešimus seminaruose, konferencijose.
Rytų Antilų salos
thumb|right|240px Rytų Antilų salos, Priešvėjinės salos, Priešvėjiniai Antilai – salų grupė Karibų jūroje, rytinės Mažųjų Antilų salų dalis. Driekiasi tarp Mergelių salų šiaurėje ir Trinidado pietuose. Didžiausios salos:
Plotas ~6000 km². Rytų Mažieji Antilai dalinami į Pavėjines salas šiaurėje ir Priešvėjines salas pietuose. Vyrauja kalnų reljefai (aukščiausia vieta 1447 m., Dominikos s.). Yra veikiančių ugnikalnių. Cukranendrių, citrusinių vaisių, kavamedžių, kakavmedžių, bananų auginimas. Svarbiausi miestai: For de Fransas, Puent a Pitras, Bas Teras, Kastris.
Abuna
Abuna, Abunanas  – upė Pietų Amerikoje; Madeiros kairysis intakas (priklauso Amazonės upės baseinui). Prasideda šiaurės Bolivijoje, į rytus nuo Kobichos (Pando departamentas), Šipamanu ir Karamanu upėmis, ištekančiomis iš rytinių Andų šlaitų. Teka į šiaurės rytus ir rytus, nuo vidurupio visą laiką sudaro Bolivijos ir Brazilijos (Akrė bei Rondonija) valstybinę sieną. Įteka į Madeiros upę priešais Abunano miestelį Brazilijoje.
Didžiausi intakai: Rapiranas, Mapimas, Mamo-Manu, Negras.
Vaga slenkstėta. Didesnės gyvenvietės prie Abunos: Santa Rosa del Abuna, Montevidėjas (Bolivija), Plasido de Kastras (Brazilija).
W. M. Keck observatorija
250px|thumb|right|265px|Keko teleskopai [[Havajai|Havajuose]]
Nuo 1960 m. ant šio kalno veikia 9 teleskopai. Tarp jų yra didžiausi pasaulyje teleskopai Keck I ir Keck II. Abu teleskopai veikdami kartu dirba kaip astronominis interferometras. Teleskopai yra reflektoriaus stiliaus.
1985 m. Hovardas B. Keck iš W. M. Keck fondo skyrė 70 milijonų dolerių teleskopui Keck I statybai. Teleskope konstrukcija yra sudaryta iš mažų smulkių segmentų. Keko teleskopų veidrodžių segmentus sudaro 36 šešiakampiai segmentiniai veidrodžiai. Kiekvienas segmentas yra sistemos išlaikomas nepaprastai stabiliai. Visą observatorijos sistemą kontroliuoja kompiuterio – kontrolės sistema sensoriais ir pavaromis keičiama segmentų sistema. Abiejuose Keko teleskopuose yra naudojama adaptyvioji optika, kuri kompensuoja atmosferos oro turbulencijos vaizdo iškraipymus. Jo skiriamoji geba prilygsta vienam 85 m skersmens teleskopui.
Keck I teleskopas baigtas statyti 1993 m., Keck II – 1996 m.
Keko teleskopai yra azimutinės montuotės. Abu teleskopai sveria 270 tonų. Keko teleskopų sistema veikia visišku nulinės interferometrijos tikslumu.
Teleskopo observatorija bendradarbiauja su Havajų universitetu ir Kalifornijos universitetu.
Apžvalga
„DEIMOS“ – tolimų vaizdų daugiaobjektinis spektrografas. Bendro pobūdžio, blankių objektų, daugiaplyšių, dvigubo šviesos pluošto, matomų bangos ilgio vaizdų spektrografas. Pradėjo veikti 2002 birželį. DEIMOS spektrinė apimtis siekia iki 5000 angstremų per ekspoziciją, aukšta spektrinė rezoliucija: iki 1 angstremo, didelio našumo ir santykinai platus laukas 81,5arcmin² srityje. Spektrografas buvo sukurtas dviem šviesos pluoštams interferuoti, turi vieną kamerą ir gali stebėti trimis būdais: tiesioginio atvaizdavimo, ‘ilgų plyšių’ ir ‘daugiaplyšiu’ spektroskopija.
„NIRSPEC“ turi atskirą AO adaptyviosios optikos režimą.
„OSIRIS“ – tai artimųjų infraraudonųjų vientisųjų laukų spektrografas Instrumentas naudoja labai mažų lęšių rinkinį (matricą) atrinkti mažus stačiakampius dangaus lopinėlius, kurių rezoliucijos artėja į ribą dėl Keck II skersmens (10 m). Vientisieji laukai naudoja matricas (2048x2048) matricas (infraraudonosioms spinduliuotėms) ir tai gerai atitinka adaptyviosios optikos tikslus.
Vytautas Streikauskas
Vytautas Streikauskas (g. 1946 m. kovo 3 d. Žuklijuose, Aukštadvario valsčius) – Lietuvos ir Kaišiadorių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1971 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas – ekonomistas.
1988–1990 m. Kaišiadorių rajono vykdomojo komiteto pirmininkas, 1990–1995 m. Kaišiadorių rajono valdytojas. 2000 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės administracijos žemės ūkio skyriaus vedėjas, 2004 m. Ekonomikos ir ūkio plėtros departamento direktorius. 2007-2011 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės administracijos direktorius.
1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dalyvis, 1988 m. spalio 22 d.-23 d. LPS suvažiavimo delegatas. 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kaišiadorių rajono skyriaus narys.
1995–1997 m. (LDDP sąraše), 2003 m. iki balandžio mėn. (LSDP), 2007 m. ir nuo 2011 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys.
Kaišiadorių vietos veiklos grupės steigėjas. Našlys, vaikai Giedrė, Kęstutis.
Garliavos Juozo Lukšos gimnazija
Garliavos Juozo Lukšos gimnazija – dieninė, keturmetė (I(9)-IV(12) kl. mokykla Garliavoje (Kauno raj.), S. Lozoraičio g. 13, vykdanti pagrindinio ugdymo antrosios dalies, vidurinio ir neformaliojo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191074837. Steigėjas Kauno rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Mokykla įkurta 1992 m. pavasarį. Tai jauniausia gyvenvietės bendrojo lavinimo mokykla. 1997 m. mokyklai suteiktas pilnas realinės ir humanitarinės gimnazijos statusas. Mokykla tapo pirmąja gimnazija Kauno rajone. Šiuo metu mokykla yra vienintelė keturmetė gimnazija Kauno rajone, kurioje mokosi I(9)-IV(12) kl. mokiniai. Gimnazijos pastatas pilnai renovuotas ir pritaikytas mokinių su fizine negalia ugdymui. Gimnazijoje formuojamos STEAM (gamtos mokslų, technologijų, menų ir matematikos  integralaus ugdymo) bei CLIL (integruoto dalyko ir užsienio kalbų mokymo/mokymosi) pagrindais dirbančios klasės. Mokykla išsiskiria aukštu mokinių žinių lygiu, reikšmingais pasiekimais rajoninėse ir respublikinėse mokinių olimpiadose, konkursuose, projektuose. Gimnazija įgyvendina plačią pilietinio-patriotinio ugdymo programą: įkurtas rezistento Juozo Lukšos-Daumanto (1921–1951) memorialinis muziejus, Lietuvos ir užsienio lietuvių rezistencijos tyrimo centras, sukaupta gausi egzilyje leistos literatūros biblioteka.
Didžioji Graikija
Didžioji Graikija – istorinė sritis Pietų Italijoje ir Sicilijoje, kurią VIII a. pr. m. e. kolonizavo graikai, palikę ilgalaikę helenistinės civilizacijos žymę regione.
Daugelis naujų graikų miestų tapo turtingi ir galingi: Kapuja (Kapuê, Capua), Neapolis (Νεάπολις), Sirakūzai, Agridžentas (Akragas), Subaris (Σύβαρις). Kiti Didžiosios Graikijos miestai: Taras (Τάρας, Tarantas), Epizephyrioi Lokroi ar Locri (Λοκροί, Lokris), Rhegion (Ρήγιον, Kalabrijos Redžas), Kroton (Κρότων, Krotonas), Thurii (Θούριοι), Elea (Ελέα) ir Ankon (Αγκων, Ankona).
Nors dauguma Pietų Italijos graikų buvo italizuoti viduramžiais, (Pvz.: Pestas iki IV a.), graikų kultūros ir kalbos kišenės išliko iki šių laikų iš dalies dėl nuolatinės migracijos tarp Pietų Italijos ir žemyninės Graikijos. Vienas iš pavyzdžių yra grikai (apie 80 tūkst.), kurie išsaugojo graikų kalbą ir kultūrą Italijoje.
Graikai grįžo į Pietų Italiją XVI-XVII a., kai Osmanų imperija užėmė Peloponesą. Ypač daug graikų atvyko į Kalabriją, Siciliją ir Salentą po Korono apgulties 1534 m. Dauguma koroniečių buvo turtingi kilmingieji, atsivežę daug kilnojamo turto. Jiems buvo suteiktos privilegijos ir atleidimas nuo mokesčių.
Šingo Mimura
Šingo Mimura (, g. 1956 m. balandžio 16 d.) – Japonijos politikas, nuo 2003 m. einantis Aomorio prefektūros gubernatoriaus pareigas.
Liačis
Liačis – miestas šiaurės vakarų Albanijoje, 10 km nuo Adrijos jūros ir 35 km į šiaurę nuo Tiranos; Kurbinio apygardos centras. Katalikų piligrimystės vieta, kalnuose stovi Šv. Antano bažnyčia.
Istorija
Iki XX a. vidurio Liačis buvo nedidelis kaimas, bet valdant komunistams jis tapo pramoniniu miestu su išvystyta stiklo, metalo, trąšų pramone.
340 m. pr. m. e.
'''340 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Kanas (upė)
Kanas  – upė Rusijoje, Krasnojarsko krašto pietryčiuose; Jenisėjaus dešinysis intakas. Prasideda Rytų Sajane, aukštupyje sudaro tarpeklius, slenkstėta. Teka į šiaurę Kano miškastepe. Žemupyje pasuka į vakarus, kerta Jenisėjaus kalvagūbrį, kur srovė srauni, vagoje gausu slenksčių.
Didžiausi intakai: Agulas (dešinysis), Rybnaja (kairysis). Laivuojama atskiruose ruožuose. Prie Kano įsikūrę Kansko ir Zelenogorsko miestai.
Erlėnų seniūnija
Erlėnų seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Kretingos rajono savivaldybės teritorijos šiaurės rytinėje dalyje, į šiaurę nuo Salantų, Salanto upės dešiniajame krante, prie kelio Skuodas – Plungė.
Rimantas Šadžius
Rimantas Šadžius (g. 1960 m. spalio 8 d. Vilniuje) – chemikas, politinis ir visuomenės veikėjas, Europos Sąjungos Audito Rūmų narys.
Erlėnų seniūnija
Istorija
Įkurta 1861 m. kaip valstiečių luominės savivaldos institucija. Priklausė Kauno gubernijos Telšių apskrities Grūšlaukės, o nuo XIX a. pab. – Salantų valsčiui. 1915 m. kartu su valsčiumi tapo naujai įkurtos Kretingos apskrities dalimi. Po 1940 m. Lietuvos aneksijos pavadinta Erlėnų apylinke. 1941 m. birželio mėn. antroje pusėje atkurta. 1944 m. spalio mėn. vėl pavadinta Erlėnų apylinke. Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivulėje) renkamas seniūnas (1915-1918 m. - šaltyšius), o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Rimantas Šadžius
Biografija
1978 m. aukso medaliu baigė Vilniaus 23-ąją vidurinę mokyklą, sąjunginių jaunųjų chemikų olimpiados prizininkas. 1983 m. su pagyrimu baigė Maskvos M. Lomonosovo valstybinio universiteto Chemijos fakultetą, įgijo chemiko specialybę. Studijų metais dirbo, vadovavo studentų statybos būriams Kazachstane.
1989–1999 m. VU Fizikos fakulteto Teorinės fizikos katedros bendradarbis. Domėjosi kvantinės mechanikos, kvantinės chemijos, kieto kūno fizikos problemomis, yra paskelbęs mokslinių darbų Lietuvos bei tarptautinėje mokslinėje spaudoje. 1994–2001 m. iš rusų į anglų kalbą vertė „Lietuvos fizikos žurnalą“, kurio angliškasis variantas buvo leidžiamas JAV. Lietuvos fizikų draugijos narys.
Erlėnų seniūnija
Istorija
Administracinis centras: Erlėnai.
Seniūnai: Antanas Kniukšta (1932 m.)