cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nearchas
Nearchas vedė išsamius užrašus apie savo keliones, kurie vėliau išleisti Ariano veikale Indica, panaudoti Strabono. Aleksandras Makedonietis buvo numatęs Nearchą siųsti ištirti Arabijos pusiasalio pakrančių, bet šis sumanymas liko neįgyvendintas Aleksandrui Makedoniečiui mirus. 323 m. pr. m. e. Aleksandrui mirus kovoje dėl valdžios rėmė Antigoną I Vienaakį. Vietomis teigiama, kad atgavo valdyti savo satrapijas, tačiau tai abejotina. Tolesnis Nearcho likimas nežinomas.
Sirvydai (Šakiai)
Sirvydai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Lekėčių. Kaime yra išlikusios marijavitų kapinės. Jos yra rytiniame kaimo pakraštyje. 2007 m. buvo pastatytas paminklas kaimui atminti, nes pietvakariniame kaimo pakraštyje (netoli Lekėčių), statant kiaulininkystės kompleksą, visi kaimo gyventojai priverstinai buvo iškeldinti.
Papiškiai (Giedraičiai)
Papiškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje.
Istorija
XVI a. kaimas priklausė Nemenčinės bažnyčiai. 1653 m. minimas Videniškių bažnyčios krikšto metrikų knygoje. Gyveno Adomas Mikalonėnas, Petras Vilkagalvėnas. XVIII–XIX a. Vilniaus universiteto kaimas. XIX a. pradžioje Vilniaus universitetas 10 metų bylinėjosi su Suginčių dvarininkais Michailovskiais, priglaudusiais Suginčių dvare iš Papiškių kaimo (Videniškių par.) pabėgusį baudžiauninką Kazimierą Meškį ir jo šeimą (dar 1654 m. tame kaime minimas Jurgis Meškonis).
Elisabetta Sirani
Elizabeta Sirani (, 1638–1665 m.) – XVII a. italų klasikinio baroko tapytoja ir ofortistė.
Biografija
Elizabeta Sirani gimė 1638 m. Bolonijoje. Tapybos ją ir seseris, Barbarą ir Aną Mariją, apmokė tėvas Džovanis Andrėja, pats Gvido Renio mokinys. Apie 1655 m. nusilpus tėvo sveikatai E. Sirani perėmė vadovavimą jo dirbtuvėms. Savo tapybos stiliumi ji artimai sekė G. Renio tapyba. Pasakojama, kad ji mokėjo puikiai dainuoti ir pasižymėjo produktyvumu − per apie 10 metų sukūrė 150 paveikslų ir ofortų. Ji tapė mažų matmenų maldos ir didelius religinius paveikslus. Tarp užsakovų buvo kunigaikštis Kozimas III de Medičis. Žymiausiu jos darbu įvardijamas religinis paveikslas „Šv. Antanas, pagarbinantis kūdikį Kristų“ (dabar Bolonijos pinakotekoje). E. Sirani mirė būdama 27 metų amžiaus 1665 m. Bolonijoje. Dėl jos ankstyvos mirties nunuodijimu buvo įtarta tarnaitė, bet išteisinta. Tikriausiai rūpinimasis šeimos ūkiu ir išgyvenimas dėl praleistų vedybų (nes ji jau buvo per vėlaus, įprasto tuo metu ištekėti, amžiaus) paveikė jos sveikatą. Ji buvo palaidota, pasakojama, su didelėmis iškilmėmis, Bolonijos Mergelės Marijos Rožančiaus bažnyčioje šalia G. Renio. Jos biografiją 1678 m. publikavo ją rėmęs meno istorikas Karlas Malvazija.
Taronhajavagonas
Taronhajavagonas – dievas demiurgas ir medžioklės globėjas irokėzų mitologijoje. Dievybės vardas reiškia „tasai, kuris laiko dangaus skliautą“. Taronhajavagono senelė – žemės, tamsos ir mirties deivė Ataentsik. Taronhajavagonas turėjęs brolį dvynį Taviskaroną – žiemos, šalčio, tamsos dievą. Šis buvęs Taronhajavagono priešininkas. Huronų mituose Taronhajavagonas vadinamas Jouskeha.
Kaip pasakojama mite, Taronhajavagonas ir jo brolis Taviskaronas pradėję kurti pasaulį kiekvienas pagal savo išmonę: Taronhajavagonas – pernelyg gerą, o Taviskaronas – pernelyg blogą. Galiausiai tarp brolių kilusi dvikova ir Taronhajavagonas užmušęs Taviskaroną. Mituose pasakojama ir apie vėlesnius Taronhajavagono žygius: jis nugalėjęs milžinų žmogėdrų gentį, taip pat Didįjį kuprių Chadugoną, įkūnijusį ligas ir mirtį. Šiems Taronhajavagono žygdarbiams mituose buvo skiriama svarbi vieta.
Huronų mituose pasakojama, kad Jouskeha sukūręs ežerus ir upes, iš slaptos olos paleidęs gyvūnus. Jis atsakingas už tai, kad augtų kukurūzai, atsiunčiąs gerą orą. Be to, Jouskeha išmokęs žmones užkurti ugnį. Pats jis apie tai sužinojęs iš Vėžlio. Jouskeha kovęsis su broliu Taviskaronu, iš nukritusių kraujo lašų atsiradęs titnagas, iš kurio gaminamos ietys ir kovos kirviai.
Vaizduotas kaip vyras, vilkintis apsiaustą iš mėlynai dažytų šuns kailių. Buvo siejamas su griaustiniu ir elniais. Per naujametinę ceremoniją šiai dievybei būdavo aukojamas baltas šuo.
Stankevičienė
Stankevičienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kitos moteriškosios giminės formos yra: Stankevičiūtė (mergautinė pavardė), Stankevičė (neutrali).
Stankevičienės pavardę turi šios garsesnės moterys:
Marcello Mastroianni
Marčelas Mastrojanis (1924 m. rugsėjo 28 d. – 1996 m. gruodžio 19 d.) – italų aktorius, dažnai vadinamas didžiausia visų laikų šalies kino žvaigžde. 1994 m. už nuopelnus šaliai apdovanotas Italijos Respublikos ordinu „Už Nuopelnus šaliai“.
Biografija
Mastrojanis gimė Fontana Lirio kaimelyje Frozinonės provincijoje Idos ir Ottone šeimoje. Jo brolis Rugerro, vėliau tapęs kino montuotoju ir dirbęs keliuose filmuose kartu su Marčelo, gimė 1929 m.
Družylavičų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1926 m. sausio 1 d. perduotas 1 kaimas Motalio valsčiui. 1928 m. balandžio 12 d. valsčius panaikintas, jo teritorija perduota Bezdzežo valsčiui, Ivanavos valsčiui, Motalio valsčiui ir Parečos valsčiui.
Marcello Mastroianni
Biografija
Antrojo pasaulinio karo metu Marčelo tarnavo kariuomenėje ir buvo internuotas Vokietijos kariuomenės kalinių stovykloje, iš kurios jam pavyko pabėgti ir pasislėpti Venecijoje.
Karjera
left|thumb|150px|Kadras iš filmo „La dolce vita“ 1939 m. 14-metis Mastrojanis atliko epizodinį vaidmenį filme „Marionette“. Po keleto nereikšmingų pasirodymų, 1951 m. jis gavo pirmą didelį vaidmenį juostoje „Atto d’accusa“. Per dešimtmetį Mastrojanis tapo vienu žinomiausiu šalies aktoriumi, išgarsintas tokių filmų kaip „I soliti ignoti“ (1958) ir Federico Fellini „La Dolce Vita“ (1960). 1963 m. jis nusifilmavo dar viename Fellini filme „8 1⁄2“. Per savo karjerą Mastrojanis sukūrė beveik pusantro šimto vaidmenų garsiausių to meto Europos režisierių filmuose: Giuseppe De Santis „Giorni d’amore“ (1954), Luchino Visconti „Le notti bianche“ (1957), Mario Monicelli „Casanova 70“ (1965), Alberto Lattuada „Išlik savimi“ (1978), Fellinio „La città delle donne“ (1980) ir Nikitos Michalkovo „Juodosios akys“ (1987). Mastrojanis būdavo didžiausia šių filmų žvaigždė, jo partnerėmis ekrane buvo ryšiausios kino aktorė Marina Vlady, Jeanne Moro, Brigitte Bardot, Jacqueline Bisset, Nastassja Kinski, Shirley MacLaine, Virna Lisi. Ypač dažnai Mastrojanis ekrane pasirodydavo su viena gasiausių Italijos aktorių Sophia Loren – net 8 filmuose („Peccato che sia una canaglia“ (1955), „La fortuna di essere donna“ (1956), „Ieri, oggi, domani“ (1963), „Itališkos vedybos“ (1964), „I girasoli“ (1970), „Kunigo žmona“ (1970), „Una giornata particolare“ (1977) ir „Prêt-à-Porter“ (1994)).
Asmeninis gyvenimas
1968 m., kuriant filmą „Amanti“, Mastrojanis susipažino su amerikiečių aktore Faye Dunaway. Judviejų ryšys truko 2 metus, tačiau Mastrojaniui atsisakius skirtis su žmona ir ją vesti, Dunaway galiausiai jį paliko. „- Ji buvo moteris, kurią mylėjau labiausiai“, – vėliau tvirtino Mastrojanis. left|thumb|150px|Su aktore [[Anouk Aimée filme „La dolce vita“]] 1970–74 m. Mastrojanis gyveno su 19 metų jaunesne prancūzų aktore Catherine Deneuve, su kuria susilaukė dukters Kjaros. Per tą laiką jie kartu nusifilmavo 4 juostose, tačiau abu išliko susaistyti santuokomis su kitais asmenimis (Deneuve iki 1972 m. buvo ištekėjusi už britų fotografo David Bailey). Ryšiui nutrūkus, Flora siūlė Deneuve įvaikinti Kjarą, kurią dažnai prižiūrėdavo dėl abiejų tėvų užimtumo, tačiau prancūzė atsisakė.
Buvo plačiai kalbama, kad Mastrojanio meilužėmis buvo daugybė garsių to laikmenčio aktorių: Ursula Andress, Anouk Aimee, Claudia Cardinale, Lauren Hutton.
1976 m. jis susipažino su filmų kūrėja ir rašytoja Anna Maria Tato, su kuria liko kartu iki savo mirties 1996 m.
Mastrojanis mirė nuo kasos vėžio būdamas 72. Mirties metu su juo buvo ne tik abi dukros, Tato, bet ir Deneuve. Pažymint liūdną datą, tą dieną buvo išjungtas Trevi fontanas Romoje – vieno garsiausių jo filmų „La Dolce Vita“ simbolis.
1997 m. Venecijos kino festivalyje, o vėliau ir Kanų kino festivalyje buvo parodytas 4 valandų trukmės dokumentis filmas „Marcello Mastroianni: mi ricordo, sì, io mi ricordo“, kurį sukūrė Tato. Carabella, Deneuve ir Chiara nesėkmingai bandė uždrausti šio filmo rodymą.
right|thumb|150px right|thumb|150px right|thumb|150px right|thumb|150px right|thumb|150px|Su [[Sophia Loren]] right|thumb|150px right|thumb|150px right|thumb|150px right|thumb|150px right|thumb|150px|Su aktore [[Micheline Presle]] right|thumb|150px|Su aktore [[Marina Vlady]] right|thumb|150px|Aktorius 1991 m. right|thumb|150px|Teatro iškaba 1965 m. right|thumb|150px|Su aktore [[Tamara Lees]] right|thumb|150px|Su [[Marina Vlady]] right|thumb|150px|Aktoriaus kapas
Dzetkavičų valsčius
Dzetkavičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Dzetkavičai.
Istorija
Valsčius įkurtas 1928 m. balandžio 18 d. iš dalies Ilasko valsčiaus ir dalies Ziolavos valsčiaus.
Juozas Elekšis
Biografija
1961 m. baigė istorijos pedagogo specialybę Vilniaus pedagoginis institute. Baigęs studijas mokytojavo, dirbo administracinį darbą. Kaip žurnalistas pradėjo dirbti 1990 m. laikraštyje „Mokslo Lietuva“. Aštuonerius metus buvo šio laikraščio sekretorius. Nuo 1993 m. redagavo žurnalą „RD“. 1995–2004 m. dirbo laikraščio „Gydytojų žinios“ reporteriu.
Nuo 1997 m. buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos, 2007 m. – Lietuvos nepriklausomų rašytojų sąjungos narys. 2005 m. priimtas į Nepriklausomų žurnalistų kūrėjų asociaciją. Parašė straipsnių „Gimtinėje“, „Lietuvos ryte“, „Lietuvos aide“.
Kūryba
J. Elekšis išleido daugiau kaip dvidešimt poezijos ir prozos knygų. Jo žodžiais sukurta beveik 400 dainų ir giesmių, 10 dainų pats sukūrė ir melodijas. Dainas kūrė 30 kompozitorių. Dainos yra 30 mėgėjų ir kelių profesionalių dainininkų repertuaruose.
Haralds Biezais
Haraldas Teodoras Biezais, (1909 m. liepos 10 d. Lestenėje, (Tukumo apskritis, Rusijos imperija) – 1995 m. gegužės 18 d. Stokholme, Švedija) – religijos istorikas Latvijoje ir Švedijoje, baltų religijos tyrėjas.
Biografija
Gimė vargingoje valstiečių šeimoje. 1928–1932 m. studijavo teologiją Latvijos universitete. 1930 m. įgijo teisę pamokslauti bažnyčioje, o 1932 m. įšventintas evangelikų liuteronų kunigu.
Nuo 1934 m. vienerius metus klausėsi Emilio Brunnerio ir Karlo Gustavo Jungo paskaitų Ciuricho universitete. Pažintis su Albertu Švaiceriu jam padarė didelę įtaką ir šiam teologui H. Biezais skyrė dalį savo disertacijos. 1936 m. jis tęsė studijas Strasbūro universitete. 1938 m. Rygoje apgynė disertaciją teologijos daktaro laipsniui gauti, po to dėstė religijos pradmenis mokykloje Gramzdoje.
Po 1940 m. habilitacijos jis pradėjo dirbti privatdocentu Latvijos universiteto Teologijos fakultete. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje su žmona ir dukra pasitraukė į Gotlando salą Švedijoje. 1945 m. įsidarbino asistentu Upsalos universitete, kartu šioje aukštojoje mokykloje studijavo filosofiją. Tuo pačiu metu Švedijos vidurinėse mokyklose ir gimnazijose dėstė religijos pradžiamokslį. 1955 m. jam buvo suteiktas filosofijos daktaro laipsnis, nuo 1958 m. neetatinio profesoriaus pareigose Upsalos universitete dėstė religijos istoriją. 1961 m. tapo etatiniu profesoriumi. 1971–1972 m. dirbo vizituojančiu profesoriumi Turku mieste Suomijoje, o 1975–1976 metais – Bonos universitete Vokietijoje. Nuo 1980 m. profesorius emeritas, 1990 m. jam suteiktas Helsinkio universiteto garbės daktaro laipsnis.
Haraldas Biezais buvo iškilus religijotyrininkas, priklausė Nathan’o Söderblom’o religijos istorikų bendrijai. Žinomiausi jo darbai yra „Senųjų latvių svarbiausios deivės“ (1955 m.), „Dievybės latvių liaudies religijoje“ (1961 m.), „Senųjų latvių dangiškoji dievų šeima“ (1972 m.) ir kt. Paskutiniais gyvenimo dešimtmečiais daugiau dėmesio skyrė bendriems baltų dievams.
Sirvydiškis
Sirvydiškis – viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Skiemonių.
Narušiškis
Narušiškis – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje.
Istorija
Minimas 1554 m. Balninkų inventoriuje (jame gyveno Jokubas ir Petras Narušėnai), taip pat 1654 m. – Videniškių bažnyčios krikšto metrikų knygoje (gyveno Jurgis Narušėnas, Danielis Maigys ir kt.). XVI–XVII a. kaimo vardas buvo Narušiai. 1670 m. Narušių dvaro valdytojas buvo Mykolas Križanavičius.
Lietuvos ir Rytų Timoro santykiai
Lietuvos–Rytų Timoro santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Rytų Timoro.
Diplomatiniai santykiai užmegzti 2013 m. kovo 27 d. Kita vertus, pirmieji politiniai santykiai siekia 2003 m. rugsėjo 30 d., kai tuometis Lietuvos užsienio reikalų ministras Antanas Valionis ir Rytų Timoro užsienio reikalų ministras Chosė Ramos-Orta susitiko Jungtinių Tautų 58-ojoje generalinėje sesijoje susitiko dvišalėms deryboms.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų narės. Rytų Timoro piliečiams netaikomas vizų reikalavimas Šengeno šalims, kurioms priklauso Lietuva. Taip pat Lietuvos piliečiams kelionėmis į Rytų Timorą taikomas bevizis režimas.
Diplomatinis atstovavimas
Šalys nėra pasikeitusios diplomatiniais atstovais. Diplomatinis atstovavimas vyksta Europos Sąjungos lygmeniu – per Rytų Timoro ambasadą Briuselyje ir per Europos Sąjungos atstovybę Dilyje.
Ekonominiai santykiai
Prekyba tarp dviejų šalių yra minimali ir pastaraisiais metais tik mažėjo. 2016 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Rytų Timoro siekė 5,4 tūkst. eurų (visos prekės buvo lietuviškos kilmės) ir nuo to laiko tik mažėjo. 2018 m. duomenimis, Lietuva iš Rytų Timoro neimportavo jokių produktų.
Angela Luce
Andžela Lučė (tikrasis vardas – Angela Savino; g. 1937 m. gruodžio 3 d. Neapolis) – italų kino ir teatro aktorė, neapolietiškų dainų atlikėja. 1974–2009 m. išleido 18 albumų.
Ieva Jodkovska
Ieva Jodkovska (lenk. Ewa Jodkowska, 1831 m. liepos 30 d. – 1899 m. birželio 11 d.) – bajorė, sudariusi daugybę paskolinių sandorių XIX a. Vilniuje,
Biografija
Ieva Jodkovska gimė 1830 m. liepos 30 d. Paverknių kaime, netoli Jiezno Martyno Tamošiūno ir Dorotės Kondrataitės Tamošiūnienės šeimoje. Martynas Tamošiūnas buvo vyriausiasis Magdalenos Vološynaitės – Mackevičiūtės Tamošiūnienės – Ginkienės sūnus, kuri buvo kilusi iš Vološynų, praradusių kilmingumą.
1866 m. Vilniaus Šventosios Dvasios bažnyčioje Ieva Tamošiūnaitė ištekėjo už Vilniaus gubernijos sekretoriaus Leono Jurgio Jodkovskio.
Viso susilaukė 10 ar 11 vaikų, iš kurių išgyveno septyni vaikai, t. y. visi vaikai: Teresė Volodkevičienė Vaičiūnienė (1849–1903), Ievutė Helena (1851–1852), Fortūnatas (1853–1855), Antanas (1855-?), Melanija Žemaitėlienė (1856–1943), Gabrielis (1858–1880), Jurgis Jodkovskis (1862–1929), Salomėja (1863-?), Flavijanas Kazimieras Jodkovskis (1867–1936), Kamelija Staševska (1868 m. kovo mėn. – Lenkija), Jadvyga Stanislava Jodkovska (1868 m. spalio mėn. – 1916).
Kai prieš Ievos vyrą bajorą Leoną Jurgį Jodkovskį 1866 m. buvo iškeltos 1863 m. sukilimo bylos ir jis buvo arešte Vilniuje, Ieva valdė 540 dešimtinių turėjusį Kisieliškių dvarą, stovėjusį netoli Jiezno, su Žideikonių, Kisieliškių kaimais, dalimi Paverknių, Sundakų kaimų.
1866 m. į Kisieliškių dvarą buvo atjoję žandarai, tardė dvaro valdytoją Ievą, vėliau surašė raportą Vilniaus politinių bylų tyrimo komisijai ir prijungė prie 1863 m. sukilimo bylos.
Apie 1875–1876 m. Jodkovskių šeima persikėlė gyventi į Vilnių. 1882 m. vasario 11 d. Vilniuje nuo plaučių uždegimo mirė Leonas Jurgis Jodkovskis.
Ievos tolesnis gyvenimas Vilniuje
Mirus vyrui, Ieva Jodkovska liko našle Vilniuje. Ji turėjo išauklėti 4 nepilnamečius vaikus ir pasirūpinti pilnamečiais. Tam Ieva perskolino turimus pinigus už procentus. Jos naudai Vilniaus senamiestyje buvo įkeista daug namų, pvz., namas priešais Rotušę, ir ji sudarė daugybę paskolinių sandorių, kas nebūdinga XIX a. moteriai.
1892 m. Ieva Jodkovska Vilniuje savo vardu pirko vieno aukšto pusiau akmeninį (mūrinį), pusiau medinį namą su sodu ir žeme, stovėjusį tuometiniame Rojaus skerstgatvyje, dabartinėje Mikalojaus Daukšos gatvėje. Po kelių metų Ieva šį namą pardavė.
Pasirūpinimas vaikais
Ieva Jodkovska pergyveno savo vyrą Leoną 17 metų, niekada daugiau neištekėjo. Senatvėje kartu su sūnumi Flavijanu Kazimieru ir dukterimi Jadvyga Stanislava grįžo gyventi į Kisieliškių dvarą Jiezno apylinkėse.
Ieva Jodkovska mirė 1899 m. Kisieliškių dvare. Palaidota Nemajūnų kapinėse šalia Leono Jurgio Jodkovskio tėvų, jo seserų Teresės Vnorovskos ir Dominykos Bartuševičienės bei jos vyro Adomo Bartuševičiaus.
Atminimo išsaugojimas
Vaikai iš dėkingumo motinai Ievai Jodkovskai ant jos kapo pastatė didžiulį antkapinį paminklą, išlikusį Nemajūnų kapinėse iki šių dienų.
Irma Randakevičienė tiesioginė Ievos Jodkovskos provaikaitė.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 2014–2015 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 2014–2015 m.
Pereinamosios rungtynės
Warrenpoint Town kovoje dėl išlikimo jėgas išmėgino su žemesniojo diviziono Bangor ekipa.
- -
2014–2015 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Finalo rungtynės
Glentoran finale nugalėjo 1-0 ir iškovojo taurę. --
Pusfinalio rungtynės
Glentoran pusfinalyje nugalėjo varžovus 1-0 ir iškopė į finalą.
Portadown pusfinalyje nugalėjo varžovus 3-1 ir iškopė į finalą. ---
Paišeliai
Paišeliai, Paižliai (, 1936–1938 m. Payscheln, nuo 1938 m. Insterwangen, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 18 km į šiaurės vakarus nuo Pilkalnio, 10 km į pietvakarius nuo Lazdynų, Įsručio dešiniajame krante.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Paišelių kaimo bendruomenė 1927 m. Minimi nuo 1625 m. Iki sunorminimo kaimo pavadinimas rašytas įvairiai: Peyzeln, Peiszeln, Paiszeln. Po 1709–1710 m. maro kaimas ištuštėjo: 1719 m. buvo negyvenamas. 1728 m. jau gyveno dvi šeimos, 1769 m. – trys, visos lietuviškomis pavardėmis: Abries Bonszeratis, Jons Sckattigkatis ir Thumas Bonszeratis. 1785 m. buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 3 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 3 sodybų kaimas su 13 gyventojų. 1854 m. Paišeliuose buvo 4 gyvenamieji pastatai ir 30 gyventojų. Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Liepgalio valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai.
Po Antrojo pasaulinio karo ar vėliau sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.
Omnibusas
Omnibusas ( – 'visiems') – daugiavietė karieta, skirta reguliariai vežioti keleiviams miestuose ir tarp miestų; laikomas pirmąja daugiaviete viešojo transporto priemone. Būdavo dengtu kėbulu, traukiamas arklių.
Keleiviams vežioti pirmąsyk omnibusai pasitelkti Paryžiuje 1662 m. Išpopuliarėjo Prancūzijoje, Jungtinėje Karalystėje XIX a. pradžioje, paskui paplito ir kitose Vakarų Europos šalyse, taip pat JAV.
Haradzeco valsčius (Kobrynas)
Haradzeco valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Haradzecas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 18 d. prijungta dalis Balatos valsčiaus ir dalis Ilasko valsčiaus.
Vyšniavo valsčius (Vileika)
Vyšniavo valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Vyšniavas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. 1932 m. balandžio 1 d. prie jo prijungta dalis Ižos valsčiaus, o dalis Vyšniavo valsčiaus perduota Vaistamo valsčiui.
Didžioji tyla (filmas)
Didžioji tyla – vienas žinomiausių režisieriaus Sergio Corbucci vesternų, sukurtas 1968 m. Filmas priskiriamas revizionistiniams vesternams ir kai kuriose šalyse buvo demonstruojamas kitaip sumontuota, laiminga pabaiga. Iš kitų vesternų juosta išsiskiria tuo, kad veiksmas vyksta žiemą, o filmavimo darbai buvo vykdomi Italijoje, Dolomitinėse Alpėse, o ne Ispanijoje, Almerijos regione. Sniego scenos taip pat buvo filmuojamos ir kino paviljone Romoje, vietoje sniego naudojant skutimosi putas (šių prireikė apie 26 tonų).
Dėl savo niūrios, išskirtinės nuotaikos ir Ennio Morricone muzikos filmas tapo kultiniu, tačiau Britanijoje buvo parodytas tik 1990 m., o JAV buvo išleistas 2001 m. Jis turėjo didelę įtaką režisieriui Quentin Tarantino ir jo filmams „Ištrūkęs Džango“ bei „Grėsmingasis aštuonetas“.
„Rotten Tomatoes“ svetainėje filmas įvertintas 100 proc. teigiamų atsiliepimų.
Turinys
Korumpuotas bankininkas Henris Polikutas nusamdė du žudikus, kad šie susidorotų su jam besipriešinančio vyro, vardu Gordonas, šeima. Vyrai nužudo jį ir žmoną, o paaugliui sūnui perrėžia gerklę, kad šis negalėtų kalbėti, tačiau palieka gyvą.
Praeina daug metų. Polikutas yra įtakingas žmogus Snou Hilo mieste ir naudojasi premijų medžiotojo Loko gaujos paslaugomis, kad atsikratytų jam trukdančiais žmonėmis. Loko be gailesčio medžioja netoliese kalnuose besislapstančius smulkius nusikaltėlius, kurie greitu laiku tikisi sulaukti amnestijos.
Tuo laiku apylinkėse pasirodo nebylys šaulys, provokuojantis dvikovoms ir žudantis premijų medžiotojus. Vieno iš Loko nužudytų vyrų žmona Paulina pasiūlo Tyleniui 1000 dolerių už Loko nužudymą. Šis sutinka, tačiau Paulinai nepavyksta gauti pinigų. Vis tik Tylenis pamėgina išprovokuoti Loko, tačiau šis, žinodamas, kad nėra panaknamai greitas, visaip stengiasi jos išvengti. Galiausiai naujasis šerifas Gideonas Burnetas jį suima ir, nepaisydamas Polikuti pastangų išlaisvinti, nusprendžia jį nugabenti į kito miesto kalėjimą. Pakeliui Loko išsilaisvina, o šerifas nuskęsta eketėje. Loko grįžta į Snou Hilą, surenka savo gaują ir leidžaisi medžioti Tylenio. Pastarasis sužeistas slepiasi Paulinos namuose ir jo rasti nepavyksta. Tuomet Loko sugaudo visus iš kalnų atėjusius bėglius, uždaro juos salūne ir pažada nušauti juos visus, jeigu Tylenis nepasirodys. Nors Paulina ir prieštarauja, sužeistas Tylenis ateina prie salūno. Loko vyrai nužudo jį, paskui visus bėglius ir palieka miestą. (alternatyvioje filmo pabaigoje, rodytoje kai kuriose šalyse, filmo pabaigoje pasirodo išsigelbėjęs šerifas Gideonas).
Paraisčiai (Skiemonys)
Paraisčiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kurklių.
CD Cova da Piedade
CD Cova da Piedade – Portugalijos futbolo klubas iš Kova da Piedadės rajono (fregezijos), netoli šalies sostinės Lisabonos.
Istorija
„C.D. Cova da Piedade“, klubas įkurtas 1947 m., kai susijungė União Piedense Futebol Clube (įkurtas 1914 m.), ir Sporting Clube Piedense.
Namų rungtynes žaidžia José Martins Vieira stadione, kuris talpina 3 500 žiūrovų.
2016–2017 m. sezone debiutavo Segunda Liga pirmenybėse. Užėmė 16 vietą ir išliko antros pakopos pirmenybėse.
2017–2018 m. sezone dalyvavo Segunda Liga (LigaPro) pirmenybėse (II pakopa).
2020–2021 m. Segunda Liga liko vienuolikti. Nesugebėjo pateikti licencijavimuisi skirtų dokumentų ir buvo pašalinti į žemesnį divizioną. Klubas išformavo pagrindinę komaną ir nedalyvavo čempionate.
Isabella Ragonese
Izabela Ragonezė (g. 1981 m. gegužės 19 d. Palermas) – italų aktorė.
Kinas
right|thumb|170px
Darikas
Darikas (sen.persų *darayaka-) – auksinė moneta, naudota Persijos imperijoje.
Spėjama, kad monetoje gali būti atvaizduotas Persijos valdovas Darijus I, įvedęs monetas tarp 522 ir 486 m. pr. m. e. Juos naudoti nustojo 330 m. pr. m. e., įsiveržus Aleksandrui Makedoniečiui. Užkariavus Persiją darikai buvo perlydyti ir nukaldintos jau Aleksandro monetos. Manoma, kad dėl to darikai dabar yra reti, nors savo laiku buvo plačiai naudojami. V a. pr. m. e. gale Mažojoje Azijoje persų satrapai nutarė kaldinti savo monetas. Darijus nutarė, kad toks pasikėsinimas yra kriminalinis nusikaltimas, baudžiamas mirties bausme, nes monetų kaldinimo teisė buvo laikoma išimtinai karališka.
Darikai kelis kartus paminėti Senajame Testamente, nes izraelitai su jais susidūrė, kai jų užkariautojus babiloniečius užkariavo persai. „Metraščių knygose“ rašoma, kad karalius Dovydas paprašė susirinkusius žmones paaukoti šventyklos statybai. Ir žmonės dosniai paaukojo „Dievo namams penkis tūkstančius talentų ir dešimt tūkstančių darikų aukso, dešimt tūkstančių talentų sidabro, aštuoniolika tūkstančių talentų bronzos ir šimtą tūkstančių talentų geležies“. Dovydas karaliavo, kaip manoma, tarp 1048 ir 1007 m. pr. m. e. Taigi, įrašas Senajame Testamente yra arba anachronizmas, arba rašytojas konvertavo aukso kiekį į savo laikų piniginius vienetus.
Senovėje darikus vadindavo „lankininkais“. Pavyzdžiui, Agesilajus rašė, kad jį iš Azijos išvarė trisdešimt tūkstančių lankininkų, taip jis apibūdino kyšius, kuriuos išdalino persų karalius.
Egzistavo ir dvigubi darikai, kuriuos kaldino arba Darijus III, arba Aleksandras apie 350 - 330 m. pr. m. e. Apie šias monetas mažai kas žinoma.
Dalis žmonių, kaip ir senovės graikai, mano, kad monetos pavadinimas kilo iš Darijaus vardo. Bet, iš tikrųjų, manoma, pavadinimas kilo iš vid. 'auksas'.
1 darikas sudarė 1/3000 persų talento, kuris buvo lygus 25,92 kg. Achemenidų dinastijos laikais kelis kartus keitėsi aukso ir sidabro verčių santykis. Santykių keitimo datos nėra žinomos.
Detva
Detva – miestelis vidurio Slovakijoje, Banskos Bistricos krašte. Įsikūręs Polianos kalnų papėdėje. 14 887 gyventojai (2015 m. duomenys).
Detva įkurta kaip nedidelė gyvenvietė angliakasiams iš Lubietovos kaimo bei iš kitų šalies vietų. 1787 m., pramoniniu būdu, pradėtas gaminti brinzos sūris. 1811 m. tapo opidumo tipo gyvenvietė. 1965 m. suteiktos miestelio teisės. 1996 m. tapo Detvos apygardos administraciniu centru.
1955 m. pastatyta karinės technikos gamykla. Dėl saugumo sumetimų, pastatyta šalia esančiame miške. Tuo metu apie 70 % miestelio gyventojų dirbo šioje gamykloje.
Siteniai
Siteniai – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Piniavos, prie Kryžių ravo.
Australijos tarptautinė automobilių paroda
thumb|right|Australijos tarptautinė automobilių paroda (Sidnėjus, 2010 m.) Australijos tarptautinė automobilių paroda  – kasmetinė automobilių paroda, vykstanti Australijoje, Sidnėjaus arba Melburno mieste. Iki 2010 m. Sidnėjuje vykusios parodos abu miestai rengė atskiras kasmetines parodas. Melburno renginys vadinosi Melburno tarptautinė automobilių paroda, tuo tarpu Sidnėjaus – Australijos tarptautinė automobilių paroda (iki 2004 m. – Sidnėjaus automobilių paroda).
Istorija
Melburno tarptautinė automobilių paroda vyko nuo 1925 iki 2009 m. Tai buvo ilgiausiai rengiama automobilių paroda Australijoje. Sidnėjaus paroda pradžioje vadinosi Sidnėjaus automobilių paroda, bet vėliau priimtas Australijos tarptautinės automobilių parodos (AIMS) pavadinimas.
AIMS buvo rengiama kasmet, Sidnėjuje iki 2008 m., kai dėl pasaulinės finansų krizės ir menko lankomumo 2008 metais buvo nutraukta 2009 m. paroda. Dar iki 2008 m. parodos Sidnėjuje, AIMS organizuotojas Federal Chamber of Automotive Industries (FCAI) ir Melburno tarptautinės automobilių parodos organizuotojas Victorian Automobile Chamber of Commerce (VACC) nutarė apsvarstyti galimą abiejų parodų sujungimą. 2009 m. vasario 3 d. buvo pranešta, kad nutarta sujungti FCAI ir VACC į bendrą įmonę, organizuosiančią kasmetinę automobilių parodą, kas dveji metai vyksiančią viename iš Melburno ar Sidnėjaus miestų, pradedant 2010 metais.
Sidnėjus
Sidnėjaus automobilių paroda nuo 1987 m. vyko Sydney Showground aikštėje, Moore Park parke. 1988 m. parodos vieta buvo perkelta į prie Darlingo įlankos įsikūrusį Sidnėjaus parodų ir konferencijų centrą.
Melburnas
Pirmoji Melburno automobilių paroda buvo surengta 1925 m. balandžio 30 d. Iki 1996 m. ji vyko Royal Exhibition Building pastate, vėliau buvo perkelta į Melburno parodų centro kompleksą Sautbanke. Paskutinį kartą surengta 2009 m. ir vadinosi Melburno tarptautine automobilių paroda.
2012
2012 m. paroda vyko spalio 19–28 d. Sidnėjaus parodų ir konferencijų centre. Buvo pristatyta 400 automobilių.
thumb|center|700px|2008 m. Melburno tarptautinė automobilių paroda
Artūras Narkevičius
Artūras Narkevičius (g. 1973 m. kovo 9 d. Kaune) – tautodailininkas, medžio drožėjas, tautinio paveldo produktų tradicinis amatininkas, senųjų kryždirbystės ir pynimo amatų puoselėtojas, kraštotyrininkas. Gyvena ir turi kūrybines dirbtuves Žeimiuose, Jonavos rajone.
Biografija
A. Narkevičius baigė Kauno 15-ąją vidurinę mokyklą. Mirus seneliams, iš Kauno atsikraustė į jų sodybą Žeimiuose, kur įsirengė kūrybines dirbtuves, kraštotyros ekspoziciją.
Sutuoktinė Redita – tautodailininkė, medžio drožėja.
Kūryba
Jis yra keliolikos tautodailės Lietuvos rekordų autorius: ilgiausias medinis žaislas, didžiausias rekežis, ilgiausia riešutų gliaudyklė, gausiausias suvenyrinių kaukių rinkinys, mažiausia kaukė, mažiausias margučių ridenimo lovelis, mažiausia rankšluostinė, mažiausia kultuvė ir kt. Rekordiniai žaislai 2019 m. pristatyti Žaislų muziejuje (Vilniuje).
Tautodailininkas yra Jonavos krašto muziejaus inicijuotos stovyklos „Amatų pynė“ medžio kūrybinių dirbtuvių vadovas.
Saryesik-Atyrau dykuma
miniatiūra|Palydovinė Saryesik-Atyrau dykumos nuotrauka Saryesik-Atyrau dykuma, Sary-Išikotrau  – smėlio dykuma Kazachijos Almatos srityje. Dykuma yra Balchašo-Alakolio įduboje, į pietus nuo Balchašo ežero.
Geografija
Dykuma teka Ilio upė, įtekanti į ežerą. Dalis upių, ištekančių iš Džungarijos Alatau šlaitų, (Karatalas, Aksu, Lepsy) irgi teka per Saryesik-Atyrau dykumą ir įteka į Balchašą. Kitos, smulkesnės upės, pasibaigia smėlynuose. Vakarinės dalies smėlynai išraižyti sausomis senosiomis Ilio vagomis. Vyrauja sutvirtinti smėlynai.
Vakarinėje dalyje vyrauja saksaūlai, rytinėje dalyje – kiečiai, efedros, Calligonum, Ceratoides. Ilio ir Karatalo slėniuose auga tugajai.
Dykuma naudojama kaip žiemos ganyklos.
Dykumos koordinatės – 45.5°N, 77°W
Sitkūnai (Pakruojis)
Sitkūnai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 10 km nuo Klovainių.
Ilasko valsčius
Ilasko valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Ilaskas, kurį laiką – Grušava.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. Panaikintas 1928 m. balandžio 18 d. prijungiant prie Antopalio valsčiaus, Dzetkavičų valsčiaus, Haradzeco valsčiaus ir Padalesės valsčiaus.
Kabelių tvenkinys
Kabelių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Varėnos rajone, 13,5 km į pietvakarius nuo Marcinkonių, Kabeliuose. Susidaręs patvenkus bevardį Grūdos intaką (G-1) 0,4 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis (iš šiaurės į pietus) 0,87 km, plotis iki 0,13 km. Altitudė 125 m. Krantai žemi, sausi. Upės debitas ties įtaka – 0,042 m³/s. Vakariniame krante stūkso Trako miškas. Tvenkinio užtvanka eina kelias.
Užtvankos vandens pralaida šachtinė, įrengta 1974 m. Sudarytas žuvininkystės, drėkinimo reikmėms.
SC Olimpas Mažeikiai
Istorija
Klubas įkurtas 2009 m., 2011 m. debiutavo SFL varžybose.
Salės futbolas
Salės futbolo komanda sužaidė vieną sezoną Lietuvos futsal A lygoje, vėliau dalyvavo Telšių rajono atviros salės futbolo pirmenybėse.
Paplūdimio futbolas
Paplūdimio futbolo komanda dalyvavo Lietuvos paplūdimio futbolo varžybose.
Antonas Tarlo
Antonas Tarlo (m. 1759) – Lubačuvo kaštelionas 1740 - 1758 metais.
Biografija
Stanislovo Tarlos ir Anos sūnus. Vedė Aną Potocką.
Marianas Potockis
Marianas Potockis (m. po 1777 m.) – Lubačuvo kaštelionas (1758-1761), Haličo, Radomo konfederacijosir Baro konfederacijos maršalka, Graboveco ir Čerkasų seniūnas.
Biografija
Karūnos taurininko brolis, Felikso Kazimiero Potockio anūkas. Pasiuntinys nuo Belzo vaivadijos į 1748 metų seimą.
Šeima
1749 metais vedė Aną Mariulak, Karūnos didžiojo kanclerio Jano Malachovskio dukterį.
Chanel Terrero
Šanel Terero (Chanel Terrero, g. 1991 m. liepos 28 d.) – Ispanijos-Kubos dainininkė, šokėja ir aktorė.
Atlikėja su daina „SloMo“ atstovavo Ispanijai 2022 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse.
„Eurovizijos“ dainų konkursas
‎2022 m. sausio 29 d. atlikėja su daina „SloMo“ laimėjo surengtą nacionalinės atrankos „Benidorm Fest 2022“ finalą ir tokiu būdu gavo galimybę atstovauti šaliai ‎‎2022 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse.
Kadangi Ispanija yra „Didžiojo penketo“ narė, o tai reiškia automatinį patekimą į finalą. Atlikėja pasirodė „Eurovizijos“ finale, kuris vyko 2022 m. gegužės 14 d., jame užėmė 3 vietą.
Karjera
Šanel gimė Kubos sostinėje Havanoje ir trejų metų amžiaus persikėlė į Katalonijos regioną Ispanijoje. Dalis jos šeimos jau buvo ispanų kilmės iš Katalonijos.
Registano dykuma
Registano dykuma - smėlio dykuma itin sausringoje plynaukštėje tarp Helmando ir Kandaharo provincijų pietvakarių Afganistane. Dykumą sudaro nedidelės, apie 30 m aukščio smėlio kalvos, smėlio lygumos, atviri uolėti bei molingi plotai.
Gyventojai
Dykumoje gyvena klajokliai beludžiai ir puštūnai.
Dėl 1998 m. ištikusios sausros iš Registano regiono teko perkelti apie 100 000 klajoklių. Daugelis jų dabar gyvena laikinose stovyklose tarp Arghandabo ir Helmando upių bei Registano. Daug jų gyvena JTO palaikomi stovyklose Kandaharo provincijoje. JTO ieško būdų, kaip klajoklius grąžinti prie tradicinio jų gyvenimo būdo auginant gyvulius Registane.
Dykumos plėtimasis
Dykuma palaipsniui skverbiasi į ją supančius žemės ūkio regionus. Registano dykuma plečiasi į vakarus, užimdama žemdirbystės rajonus. JTO Aplinkos programos grupė praneša, kad „iki 100 gyvenviečių užpylė vėjo pučiami smėliai ir dulkės“. Smėlio judrumą sukėlė jų laikiusios augalijos sunaikinimas kertant medieną malkoms ir pernelyg intensyviai ganant. UNEP grupė tyrė apie 15 m aukščio smėlio kopas, kurios blokuoja kelius ir taip vietinius gyventojus verčia nutiesti naujus maršrutus.
Kuveniai
Kuveniai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje.
Istorija
Kaimo vardas minimas 1584 m. Ambraziškių dvaro inventoriuje. Taip pat 1653 m. minimas Videniškių bažnyčios krikšto metrikų knygoje. Gyveno Martynas Gečelis, Jurgis Kuvenėlis, Stanislovas Gulbelė, 1654 m. Andrius Kurmelis ir kt.
Reuben Leon Kahn
Reuben Leon Kahn (1887 m. liepos 26 d. Kaune – 1979 m. liepos 22 d. Majamyje) – Lietuvos žydų kilmės JAV gydytojas, imunologas.
Biografija
Gimė 1887 m. liepos 26 d. Kaune. 1909 m. baigė medicinos studijas Valparaiso universitete. 1913 m. įgijo chemijos magistro laipsnį Jeilio universitete. 1916 m. tapo bakteriologijos mokslų daktaru Niujorko universitete. 1923 m. sukūrė Kahn testą skirtą sifilio ligai nustatyti. 1933 m. už savo mokslinius pasiekimus apdovanotas Newcomb Cleveland prizu. Mirė 1979 m. liepos 22 d. Majamyje.
FK Sarema Klaipėda
Klaipėdos „Sarema“ – Lietuvos futbolo klubas iš Klaipėdos.
Istorija
2011 m. debiutavo SFL varžybose.
Kompozicija (matematika)
Kompozicija, dar vadinama algebrinė operacija, – taisyklė, pagal kurią kiekvienai aibės elementų porai priskiriamas trečias tos pačios aibės elementas, vadinamas pirmųjų dviejų suma, sandauga ir kitaip. Kaip tokios operacijos pavyzdys pateikiama natūraliųjų skaičių sudėtis ir daugyba.
Tarus kad a*b = c kur žvaigdutė * yra kompozicijos operacija, tokia kompozicija vadinama komutatyviąja, jei a*b = b*a ir asociatyviąja, jei a*(b*c) = (a*b)*c.
Algebrinė operacija gali būti apibrėžta ir kaip aibės n-to Dekarto laipsnio funkcija, kurios rezultatas irgi priklauso tai pačiai aibei. Toks apibrėžimas apima taip pat konstantas (n=0, tarkim a=17) ar vieno skaičiaus funkcijas (n=1, tarkim a=–b). Istoriškai pirmiausia nagrinėtos vieno ar dviejų argumentų algebrinės operacijos. Kad gali būti daugiau, pradėta mąstyti apie 1950 m.
Kinijoje jie valgo šunis
Kinijoje jie valgo šunis – 1999 m. Danijoje sukurta veiksmo komedija.
2002 m. buvo nufilmuota šio filmo priešistorė – juosta „Seni vyrai naujose mašinose“.
Interneto svetainėje „Rotten Tomatoes“ juosta vertinama 89% teigiamų atsiliepimų.
Turinys
Arvidas – nevykėlis nuoboda banko klerkas, kurį palieka mergina. Banko apiplėšimo metu jis netikėtai tampa didvyriu, kuomet apsvaigina plėšiką teniso rakete. Trumpam atsiduręs dėmesio centre, Arvidas tikisi susigrąžinti merginą, tačiau veltui. Negana to, jį užpuola suimto plėšiko žmona ir apkaltina sugriovus jų gyvenimą, mat pinigai turėjo būti skirti padėti jiems susilaukti vaiko.
Jausdamas kaltę, Arvidas kreipiasi pagalbos į brolį Haraldą, su kuriuo nesikalbėjo keletą metų. Haraldas, turintis nedidelį restoraną, kartu su dviem virėjais užsiima įvairiais nusikaltimais. Nors ir niekina jaunėlį brolį, vis dėlto Arvido idėja apiplėšti inkasatorių mašiną, o pinigus atiduoti suimtojo žmonai jį sudomina.
Imianino valsčius
Imianino valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Imianinas, kurį laiką – Aliaksejevičai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1922 m. spalio 1 d. dalis valsčiaus perduota Antopalio valsčiui, 1926 m. sausio 1 d. – Braševičų valsčiui. Imianino valsčius panaikintas 1928 m. balandžio 18 d. prijungiant prie Braševičų valsčiaus ir Chomsko valsčiaus.
Siūriai
Siūriai (arba Šiuriai, Siuriai) – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Palūšės, rytiniame Dringio krante. Patenka į Aukštaitijos nacionalinį parką, Siūrių telmologinį draustinį. Netoliese yra gamtos paminklas – Dringio ragas.
Ivanavos valsčius
Ivanavos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Ivanava.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 12 d. prijungta dalis Družylavičų valsčiaus, 1928 m. balandžio 18 d. – dalis Varacevičų valsčiaus.
Christoffer Wilhelm Eckersberg
thumb|right|200px| K. V. Ekersbergo auportretas, 1811 m. Kristoferis Vilhelmas Ekersbergas (, 1783−1853 m.) − XIX a. pirmos pusės Danijos klasicizmo tapytojas.
Biografija
Kristoferis Vilhelmas Ekersbergas gimė 1783 m. sausio 2 d. Bokrege prie Obenro. Tapybos išmoko pas tėvą, dailidę ir interjero dekoratorių. Po darbo pas porą menko žinomumo tapytojų K. V. Ekersbergas 1803 m. įstojo mokytis Danijos dailės akademijoje istorinės tapybos. Jo mokytoju akademijoje buvo N. A. Abilgoras, perdavęs klasicistinės dailės principus. Po keleto laimėtų prizų akademijoje K. V. Ekersbergas 1810 m. persikėlė tobulintis į Paryžių, kur jis vienerius metus laiko mokėsi vadovaujamas Ž. L. Davido (1748−1825). Pasakojama, kad praleisdavo 5-6 valandas ryte tapydamas iš natūros. 1813−1816 m. tobulinosi Italijoje, tapė plenere kartu su kitais tapytojais.
1816 m. K. V. Ekersbergas grįžo į Daniją, kuri tuo metu buvo nualinta po Napoleono karų, tačiau tai pasitarnavo kultūriniam pakilimui, kuris istorijoje vadinamas Danijos tapybos „aukso amžiumi“. K. V. Ekersbergas buvo žymiausias iš garsių to meto Danijos dailininkų. Svarbiausias jo įnašas buvo tapybos plenere patirties perdavimas jaunesniems kolegoms. 1818 m. jis išrinktas Danijos dailės akademijos profesoriumi, skatino mokinius tapyti miesto apylinkėse, mokė nuogo kūno piešimo. 1833 m. išleido „Perspektyvos teoriją jauniesiems tapytojams“. Jo kūrinių gama buvo plati: portretai, peizažai, mitologinės, istorinės ir jūrinės scenos. Tarp jo mokinių žymiausias − Kristenas Kobkė. K. V. Ekersbergas mirė 1853 m. liepos 22 d. Kopenhagoje.
Lauren Williams
Lauren Williams (g. 1999 m. vasario 25 d. Blakvude, Velse) – Jungtinės Karalystės tekvondo sportininkė, olimpinė prizininkė.
Biografija
2014 m. pasaulio jaunimo čempionate Williams merginų iki 59 kg svorio kategorijoje iškovojo aukso medalį. 2016 m. pasaulio jaunimo čempionato nugalėtoja 68 kg svorio kategorijoje. Tais pačiais metais sportininkė pirmą kartą tapo Europos čempione.
2018 m. Europos čempionate britė svorio kategorijoje iki 67 kg pasiekė finalą, kuriame įveikė turkę Nur Tatar ir antrą kartą tapo Europos čempione.
Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse britė varžėsi moterų iki 67 kg svorio kategorijoje. Pirmajame etape Didžiosios Britanijos sportininkė įveikė Tongos atstovę Malia Paseka, o kituose etapuose įveikė egiptietę Hedaya Wahba bei Dramblio Kaulo Kranto atstovę Ruth Gbagbi. Finale britė rezutatu 22–25 nusileido Kroatijos atstovei Matea Jelić ir pelnė sidabro medalį.
Izakas Golcbergas
Izakas Golcbergas (1885 m. Kaune – 1981 m. Izraelyje) – Lietuvos žydų kilmės Lietuvos politikas, mokytojas, 1923-1926 m. Lietuvos Seimo narys.
Biografija
Gimė 1885 m. Kaune. 1921 m. baigė Charkovo universitetą, dirbo mokytoju Charkovo technologijos institute. 1923 m. pateko į Antrąjį Seimą, kai atsisakė net trys iš eilės pagal sąrašą ėję Tautinių mažumų rinkiminio bloko kandidatai ir pakeitė savo noru mandato atsisakiusį Sulimą Volfą. Dirbdamas II Seime priklausė žydų frakcijai, aktyviai dalyvavo, pasisakydavo ir reikšdavo savo nuomonę tautinių mažumų mokyklų ir švietimo klausimais. Atstovaudamas religingųjų žydų interesams taip pat aktyviai pasisakė dėl Skerdyklų ir mėsos priežiūros įstatymo projekto. 1925-1933 m. buvo Telšių žydų mergaičių gimnazijos „Javne“ direktorius. Priklausė religingųjų žydų organizacijai „Achdut“. 1933 m. išvyko gyventi į Palestiną. 1943 m. paskirtas religinio švietimo inspektoriumi. Susikūrus Izraelio valstybei dirbo švietimo ir mokslo ministerijoje, kandidatavo į Izraelio parlamentą. Mirė 1981 m. Izraelyje.
SK Versmė Plungė
Plungės „Versmė“ – Lietuvos futbolo klubas iš Plungės.
FC Vizela
FC Vizela – Portugalijos futbolo klubas iš Vizelos. Namų rungtynes žaidžia savo stadione, kuris talpina 6 100 žiūrovų.
Istorija
Klubas įkurtas 1939 m. Iškovojo galimybę žaisti elite (1984 m.), bet 1984/1985 m. sezone auščiausioje lygoje liko paskutinėje vietoje (16 iš 16 dalyvių) ir iškrito į žemesnį lygmenį.
2016/2017 m. sezone žaidė Segunda Liga (LigaPro) pirmenybėse. Liko 19 vietoje ir iškrito į trečios pakopos pirmenybes.
Trečiame divizione užimdavo pirmą vietą savo grupėje, bet nesisekdavo atrkintamosiose rungtynėse ir nepatekdavo į Segunda liga. Trečiu bandymu pateko į Segunda liga, o joje 2020/21 m. užėmę antrą vietą pateko į aukščiausią lygą.
Skabeikiai
Skabeikiai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 9 km nuo Daugų.
Vėdarai (Molėtai)
Vėdarai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Giedraičių, prie Kamastos ežero, Kamastos kraštovaizdžio draustinyje.
Istorija
1654 m. minimas Videniškių bažnyčios krikšto metrikų knygoje.
Argentina 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Argentina varžėsi 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Sočyje, Rusijoje 2014 m. 7-23 dienomis. Šaliai atstovavo 7 sportininkai dvejose sporto šakose. Kalnų slidininkas Cristian Javier Simari Birkner buvo vėliavnešys antrą kartą iš eilės. Tai taip pat trečias kartas iš eilės, kai Simari Birkner šeimos narys neša vėliavą.
30px Kalnų slidinėjimas
Pagal finalinį kvotų paskelbimą, išleistą 2014 m. sausio 20 d., Argentinai atiteko šešios kvotos vietos. Trijų olimpiadų dalyvė Maria Belen Simari Birkner nepateko į komandą, todėl jos brolis Cristian subūrė grupę žmonių, kurie pasirašė peticiją Maria Belen priėmimui į komandą. Jie teigė, esą dalyvių atrinkimas buvo subjektyvus. Prašymas buvo nesėkmingas.
30px Slidinėjimo lenktynės
Pagal finalinį kvotų paskelbimą, išleistą 2014 m. sausio 20 d., Argentinai atiteko viena kvotos vieta.
Grybaulios tvenkinys
Grybaulios tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Varėnos rajone, 7,5 km į pietvakarius nuo Marcinkonių, šalia Grybaulios kaimo. Susidaręs patvenkus Grūdos upę 30,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis (iš šiaurės į pietus) 0,8 km, plotis iki 0,19 km. Altitudė 118 m. Tvenkinio pietinis galas užpelkėjęs, gausiai apaugęs vandens augalais. Krantai žemi, daugiausia apaugę mišku (Ažutos, Eidukiškių, Deliankos, Karalienės daržo miškai). Upės debitas ties įtaka – 0,022 m³/s, užtvankos skaičiuotinis – 15,1 m³/s.
Užtvankos ilgis 226 m, plotis 8 m, vandens pralaida šachtinė, įrengta 1974 m. Sudarytas žuvininkystės reikmėms, tvenkinį valdė UAB „Pagrūdė“.
SC Freamunde
SC Freamunde – Portugalijos futbolo klubas iš Freamundės.
Istorija
Klubas įkurtas 1933 m. Namų rungtynes žaidžia savo stadione, kuris talpina 4 000 žiūrovų.
Kobryno valsčius
Kobryno valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Kobrynas.
Istorija
Valsčius įkurtas 1928 m. balandžio 18 d. iš 5 valsčių dalių – Balatos valsčiaus, Navasiolkų valsčiaus, Padalesės valsčiaus, Prusko valsčiaus ir Stryhavos valsčiaus. 1933 m. spalio 1 d. dalis valsčiaus perduota Kobryno miestui.
Lelikavos valsčius
Lelikavos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Lelikava.
Istorija
Carmečiu valsčius buvo Voluinės gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 12 d. dalis valsčiaus perduota Velyka Hlušos valsčiui.
Mikalojus Bazilijus Potockis
Mikalojus Bazilijus Potockis (1712?–1782 m. balandžio 13 d.) – Lenkijos magnatas, Kanevo seniūnas (1733–1762), Maltos ordino riteris 1774 metų. Žymus Lenkijos avantiuristas ir mecenatas.
Biografija
Jam priklausė plačios valdos Ukrainoje, tame tarpe Zolotoj Potokas, Horodenka, Gologorai ir Bučačius. Buvo renkamas pasiuntiniu į seimą, didelis avantiuristas, išgarsėjo savo plėšikavimu ir smurtu. Jo pilis Bučačiuje buvo orgijų ir ištvirkavimo centru.
Po savo tėvo mirties buvo savo dėdės, Karūnos didžiojo etmono Adomo Mikalojaus Seniavskio globoje. Mokėsi Lvovo jėzuitų kolegiume. 1724 metais gyveno Paryžiuje. Gerai mokėjo lotynų kalbą, parašė du neblogus darbus. 1733 metais po savo motinos mirties Mikalojus Bazilijus Potockis paliko literatūrinę veiklą ir užsiėmė šeimos valdomis.
1733 metais buvo išrinktas nuo Rusios vaivadijos pasiuntiniu į elekcinį seimą, kur palaikė Stanislovo Leščinskio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą. 1735 metais Haličo bajorija delegavo Mikalojų Potockį į Varšuvą į karaliaus Augusto III dvarą.