cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilniaus astrofotometrinė sistema
Filtrų parinkimas
Ankstyvų žvaigždžių temperatūrinė klasifikacija yra pagrįsta Balmerio šuolio matavimu. Norint jį išmatuoti, reikia turėti du filtrus ultravioletinėje spektro dalyje – vieną prieš Balmerio šuolį (U ryškis), o kitą už (X ryškis). Y filtras yra ties tarpžvaigždinės ekstinkcijos kreivės lūžio tašku (tarpžvaigždinės ekstinkcijos kreivė 300–800 nm srityje gali būti aproksimuota dviem susikertančiom ties ~435.5 nm tiesėmis). P filtras (ryškis) yra tiesiai ant Balmerio šuolio. Jis leidžia klasifikuoti B-A-F žvaigždes pagal šviesio klases.
Z filtras sutampa su Mg I tripleto ir MgH molekulinių juostų padėtimi. Jis jautrus G-K-M žvaigždžių šviesumo klasėms. V ryškis pasirinktas toks, kad sutaptų su atitinkamu UBV fotometrinės sistemos ryškiu. Tai leidžia susieti šias dvi sistemas (transformuoti ryškius iš vienos sistemos į kitą). S ryškis sutampa su vandenilio H alfa linijos padėtimi ir leidžia pasakyti, ar tai emisinė ar sugerties linija.
Normavimas
Sistemos spalvos indeksai sunormuoti taip, kad tenkintų sąlygą:
U-P = P-X = X-Y = Y-Z = Z-V = V-S = 0
neparaudonavusioms (nepaveiktų tarpžvaigždinės ekstinkcijos) O tipo žvaigždėms.
Juostų pločiai ir vidutiniai bangų ilgiai
! !U !P !X !Y !Z !V !S
MTV Afrikos muzikos apdovanojimai 2008
MTV Afrikos muzikos apdovanojimai 2008 įvyko Abudžoje, Nigerija. Ceremonija vyko lapkričio 22 d., kurią vedė Trevor Nelson. Nominantai paskelbti spalio 7 d.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Jurijus Mamajevas
Jurijus Mamajevas (Ю́рий И́горевич Мама́ев; g. 1984 m. vasario 3 d.) – Rusijos futbolininkas, saugas.
Kitados rungtyniavo „Trakų“ ir „Kauno Žalgiryje“.
Karjera
Rusijoje, Omske gimęs, bet VfB Stuttgart jaunimo sistemoje išugdytas futbolininkas. iš pradžių atstovavo Štutgarto klubo jaunimo komandoms. Profesionalo karjera klostėsi sekančiai: buvo eilė Rusijos klubų, su Daugpilio „Daugava“ tapo Latvijos čempionu. Dar žaidė Lenkijoje.
2014 m. atvyko į Lietuvą ir FK Trakai nariu. Šiai ekipai atstovavo keturis sezonus. 2014 m. dalyvavo 31 A lygos rungtynėse ir pasižymėjo aštuoniais įvarčiais. 2015 m. A lygoje sužaidė net 34 susitikimus. pelnė septynis įvarčius. Savotišku rekordu tapo Jurijaus atlikti net 25 rezultatyvūs perdavimai. 2016 m. futbolininką kamavo traumos ir į aikštę A lygoje išbėgo vos devynis kartus. Pelnė vieną įvartį. 2017 m. žaidė vienuolikoje rungtynių. Įvarčių nepelnė.
2018 m. perėjo į FK Kauno Žalgiris. Marškinėlių numeris 79. A lygoje sužaidė 21 rungtynes, tačiau įvarčiais ar rezultatyviais perdavimais nepasižymėjo. po sezono žaidėjas paliko komandą.
Alytaus Šv. Angelų Sargų bažnyčia
'''Alytaus Šv. Angelų Sargų bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Alytuje. Istoristinė, turi neoklasicizmo ir neobaroko bruožų.
Istorija
Alytuje, Nemuno kairiajame krante, 1670 m. pastatyta šv. Jurgio bažnyčia (kitais šaltiniais – šv. Onos koplyčia). Ji buvo ir 1703 m. ilgainiui sunyko arba sudegė. Vėliau pastatyta medinė šv. Angelų Sargų bažnyčia. 1797 m. įkurta parapija.
1889–1919 m. klebonavęs Mykolas Migauskas 1905 m. bažnyčią pailgino, apkalė lentomis, aptvėrė šventorių. Alytaus vikaras Vincas Dargis už draudžiamos lietuviškos spaudos platinimą 3 m. ištremtas į Černigovo guberniją, o atlikus bausmę neleista įsikurti lietuviškoje parapijoje. 1907 m. įsteigtas „Žiburio“ draugijos skyrius, įkurta biblioteka – skaitykla (pirmininkas kunigas M. Migauskas). 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.
Architektūra
Bažnyčia istoristinė, turi neoklasicizmo ir neobaroko bruožų, lotyniško kryžiaus plano, su stačiakampe apside, bokšteliais. Šventoriuje yra kapinės, kuriose palaidotas 1919 m. vasario 13 d. žuvęs karininkas Antanas Juozapavičius, 1991 m. žuvęs savanoris Artūras Sakalauskas.
Sanski Mostas
Sanski Mostas – miestas ir savivaldybė šiaurės vakarinėje Bosnijos ir Hercegovinos dalyje. Miestas įsikūręs prie Sanos upės, Bosnių pasienio teritorijoje, tarp Prijedoro ir Kliučo.
Istorija
Per Bosnijos karą, Sanski Mostas buvo užimtas serbų pajėgų nuo 1992 iki 1995 m. Per šį periodą daug kitataučių buvo nužudyta. 1995 m. prieš karo pabaigą miestą užėmė bosnių pajėgos. Bosniai pradėjo serbų trėmimą.
2004 m. Oštra Luka buvo atskirta nuo Sanski Mosto ir įtraukta į Serbų respublikos teritoriją.
Demografija
1991 m. mieste buvo 17 144 gyventojų.
Tekrūras
Istorija
Tekrūro valstybės etninė sudėtis buvo labai mišri. Pagrindinę gyventojų dalį tikriausiai sudarė fulbiai, tačiau valstybės valdyme dalyvavo ir berberai iš šiaurės, fulbiams giminingi sererai. Valstybė yra labai reikšminga fulbių ir sererų tautinei konsolidacijai.
Tekrūro valdovai jau nuo XI a. priėmė islamą, tačiau nuosaikią jo formą, sumišusią su vietiniais tikėjimais. Tokiu būdu Tekrūras tapo pirmąja islamiška valstybe Sahelio regione. Apie 1030 m. fulbių dinastiją nuvertus sererų kilmės dinastijai, į valdžią atėjo karalius War Jabi, kuris siekė įdiegti ortodoksinį islamą. Vidaus religiniai karai skatino vietos tautas tolimesnėms migracijoms į pietus. Šių migracijų metu į Gambijos upės slėnį migravo sererai, kurie daug prisidėjo prie Džolofo susikūrimo.
Religiniai nesutarimai, taip pat ekonominiai kivirčai aštrino Tekrūro santykius ir su kaimynais, ypač su didele valstybe rytuose – Vagadu (Ganos) imperija. 1076 m. susivienijęs su berberais Almoravidais, Tekrūras nukariavo Vagadu, trumpam įgydamas hegemoniją visame vakarų Sahelyje. Taip pat Tekrūro gyventojų armijos dalyvavo Almoravidų žygiuose į šiaurę ir pasiekė Ispaniją.
XII a. Tekrūras nusilpo ir ėmė byrėti. Rytuose, senosios Ganos imperijos teritorijose susiformavo Soso valstybė, kitos smulkios mandinkų, volofų valstybėlės. 1280 m. Tekrūras buvo užkariautas Malio imperijos (ją valdant imperatoriui Sakura).
Švokštonių dvaras
Švokštonių dvaras – dvaras, buvęs Švokštoniuose, Pasvalio raj.
Istorija
1805 m. Švokštonių kaime buvo Juozapo Kaškelio, Martyno Stumbrio, Jono Stakausko, Andriaus Levano ir Augustino Stakausko ūkiai. 1831 m. baronas Brink Švokštonių dvarą pardavė Stanislovui Rudaminai. 1832 m. Švokštonių palivarką (Folwark Szwoksztanski) valdė Stanislovas Rudamina (g. apie 1810 m.), kilęs iš senos dusetiškių bajorų Rudaminų giminės. Minimi ponai: Ferdinandas Krzesniewskis, Barbora Baranowska, taip pat Karolina Ilbrantaitė. Švokštonių kaime buvo Antano Kazakevičiaus, Martyno Stumbrio, Motiejaus Vališiūno, Juozapo Puzino ir Juozapo Kaškelio ūkiai.
1847 m. Švokštonių dvare tarnavo: Juozapas Satkauskas (Satkowski), Juozapas Puzynas, Karolina (Gudvilowska), Rozalija (Lapinska), Elžbieta Kaškelytė, Joana Kaškelytė. Švokštonių kaime buvo Povilo Stumbrio, Juozapo Puzyno, Dominyko Naboroko, Andriaus Puzyno ir Antano Kazakevičiaus ūkiai.
Dvare tarnavo: Juozapo Puzyno šeima, Joana Kaškelytė. Švokštonių kaime buvo Povilo (Martyno sūnaus) Stumbrio, Juozapo (Ignoto sūnaus) Puzyno, Dominyko (Adomo sūnaus) Naboroko, Andriaus (Jokūbo sūnaus) Puzyno, Jokūbo (Jokūbo sūnaus) Puzyno ūkiai.
Dvare gyveno ar tarnavo bajoras Petras Paslovskis. Tarnavo: Vladislovas Kostanblockis, Jurgis Puzynas, Petras Stumbris, Teofilė Misevičienė, jos sūnus Juozapas, Barbora (Raickaja), Viktorija Raickaja. 1866 m. dvare tarnavo: Vladislovas Kostanblockis, Jurgis Puzynas, Juozapas Kaškelis, Teofilė Misevičienė, jos sūnus Juozapas, Konstancija (Muravska), Ieva Vališiūnaitė, Ona Blinkevičiūtė. 1865 m. Švokštonių kaime buvo Nikodemo Kaškelio, bajoro Mykolo Korženiausko, Dominyko Naboroko, dvaro tarno Vincento Stumbrio, Povilo Stumbrio ūkiai. 1878 m. Švokštonių dvare gyveno Stanislovas Rudamina su žmona Felicija Ruščicaite. Jo sūnus Zigmantas su žmona Aleksandra Vaitkevičiūte (Vaitkevič). Zigmanto dukterys: Eugenija, Marija, Felicija, Teresė.
XIX a. pabaigoje Švokštonių dvare darbavosi nuomininkai Juozapas ir Marijona Nakvosaitė Juozapavičiai. 1894 m. Švokštonių dvare gimė Antanas Juozapavičius. Dvaras turėjo 196,87 ha žemės. XX a. Švokštonių dvarą valdė latvis Martynas Sturinis. 1944 m. jis pasitraukė į Vakarus. 1929 m. Švokštonių dvare gyveno ordinarininkų: Antano Narkevičiaus, Vincento Narkevičiaus, Pranciškaus Burkevičiaus, Antano Zavadskio, Povilo Rašinsko, Onos Juknienės, darbininko Bronislovo Samulionio šeimos.
Zimbabvės vyrų futbolo rinktinė
Zimbabvės vyrų futbolo rinktinė (iki 1964 m. Pietų Rodezijos rinktinė, iki 1980 m. Rodezijos rinktinė) – Zimbabvei atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Zimbabvės futbolo asociacija. Rinktinė nė karto nedalyvavo pasaulio čempionate, bet dalyvavo 5 žemyno čempionatuose.
Rinktinė dar žinoma pravarde „Kariai“ (The Warriors).
Sarisa
right|thumb|300px|Makedoniečių falanga, ginkluota sarisomis
Sarisa ( ar sarisa, ) – 3-7 m ilgio pika (duriamoji ietis), naudota Makedonijos falangų.
Sarisos svėrė virš 5 kg. Antgalis būdavo trumpas, lapo formos. Antrasis galas turėdavo bronzinį apkaustą, kuriuo ietį atremdavo į žemę, kad sulaikytų priešo kareivių spaudimą. Ilgomis ietimis ginkluoti sarisoforai buvo žymiai pranašesni už hoplitus ir kitus kareivius, ginkluotus trumpesniais ginklais. Kaip ginklas, sarisos buvo labai naudingos falangos rikiuotėje, tačiau praktiškai bevertės pavieniams kariams ir mažoms jų grupelėms ir labai nepatogios žygyje. Kad būtų patogiau gabenti, sarisas darydavo iš dviejų dalių, kurias prieš kautynes sujungdavo metaline mova.
Ankstesnės sarisos buvo apie 3 m ilgio, jas naudojo kaip svaidomus ir duriamuosius ginklus, Vėliau jas patobulino kaip falangos ginklus, jos buvo pailgintos ir tapo tik duriamaisiais ginklais.
Federico Barocci
thumb|right|180px| Federiko Baročio autoportretas (apie 1600 m., Senoji rezidencija, [[Zalcburgas)]]
Biografija
Federikas Fjoris gimė apie 1526-28 m. Urbine, menininkų šeimoje. Vėliau jis bus pramintas Barocci (liet. reikštų dviratį vežimėlį) pravarde nuo tėvo pravardės. Tėvas Ambrogio buvo skulptorius ir, tikriausiai, Federikas pirmuosius mokslus išėjo pas jį. Po to dailės mokinosi pas Battista Franco ir dėdę Bartolomeo Genga. Apie 1548 m. Baročis atvyko į Romą mokytis dailės. Baročio stiliaus susiformavimui įtakos turėjo Rafaelis, Andrea del Sartas, Koredžas. Ypač pastarojo dailės maniera pasireiškia Federiko darbuose. Po ketverių metų Romoje Baročis grįžo į Urbiną, tačiau beveik iškart po to buvo pakviestas atgal popiežiaus Pijaus IV Belvederio rūmų dekoravimui. Bedirbdamas Romoje Baročis pradėjo sunkiai sirgti. Amžininkų liudijimu, jį bandė nunuodyti konkurentai. Bijodamas tolesnių buvimo Romoje pasekmių Baročis apie 1563 m. grįžo į Urbiną, kur praleido likusią gyvenimo dalį. Buvo remiamas vietos kunigaikščio Francesco Maria II della Rovere. Svarbiausi Baročio darbai buvo sukurti Urbine ir jo apylinkių miesteliuose.
Urbine susiformavo originalus Baročio stlius, kuriame jis derino Koredžo ir venecijiečių dailininkų įtakas. Tuo metu plačiai paplitęs manierizmas irgi turėjo poveikio jo darbams. Tačiau Baročis manieristinius bruožus naudojo saikingai, pabrėždamas tik detalėse. Tarp tuo metu dominavusio manieristinių darbų šaltumo Baročio darbai pasižymėjo švelniomis ir šiltomis spalvomis, piešiniai atlikti labai delikačiai (pvz., „Jaunos moters portretas“). Jo darbų scenos paprastos, pagrindiniam motyvui išryškinti dailininkas naudojo raiškų šviesotamsos (chiaroscuro) efektą ir vaiskias raudonas spalvas, kuo priartėjo labiau prie baroko dailės vėlesnių meistrų, Rubenso ir Berninio. Tikriausiai garsiausiu Baročio darbu įvardijamas paveikslas „Madonna del Popolo“ (Žmonių Madona). Jo darbuose jaučiamas svyravimas tarp manieristinio parodomojo stiliaus ir religinės egzaltacijos scenų. Federikas Baročis mirė 1612 m. rugsėjo 30 d. Gyvenimo gale, pasakojama, buvo pakrikusios sveikatos ir elgesio. Tai aiškinama praeities bandymo jį nunuodyti pasekmėmis. Palaidotas San Francesco (Šv. Pranciškaus) bažnyčioje Urbine.
Avola
Avola – Italijos miestas Sicilijoje, Sirakūzų provincijoje.
Istorija
Anksčiau čia gyveno sikanai, kol neįsiveržė sikelai XIII-XII a. pr. m. e. Avolos įkūrimas tikriausiai susijęs su Hybla Major miestu. Hybla buvo priešgraikinė dievybė, vėliau tapatinta su Afrodite. Graikų kolonizacija prasidėjo VIII a. pr. m. e.
Kai romėnai užėmė Siciliją 227 m. pr. m. e., Sirakūzai išlaikė dalį autonomijos ir valdė šias žemes. Tai truko iki Antrojo pūnų karo (212 m. pr. m. e.). Hybla išnyko ankstyvaisiais viduramžiais, o šios sritys buvo iš naujo apgyvendintos, kai musulmonai valdė Siciliją (IX-XI a.). Tačiau kaimas prie dabartinės Avolos teritorijos atsirado tik normanų ir Štaufenų laikais (XII-XIII a.).
Kaip visa pietryčių Sicilija, Avola buvo sugriauta per žemės drebėjimą 1693 m. Miestas buvo perkeltas į kitą vietą ir pastatytas pagal architekto Angelo Italia geometrinį planą.
Nero d'Avola vynas pradėtas gaminti Avoloje, bet dabar vynuogės šiam vynui auginamos ir kitose salos dalyse.
Per 1968 m. „Karštą vasarą“ Avoloje įvyko skerdynės, kai policija pradėjo šaudyti į darbininkus, kurie prašė kontrakto atnaujinimo. Du žuvo, buvo daug sužeistų. Šie įvykiai vaizduojami filme Il Grande Sogno.
Varezė
Varezė  – miestas Italijoje, šiaurės vakarų Lombardijoje, 55 km į šiaurę nuo Milano. Tai Varezės provincijos sostinė, miesto centras vadinamas Varesotto. Išvystyta mechaninė, elektromechaninė bei tekstilė pramonė. Varezė buvo gerai žinoma dėl avalynės pramonės.
Istorija
Miestelis buvo žinomas nuo ankstyvųjų viduramžių, kai oficialiai tapo savivaldybe.
1859 m. Giuseppe Garibaldi netoli Varezės susidūrė su Austrijos pajėgomis, vadovaujamomis feldmaršalo-leitenanto Karlo Barono Urbano.
Alessandro Marchetti, italų inžinieriaus ir lėktuvų dizainerio, sukūrtas lėktuvas Savoia-Marchetti SM.93 atliko pirmuosius bandomuosius skrydžius Varezėje.
XX amžiuje, padidėjus gyventojų skaičiui ir pagerėjus ekonomikai, išaugo ir miestas.
YouTube
„YouTube“ – „Google“ bendrovės socialinis tinklas, kurį aplanko daugiau nei 1 mlrd. vartotojų per dieną, iš kurių 1,9 mlrd. prisijungia kas mėnesį. Jame daugiausia peržiūrų sulaukia „Vevo“ bendrovės muzikinio kanalo turinys, įvairūs vlogai ir kt.
„YouTube“ teikia vaizdo įrašų prieglobos paslaugas, pajamos gaunamos iš reklamų. Jame kiekvienas prisiregistravęs vartotojas gali nemokamai įkelti vaizdo įrašus.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius
thumb|167px|Ordinas. thumb|81px|Juostelė.
YouTube
Turėdamas 1 tūkst. kanalo prenumeratorių, 4 tūkst. viešo žiūrėjimo valandų arba 10 mln. "shorts" peržiūrų, prisiregistravęs vartotojas gali užsidirbti  iš reklamos, pertraukiančios vaizdo įrašą ar rodomos šalia jo. Anot nepriklausomo tyrimo, 97 % vlogerių pajamos iš „Youtube“ reklamos neviršija JAV skurdo ribos. Anot kito tyrimo, „Youtube“ vlogerio karjera tapo geidžiamesnė nei Holivudo aktoriaus tarp Jungtinės Karalystės vaikų, paauglių.
Tomsdorfas
Tomsdorfas (, nuo 1946 m. Solnečnojė, ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
YouTube
2017 m. duomenimis, Lietuvoje iš 63 % besinaudojusių socialiniais tinklais šalies gyventojų 93,7 % naudojosi pastaruoju tinklu, teigė „Kantar TNS“ rinkos tyrimų bendrovė.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius, iki 2002 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius – šešioliktas pagal svarbą Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu apdovanojami nusipelnę Lietuvai asmenys, pasižymėję uoliu ir sąžiningu darbu valstybinėje tarnyboje ar visuomeninėje veikloje. Šiuo ordinu gali būti apdovanojami ir užsienio valstybių piliečiai.
Tomsdorfas
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Čechovo apylinkės kaimas.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino šventė yra Vasario 16-oji – Lietuvos valstybės atkūrimo diena.
Aleksandras VII
Aleksandras VII (, tikroji pavardė, 1599 m. vasario 13 d. Siena, Italija – 1667 m. gegužės 22 d. Roma, Italija) – 238-asis Romos katalikų bažnyčios popiežius. Popiežius nuo 1655 m. balandžio 7 d. iki mirties.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius
Istorija
thumb|150px|1928 m. ordino aversas thumb|150px|1928 m. ordino reversas Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Gedimino vardu pavadintas ordinas įsteigtas 1927 m. gruodžio 9 d. ministro pirmininko Augustino Voldemaro iniciatyva. Pirmuosius ordino ženklus sukūrė dailininkas Andrius Lopuchinas. 1929 m. ordiną šiek tiek sumodernino Jonas Buračas. 1928–1930 m. buvo keturių, vėliau penkių laipsnių. Gamino Šveicarijos firma „Huguenin Frères de Le Locle“, kaspinus audė Danijos firma „Morch and Sons“.
YouTube
Istorija
Svetainę 2005 m. vasario 14 d. įkūrė trys „PayPal“ darbuotojai Chad Hurley, Steve Chen ir Jawed Karim. 2006 m. spalį „YouTube“ už 1,65 mlrd. JAV dolerių akcijomis nupirko bendrovė „Google“. 2007 m. „YouTube“ pristatė partnerystės paslaugą, suteikiančią galimybę vaizdo įrašų kūrėjams užsidirbti iš internetinių reklamų. Iki 2012 m. priėjimas prie jos buvo labai ribotas.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius
Istorija
1928–1940 m. trečiojo laipsnio Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino ordinu apdovanota 996 žmonės, tarp jų 416 užsieniečių.
Atkurtas 1991 m. vasario 15 d. Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo sprendimu. Aukštesniųjų laipsnių ordino ženklus gamina Lietuvos monetų kalykla. 1994 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino žemesniųjų laipsnių ženklus gamino Vilniaus kombinatas „Dailė“, vėliau jų gamybą perėmė Lietuvos monetų kalykla. Iki 1996 m. ordino kaspinus gamino Lietuvos tekstilės institutas, dabar – „Morch and Sons“.
Aprašas
Ordino ženklai numeruojami. Apdovanojimo ženklo numeris įrašomas į apdovanotam asmeniui įteikiamą ordino diplomą. Ordinais apdovanojama nuosekliai – pradedant nuo žemiausio laipsnio: Riterio, Karininko, Komandoro, Komandoro didžiuoju ir Didžiuoju kryžiais.
Kandidatus apdovanoti ordinu teikia: Seimo Pirmininkas ir jo pavaduotojai, Ministras Pirmininkas, Vyriausybės nariai. Teikimai ordinų kancleriui pristatomi ne vėliau kaip prieš du mėnesius iki apdovanojimo dienos. Juose pateikiama kiekvieno kandidato biografija, nuopelnų aprašymas, duomenys apie ankstesnius valstybės apdovanojimus, nurodymas, kokiam apdovanojimui pristatoma, taip pat asmens tapatybę patvirtinančio dokumento kopija.
Ordino kavalieriai
Iki 1940 m. apdovanoti:
Iki 2006 m. gruodžio 12 d. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžiumi buvo apdovanoti 340 asmenų. Pirmieji 62, apdovanoti iki 1996 m. sausio 1 d.: Vytautas Kolesnikovas Lietuva 2009-02-04 1K-1698
Jekaterina Zelenko
Jekaterina Zelenko (1916 m. rugsėjo 14 d. Žitomiro srities Olevsko rajono Koroščinės kaime – 1941 m. rugsėjo 12 d. palaidota Anastasjevkos kaime, Sumų sritis) – karo lakūnė, vyresnioji leitenantė, vienintelė moteris pasaulyje, atlikusi oro taraną. Tarybų Sąjungos Didvyrė.
Gimė 1916 m. rugsėjo 14 d. Žitomiro srities Olevsko rajono Koroščinės kaime. Kurske baigė septynias klases.
1933 m. Voronežo aeroklube išmoko skraidyti. 1934 m. su pagyrimu baigė 3-iąją Orenburgo karinę aviacijos mokyklą.
Buvo komjaunuolė. Jos vyras buvo karo lakūnas Pavlas Ignatenka, žuvęs oro mūšyje 1943 m.
Tarnavo 19-oje lengvųjų bombonešių brigadoje, kuri bazavosi Charkove. Per keturius metus įsisavino septynių tipų lėktuvus.
Dalyvavo TSRS-Suomijos kare su 11-ojo lengvųjų bombonešių pulko 3-iąja eskadrile. Atliko 8 kovinius skrydžius, kurių metu subombardavo artilerijos bateriją ir šaudmenų sandėlį.
Po TSRS-Suomijos karo grįžo į 19-ąją aviabrigadą.
Nuo 1940 m. gegužės tarnavo naujai suformuotame 135-ajame bombonešių pulke lakūnu instruktoriumi.
1941 m. liepos mėnesį vadovavo grupei bombonešių, kurie, pagal tarybinės pusės pranešimą, Propoisko rajone sunaikino apie 45 tankus, 20 automobilių, iki bataliono kareivių ir be nuostolių grįžo.
1941 m. rugsėjo 12 d. atliko du žvalgybiniu skrydžius lėktuvu Su-2. Į trečią skrydį išskrido antrojo skrydžio metu pažeistu lėktuvu. Grįžtant ties Romnais Zelenko ir porininko lėktuvus atakavo septyni Bf-109. Porininko lėktuvas buvo pamuštas ir iš oro mūšio pasitraukė. J. Zelenko numušė vieną priešo naikintuvą ir, pasibaigus šoviniams, taranavo kitą vokiečių naikintuvą. Taranu numušė antrą vokiečių naikintuvą, bet žuvo ir pati.
Lakūnę vietiniai gyventojai palaidojo Anastasjevkos kaime (Sumų sritis). Po karo ji buvo perlaidota Kurske. 1990 m. gegužės 5 d. jai po mirties suteiktas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas.
Kūlsodis
Kūlsodis – kaimas Kretingos rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 5 km nuo Kūlupėnų, į pietryčius nuo kelio, abipus kelio Nasrėnai–Stropeliai.
Etimologija
Pavadinimas žemaičių kilmės. Seniau vadintas Kūlių soda (🇬🇸 = ; sen. 🇬🇸 = ). Rašytiniuose šaltiniuose rašomas, ,.
Istorija
Kaimas susiformavo XVI a. Priklausė Platelių dvarui. 1750 m. buvo 5, 1821, 1843 ir 1846 m. – 10, 1866 m. – 12 dūmų, 1870 m. – 54 sielos (prievolininkų luomų vyrai) ir 381 rėžiai žemės, už kurią valstiečiai mokėjo išperkamuosius mokesčius Platelių grafams Šuazeliams-Gufjė, 1923 m. – 25 kiemai.
Dvasiniu kaimo gyvenimu nuo XVII a. rūpinosi Salantų, nuo 1777 m. – Kalnalio bažnyčios kunigai.
Antanas Belazaras
Antanas Belazaras (1913 m. gruodžio 22 d. Upytėje, dab. Panevėžio raj. – 1976 m. lapkričio 15 d. Panevėžyje) – kompozitorius, pedagogas, choro dirigentas.
Biografija
Pirmąsias muzikos žinias gavo iš savo tėvo vargonininko ir chorvedžio. Mokėsi Šeduvos „Saulės“ gimnazijoje. Pramokęs muzikos, ėmė vadovauti tėvo įkurtam „Dainos“ draugijos Smilgių skyriaus mišriajam chorui. Vėliau savanoriu tarnavo Lietuvos kariuomenėje.
1934–1942 m. studijavo Kauno konservatorijoje – Jono Bendoriaus vargonų ir Juozo Gruodžio kompozicijos klasėse. Studijuodamas Kaune mokytojavo ir vadovavo moksleivių chorui. Nuvykęs į Panevėžį, iš pradžių dirbo Mykolo Karkos 1940 m. įsteigtuose muzikos kursuose, o nuo 1944 m. Panevėžio muzikos mokykloje dėstė teorines disciplinas, buvo Dramos teatro muzikos dalies vedėjas.
1962–1970 m. – Panevėžio muzikos technikumo direktorius, kurį laiką vadovavo muzikos kursų ir muzikos mokyklos moksleivių chorams, konsultavo Panevėžio rajono kaimų chorus. Iš muzikos mokyklos dėstytojų ir moksleivių buvo subūręs kamerinį orkestrą.
Buvo Lietuvos kompozitorių sąjungos narys, parašė vokalinių ir instrumentinių kūrinių. Minėtina muzikinė komedija „Auksinės marios“ (1955 m.), kantata „Mylimai žemei“ (1957 m.), opera „Kupriukas muzikantas“ (1972 m.). Sukūrė muziką dramos spektakliams ir kino filmams, kūrinių fortepijonui, choro ir solo dainų, harmonizavo lietuvių liaudies dainų.
1963 m. suteiktas nusipelniusio meno veikėjo garbės vardas. 1996 m. Upytės pagrindinei mokyklai suteiktas Antano Belazaro vardas. Duktė Danguolė Belazaraitė, violončelininkė ir pedagogė.
Palaidotas Panevėžio Ramygalos gatvės kapinėse.
Nihoa
thumb|right|300px|Nihoa salos vaizdas Nihoa (dar vadinama Paukščių sala, havajietiškai Moku Manu) – nedidelė salelė Havajų salyno Šiaurės Vakarų salų grupėje, ~200 km į š.v. nuo Niihau ir ~450 km – nuo Honolulu. Sala yra balno formos – iškilusi galuose ir įlinkusi ties viduriu. Ją supa ~570 km² ploto koralinis rifas.
Tyrimų istorija
Nihoa jau nuo seno buvo žinoma polineziečiams, nes tyrimų duomenys rodo čia gyvenus žmones tarp 1000 ir 1700 m. Archeologinės ekspedicijos aptiko žemės ūkio paskirties terasų bei pastatų pėdsakų. Ginčijamasi, ar tai buvo didesnė gyvenvietė (didelė problema turėjo būti gėlo vandens stygius), daromos prielaidos, kad sala buvo naudojama tik religiniams tikslams.
Pirmasis europietis, išvydęs šią salą, buvo „Prince of Wales“ kapitonas Džeimsas Kolnetas (James Colnett) 1788 m. kovo 21 d. 1822 m. karalienė Kaahumanu ir karalius Kaumualii su kapitonu Viljamu Samneriu (William Sumner) plaukė ieškoti Nihoa, apie kurią jau bežinojo tik iš havajiečių folkloro. 1857 m. karalius Kamehameha IV atvyko į Nihoa ir ją oficialiai prijungė prie savo karalystės. 1885 m. saloje lankėsi Havajų princesė Liliuokalani, bet vizito metu nutiko nelaimė – kilo krūmynų gaisras, sprunkant iš salos, potvynio bangos apvertė keletą valčių, ir pražuvo kelionės metu padarytos unikalios nuotraukos.
Fauna ir flora
|left|thumb|200px|Agatpupė Sesbania tomentosa Jau pirmieji Nihoa išsikėlę europiečiai paminėjo, kad salo augmenija labai skurdi, daug kur uolos visai plikos. Vienintelė čia augančių palmių rūšis - Pritchardia remota. Tačiau čia peri retų paukščių, tarp kurių visų pirma paminėtinos dvi endeminės rūšys – Havajų gėlinukės Telespiza ultima ir nendrinukės Acrocephalus familiaris kingi. Endeminės nariuotakojų rūšys – žiogai Banza nihoa, tarantulai Nihoa mahina, svirpliai Thaumatogryllus conantae. Gvazdikinių šeimai atstovauja Schiedea genties endemikas Schiedea verticillata (apie 400 egzempliorių), agatpupės Sesbania tomentosa (taip pat auga ir Nekerio saloje ir didžiosiose Havajų salose), burnočiai Amaranthus brownii, dar kelios saugomos vapsvų, vabalų rūšys.
Kadangi sala nedidelė, bet kokia rimtesnė katastrofa (gaisras) arba agresyvi įvežtinė rūšis gali negrįžtamai išnaikinti šias endemines populiacijas. Štai invaziniai žiogai nuo 1999 iki 2003 m. smarkiai apniokojo salos augmeniją ir sukėlė rimtą grėsmę kai kurioms Nihoa augalų populiacijoms.
Gražina Juodeikienė
Gražina Juodeikienė (1951 m. balandžio 2 d. Kaune) – Lietuvos maisto technologė, habilituota technologijos mokslų daktarė. Tarptautinės grūdų chemijos asociacijos (International Cereal Chemistry Association – ICCA) vykdomojo komiteto narė.
Biografija
1974 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1992 m. technikos mokslų daktarė.
Nuo 1974 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1993 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytoja, nuo 1993 m. profesorė. Lietuvos standartizacijos departamento Technikos komiteto „Grūdai, grūdų produktai ir pašarai“ pirmininkė.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausia sritis – akustinių metodų taikymas poringų maisto produktų tekstūrai nustatyti ir maisto produktų saugai garantuoti. Taikydama įvairias biochemijos priemones sukūrė naujų technologijų vietinėmis sąlygomis augintos grūdinės žaliavos perdirbimo efektyvumui didinti, fermentuotų produktų naudojimo įvairioms duonos rūšims kepti, bioetanoliui iš augalinių atliekų gaminti. Paskelbė straipsnių Lietuvos ir užsienio moksliniuose žurnaluose. 9 išradimų autorė.
Kulukiškės
Kulukiškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Žiežmarių.
UEFA taurė 2004–2005 m./Grupės
2004-2005 m. UEFA taurės grupių turnyre dalyvavo 40 komandų, suskirstytų į 8 grupes. Klubai grupėse žaidė po vienerias rungtynes tarpusavyje – dvejas namų aikštėje, dvejas svečiuose. Į tolesnį etapą pateko pirmąsias tris vietas užėmusios komandos. Etapas tolygus 1/32 finalo, kaip grupių etapas surengtas pirmą kartą taurės istorijoje.
A grupė
Galutinė lentelė:
B grupė
Galutinė lentelė:
C grupė
Galutinė lentelė:
F grupė
Galutinė lentelė:
G grupė
Galutinė lentelė:
IK Start
Istorija
Klubas įkurtas 1905 m. Du kartus yra tapę šalies čempionais (1978, 1980).
Elito serijoje įsitvirtinti nepavykdavo ir iškrisdavo į Pirmą divizioną, o tapę nugalėtojais (arba užėmė antrą, trečią vietas) vėl trumpam pakildavo į Elito seriją.
Maču Pikču
Maču Pikču  – inkų XV – XVI a. tvirtovės griuvėsiai Peru, Maču Pikču kalno šlaite, 2350 m aukštyje virš jūros lygio, prie Urubambos upės, 70 km į šiaurę nuo Kusko.
Maču Pikču (kečujų kalba reiškia „senasis kalnas“) dar vadinamas prarastuoju inkų miestu. Jis buvo atrastas 1911 m. ekspedicijos, kuriai vadovavo Hiramas Bingamas, metu. Mieste buvo rasta šventyklų komplekso, diduomenės pastatų, gyvenamųjų namų, sandėlių, gynybinių sienų iš aptašytų akmens blokų, vandens surinkimo įrenginių, kanalų, akmeninių laiptų, kelių, išklotų akmeninėmis plytomis, šlaituose išdėstytų terasų liekanų.
Miestas apytikriai buvo įkurtas 1440 m. ir gyvavo iki 1532 m., kuomet į inkų gyvenamą teritoriją įsiveržė ispanų konkistadorai. Tačiau konkistadorai miesto nenukariavo ir nesugriovė. 1532 m. visi Maču Pikču gyventojai paslaptingai išnyko.
Samalahdenmekis
Samalahdenmekis  – bronzos amžiaus laidojimo vieta Suomijoje, Lapio savivaldybėje. 1999 m. buvo įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Joje yra 36 granitinės piramidės iš akmenų (kernai), kurių amžius siekia 3000 metų. Kapavietė yra nuošalioje vietovėje, ant kalvos, netoli Tamperės ir Raumos. Seniau ši vieta buvo netoli Botnijos įlankos tačiau dabar, dėl kylančios žemės, ji yra už 15 kilometrų nuo jūros. Keturi kernai buvo atrasti archeologo Volter Högman 1891 m.
Jačnikai
Jačnikai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Liepinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į rytus nuo Liepinės, 40 km į rytus nuo Augustavo ir 71 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Deltuva (baltų žemė)
Deltuva (galimi rekonstrukciniai variantai *Dėviltava, *Dveltuva, *Dieveltuva, *Dėviltuva ir kt.; rusėnų k. Diavo(l)tva, Diaveltva ), Volynės metraštyje (ties 1219 ir 1265 m.) ir Lietuvos metraščių legendinėje dalyje minima baltų genties (*deltuvos ?) ar vienos iš lietuvių kilčių žemė. Susiformavo X–XI(?) a., nuo XII a. pab. (?) ar XIII a. pr. iki 1265(?) m. buvo viena iš kelių pagrindinių LDK sudėtinių dalių (galimas daiktas, tada turėjo kunigaikštystės statusą); sunyko ar buvo panaikinta greičiausiai XIII a. 7-ajame dešimtmetyje, t. y. po numanomo Deltuvos žemės prijungimo prie Lietuvos žemės, įvykdyto, matyt, netrukus po 1265 m. įvykusio Vaišelgos ir Švarno vadovaujamos jungtinės LDK ir Volynės kariuomenės žygio prieš Deltuvoje ir Nalšioje įsitvirtinusius Treniotos šalininkus.
Ankstyviausią Deltuvos (nepainioti su to paties vardo gyvenviete) paminėjimą turime iš 1219 m. Volynės metraštyje ties šia data aprašytas penkias etnopolitines sritis (Lietuvą, Žemaičius, (lietuviškąją) Rusią ir kt.) vienijančios LDK ar (pasak šiuo metu vyraujančios istoriografinės koncepcijos) penkių lietuvių šeimų ir Haličo-Volynės didžiosios kunigaikštystės taikos sutarties sudarymas; sprendžiant iš metraštyje ties minėta data ne itin aiškiame kontekste pateiktų lietuvių kunigaikščių sąrašų, tarp 1219 m. taikos derybų iniciatorių Deltuvai atstovavo (ar bent jau Deltuvą apie tą laiką (?) valdė) kunigaikščiai Juodkys (Jotkus), Pukeikis (Būgeikis?), Bikšys (Bikšis) ir Ligeikis (Lygeikis, Lingeikis?) (arba − jei Volynės metraščio asmenvardžius Пукеик (Пукыик) ir Ликеик (Ликиик) interpretuotume kaip klaidingai perrašytus metraščio protografo *Пукеив ir *Ликеив − Būgos (?) sūnus Juodkys ir Lingio (?) sūnus Bikšys). Be šių Deltuvos žemės dalių valdytojų (?), iš 1260 (1253?) m. Mindaugo donacinio akto/akto falsifikato dar žinomas spėjamai deltuviškos kilmės „Mindaugo baronas“ (= kažkurio LDK lauko valdytojas) *Bunys/Punys; Lietuvos metraščiuose taip pat minimi „Deltuvos kunigaikštis“ „Dausprungas“ ir „Užnerio“ kunigaikščio „Kerniaus“ (= Henriko Latvio minimo „Daugeručio“−*Daugirdo?) dukterį vedęs bei iš Deltuvos į (Užnerio) Lietuvą užkuriauti atvykęs „Dausprungo sūnus Girius“.
Cypher (orlaivis)
„Cypher“ bandomasis mažas modelis pirmą kartą pakilo 1988 m. vasarą. Jis buvo 1,75 m diametro, 55 cm aukščio ir svėrė 20 kg.
Deltuva (baltų žemė)
Dauguma lietuvių tyrinėtojų (E. Gudavičius, G. Zabiela, T. Baranauskas ir kt.), sekdami lenkų istoriku Henriku Lovmianskiu (Henryk Łowmiański) bei atsižvelgdami į Deltuvos miestelio (išaugusio nuo 1385 m. žinomo valsčiaus teritorijoje) ir XV–XVII a. šaltiniuose minimų Deltuvos vardo dvarų (XV–XVI a. įkurtų Kęsgailų ir kt. Deltuvos miestelio bei dvaro savininkų) geografinę padėtį, Volynės metraščio Deltuvą laiko vienos iš kelių lietuvių gentį esą sudariusių mažųjų genčių/kilčių žeme („gentine minivalstybe“ ir pan.) ir ją lokalizuoja dab. Deltuvos, Ukmergės, Kavarsko, Kurklių, Anykščių, Alantos, Videniškių, Giedraičių, Širvintų bei kitose abipus Šventosios vidurupio esančiose apylinkėse (daugiausia – Siesarties, Širvintos ir Virintos upių baseinuose). Kita vertus, atsižvelgiant į Mindaugo krikšto bei karūnavimo apeigose dalyvavusio anonimo ~1260 m. rašytame traktate „Žemių aprašymo pradžia“ (Incipiunt descriptiones terrarum, lot.) pateiktą „Lietuvos žemės“ padėties Žemaitijos atžvilgiu charakteristiką, sugretintą Deltuvos ir Nalšios paminėjimą Volynės metraščio 1265 m. įraše bei Mindaugo 1260 m. birželio vidurio donacinio akto/akto falsifikato liudijamą tikriausiai iš Deltuvos žemės kilusių „Mindaugo baronų“ ir kurį laiką Sėlos žemės kaimynystėje (Latavos pilyje) rezidavusio Mindaugo giminystę/gentystę, Volynės metraščio Deltuvą galima būtų laikyti prie LDK anksti prisijungusia/prijungta gentine žeme ir tapatinti su Nalšios žemei XIII a. (hipotetiškai) pavaldžia Sėla.
Vladas Juodeika
Vladas Juodeika (1900 m. rugpjūčio 25 d. Grinkiškyje, Kauno gubernija – 1977 m. rugsėjo 11 d. Los Andžele, JAV) – Lietuvos ekonomistas, ekonomikos daktaras, spaudos darbuotojas, visuomenės veikėjas.
Cypher (orlaivis)
Pirmasis tikras „Cypher“ orlaivis buvo 1,9 m diametro ir svėrė 110 kg. Pirmasis jo skrydis įvyko 1993 m. Šis modelis buvo naudojamas visą paskutinį XX a. dešimtmetį įvairioms demonstracijoms ir bandymams.
Vladas Juodeika
Biografija
1919 m. baigė Kauno karo mokyklą, savanoriu dalyvavo Lietuvos nepriklausomybės kovose. 1923 m. baigė Kauno „Aušros“ gimnaziją. 1927 m. Graco universitete baigė socialinius mokslus, 1927 m. ekonomikos daktaras.
Deltuva (baltų žemė)
Literatūra
Zabiela G., Baranauskas T., Deltuvos žemė // Eskizai, Nr. 10, Ukmergė, 1999, p. 3−8.
Vladas Juodeika
Biografija
1928–1932 m. LR finansų ministerijos, 1932–1935 m. Valstybės Tarybos referentas, 1935–1940 m. kainų tvarkytojas, dalyvavo kuriant standartizacijos sistemą. 1933 m. su kitais įsteigė Socialinių ir politinių mokslų institutą Kaune, 1933–1940 m. jo valdybos narys. Nuo 1935 m. priklausė Lietuvos žurnalistų sąjungai. 1936–1940 m. žurnalo „Tautos ūkis“ vyr. redaktorius. 1940–1941 m. Pramonės departamento direktorius. 1942–1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto Filosofijos fakulteto dėstytojas. Nacių okupacijos metais dalyvavo pasipriešinimo judėjime.
1946 m. išvyko į JAV. Dėstė politinius mokslus Šv. Benedikto koledže (Ačisonas, Kanzaso valstija), Briar Klifo koledže (Siu Sitis, Ajovos valstija), 1949–1974 m. Portlendo universitete, nuo 1949 m. profesorius. 1970 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.
Santandero departamentas
thumb|right|240px|[[Čikamočos kanjonas]] Santanderas  – departamentas centrinėje Kolumbijoje. Administracinis centras – Bukaramanga.
Ekonomika
Naftos gavyba ir perdirbimas, anglies, aukso kasyklos. Metalo apdirbimo pramonė. Kakavos, cukranendrių auginimas. Gyvulininkystė.
Bielsko valsčius
Bielsko valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Bielsko apskrityje. Centras – Bielskas. Ribojasi su Bočkų, Bransko, Čižės, Juchnoveco Košcelnių, Narevo, Orlios, Vyškų ir Zabluduvo valsčiais.
Istorija
Įkurtas 1934 m. spalio 1 d. iš dalies Dubiažyno valsčiaus, Lubino valsčiaus, Pasynkų valsčiaus ir Vyškų valsčiaus. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Bielsko rajonui. 1941–1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai, 1952 m. panaikintas. 1952–1954 m. ir 1973–1976 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Augustovo, Chrabolų, Dobromilo ir Vidovo valsčiams, 1954–1973 m. valsčius buvo panaikintas. Iki 1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Geografija
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 430,14 km², iš kurių:
Valsčius sudaro 31,05 % Bielsko apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1173,13 zlotai.
Tautinė sudėtis
2002 m. gyveno 7 715 žmonės:
Argumentas iš nežinojimo
Nežinojimo argumentas, dar žinomas kaip argumentas dėl vaizduotės trūkumo, apeliavimas į nežinojimą – argumentacijos klaida. Ji daroma, kai teigiama, kad kažkas yra teisinga, jei neįrodyta priešingai. Arba, kad kažkoks paaiškinimas yra teisingas, jei alternatyvus paaiškinimas yra nepilnas (nesigilinant į tai, kad ginamasis paaiškinimas galbūt visai neatitinka faktų). Taip pat nežinojimo argumentu laikytini tokie teiginiai, kaip „aš to nemačiau, todėl tai neteisybė“, „aš negaliu įsivaizduoti, kad tai galėtų būti tiesa“ ir panašiai.
Nežinojimo argumento tam tikra rūšis yra asmeninės nekompetencijos argumentas, kurio esmė yra „aš to nesuprantu, vadinasi, tai netiesa“.
Vartotojiškumas
Vartotojiškumas arba konsumerizmas (, iš consume – „vartoti“) – socialinė ir ekonominė sistema, pagrįsta vis didesniu materialinių gėrybių ir paslaugų vartojimu. Tokioje sistemoje perkamoji galia laikoma vienu svarbiausių žmogaus gyvenimo gerovės rodiklių. Šnekamojoje kalboje vartotojiškumas dar įvardijamas materializmu, nors pastarasis terminas apima daug platesnį reikšmių spektrą.
Nuo pat vartotojiškumo suklestėjimo, radosi nemažai šios sistemos priešininkų (antikonsumerizmas), siūlančių alternatyvius gyvenimo būdus. Dauguma oponentų pabrėžia, kad žmones perka daugybę jiems visiškai nereikalingų daiktų, taip prisidėdami prie socialinės atskirties didinimo, gamtos naikinimo, žmonių išnaudojimo, korporacijų klestėjimo. Taip pat dažnai pabrėžiama neigiama socialinė vartotojiškumo įtaka: žmonės tampa vis labiau individualistiški ir konkurencingi, siekdami materialinės gerovės, dažnai pamindami bendruomeniškumą, dvasingumą, draugiškumą. Žmonės vertinami ne pagal jų asmenines savybes, o pagal tai, ką jie gali įsigyti.
Vartotojiškumą kritikuoja įvairūs antimodernistai, dvasiniai lyderiai, antiglobalistai, gamtosaugos, kovos su skurdu aktyvistai.
The Will to Death
„The Will to Death“ – penktasis studijinis John Frusciante albumas, išleistas 2004 m. birželio 22 d.
Antonio Vivaldi
Antonijus Vivaldis (, 1678 m. kovo 4 d. – 1741 m. liepos 28 d.) – italų dvasininkas, baroko kompozitorius, smuikininkas, daugiau kaip 40 operų, oratorijų, 465 instrumentinių koncertų (tarp jų ciklo „Metų laikai“) autorius.
The Will to Death
Albume kartu groja dažnas Frusciante kolega Josh Klinghoffer.
Antonio Vivaldi
Biografija
Groti smuiku Antonijų Vivaldį išmokė jo tėvas Džiovanis Batista (Giovanni Battista), dirbęs barzdaskučiu prieš tapdamas profesionaliu smuikininku.
1703 m. Vivaldis buvo įšventintas į kunigus ir greitai pramintas Il Prete Rosso („raudonuoju kunigu“), dėl savo rusvų plaukų. Netrukus, 1704 m., jis buvo atleistas nuo mišių laikymo dėl savo silpnos sveikatos (jis greičiausiai sirgo astma), o 1706 m. jis pasitraukė iš kunigystės ir tapo maestro di violino mergaičių prieglaudoje Pio Ospedale della Pietà, Venecijoje. Nuo to laiko jis užsiėmė vien muzika.
1705 m. išleistas pirmasis jo kūrinių rinkinys (raccolta). 1716 m. A. Vivaldis paskirtas maestro de' concerti. Tuo metu jis parašė didžiąją dalį savo muzikos, įskaitant daugybę operų ir koncertų. 1718 m. Vivaldis ėmė daug keliauti. Nepaisant šių kelionių Pietà mokėjo jam kiekvieną mėnesį už du koncertus orkestrui ir repeticijas su orkestru mažiausiai keturis kartus. Įrašai rodo, kad tarp 1723 ir 1729 m. jam buvo sumokėta už 140 koncertų.
Vienas iš žinomiausių A. Vivaldžio kūrinių yra „Keturi metų laikai“, kur jis perteikia skirtingu metų laiku kylančius jausmus. Didelė dalis Vivaldžio repertuaro buvo iš naujo atrasta tik pirmojoje XX a. pusėje Turine ir Genujoje, bet išleista tik antrojoje amžiaus pusėje. Vivaldžio muzika yra inovatyvi, laužanti tradicines schemas; jis suteikė šviesumo formaliai ir ritminei koncerto struktūrai, nuolat ieškodamas harmoninių kontrastų, įvedė inovatyvias melodijas ir temas. Be to, Vivaldis sugebėjo kurti neakademinę muziką, kuria žavėjosi ne siauras intelektualų ratas, o ir plačioji publika. Dėl to Vivaldis buvo populiarus net ir tokiose šalyse kaip Prancūzija, kurios tuo metu buvo labai uždaros savo muzikinėje tradicijoje.
Vivaldis laikomas vienu iš kompozitorių, kurie paskatino Baroko muziką evoliucionuoti į klasikinį stilių. A. Vivaldžio kūryba padarė didelę įtaką Johanui Sebastianui Bachui. Kiti kompozitoriai apie A. Vivaldį atsiliepė ne taip palankiai – Igoris Stravinskis teigė, kad A. Vivaldis ne sukūrė šimtus koncertų, bet šimtą kartų perrašė tą patį koncertą.
Nepaisant populiarumo A. Vivaldis mirė skurde ir buvo palaidotas bendrame kape.
Novomoskovskojės kaimo gyvenvietė
Novomoskovskojės kaimo gyvenvietė  – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Gurjevsko municipalinio rajono pietvakariuose. Administracinis centras – Šoseinojė. 2010 m. buvo 5 755 gyventojai.
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi vakaruose su Laduškino miesto apygarda ir Aistmarėmis, šiaurėje su Kaliningrado miestu, rytuose su Lugovojės kaimo gyvenviete, pietuose su Bagrationovsko rajono Nivenskojės ir Pograničnojės kaimo gyvenvietėmis. Po reformos išliko Bagrationovsko rajono kaimo Novomoskovskojės pavadinimas.
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką. Gyvenvietės administracijai vadovauja konkurso tvarka skiriamas administracijos vadovas.
Kaliningrado srities įstatymu Novomoskovskojės kaimo gyvenvietę sudaro kaimai:
Bartašiūnai (Panevėžys)
Bartašiūnai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus 11 km nuo Krekenavos.
Osciloskopas
Oscilografas (oscillo – siūbuoju +  – rašau) termino kilmė kilo iš to, kad pirmieji osciloskopai rezultatus rašydavo į fotojuostą ar fotopopierių. Taigi, signalas buvo „užrašomas“. Šis terminas naudojamas rusų kalboje (осцилограф) ir dėl to labai prigijo ir Lietuvoje.
Osciloskopai naudojami daugelyje mokslo, medicinos ir pamonės šakų. Standartiniai osciloskopai dažniausiai naudojami elektronikoje. Tačiau yra ir specializuoti osciloskopai kurie naudojami medicinoje- registruoti kardiogramas ar encefalogramas, mechanikoje- stebėti vibracijas.
Konstrukcija
Senoviškas, klasikinis osciloskopas buvo gaminamas panaudojant kineskopą kaip pagrindinę rodymo ir atminties detalę. Elektronų spindulys dažniausiai valdomas elektrostatiniu lauku su keturiom plokštelėm, po porą kiekvienai ašiai. 'X' ašis valdoma pjūklo formos signalu, o į 'Y' ašį siunčiamas sustiprintas tiriamas signalas. Kineskopo priekinė sienelė padengiama specialiu liuminiforu kuris turi kiek ilgesnį švytėjimo laiką, todėl prabėgęs spindulys palieką švytinčią liniją kuri atitinka signalo formą. Specialios elektrinės grandinės atlieka signalo sinchronizacijos, spindulio gesinimo ir pjūklo signalo valdymo funkcijas. Sinchronizuotas osciloskopas rodo besikartojantį signalą toje pačioje ekrano vietoje, todėl matomas ryškus ir stabilus signalo vaizdas.
Šiuolaikinis, skaitmeninis osciloskopas gaminamas visai kitaip. Sustiprintas bei normalizuotas tiriamas signalas skaitmenizuojamas su greitu analogas-kodas keitikliu (ADC) ir rezultatas įrašomas į operatyvinę atmintį. Vėliau duomenys apdorojami kompiuteriu ir rezultatas rodomas ekrane.
Ilgo plauko istorija
Ilgo plauko istorija  – 2010 m. amerikiečių kompiuterinės animacijos muzikinė maginės fantastikos komedija, sukurta „Walt Disney Animation Studios“ ir platinta „Walt Disney Pictures“. Tai yra 50-asis animuotas pilnametražis filmas Walt Disney Animated Classics serijose. Jis laisvai paremtas vokiečių pasaka „Auksaplaukė“, kuri buvo išleista brolių Grimų surinktoje liaudies pasakų kolekcijoje. Filme skamba aktorių Mandy Moore, Zachary Levi bei Donna Murphy balsai. Filme pasakojama istorija apie prarastą princesę, turinčia ilgus magiškus plaukus, kuri trokšta palikti nuošalųjį bokštą, kuriame gyvena. Priešindamasi savo pamotės norams, mergina įkalba vagį jai padėti ir patraukia į pasaulį, kurio ji niekada nematė.
Iš pradžių filmas buvo pavadintas „Auksaplaukė“, tačiau vos tik išleistas, pavadinimas buvo pakeistas į „Ilgo plauko istoriją“. Šio filmo kūrimas truko 6 metus ir kainavo 260 milijonų JAV dolerių. Jeigu ši kaina yra tiksli (ir pakoreguota su infliacija), tai yra pats brangiausias kada nors pagamintas animacinis filmas bei antrasis iš visų laikų brangiausių filmų. Filme buvo naudojamas unikalus meninis stilius sumaišant kompiuterio sukurtu vaizdu bei tradicinės animacijos bruožus, panaudojant stilizuotą vaizdavimą (non-photorealistic rendering) siekiant sukurti paveikslo įspūdį. Prie šio filmo taip pat dirbo kompozitorius Alan Menken, prieš tai dirbęs su kitais „Disney“ pilnametražiais filmais.
„Ilgo plauko istorijos“ premjera įvyko 2010 m. lapkričio 14 d. „El Capitan“ teatre, o lapkričio 24 d. buvo išleistas daugumoje kino teatrų. Filmas uždirbo 590 mln. JAV dol., iš kurių 200 mln. dol. buvo uždirbti JAV bei Kanadoje. Filmas buvo palankiai sutiktas tiek kritikų, tiek žiūrovų. „Ilgo plauko istorija“ buvo nominuota daugybei apdovanojimų, tarp jų – už geriausią originalią dainą 83-ojoje Oskarų teikimo ceremonijoje. Filmas buvo išleistas Blu-ray bei DVD formatais 2011 m. kovo 29 d.. Trumpas animuotas tęsinys, „Ilgo plauko istorija: ilgai ir laimingai“ (Tangled Ever After) buvo išleistas 2012 m.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžius
thumb|167px|Ordinas. thumb|81px|Juostelė.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžius, iki 2002 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžius – dvidešimtas pagal svarbą Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu apdovanojami nusipelnę Lietuvai asmenys, pasižymėję uoliu ir sąžiningu darbu valstybinėje tarnyboje ar visuomeninėje veikloje. Šiuo ordinu gali būti apdovanojami ir užsienio valstybių piliečiai.