cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kanas
Istorija
Vienu metu Kanas buvo įgijęs hegemoniją kitų valstybių atžvilgiu ir kontroliavo klestinčią transsacharinę prekybą. XIX a. pradžioje Usman dan Fodio vadovaujama armija sukūrė Fulbių imperiją, kuriai priklausė ir Kanas. Vėliau miestas įgijo nepriklausomybę, tiesa, jau fulbių valdžioje. 1903 m. Kanas atiteko britams ir įjungtas į Nigerijos sudėtį.
Kano valstija Nigerijoje išlaikė vietinę dinastiją.
Kano valdovai
Hausų Kano dinastija kildinama iš hausų protėvio Bajadžido tikrojo sūnaus Bavo, kurio sūnus Bagauda tapo pirmuoju Kano valdovu sarkin. XIX a. dinastija buvo nutraukta ir ją pakeitė užkariautojų fulbių dinastija.
Valdovai nuo seno gyveno Kano rūmuose Gidan Rumfa.
Svarbesni Kano valdovai:
Studzieničnos Dievo Motinos sanktuariumas
thumb|right|250px|Koplyčia
Studzieničnos Dievo Motinos sanktuariumas  – sanktuariumas, esantis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje, Studzieničnos gyvenvietėje, Augustavo mieste.
Pasak legendos, šioje vietovėje pagonybės laikais buvo pagonių šventovė, kurioje buvo garbinami ąžuolai. XVII a. šioje vietovėje pradėti užrašinėti vykstantys stebuklai. 1740 m. Vygrių kamendulų vienuoliai savo laiškuose patvirtino, kad šiose vietovėse vyksta stebuklai. 1741 m. Studzieničnės ežero saloje apsigyveno atsiskyrėlis, buvęs karininkas Vincentas Muravskis (Wincent Morawski), kuris čia pastatė medinę koplyčią. 1777 m. Augustavo seniūnas Stanislavas Karvovskis (Stanisław Karwowski) renovavo ir praplėtė koplyčią, kuri turėjo tris altorius, joje buvo gausu įvairių šventųjų paveikslų, pvz., Jono Nepomuko. Pirmoji medinė bažnyčia buvo pastatyta 1786 m. ir 1795 m. priskirta Ščebros parapijai.
XVIII a. pabaigoje Studzieničnoje buvo apie 500 parapijiečių. XIX a. ši vietovė tapo viena iš labiausiai piligrimus traukiančių vietų Augustavo vyskupijoje. 1859 m. per atlaidus dalyvavo keli tūkstančiai žmonių ne tik iš aplinkinių vietovių, bet ir iš tolimesnių vyskupijų. Po 1863 m. sukilimo atvykstančiųjų skaičius sumažėjo, bet jau XIX a. pab. ir XX a. pr. atvykstančiųjų skaičius siekdavo 5-6 tūkstančius žmonių į metus. 1905 m. atlaiduose dalyvavo 40000 žmonių. Atvykstantys piligrimai čia palikdavo įvairių dovanų ir nusiprausdavo po šventuoju vandeniu.
1847 m. buvo pastatyta nauja medinė Studzieničnos Škaplierių Dievo Motinos bažnyčia. 1873 m. bažnyčia tapo Studzieničnos Škaplierių parapijos centru. 1908 m. pastatyta klebonija. XIX a. ir XX a. ši vietovė buvo ne tik religinis, bet ir patriotinis simbolis. Per 1863 m. sukilimą šioje vietovėje vyko kovotojų susirinkimai. 1945 m. NKVD areštavo daugybę atlaidų dalyvių. 1989 m. šioje vietovėje vyko politiniai susirinkimai. 1999 m. šiame sanktuariume lankėsi popiežius Jonas Paulius II, kuriam vėliau šioje vietoje buvo pastatytas paminklas, autorius Czesław Dźwigaj.
1966 m. Studzieničnos bažnyčia buvo įtraukta į istorinių paminklų sąrašą, o 1980 m. visa sanktuariumo teritorija buvo įtraukta į šį sąrašą. Sanktuariume auga du gamtos apsaugos saugomi augalai: paprastasis uosis (apie 10 m nuo bažnyčios, 347 cm skersmens ir 22,5 m aukščio) bei paprastasis ąžuolas (apie 70 m nuo bažnyčios, 512 cm skersmens, 24,5 m aukščio).
Universalusis sufizmas
thumb|200px|Universaliojo sufizmo simbolis – sparnuotoji širdis
Universalusis sufizmas – dvasinis universalistinis judėjimas, sukurtas iš Indijos musulmonų kilusio dvasininko Inajato Chano. Pradėtas plėtoti XX a. pr., Chanui atvykus į vakarus. Judėjimas remiasi Čišti sufijų ordino dvasinėmis tradicijomis, tačiau išeina iš tradicinių islamo rėmų ir siekia visų religijų dvasinės vienybės.
Pasaulėžiūra
Universaliajam sufizmui, kaip ir daugeliui sufistinių ordinų, būdinga panteistinė pasaulėžiūra. Inajato Chano teigimu universaliojo sufizmo paskirtis yra suvokti ir skleisti žinią apie vieningą meilės ir išminties religiją, atskleisti žmonijos potencialą, religijų paslaptis, misticizmo galią, suburti draugėn Rytus ir Vakarus, kad žmonės peržengtų nacionalistinius barjerus, drauge siektų visuotinės išminties ir gėrio.
Universalusis sufizmas apjungia įvairių religijų idėjas, nedaro tarp jų takoskyros, ir skelbia, kad kiekvienas žmogus gali pasiekti sąjungą su Dievu. Inajatas Chanas paskelbė 10 pagrindinių universaliojo sufizmo minčių:
Praktikos
Universalųjį sufizmą norintys išpažinti asmenys priimami nepriklausomai nuo jų religijos, turi pereiti dvasinę iniciaciją, kuriai vadovauja muridas (mokytojo mokinys). Pagrindinės religinės praktikos yra malda (ryto, dienos, vakaro, specialiosios), universaliosios pamaldos (jų metų skaitomos ištraukos iš įvairių religijų šventraščių), Zikras, Vazifa (Dievo vardų kartojimas), murakaba (meditacija), visuotinės taikos šokiai, malda už taiką, riazatas (kvėpavimo pratimai, panašūs į pranajamą), badavimas ir kt.
Dvasiniam judėjimui vadovauja dvasinis mokytojas – piras. Universaliojo sufizmo pirai yra iš Inajato Chano šeimos. Tikėjimo simbolis – sparnuota širdis su žvaigžde ir mėnuliu. Taip pat naudojami kaligrafiniai tikėjimo simboliai – tugros. Dabar pasaulyje yra 4 universaliojo sufizmo šventyklos: Katvijke (Nyderlandai), Niujorko valstijoje, Vašingtono valstijoje (JAV) ir Keiptaune (PAR).
Skvošas
thumb Skvošas arba sieninis  – sportinis žaidimas salėje, kurį raketėmis ir kamuoliuku žaidžia du asmenys. Žaidimo metu kamuoliukas smūgiuojamas į patalpos sienas siekiant neleisti jam liesti grindis daugiau nei vieną kartą iš eilės.
Liepos 20
Liepos 20 yra 201-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 202-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 164 dienos.
Šventės
Tarptautinė šachmatų diena
Vardadieniai
Aurelijus – Česlovas – Elijas – Alvydas – Vismantė – Jeronimas – Alvyda
Šerbrukas
Šerbrukas  – miestas Kvebeko provincijos pietuose (Kanada), prie Magog ir Saint-François upių santakos. 129,4 tūkst. gyventojų (2007 m.). Pramonės, verslo, kultūros centras, pro miestą eina pagrindinės regiono magistralės (automobilių ir geležinkelio). Yra vandens jėgainė, apylinkėse išgaunamas asbestas, varis, kalkakmenis, auga beržai, kedrai, klevai. Išvystyta tekstilės, sunkioji, pieno, gumos, odos, trikotažo pramonė.
Mieste yra Romos katalikų vyskupija, Šerbruko universitetas (prancūzakalbis, įkurtas 1954 metais). Turizmo centras, aplink miestą yra daug ežerų ir kalvotų vietovių.
Istorija
Įsikūrė kaip kailių prekybos taškas apie 120 km į rytus nuo Monrealio ir 50 km į šiaurę nuo JAV sienos. Čia buvo įsikūrę lojalistų fermeriai. 1818 m. gyvenvietė pavadinta Kanados generalgubernatoriaus John Sherbrooke garbei.
Kazimieras Kristupas Daukša
Kazimieras Kristupas Daukša (1795 m. Neciūnai, Papilio valsčius – 1865 m. kovo 14 d. Biržai) – Lietuvos kalbininkas, mokytojas.
Biografija
Sūnus Edvardas Jokūbas Daukša. 1819–1824 m. mokėsi apskrities mokykloje Kėdainiuose, vėliau mokytojavo joje, nuo 1830 m. Biržų evangelikų reformatų mokykloje.
1836–1844 m. parašė apie 11 000 žodžių lietuvių–lenkų kalbų žodyną, kurio 3/4 rankraščio išlikę Poznanės universiteto bibliotekoje. Tekstas daug kur paryškintas ir šiek tiek keistas sūnaus Edvardo Jokūbo. Žodžių rinko ir iš Biblijos, K. Sirvydo žodyno, S. Daukanto raštų. Žinoma jo lietuvių kalbos gramatika „Trumpa kalbomokslė liežuvio lietuviško“. Jos išlikę tik lietuviškas ir lenkiškas rankraštiniai nuorašai, po 1856 m. rašyti sūnaus Edvardo Jokūbo, saugomi Vilniaus universiteto bibliotekoje. Po S. Daukanto „Prasmos“ (1837 m.) tai antroji žinoma lietuviškai rašyta lietuvių kalbos gramatika. Rašė Biržų (rytų aukštaičių panevėžiškių) šnektos pagrindu, bandė ją norminti. Buvo susikūręs unikalią rašybą, ją tobulino, pvz., garsą š iš pradžių žymėjo raide c (rackiti raškyti), paskui s (sirdis širdis), dar vėliau š (šukštus šiukštus).
Baltramiejiškiai
Baltramiejiškiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Tauragės, dešiniajame Šešuvies krante.
Mauricija
Mauricija (Mauritia) – arekinių (Arecaceae) šeimos palmių gentis, paplitusi Pietų Amerikoje.
Salomėja Nėris
thumb|left|S. Nėries namai Palemone
Slapyvardis
Poetė 1923 m. ateitininkų žurnale „Ateitis“ (nr. 11) išspausdintą eilėraštį „Pajūry“ pirmą kartą pasirašė slapyvardžiu Neris (vėliau Nėris). Ją įkvėpė Neries upės vardas. 1927 m. poetės eilėraščių rinkinys „Anksti rytą“ pasirašytas S. Neries, o 1931 m. antrasis rinkinys „Pėdos smėly“ – jau S. Nėries slapyvardžiu. Iki tol pirmuosius eilėraščiu poetė pasirašinėjo Liūdytės ir Juraitės slapyvardžiu.
Petras Vileišis XIX–XX a. sandūroje taip pat naudojo tokį slapyvardį (buvo Petras Nėris).
Šeima
Gimė Kiršų kaime, Alvito valsčiuje (dab. Vilkaviškio raj.), netoli tuometinės Vokietijos sienos, pasiturinčių suvalkiečių ūkininkų Simono ir Uršulės Bačinskų šeimoje. Šeimoje ji buvo vyriausia, nors prieš tai viena sesuo jau buvo mirusi. Turėjo dar du brolius Bronių ir Viktorą bei seserį Onutę.
Tėvas buvo apsišvietęs žmogus, jaunystėje palaikė ryšius su knygnešiais, simpatizavo socialistinėms idėjoms. Motina, Uršulė Žemaitytė-Bačinskienė, kaip ir visi jos giminės, išsiskyrė religingumu, pamaldumu, vienas jos brolis buvo kunigas.
Mokslų ir kūrybos pradžia
1911 m. S. Nėris pradėjo lankyti Alvito pradinę mokyklą, o 1918 m. pavasarį – Marijampolės mergaičių progimnazijos antrąją klasę. Iki Naujųjų metų, savarankiškai pasirengusi, išlaikė egzaminus į ketvirtąją klasę ir jau 1919 m. persikėlė į Vilkaviškio „Žiburio“ gimnaziją.
Gimnazijoje veikė moksleivių ateitininkų kuopa, į ją įstojo ir S. Nėris. Mėgo dalyvauti moksleivių vakaruose, skaitydavo lyrinius prozos vaizdelius, eilėraščius. 1921 m. ateitininkų šapirografuotame laikraštėlyje „Ateities žiedai“ S. Nėris pradėjo spausdinti eilėraščius, pasirašydama Jūraitės ir Liūdytės slapyvardžiais, o po 1923 m. lapkričio mėn. išspausdintu eilėraščiu „Jūra banguoja, jūra beribė“ ji pirmą kartą pasirašo Nėries slapyvardžiu. Nuo to laiko, ypač nuo 1924 m., jos eilėraščiai, pasirašyti Nėries, o vėliau Salomėjos Nėries slapyvardžiais, pradeda dažnai rodytis spaudoje.
Studijos universitete
Baigusi Vilkaviškio gimnaziją, 1924 m. S. Nėris įstojo į Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą, kur studijavo lietuvių literatūrą, taip pat vokiečių kalbą ir literatūrą, pedagogiką – psichologiją, ateidavo į Humanitarinių mokslų fakultetą pasiklausyti Juozo Tumo-Vaižganto, Vinco Krėvės-Mickevičiaus, Balio Sruogos paskaitų, dalyvavo ateitininkų meno draugijos „Šatrija“ veikloje.
Tuo metu draugai ją atsimena kaip subtilią, didelio jausmo ir įspūdžių žmogų. Draugiškesnius jausmus palaikė su jaunais poetais, rašytojais – Juozu Tysliava, kilusiu iš to paties kaimo, ir Stasiu Santvaru, Petronėle Orintaite, Vincu Mykolaičiu-Putinu. Buvo įsimylėjusi savo dėstytoją Juozą Eretą. Susikaupusius išgyvenimus išliedavo dienoraštyje arba eilėraščiuose, kuriuos rašė naktimis.
Augino kasas, jas nukirpo tik 1929 m., grįžusi iš užsienio. Mėgo kuklius ir tvarkingus drabužius, dėvėjo aksomo suknutes, papuoštas baltomis apykaklaitėmis, mėgo įvairias skareles, šalikus, sages, avėdavo aukštakulniais batukais.
Studijuodama universitete S. Nėris išleido pirmąjį eilėraščių rinkinį „Anksti rytą“ (1927 m.) ir iškart buvo pripažinta kaip poetė. 1928 m. baigė universitetą.
Po universiteto baigimo
1928 m. persikėlė į Lazdijus: nuo rugsėjo 1 d. Švietimo ministerijos paskirta Seinų „Žiburio“ gimnazijos neetatine mokytoja praktikantės teisėmis. Gyvendama Lazdijuose, S. Nėris dėstė gimnazijoje vokiečių kalbą, vadovavo literatų būreliui, padėdavo mokiniams rengti vakarus, taip pat dėstė kursuose suaugusiems vokiečių kalbą.
Nuo 1930 m. rugpjūčio 1 d. švietimo ministro įsakymu ji laikoma Seinų „Žiburio“ gimnazijoje etatinėje tarnyboje. Mokytojaujant Lazdijuose, 1930 m. liepos 3 d., Mokytojų cenzo tikrinimo komisija pripažino S. Nėriai aukštesniosios mokytojos vardą ir teisę mokyti: a) aukštesniojoje mokykloje – lietuvių kalbos, b) vidurinėje mokykloje – lietuvių ir vokiečių kalbų.
1930 m. vasarą trečią kartą lankėsi Vakarų Europoje su profesoriumi Baliu Sruoga. 1931 m. rudenį poetė persikėlė gyventi į Kauną. 1931–1934 m., gyvendama Kaune vertėsi privačiomis pamokomis, atsitiktiniu literatūriniu darbu, grožinės literatūros vertimais, kurie buvo spausdinami, pasirašyti įvairiais slapyvardžiais ir be parašų, periodinėje spaudoje ir atskiromis knygomis. Kaune suartėjo su trečiafrontininkais – kairiųjų ir prokomunistinių pažiūrų rašytojais.
1934 m. išleista S. Nėries versta Aleksandro Kuprino „Sulamita“, vėliau išėjo pasakų rinkinys „Mūsų pasakos“, kurias surinko Panevėžio apylinkėse. Tais pačiais metais poetė persikėlė gyventi į Panevėžį: nuo rugsėjo 15 d. švietimo ministro įsakymu ji paskirta Valstybės mergaičių gimnazijos mokytoja.
Mokytojaudama Panevėžio gimnazijoje, S. Nėris vadovavo meno kuopai, padėjo ruošti literatūrinius vakarus. Čia poetė artimiau bendradarbiavo su rašytojos L. Didžiulienės dukterimi Vanda Didžiulyte-Albrechtiene, susipažino su savo būsimu vyru skulptoriumi Bernardu Buču.
1936 m. gyveno savo tėviškėje, lankėsi Kaune. Tų pačių metų rugpjūčio mėnesį išleido verstą V. Korolenkos kūrinį „Baisioji naktis. Makaro sapnas“, vėliau – poemėlę vaikams „Paštas“. Rugsėjo mėnesio pabaigoje išvažiavo į Paryžių studijuoti prancūzų kalbos. 1936 m. gruodžio 12 d. Paryžiuje įvyko Salomėjos Nėries ir skulptoriaus Bernardo Bučo civilinės jungtuvės.
Yra manoma, jog 1936-1937 buvo Kominterno ryšininkė slapyvardžiu Virvyčia.
1937 m., gyvendama Paryžiuje, rašė poemą „Eglė žalčių karalienė“, lankė žymiausius miesto paminklus, muziejus, teatrus, dailės parodas, koncertus. Liepos mėnesį grįžo į Lietuvą, į Palemoną prie Kauno. Jos vyras B. Bučas, sukūręs šeimą, nusipirko plotelį žemės, pats projektavo ir kukliomis abiejų lėšomis statė namą, pasisodino didelį sodą. Poetė turėjo savo darbo kambarį, kuriame rašė eilėraščius ir ruošėsi pamokoms, skulptorius čia įsirengė dirbtuves.
1937 m. rudenį S. Nėris savo prašymu atkelta iš Panevėžio į Kauną ir pradėjo dirbti Kauno III Valstybinėje gimnazijoje, kasdien važinėjo iš Palemono į Kauną traukiniu. Gimnazijoje dėstė vokiečių ir lietuvių kalbas žemesnėse klasėse. Spalio 23 d. pagimdė sūnų, kuriam davė Sauliuko – Balandžio vardą.
1938 m. pirmojoje pusėje išleido ketvirtąjį savo eilėraščių rinkinį – „Diemedžiu žydėsiu“, laimėjusį 1938 m. Valstybinę literatūros premiją. 1939 m. sausio 13 d. Lietuvos rašytojų draugija Kaune, Valstybės teatre, surengė literatūros šventę, kurios metu jai įteikta 1938 m. Valstybinė premija už šį rinkinį. Tai buvo labai didelis poetės įvertinimas.
1939 m. išleistas jos eilėraščių rinkinio „Diemedžiu žydėsiu“ antrasis leidimas. 1940 m. kovo 27 d. Maskvoje, Vakarų Meno muziejaus rūmuose atidaryta lietuvių knygos paroda, kurioje buvo eksponuoti ir S. Nėries kūriniai. 1940 m. išleista poetės tautosakinė poema „Eglė žalčių karalienė“ (rašyta 1937–1940 m.) ir eiliuota pasaka „Našlaitė“, už kurias Lituanistikos instituto komisija paskyrė 1940 m. premiją kaip už geriausius veikalus, populiarinančius lietuvių kalbą, lietuvių istoriją ir tautosaką.
Okupacijos laikotarpis
1940 m. okupacija buvo S. Nėries gyvenimo dramos kulminacija. Poetė paskirta vadinamojo Liaudies Seimo atstove, taip pat išrinkta į delegaciją vykti į SSRS Aukščiausiąją Tarybą (išrinkta AT deputate) prašyti, kad okupuota Lietuva būtų priimta į Sovietų Sąjungos sudėtį. Jai buvo pavesta parašyti poemą Josifo Stalino garbei. Poetė tokią poemą parašė. 1940 m. rugpjūčio 3 d. SSRS AT sesijoje, įtraukiant Lietuvą į SSRS sudėtį, ji perskaitė pagal Vladimiro Dekanozovo nurodymą parašytos „Poemos apie Staliną“ ištrauką.
S. Nėris tuo laikotarpiu rašė ir daugiau eilėraščių partinėmis temomis. 1940 m. pabaigoje periodikoje išspausdino poemą „Keturi“. Tuo metu pradėjo eiti literatūros, meno ir kritikos mėnesinis žurnalas „Raštai“, kurio redakcinei kolegijai priklausė ir S. Nėris. Ji taip pat įėjo į komitetą, organizuojantį lietuvių literatūros ir meno dekadą Maskvoje. 1941 m. pradžioje išleido savo poezijos „Rinktinę“, pradėtą ruošti 1939 metais. S. Nėris aktyviai dalyvavo rinkimų mitinguose Zarasuose, Dusetose ir Utenoje. 1941 m. sausio 12 d. ji išrinkta SSRS Aukščiausiosios Tarybos deputate.
1941 m. vasarą, nacistinės Vokietijos kariuomenei pradėjus įsiveržimą į SSRS, bėgdama nuo vokiečių, S. Nėris su mažu sūnumi per Zarasus, Daugpilį, Didžiuosius Lukus, Rževą pasitraukia į Rusiją. Latvijos teritorijoje traukinys, kuriuo važiavo S. Nėris, buvo subombarduotas. Bombardavimo metu pražuvo poetės daiktai ir rankraščiai, kuriuos ji buvo pasiėmusi su savim.
1941 m. birželio paskutinėmis dienomis S. Nėris su sūnumi pasiekė Maskvą. Čia gyvendama ji aktyviai bendradarbiavo radijo komitete, ruošdama medžiagą laidoms lietuvių kalba.
1941 m. liepos pabaigoje Nėris iš Maskvos išvažiavo į Penzą, kur susipažino su Petru Veržbilausku, globojusiu poetę karo metais. Gyvendama Penzoje, parašė eilėraščius „Sakalai broleliai”, „Tėvynė”, „Kareivio motina”, „Partizanai miškuos” ir kitus. Aktyviai dalyvavo literatūriniuose lietuvių rašytojų vakaruose kartu su lietuvių rašytojais Liudu Gira, Kostu Korsaku, Antanu Venclova.
Gruodžio 10 d. iš Penzos išvažiavo į Ufą. Kurį laiką pagyvenusi „Baškirijos“ viešbutyje, įsikūrė Lenino gatvėje. Gruodžio mėnesį jos eilėraščiai pradėti skaityti per Maskvos radiją lietuviams skirtose laidose.
1942 m. birželio viduryje poetė iš Ufos išvažiavo į Maskvą ir ten liko gyventi. Maskvoje ji sutiko senus savo draugus, bendradarbiavo laikraščiuose, ypač leidžiamuose lietuvių kalba, dalyvavo literatūros vakaruose, skaitė savo kūrybą per radiją. Gyvendama Maskvoje ji pradėjo blogai jaustis, tačiau nenorėjo eiti pas gydytojus.
Pokario metai
thumb|200px|Poetei skirtas 1954 m. SSRS pašto ženklas
1944 m. rugsėjo 30 d. vakare S. Nėris grįžo iš Maskvos į Kauną, susitiko su vyru Bernardu, bet Palemono namelyje nebegyveno. Apsigyveno Maironio gatvėje, o vėliau persikėlė į butą Dainavos gatvėje. Jau sirgdama poetė nenuleido rankų, nenusiminė, kad nelengvos gyvenimo sąlygos – dėl kuro stokos žiemą turėjo gyventi nešildomame bute.
1944 m. rudenį lankėsi savo tėviškėje. 1945 m. sausio 30 d. Kaune, kino „Forum“ salėje, įvyko antras rašytojų literatūros vakaras, skirtas Kauno moksleiviams. Jo metu poetė skaitė savo eilėraščius.
1945 m. birželio 8 d. S. Nėris paguldyta į Kauno Raudonojo Kryžiaus ligoninę. Gulėdama ligoninėje, ji rūpinosi išleisti savo paskutinį eilių rinkinį, kurį rašė gyvendama Rusijoje. Šią knygą S. Nėris pavadino „Prie didelio kelio“, tačiau leidėjai ją pervadino „Lakštingala negali nečiulbėti“. Rinkinys, jos prašymu, buvo atneštas į ligoninę. Poetei nepatiko nei pakeistas pavadinimas, nei kai kurie ištaisyti jos eilėraščiai.
1945 m. liepos 7 d. Maskvoje S. Nėris mirė nuo kepenų vėžio. Liepos 8 d. jos palaikai parvežti į Kauną. Liepos 9 d. įvyko S. Nėries laidotuvės. Poetė buvo palaidota Karo muziejaus sodelyje. 1992 m. palaikai iš Karo muziejaus sodelio iškilmingai perlaidoti Petrašiūnų kapinėse.
FK Alaniâ Vladikavkaz
Vladikaukazo futbolo klubas „Alania“ – Rusijos futbolo klubas iš Vladikaukazo.
Sovietmetis
Sovietmiečiu buvo sukurtas „Spartakas“, kuris žaidė įvairiuose lygmenyse. 1970 m. pateko į Aukščiausią Sovietų Sąjungos lygą, bet liko tarp paskutinių komandų ir iškrito į antrą pakopą.
Rusijoje
Nuo 1992 m. „Spartakas“ žaidė Rusijos Top lygoje. 1995 m. klubas pavadintas „Alaniâ“.
1995 m. „Alaniâ“ tapo Rusijos čempionais. Tai vienintelis toks pasiekimas klubo istorijoje.
2014 m. šis klubas bankrutavo. 2016 m. buvo nuspręsta „Alanijos“ pagrindu suburti naują klubą ir pavadintas buvo „Spartaku“.
2019 m. atkurtas legendinis „Alanijos“ klubas.
Pasiekimai
Šaltiniai:
Niujorko vertybinių popierių birža
Niujorko vertybinių popierių birža  – vertybinių popierių birža, įsikūrusi Volstrite, Žemutiniame Manhatane, Niujorko mieste, JAV. Tai yra seniausia šalyje ir didžiausia pasaulyje vertybinių popierių birža, kurioje 2018 m. listinguojamų bendrovių rinkos kapitalizacija siekė 30,1 trln. JAV dol., o bendra biržos vertybinių popierių apyvarta siekė 153 mlrd. JAV dol. per dieną 2008 m.
Prekiaujama akcijomis, bendrovių ir vyriausybių obligacijomis, iždo vekseliais, išvestinėmis finansinėmis priemonėmis, struktūrizuotais produktais, investicinių fondų vienetais, prekių sandoriais. Savo sąraše ji turi daugiau nei 2400 įvairaus pobūdžio vertybinių popierių. Teisė prekiauti biržoje suteikiama vienerių metų licencijomis, kurių kaina siekia 50 000 JAV dol. Prekyba vyksta aukciono būdu biržos salėje, t. p. elektroninėje rinkoje. Vertybinių popierių kursų kitimo tendencijas parodo Dow Joneso indeksai bei indeksas NYSE Composite. miniatiūra|dešinėje|180px|NYSE 1882 m.
Istorija
XVII a. Niujorkas (tada dar vadinamas Naujuoju Amsterdamu) buvo nedidelė besivystanti gyvenvietė. Dabartinės Biržos vietoje stovėjo pastatas, kuriame iš Lietuvos pajūrio atvykęs Aleksandras Karolis Kuršius įkūrė pirmąją mieste lotynišką aukštesniąją mokyklą (gimnaziją). Apie tai primena Lietuvių dutūkstantųjų metų komiteto pritvirtinta atminimo lenta.
Lanksčioji mauricija
Lanksčioji mauricija (Mauritia flexuosa) – arekinių (Arecaceae) šeimos palmių rūšis, paplitusi Pietų Amerikos tropikų šlapynėse.
Medžio aukštis ~35 m. Laja apskrita, apatinės šakos nulinkusios žemyn, lapai iki 6 m ilgio. Kamienas cilindriškas, 30–60 cm skersmens. Žiedai gelsvai oranžiniai, žydi gruodžio-balandžio mėnesiais. Jiems nužydėjus susidaro rudos spalvos vaisiai žvynuota odele. Jų vienas medis per metus sunokina apie 290 kg.
Niujorko vertybinių popierių birža
Istorija
Biržos istorija siekia 1792 m. gegužės 17 d., kuomet Volstrite, prie batonvudo medžio, tarp 24 brokerių buvo pasirašyta Batonvudo sutartis. Susirinkę pirkliai nuo tos dienos sutarė keistis ne prekėmis, o jas patvirtinančiais dokumentais.
Lanksčioji mauricija
Lanksčiosios mauricijos vaisių minkštimas geltonos spalvos, valgomas, aliejingas (riebalai sudaro apie 20% masės), turtingas mikroelementų: karotinų, vitamino C, kalcio, kalio ir kt. Pačio minkštimo vaisiuje nėra daug dėl didelės sėklos ir storokos odelės.
Iš vaisių daromos sultys, džemas, fermentuotas vynas, spaudžiamas aliejus. Palmės pumpurai valgomi kaip daržovė, o sakai – geriami.
Niujorko vertybinių popierių birža
Istorija
XX a. Niujorko vertybinių popierių biržos prekybos tendencijos, išreikštos indeksų pokyčiais, buvo vienas svarbiausių Jungtinių Amerikos Valstijų ekonomikos būklės rodiklių. Dėl staigaus vertybinių popierių kainų šuolio žemyn 1929 m. spalio 29 d., praminto Juoduoju ketvirtadieniu, kilo Didžioji depresija.
2006 m. iš ne pelno organizacijos tapo akcine bendrove.
Kaljavajų kalba
Kaljavajų kalba (Callawalla, Callahuaya, Kallawaya) – nykstanti, mišri ritualinė indėnų kalba, vartojama Anduose, šiaurės vakarų Bolivijoje gyvenančių žynių kaljavajų. Sudaro regione vyraujančios kečujų kalbos ir jau išnykusios pukinų kalbos samplaika. Kalbančiųjų skaičius tesiekia 10–20 žmonių, kurie gyvena keliuose kaimuose La Paso departamente, Bautista Saavedra provincijoje.
Tai slapta, ritualinė kalba, vartojama tik žynių ir tik gydymo apeigų metų. Ji nėra atskleidžiama moterims, vaikams, yra perduodama iš kartos į kartą. Žodyną sudaro 12 tūkst. žodžių, daugiausia su gydymu ir žolelėmis susiję terminai, atkeliavę iš pukinų kalbos.
Čistabora
Čistabora – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Joniškio.
Samegrelas-Zemo Svanetija
Samegrelas – Zemo Svanetija – administracinis regionas vakarų Gruzijoje, apimantis istorines provincijas Mingreliją (Samegrelą) ir Zemo Svanetiją (Aukštutinę Svanetija).
Geografija
Regioną sudaro (2014):
Regione:
Vidutinis gyventojų tankis – 44 žm./km² (žemumose – 100–200 žm./km², kalnuotose – 6 žm./km²).
Ekonomika
Naudingosios iškasenos: arsenas, baritas, marmuras, statybinės medžiagos, mineralinis vanduo.
Pramonė – Ingurio HES, statybinių medžiagų, vaisių ir arbatos perdirbimo įmonės.
Žemės ūkis: arbatmedžių, lazdynų plantacijos, javai, gyvulininkystė.
Transportas – jūros (Počio uostas), automobilių keliai, geležinkelis, vamzdynas, oro transportas (Senakio, Počio ir Mestijos vietinės reikšmės aerouostai).
Gediminas Purlys
Gediminas Purlys (1948 m. rugpjūčio 28 d. Pašventyje, Anykščių rajonas – 2014 m. gegužės 21 d. Klaipėdoje) – Lietuvos choro dirigentas, pedagogas.
Biografija
Architekto Evaldo Purlio (g. 1941) brolis. 1955–1967 m. choro dirigavimo mokėsi M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. Antanas Jozėnas). 1967–1971 m. choro dirigavimo studijas tęsė LSSR konservatorijoje (doc. Nadeždos Kazakauskienės klasė). Studijuodamas Vilniuje dirbo Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų mišriojo choro „Tauras“ ir Vilniaus statybininkų kultūros rūmų mišriojo choro chormeisteriu-koncertmeisteriu. 1970–1972 m. Vilniaus statybininkų kultūros rūmų moterų choro „Eglė“ ir Lietuvos aklųjų draugijos kamerinio choro chormeisteris. 1971–1972 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Muzikos katedros choro dirigavimo dėstytojas. 1975–1978 m. choro dirigavimo žinias gilino Maskvos P. Čaikovskio konservatorijos neakivaizdinėje asistentūroje-stažuotėje (prof. K. Pticos klasė).
Nuo 1972 m. rudens LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetų choro dirigavimo dėstytojas, nuo 1975 m. vyr. dėstytojas, nuo 1980 m. e. doc. pareigas, nuo 1985 m. docentas, nuo 1992 m. profesorius ir Klaipėdos universiteto Menų fakulteto Chorvedybos katedros vedėjas (1992–1997 m.), universiteto senato ir fakulteto tarybos narys. 1976–1980 m. Choro dirigavimo katedros neakivaizdinio skyriaus studijos vadovas, 1979–1989 m. ir 1992–1993 m., nuo 1997 m. Choro dirigavimo katedros studentų mišriojo choro vadovas. Chorą parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, 1981, 1984 ir 1988 m. Baltijos studentų dainų šventėms „Gaudeamus“ Rygoje, Taline ir Vilniuje, 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Choras nemažai koncertavo, surengė Juozo Tallat-Kelpšos, J. Dambrausko, Juozo Gruodžio, Stasio Šimkaus ir kitų kompozitorių autorinius koncertus, dainavo Leningrade ir kitur.
1991–1994 m. Klaipėdos S. Šimkaus konservatorijos mišriojo ir merginų chorų vadovas. Parengė Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai“ ir J. Rutterio kantatą „Magnificat“, kurią pirmą kartą atliko Klaipėdoje ir Vilniuje (Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčioje). Chorą parengė 1992 m. IX Stasio Šimkaus chorų konkursui (pelnė antrąją vietą ir specialų prizą) ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje (talkino A. Purlienė). Pedagogas mokyklose išugdė per 50 chorų dirigentų.
Nuo 1972 m. Kretingos rajkoopsąjungos (vėliau kultūros rūmų) mišriojo choro „Gintaras“ meno vadovas ir dirigentas. Chorą nuo 1975 m. parengė visoms respublikinėms dainų šventėms, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje, dalyvavo 1997 m. II Baltijos ir Šiaurės šalių chorų festivalyje Gotlande (Švedija), daug koncertų surengė Lietuvos miestuose ir miesteliuose, koncertavo Rumunijoje (1975 m.), Bulgarijoje (1981 m.), Lenkijoje (1995 m.), Taline ir Maskvoje, padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai. Choras laureatu tapo 1981 m. V Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje, pirmąsias vietas pelnė 1986 m. ir 1988 m. Juozo Naujalio konkursuose Raudondvaryje ir 1987 m. respublikiniame konkurse „Dainuoja darbo Lietuva“. „Gintaro“ koncertų programose keli šimtai šiuolaikinių ir užsienio klasikų kūrinių.
1976 m. dirigentas Klaipėdos jūrų prekybos uosto kultūros rūmuose subūrė mišrųjį vokalinį ansamblį ir tų pačių metų respublikiniame „Sidabrinių balsų“ konkurse Palangoje su juo pelnė laureato vardą.
Nuo 1979 m. Klaipėdos mokytojų namų mišriojo choro vadovas. Choras 1979 m. IV Stasio Šimkaus chorų konkurso laureatas ir prizininkas, 1980 m. respublikinės dainų šventės konkurso prizininkas.
Nuo 1988 m. kurį laiką vadovavo nedidelei dainininkų grupei „Atgaja“, kuri propagavo religinę muziką ir daug kartų giedojo Žemaitijos bažnyčiose, Vilniaus Arkikatedroje, dainavo sostinės Operos ir baleto teatre.
Nuvykęs į JAV, 1989–1991 m. Klyvlende, OH, G. Purlys vadovavo lietuvių tautinio meno M. K. Čiurlionio ansambliui, su kuriuo koncertavo Klyvlende, Čikagoje, Detroite, Vašingtone, Filadelfijoje, Niujorke ir kitur. 1990 m. gegužės 5 d. Klyvlende surengė ansamblio 50-mečio jubiliejinį koncertą. Ansamblis, atvykęs į Lietuvą, koncertus surengė Kretingoje, Panevėžyje, Kaune, Klaipėdoje ir Vilniuje. Gyvendamas užsienyje, G. Purlys buvo 1991 m. 7-osios JAV ir Kanados lietuvių dainų šventės dirigentas Čikagoje.
1986–1997 m. (su pertrauka) Plungės kultūros namų kamerinio choro vadovas. Choras koncertavo Žemaitijos miestuose, giedojo bažnyčiose ir Rygos Šv. Petro katedroje, dalyvavo 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Kelis kartus su kameriniais orkestrais atliko Antonijaus Vivaldi kantatą „Gloria“ ir V. A. Mocarto „Karūnavimo mišias“. 1996 m. kovo 9 d. surengė 10-mečio minėjimo koncertą, dalyvavo 1997 m. Baltijos ir Šiaurės šalių chorų festivalyje Gotlande (Švedija).
Nuo 1990 m. G. Purlys – Klaipėdos Marijos Taikos Karalienės bažnyčio s didžiojo choro vadovas. Choras dalyvavo 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje ir 1995 m. kovo 12 d. XX Klaipėdos „Muzikos pavasario“ koncertuose – kartu su Plungės kameriniu choru ir uostamiesčio kameriniu orkestru atliko V. A. Mocarto „Karūnavimo mišias“.
Be darbo su chorais, G. Purlys dirba mokslinį metodinį ir leidybinį darbą. Harmonizavo ir aranžavo dainų rinkinį vidurinių mokyklų mišriesiems chorams „Draugystės dainos“ (1985 m.), parengė A. Mikulskio kūrinių trečiąją knygą „Tau, brangi Tėvyne“ (1991 m. išleista Čikagoje), padėjo išleisti A. Mikulskio tautines mišias „Už kenčiančią Lietuvą“ (1996 m.), V. Jančio vokalinės muzikos rinkinį „Mano džiaugsmai“ (1995 m.), suredagavo ir parengė spaudai Kazimiero Banaičio 48 harmonizuotas lietuvių liaudies dainas (1998 m.). Aranžavo ir harmonizavo apie 100 dainų ir giesmių. 1996 m. sukūrė „Mišias Marijos Taikos Karalienės garbei“ (1998 m. III Juozo Naujalio religinės muzikos chorams konkurse laimėjo pirmąją premiją) ir keletą dainų chorams. Aranžavo populiariąją Galinos Savinienės dainą „Lietuva“.
Mirė 2014 m. gegužės 21 d. Klaipėdoje. Palaidotas Lėbartų kapinėse.
Visuomeninė veikla
G. Purlys buvo Klaipėdos miesto chorinės bendrijos „Aukuras“ narys, chorų ir vokalinių ansamblių žiuri narys arba pirmininkas, 1988 m. Baltijos konservatorijų jungtinio studentų choro vyr. dirigentas, Klaipėdos miesto, Kretingos, Plungės, Telšių ir Mažeikių rajonų dainų švenčių dirigentas, 1981, 1984 ir 1988 m. Baltijos studentų dainų švenčių „Gaudeamus“ Rygoje, Taline ir Vilniuje dirigentas, 1993 m. Lietuvos jaunimo mažosios dainų šventės Vilniuje, 1993 m. Kryžių kalne netoli Šiaulių jungtinio choro, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų švenčių Vilniuje dirigentas. 1982 m. apdovanotas Kultūros žymūno ženklu, 1983 m. jam suteiktas nusipelniusio artisto garbės vardas.
Androgenai
Androgenai – vyriškieji lytiniai hormonai (testosteronas ir jo skilimo junginiai androsteronas, androstendionas, dihidrotestosteronas ir kt.), kuriuos gamina sėklidės, antinksčių žievė ir kiaušidžių stroma. Androgenai gaminami iš cholesterolio. Kraujyje androgenai dažniausiai būna susijungę su plazmos baltymais, ir tai užkerta kelią per didelei moters androgenizacijai (vyriškų požymių pasireiškimui) bei apsaugo pačius hormonus nuo jų skaidymo kepenyse ir kituose organuose.
Androgenų biologinis veikimas labiausiai pasireiškia formuojantis vyro antriniams lytiniams požymiams, sintetinantis baltymams, taip pat turi įtaką aukštajai nervinei veiklai, lytinių takų ir lytinių liaukų funkcijai. Skatina lytinį potraukį, slopina moteriškuosius hormonus – estrogenus. Androgenai lemia sėklidžių kapšelio, sėklinių pūslelių, prostatos, varpos, Kuperio liaukų augimą. Moterims androgenai slopina hormono folikulino gamybą, o tai stabdo folikulų subrendimą kiaušidėse, geltonkūnio susidarymą, skatina gimdos atrofiją. Esant dideliems androgenų kiekiams, estrogenų veikla slopintina.
Androgenai labai greitai pašalinami iš organizmo, nes kepenyse jungiasi su gliukuronu ir sieros rūgštimi, o po to išsiskiria su šlapimu.
Matova
Matova – religingas musulmonas. Šis terminas labai populiarus Artimuosiuose Rytuose – JAE, Bahreine, Omane, Katare, Kuveite. Šiais laikais Artimųjų Rytų vaikai matovomis dažnai vadina savo religinį mokytoją, mokinantį Korano ir šariato įstatymų.
Lavoriškių–Nemenčinės miškai
thumb|250px|Miškas netoli [[Žemieji Karačiūnai|Karačiūnų]] thumb|250px|Ties [[Smėlynė (Vilnius)|Smėlyne]]
Intervencija į Sibirą
Intervencija į Sibirą (jap. シベリア出兵, Shiberia Shuppei) buvo Japonijos, Britų imperijos, JAV, Italijos ir Prancūzijos kariuomenių išsiuntimas į Rusijos Primorės regioną tarp 1918 ir 1922 m. Tai buvo viena iš Antantės intervencijų į Rusijos pilietinį karą, siekiant palaikyti Baltąją Armiją kovoje su bolševikų Raudonąja Armija.
Lavoriškių–Nemenčinės miškai
Lavoriškių–Nemenčinės miškai arba Lavoriškių giria – šeštas pagal plotą Lietuvos miškų masyvas, esantis Vilniaus rajono savivaldybės ir Vilniaus miesto savivaldybės teritorijose, į rytus ir šiaurės vakarus nuo Vilniaus.
Kaduna
Kaduna (arba Kadūna, arba Kadoona) – miestas šiaurinėje Nigerijoje, Kadunos upės dešiniajame krante; Kadunos valstijos sostinė. Yra oro uostas, geležinkeliai į Zariją, Miną, Lafiją. Išvystyta tekstilės, naftos, mašinų, medienos, keramikos, chemijos, baldų pramonė. Apylinkėse auginami žemės riešutai, sorgai, javai, imbierai, laikomi galvijai, naminiai paukščiai. Yra istorijos ir etnografijos muziejus, politechnikos institutas, karo akademija, aukštoji pedagoginė mokykla, mokslinių tyrimų institutai.
Lavoriškių–Nemenčinės miškai
Geografija
thumb|left|210px|Juodžio ežeras miške Reljefas šiaurės vakaruose lygus, pelkėtas, pietryčiuose kalvotas. Dirvožemiai jauriniai glėjiški, vietomis tipiški jauriniai, smėliniai.
Kaduna
Miestas įkurtas 1913 m.
Intervencija į Sibirą
Priešistorė
miniatiūra|Intervenų kariuomenių paradas Vladivostoke 1918 m. Po Spalio revoliucijos 1917 m. bolševikai sudarė separatinę Bresto taiką su Vokietijos imperija ir jos sąjungininkėmis. Dėl to žlugęs Rytų frontas sukėlė milžiniškų problemų Antantei, nes Vokietija ne tik galėjo permesti savo kariuomenę iš Rytų į Vakarų frontą, bet taip pat turėjo galimybę užvaldyti gausias karines atsargas surinktas Murmanske, Archangelske ir Vladivostoke. Be to, 50 000 karių Čekoslovakų legionas atsidūrė už priešo linijų ir bandė prasibrauti į Rytus palei Transsibiro geležinkelį, link Vladivostoko.
Lavoriškių–Nemenčinės miškai
Geografija
Miškuose įrengtos miško poilsiavietės, pėsčiųjų ir dviratininkų takai, yra įsiterpusių kolektyvinių sodų ir stacionarių poilsiaviečių; gausu gamtos ir kultūros paminklų (12 pilkapių). Masyvo pietvakarinėje dalyje yra Pavilnių regioninis parkas, vidurinėje – Dvarčionių geomorfologinis draustinis ir Skersabalių geomorfologinis draustinis, pietinėje – Vilnios hidrografinis draustinis, rytinėje dalyje – Baravykynės kraštovaizdžio draustinis, Taurijos ornitologinis draustinis ir Buivydų hidrografinis draustinis.
Intervencija į Sibirą
Japonijos dalyvavimas
1918 m. liepos mėn. JAV prezidentas Wilson pareikalavo Japonijos vyriausybės 7000 karių, kurie dalyvautų tarptautinės koalicijos pajėgose iš 25 000 karių, turinčiose remti amerikiečių ekspedicines pajėgas Sibire. Po karštų debatų Japonijos parlamente vyriausybė pritarė 12 000 karių siuntimui, su sąlyga, kad šios pajėgos turi būti Japonijos pavaldume, o ne tarptautinėje koalicijoje.
Lavoriškių–Nemenčinės miškai
Medynai
thumb|250px|Eglynėlis žiemą šalia [[Tapelių ežeras|Tapelių ežero]] thumb|250px|Uosininkų miškas ties [[Taurija (Vilnius)|Taurija]]
Intervencija į Sibirą
Japonijos dalyvavimas
Po šio politinio sprendimo visišką kontrolę perėme Japonijos imperatoriškoji armija, vadovaujama štabo vadovo Yui Mitsue. Iki 1918 m. lapkričio mėn. daugiau nei 70 000 japonų karių užėmė visus Rusijos Primorės provincijos Rytų Sibiro uostus ir didesnius miestus.
Lavoriškių–Nemenčinės miškai
Medynai
Miškuose vyrauja savaiminės kilmės brukniniai ir mėlyniniai pušynai su eglių, beržų ir juodalksnių priemaiša.
Intervencija į Sibirą
Japonijos dalyvavimas
Raudonajai Armijai suėmus ir įvykdžius mirties bausmę Baltosios Armijos vadui Aleksandrui Kolčiakui bei evakavus Čekoslovakų legioną, 1920 m. birželį amerikiečiai ir jų sąjungininkai pasitraukė iš Vladivostoko. Bijodami komunizmo plitimo prie Japonijos sienų japonai pasiliko. Japonai ėmė remti naujai susikūrusią Pakrantės respubliką.
Galutinai japonai pasitraukė iš Primorės 1922 m. spalio mėn. Japonijos okupacija Šiaurės Sachaline tęsėsi iki 1925 m. gegužės mėn.
Lavoriškių–Nemenčinės miškai
Gyvūnija
Lavoriškių girioje yra briedžių, stirnų, šernų, barsukų, lapių, kurtinių, tetervinų, jerubių, užklysta ir lūšys.
Podzalukai
Podzalukai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grudeko valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į pietvakarius nuo Grudeko ir apie 29 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Ringaudų apylinkė
Ringaudų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Garliavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panemunės rajonui. 1954 m. prijungtos Karkiškių apylinkė, Digrių apylinkė ir Kampiškių I apylinkė. 1961 m. liepos 25 d. Ringaudų apylinkė prijungta prie Virbališkių apylinkės, Girininkų apylinkės ir Jurginiškių apylinkės.
Folikulinas
Folikulinas (dar vadinamas estronu) – tai moteriškasis lytinis hormonas, priklausantis endrogenų grupei ir gaminamas priekinėje hipofizėje (androhipofizėje). Jis būtinas lytinės brandos metu, formuojantis antriniams lytiniams požymiams, moteriškam lytiniam elgesiui bei dauginimosi funkcijai. Kaip vaistas jis naudojamas esant lytinių organų sutrikimams, nevaisingumui, menopauzės metu, dėl moters ciklo sutrikimų ir kt.
Prudencija Navickaitė
Prudencija Navickaitė-Bičkienė-Jokūbauskienė (1920 m. vasario 6 d. Lydeikiuose, Meškuičių valsčius – 1993 m. rugpjūčio 28 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos operos dainininkė, JAV lietuvių visuomenės veikėja.
Biografija
1939 m. baigė Šiaulių mokytojų seminariją. 1939–1944 m. mokėsi Vilniaus konservatorijoje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, kur tęsė studijas. Nuo 1949 m. gyveno JAV. 1958 m. stažavo Italijoje, Milano teatre debiutavo Toskos vaidmeniu. Surengė rečitalių, solinių koncertų, dalyvavo radijo ir televizijos laidose. Koncertavo JAV ir Kanados lietuvių bendruomenėse.
Kazimieras Daukša
Kazimieras Daukša (1866 m. sausio 29 d. Kairėnai, Grinkiškio valsčius – 1939 m. gegužės 3 d. Kuktiškės) – Lietuvos kunigas, spaudos platintojas.
Biografija
1896 m. baigė Vilniaus kunigų seminariją. Nuo 1896 m. kunigavo Žiežmariuose, Kalviuose, Pivašiūnuose, Butrimonyse, Giedraičiuose. 1902–1906 m. Nečečių (Lydos apskritis), 1906–1939 m. Kuktiškių klebonas.
Parapijose įvesdavo lietuviškas pamaldas, katechizaciją lietuvių kalba. Ragino mokytis skaityti, leisti vaikus į mokyklas. Nuo 1896 m. platino draudžiamąją lietuvių spaudą. Spaudos platinimą organizuodavo visose parapijose, kur kunigavo. Iš valstiečių pasirinkdavo patikimų spaudos platintojų. Spaudos draudimo metais daug kartų policijos ir žandarų tardytas, baustas. XIX a. pab.-XX a. pr. su dvarininku D. Malinausku, Jiezno, Valkininkų, Butrimonių, Dusmenų, Žaslių kunigais rengdavo vadinamuosius literatiškuosius pasikalbėjimus, kuriuose aptardavo draudžiamąją lietuvių spaudą.
Testosteronas
Testosterono gamybą ir sekreciją lemia hipofizėje gaminami hormonai – liuteinizuojantis hormonas ir folikulinas. Jo androgeninis poveikis pasireiškia 12-ąją nėštumo savaitę. Moters organizme testosteroną gamina kiaušidės, kur jis folikulo ląstelėse pavirsta estrogenais, be to, skatina pieno liaukų formavimąsi, todėl nėštumo metu jo koncentracija padidėja, tačiau per didelis testosterono kiekis pas moterį slopina kiaušidžių funkciją.
Rimantas Bagdzevičius
Rimantas Bagdzevičius (g. 1954 m. balandžio 13 d.) – Lietuvos aktorius.
Biografija
1972–1976 m. studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje. 1976 m. tapo Kauno valstybinio akademinio dramos teatro aktoriumi, o nuo 1995 m. vaidina Lietuvos nacionaliniame dramos teatre. R. Bagdzevičius vaidino LNK serialuose Nekviesta meilė ir Garbės kuopa.
Luna 16
„Luna 16“ (Je-8-5 serija) buvo TSRS bepiločių kosminių skrydžių misija, dalis „Luna“ programos.
„Luna 16“ buvo pirmasis bepilotis automatinis zondas, kuris sėkmingai nusileido ant Mėnulio paviršiaus ir pargabeno Mėnulio uolienų mėginį į Žemę. Tai buvo pirmoji Tarybų Sąjungos kosminė misija, kuri sėkmingai pargabeno Mėnulio uolienų mėginį ir trečia apskritai po „Apollo 11“ ir „Apollo 12“ misijų. Aparato pargabentas mėginys svėrė 101 g.
Konstrukcija
Aparatas svėrė 5600 kg, jo ilgis siekė 3,1 m, skersmuo – 3,3 m (įskaitant tūpimo kojeles). Jį sudarė dvi susijungiančios pakopos, nusileidimo pakopa ir virš jos įtaisyta kilimo pakopa. Nusileidimo pakopa buvo cilindro formos korpusas su keturiomis išsikišusiomis nutūpimo kojelėmis, kuro bakais, nusileidimo radaru ir dvigubu nusileidimo variklio kompleksu.
Pagrindinis nusileidimo variklis buvo naudojamas aparato greičiui sulėtinti jam pasiekus tūpimo tašką, kurį pagal altitudės ir greičio duomenis apskaičiuodavo borto kompiuteris. Pasiekus tūpimo tašką mažesnės varomosios jėgos varikliai atlikdavo tūpimo manevrą. Nusileidimo pakopa taip pat atstojo ir pakilimo aikštelę kilimo pakopai. Nusileidimo pakopa taip pat buvo aprūpinta televizijos kamera, radiacijos ir temperatūros monitoriais, telekomunikacijų įranga ir ištęsiama ranka su gręžimo įrankiu, kuri buvo skirta Mėnulio uolienų mėginio paėmimui.
Kilimo pakopa taip pat buvo cilindro formos, tik mažesnė, jos viršus buvo apvalus. Ją sudarė grįžimo į Žemę kapsulė, kurioje buvo įmontuota cilindrinė sandari talpykla, skirta mėginio laikymui.
Misija
„Luna 16“ kosminis zondas 1970 m. rugsėjo 12 d. iš pradžių buvo iškeltas į Žemės orbitą ir tada, po vieno maršruto krypties pakeitimo rugsėjo 13 d., įskriejo į 111 km ilgio, 70° polinkio Mėnulio orbitą rugsėjo 17 d. 1970 m. rugsėjo 20 d., 05:18 UT laiku aparatas sėkmingai nutūpė ant Mėnulio paviršiaus šiaurės rytinėje Derlingumo jūros (Mare Fecunditatis) dalyje, apie 100 km į rytus nuo Vebo kraterio. Tai buvo pirmasis nusileidimas tamsiojoje Mėnulio pusėje, kadangi Saulė buvo nusileidusi prieš 60 val.
Praėjus mažiau nei valandai po nutūpimo, 06:03 UT laiku, automatinis grąžtas prasiskverbė į Mėnulio paviršių. Po 7 min. gręžimo grąžtas pasiekė 35 cm gylį ir paėmė uolienų mėginį, kuris grąžto vamzdžiu buvo persiųstas į talpyklą.
Galiausiai po 26 val. ir 25 min., 07:43 UT laiku, rugsėjo 21 d. aparato kilimo pakopa pakilo virš Mėnulio. Apatinė „Luna 16“ pakopa liko stovėti ant Mėnulio paviršiaus ir tęsė Mėnulio temperatūros bei radiacijos duomenų perdavimus. Po trijų dienų, rugsėjo 24 d. grįžimo kapsulė įskrido į Žemės atmosferą 11 km per sekundę greičiu. 1970 m. rugsėjo 24 d., 05:25 UT laiku kapsulė su išsiskleidusiu parašiutu nusileido 80 km į pietryčius nuo Žezkazgano miesto, Kazachstane. Juodojo bazalto medžiagos tyrimai parodė, kad mėginys buvo panašus į amerikiečių Apollo 12 misijos pargabentą mėginį.
Pasak Bochumo observatorijos Vokietijoje, aparatas atsiuntė ryškių geros kokybės televizijos nuotraukų.
Palikimas
Minint sėkmingą „Luna 16“ misiją 1970 m. buvo išleisti pašto ženklai, kurie vaizdavo pagrindinius misijos etapus: sklandų nusileidimą ant Mėnulio, pakilimo kapsulės su Mėnulio uolienų mėginiu pakilimą ir nusileidimą parašiutu Žemėje.
Europos Komisijos pirmininkas
Šis postas buvo įkurtas 1958 metais. Pirmininko kadencija – 5 metai. Pirmininkas yra išrenkamas Europos Parlamento, remdamasis Europos Vadovų Tarybos siūlymu. Kai pirmininkas būna išrenkamas, jis kartu su Komisija yra atskaitingas Parlamentui, kuris gali pareikšti nepasitikėjimą EK pirmininku. Dabartinė EK pirmininkė – Urzula fon der Lejen.
Pranas Bizokas
Pranas Bizokas (1882 m. sausio 23 d. Kraviškio dvare, Antazavės valsčius – 1958 m. vasario 20 d. Vilniuje) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
1909 m. baigė Vilniaus pėstininkų karo mokyklą, vėliau Aukštesniuosius prekybos kursus prie Sankt Peterburgo prekybos instituto, 1924 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus.
Nuo 1899 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, Rusijos-Japonijos ir Pirmojo pasaulinio karo dalyvis. Nuo 1918 m. lapkričio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris, paskirtas Pirmojo pėstininkų pulko bataliono vadu. Dalyvavo nepriklausomybės kovose su Raudonąja armija ir Lenkijos kariuomenės daliniais. 1926 m. pulkininkas. 1926 m. Žmogaus globos draugijos, 1927–1940 m. Lietuvos karo invalidų sąjungos valdybos pirmininkas.
Tamara Gverdciteli
Tamara (Tamriko) Michailovna Gverdtciteli ((g. 1962 m. sausio 18 d. Tbilisyje, Gruzijos TSR) – Sovietų Sąjungos, Rusijos ir Gruzijos dainininkė, aktorė, kompozitorė.
Biografija
Tamaros motina – Ina Kofman – žydė iš Ukrainos ir Odesos, rabino anūkė, rusų kalbos ir literatūros mokytoja. Tamara mokėsi muzikos konservatorijos specialiąją mokyklą Tbilisyje. XX a. 8-ojo dešimtmečio pradžioje tapo vaikų muzikos ansamblio „Mziury“ soliste.
Būdama devyniolikos metų, Tamara laimėjo tarptautinį konkursą „Raudonas gvazdikas“ Sočyje.
1989 metais Gverdtciteli tapo liaudies artiste Gruzijoje, o 2004 metais – Liaudies menininke Rusijoje.
Italijos futbolo varžybos 1963–1964 m.
Italijos futbolo varžybos 1963–1964 m.
Antanas Radzevičius
Antanas Radzevičius (1884 m. balandžio 23 d. Vilkaičių k., Kruopių valsč., Šiaulių apskr. – 1956 m. gegužės mėn. Perth Amboy, NJ – JAV) – vargonininkas, vargonų statytojas ir chorvedys.
Biografija
Muzikos pradėjo mokytis pas Kruopių miestelio vargonininką B. Burkauską (mokytojui padėdavo taisyti vargonus). Išmokęs vargonuoti, nuo 1901 m. savarankiškai vargonininkavo Garliavoje, iš kur keletą metų važinėjo į Kauną pas Juozą Naujalį gilinti žinių. Tuomet Garliavoje Szymanskio firma iš Varšuvos statė naujus vargonus, ir Antanas buvo nuolatinis darbininkas. Dar vargonininkavo Czezerske (Čečerske) ir Jiezne.