cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Honkongas
Klimatas
Vyrauja subekvatorinis musoninis klimatas. Sausį vidutinė temperatūra 16 °C, liepą 29 °C. Per metus vidutiniškai iškrinta apie 2000 mm kritulių (daugiausia gegužės – rugsėjo mėn.). Siaučia taifūnai (gegužę,liepą ir spalį). Miškai (daugiausia drėgnieji atogrąžų) užima apie 20% teritorijos (daugiausia jų Lantau saloje).
thumb|center|786x786px|Kauluno (Dziulongo), Honkongo salos ir Honkongo panorama
Politinė sistema
thumb|250px|Honkongo parlamento pastatas. Honkongo politinės sistemos struktūra remiasi 1990 m. priimtu ir 1997 m. (po perdavimo Kinijai) įsigaliojusiu Pagrindiniu įstatymu (Basic Law), kuris veikia kaip de facto Honkongo konstitucija. Šis įstatymas įtvirtina Honkongo autonomiją nuo Kinijos centrinės valdžios – taip vadinamą „vienos šalies, dviejų sistemų“ modelį, leidžiantį Honkongui turėti savas įstatymų leidžiamosios, vykdomosios bei teismines valdžios struktūras.
Įstatymų leidžiamosios valdžios funkciją atlieka Įstatymų leidžiamčioji taryba (, dažnai vadinama Legco) – vienų rūmų parlamentas, kurį sudaro 70 narių. Jie renkami penkerių metų kadencijai – 40 visuotiniuose rinkimuose, o kiti 30 atstovauja įvairias interesų grupes. Kadangi Honkonge veikia daugiapartinė sistema, vietas parlamente užima įvairių politinių partijų nariai, paprastai susivienijantys į Pekiną palaikančią koaliciją ir jai oponuojančią prodemokratišką grupę.
Vykdomąją valdžią atstovauja Vykdomoji taryba ( arba Exco), kuriai vadovauja vyriausybės pirmininkas. Taryba prižiūri įvairių valdžios agentūrų (kurios gali būti kaip ministerijos) darbą. Vyriausybės pirmininkas renkamas specialaus rinkimų komiteto penkerių metų kadencijai ir turi būti patvirtinimas centrinės Kinijos valdžios.
Administracinis suskirstymas
thumb|right|300px|Honkongo administracinis žemėlapis
Honkongas suskirstytas į 18 administracinių rajonų:
Ekonomika
Honkongas ir Šanchajus ilgą laiką šalyje varžėsi dėl Kinijos ekonominio centro vardo. Honkongo pranašumas buvo stipresnė teisinė sistema, integracija į aukštesnę tarptautinę rinką, ekonominė laisvė, bankininkystė ir didesnė paslaugų specializacija, mažesni mokesčiai ir konvertuojama valiuta. Šanchajus turi tvirtesnius ryšius tiek Kinijos viduje, tiek su centrine vyriausybe, taip pat stipresnę bazę gamybos ir technologijų srityse.
Honkongas yra septintas pagal eksporto ir importo apimtis (2019 m.), prekiaujantis prekėmis, kurių vertė viršija jo bendrąjį vidaus produktą. Daugiau nei pusę jo krovinių srauto sudaro perkrovimai (prekės, keliaujančios per Honkongą). Produktai iš žemyninės Kinijos sudaro apie 40 % šio srauto. Miesto padėtis leido sukurti transporto ir logistikos infrastruktūrą, kurią sudaro septintasis pagal apkrovą pasaulyje konteinerių uostas ir judriausias tarptautinių krovinių oro uostas. Didžiausios teritorijos eksporto rinkos yra žemyninė Kinija ir Jungtinės Amerikos Valstijos. Honkongas yra jūrinio šilko kelio, einančio nuo Kinijos pakrantės per Sueco kanalą į Viduržemio jūrą, ten – į Aukštutinės Adrijos regioną Trieste, dalis, turinti geležinkelio jungtis su Vidurio ir Rytų Europa, turi mažai dirbamos žemės ir gamtinių išteklių, todėl didžiąją dalį maisto produktų ir žaliavų importuoja. Daugiau kaip 90 % Honkongo maisto produktų, įskaitant beveik visą mėsą ir ryžius, importuojama. 0,1 % BVP sudaro žemės ūkio veikla, kurią sudaro aukščiausios kokybės maisto produktų ir gėlių veislių auginimas.
Nors antrojoje kolonijinės eros pusėje teritorija turėjo vieną didžiausių Azijos gamybos ekonomikų, dabar Honkongo ekonomikoje dominuoja paslaugų sektorius. Šiame sektoriuje sukuriama 92,7 % ekonomikos produkcijos, o viešajam sektoriui tenka apie 10 %. 1961–2020 m. Honkongo bendrasis vidaus produktas padidėjo 250 kartų, o BVP vienam gyventojui – 65 kartus. 1993 m. teritorijos BVP, palyginti su žemyninės Kinijos BVP, pasiekė aukščiausią lygį – 27 %; 2017 m. jis sumažėjo iki mažiau nei 3 %, nes žemyninė Kinija vystėsi ir liberalizavo savo ekonomiką. 1978 m. pradėjus liberalizuoti žemyninės Kinijos rinką, ekonominė ir infrastruktūrinė integracija su Kinija labai padidėjo. Nuo 1979 m., kai buvo atnaujintas tarpvalstybinis traukinių eismas, buvo patobulinta ir nutiesta daug geležinkelio ir kelių jungčių, taip palengvinant prekybą tarp regionų. Glaudesnės ekonominės partnerystės susitarimu įteisinta laisvosios prekybos tarp abiejų teritorijų politika, kiekviena jurisdikcija įsipareigojo pašalinti likusias kliūtis prekybai ir tarpvalstybinėms investicijoms. Panašioje ekonominėje partnerystėje su Makao išsamiai aprašytas prekybos tarp specialiųjų administracinių regionų liberalizavimas. Nuo suvereniteto perdavimo Kinijos bendrovės išplėtė savo ekonominę veiklą teritorijoje. Kontinentinės Kinijos įmonės sudaro daugiau kaip pusę Hang Seng indekso vertės (1997 m. jos sudarė 5 %). Žemyninei daliai liberalizavus ekonomiką, Honkongo laivybos pramonė susidūrė su didele kitų Kinijos uostų konkurencija. Pusė Kinijos prekybos prekių 1997 m. keliavo per Honkongą, o iki 2015 m. jų sumažėjo iki maždaug 13 %. Minimalus teritorijos apmokestinimas, bendrosios teisės sistema ir valstybės tarnyba traukia užsienio korporacijas, norinčias įsisteigti Azijoje. Mieste yra antras pagal dydį įmonių būstinių skaičius Azijos ir Ramiojo vandenyno regione. Honkongas yra vartai tiesioginėms užsienio investicijoms Kinijoje, suteikiantys investuotojams atvirą prieigą prie žemyninės Kinijos rinkų per tiesioginį ryšį su Šanchajaus ir Šendženo vertybinių popierių biržomis. Teritorija buvo pirmoji už žemyninės Kinijos ribų esanti rinka, kurioje buvo prekiaujama juaniais denominuotomis obligacijomis, ir yra vienas didžiausių ofšorinės prekybos juaniais centrų. 2020 m. lapkritį Honkongo finansinių paslaugų ir iždo biuras pasiūlė naują įstatymą, pagal kurį prekyba kriptovaliutomis bus apribota tik profesionaliems investuotojams, o prekiautojai mėgėjai (93 % Honkongo prekiautojų) liks už rinkos ribų
Vyriausybė ekonomikoje atliko pasyvų vaidmenį. Kolonijinės vyriausybės mažai vykdė pramonės politiką ir beveik nevykdė prekybos kontrolės. Pagal „pozityvaus nesikišimo“ doktriną pokario administracijos sąmoningai vengė tiesioginio išteklių paskirstymo; aktyvi intervencija buvo laikoma žalinga ekonomikos augimui. 8-ajame dešimtmetyje ekonomikai pereinant prie paslaugų teikimo, vėlyvosios kolonijinės vyriausybės pradėjo taikyti intervencinę politiką. Administracijos po perdavimo tęsė ir plėtė šias programas, įskaitant eksporto kreditų garantijas, privalomą pensijų sistemą, minimalų darbo užmokestį, antidiskriminacinius įstatymus ir valstybinį hipotekos rėmėją.
Švietimas
Švietimas Honkonge iš esmės sukurtas pagal Jungtinės Karalystės, ypač Anglijos, modelį. Vaikai privalo lankyti mokyklą nuo 6 metų iki vidurinio išsilavinimo įgijimo, paprastai 18 metų. Vidurinio išsilavinimo pabaigoje visi mokiniai laiko valstybinį egzaminą, kurį sėkmingai išlaikę gauna Honkongo vidurinio išsilavinimo diplomą. Iš 15 metų ir vyresnių gyventojų 81 % baigė žemesnįjį vidurinį išsilavinimą, 66 % – aukštesnįjį vidurinį, 32 % – aukštąją mokyklą be diplomo, o 24 % – bakalauro ar aukštesnį laipsnį. privalomasis švietimas prisidėjo prie to, kad suaugusiųjų raštingumo lygis yra 95. 7 %. Raštingumo lygis žemesnis nei kitose išsivysčiusiose šalyse dėl pabėgėlių iš žemyninės Kinijos antplūdžio pokario kolonijiniu laikotarpiu; didelė dalis vyresnio amžiaus gyventojų dėl karo ir skurdo neturėjo formalaus išsilavinimo.
Bendrojo lavinimo mokyklos skirstomos į tris kategorijas: valstybinės mokyklos, kurias valdo vyriausybė; subsidijuojamos mokyklos, įskaitant vyriausybės pagalbos ir dotacijų mokyklas; ir privačios mokyklos, dažnai valdomos religinių organizacijų, kuriose priėmimas grindžiamas akademiniais pasiekimais. Šioms mokykloms taikomos Švietimo biuro pateiktos mokymo programos gairės. Privačios mokyklos, subsidijuojamos pagal tiesioginių subsidijų schemą; tarptautinėms mokykloms ši sistema netaikoma ir jos gali pasirinkti taikyti kitokias mokymo programas ir mokyti kitomis kalbomis.
Vyriausybė laikosi „mokymo gimtąja kalba“ politikos; daugumoje mokyklų mokoma kantono kalba, o rašytinis mokymas vyksta kinų ir anglų kalbomis. Kitos kalbos, naudojamos kaip mokymo priemonės ne tarptautinėse mokyklose, yra anglų ir putonghua (standartinė mandarinų kinų kalba). Vidurinėse mokyklose pabrėžiamas „dvikalbystė ir trikalbystė“, o tai paskatino šnekamosios mandarinų kalbos mokymo plitimą[312].
Grand Theft Auto: London 1969
Grand Theft Auto: London 1969 – „Grand Theft Auto“ žaidimo papildymas, išleistas 1999 m., balandžio 29 d.
Apžvalga
thumb|left|Žaidimo aplinka „Grand Theft Auto: London 1969“ veiksmas vyksta 1969 m., Londone. Kaip „Grand Theft Auto“ žaidėjui reikia būti nusikaltėliu ir vykdyti įvairias užduotys, nes tai žaidimo tikslas. Žaidime pasistengta sukurti XX a. 6-ojo dešimtmečio aplinką: daug senoviškų automobilių, kurie yra labai lėti; senoviška žmonių kalba; daug senų pastatų. Žaidimo veikėjas panašus į Džeimsą Bondą, nes kalba panašiai kaip jis. Žaidime galima išgirsti daug įdomių frazių: „Oi! Stop right there!“, „You’re nicked!“, „You’re brown bread!“, „Keep London tidy!“. Dar kaip ir Londone, „Grand Theft Auto: London 1969“ žaidime kairiapusis eismas, vairas iš kitos automobilio pusės. Dirbtinis intelektas, variklis, vaizdas „Grand Theft Auto: London 1969“ žaidime beveik nepasikeitė, pasikeitė tik aplinka, atsirado 32 naujos užduotys ir 30 naujų automobilių, policija pasidarė griežtesnė.
Misijos
Kaip ir „Grand Theft Auto“ žaidime, misijos gaunamos iš telefoninių būdelių, randame jas sekant geltoną rodyklę. Gavus misiją, kitos misijos pradėti negalime, nes reikės baigti dar vykdomą misiją. Misijos yra skirtingos, tačiau daugiausiai šiose užduotyse reikės žudyti žmones, vogti automobilius ir bėgti nuo policijos.
Garso takelis
Žaidime „Grand Theft Auto: London 1969“ yra kelios radijo stotys: Radio Andorra, Radio Penelope, Radio 7.
Dirgėla
Pavardė Dirgė́la dvikamienė, sudaryta iš dir- (galbūt nuo „dirti“) ir gėl- (siejama su „gėlà“, „gélti“).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Šešupė Kapsukas
„Šešupės“ fabriko futbolo komanda, o trumpai Kapsuko „Šešupė“ – buvusi Lietuvos futbolo komanda iš Marijampolės, kuri okupuotmečiu vadinosi Kapsuku.
Nuo 1960 m. komanda dalyvavo aukščiausioje lygoje, veikė prie „Šešupės“ fabriko.
Istorija
Po Antrojo pasaulinio karo suorganizuota komanda, kuri 1960 m. pagal kvotas pateko į aukščiausią lygą.
Trejus metus žaidė aukščiausioje lygoje. Joje marijampoliečiams įsitvirtinti nepavyko iš jos iškrito.
Yra manančių, kad „Šešupė“, 1962 m. pasikeitė pavadinimą ir tapo „Sūduva“.
Manoma, kad veikė iki 1967 m. pabaigos. O 1968 m. buvo įkurtas Marijampolės „Sūduvos“ futbolo klubas.
Pastaba
Miesto futbolo istoriją išsamiai aprašė buvęs „Sūduvos“ žaidėjas Jonas Rudžianskas knygoje „Marijampolės futbolo istorija 1930–2000“.
Fumarolė
thumb|right|240px|Fumarolės Fumarolė (, dūmas) – garų ir dujų šaltinis dažniausiai artimiausioje ugnikalnių aplinkoje, jų šlaituose ir krateriuose. Šie šaltiniai dažniausiai išmeta į aplinką vandens garus, anglies dioksidą, sieros dioksidą, druskos rūgštį, vandenilio sulfidą. Fumarolės, išmetančios sieringus junginius, vadinamos sulfatarais. Jų aplinkoje galima aptikti išsikristalizavusią gamtinę sierą. thumb|left|240px|Sulfataras
Fumarolės gali atsirasti ties mažais Žemės plutos plyšiais, chaotiškai išplisti ar sustingusios lavos ar sustingusių piroklastinių srautų paviršiuje. Fumarolės pastebėtos vietose, kuriose netoli Žemės paviršiaus yra magmos židiniai ar karštos magminės uolienos. Išsiskiriančios dujos tai magmos degazacijos produktas.
Vietose, kur karštos dujos kontaktuoja su požeminiais vandenimis, taip pat aptinkama ir kita vulkanizmo forma – geizeris. Nuo pastarojo fumarolė skiriasi tuo, kad neišmeta vandens skystame būvyje, bet garų pavidale. Temperatūra fumarolėje gali pasiekti 150–500 °C.
Vienas fumarolių pavyzdys Žemėje – Dešimties tūkstančių dūmų slėnis (Valley of Ten Thousand Smokes) Aliaskoje, kuris susidarė per 1912 m. Novaruptos išsiveržimą. Pradžioje fumarolių ten buvo tūkstančiai, ilgainiui dauguma sunyko ir slėnis daugiau nėra pripildytas dūmų. Apie 4000 fumarolių yra Jeloustouno nacionaliniame parke.
Fumarolės gali išlikti dešimtmečius ir šimtmečius, jeigu susidariusios virš nuolatinių karščio šaltinių. Jei susidaro virš šviežių ugnikalnio išsiveržimo nuosėdų (pvz., vėstančių vulkaninių pelenų), jos sunyksta per kelias savaites ar mėnesius.
Petras Dirgėla
Petras Dirgėla (1947 m. vasario 21 d. Žvaginiuose, Endriejavo valsčius – 2015 m. kovo 29 d. Vilniuje) – Lietuvos prozininkas, eseistas, vienas ryškiausių istorinio, istoriosofinio romano kūrėjų, lietuviško epo autorius. Rašytojo darbai išversti ir skaitomi 10 kalbų.
Biografija
Baigė Gargždų 1-ąją vidurinę mokyklą. 1965–1972 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1967–1970 m. dirbo laikraščių „Komjaunimo tiesa“, 1970–1972 m. „Gimtasis kraštas“ redakcijose. Nuo 1972 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. 1972–1973 m. ir 1975–1976 m. Lietuvos kino studijos darbuotojas. 1990–1994 m. Lietuvos rašytojų sąjungos valdybos pirmininko pavaduotojas. 2003–2010 m. žurnalo „Metai“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 2000–2004 m. Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos tarybos narys.
Rašytojo istoriosofinės prozos kulminacija – monumentali keturių tomų (14 knygų) „Karalystė. Žemės keleivių epas“ (1997–2004). Kartu su broliu Povilu Dirgėla (1941–2004) parašė ir paskelbė apysakų, apsakymų rinkinių. Kartu su Rimantu Šaveliu parašė scenarijų kino filmui „Arkliavagio duktė“ (1981 m.).
Tėvai: kalvis, valstietis Stasys Dirgėla (1918–2002), valstietė Marijona Dargytė-Dirgėlienė (1922–2015). Žmona Dalia Juodkaitė-Dirgėlienė (g. 1947), sūnūs Kipras Dirgėla (g. 1978), Titas Dirgėla (g. 1982).
Nuorodos
http://www.tekstai.lt/tekstu-naujienos/8192-jurate-sprindyte-tvirtas-petro-dirgelos-buvimas
Liberijos geografija
Geografinė padėtis
Liberija šiaurės vakaruose ribojasi su Siera Leone (sienos ilgis 306 km), šiaurėje su Gvinėja (563 km), rytuose su Dramblio Kaulo Krantu (716 km), vakaruose su Atlanto vandenynu, kranto linijos ilgis 579 km. Šalies ilgis 500 km, plotis 180 km, plotas 111 369 km².
3,1 mln. gyventojų (2006 m.). Sostinė – Monrovija (954 500 gyventojų, 2006 m.). Liberija suskirstyta į 15 grafysčių.
Geologija
Kranto linija mažai vingiuota, tik kai kur suskaidyta upių estuarijų, lagūnų; yra kyšulių – Mounto kyšulys Liberijos šiaurės vakaruose, Mesurado kyšulys ir Palmių kyšulys pietryčiuose. Pakrantėje – 30–65 km pločio lyguma, kai kur pelkėta. Didžiąją Liberijos dalį užima aukštumos (vidutinis aukštis 200–600 m). Šiaurės rytuose, netoli Gvinėjos sienos, yra Voindžamos kalnai, juose – aukščiausias Liberijoje 1380 m Vutevės kalnas, ir Nimbos kalnai.
Klimatas
Klimatas tropinis jūrinis, labai drėgnas. Pakrantėje vidutinė temperatūra 24–27 °C, Liberijos vidurinėje dalyje – 23–28 °C. Kritulių iškrinta nuo 1800 mm (šiaurės rytuose) iki 4000–5000 mm (pakrantėje) per metus. Daugiausia kritulių iškrinta birželį–liepą ir rugsėjį – spalį, sausasis laikotarpis – gruodį–kovą. Dažnos audros, kalnuose pučia harmatanas.
Vandenys
Upių tinklas tankus. Upės trumpos, vandeningos, slenkstėtos, yra krioklių; dauguma teka į Atlanto vandenyną. Didžiausia upės: Sent Džonas, Kavala, Sent Paulas, Cestosas, Lofa, Mano.
Gamta
thumb|250px|Liberijos tropiniai miškai Dirvožemiai daugiausia geležaliumžemiai. Liberijos šiaurėje vyrauja molingi geležaliumžemiai ir blizgažemiai, vidurinėje dalyje yra kalkžemių, pietinės dalies lygumose – smėlingų ir molingų geležaliumžemių bei šlynžemių, pakrantėje – pradžiažemių, kai kur druskingi.
Apie 33% Liberijos teritorijos užima visžaliai miškai, auga ostrijos, tikmedžiai, raudonmedžiai, kaučiukmedžiai, kakavmedžiai, kavamedžiai, rafijos. Liberijos šiaurėje – aukštažolė savana, pakrantėje – mangrovės.
Veisiasi beždžionės, mažosios antilopės, mažieji hipopotamai, krokodilai, nuodingosios gyvatės; dar yra afrikinių dramblių, afrikinių buivolų, leopardų. Gausu paukščių, vabzdžių, tarp jų – musių cėcė, maliarinių uodų.
Liberijos rytuose yra vienintelis Liberijoje Šapo nacionalinis parkas, įkurtas 1983 m.
Aukštyn
Aukštyn – 2009 m. JAV sukurtas kompiuterinės animacijos komedinis-draminis filmas. Filmą kūrė kino kompanija „Pixar“, režisavo Pytas Dokteris ir Bobas Petersonas. Filmas JAV kino teatruose pasirodė 2009 m. gegužės 29 d. Tai dešimtasis „Pixar“ filmas ir pirmasis 3D filmas.
Filme pasakojama apie senuką Karlą Frydrikseną ir jauną skautą Raselą, kurie skraidančiu namu skrenda į Pietų Afriką. Filmas pelnė buvo puikiai vertinamas ir pelnė pripažinimą visame pasaulyje. Filmas uždirbo 731 milijoną dolerių.
„Aukštyn“ laimėjo 2 Auksinius gaublius ir 2 Oskarus. Jis buvo nominuotas dar penkiems Oskarams.
Tytuvėnų Kristaus Gelbėtojo koplyčia
left|150px
Tytuvėnų Kristaus Gelbėtojo koplyčia-mauzoliejus (dar vadinama Riomerių mauzoliejine koplyčia) stovi Kelmės rajone, Tytuvėnų miestelyje, S. Romerienės g. 9.
Koplyčia pastatyta 1853 m. Hieronimo Przeciszewskio rūpesčiu mirusiai žmonai Celinai. Koplyčios rūsiuose palaidoti Tytuvėnų ir Pagryžuvio dvarų valdytojai bei jų artimieji: Roch Przeciszewski, Aloiza Zienkowicz, Hieronim Przeciszewski, Burba Kazimiera Przeciszewska, Amilkar Przeciszewski, Jozef Romer, Izydor Romer. Paskutinieji Tytuvėnų dvarininkai Sofija ir Eugenijus Romeriai 1941 m. ištremti į Kuibyševą. Eugenijus Romeris mirė tremtyje 1943 m. Ten ir palaidotas bevardžiame kape Nr. 1737. Žymi dailininkė Sofija Romerienė mirė 1972 m. San Adelėje, Kanadoje.
Architektūra
Spėjama, kad koplyčios projekto autoriumi galėjo būti Paryžiaus dailės akademijos profesorius Fulgentas Rimgaila, kuris suprojektavo 1859 m. pastatytus už 7 km nuo Tytuvėnų esančius Pagryžuvio dvaro rūmus.
Romantizmo laikotarpio koplyčios statinys aštuonkampis, vientiso tūrio, vieno aukšto su laidojimo rūsiu. Koplyčia uždengta kupolu, virš kurio iškeltas medinis kryžius su dekoro elementais. Pagrindinis įėjimas įrengtas pietvakarių pusėje. Į koplyčią veda tašytų akmenų pakopų laiptai su atraminėmis mūrinėmis tinkuotomis sienutėmis šonuose. Sienučių aukštis sutampa su viršutinės aikštelės paviršiumi. Sienos, langai ir karnizai dekoruoti. Langai ir durys - gotikos stiliaus. Koplyčia buvo aptverta originalia čerpėmis dengta tvora.Į laidojimo rūsį patenkama nusileidžiant mediniais laiptais, atkėlus koplyčios grindyse medinį dangtį.
Vilkininkai (Prienai)
Vilkininkai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Lielionių. Stūkso Vilkininkų piliakalnis.
Edmontonas
Edmontonas – miestas pietvakarių Kanadoje, Albertos provincijos sostinė. 822,3 tūkst. gyventojų (2007 m.). Išvystytyta naftos pramonė, miesto apylinkėse daugiausia užsiimama žemės ūkiu – javų, bulvių auginimu.
Edmontone yra vienas iš didžiausių pasaulio prekybos centrų – West Edmonton Mall – kuriame veikia daugiau nei 800 parduotuvių, viešbutis, dengtas vandens pramogų parkas, ledo arena, kinoteatrai, restoranai, barai ir kt. Edmontonas taip pat žinomas savo festivaliais – Klondaiko dienos, Palikimo dienos, Liaudies festivalis.
Mieste yra Albertos universitetas (įkurtas 1906 m.), Atabaskos universitetas (įkurtas 1972 m.), planetariumas, zoologijos sodas, istorinis parkas.
Gamta
Miestui būdingas tipiškas žemyninis klimatas – žiemą temperatūra dažnai nukrinta žemiau -20 laipsnių, o vasarą pakyla iki 25-30 laipsnių.
Istorija
Miestas pradėtas kurti 1795 m. spalio 5 d. kaip prekybos postas Fort Edmonton šalia Šiaurės Saskačevano upės, 32 km nuo dabartinės vietos. XIX a. viduryje jis buvo apleistas, kol 1864 m. čia įsikūrė prekyvietė, vėliau tapusi miestu.
XII pasaulio futbolo čempionato atranka
XII pasaulio futbolo čempionato atrankos varžybos vyko nuo 1980 m. kovo 26 iki 1982 m. sausio 10 dienos. Užsiregistravo 109 rinktinės.
Karibai
A pogrupis:
B pogrupis:
I etapas
Egiptas be kovos laimėjo prieš Ganą, o Madagaskaras – prieš Ugandą.
II etapas
Egiptas be kovos laimėjo prieš Libiją.
D pogrupis
Grupių paskyrimo rungtynės:
A grupė:
B grupė:
Pusfinalis:
Finalas:
II etapas
Papildomos rungtynės:
Juknai
Juknai – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Šakynos, šalia Gruzdžių–Gubernijos miškų.
Istorija
Panaikintas 1986 m. spalio 20 d.
Valatkiai
Valatkiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 22 km į pietus nuo Šiaulių, prie kelio Linartai–Gilvyčiai. Šiaurinėje kaimo dalyje iškastas Ventos–Dubysos kanalas.
Juozas Gaudrimas
Juozas Gaudrimas (iki 1940 m. lapkričio 19 d. Cimbalas, 1911 m. sausio 7 d. Urviniuose, Griškabūdžio valsčiuje – 1994 m. gruodžio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos muzikologas, obojininkas, muzikos pedagogas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.
Senica Klavai
Senica Klavai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čyževo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIX a. pabaigos kaimas priklausė Senicos bajorkaimiui, Dmochi Glinkų valsčiui, Čyževo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapijai. 1827 m. kaime buvo 2 namai ir 11 gyventojų. 1921 m. kaime buvo 9 namai ir 59 gyventojai, iš kurių 27 vyrai ir 32 moterys.
Juozas Gaudrimas
Biografija
1929–1933 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo klasikinę filologiją. 1935–1940 m. grojo Kauno radiofono orkestre. 1939 m. baigė Kauno konservatorijos Pauliaus Šuberto obojaus ir Emeriko Gailevičiaus karo kapelmeisterių klasę. 1939–1940 m. grojo Vilniaus miesto savivaldybės, 1940–1941 m. Radijo komiteto (Vilniuje) orkestre. 1940–1941 m. vadovavo obojaus klasei Vilniaus muzikos mokykloje. 1941–1942 m. grojo Vilniaus filharmonijos, 1942–1944 m. Vilniaus operos, 1944–1945 m. LSSR filharmonijos ir Vilniaus dramos teatro, 1945–1948 m. Lietuvos radijo orkestre. 1945–1949 m. dėstė Vilniaus konservatorijoje, vadovavo obojaus, karinio orkestro klasei, Pučiamųjų instrumentų katedrai. 1948–1954 m. grojo LSSR operos ir baleto teatro orkestre. 1949–1992 m. LSSR konservatorijos dėstytojas, 1953–1988 m. Muzikos istorijos katedros vedėjas. 1968 m. menotyros daktaras. Nuo 1969 m. profesorius. 1972 m. LSSR MA akademikas.
Nuo 1947 m. „Žinijos“ draugijos narys. 1948–1964 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos valdybos ir sekretoriato narys, Muzikologų sekcijos pirmininkas. Muzikologinių tyrimų pagrindinė sritis – XIX a. antrosios pusės – XX a. Lietuvos muzikos kultūra. Parašė straipsnių apie lietuvių muziką (rink. „Muzikologijos baruose“, 1985 m.). Visuose darbuose nuosekliai laikėsi marksistinės-lenininės ideologinės pozicijos, ji koregavo darbų tematiką, medžiagos atranką ir vertinimą.
Mokiniai: Jonas Vytautas Bruveris, Jūratė Burokaitė, Jūratė Gustaitė, Kazys Jasinskas, Vytautas Karpavičius, Zita Kelmickaitė, Heincas Kybelka, Vida Krakauskaitė, Daiva Kšanienė, Eglė Elena Marčėnienė, Ona Narbutienė, Dana Palionytė, Danutė Petrauskaitė, Eugenija Ragulskienė, Loreta Tamulytė, Jūratė Vyliūtė.
Valatkiai
thumb|300px|Valatkių kaimo panorama
James Chamanga
Džeimsas Čamanga (James Chamanga; g. 1980 m. vasario 2 d.) – buvęs futbolininkas, Zambijos rinktinės puolėjas.
Karjera
Per savo karjerą rungtyniavo Zambijos, Pietų Afrikos, Kinijos (Liaoning Whowin) klubuose.
Rinktinė
atstovavo nuo 2005 m.
Dalyvavo 2006, 2008, 2010 ir 2012 m. Afrikos Tautų taurėse.
Rimantė Dušauskienė-Duž
Biografija
Sesuo teatro kritikė Irena Aleksaitė, brolis dirigentas Jonas Aleksa. 1959 m. baigė Vilniaus universitetą. 1994 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
1986 m. Tarptautinės radioekologų sąjungos narė.
Mokslinė veikla
Svarbiausi moksliniai darbai iš radionuklidų sklaidos aplinkoje ir augalų poveikio radionuklidų migracijai. 1978-1989 m. dalyvavo mokslinėse ekspedicijose Baltijos jūroje.
Europos moterų komandinis šachmatų čempionatas
right|thumb|400px| [[Azerbaidžanas | Azerbaidžano moterų komanda Europos čempionate 2007 ]] Europos moterų komandinis šachmatų čempionatas – tarptautinės Europos šalių moterų rinktinių, kurių šachmatų federacijos yra FIDE narės, čempionatas. Čempionate turi teisę dalyvauti ir ne Europos šalys, kaip Izraelis ar kai kurios buvusios Sovietų Sąjungos respublikos, kurios patenka į vieną iš FIDE europinių, ar į  Viduržemio jūros zonų. Europos komandinį šachmatų čempionatą rengia Europos šachmatų Sąjunga. Čempionatą laimėjusi komanda įgyja teisę dalyvauti pasaulio moterų komandiniame šachmatų čempionate.
Istorija
Nuo 1957 metų, siekiant užpildyti tarpus tarp šachmatų olimpiadų buvo rengiami  Europos vyrų komandiniai šachmatų čempionatai. Jie buvo atviri, nes juose, kaip komandos narės, galėjo žaisti ir moterys. Bet augant pajėgių moterų šachmatininkių skaičiui, pradėta rengti atskirus moterų ir vyrų komandinius šachmatų čempionatus. Pirmasis Europos moterų komandinių šachmatų čempionatas įvyko 1992 Debrecene ir nuo to laiko vyksta kas dveji metai toje pačioje vietoje ir tuo pačiu laiku, kaip ir vyrų (atvirieji) čempionatai.
Pirmasis čempionatas
Pirmasis moterų čempionatas įvyko Vengrijoj,  Debrecene. Pradžioje komandos buvo mažos. Mačai buvo žaidžiami prie dviejų lentų, nors komandą sudarė trys šachmatininkės, iš kurių viena – atsarginė. Varžybos vyko naudojant Šveicariškąją sistema (9 ratai}. Komandos užimama vieta buvo nustatoma pagal partijų taškus. Ilgus metus pirmaujančių komandų tarpe nebuvo aiškios lyderės, nes dėl mažo lentų skaičiaus būdavo nemažai atsitiktinių rezultatų, kurie turėdavo įtakos komandoms pasiskirstant vietas. Nei viena komanda nesugebėdavo laimėti kelių čempionatų. Per pirmąjį čempionatą buvo manoma, kad pirmąjį auksą gali laimėti Gruzija, bet jį laimėjo Ukraina.  Gruzinėms teko laukti sekančio čempionato, kurį jos laimėjo.
Tolesni čempionatai
Nuo 5-tojo čempionato, kuris vyko Plovdive 2003 komandų užimamos vietos nustatymui buvo pradėta naudoti mačo taškus. Tai turėjo įtakos komandų užimamai vietai: atsargesnėms komandoms tai suteikė pranašumo. Antrajai žaidėjai buvo neįmanoma kompensuoti komandos narės pralaimėjimo – komanda geriausiu atveju mačą galėjo baigti lygiosiomis. Šį čempionatą laimėjo Armėnija, nepralaimėjusi nei vienos partijos, o antroji buvo Vengrija, kuri vieną partiją pralaimėjo. Nuo 2005 situacija pasikeitė, kai iki 4 buvo padidintas lentų, prie kurių žaidžiamas mačas, skaičius. Žaidėjų padidėjo iki 5 (viena atsarginė). Partijų taškai liko, kaip papildomas rodiklis nustatant komandos vietą. Ši tvarka suteikė pranašumo komandoms turinčioms daugiau aukšto lygio žaidėjų.
Komandų pasiekimai
Lentelė 1. Atskirų šalių iškovoti medaliai Europos moterų komandiniuose šachmatų čempionatuose.
Lietuva Europos čempionatuose
Lietuvos rinktinė pirmą kartą Europos komandiniuose šachmatų čempionatuose dalyvavo 1992. Komandą sudarė: Kamilė Baginskaitė – 1-oji lenta, Rasa Bandzienė – 2-oji lenta ir Vilma Paulauskienė – atsarginė. Čempionatas prasidėjo sėkmingai: pirmajame rate rezultatu 1½:½ buvo įveikta Šveicarija. Toliau buvo žaista permainingai: laimėtas 1½:½ mačas prieš Baltarusiją, 5 mačai baigti lygiosiomis 1:1 ir du pralaimėti: ½:1½ –  Rusijai ir 0:2- Graikijai. Pralaimėjimas paskutiniame rate Graikijai turėjo didelės įtakos komandos užimtai vietai: surinkusi 8½ taško iš 18 komanda, tarp 37 Europos čempionatą baigusių komandų, užėmė 22 vietą. Individualiai sėkmingiausiai žaidė Kamilė Baginskaitė 1-oje lentoje surinkusi – 4½ taškus iš 9 galimų. Rasa Bandzienė žaidusi 2-oje lentoje surinko 2½ iš 5.
Komandos rezultatai
Lentelė 2. Lietuvos moterų komanda Europos šachmatų čempionatuose.
Pastaba. Lietuvos komanda 2001, 2009 ir 2019 m. metais nedalyvavo.
Komanda prieš komandą
Lentelė 3. Lietuvos komandos atskirų susitikimų rezultatai prieš varžovių komandas.
Lietuvos šachmatininkių asmeninis indėlis
Lentelė 4. Individualūs pasirodymai.
Kinijos kinas
thumb|right|Kadras iš pirmojo kinų filmo „Dingdziuno kalnas“ Kinijos regiono kine istoriškai susiklostė trys skirtingos kinematografinės kryptys, todėl paprastai yra skiriamas Kinijos kinas (turima omenyje dabartinė Kinijos Liaudies Respublika be Honkongo, Makao ir Taivano), Taivano kinas bei Honkongo kinas. Dar vartojamas terminas „kinas kinų kalbomis“ (华语电影 huáyǔ diànyǐng), be minėtųjų trijų regionų aprėpiantis ir kinų išeivijos kuriamą kiną.
Kinijos kino raidą smarkiai veikė XX amžiaus politinės ir socialinės permainos. Dauguma žemyninėje Kinijoje kuriamų filmų yra bendrine kinų (mandarinų) kalba (Honkonge – Kantono tarme).
Pradžia
Pirmasis kino seansas Kinijoje įvyko 1896 m. rugpjūčio 11 d., Šanchajuje. Iš užsienio atgabenta pramoga buvo pavadinta 西洋影戏 (pinyin: xīyángyǐngxì) – „Vakarietišku šešėlių teatru“. Šešėlių teatras (灯影戏 dēngyǐngxì arba 皮影戏 píyǐngxì) Kinijoje buvo populiarus dar nuo Han dinastijos laikų. Vėliau kinui prigijo „elektrinių šešėlių“ (电影 diànyǐng) pavadinimas.
Kaip ir visame pasaulyje, iš pradžių užsieniečių atvežti trumpi gyvenimiško siužeto filmukai būdavo demonstruojami įvairiose pasilinksminimų vietose. Kinijoje „kino teatrais“ dažnai tapdavo arbatinės. Pirmąjį tikrą kino teatrą Šanchajuje atidarė ispanas A. Ramosas 1908 m. Į Pekiną kinas atvežtas 1902 m. 1903 m. kino rodymu ėmė užsiimti ir patys kinai.
Toninė kalba
miniatiūra|350px|Toninių kalbų pasiskirstymas Toninė kalba – kalba, kurioje skirtingi žodžių tonai (savita intonacija) keičia žodžių reikšmę, net jei kitais atžvilgiais žodžiai vienodi. Tam tikrą toną turi kiekvienas skiemuo, o ne vienas ar keli žodžio skiemenys kaip priegaides turinčiose kalbose.
Kinijos kinas
Pradžia
1905 m. fotografijos salono savininkas Žen Dzingfengas (任景丰 Rèn Jǐngfēng), iš vokiečio prekybininko nusipirkęs kino kamerą, nufilmavo pirmąjį kinišką filmą – „Dingdziuno kalną“ (定军山 Dìngjūn shān). Tai buvo garsaus kinų operos dainininko atliekamas numeris. Taigi kitaip nei Vakaruose, kur pirmieji filmai buvo nufilmuoti kasdienybės vaizdai, kiniškuose filmuose nuo pat pradžių buvo sujungta tradicinė meno forma ir naujoji užsienietiška technologija. 1905 m. laikomi kinų kino pradžia.
Toninė kalba
Toninės yra dauguma Rytų Azijos kalbų, pvz., kinų, vietnamiečių, dalis korėjiečių dialektų. Kai kurie tonai kalbos gerai nemokantiems ar muzikinės klausos neturintiems žmonėms gali skambėti labai panašiai, todėl tai yra sunkiausiai išmokstama toninės kalbos dalis.
Kinijos kinas
Kino kompanijų kūrimasis
Trečiajame dešimtmetyje prasidėjo kino kompanijų klestėjimo metai. Iškilo trys didžiosios kino studijos: „Mingsing“ („Žvaigždžių“, 明星影片公司 Míngxīng yǐngpiàn gōngsī), „Tian – i“ (天一影片公司 Tiānyī yǐngpiàn gōngsī) ir „Lianhua“ („Vieningoji Kinija“, 联华影业公司 Liánhuá yǐngyè gōngsī).
„Mingsing“ įkurta 1922 m. Jos filmas „Darbininko meilė“ (劳工之爱情 Láogōng zhī àiqing) yra ankstyviausias iki šių dienų ištisas išlikęs kiniškas filmas. 1923 m. Džang Šičuano (张石川 Zhang Shichuan) režisuota pilnametražė drama „Našlaitis – senelio gelbėtojas“ (孤儿救祖记 Gū'ér jiù zū jì) išpopuliarėjo, ir „Mingsing“ toliau kūrė daugiausiai socialines, šeimos problemas nagrinėjančius filmus.
„Tian-i“ atsirado 1925 m. Iš pradžių, paskatinti „Našlaičio“ sėkmės, „Tian – i“ kūrėjai filmavo dramas, propaguojančias tradicines vertybes. 1926 m. nufilmuota „Liango ir Džu graudžioji istorija“ (梁祝痛史 Liáng Zhù tòngshǐ) – filmas pagal populiarią kinišką legendą apie Liang Šanbo ir Džu Ingtai meilę. Šiuo filmu prasidėjo „kostiuminių filmų apie senovę“ – 古装片 gǔ zhuāng piàn – bumas. „Tian – i“ studijos kostiuminiai filmai taip išpopuliarėjo, kad viena po kitos juos ėmė sukti ir kitos mažesnės studijos. Kostiuminiai filmai buvo statomi pagal klasikinius romanus, legendas, pasakas.
1927 m. kostiuminių filmų bangą pakeitė fantastinių kovos menų (usia) filmų banga (神怪武侠片 shén guài wǔxiá piàn), pradėta „Mingsing“ kompanijos. Usia – tai veiksmo filmai su kovos menų elementais. Buvo kuriami ir kino serialai, vienas garsiausių – „Raudonojo Lotoso šventyklos gaisras“ (火烧红莲寺 Huǒshāo hónglián sì). Jau tada ėmė rastis tolimesniam usia vystymuisi pagrindus padėjusios filmavimo technikos. Kūrėsi specialios usia kino studijos. Šių filmų bumas baigėsi trečiojo dešimtmečio pradžioje, tačiau pats žanras nenunyko.
„Lianhua“ 1930 m. įkūrė verslininkas Luo Mingjou (罗明佑 Luó Míngyòu). Naujoji kino studija buvo sukurta kelių mažesnių kompanijų bei įkūrėjo kino teatrų tinklo pagrindu, todėl skyrėsi nuo kitų dviejų svarbiausių kompanijų savo organizacija, struktūra ir pakraipa. „Lianhua“ vadovai ėmėsi patys ruošti aukštos kvalifikacijos kino aktorius, valdyboje buvo ir su kinu nesusijusių, tačiau rinkos dėsnius gerai išmanančių žmonių. „Lianhua“ režisieriai buvo surinkti iš įvairių kino kompanijų, todėl filmai buvo pakankamai įvairūs, tačiau „Lianhua“, priešingai nei „Mingsing“ ir „Tian – i“, nepasidavė usia bangai ir daugiau kūrė socialinės tematikos filmus.
Garsinio kino atsiradimas
Pirmasis garsinių intarpų turėjęs filmas Kinijoje pademonstruotas 1926 m. Kaip ir kitur, garsinis kinas sukėlė diskusijų: ar apsimoka pirkti naują įrangą, ar ši naujovė nebus laikina. 1930 m. sukurtas pirmasis garsinis kiniškas filmas „Dainininkė Hong Mudan“ (歌女红牡丹 Gē nǚ Hóng Mǔdan). Jis buvo komerciškai gan sėkmingas, todėl garsinio kino gamyba nenutrūko. Tačiau, priešingai nei Vakarų šalyse, Kinijos kine garsas nebuvo perimtas greitai. „Tian – i“ kino studija nuo 1932 m. kūrė vien garsinius filmus, tačiau „Mingsing“ ir „Lianhua“ vis dar suko nemažai nebyliųjų.
Kairiosios pakraipos kinas
thumb|right|Tragiško likimo kino žvaigždė [[Ruan Lingyu|Žuan Lingju]]
1931–1937 m. buvo kairiosios pakraipos kino judėjimo (左翼电影运动 zuǒyì diànyǐng yùndòng) metai. Per šį laiką sukurta nemažai kinų kino klasika laikomų filmų: „Pavasario šilkverpiai“ (1933, rež. Čeng Bugao), „Deivė“ (1934, rež. U Jonggangas), „Žvejų daina“ (1934, rež. Cai Čušengas), „Naujosios moterys“ (1934, rež. Cai Čušengas), „Kryžkelės“ (1937, rež. Šen Silingas), „Gatvės angelas“ (1937, rež. Juan Mudži), „Didysis kelias“ (1935, rež. Sun Ju). Kairiosios pakraipos filmuose buvo pabrėžiama klasių kova, Japonijos keliamas pavojus, taip pat iškeliamos įvairios socialinės problemos, kalbama apie paprastus žmones.
Kairieji kino kūrėjai buvo glaudžiai susiję su kitais kairiosios pakraipos menininkais: rašytojais, teatralais. Kūrėsi grupės, draugijos. Guomindanas ir komunistai varžėsi dėl įtakos kino studijose, kurį laiką kairiesiems buvo tekę atsitraukti į pogrindį.
Ketvirtajame dešimtmetyje taip pat iškilo pirmosios kino žvaigždės: Hu Die (蝴蝶), Žuan Lingju (阮玲玉, Ruan Lingyu), Džou Siuan (周璇, Zhou Xuan), Džao Dan (趙丹, Zhao Dan).
Kinas karo su japonais metais
1937 m. Japonija pradėjo karo veiksmus prieš Kiniją. Kai japonų armija įžengė į Šanchajų, visos kino kompanijos (išskyrus „Sinhua“) sustabdė gamybą, daug kino kūrėjų pabėgo į Honkongą, Čongčingą, Uhaną. Šanchajuje liko tik vadinamoji „vieniša sala“ (孤岛): teritorija, priklausiusi užsieniečiams, kurios japonai kurį laiką nelietė. Čia dirbę kino kūrėjai turėjo stengtis įtikti japonams, todėl, iš Šanchajaus pabėgusiems režisieriams atvirai kuriant antijaponiškus filmus, likę buvo priversti apsiriboti neutraliais žanrais, tokiais kaip kostiuminiai filmai. Antijaponiškiems sentimentams reikšti buvo naudojamasi perkeltinėmis prasmėmis, metaforos, alegorijos. „Vienišosios salos“ periodas baigėsi 1941 m. pab., japonams perėmus ir užsienietiškosios teritorijos kontrolę.
Kinas KLR gyvavimo pradžioje
Laikotarpis nuo 1949 m., kai buvo įkurta Kinijos Liaudies Respublika, iki 1966 m. (Kultūrinės revoliucijos pradžia) vadinamas „Septyniolika kino metų“. Per šį laikotarpį valstybė ėmėsi įvairiomis priemonėmis kontroliuoti kiną. Uždrausti rodyti ikirevoliuciniai kiniški ir visi Holivudo bei Honkongo filmai. Kinematografininkams buvo iškelta „revoliucinė užduotis“: tarnauti darbininkams, valstietijai ir kariuomenei. To meto filmams būdingas „naujosios visuomenės“ šlovinimas, herojinės revoliucijos istorijos. Kinematografininkai siunčiami mokytis į SSRS, nemažą įtaką padarė ir italų neorealizmas. 1956 m. įkurta Pekino kino akademija.
1956–1957 m. per Šimto gėlių judėjimą pralaisvėja ir kino atmosfera, tačiau po to kilusi represinė kampanija prieš „dešiniuosius“ greitai nuslopino naująsias tendencijas, nemažai kino kūrėjų nukentėjo.
Šiuo laikotarpiu buvo daug Gegužės ketvirtosios judėjimo laikų literatūros ekranizacijų, karinių – revoliucinių, „netinkamą“ gyvenimą pašiepiančių satyrinių filmų, biografijų, atgimsta kinų operos ekranizacijos. Didžiojo šuolio, vėliau – KLR įkūrimo dešimtmečio proga plūstelėjo propagandinių filmų banga. Tarp garsiausių kūrinių – „Mergina baltais plaukais“ (1950, rež. Vang Binas), „Trečioji sesuo Liu“ (1960, rež. Li Su), „Raudonasis moterų divizionas“ (1961, rež. Sie Dzinas).
Po Kultūrinės revoliucijos
8 deš. viduryje, kino kūrėjams grįžus iš darbo stovyklų, kinas vėl ėmė pamažu atsigauti. Vėl imta rodyti uždraustuosius filmus. Iki 1984 m. sukurta nemažai filmų apie skaudžią Kultūrinės revoliucijos patirtį, kuriuose didaktiką pakeitė melodramos ir poetiškumas. Tarp tokių revoliucijos „randus“ primenančių kūrinių – U Jonggango „Lietus vakare“ (1981), Sie Dzino „Kinrožių miestas“ (1986). Kino situacija vis dar buvo gan sudėtinga, nes reikėjo išlaviruoti tarp atsiradusio poreikio kurti auditorijai patrauklius filmus ir išlikusio stipraus valstybės noro kontroliuoti kūrybos procesą.
Kino kūrėjų kartos ir Penktoji karta
1982 m. Pekino kino akademiją baigė pirmoji laida po Kultūrinės revoliucijos. Jie buvo pavadinti „Penktąja karta“, vyresnius kino kūrėjus retrospektyviai priskiriant prie Pirmosios-Ketvirtosios kartų.
Prie Penktosios kartos priskiriami šie režisieriai: Čen Kaige (陈凯歌), Džang Imou (张艺谋), Tian Džuangdžuangas (田壮壮), Huang Dziansinas (黄建新), U Dziniu (吴子牛), Li Šaohongas (李少红), Sun Džou (孙周).
Penktosios kartos kūrėjų vaikystę paženklino Kultūrinė revoliucija, o kino mokslus jie ėjo jau pasikeitusiais laikais. Įtaką jiems darė viso pasaulio kinematografija. Penktoji karta savo kūryboje ėmė laužyti kinų kine nusistovėjusias pasakojimo formas, ieškoti naujovių. Pirmieji „kartos“ gimimą pažymėję filmai – Džang Dziundžao „Vienas ir aštuoni“ (1983), ir Čen Kaige „Geltona žemė“ (1984). Kinų filmai, savo tėvynėje neretai valdžios uždrausti, ėmė pelnyti prizus tarptautiniuose festivaliuose: „Raudonasis gaolianas“ ir „Čiu Dziu“ gavo Auksinius lokius, „Sudie, mano sugulove“ – Auksinę palmės šakelę.
Pagrečiui su kylančia Penktąja karta, darbą tęsė Ketvirtoji. Ypač išgarsėjo U Tianmingas, sukūręs filmus „Senasis šulinys“ ir „Kaukininkas“.
Šeštoji karta
8 deš. viduryje į kino mokyklas įstoję, 9 deš. pradėję kurti kino žmonės skyrėsi nuo Penktosios kartos savo nagrinėjama tematika bei kūrybos stilistika. Nors tarp jų yra labai įvairaus profilio kūrėjų, jiems taip pat buvo pritaikyta „kartos“ etiketė. Šeštoji, arba Naujoji (新生代 xīnshēng dài) karta apima ir pogrindinį, pačioje Kinijoje dažnai nežinomą kiną, ir grynai komercinių produktų kūrėjus. Šeštoji karta atsigręžia į miestą, pateikia nepagražintą Kinijos vaizdą, dažnai naudojasi dar kitokiomis nei Penktoji karta priemonėmis – pusiau dokumentiniu realybės fiksavimu ir kt.
Prie Šeštosios kartos priskiriami Lou Je (娄烨), Dzia Džangke (贾樟柯), Vang Siaošuai (王小帅), Džang Jangas (张扬), Dziang Venas (姜文), Feng Siaogangas (冯小刚), Džang Juanas (张元). Žymiausi filmai – „Pekino dviratis“, „Sudžou upė“, „Platforma“, „Pekino benkartai“, „Gyvenimas saulės atokaitoje“ ir kt.
Kinijos kinas pasaulyje
Nors kinų filmai dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose dar iki komunistų atėjimo į valdžią, labiausiai Kinijos kinas paplito pradedant 9 dešimtmečiu. 2000 m. kinų kartu su JAV kurtas filmas „Sėlinantis tigras, tūnantis drakonas“ sulaukė didžiulės sėkmės Vakaruose, nors Kinijoje kritikuotas už pataikavimą vakariečių skoniui. Panašūs filmai ir toliau susilaukia komercinės sėkmės kitose šalyse („Bevardis“, „Skraidančių durklų namai“). Tokie filmai kaip „Sėlinantis tigras, tūnantis drakonas“ jau nebegali būti priskirti vien „žemyninės Kinijos kinui“. Tai buvo bendras KLR, Taivano, Honkongo produktas, kurio tikslas – konkuruoti su Holivudo filmais. Todėl tokiems tarptautiniams projektams tinka įvardijimas „kinas kinų kalba“.
Belgijos futbolo varžybos 1977–1978 m.
Belgijos futbolo varžybos 1977–1978 m.
Theodor Bastard
„Theodor Bastard“ – Rusijos muzikinė grupė iš Sankt Peterburgo. Atlieka labai įvairialypę muziką, kuri įvardijama kaip eksperimentinė, darkwave, trip-hop, industrinė.
Susikūrė 1996 m. Fiodoro Svoločiaus iniciatyva. Jo vardu vadinta iki 1999 m., kai pakeitė pavadinimą į „Theodor Bastard“. Pagrindinė grupės vokalistė yra Jana Veva, žinoma iš projekto „Shiva in Exile“. Pradžioje grupė grojo elektroninę (noise, industrial) muziką, kuriančią šaltumo, antihumaniškumo atmosferą. Tačiau prie kolektyvo prisijungus Janai Vevai (pradžioje ji buvo gitaristė), „Theodor Bastard“ pakeitė stilių link etninių, rytietiškų, archajiškų ritmų, įgavo gotikos elementų. Šio stiliaus pasikeitimą pažymėjo albumas Пустота („tuštuma“), kuris susilaukė nemažo gerbėjų dėmesio.
„Theodor Bastard“ savo muzika kuria mistišką, egzotišką, archajišką atmosferą, jungia įvairius stilius, muzikines tradicijas. Vokalistė Jana Veva kūrinius dažnai atlieka išgalvota kalba.
Diskografija
Kaip Theodor Bastard
Martynas Tyla
Biografija
Nuo mažens aktyviai sportavo – lankė baseiną; intensyviai treniravosi ir baigęs mokyklą. Studijavo Vilniaus pedagoginiame institute. Ketino išvykti mokytis ir sportuoti į Ameriką arba pas gimines į Kanadą, dvejus metus profesionaliai sportavo, tačiau netrukus įsitraukė į šou verslą ir liko gyventi Lietuvoje. Būdamas moksleivis aktyviai įsijungė į sostinės jaunimo gyvenimą, pažinojo garsius to meto šoumenus. 1991 metais kartu su Arnu Klivečka bei Rimu Šapausku organizavo diskotekas sostinės centre esančiame restorane „Dainava“, taip įsitraukdamas į savaitgalinę pramogų organizavimo veiklą. Metęs plaukimą, pradėjo rimtai užsiimti šou verslu. Buvo ilgametis grupės „SEL“ vadybininkas, 17 metų bendradarbiavo su Egidijumi Dragūnu. Nuo 1993 m. dirba su žymiausiais šalies atlikėjais. Muzikos namų „House of Music" vadovas. Buvo tokių grupių kaip RSA, „Lemon Joy„, „Exem“, „Pagalvėlės„, „Desperado“ vadybininkas ir prodiuseris. Dainininko Donato Montvydo,  vadybininkas. Daugiau nei 20 metų vadovavo žinomiems naktiniams klubams bei barams, buvo naktinio klubo „Connect“, restorano „Grasas“, Klaipėdos naktinio klubo „Dada“ ir „Disco Gallery“ ir kt. direktorius. Muzikos ir kokteilių klubo-baro „L’Amour" Vilniuje direktorius. Pirmųjų Lietuvos didžėjų čempionatų organizatorius.
Vilkiškės (Molėtai)
Vilkiškės – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Luokesos.
Aleksandras Severas
Markas Aurelijus Severas Aleksandras (208 m. gruodžio 1 d. – 235 m. kovo 18 d.) buvo Romos imperatorius (222–235 m.), priklausęs Severų dinastijai.
Gyvenimas
Jo tikras vardas buvo Markas Julijus Gesijus Basianas Aleksianas. Aleksandro tėvas Markas Julijus Gesijus Markianas buvo Sirijos promagistratas. Jo motina Julija Avita Mamėja, buvo antra Julijos Mesos ir Sirijos kilmingojo Julijaus Avito duktė ir imperatoriaus Elagabalo teta iš motinos pusės. Jis turėjo vyresnę seserį Teokliją, apie kurią mažai žinoma. Aleksandras Severas taip pat giminiavosi su Romos imperatoriumi Septimijum Severu (jo žmona Julija Domna buvo Mesos jaunesnioji sesuo). Karakala ir Geta buvo jo pusbroliai iš motinos pusės. Jo senelė Mesa 221 m. įtikino imperatorių Elagabalą įsūnyti pusbrolį ir paskelbti įpėdiniu (cezariu) ir Basianas pasikeitė vardą į Aleksandrą. 222 m. kovo 11 d. Elagabalas buvo nužudytas ir pretorijai paskelbė Aleksandrą imperatoriumi, o senatas patvirtino.
Tačiau Aleksandro valdymas iš esmės buvo sėkmingas iki sasanidų iškilimo rytuose. Apie kilusį karą yra įvairių atsiliepimų. Pagal paties Aleksandro pranešimą senatui, jis pasiekė dideles pergales. Per visus įvykius, susijusius su sasanidais, pasireiškė armijos drausmės trūkumas. Imperatorius grįžo į Romą ir šventė triumfą 223 m.
Sekančiais metais germanai įsiveržė į Galiją, kirsdami Reino upę keliose vietose sugriaudami tvirtoves ir nuniokodami kaimus. Aleksandras atsigabeno legionus iš rytinių provincijų, perėjo per Reiną į Germaniją ant pontinio tilto. Iš pradžių jis manė papirkti germanų gentis, kad laimėtų laiko. Nesvarbu tai buvo protingas ėjimas ar ne, tačiau tai privertė Romos legionierius niekinti imperatorių kaip tokį, kuriam būdingas nekareiviškas elgesys. Šios aplinkybės vertė armiją ieškoti naujo vado tarp savų. Jie pasirinko Gajų Julijų Verą Maksiminą, trakų karį savom jėgom pasiekusį aukštą rangą.
Paskelbus Maksiminą imperatoriumi, Aleksandras buvo nužudytas (235 m. kovo 18 ar kovo 19 d.) kartu su savo motina per Legio XXII Primigenia maištą. Šios mirtys suteikę Maksiminui sostą.
Aleksandro mirtis laikoma paskutine vinim į principato sistemos karstą ir žymi chaotiško III a., kuris visiškai susilpnino Romą, pradžią.
Palikimas
Aleksandras buvo paskutinis imperatorius iš Sirijos. Motinos veikiamas jis daug nuveikė keldamas žmonių gerovę ir moralę. Jo patarėjais buvo tokie žymūs žmonės kaip teisininkas Ulpianas ir istorikas Kasijus Dionas bei išrinkti šešiolika senatorių. Savivaldybės taryba iš keturiolikos asmenų padėdavo miesto prefektui valdyti keturiolika Romos sričių. Iš rūmų buvo pašalinta prabanga ir ekstravagancija, kurią mėgo ankstesni imperatoriai. Pakilo monetų kalimo standartai, palengvėjo mokesčiai, buvo skatinama literatūra, menas ir mokslas. Buvo įkurtos paskolos įstaigos, duodančios paskolas už vidutiniškas palūkanas.
Religijos atžvilgiu Aleksandras buvo atvirų pažiūrų. Savo koplyčioje jis turėjo Orfėjaus, Abraomo, Apolonijaus Tianiečio ir Jėzaus biustus. Sakoma, kad jis buvo sugalvojęs pastatyti šventyklą krikščionybės įkūrėjui, bet pagonys šventikai jį atkalbėjo.
Martynas Tyla
Biografija
Pramogų verslo įmonės agentūros „Atlikejai.com“ vadovas ir įkūrėjas, apjungęs atlikėjų, leidėjų ir koncertų organizatorių darbus, pramogų pasaulio sutarčių novatorius. Buvęs Agentūros „DJ Jungtis“ vadovas.
Dalyvavo realybės šou „Kodas N97".
Ūkojas
left|120px
Ūkojas – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 12 km į vakarus nuo Ignalinos. Ūkoją, telkšantį vakarinėje Aukštaitijos nacionalinio parko dalyje, iš visų pusių supa ežerai (Pakasas, Alksnas, Linkmenas).
thumb|left|240px|Ūkojas nuo [[Ginučių piliakalnis|Ginučių piliakalnio]]