cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
VII Kauno fortas
Kauno tvirtovės VII forto muziejus
2011 m. birželio 2 d. fortas atidarytas lankytojams. Tais pačiais metais dešiniajame forto sparne aptikta genocido aukų kapavietė. Vykdant projektą „VII Fort memorial route“, iš dalies finansuotą Europos komisijos programos „Europa piliečiams“, aukų kapavietė iš dalies išvalyta nuo nereikalingų želdinių ir šiukšlių, o forte sukurtas memorialinis turistinis maršrutas. Projekto metu išleista knyga „VII fortas: lietuviška tragedija. Pirmosios Lietuvoje koncentracijos stovyklos istorija“ bei sukurtas filmas „VII fortas: lietuviška tragedija“.
Dievo kulto ir sakramentų tvarkos kongregacija
Istorija
Nuo 2014 m. Kongregacijos prefektu paskirtas kardinolas iš Gvinėjos Robert Sarah.
VII Kauno fortas
Kauno tvirtovės VII forto muziejus
Forto valdytojas savo veiklą VII forte pristato kaip socialinį bei pilotinį projektą, kurio pagrindinis tikslas – Lietuvos karo paveldo objektų atgaivinimas bei pritaikymas visuomenės poreikiams.
Klenauka
Klenauka – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 13 km nuo Žiežmarių.
Ausiutiškės
Ausiutiškės – viensėdis Elektrėnų savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Vievio, kairiajame Neries krante, priešais Šiurmonis ir salą Neryje. Apsuptas Panerių miškų. Stovi akmeninis obeliskas. Netoliese trykšta gydančiu laikomas Pinyklos šaltinis (Pinikla), upės krante – Ausiutiškių konglomeratas.
Istorija
Ausiutiškės šaltiniuose minimos kaip Овсенишки, Owsieniszki. Tarpukariu visai šalia viensėdžio ėjo Lietuvos–Lenkijos demarkacinė linija. Čia gyveno Antanas Vaiciukevičius (m. 1966 m.) – užkalbėtojas, gyduolis, gydęs žmones ir gyvulius. Jis nuskendo Neryje, o vėliau jo sodybą sudegino trenkęs žaibas.
Albert Einstein
Albertas Einšteinas (1879 m. kovo 14 d. Ulme, Vokietijoje – 1955 m. balandžio 18 d. Prinstone, JAV) – Vokietijos ir Jungtinių Valstijų fizikas, suformulavęs specialiąją reliatyvumo teoriją, o vėliau ir bendrąją reliatyvumo teoriją. Einšteino Masės ir energijos ekvivalentiškumo formulė
Jis taip pat nemažai nuveikė kvantinės mechanikos, statistinės mechanikos ir kosmologijos srityse. 1921 metais gavo Nobelio premiją fizikos srityje už fotoelektrinio efekto išaiškinimą.
Biografija
Albertas Einšteinas gimė 1879 m. kovo 14 d. Ulmo mieste, Vokietijoje, nereligingų aškenazių žydų šeimoje. Tėvas Hermanas Einšteinas buvo pirklys ir inžinierius, vėliau ne visai sėkmingai valdęs elektrocheminę gamyklą, motina – Pauline Koch-Einštein buvo išsilavinusi namų šeimininkė, kartais buvusi ir vyro verslo partnere. 1880 m. šeima persikėlė į Miuncheną, kur Einšteino tėvas ir dėdė Jakobas Einšteinas įkūrė kompaniją, gaminusią nuolatinę elektros srovę naudojančius įrenginius.
Albertas nuo penkerių ėmė lankyti katalikišką pradinę mokyklą Miunchene, į kurią ėjo trejus metus. Aštuonerių jis buvo perkeltas į Luitpoldo gimnaziją (dabar vadinamą Alberto Einšteino gimnazija), kur gavo sustiprintą pradinį ir vidurinį išsilavinimą prieš palikdamas Vokietijos imperiją po septynerių metų.
Alberto Einšteino gabumai fizikai ir matematikai pasireiškė nuo mažens ir jis netrukus ėmė lenkti savo bendraamžius. Būdamas dvylikos jis per vieną vasarą savarankiškai išmoko algebros ir Euklido geometrijos. Būdamas dvylikos taip pat nepriklausomai atrado savo paties Pitagoro teoremos įrodymą. Namų mokytojo Makso Talmudo teigimu, šis dvylikamečiui Albertui Einšteinui davęs geometrijos vadovėlį ir po trumpo laiko Einšteinas „įsisavino visą knygą. Dėl to jis ėmėsi aukštosios matematikos. <…> Neilgai trukus jo matematikos genijus šovė taip aukštai, kad jau aš nebegalėjau pasivyti.“ Jausdamas aistrą geometrijai ir algebrai jaunasis Einšteinas buvo įsitikinęs, kad gamta gali būti suprantama kaip „matematinė struktūra“. Einšteinas dvylikos pradėjo savarankiškai mokytis integralinio ir diferencialinio skaičiavimo, o keturiolikos jau buvo juos įvaldęs.
Būdamas trylikos rimtai susidomėjo filosofija ir muzika. Šiuo laikotarpiu Albertas perskaitė Imanuelio Kanto „Grynojo proto kritiką“. Kantas tapo jo mėgstamiausiu poetu. Dėstytojo žodžiais, „Kanto veikalai, neįkandami eiliniams mirtingiesiems, [Albertui Einšteinui], rodos, buvo suprantami dar būnant vaiku, vos trylikos“. "
Kadangi mokslai, ypač tikslieji, sekėsi gerai, neturėdamas vidurinio išsilavinimo 1895 m. bandė įstoti į universitetą, bet neišlaikė pagrindinės stojamųjų egzaminų dalies (nors labai gerai išlaikė matematikos ir fizikos egzaminus). Per metus įgijo vidurinį išsilavinimą (matura) ir 1896 m. įstojo į Federalinę politechnikos mokyklą Ciuriche, kurią 1900 m. baigė.
1901 m. vasarį gavo Šveicarijos pilietybę, tačiau Šveicarijos karinės tarnybos išvengė dėl medicininių priežasčių.
Po universiteto baigimo A. Einšteinui nepavyko rasti fiziko darbo, todėl po beveik dvejų metų nesėkmingų paieškų, padedant Marcelio Grosmano tėvui, jis įsidarbino Šveicarijos Patentų biure trečios klasės patentų ekspertu.
Greta savo pagrindinės tarnybos jis tyrinėjo fizikos problemas ir 1905 m., dažnai laikomais Einšteino annus mirabilis, išspausdino keturis straipsnius, kuriuose suformulavo specialiąją reliatyvumo teoriją, paaiškino fotoelektrinį efektą, Brauno judėjimą bei paskelbė žymiąją energijos lygtį, kurioje energija E lygi m (masei), padaugintai iš šviesos greičio (c) kvadrato. Ši lygtis rodo, koks didžiulis energijos kiekis gali išsiskirti suskaldžius atomo branduolį. Tai vėliau buvo pritaikyta kuriant atominę bombą. Nuo 1946 m. Einšteinas priešinosi atominių ginklų kūrimui.
Albertas Einšteinas apibūdino savo specialiąją reliatyvumo teoriją kaip bandymą suderinti mechanikos dėsnius su elektromagnetizmo dėsniais. Straipsnis, išspausdintas 1905 m. birželį, pakeitė požiūrį į visatą, suformuluotą dar Izaoko Niutono. Teorija linijinį laiko supratimą pakeitė daug sudėtingesniu modeliu. Einšteinas teigė, kad, jei visiems stebėtojams šviesos greitis vienodas, neatsižvelgiant į jų judėjimą šviesos šaltinio atžvilgiu, tuomet visos kitos laiko ir erdvės dimensijos negali būti absoliučios, jos turi skirtis, atsižvelgiant į stebėtojo ir stebimų kūnų judėjimą. Jis įrodė, kad laikas ir erdvė yra susiję tarpusavyje, kad laiko tėkmė ir net įvykių seka bei kūnų matmenys priklauso nuo atskaitos sistemos pasirinkimo. Matavimai atitiko mechanistinį Niutono fizikos modelį mažesniems greičiams, tačiau dideliame greityje – ryškiai išsiskyrė.
Viena iš daugelio jo teorijos išvadų teigė, kad joks fizinis kūnas negali judėti šviesos greičiu ar dar greičiau ir kad materija ir energija yra visiškai sukeičiamos, o tai buvo atominės energijos vystymo pagrindas.
Einšteino teorija buvo suformuluota šveicarų fizikos žurnale, jam dirbant Šveicarijos Patentų biure trečios klasės patentų ekspertu, ir sulaukė mažai dėmesio. Specialioji reliatyvumo teorija buvo vienas iš trijų išspausdintų Einšteino novatoriškų straipsnių 1905 m. Tačiau tik jam užėmus svarbius postus Prahoje ir Berlyne ir 1916 m. sukūrus Bendrąją reliatyvumo teoriją, Einšteino darbai tapo įžymiais.
Po šių darbų A. Einšteinas greitai tapo vienu žymiausių mokslininkų, pradėjo dėstyti Berne, vėliau Prahoje, Berlyne.
Pašilės šv. Barboros bažnyčia
'''Pašilės šv. Barboros bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Ukmergėje, į pietus nutolusiame Pašilės mikrorajone, prie senojo Vilniaus–Ukmergės kelio. Bažnyčia yra regioninės reikšmės architektūros ir dailės paminklas, 1992 m. įrašytas į LR Kultūros paveldo registrą (unik. kodas ).
Pašilės parapijos teritorijoje, Antakalnio I kaime, yra Poklevskių-Kozelų koplyčia.
Albert Einstein
Biografija
1933 m. naujoji Vokietijos valdžia priėmė įstatymus, kuriais žydams uždrausta dėstyti universitetuose. Be to, Einšteino darbai tapo vienu iš Vokietijos studentų sąjungos taikiniu knygų deginimo akcijoje, nacių vadovybės propagandos ministrui Jozefui Gebelsui paskelbus, kad „žydų intelektualizmas mirė“.. Vienas vokiečių žurnalas net įrašė Einšteiną naujojo Vokietijos režimo priešu ir siūlė 5000 JAV dolerių premiją už galvą. Dėl šių priežasčių Albertas Einšteinas iš Berlyno persikėlė į JAV, kur vėliau gavo pilietybę ir toliau dirbo mokslinį darbą. Laiške savo draugui fizikui Maksui Bornui, jau anksčiau persikėlusiam iš Vokietijos į Angliją, Einšteinas rašė esąs apstulbęs dėl „jų brutalumo ir bailumo lygio“. " Persikėlęs į JAV, Einšteinas knygų deginimus apibūdino kaip „spontaniškus emocinius protrūkius“, „tų, kurie vengia liaudies nušvitimo“ ir kurie „daugiau nei ko kito pasaulyje nepriklausomų protų įtakos“. Pieš išvykdamas į JAV kurį laiką gyveno Belgijoje, o 1933 m. vasarą šešias savaites praleido Anglijoje, kur jam pavyko susitikti su Vinstonu Čerčiliu, Ostenu Čemberleinu ir buvusiu premjeru Loidu Džordžu. Susitikimų metu siekė išgelbėti Vokietijos žydų akademikus nuo nacių persekiojimų. Čerčilis Einšteino prašymą priėmė ir pažadėjo Britanijos universitetuose įdarbinti Vokietijos žydų. 1933 m. rugsėjį Einšteinas parašė laišką Turkijos premjerui Ismetui Ineniui, kurio taip pat prašė įdarbinti bedarbius Vokietijos žydų mokslininkus. Turkija atsakė teigiamai ir iki Atatiurko mirties į Turkiją atvyko daug žydų akademikų šeimų – iš viso daugiau nei 1000 asmenų.
Pašilės šv. Barboros bažnyčia
Istorija
Vaitkuškio dvaro savininkas Mykolas Kosakovskis 1 km į šiaurės vakarus nuo dvaro, prie Pivonijos šilo, 1789 m. pastatė mūrinę bažnyčią. Ji 1791 m. pašventinta. Šia proga statytojo giminaičio, Vilniaus pavyskupio Jono Nepomuko Kosakovskio pasakytas pamokslas 1791 m. išleistas atskira knygele (lenkų kalba). Iš pradžių bažnyčia buvo dvaro koplyčia, vėliau – Pabaisko parapijos filija. Ilgainiui bažnyčia ir gyvenvietė imtos vadinti Pašile. Jos kunigas buvo Kosakovskių dvaro kapelionas ir gyveno dvare.
Albert Einstein
Biografija
1935 m. kartu su Natanu Rozenu sukūrė kirmgraužų, dažnai vadinamų Einšteino-Rozeno tiltais, modelį.
1939 m., pasigirdus kalboms, kad Trečiasis Reichas kuria atominį ginklą, Einšteinas, kartu su kitais europiečiais imigrantais Leo Silardu, Edvardu Teleriu ir Judžinu Vigneriu parašė laišką JAV prezidentui Teodorui Ruzveltui, kuriame siūlė JAV skirti dėmesį atominio ginklo kūrimui ir jį sukurti anksčiau nei vokiečiai. Vėliau Einšteinas šio žingsnio labai gailėjosi. 1954 m. Einšteinas savo senam bičiuliui Linusui Polingui rašė padaręs „didžiausią klaidą savo gyvenime“ pasirašydamas prezidentui Ruzveltui adresuotą laišką, kuriame rekomendavo „kurti branduolinius ginklus. Kita vertus, yra pateisinimas dėl pavojaus, kad juos anksčiau pagamins vokiečiai.“ 1955 m. Einšteinas ir dešimt kitų intelektualų bei mokslininkų, tarp kurių – britų filosofas Bertrandas Ruselis, pasirašė manifestą, kuriame minimas branduolinių ginklų keliamas pavojus.
Pašilės šv. Barboros bažnyčia
Istorija
1857 m. minima apleista, kiauru stogu bažnyčia. 1926 m. įkurta parapija. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia uždaryta, nacionalizuota, joje įrengta šokių salė. 1964 m. ten įsikūrė kino teatras „Raketa“. 1966 m. Pašilė prijungta prie Ukmergės miesto. 1992 m. bažnyčia grąžinta tikintiesiems. Iki 1994 m. ji buvo rekonstruota, pritaikant vykdyti bažnytinę veiklą. 2012 m. bažnyčia atnaujinta.
Albert Einstein
Biografija
Albertas Einšteinas mirė 1955 m. balandžio 18 d. Prinstone (Naujajame Džersyje).
Pašilės šv. Barboros bažnyčia
Radinys Pašilės kapinėse
2015 m. spalio mėn. Pašilės kapinėse (Šilo/Pašilės g. kampe) vykdant archeologinius kasinėjimus grafo Stanislovo Kazimiero Kosakovskio (1837–1905) kapavietėje, aptiktas netikėtas radinys: po kapaviete atsivėrė 20 kvadratinių metrų ploto iš plytų sumūrytas rūsys su jame sukrautais beveik 12 karstų. Neabejojama, kad dalis karstų su palaikais čia buvo perkelti 1962 arba 1964 m. iš Pašilės šv. Barboros bažnyčios, kai joje buvo įrengtas sovietmečio kino teatras. Karstų su palaikais atgal į bažnyčią neketinama sugrąžinti, juos planuojama identifkuoti, tinkamai palaidoti bei pažymėti laidojimo vietą – prie grafo S. K. Kosakovskio kapavietės turėtų atsirasti akmeninė plokštė su visų ten palaidotų žmonių pavardėmis.
Albert Einstein
Asmeninis gyvenimas
1903 m. vedė serbų fizikę Milevą Marič, su kuria susilaukė dukters Lyzerl ir dviejų sūnų – Hanso Alberto ir Eduardo. 1914 m. pora su vaikais persikėlė į Berlyną. Vedęs Einšteinas turėjo romaną su savo pussesere Elsa Lioventhal. Apie tai sužinojusi Mileva kartu su vaikais grįžo į Ciurichą. Einšteinas su savo simpatija susirašinėjo dar 1910 m., kuomet žmona Mileva Marič laukėsi jų sūnaus Eduardo. Oficialiai išsiskyrė 1919 m. ir tais pačiais metais susituokė su Elsa Lioventhal. 1933 m. persikėlė į JAV. 1936 m. gruodį Elsa Lioventhal mirė. Po to Einšteinas nebevedė, nors kurį laiką susitikinėjo su Sergėjaus Konenkovo žmona sovietų šnipe Margarita Konenkova (apie jos, kaip šnipės, veiklą nežinojo).
Pašilės šv. Barboros bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio plano, bebokštė (prieš Antrąjį pasaulinį karą buvo su bokšteliu). Statinys trišlaičiu stogu, priekiniu fasadu orientuotas į pietvakarius. Bažnyčia trijų navų su priebažnyčiu. Pastatą perimetru juosia antablementas, kurio frizas puoštas triglifais. Pastato kampuose pakartoti dorėniniai piliastrai, tolygiai skaidantys fasadus. Priekinio fasado frontoną puošia profiliuotas karnizas. Fasado frize buvęs įrašas „DIEVO APVEIZDOS“ dėl blogos būklės užtinkuotas, tematomi raidžių kontūrai. Didysis altorius su serlianos motyvo kompozicija, papuoštas Stanislovo Felikso Kosakovskio tapytu paveikslu „Nukryžiavimas“. Bažnyčios rūsiuose išlikęs autentiškos sienos fragmentas.
Albert Einstein
Pažiūros
Einšteinas reikšmingai prisidėjo prie Jeruzalės hebrajų universiteto steigimo 1925 metais. Einšteinas buvo vienas iš gubernatorių tarybos narių. 1921 metais Pasaulio sionistų federacijos pirmininkas biochemikas Chaimas Veicmanas buvo paprašęs Einšteino padėti rinkti aukas planuojamam universitetui. Einšteinas taip pat teikė pasiūlymus pradinėms programoms.
Pašilės šv. Barboros bažnyčia
Architektūra
Šventorius aptvertas metaline tvora su masyviais tinkuoto mūro stulpais.
Albert Einstein
Pažiūros
Chaimas Veicmanas vėliau tapo pirmuoju Izraelio prezidentu. 1952 m. lapkritį šiam mirus, spaudžiant Ezrieliui Karlebachui, Izraelio premjeras Davidas Benas Gurionas Einšteinui pasiūlė Izraelio prezidento poziciją, kuri tuo metu buvo grynai ceremoninė. Pasiūlymą perdavė Izraelio ambasadorius Vašingtone Aba Ebanas, paaiškinęs, jog pasiūlymas „įkūnija giliausią pagarbą, kurią žydai gali jausti savo tautos sūnui“. Einšteinas atsisakė, o atsakyme rašė, kad buvo giliai sujaudintas ir tuo pat metu nuliūdintas ir susigėdijęs, kad pasiūlymo negalėjęs priimti.
1918 m. Einšteinas buvo vienas iš liberalios Vokietijos demokratų partijos steigėjų, tačiau vėliau Einšteino politinės pažiūros sukairėjo ir jis kritiškai pasisakydavo apie kapitalizmą. Išleido esė rinkinį „Kodėl socializmas?“. Einšteinas dažnai sulaukdavo klausimų ir prašymų pasisakyti taipogi temomis, nesusijusiomis su teoretine fizika ir matematika. Jis tvirtai rėmė idėją, kad turėtų būti pasaulinė federacija su demokratine pasauline valdžia, kuriai būtų atskaitingos nacionalinės valstybės su savo galiomis. Einšteino žodžiais, „Aš pasisakau už pasaulinę valdžią, nes esu įsitikinęs, kad nėra kito kelio pašalinti pavojus, kuriuose žmogus gali atsidurti.“
Einšteinas apie dvasingumą yra rašęs savo laiškuose ir užrašuose bei užklaustas interviu. Yra teigęs, kad jaučia prielankumą panteistinei dievybei, apie kurį rašęs Baruchas Spinoza. Tačiau Einšteinas netikėjo į tokią asmeninę dievybę, kuri rūpinasi žmonių veiksmais ir likimais, tokį požiūrį vadindamas naivumu. Kita vertus, Einšteinas patikslino nesąs ateistu, o veikiau agnostiku, arba „labai religingu netikinčiuoju“. Paklaustas, ar tiki pomirtiniu gyvenimu, Einšteinas atsakė neigiamai, pridūręs kad jam „vieno gyvenimo gana“.
Paskutiniaisiais gyvenimo metais Einšteinas perėjo prie vegetariškos mitybos, didžiąja dalimi dėl gydytojų rekomendacijų dėl jo paties sveikatos. 1953 m. jis rašė: „valgydamas gyvūnų mėsą visuomet jaučiu šiokią tokią kaltę“, o 1954 m. kovo 30 d.: „Gyvenu be riebalų, be mėsos, be žuvies, tačiau jaučiuosi gan gerai. Visada maniau, kad žmogus iš prigimties nėra mėsėdis.“
Populiariojoje kultūroje
Nuo pat 1919 m., kuomet buvo patvirtinta jo bendroji reliatyvumo teorija, Einšteinas tapo vienu populiariausių mokslininkų įžymybių. Prieš Antrąjį pasaulinį karą „The New Yorker“ rašė, kad Einšteino Amerikoje būta tokio populiaraus, kad jį stabdydavę praeiviai, prašydami jiems paaiškinti „tą teoriją“. Dėl to bėgant laikui Einšteinas smalsuoliams išmokęs atsakyti „Dovanokite! Mane nuolatos painioja su profesoriumi Einšteinu“.
Jungtinių Valstijų doleris
thumb|300px|right|5 dolerių kupiūra 300px|right|thumb|2 dolerių kupiūra thumb|300px|right|1918 m. 1000 dolerių kupiūra
Jungtinių Valstijų doleris – oficiali JAV valiuta. Jungtinių Valstijų doleris taip pat yra plačiai naudojamas kaip rezervinė valiuta už JAV ribų. Šiuo metu Jungtinių Valstijų dolerių emisiją kontroliuoja Federalinė Rezervų sistema. Dažniausiai naudojamas Jungtinių Valstijų dolerio simbolis yra perbraukta S raidė ($).
ISO 4217 standartu nustatyta Jungtinių Valstijų dolerio santrumpa yra USD, tačiau Tarptautinis valiutos fondas naudoja ir santrumpą US$. 1995 m. cirkuliacijoje buvo apie 380 milijardų (380 G$) grynųjų JAV dolerių, iki 2005 m. padidėjo iki beveik 760 milijardų (760 G$). Du trečdaliai šios sumos buvo už JAV ribų.
Istorija
Olandų ir kiti Šiaurės Amerikos kolonizatoriai vietoj vietinės valiutos naudojo talerius. Po JAV nepriklausomybės paskelbimo taleriai buvo išrinkti naudoti vietoje vietinės nacionalinės valiutos, bet buvo nuspręsta juos padaryti nepriklausomus nuo Nyderlandų valiutos rezervo fondo.
Popierinių dolerių dizainas kelis kartus keitėsi. Paskutinį kartą XX a. 90 – aisiais metais, kai buvo pakeistas išorinis 100 dolerinių kupiūrų vaizdas.
Anksčiau spausdintos 500, 1 000, 5 000, 10 000 ir 100 000 dolerių nominalų kupiūros, jos daugiausiai buvo naudojamos atsiskaitymams tarp bankų ir nusikalstamo pasaulio grupuočių. 1936 m. buvo sustabdytas jų spausdinimas, o 1969 m. išimti iš apyvartos JAV prezidento Ričardo Niksono įsakymu.
Iki 1900 m. dolerį buvo galima laisvai keisti į auksą ir sidabrą, nuo 1900 iki 1934 m. – tik į auksą (1,67 g. už dolerį). Nuo 1934 iki 1975 m. dolerius pakeisti į auksą galėjo tik kitų valstybių vyriausybės (jo vertė 1934-1972 m. – 0,88865 g. už dolerį, 1972-1975 m. – 0,81853 g. už dolerį). Nuo 1975 m. dolerio vertė nebėra surišta su auksu.
Etimologija
„Doleris“ kilęs iš žodžio „Joahimstaler“, XVI a. monetos, kaldintos prie sidabro šachtos Joahimstale, dabartinėje Čekijos teritorijoje, pavadinimo. „Joahimstal“ reiškia „Joahimo slėnis“. Greitai „Joahimstal“ sutrumpintas iki „talerio“, o danai perdavė šitą žodį kaip „daler“. Anglai išvertė į labiau jiems priimtiną pavadinimą „dollar“.
Žodžiais „taleris“ ir „doleris“ vadintos skirtingų laikų skirtingos monetos. Kolonijinėje Amerikoje taip vadino 8 realų sidabrinę monetą, kuri plačiai buvo naudojama net po XVIII a. revoliucijos. Kai JAV vyriausybė nusprendė 1785 m. įvesti savo valiutą, tai pagrindu tapo doleris. Pirmi doleriai pradėti kaldinti 1794 m. iki tol buvo ispaniškos monetos.
Žodžiai „baksas“ ar „baksai“ kilę iš angliško žodžio „baksinas“ – briedžio kailis. Šitie kailiai buvo viena iš pagrindinių prekių prekiaujant su indėnais. Indėnai atvažiuodavo į baltųjų gyvenvietes mainyti kailius į reikalingus jiems daiktus (šautuvus, šovinius, druską, instrumentus, „ugninį vandenį“ ir t. t.), o baltieji prekiautojai sakydavo kainą briedžio kailiais. Vėliau tas žodis pradėtas naudoti kaip žargoninis dolerio pavadinimas.
Dar viena versija yra ta, kad pavadinimas „baksas“ kilęs nuo dolerio kupiūros reverso spalvos.
Iki 1861 metų JAV faktiškai neturėjo vieningų pinigų. Dauguma stambesnių piniginių operacijų buvo vykdomos per privačius bankus ar „skambią monetą“ (šis terminas apima ir sidabrinius bei auksinius luitus). Trumpalaikes, greitai išperkamąsias obligacijas „Treasury Notes“, leistas JAV vyriausybės 1793-1861 m., pilnateisiais banknotais laikyti negalima. Prasidėjus Pilietiniam karui, abejoms kariaujančioms pusėms prireikė gigantiškų pinigų sumų, teko įvesti vieningą valiutą. 1861 m. liepos 17 d. JAV Kongresas priėmė aktą, įpareigojanti vyriausybę išleisti tais laikais astronominę pinigų sumą – 60 milijonų dolerių. Užsakymas buvo duotas Niujorko spausdinimo kompanijai „American Bank Note Co“. Įvertinant, kad liepos 17 d. aktas nurodė išspausdinti tik 5, 10 ir 20 dolerių kupiūras, sunku įsivaizduoti, kokius didelius kiekius banknotų reikėjo pagaminti.
Spaustuvininkai reikalą sprendė "ūkiškai" - pirmiausia patikrino, kokios spalvos dažų daugiausia sandėliuose ir paaiškėjo, kad daugiausiai yra žalios. Tokiu būdu buvo atspausdinti milijonai banknotų žaliu reversu. Visuomenėje juos tuojau imta vadinti „Grinbekais“ (angl. „Greenbacks“ – „Žalia nugara“), šis pavadinimas prigijo įvairiems amerikietiškos valiutos pavyzdžiams, nepriklausomai nuo jų spalvos. Vėliau ir pati vyriausybė tęsė šitą tradiciją, ilgą laiką spausdino banknotus tik su žalia nugara. Tik 2004 m. 10, 20, ir 50 dolerių kupiūros pradėtos spausdinti kitų spalvų.
Oficiali valiuta kitose valstybėse
Jungtinių Valstijų dolerį, kaip oficialią valiutą naudoja ir kai kurios kitos šalys:
Satyajit Ray
Satjadžitas Rėjus (g. 1921 m. gegužės 2 d. Kalkutoje – m. 1992 m. balandžio 22 d., ten pat) – vienas iškiliausių Indijos kino režisierių; taip pat scenaristas, vaikų rašytojas, kompozitorius.
Biografija
Gimė žymaus bengalų rašytojo Sukumaro Rėjaus šeimoje. Buvo vienintelis vaikas šeimoje. Kai jam buvo vos dveji metai, mirė tėvas. Mokėsi Kalkutos vyriausybinę berniukų gimnazijoje. Studijavo Kalkutos universiteto Prezidento koledže ekonomiką. Atsidėjo kino režisieriaus darbui po pažinties su prancūzų režisieriumi Žanu Renuaru bei Londone peržiūrėjęs Vitorijo de Sikos filmą „Dviračių vagys“ (1948 m.). Tokie Rėjaus filmai kaip „Kelio dainos“ (1955 m.), „Nenugalėtas“ (1956 m.), „Muzikinis kambarys“ (1958 m.), „Apu pasaulis“ (1959 m.), „Čarulata“ (1964 m.), „Šachmatų žaidėjai“ (1977 m.) išgarsino ne tik patį režisierių, bet ir visą Indijos kiną vakarų pasaulyje.
Už savo filmus Rėjus buvo apdovanotas įvairiais laimėjimais, nominuotas Oskarui. Jis tapo Prancūzijos garbės legiono kavalieriumi, Amerikos kinematografinio meno ir mokslo premijos laureatu.
Algimantas Zurba
Algimantas Zurba (1942 m. vasario 8 d. Žvaguičiuose, Biržų apskritis – 2018 m. rugsėjo 9 d., Vilniuje ) – Lietuvos rašytojas, publicistas, redaktorius.
Biografija
1959 m. baigė Kupreliškio vidurinę mokyklą, 1964 m. – Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.
Jaunųjų filologų konkurso komisijos narys, ilgametis pirmininkas. Sudarė tris moksleivių kūrybos rinkinius. Rašė prozą, kūrinius vaikams ir jaunimui.
Bibliografija
Romanai:
Einherijai
Einherijai ( 'vieniši kariai') – karių, kurie narsiai kovėsi mūšiuose, sielos skandinavų mitologijoje. Einherijai sudaro Odino armiją, ruošiamą ragnaroko mūšiui. Ragnaroko metu jie kausis su milžinais ir turės didelę įtaką jo baigčiai.
Mirus narsiam kariui valkirijos jį palydėdavo į Valhalą, kuri yra Asgarde. Minima, kad Valhaloje yra 540 durų, iš kurių ragnaroko metu išžygiuos po 800 Odino karių, einherijų. Pagal tai galima spręsti apytikslį einherijų skaičių, kuris būtų apie 432 tūkstančius.
Kiekvieną dieną juos žadina gaidys Gulinkambis, visi žygiuoja į Idavolo lauką, esantį Asgardo širdyje, kur kaunasi vienas su kitu žūtbūtinėje kovoje. Užslinkus sutemoms liekantys tik keli gyvi, visi kiti esą sukapojami į gabalus. Tuomet įvykstantis stebuklas: visi einherijai prisikelia iš numirusių ir keliauja atgal į Valhalą. Valhaloje Adhrimniras, dievų virėjas, jiems kiekvieną dieną paskerdžia ir išverda paršą Sahrimnirą, kuris prisikeliąs kitą dieną. O iš ožkos Heidrun, kuri skabo Igdrasilo lapus, pieno gamina midų. Taip einherijai visą naktį puotaujantys, juos aptarnaujančios valkirijos, kol prisigėrę užminga, tačiau niekada nepatiria neigiamo alkoholio poveikio. Kitą dieną jie keliasi ir vėl keliauja į Idavolą kautis, kol ateis ragnarokas.
Own the Night
Own the Night – trečiasis studijinis amerikiečių kantri grupės „Lady Antebellum“ albumas, išleistas 2011 m. rugsėjo 13 d. Pirmasis albumo singlas „Just a Kiss“ sulaukė didelio pasisekimo ir pasiekė septintąją vietą „Billboard Hot 100“ reitinge, tapdamas geriausiai parduodamu grupės singlu. Nors albumas susilaukė skirtingų kritikų įvertinimų, jis debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, per pirmąją savaitę JAV pardavus 347 tūkstančius kopijų.
Pabaltijiečių kareivių ekstradicija iš Švedijos
300px|thumb|right|Buvę Vokietijos ginkluotųjų pajėgų kareiviai pabaltijiečiai ir vokiečiai renkami išsiuntimui (Eksjö internuotųjų stovykla). Baltijos šalių kareivių ekstradicija iš Švedijos (SV Baltutlämningen 'baltų ekstradicija'), taip pat vokiečių ekstradicija (SV Tyskutlämningen)  – 1945–1946 m. Švedijos įvykdyta Vermachto kareivių ekstradicija į SSRS, tarp kurių buvo ir 146 kareiviai iš Baltijos šalių (7 estai, 130 latvių ir 9 lietuviai), kovoję nacistinės Vokietijos pusėje prieš SSRS. Švedijoje iš viso buvo apie 3000 internuotų Vokietijos kareivių, iš kurių 2520 buvo perduota SSRS ir 50 – Lenkijai. Apie 310 vyrų buvo perduota britams jų okupacinėje zonoje Vokietijoje. 80 vyrų išvengė perdavimo susižalodami, keletas pabėgo.
1945 m. birželio 2 d. SSRS pareikalavo, kad Švedija perduotų jai visus internuotus Vokietijos ir jos sąjungininkių kareivius. Sutarimas su Švedijos socialdemokratų vyriausybe pradžioje buvo slaptas, o jam patekus į viešumą jį palaikė parlamento socialdemokratų dauguma. Švedijos Komunistų partija norėjo išduoti SSRS visus civilius pabėgėlius iš Estijos, Latvijos ir Lietuvos.
Baltijos šalių kareivių perdavimas
Didžioji dalis perduotų kareivių (149 iš 167) buvo latviai, pabėgę į Švediją iš Kuršo katilo. Švedijoje jie buvo internuoti ir laikomi internuotųjų stovyklose. Pabėgėliai buvo perduoti Sovietų Sąjungai 1946 m. sausio 25 d. Treleborgo uoste, kur jų laukė tarybinis garlaivis Beloostrov.
Pabaltijiečiai buvo sudėtingesnis atvejis nei vokiečių kareiviai, kadangi SSRS valdžia juos laikė savo piliečiais (po Baltijos valstybių prijungimo prie SSRS 1940 m.) ir kartu – „tėvynės išdavikais“. Internuotieji bijojo, kad jiems gresia mirties bausmės. Po visuotinio bado streiko, kai kurie baltiečiai bandė nusižudyti, du latvių kariai nusižudė.
Vertinimas
XX a. 10-tą dešimtmetį Švedijos vyriausybė pripažino, kad ši ekstradicija buvo klaida. 1994 m. birželio 20 d. grupė dar surastų gyvų iš išduotųjų baltiečių (34 latviai, 4 estai ir 1 lietuvis) buvo pakviesti į Švediją, kur Karališkuosiuose rūmuose Stokholme juos priėmė Švedijos karalius Karolis XVI Gustavas ir Švedijos užsienio reikalų ministrė Märta Margaretha af Ugglas. Karalius ir užsienio reikalų ministrė atsiprašė buvusių kareivių dėl ekstradicijos į stalininę TSRS.
Kriūkų mokykla-daugiafunkcis centras
miniatiūra|265px|right|Panemunių mokykla – daugiafuncis centras Kriūkų skyrius
Šakių rajono Kriūkų mokykla-daugiafunkcis centras – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Joginiškiuose (Šakių raj., Kriūkų seniūnija), Mokyklos g. 2, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190821097. Steigėjas Šakių rajono savivaldybės taryba.
Filialai:
Istorija
Istoriniai šaltiniai teigia, kad kaimo dviklasė mokykla Svetošine įsikūrė to paties pavadinimo dvaro rūmuose 1913 m. Pirmoji čia dirbusi mokytoja buvo Vasa Jakimova. Ji mokė rusų kalba, vadovėliai ir kitos mokymo priemonės taip pat buvo rusiškos. Toji mokykla gyvavo iki Pirmojo pasaulinio karo. Prasidėjus karui mokslas nutrūko. Po karo, 1918 m., tuose pačiuose rūmuose atidaryta jau lietuviška pradinė mokykla. Mokykloje trūko mokymo priemonių, suolų, tačiau vaikai buvo mokomi gimtąja kalba. Pirmasis šios mokyklos mokytojas buvo Urbaitis, dirbęs septynerius metus. Po jo dirbo J. Bukšnys, vėliau – Antanas Krutulis.
1932 m. Kriūkuose atidaryta dviejų komplektų mokykla. Čia dirbo DLK Gedimino ordino kavalierius Juozas Cimbolaitis (mokytojas-tremtinys), Narciza ir Feliksas Pranaičiai (1941 m. ištremti į Sibirą), Teresė Vedegienė, Stasys Dabušis. 1938 m. mokykla buvo išplėsta, restauruota, pakeisti langai, padidintas klasių skaičius, įrengta salė.
1944 m. rudenį Kriūkuose įsteigta progimnazija, kurioje buvo keturios pradinės ir keturios gimnazijos klasės. Vėliau kas metai priaugdavo po vieną klasę. Mokyklai paskirtas dar vienas pastatas – buvusio policininko Sedaičio namas. 1948 m. mokykla jau turėjo pilnas aštuonias klases ir buvo pavadinta gimnazija. Keturios pradinės mokyklos klases mokėsi buvusiuose Sedaičio namuose, o 5-8 klasės ant kalno, dabartiniame mokyklos pastate. 1949 m. mokykla pavadinta vidurine.
Pirmasis mokyklos direktorius buvo Juozas Naujokaitis. Jis į Kriūkus atvyko 1944 m., įsteigė progimnaziją, dirbo jos direktoriumi, už darbą buvo apdovanotas medaliu. 1949 m. iš direktoriaus pareigų atleistas, kaip „neatitinkantis tarybinei mokyklai keliamų reikalavimų“. Kriūkų mokykloje besimokančių mokinių daugumą sudarė Žemosios Panemunės, Ilguvos, Kriūkų apylinkių gyventojų vaikai. Mokinių patogumui 1954 m. prie mokyklos atidarytas internatas.
Direktoriaus A. Rutkausko dėka sudarytas mokyklos rekonstrukcijos planas. Pagal jį pradėtas statyti mokyklos ūkinis pastatas, 1962 m. mokinių jėgomis įrengtos medžio dirbtuvės, įruoštas stadionas. 1963 m. gautas leidimas prie senosios mokyklos statyti 8 klasių priestatą. 1964 m. buvusiame dvaro ūkiniame pastate įrengtos mokomosios dirbtuvės, 1965 m. pradėtas eksploatuoti 8 klasių priestatas. 1974 m. prie mokyklos baigtas statyti antrasis dviejų aukštų priestatas su sporto sale, valgykla, katiline, biblioteka, rūbine ir patalpomis aštuonioms klasėms. Nuo 1976–1977 m. m. mokykla pradėjo dirbti kabinetine sistema. Įrengti profesinio orientavimo, buities darbų, fizikos, chemijos kabinetai, šaudykla.
2003 m. mokykloje atidarytas muziejus. 2013 m. rugsėjo 1 d. Kriūkų vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę.
Nutrauktoji sueitis
Nutrauktoji sueitis (arba nutrauktas lytinis aktas, ) – tai kontracepcijos būdas, kuomet sueities metu vyras, pajutęs neišvengiamai artėjančią ejakuliaciją, ištraukia varpą iš makšties, šitaip neleisdamas sėklai patekti į moters lytinius takus, ir ejakuliuojama ne moters lytiniuose organuose, o išorėje, tad vyro orgazmas įvyksta tuomet, kai varpa nėra makštyje.
Tai nuo seno taikomas kontracepcijos metodas, jis yra gana paprastas ir plačiai naudojamas. Manoma, kad pagrindinis metodo trūkumas yra tai, jog dar prieš ejakuliuojant (užtenka vien tik erekcijos ir lytinio susijaudinimo) iš varpos išsiskiria skystis, kurį gamina Kuperio liaukos ir kuriame gali būti spermatozoidų, todėl penetracijos metu šis skystis gali pasiekti gimdą, šitaip sukeldamas pastojimo galimybę (palyginimui: spermatozoidų kiekis ejakuliate yra apie 500 mln., o prejakuliate – apie 30 tūkst.). Kita priežastis yra ta, kad vyrui pasiekti orgazmą yra lengviausia tuomet, kai varpa yra makštyje, todėl taikant šį metodą gali kilti psichologinių kliūčių.
Metodo patikimumas siekia apie 96 % (taikant taisyklingai); 80 % (įprastomis aplinkybėmis dėl iškylančių psichologinių kliūčių).
Istorija
Metodas žinomas nuo seniausių laikų, minimas dar Biblijoje (Onano atvejis, kai jis suviliojo savo brolio žmoną).
Sfaksas
Sfaksas  – miestas rytų Tunise (antras pagal dydį šalyje), Viduržemio jūros pakrantėje (prie Gabeso įlankos). Vilajeto centras. Svarbus prekybinis (išvežami fosforitai, žemės ūkio produkcija) ir žvejybinis jūrų uostas. Yra oro uostas, plentas į Tunisą, preina Tuniso–Gabeso geležinkelis. Maisto (aliejaus, žuvies perdirbimo), metalo apdirbimo, chemijos (fosfatų perdirbimas), tekstilės, odos ir avalynės pramonė. Amatai (kilimų, safjano gamyba). Veikia universitetas, archeologijos muziejus. Yra IX-XIX a. architektūros paminklų (Azuzeino, Sidi el Bahrio mečetės, Dar Dželuli rūmai, Bab ed Divano vartai, Chedi Šakero aikštė).
Nutrauktoji sueitis
Istorija
XVIII a. pradžioje Prancūzijos karaliaus dvaro rūmų damos mėgaudavosi kūno malonumais gimdydavo ne daugiau kaip du vaikus. Jos pasitikėdavo būtent nutrauktosios sueities metodu. Provincijos parapijų dokumentai rodo, kad XVIII a. pabaigoje ši mada jau buvo išplitusi ir tarp valstiečių, o XIX a. pabaigoje Prancūzijoje gimstamumo rodiklis buvo nukritęs iki 3 vaikų vienai moteriai – be šiuolaikinių kontracepcijos priemonių.
Raudonoji nykštukė
thumb|Raudonoji nykštukė thumb|Spėjama raudonosios nykštukės gyvavimo trukmės (trilijonais metų) priklausomybė nuo masės (Saulės masėmis). Raudonoji nykštukė – maža, palyginus šalta žvaigždė, kurios masė yra nuo 0,075 iki maždaug pusės Saulės masės. Paviršiaus temperatūra nesiekia 4000 kelvinų laipsnių karščio. Kartu su geltonosiomis ir baltosiomis nykštukėmis sudaro didžiąją dalį Paukščių Tako žvaigždžių. Raudonosios nykštukės kurą degina labai lėtai, todėl manoma, kad jos gali gyvuoti šimtus milijardų metų (žymiai ilgesnį laiką nei yra praėjęs nuo Visatos susidarymo). Nors raudonosios nykštukės yra labiausiai paplitęs žvaigždžių tipas, kuriam priklauso daug artimų Saulės sistemos kaimynių, dėl menko ryškumo (ne daugiau 10 % Saulės šviesumo) nė viena nematoma plika akimi. Artimiausia Saulei žvaigždė (Kentauro Proksima, 4 šviesmečiai) taip pat yra raudonoji nykštukė.
Egbertas
thumb|left|150px|Anglija valdant Egbertui
Egbertas (, m. 839 m.) – Vesekso karalius (802–839 m.).
Biografija
Kento karaliaus Elmundo sūnus.
Valdymas
Giminaičio Vesekso karaliaus Beortriko 789 m. ištremtas į žemyną, bet 802 m. paveldėjo jo sostą. 805 m. buvo pripažintas bretvalda (britų arba Britanijos valdovu). Prisijungęs Nortumbriją 830–831 m. buvo pirmasis faktiškas, nors taip nesititulavo, Anglijos valdovas.
Raudonoji nykštukė
Raudonosios nykštukės (mažesnės nei 35 % ) konvekcija apima visą žvaigždę, taigi jos degantis kuras nuolat sumaišomas ir jo sudėtis visame tūryje ta pati. Tai pailgina žvaigždės amžių.
Dalis raudonųjų nykštukių turi egzoplanetų sistemas. 2007 m. balandžio mėnesį prie raudonosios nykštukės Gliese 581 buvo aptikta Gliese 581c planeta, kuri yra labai panaši į Žemę ir skrieja vadinamoje gyvybės zonoje, kurioje vanduo gali egzistuoti skystos būsenos – neišgaruoti dėl karščio ir nesušalti į ledą. Dėl šios priežasties neatmetama skysto vandens ar net gyvybės egzistavimo galimybė minėtoje planetoje. Visgi egzistuoja keletas gyvybei tokio tipo žvaigždžių sistemose nepalankių faktorių. Dėl menko spinduliuojamos energijos kieko gyvybei tinkamos planetos turi būti tiek arti žvaigždės, jog turėtų būti atsisukusios į ją visada ta pačia puse (kaip Mėnulis į Žemę). Raudonosios nykštukės taip pat spinduliuoja labai mažai ultravioletinių spindulių, kurie, kaip ir dienos bei nakties kaita, gali būti reikalingi gyvybei atsirasti.
Sfaksas
Istorija
Sfaksas įkurtas 849 m., buvusio romėnų miesto Thaenae vietoje. 1148–1156 m. buvo valdomas siciliečių, vėliau užimtas ispanų. XVIII a. Sfaksas buvo viena svarbiausių osmanų piratų bazių. XIX a. miestas užkariautas prancūzų.
125 m.
125 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Valsčius
Valsčius – mažesnysis administracinis teritorinis vienetas Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, Abiejų Tautų Respublikoje, Lietuvos Respublikoje, Rusijos imperijoje bei kitose šalyse; seniausia teritorinė organizacija Lietuvoje, derinusi bendruomenės ir valstybės reikalus.
Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė
XIII a. pabaigoje – XIV a. pradžioje Lietuvos Didžiojo kunigaikščio domenas išsiplėtė, susiformavo nuolatinis pilių bei kiemų tinklas. Valdančioji dinastija Lietuvos teritoriją vienijo pašalindama žemių kunigaikščius, o į jų vietą skirdama sau pavaldžius vietininkus. Pilys ir kiemai tapo administraciniais centrais, o pilių seniūnai – vietininkais, karo vadais ir teisėjais. Kunigaikštukų žemės virto valsčiais – administraciniais vienetais.
XIII-XIV a. Lietuvoje valsčių sudarė keli kaimai ir laukai aplink pilį. Kaimu tuo metu vadinta bajoro sodyba su jam priklausiusių žmonių sodybomis, lauku – valstiečių sodybų grupės užimtas plotas. Kiekviename valsčiuje buvo kilmingajam priklausiusi pilis ar įtvirtinta gyvenvietė. Į jas, kilus pavojui gintis nuo priešo subėgdavo valsčiaus gyventojai. Vėliau iš kaimų išsiskyrė praturtėjusių bajorų sodybos, pradėtos vadinti dvarais. Kaimuose liko tik prievoles atliekantys bajorai. Laukai, kuriuose buvo valstiečių sodybos, taip pat pradėti vadinti kaimais. Vilniaus universiteto istoriko Henryk Łowmiański (1898–1984) skaičiavimais, Lietuvoje buvo 77 valsčiai. Valsčiai, kuriuos sudarydavo po keletą kaimų bendruomenių, jungėsi į žemes.
1413 m. etninė Lietuva buvo suskirstyta į tris administracinius vienetus: Žemaičių seniūnija, Vilniaus vaivadija ir Trakų vaivadija. Į Vilniaus vaivadiją įėjo Algirdo ir jo sūnų valdos Lietuvoje ir Rusioje, Trakų vaivadijai teko buvusios Kęstučio valdos, tarp kurių buvo ir Trakų kunigaikštystė.
Kazimiero 1442 m. privilegija leido bajorams patiems rinkti vietos administratorius – vaitus. Tačiau Didžiajam kunigaikščiui priklaususių dvarų aukščiausius pareigūnus – tijūnus skyrė Lietuvos valdovas. Tijūnai dažniausiai turėjo žemėvaldos savo administruojamuose valsčiuose. Patvirtinti tijūnais bajorai paprastai kreipdavosi į valdovą (Žemaitijoje – į seniūną), prašydami suteikti jiems laisvų žemių administruojamame valsčiuje, kur galėtų kurti nuosavų dvarų arimus. Neretai tijūnai pabuvodavo skirtingų valsčių valdytojais. 1527 m. Didysis kunigaikštis pertvarkė Žemaitijos seniūnijos administravimą. Nuo to laiko trylikos Žemaitijos valsčių tijūnus skyrė valdovas, o aštuoniuose savo vietininkus galėjo skirti seniūnas.
1564–1566 m. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje įvykdyta administracinė reforma. Pavietai buvo atskirti nuo valdovo dvarų ir dvarais tampančių valsčių. Iki tol istoriškai susidarę nevienodo didumo pavietai per šią reformą sudaryti nauji maždaug vienodo dydžio. Pavietas tapo svarbiausias bajoriškos valstybės administracinis vienetas. Vaivadijų ir pavietų teritorija, ribos ir struktūra buvo griežtai apibrėžtos, LDK teritorija suskirstyta į 13 vaivadijų su 26 pavietais. 1575–1599 m., spėjama, buvo 48 valsčiai (pavietai; išsamiau žr. čia).
Lietuvos Respublika
Lietuvai tapus nepriklausoma valstybe valsčių ribos buvo koreguojamos, kad sutaptų su katalikų religinių bendruomenių – parapijų - ribomis. Kelis šimtus metų toje pačioje teritorijoje gyvenę, to paties vienijančio dvasinio centro, parapijos bažnyčios sutelkti žmonės sukūrė mikrokultūrą, pasireiškusią savita šnekta, tradicine kultūra. Kaimo žmonės save tapatino su parapija ir valsčiumi - pagrindiniais žmogaus kilmės vietos orientyrais. Valsčių, kaip administracinių teritorinių darinių vaidmenį stiprino iki Pirmojo pasaulinio karo vykusios valsčiaus ūkininkų sueigos, kuriose buvo renkamas viršaitis, valsčiaus valdyba ir valsčiaus teismas. Valsčiai buvo ekonominio ir kultūrinio gyvenimo „katalizatoriai“ Lietuvos kaime.
1919 m. spalio 10 d. pirmasis Lietuvos savivaldybių įstatymas paskelbė, kad valstybė sudaryta iš valsčių, apskričių ir miestų savivaldybių. Miesteliai su daugiau kaip 3000 gyventojų galėjo tvarkytis valsčių teisėmis, o miestai su daugiau kaip 10 tūkst. – apskričių teisėmis. Valsčių sudarė keliolika seniūnijų. 1919–1940 m. Lietuvoje buvo 530 valsčių. 1929 m. rugsėjo 7 d. priimtas antrasis Savivaldybių įstatymas savivaldos pagrindu įteisino nebe valsčių, o kaimo, gyvenvietės, apylinkės seniūniją. 1932 m. Lietuvoje buvo 259 valsčiai, 1933 m. – 249. Skaičiuojant kartu su miestais, kurie irgi turėjo valsčiaus statusą, XX a. 4-ajame dešimtmetyje buvo 365 valsčiai, nors jų kiekis buvo nepastovus.
Lietuvos SSR
1941 m. birželio-liepos mėn. Lietuvą okupavus vokiečiams, valstybės teritorija buvo pavadinta Lietuvos generaline sritimi ir suskirstyta į 4 krašto apygardas, šios – į apskritis, o pastarosios – į valsčius.
Po Antrojo pasaulinio karo, kai SSRS antrąsyk okupavo Lietuvą, buvo tęsiamos 1940 m. pradėtos reformos. 1945 m. Lietuvoje buvo 26 apskritys, 320 valsčių ir 3032 apylinkės. 1950 m. birželio 20 d. Lietuvos SSR AT Prezidiumo įsaku panaikintas respublikos administracinis suskirstymas apskritimis ir valsčiais, sudarant sritis bei rajonus. Lietuvos SSR teritorijoje įkurti 87 rajonai su sustambintomis apylinkėmis.
Nepriklausomybės signatarai
Apie Lietuvos Nepriklausomybės signatarus galima skaityti šiuose straipsniuose:
Ust Janos ulusas
Ust Janos ulusas  – ulusas šiaurės Jakutijoje. Administracinis centras – Deputatskis.
Geografija
Iš šiaurės ulusą skalauja Janos įlanką sudaranti Laptevų jūra, joje yra keletas salų (Jarokas, Makaras, Šelonės salos). Didžiąją dalį teritorijos užima pelkėta Janos-Indigirkos žemuma. Toliau pietuose iškilę Čerskio kalnagūbrio ir Janos-Oimiakono kalnyno gūbriai. Pagrindinės upės – Jana, Ujandina, Čondonas, Selenjachas, Omolojus, Buor Jurjachas ir kt. Gausu ežerų.
Gyventojai
Tautinė sudėtis (2002 m.):
Gyvenvietės
Pagrindinės uluso gyvenvietės:
Mažosios Lietuvos švietimas
thumb|Prūsijos mokykla thumb|Tipinė mokykla [[Juodkrantėje]] thumb|Knypuvos gimnazija
Mažosios Lietuvos švietimas – švietimas Mažojoje Lietuvoje – Prūsijos kunigaikštystės dalyje nuo Alnos upės ir Aismarių į rytus su Priegliaus upynu Prūsoje.
Istorija
1525 m. Vokiečių ordino valstybės dalis, kunigaikščiui Albrechtui Brandenburgiečiui valstybine religija paskelbus liuteronybę, tapo pasaulietine protestantiška kunigaikštyste. Mažąją Lietuvą ir visą Prūsiją paveikė 1525–1528 m. valstiečių karas, kuriame dalyvavo ir vietos gyventojai prūsai, lietuvininkai, lenkai. Nors XVI a. pietryčių Prūsijoje pasikeitė politinė santvarka, socialinė ekonominė sankloda ir gyventojų konfesija, po sukilimo vietos gyventojų tautinė ir socialinė padėtis mažai pagerėjo. Stiprėjo baudžiava, visuotinai plito lažas, Vokiečių ordino valstybėje prūsams ir vakariniams lietuviams drausta verstis prekyba, amatais, apsigyventi miestuose, tad susikūrus Prūsijos kunigaikštystei juose telkėsi daugiausia vokiečiai. Tik Mažosios Lietuvos kaimai buvo ištisai lietuviški. Tačiau kartu Mažojoje Lietuvoje kūrėsi ir plėtojosi prūsų ir lietuvių raštija, tautinė kultūra.
Mažojoje Lietuvoje ne tik ūkį, bet ir kultūrą veikė įsigalėjusi reformacija. Jau XVI a. Mažojoje Lietuvoje veikė keliolika lietuvių parapinių mokyklų, netgi Karaliaučiuje dvi lietuvių pradžios mokyklos veikė iki XVIII a. pab. Liuteronybės nuostata viešajame gyvenime vartoti vietos žmonių kalbą galiojo ir bažnytinėse mokyklose. Prasidėjus reformacijai jau nuo XVI a. pirmosios pusės pamaldos evangelikų liuteronų bažnyčiose laikytos ir lietuvių kalba, o Semboje – ir prūsų, ir lietuvių kalbomis. XVIII a. mokyklas į savo žinią perėmė pasaulietinė valdžia.
Visuotinis pradžios mokslas
Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas I (1713–1740 m.) įvykdė švietimo reformą, priimti Reguliuojamieji principai, šalis viena pirmųjų Europoje bandė įgyvendinti visuotinį pradžios mokymą. 1736–1741 m. senovės Prūsijoje (be Brandenburgo), be jau veikiančių 320 bažnytinių mokyklų, pastatyta net 1160 kaimo (žemininkų) mokyklų, iš jų 275 – Lietuvos provincijoje.
Bet jau 1875 m. Gumbinės apygardoje veikė 352 mišrios vokiečių ir lietuvių mokyklos bei 388 vokiečių ir mozūrų mokyklos – 46 % visų apygardos pradžios mokyklų. Lietuvių vaikų nutautėjimą spartino mišrios mokyklos, nes jas imta versti vokiškomis. Kurta vokiečių švietimo sistema klusniam Prūsijos piliečiui vokiečiui ugdyti.
Vidurinis ir aukštasis mokslas
Lietuvybei svarbios buvo Tilžės gimnazija, veikusi 1586–1944 m., joje buvo lietuvių kalbos pamokų, skiriamos stipendijos lietuviams. Karalienės mokytojų seminarija prie Įsruties, veikusi 1811–1926 m., iki 1911 m. Mažosios Lietuvos pradžios mokykloms parengė 2208 pedagogus. Seminarijoje iki 1882 m. dėstyta lietuvių kalba. Tokių gimnazijų, seminarijų XIX a. pab. įkurta Ragainėje, Įsrutyje, Klaipėdoje, Vėluvoje. Karaliaučius gimnazija ir Karaliaučiaus universitetas, veikę 1544–1944 m., kurių vieni kūrėjų buvo Abraomas Kulvietis ir Stanislovas Rapolionis, buvo svarbus prūsistikos ir lituanistikos židinys, vienas svarbiausių lietuvių kultūros ir mokslo centrų. Universitete studijavo šimtai lietuvių iš Mažosios ir Didžiosios Lietuvos. 1718–1944 m. veikė Karaliaučiaus universiteto Lietuvių kalbos seminaras, jį baigusieji tapo Mažosios Lietuvos inteligentijos branduoliu, leido pirmuosius lietuviškus laikraščius ir knygas. Prie universiteto veikusios Karaliaučiaus spaustuvės spausdino knygas bei vadovėlius ir lietuvių kalba. 1542–1944 m. veikė viena seniausių ir didžiausių Vidurio Europoje Karaliaučiaus universiteto biblioteka, kuri turėjo prūsistikos leidinių, vertingą lietuvių ir lituanistinių leidinių rinkinį, beveik visus M. Mažvydo, B. Vilento, J. Bretkūno kūrinius.
1727–1740 m. Halės universitete veikė Halės lietuvių kalbos seminaras. Mažojoje Lietuvoje buvo daug išsimokslinusių žmonių, gausu bibliotekų, spaustuvių. Nuo 1810 m. vienu iš švietimo židinių tapo ir Berlyno Humboldtų universitetas.
Germanizacija
Vokietijos suvienytojo kanclerio O. fon Bismarko (1871–1898 m.) iniciatyva, Prūsijos kulto ir švietimo ministro potvarkiais lietuvių kalba 1872–1876 m. pašalinta iš Mažosios Lietuvos viešojo gyvenimo, ji liko pamaldų kalba bažnyčiose. Tai įteisinta Prūsijos Landtago (Seimo) ir Vokietijos Reichstago įstatymais. Buvo įgyvendinta Bismarko agresyvios tautinės politikos koncepcija: viena valstybė, viena tauta, viena kalba. Vietos gyventojams, taip pat vokiečiams inteligentams protestuojant, 1873 m. Rytų Prūsijos oberprezidentas leido tautinių mažumų (lietuvių, lenkų bei mozūrų) kalbomis mokyti vaikus tikybos pradžios mokyklų žemesnėse klasėse, grąžintos pamokos lietuvių kalba konfirmantams. Vien Mažajai Lietuvai skirtu 1881 m. specialiuoju potvarkiu leista tikybos mokyti lietuvių kalba ir vyresnėse klasėse. Visose imperijos valstybinėse, mokslo, kultūros įstaigose, viešojo gyvenimo srityse įvesta viena valstybinė kalba – vokiečių. Stiprėjant prievartinei germanizacijai gimtoji lietuvių kalba tebevartota buityje kaip namų kalba ir bažnyčiose, kaip fakultatyvas Tilžės gimnazijoje.
Mažosios Lietuvos šiaurinėse – Klaipėdos, Šilutės ir Tilžės bei vidurinėse – Ragainės, Pilkalnio, Pakalnės ir Labguvos apskrityse 1897 lietuviškai kalbančiųjų liko apie 40 %, 1910–1912 m. – apie 28 % gyventojų. Tilžės apskrityje nuo XVIII a. vidurio iki XIX a. vidurio, t. y. per 100 m. (per 3 žmonių kartas), lietuviakalbių sumažėjo apie 33 %, o 1861–1910 m. (per 50 m.) – 17,5 %, iš jų 1890–1910 m. (per 20 m.) – iki 10 %. Mažosios Lietuvos švietimo sistema, išskyrus Klaipėdos kraštą 1923–1939 m. galutinai buvo sunaikinta į valdžią Vokietijoje atėjus naciams ir 1945 m. prasidėjus TSRS okupacija.
Rudakių apylinkė
Rudakių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.