cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Margarita Drobiazko
Biografija
Ne mažesnis išbandymas M. Drobiazko ir P. Vanago laukė 2002 m. pasaulio čempionate Nagane (Japonija), kur pora liko 4 –ta. Laisvajame šokyje ją aplenkė Izraelio šokėjai Galit Chait ir Sergej Sachnovskij. Lietuvos čiuožimo federacija (LČF) įteikė protestą Tarptautinei čiuožimo sąjungai, kurį pasirašė ne tik LČF vadovai, bet ir beveik visi kitų šalių sportininkai. Lietuviai teigė laisvąjį šokį atlikę geriausiai karjeroje, o 4 –ą vietą įvertino kaip kerštą už kritiką teisėjams Salt Lake City olimpiadoje.
Po pasaulio čempionato pora paliko mėgėjų sportą ir rengė ledo šou bei treniravo šokėjų ant ledo poras. 2003 m. jie paskelbė apie planus sugrįžti ir kovoti dėl teisės rungtis penktojoje karjeroje olimpiadoje Turine (Italija). Tam paskatino dailiojo čiuožimo taisyklių ir teisėjavimo sistemos pokyčiai. M. Drobiazko ir P. Vanagas po 6 metų pertraukos 2006 m. iškovojo bronzą Europos dailiojo čiuožimo čempionate Lione (Prancūzija).
Turino olimpiadoje šokėjams sekėsi ne taip gerai – čia jie liko 7 –ti. Tais pačiais metais pasaulio pirmenybėse Kalgaryje (Kanada) pora liko per plauką nuo medalio – ketvirta. Pasitraukę iš sporto šokėjai ant ledo treniruoja kitas dailiojo čiuožimo poras, rengia ledo šou.
2022 m. rugpjūčio 10 d. prezidentas Gitanas Nausėda pasirašė dekretą dėl M. Drobiazko ir P. Vanago išbraukimo iš apdovanotojų sąrašo. Tai įvyko po kilusios skandalo, kai ši čiuožėjų pora dalyvavo renginyje Sočyje, vykstant Rusijos karui prieš Ukrainą.
Svarbiausi rezultatai
(metai, varžybos, vieta)
Švabija
Švabija − istorinis ir lingvistinis Vokietijos regionas, esantis Vokietijos pietvakarinėje dalyje.
Regiono apibrėžimai
thumb|left|Lingvistinė Švabija Egzistuoja du regiono apibrėžimai, apimantys skirtingas teritorijas:
Viduramžių istorija
thumb|250px|left|Švabijos kunigaikštystė (ruda)
911 m. Alemanija tapo Švabija, ir čia įkurta Švabijos kunigaikštystė, apėmusi lingvistinę Švabiją, kurioje formavosi alemaniškieji dialektai. Pirmoji vietinė dinastija čia buvo Hunfridingai, tačiau šalyje valdė ir Saksonijos Liudolfingai, Frankonijos Konradinai, Austrijos Babenbergai. Galiausiai 1079 m. čia įsitvirtino Hohenštaufenai, kurie ilgainiui įsitvirtino ir Šventosios Romos imperijos soste, tapdami viena įtakingiausių dinastijų.
Žalgirių paminklas Zubių sodybvietėje
Žalgirių paminklas NKVD sudegintos Zubių sodybos atminimui yra pietvakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Žalgiriuose (Skuodo seniūnija), kelio Daukšiai–Medininkai kairėje pusėje. left|thumb|200px|Paminklo fragmentas
Švabija
Viduramžių istorija
1268 m. nužudžius švabų kilmės imperatorių Konradiną, Švabijos įtaka imperijoje baigėsi, ir kunigaikštystė suskilo. Feodalinis susiskaldymas čia reiškėsi labai stipriai, ir regione susikūrė daug smulkių feodalinių vyskupijų, laisvųjų miestų, grafysčių. Nepaisant politinio silpnumo ir konsolidacijos trūkumo, iš regiono kilo daug Europos istorijoje reikšmingų giminių ir karališkųjų dinastijų. Tarp jų buvo Habsburgai, vėliau įsigalėję Austrijoje ir Ispanijoje, Hohencolernai, atėję į valdžią Brandenburge ir Prūsijoje, Velfai, valdę Bavarijoje, Zėringenai ir kiti.
Jau XIII a. pabaigoje pietinės Švabijos teritorijos ėmė jungtis į Šveicarijos konfederaciją, vakarinės teritorijos ilgainiui formavo Elzasą. Likusioje Švabijos dalyje irgi vyko panašūs konsolidacijos procesai: čia XIII-XV a. egzistavo Švabijos lygos. XVI a. istorinė Švabija buvo apjungta į administracinį Šventosios Romos imperijos vienetą - Švabijos apskritį (Elzasas atiteko Lotaringijos apskričiai).
Žalgirių paminklas Zubių sodybvietėje
Paminklas
Paminklo aukštis – 2,10 m, plotis – 1,55 m, storis – 1,20 m. Paminklinės teritorijos plotas – 4 m².
Švabija
Badenas, Viurtenbergas ir Hohencolernas
XIX a. pradžioje Švabijoje prasidėjo spartūs konsolidacijos procesai, kurių metu smulkios vietos valstybėlės apjungtos į dvi dideles kunigaikštystes. Tai buvo Badeno Didžioji kunigaikštystė vakaruose ir Viurtenbergo karalystė. Tarp jų buvo įsiterpusi mažytė Hohencolerno sritis, priklausiusi tiesiogiai Prūsijos karalystei. Po 1918 m. čia susikūrė Badeno respublika ir Laisvoji Viurtenbergo liaudies valstybė (Veimaro respublikos sudėtyje).
Žalgirių paminklas Zubių sodybvietėje
Istorija
Šioje vietoje XX a. I pusėje stovėjo Žaligirių kaimo ūkininko Juozo Zubės sodyba. Šalia esančiuose miškuose nuo 1944 m. spalio mėn. nuo mobilizacijos į okupacinę sovietų armiją slapstėsi aplinkinių kaimų šaukiamojo amžiaus vaikinai ir vyrai. Jie 1945 m. sudarė Lietuvos laisvės armijos partizanų būrį, kuriam vadovavo Vietinė rinktinės savanoris Zigmas Apulskis. 1945 m. rugpjūčio 3 d. apie 700 NKVD pasienio kariuomenės 23-ojo pasienio būrio ir reguliariosios armijos 347-osios šaulių divizijos kareivių Žalgirių kaime ir aplinkiniuose miškuose vykdė baudžiamąją karinę operaciją. Jos metu enkavedistai suėmė ir į Mosėdį išvedė keletą šaukiamojo amžiaus jaunuolių, sušaudė 6 Apulskio būrio partizanus ir sudegino ūkininko Juozo Zubės sodybą.
Žuvusiųjų atminimui 2008 m. Žalgiruose pastatytas tipinis atminimo ženklas, o šalia sudegintos sodybos vietos – paminklinis akmuo.
Švabija
Badenas, Viurtenbergas ir Hohencolernas
Pralaimėjus karą valstybingumas buvo panaikintas, ir 1945 m. regione suformuotos trys valstijos. Dvi iš jų - Pietinio Badeno ir Viurtenbergo-Hohencolerno valstijos buvo administruojamos Prancūzijos, o Viurtenbergo-Badeno valstija - JAV. 1952 m. visos jos sujungtos į federacinę Badeno-Viurtembergo žemę.
Indrė Pociūtė-Levickienė
Indrė Pociūtė-Levickienė (g. 1979 m. lapkričio 16 d. Šiauliuose) – teisininkė, konservatorių lygos bei Lietuvos politinė veikėja, buvusi LR krašto apsaugos viceministrė.
Biografija
1998 m. baigė Šiaulių Juliaus Janonio gimnaziją, 2003 m. – Mykolo Romerio universiteto (MRU) Teisės fakultete – teisę, teisės bakalauras, 2005 m. MRU TF – podiplomines studijas, teisės magistras.
1998–1999 m. Šiaulių apygardos teismo posėdžių sekretorė 2006–2008 m. Seimo Tėvynės sąjungos – Lietuvos krikščionių demokratų frakcijos atstovė spaudai, frakcijos referentė 2008–2010 m. LR Krašto apsaugos ministro patarėja.
Nuo 2004 m. Jaunųjų konservatorių lygos narė, nuo 2005 m. Atlanto sutarties Lietuvos Bendrijos narė, nuo 2009 m. Tėvynės sąjungos – Lietuvos krikščionių demokratų narė, nuo 2009 m. Tėvynės sąjungos – Lietuvos krikščionių demokratų Tarybos narė, nuo 2009 m. Tėvynės sąjungos – Lietuvos krikščionių demokratų Krašto saugumo komiteto narė, nuo 2009 m. Jaunimo reikalų tarybos narė prie Jaunimo reikalų departamento prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos.
Ištekėjusi. .
Acerai
Acerai (Aceros) – ragasnapinių paukščių (Bucerotiformes) būrio, ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukščių gentis.
Tarptautinė ornitologų sąjunga pasaulio paukščių sąrašo v11.2 versijoje išskiria vieną rūšį. :
US Alessandria Calcio 1912
US Alessandria Calcio 1912 – Italijos futbolo klubas iš Alesandrijos.
Istorija
Klubas įkurtas 1912 m. yra dalyvavę elito diviziono kovose. Paskutinį kartą 1960 m. Pastaraisiais metais žaidė žemesniuosiuose divizionuose.
Eugenijus Nikolskis
thumb|right|180px|Eugenijus Nikolskis (1939) Eugenijus Nikolskis (1917 m. Archangelske, Rusija – 1992 m. Kaunas, Lietuva) – Lietuvos stalo tenisininkas ir krepšininkas (dukart Europos čempionas). Ūgis – 184 cm.
Bolivijos kultūra
Bolivijos kultūrai didelę įtaką daro aimarai, kečujų kalbos atstovai, taip pat kitos populiarios Pietų Amerikos tautos.
Eugenijus Nikolskis
Biografija
Pirmojo pasaulinio karo metais tėvai buvo pasitraukę į Rusijos gilumą. 1922 m. grįžo į Lietuvą. Lankė Kauno jėzuitų gimnaziją, kurią baigė 1936 m. Tarnavo Lietuvos kariuomenėje.
Bolivijos kultūra
Kultūros raida Bolivijoje dalinama į tris pagrindines dalis: iki Kolumbinis laikotarpis, kolonizacija ir respublikos laikotarpis.
Svarbūs archeologiniai griuvėsiai, aukso ir sidabro ornamentai, akmens paminklai, keramikos ir audinių dirbiniai yra likę iš ankstesnių iki Kolumbinio laikotarpio egzistavusių kultūrų. Svarbiausi išlikę griuvėsiai yra Tihuanakas, Samaipata, Inkalaita ir Iskanavaja. Kita šalies teritorija yra mažai ištyrinėta dėl sunkaus pasiekiamumo.
Ispanija atnešė į šalį savų meno kultūros tradicijų, kurios išsivystė į savitą architektūros, tapymo ir skulptūros stilių, kuris buvo vadinamas "Metisų baroku". Kolonizacijos laikotarpiu šalyje buvo ne tik žymūs to meto menininkai, tačiau ir niekam nežinomi, tačiau gerai apmokyti akmens tašytojai, medžio drožėjai, auksakaliai ir sidabro apdirbėjai.
Eugenijus Nikolskis
Biografija
Dirbo įvairiose Kauno įmonėse, po Antrojo pasaulinio karo persikėlė į Vilnių – tapo „Spartako“ draugijos stalo teniso treneriu. Nuo 1953 m. gyveno Maskvoje, buvo paskirtas miesto „Spartako“ draugijos vyriausiuoju treneriu.
Bolivijos kultūra
Žymiausi Bolivijos XX amžiaus menininkai yra šie: Guzmán de Rojas, Arturo Borda, María Luisa Pacheco ir Marina Núñez del Prado.
Šalis turi ir turtingą folklorą. Bolivijos vietinė folkloro muzika yra savita ir įvairi. "Velnių šokis", atliekamas žymiajame Oruro karnavale, yra vienas didžiausių folklorinių renginių Pietų Amerikoje. Šis karnavalas yra įrašytas į UNESCO Žodinio ir neapčiuopiamo žmonijos paveldo šedevrų sąrašą.
Festivaliai
Religiniuose indėnų festivaliuose dar ir šiais laikais yra populiari pagonybė ir jos apraiškos. Rūbai, kuriais vilkima įvairių festivalių metu, primena iki kolumbinio laikotarpio indėnus ir XVI a. Ispanijos kolonistus. Tarp visų Pietų Amerikos folkloro festivalių labiausiai žinomas Oruro festivalis su savo išskirtiniu velnių šokiu.
Drabužiai
Tarp Bolivijos indėnių moterų šiuo metu labai populiaru dėvėti didelę ispanišką suknelę polerą. Šis drabužis likęs dar nuo Ispanijos kolonizacijos laikų, kai ispanai vertė visus dėvėti šiuos drabužius. Šiais laikais ši suknelė parodo garbę esant indėnu ir socialinį statusą.
Muzika
thumb|right|200px|Bolivijoje populiari [[Čarango gitara]] Bolivijos regioninė muzika yra įvairi ir išskirtinė. Indėnų regionuose muzika grojama festivalių ir švenčių metu. Kai kuriose dainose stipriai jaučiama Ispanijos įtaka.
Populiariausi muzikos instrumentai yra šie:
Urbi et orbi
Urbi et orbi – popiežiaus sveikinimas „Miestui ir pasauliui“, tradiciškai sakomas du kartus per metus – Šv. Velykų ir Šv. Kalėdų proga iš Šv. Petro Bazilikos Romoje. Popiežius sveikina ir laimina tikinčiuosius įvairiomis pasaulio kalbomis. Nuo 1939 m. pradėtas skelbti per radiją, vėliau – ir per televiziją.
385-asis NKVD šaulių pulkas
385-asis NKVD šaulių pulkas – NKVD kariuomenės dalinys, pradėjęs veikti po II pasaulinio karo. 1945 m. šis pulkas kartu su 62-ąja NKVD šaulių divizija buvo pasiųsti į Liublino ir Balstogės vaivadijas sunaikinti Armijos Krajovos dalinius. Šis pulkas dalyvavo Augustavo gaudynėse, kurių metu buvo nužudyti 600 vietinių gyventojų ir pogrindžio kovotojų. Pulko vadas buvo Klimanovas.
Urbi et orbi
Urbi et orbi yra tradicinis romėnų kreipimasis į piliečius.
Pabaigoje sveikinimo laiminama: Et benedictio Dei omnipotentis, Patris et Filii et Spiritus Sancti descendat super vos et maneat semper.
Pacų rūmai (Šv. Jono g.)
Pacų rūmai – pastatas Vilniaus senamiestyje, šalia Vilniaus universiteto Šv. Jonų gatvėje (Šv. Jonų g. 3). Šiuo metu čia įsikūrusi Lenkijos Respublikos ambasada.
Istorija
1628 m. Šv. Jono gatvėje esantį mūrinį pastatą iš Žemaitijos seniūno Jeronimo Valavičiaus įsigijo Lietuvos didysis raštininkas Steponas Pacas. Naujuoju rūmų savininku tapo jo sūnus LDK kancleris Kristupas Zigmantas Pacas. 1655 m. per karą su Maskva rūmai buvo sudeginti, po karo - atstatyti.
1748 metais barokiniai rūmai vėl sudegė. Jų atstatyti nepavyko nei Juozapui Pranciškui, nei jo sūnui Mykolui Jonui Pacui – paskutiniajam kadaise labai turtingos ir įtakingos Pacų giminės palikuoniui. 1771 m. Mykolas Pacas buvo priverstas emigruoti, o jo turtas areštuotas. 1783 m. rūmus įsigijo LDK didysis kancleris Aleksandras Mykolas Sapiega. Jis atstatė rūmus ir suteikė jiems klasicistinį interjerą. 1793 m. rūmus paveldėjo Aleksandro Mykolo ir Magdalenos Liubomirskos Sapiegų sūnus, Lietuvos artilerijos generolas Pranciškus Sapiega.
Po 1831 m. sukilimo Rusijos valdžia iš Sapiegų rūmus konfiskavo ir juose įkurdino gubernatoriaus būstinę. 1909 m. rūmuose buvo įsteigtas rusų klubas. 1912 m. pagal architekto Aleksandro Sonino projektą jie dar kartą buvo pertvarkyti ir pritaikyti rusų bajorijos poreikiams. Iki I pasaulinio karo Vidaus reikalų ministerijai priklausiusiuose rūmuose veikė knygynas, paveikslų galerija, M. Anatolskio vyno parduotuvė.
1918 m. rūmuose veikė lietuvių „Rūtos“ draugija, o 1919 metais juose įsikūrė Krikščionių darbo sąjunga.
Vėliau rūmų savininkais tapo Lenkijos Respublikos valdžios institucijos. Po II pasaulinio karo Pacų rūmai daugeliui metų atiteko ryšininkams. Kurį laiką čia veikia tarpmiestinė telefono stotis ir telegrafas. 1959 m. rūmai buvo atstatyti ir iš dalies restauruoti pagal architektų Justino Šeiboko ir Bronislovo Krūminio projektą. Pastatas buvo pritaikytas Ryšininkų kultūros namų poreikiams; čia taip pat buvo įrengti butai. 1978–1991 m. rūmai buvo restauruoti. Paskutinį restauravimą atliko Lenkijos paminklų restauravimo dirbtuvės PKZ.
2007 metų liepos 27 d. Pacų rūmus nusipirko Lenkijos valstybė. Tuomet pastatą atidarė Lenkijos Prezidentas Lech Kaczyński ir Lietuvos Prezidentas Valdas Adamkus.
Po būtinojo remonto ir pastato pritaikymo naujoms reikmėms 2018 m. rugsėjo 13 d. Pacų rūmus - naująją Lenkijos Respublikos ambasados su konsuliniu skyriumi ir Lenkijos instituto Vilniuje buveinę - iškilmingai atidarė Lenkijos užsienio reikalų ministras Jacek Czaputowicz ir Lietuvos užsienio reikalų ministras Linas Linkevičius.
Architektūra
Pacų rūmai – tai dviejų aukštų pastatas su vidiniu kiemu. Fasade vėlyvojo baroko stiliaus skulptūrinės puošybos elementų neišliko. Rūmai įrengti XVII a. pab. - XVIII a. pr. Salės dekoruotos iliuzionistinės barokinės tapybos stiliumi, naudoti ginkluotės motyvai.
Ybiškė
Ybiškė  – dedešvinių (Malvaceae) šeimos vienmečių arba daugiamečių augalų gentis. Natūraliai auga atogrąžų Afrikoje, Azijoje ir šiaurės Australijoje. Anksčiau buvo priskiriama kinrožės (Hibiscus) genčiai.
Užaugantis iki 2 m aukščio. Lapai 10–40 cm ilgio, platūs. Žiedai 4–8 cm skersmens su penkiais baltais arba gelsvais žiedlapiais. Vaisiai primena plonas paprikas, išauga 5–20 cm ilgio, viduje turi daug baltų sėklų.
Šios genties augalams kenkia drugių (Lepidoptera) lervos. Chionodes hibiscella lervos aptinkamos ant muskusinės ybiškės (Abelmoschus moschatus).
Maistui naudojamos kaip kurių rūšių nesubrendę vaisių ankštys, jauni lapai. Valgomoji ybiškė – komerciškai auginama daržovė. Puošnioji ybiškė auginama kaip pluoštinis augalas. Muskusinė ybiškė – aliejinis augalas.
Europinė stinta
Paplitimas
Paplitusios šiaurės vakarų ir šiaurės Europoje, ypač Šiaurės, Baltijos, Baltosios, Pečioros jūrų, Biskajos įlankos rytinės pakrantės vandenyse, gretimose upėse ir ežeruose, bei plačiai išplitusios Baltijos šalių, Suomijos, Rusijos Federacijos (Kaliningrado, Leningrado, Pskovo, Novgorodo, Murmansko (išskyrus vidinę dalį), Tverės srityse, Karelijos Respublikoje) teritorijose.
Veisimasis
Europinės stintos Lietuvoje neršia anksti pavasarį – balandžio mėnesį. Ikrus išneršia ant vandens augalų, žvirgždėto, smėlėto dugno.
Mityba
Maitinasi zooplanktonu bei bentosu.
Porūšiai
Išskiriami du porūšiai:
Anadrominis Osmerus eperlanus mordax porūšis panašūs į Osmerus eperlanus eperlanus porūšį tuo, kad pavasarinės žuvų neršto migracijos metu jų tinklainėje yra beveik grynas porfiropsinas.
Europinės stintos Lietuvoje
Lietuvoje stintos labai dažnos verslinės žuvys, 2011 m. šalyje buvo sugauta 115 440 kg didstinčių ir 7748 kg ežerinių stintelių. Kasmet rengiama šventė „Palangos stinta“. Lietuvoje gyvena 3 formų stintos: Baltijos jūroje praeivės ir gėluose vidaus vandenyse sėslios:
Taip pat skaitykite
Lietuvos žuvų rūšių sąrašas
Ciuliškės
Ciuliškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Smalvų, prie kelio.
Istorija
XX a. pr. Ciuliškių palivarkas pateko į Novoaleksandrovsko apskritį, Smalvų valsčių. Buvo Eitminavičių valda.
Lužanai
Lužanai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grudeko valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 15 km į šiaurės rytus nuo Grudeko ir apie 46 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Algimantas Vincas Kajackas
Algimantas Vincas Kajackas (1932 m. gruodžio 21 d. Trakėnuose, Kalvarijos valsčiuje – 2015 m. sausio 16 d. Kaune ) – Lietuvos kunigas, teologijos daktaras nuo 1994 m.
Biografija
1956–1961 m. ir 1980–1982 m. studijavo teologiją Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje. 1961 m. įšventintas kunigu. 1961–1975 m. vikaras Prienuose ir Šakiuose. 1976–1984 m. Kauno tarpdiecezinės kunigų seminarijos prefektas, nuo 1984 m. joje, nuo 1990 m. ir Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakultete dėsto Bažnyčios istoriją, liturgiką ir patrologiją, 1984 m. docentas. Nuo 1994 m. Vilkaviškio katedros kapitulos kanauninkas.
Paskelbė straipsnių apie Lietuvos Katalikų bažnyčios archyvus, bažnytinį meną, Lietuvos Katalikų bažnyčios istoriją. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.
Palaidotas Marijampolės Šv. Vincento Pauliečio parapijos bažnyčios šventoriuje.
Irena Porvaneckienė-Adomaitytė
Irena Porvaneckienė-Adomaitytė (g. 1924 m. rugsėjo 14 d. Šiauliuose) – muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
Muzikos pedagogo Stasio Bekerio paraginta 1950 m. įstojo į Šiaulių muzikos mokyklą, kur ketverius metus choro dirigavimo mokėsi pas Bronių Sližį ir Danutę Dovydėnaitę.
Nuo 1952 m. pradėjo dėstyti muziką ir dainavimą Meškuičių (Šiaulių rajono savivaldybė) vidurinėje mokykloje, vadovauti moksleivių chorams. Suorganizavo Meškuičių apylinkės meno mėgėjų dainų ir šokių liaudies ansamblį (130 dalyvių).
Kolektyvą ėmė konsultuoti muzikos ir šokių specialistai iš Vilniaus (Adolfas Krogertas, Juozas Gudavičius, V. Bartusevičius) ir rengti koncertams Maskvoje. Po perklausos Vilniuje ansamblis gavo teisę koncertuoti Maskvoje. 1954 m. rugsėjo mėn. jis su dideliu pasisekimu koncertavo Žemės ūkio pasiekimų parodoje, Michailo Lomonosovo universitete ir Centriniuose meno darbuotojų rūmuose.
Grįžęs į Lietuvą, kolektyvas koncertų surengė Šiauliuose ir gretimuose rajonuose, dalyvavo Estijos rajoninėse dainų šventėse, 1955 m. respublikinės dainų šventės konkurse Vilniuje laimėjo trečiąją vietą, koncertavo Valstybinės filharmonijos salėje.
Metus mokytojavo Joniškėlio vidurinėje mokykloje, o nuo 1958 m. kelis dešimtmečius muziką ir dainavimą dėstė, vadovavo moksleivių chorams ir vokaliniams ansambliams Pušaloto (Pasvalio raj.) vidurinėje mokykloje. Jaunučių chorą parengė 1969 m. respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei, o jaunių chorą – 1965 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms. Taip pat vadovavo ir suaugusiųjų meno mėgėjų įvairiems kolektyvams. Mokytoja dirigavo Šiaulių ir Pasvalio rajonų dainų šventėse.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Petras Juozas Pranaitis
Petras Juozas Pranaitis (1868 m. Panenupių k., Griškabūdžio valsč., Šakių apskr. – 1942 m. sausio mėn. ten pat) – vargonininkas ir chorvedys.
Biografija
Muzikos mokėsi pas Naumiesčio parapijos vargonininką – Varšuvos konservatorijos auklėtinį L. Risauską. Brolio kunigo Justino Bonaventūros rūpesčiu apie 1888 m. įstojo į Peterburgo konservatoriją (laisvasis klausytojas). Vargonavimą studijavo pas prof. Johansoną, o muzikos teoriją – pas konservatorijos direktorių A. Rubinšteiną.
Išmokęs vargonuoti, iki 1910 m. buvo vargonininkas Peterburgo katalikų dvasinėje akademijoje, kur subūrė chorą – jame giedojo ir būsimasis Lietuvos prezidentas Antanas Smetona. Choras nemažai koncertavo ir dalyvavo įvairiuose kultūros renginiuose. Minėtinas 1900 m. vasario 17 d. Lietuvių ir žemaičių draugijos surengtas didelis koncertas. Kiti koncertai vyko Marijos teatro rūmuose ar kitur.
P. Pranaitis harmonizavo liaudies dainas ir mokė jų savo chorą. Grįžęs į Lietuvą, ūkininkavo tėviškėje. Parašė kūrinių fortepijonui – polkų ir mazurkų, sonatą ir kitų smulkių kūrinėlių. Kūrybiškai bendravo su Vincas Kudirka – savo kūrinius duodavo jam redaguoti ir parengti spaudai.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Urbanistika
Urbanistika (miestotyra ) – mokslas, tiriantis miestą kaip kultūros reiškinį. Nagrinėja politikos, ekonomikos, geografijos, ekologijos ir socialinius aspektus, fizinę struktūrą ir architektūrą.
Glaudžiai susijęs su miestų planavimu.
Konkrečiau
Socialinių mokslų tarpdalykinė šaka, taikanti socialinių (politikos, ekonomikos, kultūrinės antropologijos, civilizacijos studijų, socialinės geografijos, ekologijos, viešosios teisės), fizinių (geografijos), technologijų (aplinkos, statybos, transporto inžinerijos, miestų planavimo ir erdvinio formavimo) ir humanitarinių (kultūros studijų, etnologijos, istorijos) žinias ir metodus.
XIX a. pabaigoje–XX a. pradžioje Vakaruose prasidėjusi sparti industrializacija ir urbanizacija paskatino urbanistiką. XX a. antroje pusėje, sparčiau plečiantis globalizacijai, urbanizacijai, raida suintensyvėjo.
Prancūzijos vyrų žolės riedulio rinktinė
Prancūzijos vyrų žolės riedulio rinktinė – komanda, atstovaujanti Prancūzijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Prancūzijos žolės riedulio federacija.
Cykakalnis
Cykakalnis – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 6 km nuo Šunskų.
Dominikos revoliucinė partija
thumb|120|right| Dominikos revoliucinė partija (PRD, :) – Dominikos Respublikos kairioji demokratinio socializmo ideologijos politinė partija.
Istorija
Įkurta 1939 m. sausio 21 d. Vila de el Cano (Havana), iki 1961 m. liepos 5 d. veikė pogrindyje ir kovojo su Truhiljo diktatūra. 1962 m. pirmuosiuose prezidento rinkimuose nugalėjo PRD lyderis Chuanas Bošas, iki 1963 m. rugsėjo spėjęs nacionalizuoti Truhiljo nuosavybę, apriboti užsienio monopolijas. Buvo priimta demokratinė konstitucija, paskelbusi demokratines laisves ir teises, agrarinę reformą, įteisinusi žemės ūkio kooperatyvus.
Po valstybės perversmo PRD iki 1978 m. buvo opozicijoje, tačiau tuo metu partijoje įvyko skilimas. 1973 m. Ch. Bošas įkūrė kairiąją Dominikos išlaisvinimo partiją. 1978–1986 m. PRD, padedant Socinternui, kurio atstovai stebėjo rinkimus, vėl atėjo į valdžią. Šalies prezidentais buvo išrinkti 1978 m. Antonijus Gusmanas ir 1982 m. Salvadoras Chorche Blankas.
1982 rinkimuose buvo gavusi 46 % rinkėjų balsų ir 62 vietas parlamente. Tačiau, valdant PRD bankrutavo kai kurios valstybinio sektoriaus įmonės, išaugo nedarbas, trūko ryžtingumo, vykdant reformas. Todėl 1986 m. rinkimuose PRD gavo tik 39,2 % balsų bei 48 vietas Nacionaliniame kongrese ir tapo opozicine partija.
Tik 2000 m. pavyko susigrąžinti rinkėjų pasitikėjimą – Hipolitas Meja buvo išrinktas Dominikos respublikos prezidentu. Tačiau 2004 m. jis pralaimėjo liberalizmo kryptimi pasukusios Dominikos išlaisvinimo partijos kandidatui Leoneliui Fernandesui.
2002 m. parlamento rinkimuose PRD laimėjo 73 iš 150 vietų Deputatų rūmuose ir 29 iš 30 Senate.
Ideologija ir struktūra
1979 m. priimtoje programoje siekiama mišrios ekonomikos, agrarinės reformos ir latifundijų panaikinimo, dirbančiųjų atstovavimo įmonių valdyme.
Aukščiausias organas – suvažiavimas, renkantis pirmininką ir jo pavaduotojus bei sudarantis Nacionalinį vykdomąjį komitetą, į kurį dar įeina vietinių organizacijų pirmininkai bei masinių jaunimo, moterų, kultūros organizacijų, Dominikos respublikos dirbančiųjų konfederacijos vadovai.
Leidžia laikraštį „Tribuna democratica“ (Demokratinė tribūna).
Socialistų Internacionalo narė nuo 1996 m. rugsėjo 9 d.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Bindra
Bindra – upė Lietuvoje, Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje; Elnos kairysis intakas (Neries baseinas). Ilgis 1 km. Prasideda Pylimų kaimo apylinkėse, teka į šiaurė. Įteka į Elną prieš Elniakampio ežero Neries regioniniame parke.
Prie Bindros yra šie kaimai: Pylimai, Geležiai.
Lapuodegė pušis
Aukštis, kamieno storis
Lapuodegė pušis išauga 10–22 m aukščio ir iki 2,6 m skersmens kamienu, nors dažniausiai pasitaiko 6-15 m aukščio, o žmogaus krūtinės aukštyje medžių kamieno storis 30-60 cm skersmens.
Masyviausias šios rūšies medis buvo užregistruotas Trejybės valstybiniam miške, kurio aukštis 23 m, kamieno skersmuo 255 cm. Trejybės Alpių kalnuose užregistruotas 36 m aukščio ir 121 cm kamieno skersmens medis. ''Pinus balfouriana var. austrina'' porūšio masyviausias medis užregistruotas Sekvojų nacionaliniame parke, kurio aukštis – 21,3 m, kamieno skersmuo 261 cm (2005 m.), netoliese kito augančio medžio aukštis 23,8 m, skersmuo – 244 cm.
Kiti požymiai
thumb|left|250px|Lapuodegės pušies [[kamienas, kankorėžiai]] Jų spygliukai susitelkę auga po penkis ar kartais po keturis (pietų Siera Nevados kalnagūbrių regione) 2–4 cm ilgio. Ant šakelių spygliukai išsilaiko 10–30 metų. Kankorėžiai 6-11 cm ilgio, tamsiai violetinės, subrendę – raudonai rudos spalvos.
Porūšiai
Skiriami du Lapuodegės pušies porūšiai, kurių dvi skirtingas populiacijas skiria apie 500 km atstumas, tai:
Amžius
Manoma, kad lapuodegės pušys Siera Nevadoje gali išgyventi iki 3000 metų, nors ilgiausias įrodytas jų amžius 2110 m. Klamato kalnuose žinomos tik 1000 metų amžiaus.
Paplitimas
Tai reta ir endeminė medžių rūšis, laukinėje gamtoje natūraliai auganti tik Kalifornijoje. Paplitusi subalpiniuose miškuose, maždaug 1950–2750 m aukštyje Klamato kalnuose, ir nuo 2750 iki 3650 m aukštyje Siera Nevados kalnagūbrių regione. Siera Nevadoje labiau paplitę apie Karalių kanjono ir Sekvojos nacionalinius parkus. Tiek Klamato kalnuose, tiek pietų Siera Nevadoje dažniausiai auga medžių ribos paplitimo pakraščiuose.
Varniškių liepa
miniatiūra|250px|right|Ženklas žymi priekyje krūmokšniuose gulintį paminklinį medį miniatiūra|250px|right|Trūnijantis kamienas. Šalia – prispaustas senojo informacinio ženklo strypas su išblukusia lenta. 2014 m. vasara
Varniškių liepa – išskirtinio amžiaus ir išvaizdos liepa, augusi Utenos rajone, Tauragnų seniūnijoje, etnografiniame Varniškių II kaime, Ignalinos miškų urėdijos Minčiagirės girininkijos (185 kv., 26 skl.) teritorijoje. Laukymėje prie miško stovi šį paminklinį medį žymintis ženklas. Medis nulūžęs, jo kamienas, prispaudęs senosios informacinės lentos metalinį strypą, pūva tankiuose krūmokšniuose (2014 m. vasaros duomenimis). Ši liepa 1960 m. paskelbta gamtos paminklu, o 1999 m. Aplinkos ministro paskelbta saugomu objektu. Pasakojama, kad liepos globėjo V. Kriungiškio tėvai ir seneliai prie liepos sustatydavo net 10 kelminių avilių, kad bitės, liepai žydint, prineštų medaus. Aviliai statomi ir dabar.
Šiaurės Azija
thumb|200px|Šiaurės Azija
Šiaurės Azija – Azijos subregionas, apimantis azijinę Rusijos dalį.
Apima teritoriją tarp Uralo kalnų vakaruose, Ramiojo vandenyno rytuose, Arkties vandenyno šiaurėje bei Vidurinės Azijos ir Rytų Azijos pietuose. Šiaurės Azija iš esmės sutampa su Sibiru plačiąja prasme, t. y. apima geografinį Sibirą ir Rusijos Tolimuosius Rytus.
Terminas Šiaurės Azija vartojamas nuo 1882 m.
62-oji NKVD šaulių divizija
62 NKVD šaulių divizija – NKVD organizacinis vienetas pradėjęs veikti po II pasaulinio karo. Divizija buvo suformuota 1945 m. sausio 4 d. Belgrado mieste. Diviziją daugiausiai sudarė 3 Ukrainos fronto kareiviai. 1945 m. ši divizija kartu su 385 NKVD šaulių pulku buvo pasiųsti į Liublino ir Balstogės vaivadijas sunaikinti Armijos Krajovos dalinius. Šis pulkas dalyvavo Augustavo gaudynėse, kurių metu buvo nužudyti 600 vietinių gyventojų ir pogrindžio kovotojų. Divizija išformuota 1951 metais.
Kauno jaunimo mokykla
thumb|220px|right|Jaunimo mokykla 2013 m. miniatiūra|220px|right|Mokyklos pastatas 2019 m.
Kauno jaunimo mokykla – bendrojo lavinimo dieninė (mokoma viena pamaina) mokykla, veikusi Kaune, Pašilės g. 34. Valstybinė biudžetinė mokymo įstaiga, vykdžiusi pagrindinio ugdymo programą (5-10 kl.), toliau siuntusi 10 kl. baigusius mokinius į kitas mokyklas, siekusi garantuoti ugdymo tęstinumą ir socialinį saugumą. Įstaigos kodas 195091976. Steigėjas Kauno miesto savivaldybės taryba.
Mokykla įsteigta 1995 m. sausio 12 d., pradėjo veikti tų pačių metų rugsėjo 1 d. 2004 m. rugsėjo 9 d. sprendimu Nr. T-476 mokykla pavadinta Kauno jaunimo mokykla.
2018 m. Kauno jaunimo mokykla prijungta prie Kauno suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centro, veikiančio Žemųjų Šančių mikrorajone, Sandėlių g. 7 (kodas 295093070).
Veikla
Mokyklos tikslas – padėti mokymosi motyvų stokojantiems, socialinį imunitetą praradusiems, dėl socialinių-ekonominių ar kitokių sąlygų negalintiems baigti pagrindinės mokyklos mokiniams, padėti „sunkiems“ paaugliams ir jaunuoliams suvokti savo poreikius, interesus, gebėjimus, mokyti spręsti asmenines problemas. Tiesiogiai bendravo su Vaikų gerovės centru „Pastogė“, miesto dienos centrais, vidurinėmis mokyklomis.
Kauno jaunimo mokykloje veikė sociokultūrinis centras „Mokykla – miestui“. Naujajame centre buvo 4 veiklos sritys: suaugusiųjų ir vaikų švietimas, menas ir kultūra, bendruomenės kūrimas, rekreacija. Mokykloje veikėsavivaldos institucijos: mokyklos taryba, mokytojų taryba, mokinių parlamentas, metodinė taryba.
Buvo priimami visi pageidaujantys mokytis mokiniai iš Kauno miesto ir rajono. Priėmimas vykdytas vadovaujantis asmenų priėmimo į Kauno miesto savivaldybės bendrojo ugdymo mokyklas kriterijų ir klasių komplektavimo tvarkos aprašu, patvirtintu Kauno miesto savivaldybės tarybos 2012 m. vasario 23 d. sprendimu Nr. T-90.
Darataičių II senosios kapinės
Darataičių kaimo II senosios kapinės, vadinamos Senkapiais, Markapiais (valstybės saugoma regioninio reikšmingumo lygmens kultūros vertybė, turinti memorialinį vertingųjų savybių pobūdį: unikalus kodas –, senas vertybės kodas – L542) – neveikiančios kapinės centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Darataičiuose (Darbėnų seniūnija), 76 m į pietvakarius nuo kelio Vaineikiai–Grūšlaukė, Akmenos dešiniajame krante. thumb|left|300px|Kapinių vaizdas iš šiaurės pusės
Vieta
Laidojimo žymių nesimato. Kapinėse stovi trejetas monumentalių kryžių ir koplytėlių. Palei pakraštį auga pavieniai lapuočiai medžiai ir dekoratyviniai krūmai.
Teritorijos plotas – 446 m².
0,6 km į pietryčius yra Darataičių I senosios kapinės. thumb|left|300px|Kapinių vaizdas iš pietų pusės
Istorija
Veikė XVII–XIX a. Jose laidoti Darataičių ir Rubiniškės gyventojai. Vadinamos Markapiais, Senkapiais. Nuo seno stovėjo keli aukšti ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė su šventųjų skulptūromis. Jie XX a. 6 dešimtmetyje sunyko, o po 1989–1990 m. atstatyti.
Rimas Stanislovas Jonaitis
Rimas Stanislovas Jonaitis (g. 1943 m. spalio 27 d.) – inžinierius, Lietuvos politinis veikėjas, LR krašto apsaugos viceministras.
Biografija
1971 m. KPI (KTU) Radioelektronikos fakultete įgijo inžinieriaus specialybę. 1995 m. baigė anglų kalbos kursus (JK), 1997 m. – Gynybos išteklių valdymo kursus (Kanada), 1999 m. GIVK – Norvegijoje.
1971-1974 m. Radiomatavimų įrangos gamybos įmonės inžinierius, 1974-1980 m. Skaičiavimo mašinų konstravimo biuro vykdantysis inžinierius, 1980-1992 m. Melioracijos ministerijos Duomenų apdorojimo centro skyriaus vadovas, 1992–1996 m. LR krašto apsaugos ministerijos Ryšių ir informacinių sistemų tarnybos skyriaus vadovas 1996-1997 m. LR KAM Resursų analizės skyriaus poskyrio vadovas, 1997–1998 LR KAM Resursų ir programų departamento skyriaus vadovas, 2001-2002 m. LR KAM Resursų ir programų departamento direktorius (l. e. pareigas), 2002 m. LR KAM Resursų ir programų departamento direktorius, nuo 2009 m. LR krašto apsaugos viceministras.
Vedęs. Sūnus Marius. Dukra Agnė. Anūkė Rusnė. .
Jonas Kęsgaila
Jonas Kęsgaila (, apie 1405 m. Kražiuose ? – 1485 m. greičiausiai Kražiuose) – Žemaitijos seniūnas, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Kęsgailų giminės. Tėvas Mykolas Kęsgaila Valimantaitis, motina greičiausiai Elena, Rėkučio iš Medininkų duktė. Brolis Mykolas Kęsgaila, sūnus Stanislovas Jonavičius Kęsgaila.
Valstybės tarnyba
1440 m. su tėvu dalyvavo derybose dėl Kazimiero kandidatūros į Lietuvos Didžiojo kunigaikščio sostą. Po tėvo mirties 1451–1485 m. Žemaitijos seniūnas. 1454–1466 m. per Trylikametį karą jo nurodymu žemaičiai saugojo kelius tarp Livonijos ir Prūsijos, 1455 m. buvo užėmę Klaipėdą. 1477–1478 m. Trakų kaštelionas, 1478–1484 m. Vilniaus kaštelionas.
Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras Jogailaitis 1465 m. balandžio 16 d. Gardine surašytu raštu dovanojo tris dvarus Žemaitijoje. Vienas iš jų – Pašakarnių dvaras.
Ješiva
thumb|right|250px|Buvusios ješivos Talmud Tora pastatas Vilniuje thumb|250px|Telšių ješiva thumb|250px|Valažino ješiva Ješiva – judaizmo dvasinė seminarija. Dažniausiai joje mokosi vaikinai ir vyrai, kartais moterys. Iki II pasaulinio karo Lietuvoje buvo 10 ješivų Vilniuje bei keletas ješivų kituose miestuose.
Tipai
Ješivos įvairiais laikotarpiais buvo įvairių tipų: gaoninės, post-gaoninės, lietuviškosios, hasidinės, sephardikinės, konservatyviosios, nondenominationalinės, reformatinės, šiuolaikinės ortodoksinės.
Lietuviškos ješivos
Organizuotą Toros mokymą revoliucionizavo rabinas Chaimas Voložinas, Vilniaus Gaono mokinys (vienas įtakingiausių XVIII a. judaizmo lyderių). Jo nuomone, tradicinės priemonės negalėjo patenkinti tuos, kurie ieškojo labiau intensyvių Toros mokymų.
Žymesnės Lietuvos ješivos:
Lietuviškos ješivos savo formavimosi pradžioje itin paplito Lietuvoje ir Baltarusijoje. Dėl savo savito mokymo vėliau išpopuliarėjo ir labai paplito JAV ir Izraelyje.
Hasidinės ješivos
Hasidinio judėjimo ješivos kilo iš Lietuvos. Hasidinės ješivos su savo mokymu paplito Rytų Europoje.
Viljarika
Viljarika – miestas pietrytiniame Paragvajuje, Gvairos departamento administracinis centras. 38,2 tūkst. gyventojų.
Viljarika – prekybinis ir žemdirbystės centras prie Panamerikos kelio. Maisto, odos, medienos apdirbimo, tekstilės, vyno pramonė. Apylinkėse auginama yerba mate, tabakas, cukranendrės.
Svarbiausi lankytini miesto objektai yra XIX a. pab. katedra, XX a. pr. savivaldybės rūmai, krašto muzejus, Ibaroti bažnyčia, El Porvenir Guaireño kultūrinis klubas, įvairūs kiti XIX a. pab. architektūros paminklai.
Istorija
Miestas Villa Rica del Espíritu Santo pavadinimu įkurtas prie Paranos upės 1576 m. Po Brazilijos atakų į dabartinę vietą perkeltas 1682 m. Į Viljariką atsikraustė daug imigrantų iš Vokietijos.
Mieleškai
Mieleškai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grudeko valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietryčius nuo Grudeko ir apie 37 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Slavsko rajonas
Slavsko municipalinis rajonas, 1946–2004 m. Slavsko rajonas  – Kaliningrado srities (Rusijos federacija) administracinis vienetas srities šiaurinėje dalyje. Rajono centras – Slavskas.
Geografija
Ribojasi rytuose su Nemano rajonu, pietuose su Černiachovsko rajonu, vakaruose su Polesko rajonu ir Kuršių mariomis, šiaurėje rajono ribos eina Nemuno upe. Jo kitame krante – Lietuvos Respublikos Šilutės ir Pagėgių savivaldybės.
Bendras rajono automobilinių kelių ilgis – 354,3 km. Rajone 2005 m. buvo 57 kaimai ir gyvenvietės su 22 400 gyventojų, 2010 – 21 657 gyventojų.
Istorija
1947 m. spalio 11 d. TSRS Ministrų Taryba priėmė slaptą nutarimą Nr. 3547–1169 – C „Dėl vokiečių perkėlimo iš Kaliningrado srities į Vokietijos tarybinę okupacinę zoną“. Pirmasis ešelonas iš Slavsko geležinkelio stoties išvyko 1948 m. pavasarį.
1963 m. prie Slavsko rajono prijungtas Bolšakovo rajonas, nuo 1992 m. rajone renkamos 7 savivaldybių tarybos.
Liepos 10
Liepos 10 yra 191-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 192-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 174 dienos.
Slavsko rajonas
Savivalda
Rajono tarybą sudaro 17 deputatų, iš jų vienas nuolatinis, o rajonui vadovauja atskirai renkamas meras (rajono administracijos galva). Rajono teritorijoje iki 2008 m. buvo šios apylinkės, kurios rinko savo tarybas: thumb|Polesko municipalinio rajono administraciniai subjektai nuo 2008 m. Vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Kaliningrado srities įstatymu Nr. 256 rajone sudaryti:
Liepos 10
Vardadieniai
Amalija – Amelija – Eirimė – Gilvainas – Gilvainė – Melė – Neikantas – Neikantė – Neimantas – Neimantė – Sigutė - Lija
Slavsko rajonas
Vietovardžiai
1945 m. rusų okupacinė karinė valdžia buvo sugrąžinusi iki 1938 m. buvusius vietovardžių pavadinimus, nes vokiečių pakeisti pavadinimai nesiderino su rusų kariniuose žemėlapiuose pažymėtais senaisiais prūsiškais ir lietuviškais vietovių pavadinimais. Tačiau 1947 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo įsaku pakeitus rajono didesnių gyvenviečių pavadinimus, vietinio karinio komendanto įsakymu buvo pakeisti ir mažųjų gyvenviečių, dažniausiai buvusių dvarų, pavadinimai.
Imeretija
thumb|right|Ckalcitelos upė Imeretijoje Imeretija ( Imereti Mxare) yra vienas iš Gruzijos vakarinės pusės regionų, nesisiekiančių su Juodąja jūra. Provincija išsidėsčiusi Rionio upės aukštupyje ir vidurupyje.
Geografija
Imeretiją sudaro (2014):
Regione:
Imeretinai kalba vienu iš gruzinų kalbos dialektų.
Ekonomika
Gamtiniai ištekliai: manganas, akmens anglis, baritas, moliai, marmuras, mineralinis vanduo.
Pramonės centrai yra Kutaisis (automobilių, traktorių, elektromechanikos, metalurgijos pramonė), Samtredija, Čiatura (mangano gavyba), Tkibulis (akmens anglies kasyba), Zestafonis (geležies lydinių gamyba). Taip pat elektros energijos gamyba, maisto pramonė.
Imeretijos žemės ūkis pasižymi šilkmedžių ir vynuogių auginimu. Arbatmedžių (vakarinė dalis), vaismedžių (rytinė ir centrinė dalys), javų, daržovių, moliūginių kultūrų auginimas. Taip pat – gyvulininkystė.
Transportas – automobilių, geležinkelio, oro (Kutaisio oro uostas). Transporto mazgas yra Samtredija.
Istorija
Istorinis Imeretijos regionas beveik sutampa su dabartiniu administraciniu Imeretijos regionu. Jis sudaro dalį Vakarų Gruzijos.
Kaip ir visoje Vakarų Gruzijoje, vėlyvosios antikos ir ankstyvųjų viduramžių laikais Imeretijos teritorijoje egzistavo Kolchidė, vėliau – Egrisio karalystė. Egrisio karalius 523 m. krikščionybę paskelbė oficialia karalystės religija.
975–1466 m. Imeretijos regionas buvo vieningos Gruzijos karalystės dalis. XV a. vieninga Gruzijos karalystė suiro, ir Imeretija tapo savarankiška karalyste. Imeretijos karalystė užėmė visą Vakarų Gruziją.
XVII–XVIII a. Imeretiją dažnai puldinėjo turkai. 1555 m. Imeretija pripažino Otomanų imperijos valdžią. Osmanams ji mokėjo duoklę vergais, pinigais ir natūra. Karalystėje vyko feodaliniai kivirčai.
Karalius Solomonas I (1752–1784) sustiprino karaliaus valdžią, uždraudė prekybą vergais, siekė vienyti Gruzijos žemes. Daug metų trukęs karas su osmanais baigėsi 1757 m. pergale ir 1758 m. karine sąjunga su Kartlio karaliumi Irakliu II.
1810 m. Imeretiją okupavo ir aneksavo carinė Rusija. Paskutinis Imeretijos karalius buvo Solomonas II (1789–1810).
1918–1921 m. Imeretija buvo nepriklausomos Gruzijos respublikos dalis. Įjungus Gruziją į TSRS Imeretija 1922–1936 m. buvo Užkaukazės FTSR, o 1936–1991 m. – Gruzijos TSR dalis.
Henrikas Mickevičius
Henrikas Mickevičius (g. 1954 m. rugpjūčio 19 d.) – teisininkas, Europos Sąjungos teisės ir žmogaus teisių ekspertas. Nuo 2015 m. Jungtinių Tautų Pagrobimų ir priverstinių dingimų darbo grupės narys.
Biografija
1980 m. baigė teisę Vilniaus universiteto Teisės fakultete (specializacija – baudžiamoji teisė ir baudžiamasis procesas). 1980–1981 m. LSSR teisingumo ministerijos Teismų departamento konsultantas. 1981–1987 m. Vilniaus Lenino rajono teismo teisėjas. 1987–1989 m. gamybinio susivienijimo „Sigma“ juridinio skyriaus viršininkas. 1989–1999 m. advokatas.
1994 m. baigė podiplomines (LL.M.) studijas Dickinson teisės mokykloje (Pensilvanija, JAV) ir Džordžo Vašingtono universitete (Vašingtonas, JAV), atliko praktiką Jungtinių Tautų Žmogaus teisių centre (Niujorkas), 1998 m. – 3 mėnesių praktiką Europos Žmogaus Teisių Teisme (Strasbūras). 1997 - 1998 m. dėstė VDU Teisės institute. 1997–1999 m. Atviros Lietuvos fondo teisės programos koordinatorius. 1999–2003 m. Atviros visuomenės instituto teisės konsultantas-programos vadovas (Budapeštas, Vengrija). 2003–2013 m. Žmogaus teisių stebėjimo instituto steigėjas ir direktorius. 2007 m. dėstė VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute. Nuo 2013 m. – Žmogaus teisių stebėjimo instituto steigėjas ir Vyriausias patarėjas. 2013 m. dekano kvietimu dėstė Duke’o universiteto teisės mokykloje (JAV). 2015–2016 m. – vizituojantis Emory Universiteto Teisės mokyklos (JAV) profesorius.
Nuo 2007 m. buvo Pretendentų į teisėjus atrankos komisijos nariu, nuo 2011 m. Vyriausiųjų prokurorų atrankos komisijos narys. Nuolatinis Europos Tarybos, ESBO, JTO bei kitų tarpvalstybinių ir tarptautinių nevyriausybinių organizacijų ekspertas; reguliariai ruošia bei įgyvendina seminarus Gruzijos, Rusijos, Baltarusijos, Serbijos, Armėnijos, Azerbaidžano, Moldovos, Lietuvos teisėjams, prokurorams, advokatams ir nevyriausybinių organizacijų atstovams, dalyvauja kituose tarptautiniuose projektuose. Daugelio analizių, komentarų, apžvalgų, ataskaitų ir kitų dokumentų rengėjas.
Gustavas Dorė
Gyvenimas
Gustavas Dorė mirė Paryžiuje 1883 m. sausio 23 d.
LAZ-699
thumb|right|250px|LAZ-699 thumb|right|250px|LAZ-699R LAZ-699 – didelės klasės tarpmiestinis Tarybų Sąjungos autobusas, gamintas Lvovo autobusų gamykloje.
Vengrai
Vengrai  – Vengrijoje gyvenanti Europos tauta. Šiuo metu Vengrijoje gyvena 9,97 mln. vengrų (2001 m. duomenys). Vengrai buvo pagrindiniai Vengrijos karalystės, egzistavusios beveik visą 2 tūkstantmetį, gyventojai. Po Trianono sutarties jie tapo tautinė mažuma šiuolaikinės Rumunijos teritorijoje (1,44 mln. žm.), Slovakijoje (520 500 žm.), Serbijoje (293 tūkst. žm.; daugiausia Voivodinoje), Ukrainoje ir Rusijoje (170 tūkst. žm.), Austrijoje (40 583 žm.), Kroatijoje (16 500 žm.), Čekijoje (14 600 žm.) bei Slovėnijoje (10 tūkst. žm.). Daugybę vengrų kilmės žmonių gyvena kitose pasaulio dalyse (1,4 mln. JAV), bet priešingai nei gyvenantys buvusios karalystės ribose, jų tik mažuma išlaikė vengrų kalbą ir tradicijas. Vengrai gali būti suskirstyti į tam tikras grupes pagal kalbinius ir kultūrinius skirtumus. Labiausiai žinomos šios grupės: sėkeliai (Székelys), čangai (Csángós), jasai (Jász) ir paločai (Palócs).
Kilmė
Vengrų (anksčiau paprastai vadintų madjarais) kilmė ir atsikraustymo į Vidurio Europą istorija yra ginčytina. Žemiau pateikiama viena iš galimų versijų.
Tolimesnis madjarų sustojimo taškas vadinamas Lavédia, pagal vieną iš vengrų kunigaikščių Levedi. Kur ši vietovė buvo tiksliai nėra žinoma. Žinome tik, kad 850 m. vengrai paliko Dono baseiną ir toliau keliavo į vakarus. Tuometinė jų gyvenama teritorija buvo maždaug tarp Dniepro iki Dunojaus žemupio ir rytinių Karpatų.
Po to, kai 850 m. vengrus nugalėjo pečenegai, sudarę sąjungą su chazarais, didelė dalis vengrų atsiskyrė nuo pagrindinės grupės ir apsigyveno į pietus nuo Kaukazo, Persijos pasienyje. Ši grupė imperatoriaus Konstantino vadinta „savardais“ dar visą šimtmetį palaikė kontaktus su pagrindine vengrų dalimi. Šie tuo metu turėjo didžiulę, iki 20 000 raitelių stiprumo kariuomenę. Apie 894 m. pečenegai sudarę sąjungą su bulgarais išvijo madjarus iš teritorijos tarp Dniepro ir Dunojaus. Vengrų gentinis junginys 895–896 m. per rytų Karpatų perėjas pasitraukė į Panonijos lygumą bei, kai kurių istorikų manymu, jau tuomet persikėlė ir į Transilvaniją.
Senovės vengrų visuomeninė struktūra
Vengrai buvo klajoklių genčių susivienijimas. Iš viso buvo mažiausiai 10 genčių. Joms vadovavo du kunigaikščiai, kurių vienas vadintas Kündü arba Kende, o antras Gyula. Jie dalinosi valdymo ir karines užduotis.
Vengrų visuomenę tuo metu sudarė šios pagrindinės grupės:
Ribos tarp skirtingų sluoksnių ir grupių nebuvo griežtos. Vidurinis sluoksnis buvo ginkluotas ir lasivanoriškai tarnavo didikams, už tai gaudamas išlaikymą. Žemutinis sluoksnis natūrinėmis prekėmis ir darbu turėjo išlaikyti didikus. Nors žemutinis sluoksnis kaip ir vidurinysis bei didikai buvo laisvi ir formaliai lygiateisiai, tačiau jie vis dažniau pakliūdavo didikų priklausomybėn, daugelis prarado laisvę ir tapo nelaisvaisiais. Nelaisviesiems priklausė ir kariniuose žygiuose paimti belaisviai bei Panonijos lygumoje gyvenę slavai, iš kurių vengrai išmoko žemės ūkio ir perėmė apie 1500 pagrindinių žodžių iš valstybės valdymo, žemės ūkio, religijos, amatininkystės ir kitų sričių. Panonijos lygumos pietryčiuose dar buvo avarų genčių likučiai.
Kultūra
Vengrai tradiciškai verčiasi gyvulininkyste, žemdirbyste, vynuogininkyste, žvejyba (vidaus vandenyse). Amatai: kilimų audimas, meninis metalo apdirbimas, siuvinėjimas, keramika. Gyvena tiek dideliuose kaimuose, tiek viensėdžiuose, būstas primena ukrainiečių.
Moterų tautiniai drabužiai: plačių rankovių palaidinė, sijonas, prijuostė. Vyrų: siauri drobiniai plačių rankovių marškiniai, baltos kelnės.
Taukė
Taukė (Symphytum) – agurklinių (Boraginaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiamečiai, šiurkščiai plaukuoti žoliniai augalai. Jų šaknys storos ir šakotos, o lapai stambūs. Žiedai sutelkti šakų viršūnėse.
Gentyje yra apie 25-35 rūšys. Lietuvoje auga viena rūšis:
Taukės, augančios ganyklose, gali būti gyvulių kritimo priežastimi dėl jose esančių nuodingų pirolizidino alkaloidų. Tokie nuodingieji alkaloidai visų pirma yra kepenų nuodai. Todėl taukės net ir gydomaisiais tikslais negalima naudoti dideliais kiekiais, ją vartoti draudžiama nėščioms bei žindančioms moterims.
Vilniaus Naujininkų progimnazija
Vilniaus Naujininkų progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo progimnazija Vilniuje, Šaltkalvių g. 32, vykdanti pradinio, pagrindinio ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 9000734.
Istorija
1973 m. rugsėjo 1 d. Naujininkų mikrorajone 900 moksleivių atvėrė naujos 39-osios vidurinės mokyklos duris.