cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Puntas
Egipto prekyba su Puntu
Egipto prekyba su Puntu tęsėsi iki pat XX dinastijos pabaigos. XI a. pr. m. e. ši prekyba nunyko, ryšiai su Puntu nutrūko, ir ši šalis Egiptiečiams tapo pasakiška, bet nerealia šalimi.
Afrika
Etimologija
Manoma, kad Afrikos pavadinimas kilo nuo Afridi genčių, gyvenusių šiaurės Afrikoje, Kartaginos apylinkėse. Romėnai Afrika vadino tik vieną iš provincijų šiaurės Afrikoje, užėmusią dabartinio Tuniso teritoriją. Pati šaknis afri kildinama iš finikiečių afar („dulkės“) arba berberų ifri („urvas“). Yra ir keletas kitų pavadinimo kilmės versijų – iš lotynų, graikų, egiptiečių kalbų.
Reljefas
Didžiąją dalį Afrikos paviršiaus sudaro plokščiakalniai, stačiomis pakopomis besileidžiantys į pakrantės žemumas. Žemumos (iki 200 m) užima apie 10 % ploto, 200–500 m plynaukštės – 39 %, 500–1000 m aukščio plotai – 28 %, daugiau 2000 m – 3 %. Didžiulę Afrikos dalį užima savanos ir dykumos, iš kurių didžiausia – Sacharos dykuma, žemyno viduryje žaliuoja džiunglės ir drėgnieji atogrąžų miškai. Vidutinis aukštis virš jūros lygio 750 m, aukščiausia vieta – Kilimandžaras (5895 m), žemiausia vieta – Asalio ežero vandens paviršius (157 m žemiau jūros lygio).
Plokščiakalnius nuo pajūrio žemumų skiria kalnų masyvai: Viduržemio jūros pakrantėje – Atlaso kalnų, Raudonosios jūros – Atbajaus kalnagūbrio. Aukščiausi kalnai – Kilimandžaro, Kenija, Ruvenzoris, Meru, Virunga.
Geologinė sandara
Beveik visas Afrikos žemynas (išskyrus Atlaso ir Kapo kalnus) išsidėstęs ant tektoninės Afrikos plokštės, platformos pamatas išeina į paviršių Nubijos, Achagaro, Regibato masyvuose. Nuosėdinė danga susideda iš jūrinių, lagūninių-kontinentinių ir vulkaninių uolienų. Žemynas pradėjo formuotis Pangėjai skylant triaso periode, juros periode suaktyvėjo vulkaniniai procesai, miocene prie šiaurės vakarinio pakraščio prisišliejo Atlaso kalnai, rytuose pradėjo formuotis riftai.
Rytų Afrikos formavimasis
Rytų Afrikoje Žemės plutos plokštės tolsta viena nuo kitos. Veikiant plokščių slinkimo jėgoms, žemė įtrūko, o tarp lygiagrečių lūžių susidarė riftiniai slėniai.
Tai, kaip vyksta geologiniai procesai Rytų Afrikoje, labai ryškiai ir akivaizdžiai patvirtina plokščių tektonikos teoriją, teigiančią, kad Žemės plutą, arba litosferą, sudaro keliasdešimt atskirų tektoninių plokščių, plūduriuojančių ant išsilydžiusios vidinės astenosferos. Tos plokštės laiko granitinius žemynų pamatus, apsuptus nuolatos atsinaujinančių bazaltinių vandenynų dugnų.
Vienose planetos vietose plokštės slysta viena palei kitą, kitose – tolsta viena nuo kitos. Taip atsitiko Afrikos ir Arabijos plokščių sandūroje, kai prieš 20 mln. metų jos pradėjo skirtis – susidarė Raudonoji jūra ir Adeno įlanka. Šio judėjimo liudijimas akivaizdus pažvelgus į žemėlapį: matyti, kaip tiksliai sutaptų priešingi krantai, jeigu vėl suartėtų. Tik vienoje vietoje jie nesutampa – Džibutyje ir Afarų įduboje. Jėgą, skiriančią Žemės plutos plokštes, sukelia iš mantijos besiveržiančios išsilydžiusios uolienos, jos kyla į viršų ir užpildo centrinį plyšį formuodamos naują vandenyno dugną. Vienu metu ta įduba buvo Raudonosios jūros dalis, tačiau, iškilus Danakilių pajūrio kalnagūbriui, buvo atkirsta ir iš lėto išdžiuvo.
Tie patys procesai yra Didžiųjų lūžių Rytų Afrikoje ir Arabijoje priežastis. Nusidriekęs 6400 km nuo Negyvosios jūros iki Mozambiko, šis griovys kerta septintadalį Žemės perimetro. Per visą jo ilgį tęsiasi vulkanų ir žemės drebėjimų zona.
Etiopijoje ir Kenijoje išsilydžiusių uolienų veržimasis pakėlė ir suplonino žemyno plutą – susidarė didžiulės kalnuotos plynaukštės, ir kaip tik čia Didieji lūžiai įgavo įspūdingiausius pavidalus. Nepajėgdama atlaikyti tempimo, pluta silpniausiuose ruožuose įtrūko, ir žemė įsmuko į susidariusius 40–56 km pločio tarpeklius.
Dėl tam tikros dar neišaiškintos priežasties Didieji Afrikos lūžiai nusidriekė dviem skirtingom kryptim. Buvo suardyta senovės upių sistema, jos vakarinę šaką, vingiuojančią per Ugandą, Tanzaniją ir Zambiją, užliejo dideli ežerai, tokie kaip Alberto ežeras, Tanganikos ir Malavio. Tačiau rytinis lūžis, einantis per Etiopiją, Keniją ir Rytų Tanzaniją, turi lėkštas šarmingas atšakas, kaip Natrono ežeras, ir aukštus ugnikalnius, pavyzdžiui, Kenijos ir Kilimandžaro kalnus.
Manoma, kad Afrikos ragas gali atsiskirti ir dreifuoti į Indijos vandenyną. Tačiau kai kurių geologų teigimu, Atlanto vandenynas plečiasi, ir Afrika judės link Arabijos pusiasalio, todėl Raudonoji jūra gali vėl susitraukti.
Naudingosios iškasenos
Afrikos ištekliai: Taip pat išgaunama auksas, deimantai ir kiti brangakmeniai. Naftos ir dujų gausiausia Sacharos baseine, šiaurės rytinėje Gvinėjos įlankos dalyje, metalų rūdų daugiausia pietinėje žemyno dalyje.
Krantai ir salos
Afrikos kranto linija palyginus su kitų žemynų yra mažai vingiuota, nedaug tinkamų vietų uostams. Kiek giliau į žemyną įsiterpia tik Gvinėjos ir Didžiojo Sirto įlankos. Salų prie Afrikos krantų taip pat nėra daug: didesnė jų santalka yra ties šiaurės vakariniais krantais (vadinamoji Makaronezija – Žaliojo Kyšulio salos, Kanarai, Madeira) ir Indijos vandenyne (Madagaskaras, Maskarenų, Amirantų, Seišelių salos, Komorai, Europa, Zanzibaras, Pemba ir kt.). Dar keletas salų yra Gvinėjos įlankoje (San Tomė, Prinsipė, Biokas, Pagalu) bei daug smulkių salų Raudonojoje jūroje.
Klimatas
thumb|250px|Afrikos klimato žemėlapis, pagal [[Köppen klimato klasifikacija|Kiopeno klasifikaciją (1980-2016 m.) Klimato tipai:
{{legend|#0000FF}}atogrąžų lietaus miškų - Kongo, Madagaskaro žemumų ir kiti lietaus miškai (Af) {{legend|#4169E1}}atogrąžų musoninis (Am) {{legend|#87CEFA}} atogrąžų savanų (Aw) {{legend|#FF0000}}dykumų sausas ir karštas - Sacharos, Namibo, Kalahario ir kitos dykumos (BWh) {{legend|#FE9695}}dykumų sausas ir šaltas (BWk) {{legend|#F5A301}}stepių sausas ir karštas - Sahelis ir kitos pusdykumės (BSh) {{legend|#FFDB63}}stepių sausas ir šaltas (BSk) {{legend|#FFFF00}}vidutinis, sausų ir karštų vasarų (Csa) {{legend|#C6C700}}vidutinis, sausų ir šiltų vasarų (Csb) {{legend|#808000}}vidutinis, sausų ir šaltų vasarų (Csc) {{legend|#96FF96}}vidutinis, sausos žiemos, karštos vasaros (Cwa) {{legend|#63C764}}vidutinis, sausos žiemos, šiltos vasaros (Cwb) {{legend|#006400}}vidutinis, sausos žiemos, šaltos vasaros (Cwc) {{legend|#C6FF4E}}vidutinis, be sausojo laikotarpio, karštos vasaros (Cfa) {{legend|#66FF33}}vidutinis, be sausojo laikotarpio, šiltos vasaros (Cfb) {{legend|#33C701}}vidutinis, be sausojo laikotarpio, šaltos vasaros (Cfc) {{legend|#C600C7}}šaltos, sausos vasaros, šiltos vasaros (Dsb) {{legend|#963295}}šaltos, sausos vasaros, šaltos vasaros (Dsc) {{legend|#4C51B5}}šaltos, sausos žiemos, šaltos vasaros (Dwc) {{legend|#007E7D}}šaltas, be sausojo sezono su šaltomis vasaromis (Dfc) {{legend|#B2B2B2}}poliarinė tundra (ET) {{legend|#686868}}atšiaurus klimatas (EF) ]]|undefined
Kadangi pusiaujas kerta Afriką beveik ties jos centru, centrinėje žemyno dalyje yra drėgniausia ir nuolat karšta, o einant į šiaurę ir pietus nuo pusiaujo klimatas tampa sausesnis ir kontrastingesnis. Afrika yra karščiausias iš visų žemynų. Šiaurės pusrutulyje vasarą vidutinė temperatūra siekia 25–30 °C, Sacharoje – dar karščiau. Čia taip pat yra pasaulio karščio polius – Libijos mieste Azizijoje užfiksuota 57,7 °C temperatūra. Žiemą temperatūra nukrenta iki 10–25 °C, o Atlaso kalnuose neretai pasitaiko ir žemesnių nei 0 °C temperatūrų bei sniego. Pietų pusrutulio vasarą temperatūros ten taip pat daug kur viršija 30 °C (ypač pietvakarių Kalaharyje), tačiau žiemą Pietų Afrikoje dažnai atvėsta žemiau 10 °C, o kalnuotose vietovėse ir pasninga. Ties pusiauju ištisus metus vyrauja 25–30 °C temperatūra.
Kritulių pasiskirstymas labai netolygus: Centrinėje Afrikoje iškrenta nuo 1500–2000 iki 3000–4000 mm (Gvinėjos įlankos pakrantėje) kritulių per metus, Sudano gamtinėje srityje, Vakarų, Rytų ir didžiojoje dalyje Pietų Afrikos iškrenta nuo 1500 mm (arčiau pusiaujo) iki 200 mm (toliau nuo pusiaujo) kritulių. Beveik visi jie iškrenta lietingojo laikotarpio metu. Sacharoje ir pietinėse dykumose (Namibe, Kalaharyje) per metus iškrenta mažiau 100 mm kritulių, dažnai gali nelyti kelerius metus iš eilės. Šiauriniame ir pietiniame žemyno pakraščiuose iškrenta 600–700 mm kritulių (didžioji dalis – kelių mėnesių bėgyje).
Centrinėje Afrikoje dažnos perkūnijos, šiame regione žaibuoja dažniausiai visame pasaulyje. Likusioje žemyno dalyje dažnos užsitęsusios sausros.
Hidrologija
Didžioji dalis Afrikos upių priklauso Atlanto vandenynui. Į jam priklausančią Viduržemio jūrą savo vandenis neša ilgiausia pasaulio upė – Nilas. Šio vandenyno baseinui taip pat priklauso Kongas (vandeningiausia žemyno upė), Nigeris, Senegalas, Oranžinė, Volta, Gambija, Ogovė, Kvanza, Komoė ir kt. Svarbiausios Indijos vandenyno baseino upės yra Zambezė, Limpopas, Šebelė, Ruvuma, Rufidžis. Centrinėse Afrikos srityse yra nenuotakių baseinų, iš kurių didžiausias – Čado ežero baseinas (Šaris, Logonė). Dykumose būdingos tik po liūčių pasipildančios vagos – vadžiai. Dėl būdingų plokščiakalnių Afrikos upėse gausu krioklių – Viktorijos, Livingstono, Augrabio, Ruakanos, Tugelos (aukščiausias).
Afrikoje gausu didelių ežerų. Dauguma jų susitelkę Rytų Afrikos lūžių juostoje ir yra vadinami Afrikos didžiaisiais ežerais: Viktorijos ežeras (didžiausias), Tanganika (giliausias), Njasa, Turkana, Alberto ežeras, Kivu ir kt. Etiopijoje yra didelis Tanos ežeras, o Čade – sparčiai senkantis Čado ežeras.
Gamta
Šiaurinis Afrikos pakraštys įeina į holoarktinę augalijos sritį, teritorija į pietus nuo Sacharos – į paleotropinę sritį, o pietinė dalis – į Kapo augalijos sritį.
Afrika pasižymi savita gyvūnija. Jos savanų plotuose ganosi įvairios stambių žolėdžių rūšys: afrikiniai drambliai, raganosiai, zebrai, žirafos, hipopotamai, įvairios antilopės ir gazelės, afrikiniai buivolai, karpočiai. Juos medžioja liūtai, leopardai, gepardai, hienos, Nilo krokodilai. Daug smulkių graužikų, įvairių paukščių. Džiunglėse stambių gyvūnų mažiau – okapijos, miškiniai drambliai, šimpanzės, gorilos. Sacharoje yra dvikuprių kupranugarių, fenekų, įvairių driežų.
Dideli Afrikos plotai paskelbti draustiniais, nacionaliniais parkais (Kriugerio, Kalahario-Gemsboko, Serengečio, Cavo ir kt.).
Geografiniai regionai
Afrikos žemynas skirstomas į šiuos geografinius regionus:
Valstybės
Didžiausia valstybė pagal gyventojų skaičių – Nigerija. Didžiausia valstybė pagal plotą – Alžyras. Afrikoje yra 46 šalys, įskaitant Madagaskarą, o su visomis salų grupėmis – 53.
Gyventojai
250px|thumb|[[Kaimas Pietų Sudane]] 250px|thumb|Afrikoje dominuoja [[Juodaodis|negridų rasė]] 250px|thumb|Didžiausias Afrikos žemyne miestas – [[Kairas|Kairo megapolis (17 311 900 milijonų gyventojų)]] 2009 m. Afrikoje gyveno apie 1 milijardą žmonių. Tai sparčiausiai gyventojų skaičiumi augantis žemynas visame pasaulyje. Per 60 metų gyventojų skaičius išaugo ~780 mln. gyventojų. Daugiau nei pusė žemyno gyventojų yra jaunesni nei 25 metai, Afrikoje ne tik didžiausias gimstamumas bei ir didžiausias mirtingumas, kurį lemia prastos sanitarinės sąlygos, maisto stygius, medicininio aptarnavimo trūkumas, dažni ginkluoti konfliktai, nusikalstamumas.
Rasiškai ir kultūriškai išskiriama Šiaurės Afrika, kurioje gyvena daugiausia arabų ir berberų kilmės europidai bei negridų dominuojama Užsachario Afrika. Pastarojoje didelė tautų ir genčių įvairovė skirstoma į kelias pagrindines grupes: bantai (zulai, bakongai, kosai, bambai, tongai, kikujai, bagandai, šonai, tsongai ir kt.) yra apgyvendinę beveik visą Afriką į pietus nuo pusiaujo; Vakarų Afrikoje gyvena ne bantų grupės Nigerio-Kongo kalbomis kalbančios tautos (jorubai, volofai, fulbiai, soninkai, ašančiai, igbai, mandingai ir kt.); nilotai (dinkai, masajai, šilukai, samburai, luo, nubiai) gyvena vidurio–rytų Afrikos srityse. Sacharos dykumoje ir jos pietiniuose pakraščiuose gyvena rasiškai mišrios, dažnai klajokliškos tautos, kalbančios semitų-chamitų kalbomis: tuaregai, hausai, bedžai, somaliai, afarai ir kt.), šioms tautoms priklauso ir Etiopijos gyventojai amherai. Kalahario dykumoje yra išlikusių vietinių čiabuvių bušmenų, o Kongo džiunglėse – pigmėjų. Pietinėse Afrikos šalyse (PAR, Namibijoje, Botsvanoje, Mozambike, Zimbabvėje) bei salose yra nuo kolonijinių laikų išlikusios europiečių bendruomenės (afrikanai, britai, portugalai, vokiečiai). Rytų Afrikos pakrančių ir salų gyventojai yra daugiausia mišrios kilmės ir turi tiek afrikietiškų, tiek arabiškų bruožų (pavyzdžiui, svahiliai). Madagaskaro saloje gyvenantys malagasiai yra giminingi Malajų salyno ir Polinezijos tautoms. Mauricijuje, PAR gyvena didelės indų bendruomenės.
Žemynas pasižymi labai didele religine įvairove. Šiaurės Afrikoje, didelėje dalyje Vakarų ir Rytų Afrikos dominuoja islamas. Likusioje žemyno dalyje paplitusi krikščionybė (daugiausia protestantai, katalikai, Etiopijoje, Egipte – stačiatikiai). Tačiau didelė dalis Afrikos gyventojų išpažįsta vietinius tikėjimus ir kultus (pavyzdžiui, Vakarų Afrikoje – vudu), dažnas religinis sinkretizmas. Taip pat yra hinduistų (ypač Mauricijuje), juodųjų judėjų (Etiopijoje, Ugandoje) ir žydų judėjų (PAR, Šiaurės Afrikoje), bahajų, budistų.
Afrikoje vartojama ~2000 skirtingų kalbų. Vietinės kalbos priklauso Nigerio-Kongo, Nilo-Sacharos, semitų-chamitų ir koisanų šeimoms. Tačiau labai nedidelė dalis šių kalbų peržengia šnekamosios kalbos lygį, todėl oficialiame lygmenyje dažniausiai vartojamos kolonizatorių kalbos: anglų, prancūzų, portugalų, arabų, vietomis ispanų, vokiečių, italų, afrikanų kalbos. Arabų kalba yra dominuojanti lingua franca žemyno šiaurėje, prancūzų – vakaruose, viduryje, šiaurės vakaruose, anglų – pietuose ir rytuose.
Vidutinis Afrikos gyventojų tankumas yra ~30 žm./km², tačiau iš tiesų gyventojai žemyne pasiskirstę gan netolygiai. Sacharos dykuma, Kongo džiunglės, atokiau nuo upių ir jūrų esančios savanų sritys gyvenamos retai. Tankiai apgyvendintos Vakarų Afrikos pakrantės (ypač Nigerio deltos sritis), Šiaurės Afrikos šiaurinis pakraštys (ypač Nilo delta ir žemupio slėnis), Transvalio kraštas Pietų Afrikoje.
Didžiausi Afrikos miestai (su aglomeracijomis):
Karai ir badas
Pilietiniai karai ir badas – įprastas reiškinys Afrikoje. Daugelis karų kyla dėl politinių nesutarimų, tačiau kai kuriuos sukelia konfliktai tarp genčių. Vienas ilgiausių pilietinių karų Afrikoje vyksta Sudane. Čade pilietinis karas, trukęs daug metų, vyko tarp dykumose gyvenančių tuaregų, kuriuos rėmė Libija, ir drėgnesniųjų rajono žemdirbių. Ruandoje ir Burundyje kovos tarp tutsių ir hutų nusinešė tūkstančius gyvybių. Neišspręstas politinis ir teisinis Vakarų Sacharos teritorijos statusas. Kita didžiulė nelaimė – badas. Afrikos maisto pramonė nespėja aprūpinti sparčiai gausėjančiu gyventojų. Todėl daug maisto produktų importuojama. Tradiciškai dauguma žmonių kiekvienais metais užsiaugina maisto tik tiek, kad jo užtektų iki kito derliaus. Jeigu javai neužaugtų ar nutrūktų importas, tūkstančiai žmonių per keletą mėnesių mirtų iš bado.
Plėtra
Daugelio Afrikos tautų plėtrą stabdo pagrindinių susisiekimo priemonių – kelių ir geležinkelių trūkumas, prastai tiekiama elektros energija. Daugelyje Afrikos valstybių klesti korupcija. Tik nedaugelis žemyno šalių parduoda užsienyje pakankamai prekių, kad galėtų susimokėti už gyvybiškai būtinus prekes ir paslaugas. Vis dėlto daugelis Afrikos šalių labiau pasikliauja Vakarų valstybių teikiamomis dovanomis ir paskolomis, tikėdamosi susimokėti už plėtros programas.
Dumblinis (Lazdijų r.)
left|120px
Dumblis arba Dumblinis – ežeras pietų Lietuvoje, Lazdijų rajone, Kapčiamiesčio seniūnijoje, apie 3 km į šiaurės rytus nuo Kapčiamiesčio. Ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius 1,42 km, o didžiausias plotis 0,33 km. Altitudė 109,7 m. Giliausia vieta siekia 24,5 m. Ežero dubuo rininės kilmės. Krantai daugiausia aukšti, paveikti erozijos, tik pietuose ir šiauriniame gale žemi ir pelkėti. Iš šiaurės prieina Ilgininkų miškas, iš rytų – Kuzabiškės miškas. Aplink kitus krantus plyti pievos ir dirbami laukai. Atabradas padengtas smėliu, labai siauras, negausiai apaugęs vandens augalija. Dugnas padengtas molingomis nuosėdomis.
Į Dumblį suteka 4 upeliai (vienas jų – Rietaviškės upelis iš Dumblelio ežero), o pietuose išteka Salotės upelis į Neviedžio ežerą (Baltosios Ančios baseinas).
Prie Dumblio įsikūrę Dumbliauskų, Valentų ir Juškonių kaimai.
KK112
Krašto kelias 112 – kelias nuo Ignalinos iki Didžiasalio. Kelio ilgis – 37,12 km
Kelias prasideda į šiaurę nuo Ignalinos, atsišakodamas nuo kelio. Eina Ignalinos rajono savivaldybės teritorija. Šalia kelio esančios gyvenvietės – Vidiškės, Mikalavas, Tverečius. Kelias baigiasi Didžiasalyje, Ignalinos gatvėje.
Sporting CP
Sporting CP – Portugalijos sporto klubas, garsiausias savo futbolo skyriumi – klubo futbolo komanda yra viena iš trijų stipriausių Portugalijos komandų.
Istorija
1902 m. įkurtas Sport Club de Belas klubas, o 1904 m. Campo Grande Sporting Club, kurie 1906 m. susijungė į Sporting Clube de Portugal.
Komandoje yra žaidę daug garsių žaidėjų – Luís Figo, Cristiano Ronaldo, Peter Schmeichel, Fernando Peyroteo, Pedro Barbosa ir kiti.
Kitos sporto šakos
Kitų sportų skyrių pasiekimai:
Karija (Japonija)
Karija  – miestas Aičio prefektūroje, Japonijoje. Čia gyvena apie 145 tūkst. gyventojų.
Istorija
Sengoku laikotarpiu Karija buvo pilies miestas ginčytinoje teritorijoje. Dėl valdžios šioje srityje varžėsi Imagavos ir Odos klanai, kartais savo teises pareikšdavo silpnesni vietiniai klanai (Mizuno ir Macudairos klanai). Tokugava Iejasu senelis iš motinos pusės Mizuno Tadamasa atstatė Karijos pilį XVI a. viduryje. Mizuno klanas gudriai perėjo iš Imagavos į Odos Nobunagos pusę, o vėliau į Tojotomi Hidejoši stovyklą. Šis perkėlė Mizuno klaną į Isės žemę. Tokugava Iejasu leido Tadamasos anūkui Mizuno Kacunari grįžti į protėvių žemę po Sekigaharos mūšio kaip Karijos daimyo. Edo laikotarpiu Kariją valdė įvairūs klanai, kol ji atiteko Doi klanui 1734 m. Šis valdė teritoriją iki Meidži restauracijos.
Miestas oficialiai įkurtas 1950 m. balandžio 1 d.
Ekonomika
Mieste veikia kelios garsios „Toyota Motor Corporation“ dukterinės įmonės – „Toyota Industries Corporation“, „Aisin-Seiki“ ir „Denso Corporation“.
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – glotnusis vilkdagis, medis – kamparinis cinamonas.
Muršilis II
Muršilis II – hetitų karalius, valdęs nuo 1317 – 1293 m. pr. m. e., jauniausias Supiluliumo I sūnus, vienas stipriausių hetitų imperijos valdovų.
Arcavos koalicija
Muršilis iš savo brolio Arnuvando II paveldėjo Arcavos ir jos miestų–satelitų: Miros, Chpalos, Kuvalijs sukilimus. Trečiais valdymo metais, prie pietų Frygijoje miesto Valmos, Muršilis sumušė priešus. Dvejus metus trūkusioje karinėje kompanijoje, Arcava buvo nugalėta, karalius Luchacitis pabėgo, o į valdžią buvo paskirtas hetitų statytinis. Ketvirtais Muršilio valdymo metais, Arcavos koalicijos šalys tapo hetitų vasalais. Su šiomis šalimis buvo sudarytos taikos sutartys. Iš Arcavos buvo paimta 66 000 belaisvių, kurie „Muršilio analuose“ vadinami arnuvalais, t. y. deportuotieji.
Karai su kaškais
Hetitų šiaurė siena buvo nuolatinė konfliktų su kaškų gentimis vieta. Kaškai puldinėjo hetitų šiaurines teritorijas, kuriose nebuvo laikoma didelės armijos pajėgos. Karas su kaškais, nepaisant to, kad buvo užimti jų miestai Istaharas ir Palchuisas, norimų rezultatų neatnešė. Per savo valdymą Muršilis dešimt kartų su armija žygiavo į kaškų žemes: 1–ais, 2–ais, 5–tais, 6–tais, 7–tais, 9–tais, 19–tais, 24–tais ir 26–tais valdymo metais, bet nesugebėjo pavergti šios kalniečių tautos ir buvo priverstas ant sienos statyti įtvirtinimus.
Karai su Hayasa-Azzi ir Sirija
Septintais Muršilio valdymo metais, rytuose esančioje Hayasa-Azzi karalystėje ir Asirijoje prasidėjo neramumai. Neramu buvo ir kitose hetitų valdomose Sirijos žemėse. Karchemišo karalius, Muršilio brolis Šari–Kušuhas, atvykęs į hetitų religinių švenčių vietą Kummaną (Kicuvatnos šiaurėje), susirgo ir mirė. Kol karaliaus nebuvo, Karchemišas buvo užimtas priešų.
Devintais valdymo metais Muršilis išsiruošė į Siriją, Karchemišą. Miestui vadovauti paskyrė Šari–Kušuho sūnų, o Alepo valdovu paskyrė Talmi–Teššubą (Supiluliumo I sūnaus Telepino sūnų) ir sudarė sutartį su Ugarito karaliumi Nigmepu, bei Amurru karaliumi Tupi–Teššubu. Sutartis su Amurru draudė pastariesiems mokėti duoklę Egiptui, nes faraonas Horemhebas vėl pradėjo domėtis anksčiau prarastomis Sirijos žemėmis.
Lee Myung-bak
I Mjongbak (g. 1941 m. gruodžio 19 d. Osakoje, Japonija) – Pietų Korėjos politikas, buvęs Seulo meras, šalies prezidentas (2008–2013 m.)
Muršilis II
Karai su Hayasa-Azzi ir Sirija
Karą su Hayasa-Azzi išprovokavo ginčai dėl nelaisvių. Hayasams pradėjus puolimą, 10 000 hetitų pėstininkų ir 700 karo vežimų nepakako ir hetitams teko pasitraukti iš šiaurinės Eufrato lygumos dalies. Buvo prarasti ir Kizilirmako aukštupio rajonai. Netvirta hetitų padėtis buvo ir Išuvoje.
Lee Myung-bak
Biografija
I Mjongbak gimė 1941 m. gruodžio 19 d. Osakoje, Japonijoje, korėjiečių išeivių šeimoje. 1945 m. grįžo į tėvo gimtąjį Pohang miestą Pietų Korėjoje, mokėsi Korėjos universitete, įsitraukė į studentų judėjimą prieš Pak Čionghy politiką. 1968 m. pradėjo dirbti Hyundai kompanijoje, statybų padalinyje. Sparčiai kilo karjeros laiptais ir tapo vyriausiuoju direktoriumi.
Muršilis II
Nesantaika imperijos viduje
Ryžtingiems Muršilio karams buvo reikalingos didelės piniginės lėšos. Karalius buvo labai pasipiktinęs, kai pamotė (trečioji tėvo žmona karalienė Tavanana Mal–Nikalė) visą tėvo palikimą atidavė jo šventyklai ir dalį paaukojo Hatušo gyventojams. Pamotė nesutarė su Muršilio žmona ir abi moterys viena kitos atžvilgiu naudojo burtus bei užkeikimus. Kai Muršilio žmona mirė, karalius nutarė pamotę paduoti į teismą, kuris vyko karaliaus rūmuose, bet teismo baigtis nežinoma. Iki šių dienų išliko tik labai apgadintas Muršilio skundo tekstas.
Muršilis II savo sūnui, sosto paveldėtojui Muvataliui II, paliko tvirtą imperiją, apsupta stiprių vasalinių valstybių.
Lee Myung-bak
Biografija
1992 m. iš verslo perėjo į politiką, įstojo į Demokratinę Liberalų partiją ir buvo išrinktas į parlamentą. Po 1996 m. rinkimų I Mjongbak vėl pateko į parlamentą, tačiau jam teko atsistatydinti paaiškėjus, jog rinkimų kampanijai buvo išleista per didelė pinigų suma.
2002 m. I Mjongbak tapo Seulo meru, o 2007 m. buvo iškeltas Didžiosios Nacionalinės partijos kandidatu į prezidentus ir rinkimus laimėjo didele persvara.
I Mjongbak yra vedęs Kim Junok (김윤옥), turi vieną sūnų ir tris dukteris.
Buldogas
Buldogai – šunų veislių grupė. Yra kelios buldogų veislės: amerikiečių buldogas, anglų buldogas ir kt.
Kilmė
Buldogai Anglijoje pradėti auginti XVIII amžiaus pradžioje. Anglijoje tokie šunys buvo plačiai naudojami medžioklėje ir žaidynėse. Šuo puldavo galingą jautį, dantimis įsikabindavo į snukį ir tampydavo tol, kol jautis netekdavo jėgų. Todėl juos ir pavadino buldogais ( – jaučių šunys).
1835 metais Anglijos parlamentas priėmė įstatymą, draudžiantis tokias kruvinas dvikovas. Priėmus įstatymą, buldogai tapo nemadingi ir net ėmė nykti. Tik XIX amžiuje jais vėl susidomėta ir atnaujinta jų selekcija.
Šiuolaikiniai amerikiečių buldogai – jauna veislė. Spėjama, kad pirmieji buldogai į Ameriką atkeliavo su pirmaisiais naujakuriais iš Anglijos. Jie išliko ir buvo veisiami izoliuotai JAV pietinių valstijų fermose. Jie buvo nepakeičiami ūkininkų pagalbininkai, prižiūrėdavo gyvulių bandas, dalyvaudavo šernų medžioklėse, saugodavo ūkį. Visada ir visur šie šunys išsiskyrė kaip puikūs sargai.
Amerikiečių buldogo veislė žinoma tik nuo 1980 metų pabaigos, tuomet Amerikoje buvo viešai pripažintas kaip puikus sargas ir šuo kompanionas.
Išvaizda
thumb|left|Snukis Buldogas – atletiškas, temperamentingas, tvirto kūno, labai ištvermingas ir patikimas šuo. Patinai stambesni. Dėl savo išskirtinės išvaizdos ir darbinių savybių, buldogas gali būti šuo kompanionas ir darbinis šuo. Šios veislės niekada negalima painioti su visiškai skirtingom Stafordšyro terjero ir amerikiečių pitbulterjero veislėmis.
thumb|Baltas amerikiečių buldogas Amerikiečių buldogai gali būti visiškai balti arba su baltom dėmėm, turėti visų tigrinių atspalvių, būti rausvai geltoni, rudi. Visiškai juodi ar su juodomis smulkiomis žymėmis neleistini.
Kailis yra trumpas, ne ilgesnis nei 2,5 cm, nuo švelnaus iki šiurkštaus. Ilgas, banguotas kailis neleistinas.
Galva santykinai didelė ir plati bendros struktūros ir kūno atžvilgiu, plokščia (tai suteikia jai kvadratinę formą). Tarp akių ryški duobelė (vaga). Galva raumeninga, atsikišusiais skruostais.
Akys apvalios formos, vidutinio didumo, plačiai išdėstytos. Geriausiai vertinamos juodos ar tamsiai rudos. Kitos spalvos leistinos. Teikiama pirmenybė juodiems pigmentiniams apvadams aplink akis.
Buldogo galingas raumeningas žandikaulis, demonstruojantis didelę jėgą. Lūpos storos, bet nenukarusios. Teikiama pirmenybė juodo pigmento lūpų apkraštavimui. Dantų kiekis 42-44. Standartas neleidžia, kai šuniui užsičiaupus matyti dantys.
Nosis juodos spalvos arba ruda ir pilka. Kūno spalvos ar rausva nosis neleistina.
Ausys vidutinio dydžio, nuleistos pirmyn arba rožės žiedlapio formos. Kirptos ausys leistinos. Kaklas ypač raumeningas, vidutinio ilgio. Kaklas siaurėja nuo pečių link galvos ir gali būti šiek tiek lenktas. Pečiai raumeningi su plačiomis mentėmis, kurios sukuria didelės jėgos įspūdį.
Uodega stora ties pagrindu ir plonėjanti į galą. Ramybės būsenoje turėtų siekti kulno sąnarį. Kirpta uodega leistina. Uodegos galas neturi užsiriesti žiedu.
Eisena sunki, atitinka kūno sudėjimą: šuo eina trumpais ir greitais žingsniais, remiasi pirštų galais, o užpakalines kojas kelia neaukštai, tarsi plaukdamas. Bėga smulkia risčia.
Sveikata
Kaip ir bet kuri kita veislė, turi problemų, susijusių su sveikata. Pavyzdžiui: displazija, žvairumas, kurtumas, širdies padidėjimas, odos alergijos. Daugelis buldogų gali turėti kvėpavimo problemų dėl trumpo snukio.
Elgesys ir charakteris
Lengvai dresuojamas.
Buldogai mažai loja, pirmenybę teikdami tyliam puolimui. Šios veislės išskirtinė savybė - neįtikėtina ištikimybė šeimininkui. Šis šuo gali paaukoti savo gyvybę gindamas bet kurį savo „šeimos“ narį. Jie jautrūs ir supratingi mažiems vaikams.
Bžuski Tatarai
Bžuski Tatarai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Budų Kozluvka
Budų Kozluvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Malų Plocko valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į pietus nuo Kolno ir apie 82 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Jaja
Didžiausias intakas – Zolotoj Kitatas (dešinysis).
Užšąlusi gruodžio–balandžio mėnesiais. Laivyba prasideda 114 km nuo žiočių. Prie upės įsikūrusi Jajos gyvenvietė.
Lukanas
thumb|185px|Lukano biustas [[Ispanija|Ispanijoje]] Markas Anėjus Lukanas (Marcus Annaeus Lucanus; 39 m. lapkričio 3 d. Kordoba – 65 m. balandžio 30 d. Roma) – romėnų poetas.
Pelnė Nerono palankumą, tapo artimu jo draugu ir anksčiau laiko gavo kvestoriaus pareigybę. Parašė trijų dalių epinę poemą apie pilietinį karą „Farsalo mūšis“ (Pharsalia). Remiantis Tacito pasakojimu „Analuose“, Neronas iš pavydo uždraudė Lukanui išleisti šį kūrinį. Pasak Svetonijaus, kaip atsaką į prarastą susidomėjimą juo, Lukanas paskelbė užgaulių eilėraščių, į kuriuos Neronas niekaip nereagavo. Gramatikas Vaka iš esmės su tuo sutinka, teigdamas, jog vienas tų eilėraščių vadinosi „Apie degantį miestą“. Tą patį eilėraštį mini Stacijus.
Augustinas Zaicas
Augustinas Zaicas (Augustin Zeytz arba brolis Augustinas, 1828 m. gruodžio 2 d. Balbieriškyje, dab. Prienų rajone – 1914 m. rugsėjo 3 d. Teutopolyje, JAV) – OFM, vienuolis ir vertėjas, pedagogas, publicistas ir lietuviškos savimonės žadintojas.
Biografija
Augustavo gubernijos Smalėnų vienuolyne buvo išventintas pranciškonų vienuoliu. Vienuolyno mokykloje mokė lietuvių jaunuolius, joje mokėsi ir žinomas kompozitorius Juozas Kalvaitis, pasižymėjęs JAV lietuvių spaudos darbuotojas Domininkas Tomas Bačkauskas. Po 1863 m. sukilimo Rusijos caro valdžia vienuolyną uždarė, brolis Augustinas pervažiavo į pranciškonų vienuolyną Krokuvoje. 1866 m. jis kartu su kunigu Andriumi Strupinsku, tapusiu pirmuoju lietuviu kunigu Amerikoje, išvyksta į JAV.
Ten keletą metų dirbo atsitiktinius darbus, mokėsi anglų kalbą. Atsidūręs Šenandoa mieste, Pensilvanijos valstijoje įsteigė pirmąją JAV lietuvišką Šv. Jurgio savišalpos draugiją, jai parašė įstatus. Įsikurus laikraščiui „Gazieta Lietuwiszka“ 1887-1889 m. rašė jam straipsnius lietuviška tematika, talkino taip pat „Vienybei Lietuvininkų“. Dr. Antanas Kučinskas savo monografijoje ''Shenandoah lietuvių Šv. Jurgio parapija'' Augustiną Zaicą pavadino „pirmutiniu lietuvybės žadintoju Amerikoje“.
Lukanas
„Farsalo mūšis“ yra vienintelis išlikęs Lukano kūrinys.
Augustinas Zaicas
Biografija
Augustinas Zaicas žinomas savo literatūrine veikla, jis išvertė ir 1880 m. išleido pirmąją lietuvišką knygą JAV – iš lenkų kalbos verstą „Septynių mokytojų istorija“. Išvertė Juozapo Ignoto Kraševskio apysaką „Kunigas“, didaktinės beletristikos.
Mariano Rajoy
Marianas Rachojus (, g. 1955 m. kovo 27 d. Santjago de Komposteloje) – ispanų politikas, Ispanijos liaudies partijos vadovas (nuo 2004 m.), 2011–2018 m. – Ispanijos ministras pirmininkas.
Biografija
Baigė teisės studijas Santjago de Kompostelos universitete. 1981 m. įstojo į Liaudies aljansą (Alianza Popular, nuo 1989 m. – Liaudies partija), tais pačiais metais išrinktas Galisijos autonominio regiono parlamento nariu. 1986–1991 m. buvo Pontevedros provincijos tarybos pirmininkas.
1986 m. pirmą kartą išrinktas Deputatų kongreso (žemųjų šalies parlamento rūmų) nariu, vėliau buvo Galisijos vyriausybės vadovo pavaduotojas.
Po sėkmingų Liaudies partijai 1996 m. rinkimų M.Rachojus trečią kartą išrinktas šalies parlamento nariu ir paskirtas viešojo valdymo ministru Ch. M.Aznaro vyriausybėje, o 1999–2000 m. buvo švietimo ir kultūros ministras. 2000–2003 m. – ėjo šalies vicepremjero pareigas, kartu būdamas Vyriausybės ministru (vyriausybės aparato vadovu), o 2001–2002 m. – vidaus reikalų ministru.
2003 m. išrinktas Liaudies partijos generaliniu sekretoriumi, buvo parlamento opozicijos lyderis.
2011 m. lapkričio mėn. vykusiuose parlamento rinkimuose M.Rachojaus vadovaujama Liaudies partija iškovojo 186 mandatus (iš 350), ir jis gruodžio 21 d. paskirtas Ispanijos ministru pirmininku.
East End Park
East End Park – futbolo stadionas Danfermline, Faife, Škotijoje. Namų rungtines žaidžia Danfermlino „Athletic“. Stadione 1885 m. įvyko pirmosios varžybos. Tais pačiais metais buvo įkurtas Dunfermline Athletic futbolo klubas. Didžiausias žiūrovų skaičius, 27 816, 1968 m. balandžio 30 d. prieš „Celtic FC“.
Boizis
Boizis („medinė vieta“) – Aidaho valstijos (JAV) sostinė, didžiausias pagal gyventojų skaičių Aidaho miestas bei Ada apygardos centras. Prie Boizis upės esančiame mieste, pagal 2000 metų JAV gyventojų surašymo duomenis, gyveno 205 671 žmogus. Boizis taip pat yra 104 didžiausias pagal gyventojų skaičių JAV miestas.
Pruškuvo apskritis
Pruškuvo apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje. Apskrities centras įsikūręs Pruškuvo mieste. Apskritis šiaurėje ribojasi su Vakarų Varšuvos apskritimi, rytuose su Varšuvos miestu, pietryčiuose su Piasečno apskritimi ir vakaruose su Mazovijos Grodzisko apskritimi. Apskrityje yra 6 valsčiai.
Boizis
Demografija
2000 m. duomenimis mieste gyveno 185 787 žmonės. 92,15 proc. gyventojų – europidai, 0,77 proc. – juodaodžiai, 2,08 proc. – azijiečiai, 4,53 proc. – lotynų amerikiečiai.
Teroras (ugnikalnis)
Teroras – didelis vulkaninio skydo formos ugnikalnis, esantis rytinėje Roso salos dalyje (Antarktida). Skydo pakraštyje gausu cilindro ir kupolo formos vulkanų, kurie dažniausiai padengti sniegu ir ledu. Teroras yra antras pagal dydį (3230 m aukščio) Roso saloje. Jį nustelbia 30 km į vakarus esantis kaimyninis ugnikalnis Erebusas. Ugnikalnis Teroro pavadinimą gavo 1841 m. pagal britų tyrėjo sero Džeimso Klarko Roso (James Clark Ross) antrojo laivo pavadinimą „HMS Terror“.
Pruškuvo apskritis
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 6 valsčiai:
Gyventojai
Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:
Teroras (ugnikalnis)
1959 m. į 3230 m aukščio ugnikalnį užkopė naujazelandiečių ekspedicija.
Derviniškė
Derviniškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės vakaruose, Utenos rajono paribyje, 2 km į šiaurę nuo Linkmenų.
Istorija
Sovietmečiu priklausė Linkmenų apylinkei. Derviniškėje gimė „Tigro“ partizanų rinktinės vadas Leonas Vilutis.
Palenkės Komaruvkos dekanatas
Parapijos
Dekanate yra 10 parapijų:
Monsas
Monsas (arba Bergenas) – miestas Belgijoje, netoli sienos su Prancūzija; Heno provincijos centras. Prieplauka prie Šeldės-Sambro laivybinio kanalo. Svarbus automobilių kelių ir geležinkelių mazgas. Metalo apdirbimo, tekstilės pramonė. Veikia keli – Monso-Eno, Katalikų universitetai, Branduolinių tyrimų institutas, muzikos konservatorija. 2015 m., Monsas kartu su Pilzenu (Čekija), buvo Europos kultūros sostinė.
Istorija
Senovės romėnai dabartinio Monso apylinkėse I amžiuje įkūrė Castrilocus tvirtovę. Vėliau vietovė pervadinta į Monsą, pagal šalia stūksančias kalvas. VII a. įkurtas vienuolynas. XII a. Monsas tapo Heno grafystės tvirtove. Dėl palankios geografinės padėties miestas iki XVI a. stipriai augo, plėtota prekyba. Nuo 1515 m. dėl Monso vyko kovos tarp Prancūzijos ir Ispanijos Nyderlandų. Nuo 1580 m. iki 1584 m. – Ispanijos Nyderlandų sostinė. Nuo 1691 m. dėl miesto permainingai kovojo Prancūzija ir Austrija. Po 1792 m. įvykusio Žemapo mūšio Monsą valdė Prancūzija. 1814 m., pasibaigus Napoleono karams, Monsą užėmė ir įtvirtino Nyderlandai. Nuo 1830 m. Monsas priklauso Belgijai. XIX a. tapo svarbiu Belgijos sunkiosios pramonės centru. Vykstant Pirmajam pasauliniam karui, 1914 m. rugpjūčio 23-24 d. vyko Monso mūšis tarp Jungtinės Karalystės ir Vokietijos imperijos pajėgų. Antrojo pasaulinio karo metu buvo smarkiai bombarduotas abiejų kovojusių pusių. 1967 m. Prancūzijai pasitraukus iš NATO karinių struktūrų, į šalia Monso esančią Casteau vietovę perkeltas NATO Europos pajėgų vyriausiasis štabas. XX a. Monse išplėtotas švietimas, turizmas.
Architektūra
Seniausias išlikęs miesto pastatas – romaninė XI a. Šv. Kaliksto koplyčia. Monse taip pat yra gotikinės Šv. Valtrudos ir Šv. Elžbietos, barokinė Šv. Mikalojaus bažnyčia, XV a. liepsnojančiosios gotikos stiliaus miesto rotušė. XVII a. antrosios pusės barokinė Monso varpinė 1999 m. buvo įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą, kartu su kitomis Belgijos ir Prancūzijos varpinėmis.
Lietuvių kalbos salos
thumb|Lietuvių kalbos paplitimas, XVI a. „Lietuvių kalbos salos“ – nedideli plotai už Lietuvos ribų, kuriuose kalbama lietuviškai. Jie yra sąlygiškai arti sienos su Lietuva, tačiau iš visų pusių atskirti kitakalbių (lenkų, latvių arba baltarusių).
Baltarusijoje lietuviškai kalbančių daugiausia apie Apsą, Gervėčius, Lazūnus, Varanavą, Rodūnią. Toliausiai nutolusi lietuvių kalbos sala yra Zasečiai (Засеть) netoli Zietelos. Pasienyje su Lenkija lietuviškai kalbama apie Punską, Seinus, Suvalkuose. Latvijoje lietuviškai kalbama visų pirma Latgaloje. Toliausiai nuo Lietuvos kalbama Ciskodo apylinkėse netoli Rėzeknės.
Baltarusijos lietuvių šnektos sparčiai nyksta, daug kur lietuviškai temoka tik senoliai. Šios šnektos labai vertingos lingvistiniu požiūriu, nes dėl savo izoliacijos nuo didžiojo kalbos arealo jos yra išlaikiusios savitų, archajiškų ypatumų. Lenkijos lietuvių kalba nežymiai skiriasi nuo Lietuvos tarmių, Latvijos lietuvių šnektos mažai tyrinėtos.
Vietininko vartojimas
XX a. 2-ojoje pusėje tik Gervėčių, Lazūnų ir Zietelos lietuviai tebeturėjo išlaikę visus keturis vietininkus (bendrinėje lietuvių kalboje paprastai vartojamas vienas). Labiausiai šie vietininkai vartoti Lazūnuose, o Zieteloje ir Gervėčiuose buvo labiau apnykę, šias formas turėjo ne visi daiktavardžiai, o tik reiškiantys gyvus padarus. Čia, be dviejų vietininkų, vartojamų pietų ir rytų aukštaičiuose (Jonas Jablonskis juos vadino vidaus vietininkais), vartojami dar du – pašalio vietininkai. Taip, pašalio esamasis vietininkas (arba adesyvas) pasako, kad veikėjas ar veiksmas yra prie pat tos vietos, kuri išreiškiama šiuo vietininku (pvz., rugių pirkau žmogiep – „rugių pirkau pas žmogų“), o pašalio einamasis vietininkas (aliatyvas) nurodo, kad veikėjas ar veiksmas artėja, juda prie tos vietos, kuri išreikšta šiuo linksniu (pvz., mama daktarop važiavo – „mama pas daktarą važiavo“).
Gulbiniškiai (Lenkija)
Gulbiniškiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jeleniavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurę nuo Jeleniavo, apie 19 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 127 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės, šalia vaivadijos kelio Nr.25px|DW655. Šalia kaimo yra Kopanės ir Sumavo ežerai. Netoli kaimo yra Kukmedžių kalnas.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Civilinė byla
Civilinė byla – teisinis klausimas, kilęs iš civilinių, darbo, šeimos, intelektinės nuosavybės, konkurencijos, bankroto, restruktūrizavimo santykių ir kitų klausimų dėl privatinių teisinių santykių, reikalaujantis kompetentingos jurisdikcinės institucijos (teismo) įsikišimo. Sprendžiamas civilinės bei ypatingosios teisenos tvarka. Byloje dalyvauja proceso šalys, kiti asmenys (pvz., ekspertas, vertėjas).
Gailiekas
Gáiliekas – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 3,5 km į pietryčius nuo Seirijų. Ilgis rytų-vakarų kryptimi 1,38 km, plotis iki 0,57 km. Altitudė 124,4 m. Giliausia vieta siekia 11,5 m. Ežero dubuo rininės kilmės. Vakarinis krantas aukštas, kiti krantai žemesni, pietinis krantas vietomis pelkėtas. Rytinę ežero dalį supa Cijūniškės miškas. Kitos ežero pakrantės irgi daugiausia apaugę mišku, tik pietinėje ir šiaurinėje pakrantėse vietomis yra dirbamos žemės ir pievų. Centrinėje dalyje yra 0,22 ha ploto sala. Įteka Gailieko upelis. Ežeras nenutekantis, priklauso Baltosios Ančios intako Seiros baseinui.
Pietinėje pakrantėje įsikūrusi Raganiškė, kitose pakrantėse – Lapšius ir Šilaičiai. Veikia kaimo turizmo sodyba.
Pavadinimo kilmė
Manoma, kad ežero vardas yra jotvingiškas, nuo žodžio gaylis – „baltas“.
Žiežmarka
Žiežmarka – viensėdis Elektrėnų savivaldybėje, 3 km nuo Ausieniškių.
Pitija
Pitija (Pitys) graikų mitologijoje – nimfa oreadė, kurią persekiojo Panas. Ją dievai pavertė pušimi, kad ši pabėgtų nuo gerbėjo. Gali būti upės dievų Ladono ar Alfėjo duktė.
Ašarėlės
Ašarėlės (Briza) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas kildinamas iš graikų k. žodžio brizein – nusvirti, nulinkti; augalo varputės kabo nulinkusios.
Rūšys
Lietuvoje auga vienintelė šios genties rūšis – kiškio ašarėlės (Briza media).
Kitos rūšys:
Budų Želaznė
Budų Želaznė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Malų Plocko valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į pietryčius nuo Kolno ir apie 78 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Vytautas Majauskas (1918)
Vytautas Majauskas (1918 m. spalio 13 d. Kupiškis – 2004 m. spalio 16 d. Detroitas) – Lietuvos gydytojas psichiatras, visuomenės veikėjas, daktaras (1948 m.).
Biografija
1939–1940 m. mokėsi Kauno karo mokykloje, 1940–1944 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1941 m. Lietuvių katalikų moksleivių ateitininkų sąjungos centro valdybos pirmininkas. 1944 m. pasitraukęs į Vokietiją studijas tęsė Ernesto Karlo universitete Tiubingene, baigė 1946 m. Dirbo gydytoju Odos ir venerinių ligų klinikoje Tiubingene, mokytojavo lietuvių gimnazijose Nilrtingene ir Švabiš Gmiunde, čia vadovavo Lietuvos Raudonojo Kryžiaus medicinos seserų mokyklai. 1949 m. persikėlęs į JAV iki 1953 m. dirbo Troy (Mičigano valstija) ligoninėje. 1953–1956 m. stažavo Veino rajoninėje ligoninėje, vėliau iki 1984 m. vertėsi privačia praktika Detroite.
Mičigano valstijoje su kitais įkūrė Lietuvių gydytojų draugiją ir ilgą laiką jai vadovavo. Buvo Amerikos lietuvių gydytojų sąjungos tarybos narys. Priklausė Lietuvių fronto bičiuliams; 1973–1975 m. centro valdybos narys, 1983–1985 m. tarybos pirmininkas. 1965 m. JAV lietuvių bendruomenės Detroito apylinkės pirmininkas. 1968–1973 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės vicepirmininkas. 1993–1994 m. JAV lietuvių bendruomenės Daitona Byčo apylinkės pirmininkas.
Rimantas Cepovas
Rimantas Cepovas (g. 1980 m. sausio 22 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.
Biografija
Didžiąją karjeros dalį žaidė Kauno komandose, su FBK Kaunas klubu 2001 m. tapo Lietuvos čempionu. 2004–2006 m. žaidė Vokietijos TSG Sprockhovel klube. 2007 m. su Rodiklis Kaunas komanda tapo rezultatyviausiu LFF I lygos žaidėju. Nuo 2009 m. žaidžia mėgėjų komandose.
Tatjana Majorova
Tatjana Majorova ( 1941 m. kovo 27 d. Čiasov Jaras, Donecko sritis – 2017 m. gruodžio 30 d. Vilnius) – Lietuvos teatro aktorė.
Biografija
1964 m. baigė I. Karpenkos-Karo teatro meno institutą Kijeve. 1964–1967 m. Sevastopolio, 1967–1991 m. Lietuvos rusų dramos teatro aktorė. Vaidyba dramatiška, temperamentinga.
Svarbesni vaidmenys
Taip pat vaidino ir kine. Ryškiausias vaidmuo filme „Pasigailėk mūsų“ – 1978 m. Lietuvos kino studijoje sukurtoje istorinėje dramoje ji suvaidino vieną pagrindinių – motinos – vaidmenį. Filmo režisierius statytojas Algirdas Araminas. Kiti filmai: Туманность Андромеды. 1967 m. Развязка. 1969 m. Открытая книга. 1973 m.
Pūčkoriai
Pūčkoriai – Vilniaus miesto dalis, esanti miesto rytuose, tarp Antakalnio ir Naujosios Vilnios. Stūkso Pūčkorių piliakalnis (XIII–XIV a.), jo papėdėje – akmens amžiaus stovykla. Prie Vilnios atsiveria Pūčkorių atodanga, prie atodangos išlikę XVI a. patrankų liejyklos liekanų, vandens malūnas, palivarko pastatai. Ties atodanga prasideda pažintinis pėsčiųjų takas (istorinis), vedantis į pietvakarius, link Ribiškių. Dešiniajame Vilnios krante išlikę lenkų statyti požeminiai gynybiniai įtvirtinimai. Tai dalis bendros didelės gynybinės sistemos įrengtos saugoti Vilniaus miestą.
Etimologija
thumb|left|250px|Patrankų liejyklos griuvėsiai
Tai, kad šiose vietose buvo liejamos patrankos, byloja išlikę liejyklos statiniai Vilnelės pakrantėje.
Geografija
Priklauso Pavilnių regioniniam parkui. Pro Pūčkorius prateka Vilnia, čia atsiveria stačiašlaičiai giliai raižyti raguvyno masyvai, dešiniajame Vilnios krante yra garsioji Pūčkorių atodanga – geologinis paminklas (nuo 1974 m.), viena aukščiausių (65 m, plotis 260 m) ledynmečio atodangų Lietuvoje, čia atsiveria maždaug 20 tūkst. metų senumo sluoksniai. Nuo atodangos atsiveria įspūdinga Vilniaus miesto panorama.
Istorija
XVI a. čia įkurta patrankų liejykla, turėjusi pabūklų bandymo poligonus, artileristų mokymo laukus. 1905 m. minima kaip medžio malimo fabrikas, teikęs žaliavą šalia buvusiam Kučkuriškių popieriaus fabrikui. II pasaulinio karo metu liejyklos pastatai stipriai nukentėjo.
Gyventojai
1905 m. Mickūnų valsčiaus Puškarnios dvare, užusienyje ir liejykloje gyveno 201 žmogus. 1931 m. Puškarnios palivarke gyveno 12 gyventojų.
Raketlonas
thumb|Raketlono kamuoliukai Raketlonas – kombinuota rakečių sporto daugiakovė, kurią sudaro stalo tenisas, badmintonas, tenisas ir skvošas. Sportininkai varžosi keturiose rakečių rungtyse ir už pasirodymą kiekvienoje rungtyje renka taškus. Daugiausiai taškų surinkę sportininkas laimi. Daugiakovė kildinama iš Suomijos, kurioje 1986 m. įvyko pirmosios raketlono varžybos, ir yra viena greičiausiai augančių sporto šakų pasaulyje. 2002 m. įkurta tarptautinė raketlono federacija.
Lietuvoje
2014 m. Lietuvos skvošo federacija SEB arenoje surengė pirmąjį Lietuvos raketlono čempionatą. Profesionalų grupėje pirmuoju nugalėtoju tapo Giedrius Vėželis, mėgėjų – Darius Čerka. Lietuva neturi oficialios raketlono federacijos, kuri būtu pripažinta tarptautiniu mastu.
Palenkės Komaruvkos Švč. Jėzaus Širdies parapija
'''Palenkės Komaruvkos Švč. Jėzaus Širdies parapija'''  – katalikų parapija, įkurta 1710 metais, Palenkės Komaruvkos kaime. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Palenkės Komaruvkos dekanatui. 1907-1910 m. pastatyta dabartinė parapijos bažnyčia.
Chludniai
Chludniai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Malų Plocko valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 19 km į pietus nuo Kolno ir apie 81 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Ventės rago švyturys
thumb|Švyturio laiptai.|250x250px Ventės rago švyturys stovi Ventės rage.
Aukštis – 11 m, atstumas iki marių – 30 metrų, signalas matomas iš 3,5 km. Technikos paminklas.
Švyturyje įsikūrusi ornitologinė stotis (Kauno Tado Ivanausko zoologijos muziejaus filialas).
Švyturys
Ventės ragas yra labiausiai į vakarus nutolęs Šilutės rajono taškas. Laivams ir sieliams ši vieta buvo ypač pavojinga. Kol nebuvo iškastas Karaliaus Vilhelmo kanalas, sujungęs Nemuną su Klaipėda, čia suduždavo daug laivų.
1837 m. Ventės rago iškyšulyje pastatytas medinis švyturys su alyvine lempa. 1860 m. pradėtas statyti mūrinis. Siekiant apsaugoti švyturį, 1860 m. Ventės rago smaigalys išgrįstas akmenimis. 1880 m. šalia švyturio įrengta vandens matavimo stotis.
Dabar Ventės švyturys atlieka daugiau simbolinę reikšmę, nes laivyba mariose nėra intensyvi. Dažniausiai jis rodo kelią poledinės žūklės mėgėjams žiemą. Švyturys pavaldus Ventės rago ornitologinei stočiai.
Į švyturį lipama senais metaliniais laiptais, išdabintais šlyžiniais ornamentais. Objektas svarbus ir kaip efektinga regykla, nuo kurios atsiveria Kuršių marios, matosi Kuršių nerija, Rusnės sala.
Žiedavimo stotis
1924–1944 m. Ventės rago švyturio prižiūrėtoju dirbęs Mikas Posingis pirmasis pastebėjo, kad tai puiki vieta paukščiams žieduoti. Artimai bendraudamas su Rasytės ornitologijos stoties mokslininkais, jis pasiūlė žymiam gamtininkui Tadui Ivanauskui pradėti žieduoti paukščius Ventės rage. 1929 m. profesoriaus T. Ivanausko pastangų dėka Ventės rage įkurta pirmoji Lietuvoje ornitologinė stotis. Šie metai žymi paukščių žiedavimo pradžią Lietuvoje.
Iš pradžių Ventės rago ornitologijos stotyje kasmet būdavo žieduojama po 2-4 tūkst. sparnuočių. Paukščiai buvo gaudomi tinklais, užmetant juos ant krūmų. Pirmaisiais metais Lietuvoje sugauti paukščiai buvo žieduoti vokiškais Rasytės ornitologijos stoties žiedais. Pirmuosius lietuviškus žiedus 1931 m. pagamino Kauno Vytauto Didžiojo universitetas.
Stotyje yra muziejus, laboratorijos, tinklai paukščiams gaudyti. Čia sužieduoti paukščiai sutinkami Irane, Egipte ir net Pietų Afrikoje. miniatiūra|250x250px|Vaizdas pro švyturio langą į Kuršių marias.
Birutė (draugija)
thumb|300px|Draugijos nariai prie [[Rambynas|Rambyno (apie 1910 m.)]] Birutė – pirmoji tautinė Mažosios Lietuvos lietuvių draugija, veikusi 1885–1914 m. Draugija suaktyvino lietuvininkų visuomeninę veiklą.