cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jutų kalbos
Jutų kalbos (dar mivokų-kostanoanų, mucunų) – Šiaurės Amerikos indėnų kalbų šeima, kurios kalbos vartojamos dabartinės JAV vakaruose (vidurio ir šiaurės Kalifornijoje).
Jutų kalbos dažnai su jokutsų kalbomis jungiamos į bendrą jokų-jutų šeimą.
Kalbos
Žinoma ~10 jutų kalbų; iš esmės visos jos išnykusios:
Telis
Telis (iš, , tall ), tepė ar depė  – archeologinės vietos variantas, kalva, susidariusi gyvenvietėse dėl žmogaus veiklos ar apleistose gyvenvietėse per daug šimtmečių. Klasikinis telis atrodo kaip žemas kūgis lėkštais šlaitais ir nupjauta plokščia viršūne. Teliai būna iki 30-40 m aukščio.
Archeologija
Telis yra kalva, susidaranti daugeliui žmonių kartų gyvenant ir perstatinėjant pastatus toje pačioje vietoje. Einant laikui paviršiaus lygis kyla, formuojasi kalva. Pagrindinė ir beveik vienintelė medžiaga, sudaranti kalvą, yra nedegto molio plytos, kurios gana sparčiai suyra. Kasinėjant telius neretai atidengiami susidariusio grunto paslėpti valstybės ar kariniai statiniai, šventyklos, gyvenamieji namai. Jie būna įviariame gylyje, priklausomai nuo pastatymo amžiaus. Tokie statiniai neretai persikloja vertikaliai ar horizontaliai arba ir taip, ir taip. Archeologai kasinėdami telius gali aiškintis statinių stilių, paskirtį, pastatymo datą. Kadangi telio kasinėjimai jį ardo, naudojami fizikų ir geofizikų sukurti metodai, leidžiantys neardomaisiais būdais kartografuoti telius, jų sandarą.
Pavadinimas ir vietovardžiai
Žodžio telis sinonimai yra depė, tebė, tobė, tiubė ir pan. Šie žodžiai įeina į daugelio geografinių pavadinimų sudėtį, pvz.:
Mūsų kraštas (Šiauliai)
Mūsų kraštas – tautinis krikščioniškos minties savaitraštis, ėjęs 1924 m. birželio 13 d. – gruodžio 14 d. Šiauliuose.
Istorija
Leido ir redagavo Stasys Jokubauskas. Spausdino spaustuvė „Titnagas“. Išėjo 9 numeriai. 1924 m. pabaigoje vietoje „Mūsų krašto“ pradėtas leisti „Šiaulietis“.
Masionys (Vilnius)
Masionys – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Maišiagalos.
Gankiai (Tyruliai)
Gankiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 16 km nuo Radviliškio.
Arktinė žemuma
Arktinė žemuma – žemuma Jungtinėse Valstijoje, šiaurės Aliaskoje, Arkties vandenyno pakrantėje. Nusidriekusi per 150 km. Sudaryta daugiausia iš aliuvinių nuogulų. Yra naftos ir gamtinių dujų telkiniai (ypač Priudo įlankos baseine). Paviršius plokščias, būdingas amžinasis įšalas, hidrolakolitai. Gausu pelkių ir ežerų. Vyrauja samanų ir kerpių tundra.
Tosa (šuo)
right|200px|thumb|Tosa Inu
Tosa (Tosa Inu) - šuns veislė, išvesta Japonijoje. Veislės pavadinimas Tosa-Inu (Toza-Inu) kyla iš dviejų žodžių - Tosa - senosios žemės pavadinimo (dabartinė Kočio prefektūra) ir žodžio inu (jap. 'šuo').
Fiziologija
Tosa-Inu - stambus, masyvaus kūno sudėjimo šuo. Yra trys Tosų tipai: lengvi - iki 50 kg, vidutiniai - iki 70 kg ir sunkūs - iki 90 kg ir daugiau. Minimalus svoris yra 35 kg, o ūgis 60 cm patinams ir 55 cm kalėms. Tosos galva stambi, plačia kaukole. Kalių galva šiek tiek mažesnė ir atrodo moteriškiau. Tosa-Inu turi stiprius nasrus, galingais žandikauliais ir žirkliniu prikandimu. Akys tamsios, nedidelės, žvilgsnis paprastai išreiškia ramumą ir kilnumą. Snukis būna tokios pat spalvos kaip ir kūnas, dažnai su juoda kauke, kas yra laikoma privalumu. Ausys vidutinio dydžio, V formos, kabančios. Lygi nugara, patemptas pilvas, plati krūtinė aiškiai rodo tai, kad Tosa-Inu - sportiškas, mėgstantis fizinį krūvį šuo. Priekinės Tosos galūnės tiesios, galingos, vidutinio ilgio. Galinės galūnės raumeningos, gerai išreikštais kampais sąnariuose. Kailis trumpas, tankus. Galimos spalvos variacijos - nuo rudos iki raudonos, retai būna juodi ir tigriniai. Standartas leidžia nedideles baltas dėmes ant šuns krutinės.
Tosa Inu istorija
Dabartinės Tosos protėviai buvo išvesti Japonijoje dar prieš 900 metų. Susiformavę izoliacijos sąlygomis, tai buvo vidutinio dydžio, iki 23 kg sveriantys špiciniai šunys stačiomis ausimis ir uodegomis, suktomis į nugaros pusę, daug kuo primenantys dabartinę Akita-Inu. Istoriniai dokumentai liudija, kad Tosa Inu veislės šunys buvo populiarūs tarp samurajų ir buvo dažnai naudojami šunų kovoms. 1854 m., atsivėrus sienoms į Japoniją, plūstelėjo užsieniečiai, kartu su savo pasiekimais bei stipresniais koviniais šunimis. Kad pataisytų padėtį ir pagerintų kovines savybes, japonai sukryžmino savo Tosą iš pradžių su buldogu, vėliau su bladhaundu, mastifu, bulterjeru, pointeriu, dogu ir galiausiai su senbernaru. Viso to rezultatas - šiuolaikinė Tosa-Inu. Antras pasaulinis karas sudavė labai smarkų smūgį Tosa-Inu populiacijai Japonijoje. Tik kai kurių veisėjų, slėpusių savo šunis kalnuose, beprecedenčių veiksmų dėka, japonai sugebėjo išsaugoti geriausius veislės atstovus. Dabar Tosa yra labai reta šunų veislė ir Japonijoje, ir už jos ribų. Japonai labai retai parduoda Tosos šuniukus į užsienį, mieliau pasilieka savo nacionalinį turtą sau. Tačiau kai kurie šuniukai buvo išvežti už Japonijos ribų ir tapo Europinės, Amerikos ir Korėjos linijų pradininkais.
Charakteris
Kaip ir daugumai molosinių šunų, Tosai būdingas teritoriškumas, savarankiškumas. Šie šunys ištikimi šeimininkui, labai prisiriša prie jo šeimos ir ją saugo. Tosa-inu gali būti kompanionas, šuo vedlys aklajam, aviganis, sargas. Individualios šuns savybės labai priklauso nuo auklėjimo. Įprastai su kitu šunimi gali kartu gyventi tik tuo atveju, jei užaugo kartu su juo.
Pionerskio miesto apygarda
Pionerskio miesto apygarda  – gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Sembos pusiasalio šiaurėje. Administracinis centras – Pionerskis. 2010 m. buvo 11 017 gyventojų.
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2004 m. kovo 31 d. Ribojasi šiaurėje su Baltijos jūra, pietuose su Zelenogradsko municipalinio rajono Kovrovo kaimo gyvenviete.
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 15 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką. Gyvenvietės administracijai vadovauja konkurso tvarka skiriamas administracijos vadovas.
Kaliningrado srities įstatymu Pionerskio miesto apygardą sudaro:
Masiuliškiai
Masiuliškiais vadinami kaimai:
Antarktidos ekonomika
Šiuo metu Antarktidos regione nevykdoma jokia ekonominė veikla, išskyrus žvejybą pakrantėse ir nedidelės apimties turistinę veiklą (abi šios veiklos vykdomos iš kitų šalių ir nesibazuoja Antarktidoje). Oficialiais duomenimis 1998–1999 (liepos 1- birželio 30) sugauta 119 898 tonos žuvies. Manoma, kad nelegalios (nereguliuojamos) žvejybos mastai apie 6 kartus viršija legalią. 1998 m. Prancūzija ir Australija už šią veiklą areštavo aštuonis žvejybinius laivus.
1998-1999 m. vasarą Antarktidoje lankėsi 10 013 turistų, šiek tiek daugiau nei praėjusiais metais (9 604). Beveik visi jie atvyko 16-oje komercinių (nevalstybinių) laivų ir keletu jachtų, kurie per vasarą atliko 116 reisų. Daugelis turistinių kelionių užtruko apie dvi savaites.
Nedidelės apimties turizmas Antarktidoje prasidėjo nuo 1957 m. Nuo 1969 m. čia pabuvojo virš 30 000 turistų. 2006 m. keletas laivų plukdo žmones aplankyti įspūdingiausių Antarktidos vietų. Anksčiau buvo vykdomi ir apžvalginiai skrydžiai iš Australijos ir Naujosios Zelandijos, tačiau jie nutrūko po Air New Zealand Flight 901 lėktuvo sudužimo netoli Erebuso kalno 1979 m.
Australų Qantas kompanija savo skrydžius virš Antarktidos pradėjo 1977 m. vasario 13 d. Šie skrydžiai buvo vykdomi Boeing 747-200 lėktuvais. Po minėtos Naujosios Zelandijos aviakatastrofos Qantas sustabdė šiuos skryždius, tačiau 1994 m. šią programą atnaujino ir šiuo metu vykdo juos su Boeing 747-400 lėktuvais vasaros laiku.
2020 m. australų vykdomi apžvalginiai skrydžiai trunka 12 val. ir kainuoja nuo 1000 iki 8000 JAV dolerių.
Dumbliukas (Elektrėnų sav.)
left|120px
Dumbliukas (arba Suslonių ežeras) – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 10 km į pietus nuo Vievio, Rusakalnio miške. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,14 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 166,9 m. Krantai aukšti, apaugę medžiais, tik į vakarus plyti pievos. Rytinė pakrantė pelkėta. Šalia įsikūręs Suslonių kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Akmenos ežero baseinui.
Eliot Ness
Eliotas Nesas (, 1903 m. balandžio 19 d. Čikagoje – 1957 m. gegužės 16 d. Coudersport, Pensilvanijoje) – JAV Prohibicijos biuro agentas, garsėjęs Čikagoje ryžtinga kova su Sausojo įstatymo pažeidėjais, legendinės teisėsaugininkų grupės, pramintos „Neliečiamaisiais“ („The Untouchables“), lyderis.
Biografija
E. Nesas gimė imigrantų norvegų šeimoje, buvo jauniausias iš penkių vaikų. Po vidurinės mokyklos studijavo ekonomiką Čikagos universitete. Jį baigęs dirbo kreditų kompanijoje, tyrė klientų kreditų informacijos duomenis. Netrukus vėl grįžo į universitetą, kur baigė kriminologijos studijas.
1927 m. pradėjo dirbti JAV iždo departamente, Prohibicijos biure. JAV prezidentu tapus Herbertui Huveriui, Iždo sekretorius Andrew Mellon buvo ypač nusiteikęs susidoroti su gangsteriu Al Kapone. Nors Čikagos teisėtvarkos institucijose klestėjo korupcija, jaunajam čikagiečiui E. Nesui pavedė suburti specialią grupę ir vadovauti operacijoms, remiantis mokesčių vengimo ir Volstedo įstatymo pažeidimo straipsniais, sutelkiant dėmesį į Al Kaponės nelegalias alaus ir spirito daryklas, jo tiekimų maršrutus. 1929 m. spalio mėn. E. Nesas turėjo atsirinkęs 50 patikimų žmonių, vėliau jų liko 9. Komanda buvo jauna, jos narių amžius neviršijo 26 metų. Tačiau visi puikiai valdė ginklus, išmanė sprogstamąsias medžiagas, puikiai mokėjo įrengti pasiklausymo priemones. E. Nesas sugebėjo daug kalbėti žurnalistams „ne į temą“ apie komandos veiklą ir numatomas operacijas, o iš tikrųjų rinko ir kaupė medžiagą apie Al Kaponę. Jo vadovaujami „Neliečiamieji“ turėjo ypatingus įgaliojimus, kartais net prieštaravusius JAV įstatymams. 1931 m. E. Nesui pavyko mafijos veikėją 11 metų pasodinti už grotų, apkaltinus jį ir įrodžius 22 mokesčių nemokėjimo atvejus ir 5000 Volstedo įstatymo pažeidimų. Tačiau grupei galutinio tikslo pasiekti nepavyko, nes Al Kaponė spėjo visas savo „santaupas“ pervesti į fiktyvių firmų sąskaitas. Be to, jis iš Alkatraso kalėjimo buvo paleistas pirma laiko dėl pašlijusios sveikatos.
Populiarioji kultūra
E. Nesas mirė 1957 m., taip ir nesulaukęs savo parašytos knygos „Neliečiamieji“ išleidimo. Jai pasirodžius jis tapo Amerikos nacionaliniu herojumi – principingu kovotoju už teisingumą. Praėjus vos metams po žymiojo agento mirties, buvo sukurtas TV serialas apie Elioto Neso komandą. 1987 m. sukurtas filmas „Neliečiamieji“ (rež. Brian De Palma) apie Al Kaponę ir jo pogrindžio pasaulį – Neso vaidmenį jame atliko Kevinas Kostneris.
Kalapujų kalbos
Kalapujų kalbos – išnykusi Šiaurės Amerikos indėnų kalbų šeima, kurios kalbos vartotos kalapujų dabartinės JAV šiaurės vakaruose (Vilameto slėnyje vakarų Oregone).
Kalbos
Žinomos 3 kalapujų kalbos; visos jos išnykusios:
Liuksemburgas
Liuksemburgas, oficialiai Liuksemburgo Didžioji Hercogystė  – nedidelė valstybė Vakarų Europoje, besiribojanti su Belgija vakaruose ir šiaurėje, Vokietija rytuose ir Prancūzija pietuose. Šalies sostinė ir didžiausias miestas – Liuksemburgas. Šalyje vartojamos trys oficialios kalbos: vokiečių, prancūzų ir liuksemburgiečių.
Liuksemburgas priklauso „Žemųjų šalių“ regionui (kurį taip pat sudaro Belgija ir Nyderlandai). Taip pat Liuksemburgas priklauso ir šių trijų valstybių ekonominei sąjungai, vadinamai Beniliuksu (nuo 1948 m.). Žemosios šalys yra tankiausiai gyvenamos Europoje, tačiau gyvenimo lygis jose yra labai aukštas.
Liuksemburgas yra viena iš šalių, kurios įkūrė Europos Sąjungą. Liuksemburgo miestas yra viena iš Europos Sąjungos sostinių. Liuksemburgas yra Europos Sąjungos, JTO, OECD, NATO, ESBO narys. Nuo 1970 m. kovo Liuksemburgas yra Frankofonijos narys.
Pavadinimo kilmė
Šalies pavadinimas kilo nuo Lucilinburhuc, vėliau Lützelburg, mažos pilies pavadinimo, aplink kurią susikūrė Liuksemburgo miestas. Liuksemburgas iškilo kaip grafystė tuometinėje Šventojoje Romos Imperijoje ir yra paskutinė didžioji hercogystė pasaulyje.
Istorija
Pirmieji gyventojai dabartinio Liuksemburgo teritorijoje apsigyveno keltų laikais apie II amžiuje pr. m. e. Maždaug po šimto metų į šalį įsiveržė romėnai. Kai Gajus Julijus Cezaris 51 m. pr. m. e. užkariavo Galiją ir dalį germanų žemių, dabartinė Liuksemburgo teritorija atsidūrė Romos imperijos sudėtyje. V a. per Didįjį tautų kraustymąsi frankai išstūmė romėnus iš šalies. Keliaujantys vienuoliai skleidė krikščionybę ir statė vienuolynus. Liuksemburgo teritoriją valdė Frankų valstybė, vėliau Frankų imperija, po Verdeno sutarties (843 m.) ji priklausė Vidurio Frankų karalystei, vėliau – Lotaringijai. thumb|left|150px||[[Zigmantas Liuksemburgietis 1536 m.]] Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Liuksemburgo grafystė paminėta 963 m., kai aprašytos Liuksemburgo pilies statybos. Vėliau aplink pilį susiformavo nedidelis, bet strategiškai svarbus miestas. 1308 m. Liuksemburgo grafas Henrikas VII tapo Vokietijos karaliumi, o 1312 m. – Šventosios Romos imperijos imperatoriumi. Jis ir jo sūnus Jonas, kuris 1310 m. tapo Bohemijos karaliumi, sustiprino Liuksemburgų dinastijos galią Šventojoje Romos Imperijoje. 1354 m. Karolis IV pakėlė Liuksemburgo grafystės statusą į hercogystę. Tačiau 1437 m. mirus imperatoriui Zigmantui, dinastijos dominavimas baigėsi. right|thumb|180px|Tarp 1659-1839 m. įvyko trys Liuksemburgo padalijimai, kuomet teritorija sumažėjo nuo 10 700 km² iki dabartinio 2 586 km² ploto. [[1659 m. Pirėnų sutartimi atiteko Prancūzijos karalystei, 1815 m. Vienos kongreso sutartimi atiteko Prūsijos karalystei, 1839 m. Londono sutartimi atiteko Belgijos karalystei, Liuksemburgas po 1839 m. iki šių dienų. Aneksuotos dalys dabar yra Prancūzijos, Vokietijos ir Belgijos sudėtyse.]]
1659 m. kaip Pirėnų taikos pasekmė, Liuksemburgas buvo pirmą kartą padalintas: šalies pietūs nuo Tionvilio iki Monmedžio atiteko Prancūzijai. Nuo 1684 m. iki 1697 m. valdant Liudvikui XIV, į Prancūzijos įtaką pateko visa hercogystės teritorija. Ispanijos Habsburgai hercogystėje išlaikė valdžią iki 1700 m., vėliau (1700–1712 m.) ją paveldėjo Ispanijos Burbonai. Per Ispanijos įpėdinystės karą 1713 m. valstybė pateko į Austrijos Habsburgų valdžią. Nuo 1795/1801 m. iki 1814 m. po Napoleono valdymo pradžios, šalis okupuota Prancūzijos.
Vienos kongreso (1814–1815 m.) nutarimu buvo atkurta nepriklausoma Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, jos rytinį pakraštį atiduodant Prūsijai. Didesnioji vakarinė likusių teritorijų dalis 1839 m. atiteko Belgijai (dabartinė Liuksemburgo provincija). Liuksemburgo nepriklausomybė pripažinta 1839 m., bet formaliai ratifikuota tik 1867 m. Iki 1890 m. valstybės valdovu išliko Nyderlandų karalius. 1890 m. Nyderlandų valdove tapo Viljamo III duktė Vilhelmina, bet Liuksemburgo įstatymams leidžiant tik valdovą vyrą, Liuksemburgo valdovu paskirtas tolimas Vilhelmo giminaitis Adolfas, taip įtvirtindamas atskirą Oranžo-Nasau dinastijos atšaką, kuri Liuksemburgą valdo iki šiol.
Per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinius karus Liuksemburgą buvo okupavusi Vokietija. Po Antrojo pasaulinio karo Liuksemburgas atsisakė politinio neutralumo ir prisijungė prie NATO ir Jungtinių Tautų organizacijų kūrimo. 1957 m. Liuksemburgas su kitomis penkiomis valstybėmis įkūrė Europos Ekonominę Bendriją (dabar Europos Sąjunga), nuo 1999 m. valstybė yra euro zonoje.
Politinė sistema
right|120px|thumb|[[Sąrašas:Liuksemburgo valdovai|Liuksemburgo hercogas Henris]] Liuksemburgas yra konstitucinė monarchija. Vykdomoji valdžia – didysis hercogas ir ministrų kabinetas. Įstatymų leidžiamoji valdžia – 60 narių penkerių metų kadencijai renkamas parlamentas (Chambre des Deputes ), taip pat hercogo skiriama 21 narių patariamąjį balsą turinti Šalies Taryba (Conseil d’Etat).
60 narių yra renkami pagal proporcinę rinkimų sistemą:
Liuksemburge veikia daug Europos Sąjungos institucijų, kaip antai Europos Bendrijų Teisingumo Teismas, Europos Audito Rūmai, Europos investicijų bankas ir Europos Parlamento sekretoriatas. Šalis taip pat yra viena iš Europos Sąjungos steigėjų. Šalis nuo pradžios yra aktyvi Europos Sąjungos narė, nes nuo narystės Europos Sąjungoje labai priklauso Liuksemburgo ekonominė gerovė.
1985 m. birželio 14 d. mažame Liuksemburgo vyndarių miestelyje Šengene, kuris yra netoli Liuksemburgo, Vokietijos ir Prancūzijos sienų sankirtos, buvo pasirašyta Šengeno sutartis.
Kratosas
Kratosas (arba Kratas; – „jėga“) graikų mitologijoje – jėgos personifikacija, jaunesnysis titanas. Jis buvo Stiksės ir Palanto sūnus. Kratosas buvo Dzeuso sąjungininkas kovoje su titanais.
Liuksemburgas
Administracinis suskirstymas
Iki 2015 m. spalio 3 d. Liuksemburgas buvo suskirstytas į 3 apygardas, pastarosios į 12 kantonų, o šie – į 116 komunų, smulkiausią administracinį šalies vienetą. 12 komunų turi miesto statusą, iš kurių pats didžiausias – Liuksemburgas. Nuo 2015 m. spalio 3 d. panaikinus apygardas, išliko tie patys kantonai ir komunos.
Kratosas
Lotyniškas vardo variantas – Kratas (Cratus).
Liuksemburgas
Administracinis suskirstymas
Buvę apygardos ir 12 kantonų (skliausteliuose apygardų administraciniai centrai): thumb|right|upright|200px|Buvusios apygardos: Dykircho (melsvi atspalviai), Grėvenmacherio (oranžiniai), Liuksemburgo (žalsvi). Raudonomis sienelėmis pažymėta 12 kantonų ir juodais skaičiais 116 komunų
Liuksemburgo miestas yra šalies sostinė ir didžiausias miestas. Jame įsikūrusi šalies vyriausybė ir kai kurios Europos Sąjungos institucijos. Miestas išsivystė į vieną iš pirmaujančių finansų centrų Europoje.
Geografija
right|thumb|Liuksemburgo žemėlapis. Liuksemburgas yra viena iš mažiausių Europos šalių, užimanti 2586 km² teritoriją ir esanti Vakarų Europoje. Šalis yra 84 km ilgio bei 52 km pločio. Didžioji hercogystė yra, kartu su Belgija ir Nyderlandais, viena iš „Žemųjų šalių“. Sostinė ir didžiausias šalies miestas yra Liuksemburgo miestas. Šalis yra padalyta į dvi aiškiai apibrėžtas sritis. Pirmoji sritis – šiaurėje esantis Eslingas, išsidėstęs Ardėnuose, ir užimantis trečdalį valstybės teritorijos. Tai yra miškingas, kalvotas kraštas. Aukščiausias taškas – 555 metrai. Antroji sritis – Gutlandas, esantis valstybės centre ir pietuose, kuriame vyrauja kalvoti dirbamosios žemės laukai ir miškai. Vidutinis aukštis – 270 metrų. Aukščiausias taškas – 426 metrai. Rytuose ši sritis ribojasi su Mozelio slėniu, garsėjančiu vyno gamyba, o pačiuose pietvakariuose su siauru raudono grunto ruožu, kuris formuoja Liuksemburgo geležies rūdos baseiną.
Liuksemburgas ribojasi su Belgija (sienos ilgis – 148 km), Prancūzija (73 km) ir Vokietija (138 km). Sausumos sienų ilgis – 359 km. Žemiausia vieta – Mozelis (133 m), aukščiausia vieta – Kneifo kalva (560 m). Svarbiausios šalies upės: Mozelis, Siūras, Ouras ir Alzetas. Kitos upės: Mesas, Mameras, Eišas, Atertas ir Varkas Liuksemburgo vakaruose, Vilcas, Klervas ir Blesas šiaurėje, Baltasis Erncas, Juodasis Erncas, Syras ir Ganderas rytuose. Maža, bet žymi upė yra Petrusas, tekantis per Liuksemburgo miestą ir įtekantis į Alzetą.
Oeslinge, šiaurinėje šalies dalyje, Ardėnuose būdingi miškingi vidutiniai kalnai ir žemi upių slėniai. Labiausiai paplitusios medžių rūšys yra paprastieji bukai, ąžuolai, klevai ir eglės. Nemiškingose vietose auga tyrulinės erikos ir dygialapiai bugieniai. Notreliniai yra Viduržemio jūros augalai, augantys šalies pietryčiuose. Pietinė šalies dalis yra tinkama žemės ūkiui ir vyndarystei. thumb|right|220px|Liuksemburgo kraštovaizdis. Fauna Liuksemburge yra tokia kaip ir kitose Vakarų Europos šalyse. Oeslinge yra tauriųjų elnių, šernų ir sakalinių paukščių. Taip pat sutinkamos retos rūšys, pavyzdžiui, juodieji gandrai arba jerubės. Liuksemburgas yra garsus žuvies rūšių įvairove: upėtakiais, europinėmis lydekomis, starkiais, unguriažuvėmis, paprastaisiais karpiais ir kt.
Klimatas
Liuksemburge vyrauja vidutinis žemyninis klimatas, veikiamas Atlanto vandenyno vėjų. Žiemos būna švelnios, o vasaros vėsios. Oras dažniausiai švelnus ir drėgnas. Vidutiniškai per metus iškrenta 782,2 mm kritulių. Metinė temperatūra yra 9 °C, sausį – 0,8 °C, o liepą – 17,5 °C. Šalčiausias metų mėnuo yra sausis, kurio vidutinė temperatūra yra apie -2 °C. Šilčiausi mėnesiai yra liepa ir rugpjūtis, tuo metu temperatūra siekia apie 15-25 °C, neretai temperatūra pakyla net iki 30 °C. Šalies šiaurėje yra šiek tiek vėsiau ir iškrenta daugiau kritulių.
Ekonomika
Šalies ekonomika stabili, vidutiniškai auganti, infliacijos ir nedarbo lygis žemas. Pramonės sektoriuje anksčiau dominavo plieno gamyba, dabar taip pat remiasi ir chemikalų, gumos ir kitų produktų gamyba. Palanki mokesčių sistema sudaro geras sąlygas bankininkystės paslaugoms. Žemės ūkyje vyrauja smulkūs ūkininkai. Didžiausi prekybos partneriai – Belgija ir Nyderlandai.
Liuksemburgas yra svarbus finansų centras ir yra antras pagal pajamas vienam žmogui pasaulyje. Taip pat čia yra daug Europos Sąjungos valdžios organų, dėl to šalis yra svarbi ir kaip tarptautinis valdybos centras. 2005 m. bendrasis vidaus produktas (BVP) sudarė 30,9 mlrd. dol., o vienam gyventojui tenkantis BVP buvo 65 900 dol. Lyginant su Europos Sąjungos BVP, pagal perkamosios galios paritetą, Liuksemburgo BVP buvo 251 % didesnis (ES25=100). Vieno pramonės srities tarnautojo vidutinis darbo užmokestis siekė 4 334 eurų per mėnesį (2005 m.). thumb|right|150px|Vėjo jėgainė. Liuksemburgo ekonomikoje vyrauja paslaugų ir patarnavimų sektorius. Taip yra dėl to, kad Liuksemburgas yra svarbi tarptautinių finansų kompanijų būstinė ir čia yra daug Europos Sąjungos institucijų. 2001 m. 40 % valstybės pridėtinės vertės sukūrė bankai. Tik 1 % dirbančiųjų dirba žemės ūkio sektoriuje, 13 % dirba pramonės sektoriuje ir net 86 % dirba paslaugų ir patarnavimų sektoriuje (2005 m.).
2007 m. birželio mėnesį bedarbystė siekė 4,9 %. Jaunimo bedarbystė siekė 15,5 %. Beveik pusė bedarbių, kuriems virš 50, bedarbiais buvo ilgiau nei 12 mėnesių. Bedarbių procentas svyravo tarp 3,5 % ir 5 %.
Didelė dalis Liuksemburge sunaudojamos energijos yra importuojama. Paskutiniais metais pramonė ir privatus sektorius daug investavo į alternatyvius energijos šaltinius. Liuksemburgas pirmauja saulės baterijų diegimo srityje. Paplitusios ir vėjo bei biodujų jėgainės.
Svarbus Liuksemburgo ekonomikos elementas yra finansai. Liuksemburgo finansų sektoriaus išsivystimą lėmė patrauklūs mokesčiai. Jau 1970 m. finansų sektorius buvo didesnis nei kiti ekonomikos sektoriai, bet vėliau tapo svarbiausiu šalies ekonomikos sektoriumi.
Gyventojai
2015 m. duomenimis, 54 % šalies gyventojų yra liuksemburgiečiai, 16,4 % – portugalai, 7 % – prancūzai, 3,5 % – italai, 3,3 % – belgai, 2,3 % – vokiečiai, 1,1 % – britai, 0,7 % - olandai, 5,3 % – kilę iš kitų ES šalių ir 6,5 % – kilę iš ne ES šalių. Tokia mišri sudėtis visų pirma yra dėl nuolatinės imigracijos. Vidutiniškai per metus į šalį atsikelia 10 000 žmonių. Pagal imigracijos rodiklį (per metus imigruojančių ir emigruojančių žmonių skirtumą tūkstančiui gyventojų) Liuksemburgas užima 10 vietą pasaulyje.
Religija
thumb|right|180px|upright|Dievo motinos katedra [[Liuksemburgas (miestas)|Liuksemburgo mieste.]] Nuo 1980 m. šalyje draudžiama rinkti statistiką apie išpažįstamą regiliją, todėl galimi tik apytiksliai apskaičiavimai. Maždaug 87 % šalies gyventojų yra katalikai, o likę procentai daugiausiai tenka protestantams, judėjams bei musulmonams. Pasak 2005 m. apklausos, 44 % Liuksemburgo gyventojų „tiki, kad egzistuoja Dievas“, 28 % „tiki, jog yra kokia nors dvasia arba dvasinė energija“ ir 22 % „netiki jokiais dievais, dvasiomis ar dvasinėmis energijomis“.
Kalbos
Šalyje yra trys oficialios kalbos: prancūzų, vokiečių ir liuksemburgiečių. Pastaroji kalba yra labai panaši į vieną iš vokiečių kalbos dialektų, tik ji turi daugiau skolinių iš prancūzų kalbos. Kiekviena kalba turi atskirą sritį, kurioje yra vartojama dažniau. Paprastai žmonės tarpusavyje kalbasi liuksemburgietiškai, bet rašoma šia kalba retai. Raštu tvarkant oficialius reikalus, dažniausiai vartojama prancūzų kalba. Kalbėtis prancūziškai yra linkę labiau išsilavinę žmonės. Žiniasklaida ir bažnyčia daugiausiai vartoja vokiečių kalbą. Net 85 % Liuksemburge išleistų straipsnių yra parašyti vokiškai, 12 % – prancūziškai ir tik 3 % liuksemburgietiškai. Mokyklose yra mokoma visomis trimis kalbomis: pirmose klasėse mokoma liuksemburgietiškai, bet iki šeštos klasės pabaigos yra pereinama į vokiečių kalbą, o dar vėliau – į prancūzų. Taip pat apie 60 % šalies gyventojų gali susikalbėti anglų kalba.
Miestai
Didžiausias šalies miestas yra Liuksemburgas, kuriame gyvena apie 76,7 tūkst. žmonių. Šalyje tėra keli miestai, turintys daugiau nei 10 tūkst. gyventojų. 20 didžiausių Liuksemburgo miestų pagal gyventojų skaičių 2001 m.
Kultūra
Jau nuo senų laikų Liuksemburgo kultūrą įtakojo kitos Europos šalys. Didelę įtaką Liuksemburgo kultūrai turėjo Prancūzija, Vokietija ir Belgija. Liuksemburgas yra vienintelis miestas, du kartus, 1995 ir 2007 m., buvęs Europos kultūros sostine. 2003 m. spalį Liuksemburge buvo įkurtas vokiečių-prancūzų-liuksemburgiečių kultūros institutas „Pierre Werner“ (pavadintas buvusio Liuksemburgo premjero vardu). Institutas su dideliais kultūros forumais sėkmingai integravosi į liuksemburgiečių kultūrinį gyvenimą.
Yra keletas žymių muziejų, kurie daugiausiai yra sostinėje, Nacionalinis istorijos ir meno muziejus, Liuksemburgo miesto muziejus ir naujas Didžiojo hercogo Žano moderniojo meno muziejus ( sutrumpintai Mudam). Nacionalinis kariuomenės istorijos muziejus yra įsikūręs Dykirche. Pats Liuksemburgo miestas yra įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą, atsižvelgiant į jo istorinę svarbą.
Teatras Liuksemburge turi senas tradicijas. Daugelyje savivaldybių yra mėgėjiškų teatro grupių. Spektakliai lankomi gausiai. Reikšmingiausi teatrai yra Liuksemburgo teatras, Ešo teatras ir ''Centre des Arts Pluriels Ed. Juncker'' Etelbriuke.
Muzikos scena Liuksemburge vis labiau populiarėja nuo 1990 m. Mažai muzikos grupių yra žinomos už šalies ribų, bet kiekvienais metais kuriasi daug mokinių-studentų muzikos grupių. Populiarūs muzikos stiliai yra metalas, rokas, hardcore ir džiazas. 1960–1980-aisiais metais Liuksemburgo radijas diktavo jaunimo muzikos madas Vakarų ir Vidurio Europos klausytojams. Klasikinė muzika taip pat yra labai svarbi liuksemburgiečių kultūriniame gyvenime.
Be to, beveik kiekvienoje savivaldybėje yra kaimo kapelų, kurios pasirodo švenčių metu. Gausiai lankomi vasarą, akcijos „Summer in the City“ metu, vykstantys koncertai. Labai populiarūs muzikos renginiai yra „Blues’n’Jazz Rallye“ ir „New Orleans Jazz Festival“, kuris yra organizuojamas kartu su Liuksemburgo miesto partneriu Naujuoju Orleanu prieš Velykas.
Nuorodos
Žemėlapiai:
Kančioginas
Kančioginas – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 5 km į pietryčius nuo Ceikinių, Sirvėtos RP pakraštyje. Seniūnaitijos centras. Savita planinė kaimo struktūra, vertingas liaudies architektūros kompleksas. Vakariniu kaimo pakraščiu teka upelis Kančiogina, pietvakariuose telkšo ežeras Kančioginas.
Etimologija
Kaimo vardas – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo ežero ar upelio vardo. Pastarųjų kilmę aiškina liaudies etimologija. Anot padavimo, ežero vietoje kadaise buvęs galingas ir turtingas miestas, bet jį užpuolę svetimšaliai ir nužudę valdovą. Jo duktė gražuolė Sirvėta nubėgusį pas kryžiuotį Bėlį ir prašiusi išgelbėti gimtąjį miestą, bet buvę per vėlu. Iš merginos lūpų išsiveržę tik žodžiai „Dieve! Nors kančioj apgink!“ Ir apgynė dievas – miesto vietoje atsivertė praraja, kurion prasmego ir užpuolikai, ir gynėjai. O Sirvėta ir Bėlys pavirtę ežerais ir nuskubėję link prarajos upeliais.
Bronzinė sraigė
Bronzinė sraigė  – Rusijos literatūrinė premija, nuo 1992 m. teikiama už geriausius metų fantastinius kūrinius, paskelbtus rusų kalba. Įteikiama kiekvienais metais Sankt-Peterburge.
Premiją 1992 m. įsteigė Andrejus Nikolajevas ir Aleksandras Sidorovas. Premijos pirmtake buvo B. Strugackio premija, įteikta 1991 m.
Premija įteikiama keliose nominacijose:
Žiuri pirmininkas ir vienintelis narys yra Borisas Strugackis, todėl ši premija laikoma „pačia subjektyviausia“ Rusijos fantastikos premija.
Hartbergas
Hartbergas – miestas pietryčių Austrijoje, apie 40 km į šiaurės rytus nuo Graco. Išvystyta metalo, tekstilės, statybų, maisto pramonė. Veikia du muziejai, teatras, išlikusi XII a. pilis, Šv. Martyno bažnyčia (minima nuo 1157 m.), miesto sienos liekanos.
Skerdžius
Skerdžius – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, apie 3 km į rytus nuo Naujo Strūnaičio. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,34 km, plotis – iki 0,21 km. Altitudė 186,1 m. Krantai beveik ištisai apaugę medžiais ir krūmais, žemi, pelkėti, tik rytinis krantas aukštesnis. Pakrantės miškingos, tik į pietus plyti pievos, dirbami laukai. Pietvakariuose pelkėtomis protakomis jungiasi su netoliese tekančia Strūnos upe (Stračios upės intakas, Neries upės baseinas).
Į rytus įsikūręs Dvilonių kaimas. Šiaurinėje pakrantėje yra paplūdimys.
Vakarinės palydų pajėgos W-6
Vakarinės palydų pajėgos W-6 - Karališkojo Kanados karinio jūrų laivyno laivų grupuotė Antrojo pasaulinio karo metais, kurios paskirtis buvo užtikrinti palydas konvojams rytinėje Kanados pakrantėje ir Atlanto vandenyne.
1944 m. gruodžio mėn. grupę sudarė du Algerine klasės minų traleriai (HMCS „Rockcliffe“ ir HMCS „Oshawa“) ir dvi Flower klasės korvetės (HMCS „Oakville“ ir HMCS „Saskatoon“). 1945 m. gegužės mėn. „Oakville“ pakeitė kita Flower klasės korvetė HMCS „Dunvegan“.
1945 m. gegužės 10 d., piečiau Niufaundlando pasibaigus karui su Vokietija, Vokietijos IX tipo povandeninis laivas U-889 pasidavė W-6 grupės laivams.
Hornas
Hornu vadinama:
Luokesos apylinkė
Luokesos apylinkė (iki 1971 m. Lakesos apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1963 m. sausio 12 d. iš Spalio apylinkės ir Kaližų apylinkės. 1971 m. sausio 27 d. patikslintas apylinkės pavadinimas. 1971 m. prijungta dalis Bijutiškio apylinkės.
Sakura
Sakuros (nuo ) – bendras įvairių Prunus genčiai priklausančių medžių rūšių pavadinimas, įvardinantis dekoratyviai žydinčias japoniškas vyšnias. Dažniausiai kaip sakura įvardinama smailiadantė vyšnia (Prunus serrulata) ir įvairūs jos porūšiai (pavyzdžiui, P. serrulata var. spontanea, P. serrulata var. speciosa, P. serrulata var. pubescens), tačiau tai gali būti ir puošnioji vyšnia (Prunus speciosa), svyruoklinė vyšnia (Prunus × yedoensis), saržento vyšnia (Prunus sargentii) ir kt.
Paplitimas ir išvaizda
Sakuros kilusios iš Rytų Azijos, auga Kinijoje, Korėjoje, Japonijoje. Medžiai pasiekia iki 20 metrų aukštį, tačiau dažnai auginamos kaip dekoratyviniai medžiai ir dėl genėjimo būna žemesni. Žiedai įvairių rožinių atspalvių, būna ir balti. Žydi anksti pavasarį, gausiai.
Šiuo metu paplitusi daugelyje šalių, aktyviai platinama Japonijos žmonių ir vyriausybės, kaip draugystės tarp šalių simbolis.
Reikšmė
Tai svarbūs medžiai Japonijos kultūroje, jos žiedais gėrimasi per hanami šventę. Tai dažnas simbolis japoniškoje poezijoje, simbolizuojantis pavasarį bei trapų laikinumą.
Gansonys
Gansonys – buvęs kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Žaslių.
Saliamono Salų herbas
thumb|200px|Saliamono Salų herbas Saliamono Salų herbas – oficialus Saliamono Salų valstybės simbolis, priimtas 1978 m., kai salos gavo nepriklausomybę.
Aprašas
Skydas padalintas į auksinį pagrindinį lauką ir mėlyną galvą :
Dešinysis skydininkas yra žalias krokodilas (galva aukštyn, vaizdas iš nugaros), kairysis skydininkas – ryklys sidabriniu pilvu (vaizdas iš pilvo pusės).
Virš skydo - sidabrinis riterio šalmas raudonu pamušalu ir raudonu antveidžio plyšiu bei sidabrine pusmėnulio pavidalo tradicine valtimi. Virš valties - stilizuota auksinė saulė trikampiškai dantytais dviejų ilgių spinduliais. Mėlyna ir sidabrinė grįžtė prilaiko sidabrinę šalmaskraistę mėlynu pamušalu.
Skydas stovi ant stilizuoto fregatos atvaizdo, po kuriuo - auksinė juosta su devizu „Vadovauti reiškia tarnauti“.
Simbolika
Gausūs simboliai skyde žymi 4 Saliamono Salų apygardas, egzistavusias D. Britanijos protektorato laikais: Šie keturi simboliai buvo ir kolonijiniame herbe, kurio viršutinėje dalyje dar buvo ir liūtas. Kitame kolonijiniame salų herbe buvo sidabrinio vėžlio atvaizdas.
Rausvagelsvis dyglutis
Rausvagelsvis dyglutis, mėsingasis dyglutis – dyglučių (Hydnum) genties grybų rūšis.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio ir didesni. Kepurėlė 5-10 cm skersmens, retai didesnė, geltonai oranžinės, geltonai rudos spalvos, paviršius lygus. Apatinėje pusėje balsvi, gelsvi, minkšti, trapūs nuaugtiniai dygliai. Kotas 3-8 x 0,5-2 cm, centrinis arba ekscentrinis. Trama gelsva, sena - karstelėjusi. Sporos 6-9 x 6-8 μm.
Augimo laikas: liepos - lapkričio mėn. Auga ir pavieniui, ir grupėmis, tiek spygliuočių, tiek lapuočių miškuose. Valgomas.
Horn
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Andriejaičių ąžuolas
Andriejaičių ąžuolas – savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Auga Andriejaičių kaime, Šilalės rajone. Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (Quercus robur L.). Ąžuolo kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje – 510 cm, aukštis – 26,5 m. Paskelbtas saugomu 2006 m. Amžius nėra nustatytas, bet manoma, kad jam galėtų būti per 300 metų. miniatiūra|160px|left|Andriejaičių ąžuolas
Andriejaičių ąžuolui vardas prigijęs nuo Andriejaičių kaimo, kurio žemėje jis auga. Tai vieta ant ledynmečiu suformuoto Akmenos upės slėnio šlaito viršaus. Po medžiu išlikę senieji kryžiai liudija čia buvus senąsias kapinaites. Ąžuolas gyvybingas, turintis plačią lają.
Išlikę pasakojimų apie Andriejaičių ąžuolą. Pasak vieno iš jų, anksčiau šioje vietoje augęs dar didesnis ąžuolas, į kurio drevę sutilpdavę 5 veršiai. Dar pasakojama apie Vytautą Didįjį, kuris su savo kariauna jodamas pro šalį čia pietus laikė.
Biosauga
Biosauga susijusi su šių sričių nagrinėjamomis problemomis:
Tarptautiniame biosaugos protokole daugiausia aptariama biosauga žemės ūkyje, bet daug interesų gynimo grupių siekia jį išplėsti ir įtraukti postgenetines grėsmes: naująsias molekules, dirbtinas gyvybės formas ir netgi robotus, kurie gali tapti tiesioginiais konkurentais natūralioje mitybos grandinėje.
Biosauga tokiose srityse kaip žemės ūkis, chemija, medicina, egzobiologija ir panašiai paprastai reiškia atsargumo principo pritaikymą ir naują saugos apibrėžimą, kuriame dėmesys sutelkiamas ne tiek į grėsmės prigimtį, kiek į biologinę prigimtį organizmo, kuriam kyla grėsmė.
Kai svarstoma biologinio ginklo grėsmė ar naujos, hipotetinės grėsmės (pvz., naujos dirbtiniu būdu gautos bakterijos, robotai), paprastai sutinkama, kad biosaugos atsargumo priemonės nėra pakankamos. Sudėtingomis grėsmėmis užsiima nauja sritis - biosaugumas.
Biosaugos lygis - atsargumo priemonių griežtumas, taikomas su infekuotomis medžiagomis dirbančioms laboratorijoms; dėl jų reikalingumo sprendimus JAV priima Ligų kontrolės ir prevencijos centrai.
Masiuliškiai (Panevėžys)
Masiuliškiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 24 km nuo Karsakiškio.
Dumblikas (ežeras)
Dumblikas – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Vievio, Vievio miške. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,15 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 109,6 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Šiaurės vakaruose išteka upeliukas link čia pat tekančios Bražuolės upės (Neries intakas). Į šiaurę nuo ežero už Vilniaus-Kauno geležinkelio įsikūręs Dumbliko kaimas.
Dyglutis
Dyglutis (Hydnum) – dyglutinių (Hydnaceae) šeimos grybų gentis.
Mūsų Vytis
„Mūsų Vytis“ – lietuvių skautų laikraštis, ėjęs 1948–2006 m. su 1998–2004 m. pertrauka. 1948–1950 m. ėjo Memingene kaip laikraštis „Vytis“, 1951–1997 m. buvo leidžiamas JAV, 2004 m. atkurtas Vilniuje.
Dyglutis
Šiai genčiai priklauso:
Mūsų Vytis
Istorija
Įsteigė Bronius Kviklys. Nuo 1948 m. rugsėjo 25 d. iki 1950 m. balandžio mėn. ėjo Memingene kaip laikraštis pavadinimu „Vytis“. Iki 1953 m. buvo spausdinama rotatoriumi, vėliau, skautiškos minties žurnalas, spausdintas spaustuvėje; nuo 1980 m. spausdino dienraščio „Draugas“ spaustuvė. Tiražas 1985 m. – 450 egz.
Užsienyje leido Akademinis skautų sąjūdis, Vilniuje nuo 2004 m. – Studentų skautų organizacija. Iki 1968 m. ėjo kas 2 mėn., iki 1995 m. – kas ketvirtį, iki 1997 m. nereguliariai. Nuo 2004 m. – vieną kartą per metus. Iki 1953 m. buvo dauginamas rotatoriumi. 1977–1980 m. buvo leidžiamas specialus priedas „Budėk!“, skirtas skautų vadovams, su daugybe praktiškų patarimų apie skautavimą.
Laikraštyje bendradarbiavo: Nijolė Jankutė-Užubalienė, Jurgis Gimbutas, Vytautas Mikūnas ir kiti.
Neath FC
Nito FC – Velso futbolo klubas, įkurtas Nito mieste susijungus Neath AFC ir Skewen Athletic AFC klubams.
Istorija
2005 m. klubas buvo įkurtas. Pateko į elito divizioną, bet vėliau turėjo finansinių problemų. 2012 m. klubas buvo išformuotas.
Sezonai
Šaltinis:
Asisas
Asisas  – miestas pietų Brazilijoje, San Paulo valstijoje, 126 km į pietryčius nuo Prezidente Prudentės. Yra oro uostas, seniau veikė geležinkelio stotis. Maisto (kavos, likerio), medvilnės apdirbimo, baldų pramonė. Vyskupijos centras.
Istorija
Asisas įkurtas 1905 m., pastatyta koplyčia. Sparčiau plėstis pradėjo 1914 m. nutiesus geležinkelį. Miesto teisės suteiktos 1915 m.
Šimtas
Tai yra pats mažiausias triženklis natūralusis skaičius. Standartinis SI sistemos priešdėlis reiškiantis daugiklį 100 yra hekto-.
Piniguose
250px|thumb|100 litų [[Banknotas|banknotas]] Ant lietuviško šimto litų banknoto averso pavaizduotas Simonas Daukantas, ant reverso – Vilniaus universitetas. Banknotas finansinėje sistemoje nebecirkuliuoja.
Dažniausia valiutos yra padalintos po 100 vienetų. Pavyzdžiui vienas euras turi 100 centų, o vienas svaras sterlingas į 100 pensų.
Garadauka
Garadauka – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Imbrado.
Metamorfozės
|thumb|right|Džordžo Sandio Ovidijaus „Metamorfozių“ viršelis ([[1632)]]
Metamorfozės – romėnų poeto Ovidijaus poema, susidedanti iš lotynų kalba parašytų 15 knygų, kuriose aprašomas pasaulio sukūrimas ir istorija pagal graikų ir romėnų mitologiją.
Atžalynas (teatras-studija)
Teatras-studija „Atžalynas“ – Kretingos vaikų ir jaunimo teatro studija.
Veiklos istorija
„Atžalyno“ pradžia laikomi 1976 metai, kuomet Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetų auklėtinis režisierius Algimantas Verbutas Kretingos kultūros rūmuose įkūrė moksleivių dramos studiją.
1979 m. gegužės mėnesį parodytas pirmasis „Atžalyno“ spektaklis – Sofijos Kymantaitės-Čiurlionienės „Dvylika brolių, juodvarniais laksčiusių“.
1996 m. teatre pradėjo dirbti buvusi „atžalynietė“, Klaipėdos universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto absolventė režisierė Auksė Antulienė.
Per 30 kūrybinės veiklos metų teatre pastatyti 46 spektakliai, su jais dalyvauta virš 50 kartų įvairiuose tarptautiniuose festivaliuose tiek Lietuvoje, tiek užsienyje. „Atžalynas“ suorganizavo daug rajoninių, respublikinių ir tarptautinių renginių. Vienas jų, nuo 1990 m. vykstantis, tarptautinis vaikų ir jaunimo teatrų festivalis - „Atžalyno scena“.
Šiuo metu teatre-studijoje dirba du režisieriai: Algimantas Verbutas ir Auksė Antulienė. Teatre vaidina apie 60 vaikų nuo 11 iki 18 metų amžiaus iš įvairių Kretingos miesto bei rajono mokyklų. Vaikai skirstomi į tris grupes: jaunesnioji (11-14 metų vaikai), vyresnioji (15-18 metų) ir teatro ant kojūkų (vienintelė tokia grupė šalyje).
Apdovanojimai
„Atžalynas“ – pirmasis vaikų teatras Lietuvoje, kuriam buvo suteiktas liaudies (pavyzdinio) teatro statusas. 2002 m. teatras pripažintas geriausiu Lietuvos vaikų teatru ir apdovanotas „Aukso paukšte“.
Velso Princo sala (Aliaska)
thumb|250px|Velso Princo salos padėtis
Velso Princo sala  – sala JAV, Aliaskoje, Aleksandro salyne, 3 pagal dydį JAV sala. Ilgis 215 km, plotis 72 km. Salos plotas 6675 km². Paviršius kalnuotas, aukščiausia vieta – Vario kalnas (1146 m). Paplitę karstiniai reiškiniai. Krantai išraižyti fiordų. Salos paviršius padengtas taigos miškais.
Vonsanas
Vonsanas (čosongul: 원산 hangul: 元山 translit.: Wŏnsan) – miestas Šiaurės Korėjos pietryčiuose, uostas prie Japonijos jūros Jonhinmeno įlankos. Kangvono provincijos centras. 331 tūkst. gyventojų (2000 m.). Mašinų, statybinių medžiagų, chemijos, metalurgijos, maisto pramonė. Žvejyba. Yra 6 universitetai.
Velso Princo sala (Aliaska)
Velso Princo saloje gyvena ~6 tūkst. gyventojų. Vietiniai salos gyventojai – haidai. Verčiamasi žvejyba, miškininkyste. Pagrindinė gyvenvietė – Kreigas.
Girelės Švč. Dievo Motinos Užtarėjos sentikių cerkvė
'''Girelės Švč. Dievo Motinos Užtarėjos sentikių cerkvė''' – neveikiantys sentikių maldos namai Girelės kaime, už 2,5 km į vakarus nuo Kavarsko. Tai viena iš dviejų Anykščių rajone išlikusių medinių cerkvių – antroji yra Paežerių Švč. Dievo Motinos Dangun ėmimo cerkvė prie Viešintų. Pasiekiama pasukus iš kelio į pietus, toliau apie 1 km pagrindine gyvenvietės gatve. Ji yra medinė, suręsta iš sienojų ir apkalta kelių krypčių lentomis.
2020 m. įrašyta į Kultūros vertybių registrą.
Istorija
Girelėje stūksanti cerkvė – carinio laikotarpio statinys, viena pirmųjų Lietuvos sentikių cerkvių. Ilgą laiką ir sovietmečiu, ir atkūrus Lietuvoje nepriklausomybę, pirmąja Lietuvos sentikių cerkve buvo laikyta Girelės kaime pastatyta maldykla. Tačiau 1997–aisiais Petro Blaževičiaus išleistoje knygelėje apie sentikius surinkti ir pateikti įrodymai apie pirmosios cerkvės vietą Rokiškio rajone, Sartų ežero pusiasalyje, kur buvo rusiškų kaimų. Pagrindinis šaltinis, kuriuo rėmėsi autorius, – Degučių metraštis. Jo kopija yra Mokslų akademijoje, o originalas – Peterburge, taip pat I. Prozorovo „Sentikystės istorija“. Įvairiuose šaltiniuose pasitaikydavo abejonių apie tai, jog pirmoji maldykla galėjo būti ne Anykščių, o vis dėlto Rokiškio rajone. Tikėtina, kad dėl vietovardžių panašumų tyrinėtojai galėjo klaidingai interpretuoti ir „vienos seniausių cerkvių“ titulą priskirti Anykščių rajone esantiems Girelės sentikių maldos namams.
Šaltiniuose nurodoma, kad Girelės kaime prie Kavarsko esanti medinė Švč. Dievo Motinos Užtarėjos cerkvė statyta apie 1919 m. XX a. pradžioje Girelės sentikių parapijai priklausė apie 400–500 tikinčiųjų, 1937 m. – 689 tikintieji. Sovietmečiu tikinčiųjų skaičius mažėjo, žmonės kraustėsi į miestus. Apie 1980–1985 m. nuolatinės pamaldos Girelės cerkvėje nutrūko, vėliau pamaldos vyko nereguliariai. 1990 m. Girelės kaime gyveno tik dvi sentikių šeimos, dauguma tikinčiųjų pamaldas lankė Ukmergės sentikių bendruomenėje. Sentikiai Girelėje dažniausiai susiburia per Sekmines, nes yra veikiančios XVIII–XIX a. senosios kaimo kapinės. Iki šiol čia laidojami rusų tautybės žmonės.
2015 m. apleistas Girelės cerkvės pastatas tapo Lietuvos sentikių religinės bendruomenės nuosavybe.
2019 m. spalio 13 d. cerkvėje vyko šventinės pamaldos 100 metų jubiliejaus proga.
Architektūra
Statinio pagrindinis fasadas su varpinės bokštu panašus į katalikų bažnyčių. Be varpinės bokšto, virš dvišlaičio stogo kraigo iškilęs ir žemesnis bokštelis. Sienos (išskyrus pagrindinio fasado) skaidomos vertikaliomis sąvaržomis, stogas dengtas skarda. Cerkvės planas stačiakampis, su vėliau pristatytu karkasiniu prieangiu. Plane skersine siena buvo atskirtas priesienis su dvejomis durimis – vyrams ir moterims. Pagrindinis fasadas su dvitarpsniu bokštu, tęsiančiu trikampio frontono plokštumą; apatinis bokšto tarpsnis kvadrato formos, viršutinis – aštuonkampis, dengtas kupolu su smailėjančia viršūne. Pagrindinio fasado durys ir langai su segmentinėmis sąramomis, o šoninių fasadų – stačiakampiai. Galinis rytų fasadas aklinas, su stačiakampiu langeliu trikampio frontono skyde. Virš kraigo kyla grakščių proporcijų aštuonkampis bokštelis su aguoniškuoju šalmu. Dekoro elementų beveik nėra – matyti tik siauros vėjalenčių lentelės, drožinėtos nesudėtingu geometriniu ornamentu. Cerkvės pagrindiniam fasadui santūraus puošnumo teikia įvairių krypčių lentelių apkala; bokštą pagyvina viršutinės lenkto kontūro prikaltės.
Viduje salę dengia medinis cilindrinis skliautas. Prie galinės rytų sienos įvairiame aukštyje pritvirtintos lentynos – ant jų būdavo dedamos ikonos.
Gruzijos futbolo taurė
Gruzijos futbolo taurė – pagrindinis futbolo taurės turnyras Gruzijoje. Vyksta nuo 1990 metų.
Times New Roman
Times New Roman yra lotyniško stiliaus šriftas, naudotas The Times laikraščio nuo 1931 metų. Jį kūrė trys žmonės: Stanley Morison, Starling Burgess ir Victor Lardent. Times New Roman šrifto kompiuterinę versiją Monotype išleido kompanijai Microsoft, kuri jį įtraukė į visas Microsoft Windows versijas nuo pat 3.1. Šriftas daugelyje programų naudojamas kaip pagrindinis, ypač teksto rengyklėse. Nepaisant to, kad yra daugybė naujesnių šriftų Microsoft šį itin seną šriftą laiko geriausiu.
Šriftas įeina į šriftų rinkinį „Core fonts for the Web“.
Naudojimas Lietuvoje
Lietuvoje šriftas irgi plačiai naudojamas, tačiau dabar rekomenduojami Valstybinės lietuvių kalbos komisijos išleistas Palemonas, taip pat ir AKL siūlomas laisvasis Vytis.
18-oji JAV Konstitucijos pataisa
thumb|right|200px|Pataisos teksto originalas. Aštuonioliktoji JAV Konstitucijos pataisa – 1919 m. priimta ir 1920 m. įsigaliojusi JAV Konstitucijos pataisa, uždraudusi alkoholinių gėrimų gamybą ir prekybą (įvedusi prohibiciją). Tikslias pataisos vykdymo priemones apibrėžė Volstedo įstatymas.
Savo laiku pataisos priėmimą palaikė tiek konservatyvių pažiūrų protestantizmo atšakų atstovai, tiek ir progresyvių idėjų šalininkai, tarp kurių buvo medikų asociacijos, mokslininkai. Pataisa taip pat matyta kaip galimai veiksminga priemonė sustabdyti alkoholizmo plitimą, girtavimą viešumoje, barų plitimą ir populiarumą. Pataisą ratifikavo visos Amerikos valstijos, išskyrus Konektikutą ir Rod Ailandą. Kaip paaiškėjo vėliau, pataisos įgyvendinimas buvo itin sudėtingas, vyko nuolatinė daug pastangų reikalavusi kova su plačiai išaugusia alkoholinių gėrimų juodąja rinka.
Aštuonioliktoji pataisa buvo galiausiai atšaukta 1933 m. priėmus Dvidešimt pirmąją JAV Konstitucijos pataisą. Aštuonioliktoji pataisa lig šiol yra vienintelė pilnai atšaukta pataisa per JAV istoriją. Atšaukimą įtakojo Didžioji depresija, kurios metu trūko lėšų prohibicijos užtikrinimui, o valstybei reikėjo papildomų įplaukų iš alkoholiui taikomų mokesčių. Didelė dalis gyventojų taip pat manė, kad alkoholio gamybos ir prekybos kriminalizavimas daro šaliai daugiau žalos, nei duoda naudos.
Mindūnų apylinkė
Mindūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos rytuose.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Čiulų apylinkės, dalies Juočių apylinkės ir dalies Purvėnų apylinkės. 1957 m. prijungta dalis Pašekščių apylinkės. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras. 1971 m. prijungta dalis Vorėnų apylinkės.