cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vytauto Didžiojo tiltas
Vytauto Didžiojo tiltas (arba Aleksoto tiltas) – tiltas per Nemuną Kaune (greta santakos su Nerimi), jungiantis Aleksotą su Senamiesčiu. Trys eismo juostos, viena iš jų – reversinė. Eismo intensyvumas tiltu – apie 3000 automobilių per valandą. Aleksoto pusėje, prie tilto, veikia keltuvas, Senamiesčio pusėje – Vytauto bažnyčia. Šiauriniame tilto gale XV–XX a. veikė Kauno senasis uostas.
Istorija
thumb|left|Nemunas ties Kaunu apie 1873 m.: nutiestas pontoninis tiltas, dešinioji krantinė sutvirtinta (įrengta „cimbruvka“), veikė [[Kauno senasis uostas]] thumb|left|Aleksoto tiltas. 1875 m. [[Napoleonas Orda|Napoleono Ordos piešinys]] thumb|left|Vokiečių okupacijos metai: Aleksoto tiltas atstatomas, kariuomenė naudojasi laikinu pontoniniu tiltu
Ties Kauno senamiesčiu per Nemuną yra buvę keletas tiltų, kai kurie jų mediniai ir laikini. Pirmasis medinis polių tiltas pastatytas 1812 m. Juo kėlėsi bėgantys iš Rusijos Napoleono armijos likučiai.
Nuolatinio tilto iš Kauno į Aleksotą nebuvo iki pat 1914 m. Vasaros metu ties Vytauto bažnyčia būdavo įrengiamas 245 m ilgio ir 2,3 m pločio laikinas plaustas. Per pavasario ir rudens potvynius vietoj jo ant pontoninių valčių būdavo įtaisomas keltas, o ižui plaukiant, keliamasi valtimis. Žiemą buvo važiuojama ledu.
XIX a. viduryje pradėta tvirtinti dešinioji Nemuno krantinė, vadinamoji „cimbruvka“, suformuotos patogios prieigos prie upės.
Aleksote ne tik carinės Rusijos, bet ir Nepriklausomos Lietuvos laikais buvo kiek skirtingi įstatymai: Napoleono kodeksas ir skirtingi kalendoriai. Mat Kaunas tada priklausė Rusijos Šiaurės vakarų krašto daliai, o Aleksotas su Užnemune – Lenkijos karalystei. Juokaujant Aleksoto tiltas buvo laikomas ilgiausiu pasaulyje: Kauno gubernijoje galiojo pravoslavų kalendorius (Julijaus kalendorius), o Užnemunėje – katalikų (Grigaliaus kalendorius), todėl per jį keliauti tekdavo net 13 dienų (XX a. senojo stiliaus kalendorius būtent tiek dienų buvo atsilikęs nuo naujojo).
Kai 1914 m. prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas, rusai pasistatė medinį tiltą (200 m aukščiau Vytauto bažnyčios), bet 1915 m. pasitraukdami sudegino. Vokiečiai ties Vytauto Didžiojo bažnyčia pastatė naują pontoninį, o vėliau, pasinaudojant rusų sudeginto tilto poliais, pastatytas medinis sąraminis tiltas, sudėtas iš trijų dalių, kurių viena atidaroma. Šis tiltas išsilaikė iki naujojo tilto pastatymo 1930 m.
Tilto statyba ir atstatymai
thumb|Vytauto Didžiojo tiltas Kaune, susprogdintas atsitraukiančios Raudonosios armijos, 1941 1926 m. Plentų ir vandens kelių valdyba paskelbė tarptautinį konkursą tilto per Nemuną ties Birštono gatve projektui paruošti. Projekto sąlygose tilto ilgis be viadukų ir estakadų turėjo siekti 340–350 m. 1927 m. vasario 1 d. įvykusio konkurso metu gauta 10 projektų. Pirmąją premiją laimėjo 330 m ilgio tilto projektas. Bendras tilto ilgis (su dviem viadukais ir estakada) – 448 m, plotis (su dviem 3 m pločio šaligatviais) – 21,60 m. Tačiau tokio projekto įgyvendinimas pasirodė per brangus.
Po ilgų svarstymų surasta kita vieta, šalia Vytauto bažnyčios. Čia suprojektuotas 252,64 m ilgio ir 12,60 m pločio plieninis arkinis tiltas. Jis turėjo keturias atramas ir 20 m pločio elektromotorais varstomą vidurinę dalį. Važiuojamosios dalies plotis – 8 m, dviejų šaligatvių – po 1,55 m. Tiltą projektavo ir statė danų inžinieriaus Knudo Hėjgordo (Knud Højgaard) kompanija „Højgaard & Schultz a/s“ iš Kopenhagos. Statyba valstybei kainavo 3 610 600 litų.
1930 m. sausio 9 d. burmistrui Jonui Vileišiui pasiūlius, tiltas pavadintas Vytauto Didžiojo vardu. Naujasis tiltas iškilmingai atidarytas 1930 m. sausio 11 d. 15 val., tiltą pašventino Vytauto bažnyčios rektorius Juozas Tumas-Vaižgantas. Tais pačiais metais išardytas senasis 1915 m. statytas medinis tiltas.
1940 m. rugsėjo 3 d. Kauno burmistro Antano Garmaus įsakymu Vytauto Didžiojo tiltas pervadintas Aleksoto tiltu. Antrojo pasaulinio karo pradžioje rusų generolo Ivano Šlemino 1941 m. birželio 24 d. įsakymu Aleksoto tiltas užminuotas, o birželio 26 d. – susprogdintas. Vokiečių okupacijos metais pastatytas laikinas pontoninis tiltas ir juo visą okupacijos laikotarpį buvo naudojamasi.
Iki 1948 m. pastatytas laikinas medinis tiltas. Kai jį nunešė potvynis, vokiečių karo belaisvai pastatė dabartinį tiltą (arch. Levas Kazarinskis). Tiltas turėjo pakeliamąją dalį, tačiau ji veikė blogai ir nebuvo naudojama. Nebeliko arkinių konstrukcijų, paliktos tik tarpinės tilto atramos su ledlaužiais ir ramtai. Tiltas paaukštėjo apie porą metrų, įgavo nemažai naujų bruožų.
Rekonstrukcija
thumb|Tilto atrama thumb|Vytauto Didžiojo tiltas naktį
Aleksoto tiltas ilgą laiką buvo vienintelė jungtis tarp Senamiesčio ir kairiojo Nemuno kranto. Ilgainiui nusidėvėjusio tilto būklė tapo avarinė, reikėjo jį skubiai atnaujinti. 1999 m. rugsėjo mėn. prie įvažiavimų į Aleksoto tiltą įrengta reversinio eismo sistema sumažino transporto kamščius, bet tilto būklė išliko ta pati.
2005 m. vasario 8 d. tiltas uždarytas kapitaliniam remontui. Pagal architekto Rimvydo Jurgio Palio projektą, remontuojant pakeistos tilto plokštės, turėklai, atstatyti buvę tilto ramtų apdailos akmenys iš granito, dalis metalinių konstrukcijų pakeistos naujomis, užbetonuota pakeliamoji dalis, buvusi didžiausia Aleksoto tilto technologinė vertybė.
Geriau išsilaikę tilto elementai restauruoti, korozijos pažeistos vietos nuvalytos smėliasrove. Apie 3 tonas sveriančių senų dažų sluoksniui nuvalyti nuo metalinių konstrukcijų, kurių bendras plotas siekia 12 100 m², prireikė apie 500 tonų kvarcinio smėlio. Didelio slėgio įrengimais buvo nuvalyti ir dviejų atramų ledlaužiai.
Tilto sijos nudažytos drėgmei atspariais dažais. Darbų grafiko nesutrukdė net priverstinės prastovos, kai gegužės mėn. Veiverių gatvėje rasta 40 cm skersmens ir 145 cm ilgio pusę tonos svėrusi vokiška aviacinė bomba SD500C, o liepos mėn. po vidurine tilto atrama esančioje salelėje aptikti du 4,5 cm skersmens ir apie 40 cm ilgio artilerijos sviediniai.
Tiltas vėl atidarytas 2005 m. spalio 30 d. Po remonto statinys gerokai palengvėjo: sovietiniai ketaus turėklai svėrė 99 tonas, o naujieji – vos 30 tonų. Ryški šviestuvų ir tiltą laikančių konstrukcijų spalva griežto dizaino technicizmo stiliaus statiniui suteikė žaismingumo, kuris pagyvina abiejų Nemuno krantų – Senamiesčio ir Aleksoto peizažą. Bene išraiškingiausiai tiltas atrodo vakare, kai kelio juostą aprėminantys 8,5 m aukščio šviestuvai nušvinta mėlyna šviesa.
2006 m. Aleksoto kalno šlaite menininkas Česlovas Lukenskas, naudodamas gėles ir kitas gamtinės kilmės medžiagas, sukūrė 32 m skersmens (419 m²) žemės meno projektą – „Drugelį“. 2007 m. šis tęstinis meno projektas pripažintas rekordu ir įtrauktas į Lietuvos rekordų knygą kaip didžiausia gėlių kompozicija. 2007 m. šalia tilto pastatyta apžvalgos aikštelė su sraigtiniais laiptais.
thumb|left|300px|Tiltas ir Nemunas
Istorinė tilto vertė yra ta, jog tai puikus XX a. pradžios statybos pavyzdys. Tiltas įdomus savo plieninėmis konstrukcijomis, kurias sudaro keturi tarpatramiai, perdengti aštuoniomis nekarpytomis sijomis, o vidurinioji dalis (iki rekonstrukcijos) – pakeliama laivams praleisti. 1995 m. birželio 12 d. Aleksoto tiltas įtrauktas į Lietuvos kultūros paveldo architektūros-technikos paminklų registrą.
2008 m. gegužės 27 d. Kultūros paveldo departamento Nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo taryba patikslino į Kultūros vertybių registrą įrašyto Vytauto Didžiojo tilto duomenis. Buvo suformuotas tilto statinių kompleksas, susidedantis iš tilto ir prietilčio. Demontuotus 1948 m. šaliatilčių ažūrinius ketaus turėklus, jų elementus, nuspręsta laikyti vertingąja savybe ir saugoti, bet negrąžinti į pirminę jų buvimo vietą.
2008 m. birželio 3 d. atidarytas Vytauto Didžiojo tilto kairiojo prietilčio mazgas.
Sovietinė simbolika
Pokario metais atstatant tiltą vietoje 1930 m. įrengtų turėklų pastatyti nauji ketaus, su tuo metu naudota stalinine simbolika bei nacionaliniu atspalviu – žvaigždėmis ir augaliniais motyvais, geometrine forma išdėstytais ornamentais, pagal okupacijos metais galiojusią taisyklę – „socialistinė savo turiniu, nacionalinė savo forma“. Centre stūksančius rustuotu granitiniu tinku padengtus pilonus papuošė bareljefai su penkiakampėmis žvaigždėmis ir Lietuvos SSR herbais. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, sovietinė simbolika iki pat 2005 m. rekonstrukcijos buvo pridengta.
2005 m. rekonstrukcijos metu ketinta restauruoti senuosius turėklus ir taip eksponuoti tilto istoriją. Vėliau šios minties atsisakyta, nes dėl turėklų nusidėvėjimo ir projektavimo metu padarytų klaidų jų restauruoti praktiškai nebuvo galima. Ši padėtis buvo itin palanki idėjinei tilto vizijai. Kartu su nusidėvėjusiomis dalimis buvo galima pašalinti ir totalitarizmą propaguojančią simboliką. R. Palys suprojektavo naujus, lengvesnius, 1930 m. stiliui artimesnius turėklus be žvaigždžių.
thumb|Aleksoto tilto atmintinė lenta pietinėje pakrantėje
Artėjant Kauno miesto savivaldos 600 metų jubiliejui nuspręsta sugrąžinti senąjį tilto pavadinimą. Pavadinimų sumanymo ir atminimo įamžinimo komisija nepritarė tokiam siūlymui. Tokiam sprendimui nepritarė ir kai kurie miesto tarybos nariai, suabejoję dėl vardo sugrąžinimo motyvų pagal sovietinį projektą atstatytam tiltui. Po ilgų diskusijų 2008 m. vasario 28 d. miesto taryba nutarė Aleksoto tiltui suteikti Vytauto Didžiojo vardą. Tuo pačiu ketinta nuimti ant pilonų likusią simboliką, tačiau dėl lėšų trūkumo sumanymas liko neįgyvendintas. Kauno miesto šventės metu sovietiniai simboliai buvo uždengti audeklu. 2008 m. gegužės 25 d. tiltui oficialiai grąžintas Vytauto Didžiojo vardas.
Tarp 2015 m. vasario ir gegužės mėn. nuo pilonų pašalintos plokštės su sovietiniais herbais.
Antidempingo muitas
Antidempingo muitas – muitas, taikomas kaip atsakas į neįprastai mažas importuojamų prekių kainas siekiant apsaugoti kitų gamintojų interesus. Daroma prielaida ir ieškoma įrodymų, kad pardavėjas prekes parduoda pigiau, nei yra jų savikaina, ir mažomis kainomis nori išstumti kitus (dažniausiai – vietos) gamintojus ir užimti jų vietą rinkoje. Taikant šį muitą, siekiama, kad importuojamos prekės kaina būtų lygi arba didesnė už šalyje pagaminamos prekės kainą.
Žvaigždžių asociacija
Žvaigždžių asociacija – bendros kilmės jaunų (1–10 mln. m. amžiaus) žvaigždžių 100–500 šviesmečių skersmens grupė. OB žvaigždžių asociacijoms priklauso didelės masės, karštos O ir B spektrinės klasės žvaigždės, T žvaigždžių asociacijoms – mažos masės (mažiau kaip 2 saulių masės) žvaigždės. Didžioji dalis OB asociacijų kartu yra ir T asociacijos. Dalis asociacijų žvaigždžių yra gravitacinės traukos stadijos, dar nepasiekusios pagrindinės sekos. Būdingiausios T asociacijų žvaigždės yra Tauro T tipo žvaigždės, arba orionidės. Kai kurios OB asociacijos ir visos T asociacijos skendi dujų, dulkių ir molekulių debesyse. Artimiausia OB asociacija yra Skorpiono – Kentauro asociacija, artimiausios T asociacijos yra Tauro ir Gyvatnešio – Skorpiono tamsiuosiuose debesyse. Asociacijos yra žymimos lotyniška žvaigždyno santrumpa, po kurios eina raidės OB arba T ir asociacijos numeris žvaigždyne. Kartais dar skiriamos ir R asociacijos, kuriose jaunos karštos žvaigždės apšviečia atspindžio ūkus.
Luís Enrique Martínez Rodríguez
Luís Enrique „Neco“ Martínez Rodríguez (g. 1982 m. liepos 11 d.) – Kolumbijos futbolininkas, vartininkas.
Karjera
Atstovavo Kolumbijos nacionalinėje rinktinėje ir Kolumbijos Once Caldas klube.
Karjerą pradėjo Kolumbijos klubuose. Rungtyniavo CD Atlético Huila, Envigado Fútbol Club ir Club Santa Fe.
2006 m. vasaros transfero metu parduotas Turkijos klubui Sakaryaspor.
Martinesas su Kolumbijos rinktine kaip atsarginis vartininkas dalyvavo 2003 m. Konfederacijų taurėje, 2005 m. CONCACAF Aukso taurėje.
2006 m. gegužės 30 d. draugiškose varžybose tarp Kolumbijos ir Lenkijos rinktinių jis įmušė įsimintiną įvartį nuo savo vartų į lenkų vartininko Tomasz Kuszczak vartus.
Edmundas Pupinis
Edmundas Pupinis (g. 1964 m. rugpjūčio 9 d. Vėlūnuose, Ignalinos raj.) – Lietuvos ir Utenos rajono ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1982 m. baigė Ignalinos rajono Rimšės vidurinę mokyklą ir Ignalinos vaikų muzikos mokyklą, 1987 m. – Lietuvos žemės ūkio akademijos Mechanizacijos fakultetą ir įgijo inžinieriaus dėstytojo specialybę, 1997 m. – edukologijos magistrantūrą.
1987–1990 m. Utenos žemės ūkio mokyklos dėstytojas. 1990–1995 m. Utenos žemės ūkio mokyklos praktinio mokymo vadovas. 1995–1997 m. Utenos aukštesniosios žemės ūkio ir maisto pramonės mokyklos dėstytojas. 1997–2001 m. Utenos rajono savivaldybės meras. 2001–2002 m. UADB „Preventa“ Utenos filialo direktoriaus pavaduotojas, direktorius. 2002–2004 m. UAB „Ergo Lietuva“ Utenos regioninio centro direktorius. 2012–2016 m. Utenos regioninio profesinio mokymo centro Suaugusiųjų mokymo skyriaus vadovas.
2004–2012 m. ir nuo 2016 m. Seimo narys.
Nuo 1995 m. Tėvynės sąjungos narys, nuo 2001 m. šios sąjungos Utenos skyriaus pirmininkas.
Utenos bendruomenės fondo valdybos narys.
Margolino pistoletas
Margolino pistoletas, MC  – sportinis mažo kalibro savitaisis pistoletas, skirtas sportiniam šaudymui į apvalų taikinį iš 25 m nuotolio. Pasižymi neblogomis šaudymo savybėmis, pigumu, paprastumu, patvarumu.
Pistoletą sukūrė aklas konstruktorius Michailas Margolinas. Pistoleto pavadinime santrumpa MC reiškia 'CKIB modelis', kadangi pistoleto brėžinius ir dokumentaciją parengė CKIB SOO. . Pistoletą gamino Iževsko mašinų gamykla, nuo 1948 iki 1979 m. .
Tarptautinėse šaudymo varžybose naudotas 1954–1974 m. Kaip mokomasis naudojamas iki šiol.
Konstrukcija
Automatika grįsta laisvos spynos atatrankos principu. Smogiamasis nuleidžiamasis mechanizmas su atviru gaiduku. Nuleidžiamasis mechanizmas leidžia reguliuoti laisvą nuleistuko eigą (1–5 mm). Grąžinimo spyruoklė su stiebu po vamzdžiu. Vienaeilėje dėtuvėje telpa 10, 5 ar 6 šoviniai (kalibras .22 LR).
Pistoleto komplekte gali būti žiotinis kompensatorius, papildomi svareliai balansuotei keisti, ortopediniai rankenos priedėliai.
Variantai
Margolino pistoleto bazėje buvo sukurti:
Renis
Renis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Re, eilės numeris 75. Sidabriškai baltos spalvos, retas, sunkusis, daugiavalentis pereinamasis metalas, chemiškai panašus į manganą ir naudojamas kai kuriuose lydiniuose.
Pavadinimo kilmė
Renis pavadintas pagal lotynišką Reino upės pavadinimą (Rhenium).
Ąžuolynė (Ignalina)
Ąžuolynė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Dūkštelių.
Jurijus Arvatovas
Jurijus Arvatovas (1898 m. Virbalyje, Rusijos imperija – 1937 m. gruodžio 10 d. Maskvoje, Tarybų Sąjunga) – Rusijos imperijos, Ukrainos Liaudies respublikos ir TSRS karo lakūnas. Brolis Borisas Arvatovas buvo meno, literatūros ir kino kritikas.
Biografija
1919 m. sunaikinus Ukrainos Liaudies respubliką perėjo į Vakarų Ukrainos Liaudies Respublikos Galicijos armiją, kur tarnavo Odesos aerodrome. Tuo metu šios armijos generolu buvo Antonas Denikinas. 1920 m. pradžioje Galicijos armija tapo Tarybų Rusijos kariuomenės dalimi. 1920 m. balandžio 25 d. vykstant Lenkijos-sovietų karui lenkai puolė Kijevą, tuo metu Arvatovas prisijungė prie Raudonosios armijos oro pajėgų ir padėjo mūšyje prieš lenkus.
1920 m. lapkritį, Krymo pusiasalyje dalyvavo karinėse operacijose prieš baltagvardiečius. Už nuopelnus šiuose mūšiuose 1921 m. gavo Raudonosios Vėliavos ordiną. Vėliau dalyvavo mūšiuose Vidurinėje Azijoje, kur kovojo prieš vietines gentis, už nuopelnus šiuose mūšiuose 1924 m. gavo dar vieną Raudonosios Vėliavos ordiną. 1924 m. rudenį dalyvavo sudėtinguose krovinių pergabenimo iš Taškento į Kabulą skrydžiuose, už kurių sėkmingą įvykdymą gavo dar vieną Raudonosios Vėliavos ordiną.
Po visų tarptautinių ir vietinių karų pabaigos paskirtas eskadrilės vadu. 1928 m. pradėjo tarnauti Leningrado karinėje apygardoje, kur susipažino su generolo Michailo Tuchačevskio seserimi Elžbieta Tuchačevskaja (1906–1997), su kuria vėliau susituokė ir susilaukė dukros Marinos. Kurį laiką dirbo tarptautinės oro linijų bendrovės „Deruluftas“ techniniu direktoriumi. Vykstant Stalino represijoms, nukreiptoms prieš karininkus, 1937 m. liepos 14 d. buvo suimtas ir apkaltintas šnipinėjimu. 1937 m. gruodžio 10 d. TSRS Aukščiausiojo Teismo Karinė kolegija nuteisė Arvatovą mirties bausme, kuri buvo įvykdyta tą pačią dieną. 1956 m. gruodžio 10 d. teisiškai reabilituotas.
Dalmatija
''Šis straipsnis – apie istorinį Kroatijos regioną. Apie to paties pavadinimo Romos imperijos provinciją žiūrėkite straipsnį Dalmatija (Romos provincija). thumb|200px Dalmatija (kroat. Dalmacija, ) – istorinis regionas Adrijos jūros pakrantėje ir salose, dabartinės Kroatijos teritorijoje. Regionas tęsiasi nuo Rabo salos šiaurėje iki Kotoro įlankos pietuose, iš šiaurės rytų jį riboja Kroatijos siena su Bosnija ir Hercegovina. Labiausiai lankomas Kroatijos regionas. Ryšiai ir prekyba su Italija lėmė, kad čia plėtojosi italų kultūra.
Geografija
Dalmatijos regionas yra išsidėstęs šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi. Jį sudaro pajūrio žemumos, įsiterpusios tarp Dinarų kalnų ir Adrijos jūros, taip pat greta prisiglaudusios salos. Plačiausias regiono apibrėžimas apima ilgą atkarpą nuo Istrijos šiaurėje iki Kotoro įlankos pietuose. Tam tikrose vietose (pvz., šiaurėje) Dalmatiją žemyne sudaro tik siauras keliolikos kilometrų ruožas, o kai kuriose vietose ji išsiplečia giliai į žemyną.
Regioną kerta dvi didelės upės: Krka šiaurėje ir Neretva pietuose.
Per istoriją Dalmatija buvo vadinamos gana skirtingos šių žemumų atkarpos. I tūkst. pr. m. e. Senovės Dalmatija buvo dalis Ilyrijos ir sudarė atkarpą nuo Neretvos iki Krkos (šiauriau buvo Liburnija, piečiau gyveno tikrieji ilyrai). Po Romos imperijos žlugimo Dalmatija pradėta vadinti Liburnija, o senajai Dalmatijai prigijo pavadinimas Paganija. XIII–XV a. Venecijos respublikai užėmus dideles pajūrio teritorijas, jos visos pradėtos vadinti Dalmatija.
Miestai
Pagrindiniai regiono miestai:
Istorija
I tūkst. pr. m. e. Dalmatijoje gyveno ilyrų gentys dalmatai, taip pat venetams giminingi liburnai. Visus juos paskutiniaisiais amžiais prieš mūsų erą nukariavo Romos imperija ir suformavo Dalmatijos provinciją. Tuo metu provincijai priklausė ir teritorijos giliai žemyne (Bosnija, Hercegovina, Juodkalnija). Valdant romėnams nunyko vietinės kalbos, įsigalėjo lotynų kalbos atmaina – romaninė dalmatų kalba (jau mirusi).
Nuo VI amžiaus Dalmatija buvo Bizantijos dalis, čia apsigyveno slavai. VII a. čia pradėjo kurtis jų valstybėlės – Paganija, Zahumlje, Travunija. Šiaurinė Dalmatija (senovės Liburnija) nuo VIII amžiaus priklausė Pajūrio Kroatijai, vėliau – Vengrijos karalystei. Pietinėje Dalmatijoje, tuo tarpu, X–XI a. įsigalėjo Duklia, o vėliau – Serbijos karalystė.
XII–XV amžiais visame Dalmatijos pajūryje suklestėjo stiprūs miestai-respublikos – Dubrovnikas, Splitas, Zadaras ir kiti. Per šį laikotarpį visame pajūryje įsigalėjo Venecijos respublika, kuri jį valdė kaip Jūrinės Venecijos dalį. 1420 m. Vengrija regioną galutinai pardavė Venecijai. Tik ties Dubrovniku susiformavo nepriklausoma Ragūzos respublika. Atskiros regiono dalys keletą kartų buvo užimtos Osmanų, tačiau ilgainiui vėl sugrįžo Venecijai.
1797 m. Venecijos kolonijos atiteko Habsburgų monarchijai (Austrijos imperijos, vėliau Austrijos-Vengrijos) dalis. Napoleonas čia įkūrė Prancūzijai priklausančias Ilyrijos provincijas (1809–1816), o vėliau buvo administruojamos kaip atskira Dalmatijos karalystė (1815–1918).
XIX amžiaus pabaigoje Dalmatija tapo pagrindiniu kroatų tautinio atgimimo centru, nuo 1918 m. – naujos Serbų, Kroatų ir Slovėnų karalystės dalis (Pajūrio banovina). Tuo metu piečiausias regiono kampas (su Kotoro įlanka) atiteko Juodkalnijai (priklauso iki dabar).
Antrojo pasaulinio karo metu regionas buvo padalintas tarp Kroatijos ir Italijos, o 1945 metais visas regionas tapo Kroatijos Socialistinės Respublikos (iki 1991 m. – Jugoslavijos dalis) dalimi.
Kita
Dalmatija yra davusi vardą universalių šunų veislei (balti su juodomis dėmėmis) – dalmatinams, nors veislės kilmė neaiški (kildinami iš Indijos, Egipto ar Graikijos).
Lapas
thumb|250px|Lapas thumb|250px|Trimatis [[kompiuterinė tomografija|kompiuterine tomografija nuskenuoto lapo vaizdas]]
Lapas – pagrindinis autotrofinių augalų mitybos organas, vykdantis fotosintezę. Lapai reguliuoja vandens apykaitą (transpiracija), aprūpina augalą deguonimi (kvėpavimas). Jie vadinami žaliaisiais augalų plaučiais.
Lapas sudarytas iš trijų dalių:
Lapai gali būti įvairiausių spalvų, kotuoti ir bekočiai, maži ir plonyčiai (smidriniai), dideli ir platūs (alokazija), pergamento plonumo arba labai stori (agava), spyglio ar vamzdinės formos.
Margalapiai – augalai su žalsvai baltomis, geltonomis dėmėmis ar juostomis ant lapų. Šiose lapų dalyse nėra chlorofilo, o tik bespalvės arba gelsvos ląstelės, dėl to lapai negali asimiliuoti. Patekę į tamsą, kad padidintų asimiliacijos plotą, jie vėl ima kaupti chlorofilą.
Kai kurių augalų lapai padengti vaško sluoksniu. Tai labai plona danga, sauganti lapus nuo perdžiūvimo.
Lapo sandara
thumb|right|300px|Lapo anatomija. Lapalakščio paviršių dengia epidermio sluoksnis, kuris apsaugo lapą nuo išdžiuvimo. Viršutinės pusės epidermis storesnis. Epidermio ląstelės vingiuotais kontūrais. Kuo drėgnesnėje aplinkoje augalas auga, tuo šis vingiuotumas ryškesnis. Apatinės lapo pusės epidermis su daugiau plaukelių, o viršutinėje pusėje dažnai jų visai nebūna. Dėl plaukelių gausumo apatinė lapo pusė kartais atrodo pilkai žalia (pvz.: baltalksnis). Dujų apykaitai palaikyti lapų epidermyje yra žiotelės.
Pagrindinis lapalakščio audinys yra mezofilis, kuris sudarytas iš asimiliacinio audinio. Šio audinio chloroplastai žaliaisiais pigmentais absorbuoja saulės šviesą ir panaudoja ją anglies dioksido asimiliacijai. Pats mezofilis diferencijuotas į du sluoksnius: statinį (palisadinį) ir purųjį audinį. Statinis audinys atlieka tik fotosintezę, o purusis tarpuląsčiais pro žioteles pristato anglies dioksidą į lapus. Be to, statiniame audinyje chloroplastų žymiai daugiau negu puriajame, todėl pirmajame fotozintezė intensyvesnė.
Gyslos – kanalėliai, reikalingi sulčių apytakai lapuose palaikyti. Jais į lapą atiteka vanduo ir maisto medžiagos. Be to, į gyslų sudėtį įeina ramstiniai elementai, kurie suteikia lapalakščiui standumo. Pagal gyslų skaičių lapai skirstomi į vienagyslius ir daugiagyslius. Daug gyslų turinčių lapų gyslotumas gali būti lygiagretus, lankiškas, plaštakiškas, plunksniškas ir kt. (plačiau žr. gysla).
Indų kūlelis – pagrindinis sudedamasis gyslų elementas. Tai augalo indas, kuriuo vanduo ir jame ištirpusios maistingosios medžiagos keliauja aukštyn, o perdirbtos – žemyn į apačią. Medienos sluoksnyje yra vandens indai, kuriais vanduo teka iš šaknų į lapus, o karnienos sluoksnyje – rėtiniai indai ir lydimosios ląstelės, kuriais teka organinės medžiagos.
Lapų išsidėstymas
Pagal lapų išsidėstymą ant stiebo arba šakos gali būti:
Bekočiai lapai gali būti stiebą apimantys, žemyn nusileidžiantys, stiebą apaugantys ir suaugtiniai.
Skrotelė – itin tankus lapų išsidėstymas, kai atrodo, kad visi lapai auga iš vieno ūglio ašies taško. Toks įspūdis susidaro, todėl, kad ūglio ašis yra labai trumpa (bromelija, kalnarūtė, sanpaulija).
Paskutinis lapas – lapas, einantis prieš pat varpą.
Lapo lakšto sudėtis
Pagal lakšto sudėtį lapai yra skirstomi į paprastuosius ir sudėtinius.
Paprastieji lapai
Paprastųjų lapų lakštas yra ištisinis, nors gali būti įvairiai išlankstytas, iškarpytas arba suskaldytas. Pagal sandarą skirstomi į šias grupes:
Sudėtiniai lapai
Sudėtinių lapų lakšto paskiri lapeliai prisitvirtinę prie bendro lapkočio, o patys lapeliai paprastai būna su koteliais. Sudėtiniai lapai skirstomi į šias grupes:
Lapo kraštas
Pagal lakšto kraštą lapai skirstomi į šias grupes:
Lakšto kontūrai
Pagal lakšto kontūrus lapai skirstomi į šias grupes:
Lapų pakitimai
Priklausomai nuo aplinkos sąlygų lapai gali įvairiai pakisti.
Svarbiausi lapų pakitimai yra šie:
Lapų metimas
Vidutinio ir šalto klimato zonose augantys augalai rudenį lapus numeta. Tai vyksta dėl to, kad žiemą augalų šaknys negali siurbti iš dirvožemio vandens. Jei medžiai ir krūmai nenumestų lapų, šie žūtų dėl drėgmės stokos. Bet kai kurių net ir šalto klimato zonoje augančių augalų lapai nenukrenta visą žiemą. Tai bruknių, viržių, spanguolių, buksmedžių. Smulkūs standūs šių augalų lapai, silpnai garindami vandenį, lieka po sniegu. Žiemoja su žaliais lapais ir daugelis žolių, pvz., žemuogės, dobilai, ugniažolės.
Prieš nukrentant, lapai dažnai nusidažo kita spalva (oranžine, raudona, geltona). Tai yra dėl to, kad suyra lapuose esantis chlorofilas ir spalvą lemia kiti pigmentai – ksantofilas ir karotinas.
Dažnai augalai meta lapus (daugiausia apatinius) dėl šviesos stokos. Nors yra augalų, kuriems tai būdingas rūšinis požymis. Numetę apatinius lapus, jie suformuoja kamieną (dracena, juka).
Europos krepšinio iki 16 metų čempionatas
Europos krepšinio iki 16 metų čempionatas – nuo 1971 m. vykstantis Europos šalių krepšinio čempionatas, kuriame dalyvauja krepšininkai iki 16 metų. Lietuva čempionato istorijoje turi 4 medalius.
Kretingos evangelikų liuteronų bažnyčia
Kretingos evangelikų liuteronų bažnyčia – veikianti evangelikų liuteronų bažnyčia, stovinti Kretingoje, miesto centre, Rotušės aikštės pietrytiniame kampe su Kęstučio gatve. Ji yra valstybės saugomas architektūros paminklas, priklausantis bažnyčios statinių kompleksui (su šalia stovinčiais parapijos namais), nuo 2004 m. įrašyta į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Istorija
thumb|left|250px|Fasado fragmentas miniatiūra|Interjeras. Kretinga. Liuteronų bažnyčia.JPGx|Bažnyčios interjeras. Didžioji vidurinė [[nava nuo šoninių ribojama palubėje įrengtų išilginių sijų, kurias remia grakštūs, viršuje išsišakojantys stulpai]]
Manoma, kad Kretingoje liuteronų bažnyčia galėjusi stovėti XVI a., kuomet Kretingoje ir jos apylinkėse gyveno iš Prūsijos kunigaikštystės atsikėlusių evangelikų liuteronų tikėjimą išpažinusių žemdirbių ir amatininkų. Protestantiškosios reformacijos įtakoje liuteronybę buvo priėmę ir Kretingos dvaro valdų gyventojai. Apie kontrrefomacijos laikais neišlikusius maldos namus žinių neturima.
1605–1610 m. Žemaičių seniūnas Jonas Karolis Chodkevičius įsteigė bernardinų vienuoliją, pastatė rūmus, o 1610–1617 m. – mūrinę katalikų bažnyčią. Besikuriančiam miestui (pavadintam Karolštatu) 1609 m. suteikė Magdeburgo teisę, pagal kurią leista evangelikams liuteronams tapti miesto piliečiais ir jame apsigyventi, tačiau apribotos jų religinės laisvės, nes negalėjo mieste turėti savo kunigo ir bažnyčios. Todėl religinių apeigų atlikti, išvenčių švęsti buvo priversti vykti į gretimų Kretingalės, Klaipėdos ar Kuršo evangelikų liuteronų parapijų bažnyčias.
Pirmosios bažnyčios
Evangelikų liuteronų bendruomenė nesugebėjo išnaudoti dovanoto miško, jo išsikirsti, todėl pirmosios bažnyčios statybos užtruko. Mišką nutarta parduoti Laukžemės dvarininkui baronui Karoliui fon Mirbachui. Iš jo buvo nupirkta turgavietės vakariniame pakraštyje stovėjusio pastato dalis, anksčiau priklausiusi Kretingos dvarui. Buvęs mokyklos pastatas nuo 1793 m. stovėjo apleistas, todėl reikalavo nemažų investicijų remontui. Dviaukštis, dviejų korpusų mūrinis pastatas stovėjo dabartinio namo Rotušės a. 14 vietoje. Pirmajame jo aukšte buvo įrengta klebonija, o antrame – pirmoji bažnyčia. Maldos namus 1808 m. konsekravo kunigas Vilhelmas Noimanas. Jais buvo naudojamasi neilgai. Dėl bendruomenės skolų teismo sprendimu pastatas 1810 m. buvo nusavintas. Atsiskaičius su kreditoriais, bendruomenei pastatas buvo grąžintas. Trūkstant lėšų remontui, bendruomenė jį netrukus pardavė. Melstis buvo renkamasi privačiuose namuose ir turgaus aikštėje stovėjusioje nebenaudojamoje rotušėje.
Iš grafų Zubovų nupirktame žemės sklype tuometiniame užmiestyje (prie dab. Vytauto g.), netoli žvyrduobės, bendruomenė pasistatė kleboniją. 1830 m. iš bernardinų vienuolyno ji įsigijo iš svirno perdirbtą koplyčią, kurią kitais metais pasistatė Vytauto gatvėje šalia klebonijos. 1831 m. buvo pastatyta medinė, antroji evangelikų liuteronų parapijos bažnyčia. Manoma, kad ji stovėjo ties dabartiniu namu Vytauto g. 43. Čia yra išlikę seni, XIX a. mūro rūsiai, galbūt tarnavę bažnyčiai ir šalia stovėjusiai klebonijai. Bažnyčios likimas nežinomas, greičiausiai ji sudegė, nes 1850 m. buvo žvalgomasi sklypo naujai bažnyčiai.
1852 m. bendruomenė prie turgavietės nupirko mūrinį dviejų aukštų namą, kuriame XVII–XVIII a. apsistodavo į Kretingą prekymečiu atvykę pirkliai. Pastatą perdirbo į vienbokštę bažnyčią, kuri 1854 m. jau veikė. Tai buvo trečioji evangelikų liuteronų parapijos bažnyčia, buvusi pažymėta miesto plane. Tačiau 1889 m. gaisro metu ji kartu su bendruomenės pastatais buvo sunaikinta. Bažnyčia buvo tinkuoto, baltinto mūro, su priekiniame fasade kylančiu stačiakampiu penkių tarpsnių neaukštu bokštu. Jo viršūnė buvo lėkšto, keturšlaičio šalmo pavidalo. Greta stūksojo medinė varpinė, prieglaudos namas (pradžioje numatytas mokyklai) ir pastatas bažnyčios prižiūrėtojui. 1868 m. Kretingoje buvo 263 evangelikų liuteronų parapijiečiai, sudarę apie 10 proc. miesto gyventojų.
Paskutinė bažnyčia
Naujos bažnyčios statyba ėmė rūpintis 1894 m. iš Kuršo gubernijos atkeltas kunigas Johanas Štraumanas (Janis Straumanis). Bendruomenė naudojosi laikinais maldos namais Kęstučio gatvėje, po paskutinio gaisro pasistatytame vienaukščiame tinkuoto mūro name. 1897 m. pavasarį J. Štraumanas pradėjo naujos bažnyčios statybą, gavęs 4 000 rublių paskolą iš Rusijos evangelikų liuteronų pagalbos kasos. Statyboms parapijos ūkininkai suvežė 850 kub. metrų akmenų ir 60 000 plytų, o kiti parapijiečiai rinko aukas, nemokamai dirbo pagalbiniais darbininkais. Statybą parėmė Kuršo gubernijos tikintieji, 1 500 markių skyręs Prūsijos karalius Vilhelmas II. Prisidėjo ir kitų konfesijų kretingiškiai. Katalikas grafas Aleksandras Tiškevičius dovanojo beveik visą statybai reikalingą medieną, o žydų tautybės pirkliai finansavo spalvotų vitražų įsigijimą.
Vokietijos evangelikų liuteronų bendruomenė dovanojo naujus vargonus. Deja, kretingiškiai nesugebėjo jų atsiimti dėl per didelių muito mokesčių, kuriuos taikė caro valdžia. Šiuos vargonus teko palikti Prūsijos pusėje esančiai Kretingalės bažnyčiai, iš kurios kainavo pigiau parvežti senus, Karaliaučiuje 1785 m. gamintus vargonus, kurie tebenaudojami ir šiandien.
Naujoji bažnyčia sumūryta 1899 m., iškilmingai konsekruota – birželio 29 d. Pašventinimo iškilmėse dalyvavo Kuršo generalinis superintendantas, 7 kunigai, trys misionieriai ir kantoriai, klaipėdiškių bažnytinis choras su „trūbininkais“. Bažnyčia ir šalia jos stovintys parapijos namai atlaikė abu pasaulinius karus bei didįjį 1941 m. birželio 26 d. gaisrą.
1940 m. Lietuvą okupavus sovietinei kariuomenei, prasidėjo vokiečių registracija repatriacijai į Vokietiją. Kartu su vokiečiais vyko ir lietuviai liuteronai, siekę išvengti sovietų represijų, dokumentuose stengęsi įrodyti vokišką kilmę. Tikrų vokiečių parapijoje buvo nedaug, pamaldos vokiškai vykdavo tik kas antrą sekmadienį. Išvykimo pradžia buvo numatyta 1941 m. vasarį, tad paskutinį sausio mėnesio sekmadienį įvyko atsisveikinimo pamaldos su Kretingos bažnyčia ir vietoje liekančiais parapijiečiais. Kretingoje tarnavusio kunigo Anso Baltrio, ilgainiui tapusio Konsistorijos pirmininku, raštuose teigiama, kad į Vokietiją repatriavo apie 2/3 tikinčiųjų iš Kretingos, liko maždaug 400 liuteronų.
1949 m. buvo siekiama uždaryti bažnyčią. 1954 m. po A. Baltrio mirties nusavinta Vytauto gatvėje buvusi klebonija, iškraustyta jo žmona. 1955 m. Kretinga priėmė Sinodą – vyriausiąjį bažnyčios susirinkimą, kurio metu paskelbtas naujas bažnyčios statutas, nustatyta tvarka dėl kunigų ordinacijos, bažnyčios santykių su oficialia valdžia, parapijiečių atsakomybės.
Mantas Fridrikas
Mantas Fridrikas (g. 1988 m. rugsėjo 13 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, gynėjas. Žymaus futbolininko Roberto Fridriko sūnus.
Kretingos evangelikų liuteronų bažnyčia
Paskutinė bažnyčia
Sovietmečiu bažnyčia atrodė gerai, tik buvo gana apleistas dabartinės klebonijos pastatas, kuriame veikė paštas. 1990 m. parapija atsisakė klebonijos, esančios Vytauto gatvėje. Pastate gyveno šeimos, už tai parapijai buvo pažadėta nugriauti priestatą, sujungusį bažnyčią su „telekomu“ ir restauruoti dabartinę kleboniją.
Mantas Fridrikas
Karjera
Karjerą pradėjo LFF I lygos klube Kauno „Atlete“.
Kretingos evangelikų liuteronų bažnyčia
Parapijos dvasininkai
Vokiškai kalbėjo tik maža parapijiečių dalis, todėl daugumai reikėjo lietuviškai kalbančio kunigo. Iki tol iš Latvijos atvykę kunigai prieš pradėdami eiti kunigo pareigas turėjo išmokti lietuvių kalbą. Nežinoma, ar visi kunigai kalbėjo lietuviškai. J. Stanaičio tarnystės metais parapijoje buvo kilę įvairių nesutarimų, daug kretingiškių nebelankė pamaldų, vykdavo į Kretingalės bažnyčią, ten jų vaikai ruošti konfirmacijai. Nesusipratimai išnyko, kai 1931 m. į Kretingą atsikėlė kun. Adomas Gelžinis, tarnavęs iki 1941. Jis daugumą bažnyčios narių grąžino į savo bažnyčią. Parapijiečiai buvo patenkinti, kad pamokslai vėl buvo sakomi jiems priprasta mažlietuviška, „prūsų“ tarme. Kun. J. Stanaitis kalbėjo jų ausims nepalankia lietuvių bendrine kalba, kurią jie vadino „žemaitiška“ ir prie kurios nebuvo pripratę. Kretingiškiai liuteronai nesijautė esantys tokie pat žemaičiai kaip kiti jų apylinkės gyventojai, nes save artimiau siejo su Prūsija ir Klaipėdos kraštu.
Mantas Fridrikas
FBK Kaunas
Nuo 2007 m. rungtyniavo FBK Kaunas klube.
Kretingos evangelikų liuteronų bažnyčia
Parapijos dvasininkai
Sovietmečiu Kretingos parapija buvo didelė – jai priklausė Kretingalės, Palangos, Klaipėdos tikintieji. Kretingoje pamaldas laikė kun. Jonas Armonaitis, kuris gyveno Priekulėje ir aptarnavo Žemaičių Naumiestį.
Mantas Fridrikas
FC Fyn
2012 m. kovo 13 d. pasirašė keturių mėnesių sutartį su Danijos trečiajame divizione žaidžainčia FC Fyn komanda.
Kretingos evangelikų liuteronų bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, netinkuotų akmenų mūro, trijų navų. Pastato planas – taisyklingas stačiakampis. Perimetru aplink jį sinchroniškai išdėlioti kontraforsai. Į pietryčių pusę (parapijos namus) atsukta penkiabriaunė apsidė, į šiaurės vakarų (Rotušės aikštę) – kvadrato formos plano varpinės bokštas. Bokštas yra Rotušės aikštės dominantė. Bokšto vertikalumo įspūdį sustiprina aukšta, siaura, gotikinėmis arkutėmis užbaigtų langų eilė ir smailėjantis stogas. Priekinis fasadas yra griežtai simetrinis. Skaldytų akmenų mūras su dekoratyvinėmis siūlėmis derinamas su raudonų plytų mūro kontraforsais. Portalas ir ir virš jo išdėstyti langai aprėminti taip pat raudonų plytų apvadais.
Stasys Dabušis
Stasys Dabušis (1898 m. birželio 5 d. Vilkanastrai, Leipalingio valsčius – 1974 m. lapkričio 2 d. Vilnius, palaidotas Leipalingyje) – Lietuvos kalbininkas, vertėjas, kultūros veikėjas.
Kretingos evangelikų liuteronų bažnyčia
Architektūra
Pastato tūrį sudaro trys dalys. Jo priekyje stovi kvadratinio plano bokštas su kontraforsais kampuose ir nusklembtais kampais viršuje. Bokštą dengia vertikalus piramidinis stogas, dengtas skarda, su metaliniu kryžiumi viršuje. Pagrindinis trijų navų tūris dengtas dvišlaičiu stogu, apsidė – šlaitiniu piramidiniu stogu, su spalvoto stiklo vitražais languose.
Mantas Fridrikas
FK Šiauliai
2013 m. vasario 14 d. pasirašė vienerių metų sutartį, su galimybe ją pratęsti su Šiaulių klubu.
Stasys Dabušis
Biografija
1915–1920 m. J. Jablonskio sekretorius, vienas pirmųjų J. Jablonskio biografijos ir darbų bibliografijos autorių. 1920–1921 m. studijavo Aukštuosiuose kursuose, nuo 1922 m. – Lietuvos universitete. Studijuodamas ir 1927–1938 m. dirbo Švietimo ministerijos Knygų leidimo komisijoje, vėliau Kriūkų mokykloje. 1941 m. sovietų valdžios suimtas, kalintas Komijos lageriuose. Apie 1950 m. grįžo į Lietuvą.
Kretingos evangelikų liuteronų bažnyčia
Architektūra
Bažnyčios prienavyje, virš įėjimo, įrengtas choro balkonas, toliau – aukšta sakykla. Iš trijų išilginių navų vidurinė aukščiausia ir plačiausia. Ji nuo šoninių ribojama palubėje įrengtų išilginių sijų, paremtų grakščiais, viršuje išsišakojusiais stulpais. Lubos medinės, jų konstrukcija sijinė. Gelsvai dažytos sijos derinamos su baltų lentų intarpais, kurių piešinys kartu yra ir kaip dekoras. Nedidelį gotikinį altorių ant pakylos puošia menininko Grunvaldo tapytas paveikslas „Jėzaus malda Getsemanėje“.
Bažnyčioje stovi Karaliaučiaus meistrų mokyklos 1785 m. gaminti vargonai. Į balkoną patenkama šonuose simetriškai įkomponuotais laiptais.
Bažnyčiai priklausantis sklypas buvo apjuostas ažūrine metalinė tvora, puošta ornamentais, nugriauta 1964 m. Ji buvusi įrengta prieš Pirmąjį pasaulinį karą, sumontuota iš Sankt Peterburgo atvežtų dalių. Tvora atstatyta 1997 m.
Vargonai
Bažnyčioje pastatyti XVIII a. gamybos barokiniai vargonai, kurių autorius buvo garsus Karaliaučiaus meistras Johanas Preisas (1722–1798), konkuravęs su savo mokytoju Adamu Kaspariniu (1715-1788). Savo įsirengtose dirbtuvėse Karaliaučiuje pastatė apie 30 naujų vargonų, apie 40 vargonų perstatė ir remontavo. Šiandien tai – vienintelis žinomas išlikęs autentiškas šio meistro instrumentas, kiti, kurių daugiausiai buvo pastatyta Rytprūsiuose, pražuvo karo metu. Vargonai Kretingoje yra nuo 1899 m. Nors vargonų būklė reikalauja restauravimo, tačiau jie naudojami koncertuojančių įvairių šalių chorų, rengiami įvairūs vargonų muzikos, chorų, kamerinių ansamblių koncertai.
Stasys Dabušis
Mokslinė veikla
1923–1924 m. parengė rusų – lietuvių kalbų žodyną (neišleistas). Užrašė daugiau, kaip 1000 dzūkų dainų, žodžių lietuvių kalbos žodynui, apie 60 000 kortelių kartoteką įsigijo Kazys Būga. Buvo puristinių nuostatų terminologijos komisijos narys. Parašė mokslo populiarinimo knygų. Paskelbė daugiau, kaip 200 kalbos, rašybos straipsnių.
Sukūrė daug naujadarų, iš kurių prigijo aklavietė, darbuotojas, indauja, santuoka, sąveika, viryklė ir kiti.
Kretingos evangelikų liuteronų bažnyčia
Vargonai
Kretingoje stovintys vargonai išgyveno sudėtingą istoriją. J. Preiso buvo pagaminti 1785 m. ir skirti Verdainės bažnyčiai (prie dab. Šilutės). 1827 m. Karaliaučiaus meistras Johanas Šervaitas (Johann Scherweit) juos perkėlė į Kretingalės bažnyčią. Vargonų pastatymo ir perkėlimo į Kretingalę faktus liudija įrašai, išlikę ant vieno iš registrų vamzdžių.
Mantas Fridrikas
FK Žalgiris
Perėjo į FK Žalgiris, tačiau žaidybinio laiko gaudavo labai mažai.
Kretingos evangelikų liuteronų bažnyčia
Vargonai
1899 m. nenustatyto meistro dėka vargonai atsidūrė Kretingos bažnyčioje. Tai savo rankraštyje liudijo Kretingoje virš 50 metų vargonavęs Mikas Pipiras iš Mišučių, remdamasis 1927 m. laikraštyje „Litauische Rundschau“ išspausdintu straipsniu. Buvo minima, kad vargonai buvo keletą kartų remontuoti ir padidinti, 1899 m. pridėti pedalai, 1935 m. – antras manualas su savarankiškais vamzdynais. Nors instrumentas buvo pakeitęs kelias vietas, tačiau tebeturėjo beveik autentišką mechaniką, oro skirstymo dėžes ir vamzdyną.
Niujorko Yankees
150px|right|thumb|1913-1935 m. logotipas Niujorko „Yankees“ yra profesionalaus beisbolo komanda bei MLB rytų lygos narė. Klubas buvo įkurtas 1901 m. Baltimorėje, Merilando valstijoje, pavadinimu Baltimorės „Orioles“. 1903 m. klubas persikėlė į Niujorką ir tapo žinomas Niujorko „Highlanders“ bei Niujorko „Yankees“ pavadinimais, laikui bėgant, 1913 m. gerbėjai komandą pradėjo vadinti tiesiog trumpiniu „Yankees“. Nuo 1923 iki 2008 m. komandos namai buvo Jankių stadionas. 2009 m. komanda persikėlė į naują stadioną, tuo pačiu pavadinimu.
Mantas Fridrikas
DFK Dainava
2017 m. sezoną pradėjo DFK Dainava. Ši ekipa rungtyniavo Pirmoje lygoje.
Koji Kondo
Koji Kondo (1961 m. rugpjūčio 13 d. Nagoja, Japonija) – japonų kompozitorius ir muzikantas, labiausiai žinomas garso takelių, skirtų Nintendo kompiuteriniams žaidimams, kūrimu.
Mantas Fridrikas
FK Atlantas
2017 m. vasarą persikėlė į KLaipėdos „Atlantą“.
Koji Kondo
Biografija
Muzika pradėjo domėtis dar ankstyvoje jaunystėje, kurdamas paprastas melodijas.
1980 m. Kondo sužinojo, kad kompanija Nintendo ieško kompozitoriaus, kuris galėtų kurti muziką žaidimams, naudojamiems žaidimų konsolėje Famicom (už Japonijos ribų žinoma kaip Nintendo Entertainment System). Nors Kondo ir neplanavo kurti muzikos video žaidimams, bet nusprendė išmėgint jėgas šioje srityje ir jau 1983 m. įsidarbino Nintendo kompanijoje.
Mantas Fridrikas
FK Panevėžys
2019 m. A lygoje sužaidė 25 susitikimus. 2020 m. sausio mėn. pranešta, kad nebeatstovaus Panevėžio klubui.
Koji Kondo
Biografija
Naujajame darbe kompozitorius patyrė sunkumų: išaiškėjo, kad dėl žaidimų konsolės garso mikroschemos ribotumo jis muziką galės kurti tik 4 instrumentais (tiksliau 4 garso kanalais). Nors kompanijos specialistams greitai pavyko rasti galimybę naudoti 5 kanalą, kompozitoriaus muzika šioje sistemoje vis vien buvo ribota.
Mantas Fridrikas
2020 m.
2020 m. vasario mėn. tapo FC Hegelmann Litauen žaidėju. Sezono pradžią praleido. 2020 m. birželio 6 d. debiutavo FC Hegelmann Litauen sudėtyje Pirmos lygos rungtynėse prieš BFA. Pirmoje lygoje sužaidė 18 rungtynių.
Koji Kondo
Biografija
Po NES, Kondo muziką kūrė ir kitoms Nintendo konsolėms: SNES, Nintendo 64, Nintendo GameCube, Nintendo DS ir galiausiai Wii. Paskutiniu metu savo muziką jis kuria, įrašydamas ją į CD, dėl to, kad dabartinės sistemos turi kurkas geresnes garso charakteristikas.
Mantas Fridrikas
2021 m.
2021 m. klubas pateko į A lygą. Buvo pagrindinės sudėties žaidėju. A lygoje sužaidė 33 rungtynes.
Koji Kondo
Garso takeliai
Žinomiausi Koji Kondo sukurti video žaidimų garso takeliai:
Mantas Fridrikas
2021 m.
2021 m. gruodžio pabaigoje pranešta, kad žaidėjas atstovaus klubui ir 2022 m. sezone.
2022 m.
2022 m. liepos 31 d. A lygos rungtynėse prieš „Jonavos“ klubą pasižymėjo pelnydamas įvartį. Po jo įvarčio rezultatas tapo 1:0. Rungtynių rezultatas nepakito ir kauniečių ekipa šventį pergalę minimaliu rezultatu.
Kretingos evangelikų liuteronų bažnyčia
Vargonai
Vargonų puošyba būdinga Lietuvoje išlikusių Rytprūsių ir Kuršo meistrų vargonų prospektų ornamentavimo pavyzdžiams. Panaši vargonų sparnų kompozicija su išplatėjimu per vidurį savo forma panaši į Batakių evangelikų liuteronų, Griškabūdžio bažnyčių instrumentus. Prospekto puošybos elementų kompozicija artima tipinei rokokinei Karaliaučiaus krašto bažnyčių interjero puošybai.
Mantas Fridrikas
2023 m.
2023 m. vasario pradžioje paskelbta apie tai, kad baigia profesionalo karjerą ir bus „Hegelmann“ akademijos treneriu.
Kretingos evangelikų liuteronų bažnyčia
Vargonai
Pasak istoriografinių šaltinių, ant vargonų prospekto buvo įtaisytas angelas, kurio mechaninė ranka judino trimitą. Panašios konstrukcijos išlikusios Pašušvio ir Varlaukio bažnyčiose. Griežykla įrengta vargonų prospekto centre. Dumplės plaukiojančios, neoriginalios. Dauguma vamzdžių, oro skirstymo dėžė, mechanika išlikę autentiški.
Mantas Fridrikas
Marijampolė City
2023 m. kovo mėn. tapo žinoma, kad atstovaus „Marijampolė City“, rungtyniavusiam Pirmoje lygoje.
2023 m. kovo 12 d. debiutavo rungtynėse prieš FA Šiauliai B.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Karjera Lietuvos rinktinėje
Lietuvos nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2010 m., draugiškose varžybose prieš Vengriją.
Trenerio karjera
2023 m. sausio mėn. įgijo UEFA B trenerio licenciją, o vasario pradžioje tapo „Hegelmann“ akademijos tereneriu.
Antanas Krištopaitis
Antanas Krištopaitis (1921 m. gegužės 21 d. Valdomai, Gruzdžių valsčius – 2011 m. gegužės 6 d. Šiauliai. Palaidotas Gruzdžių kapinėse.) – Lietuvos dailininkas, kolekcionierius, etnografas, visuomenės veikėjas, Šiaulių miesto garbės pilietis.
Biografija
Mokėsi Valdomų pradinėje mokykloje, Šiaulių berniukų gimnazijoje, kurioje pirmąsias dailės žinias jam suteikė mokytojas skulptorius Petras Aleksandravičius (1906–1997). Tarybų Sąjungai okupavus Lietuvą, 1940 m. abiturientas Antanas Krištopaitis buvo areštuotas, o 1942 m. nuteistas ir išvežtas į Rusiją 10-čiai metų kalėti. Kalėjimuose ir lageriuose, Urale ir Sibire praleido 17 jaunystės metų. Tremtyje dirbo lagerio dailininku, vėliau dailininku Ulan Udės operos ir baleto teatre, sukūrė scenografiją 14 operų ir baletų.
1958 m. grįžo į Lietuvą, į Šiaulius. 1958–1982 m. Šiaulių dramos teatro vyresnysis dailininkas dekoratorius, dekoracijų cecho vedėjas, dekoravo daugiau nei 120 spektaklių.
Kūryba
thumb|Vienas žymiausių A. Krištopaičio autoportretų – „Batai į XXI amžių dar žengia, bet galva nebeklauso“ thumb|left|[[Valdas Adamkus Antanui Krištopaičiui įteikia Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Karininko kryžių]] Visą gyvenimą daug piešė, tapė, liejo akvareles. Ypač daug jėgų atidavė liaudies architektūros paveldui fiksuoti – važinėdamas po Lietuvą nuliejo ir nupiešė apie 600 bažnyčių, apie 200 malūnų, daug istorijos ir gamtos paminklų (piliakalnių, paminklinių medžių, jubiliejinių, memorialinių paminklų) ir kitų vaizdų. Tai neįkainojamas meno, ikonografijos turtas, kurio reikšmė nuolat didėja, nes dalies pieštų objektų jau nebėra, kiti pakeisti, pakitusi jų aplinka.
Sukūrė didžiulę autoportretų seriją, priskaičiuojama apie 60 autoportretų, kurie, kaip unikali ekspozicija, 1996 m. įrašyta į Lietuvos rekordų knygą. Dailininkas dalyvauja parodose, jo darbų yra įsigiję Telšių, Plungės, Kretingos muziejai. Daugiausia – 645 paveikslai – saugomi Šiaulių „Aušros“ muziejuje.
Šv. Ksavero parapija
'''Šv. Ksavero parapija' (Gernsio tarme Saint Sauveux'', ) – parapija Gernsio salos vakarinėje dalyje. Ribojasi su Kastelo ir Šv. Petro parapijomis.
Antimonopolinė politika
Antimonopolinė politika – valstybės taikomos priemonės, skirtos vieno subjekto dominavimui rinkoje sumažinti ir užkirsti kelią kartelio susitarimams. Pvz., valstybė draudžia susijungimus, dėl kurių įsivyrauja vienas prekės tiekėjas ar paslaugos teikėjas. Susikūrus monopolijai, valstybė stengiasi reguliuoti jos tiekiamų prekių ar teikiamų paslaugų kainas.
Osmis
Osmis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Os, eilės numeris 76. Osmio tankis yra didžiausias tarp natūralių elementų.
Pavadinimo kilmė
Elementui pavadinimas kilo nuo osmio tetraoksido jis pasižymi ypatingu kvapu ( – kvapas).