John_Adams_(kompozitorius)
Stilius
Jaunystėje Dž. Adamsas nusprendė atsiriboti tiek nuo pokario Europos avangardo estetinės minties, tiek nuo to meto amerikietiško akademinio avangardo. Savo brandžią karjerą Dž. Adamsas pradėjo atmesdamas serializmą ir post-Cage'o konceptualizmą, pasiduodamas 70-ųjų repetityvinės muzikos (kurią, ne mažiau nei su Steve'u Reichu ar Philipu Glassu, siejo ir su Gavinu Bryarsu) traukai. Kompozitorius labai anksti į savo kūrybą integravo populiariosios kultūros elementus. Daug Dž. Adamso idėjų tarsi konfrontuoja su serialistine estetika, kompozitoriaus kaip mokslininko samprata, mat, kompozitoriui studijuojant, Darmštato mokyklos dvylikatonė technika buvo dominuojanti idioma. Kadangi jis tai suvokė kaip labai ribotą, bejausmę, nepasiekiamą muziką, jis visą gyvenimą jai priešinosi. Dž. Adamsas rašė ir rašo kūrinius, kuriuose susipina skirtingi stiliai ir įtakos – nuo populiariosios muzikos, džiazo iki „aivziškos“ liaudies muzikos idiomos ir kosmopolitiškos vakarų pakrantės kultūros. Ankstyvojo minimalizmo idioma atsispindi jo kūriniuose „Shaker Loops“ (1978) styginių ansambliui ir „Phrygian gates“ (1978) fortepijonui. Juose aptinkamas pastovus, hipnotizuojantis pulsas, repeticijos, lėtas procesualumas ir ekstatiškos energijos dozės. Tolesnėje jo kūryboje atsiradę klajojantys tonaliniai centrai, aptakus tempas, kompleksiškos formos išskyrė Dž. Adamsą iš minimalistinės muzikos patriarchų Steve Reich ar Philip Glass. 1980-aisiais kompozitoriaus harmoninė kalba iš esmės buvo diatonika su dažnomis bitonalumo apraiškomis. Kūriniuose „Harmonium“ (1980-1) ir „Harmonielehre“ (1984-5) repetityvius motyvus jis suderino su sodrios, itin ekspresyvios 19 a. simfoninės muzikos kalbos atbalsiais. Tonalūs, emocingi, bet klaidžiai kompleksiški, jie pranašavo itin patrauklių postminimalistinių koncertinių kūrinių proveržį devintojo-dešimtojo 20 a. dešimtmečių sandūroje. Pats kompozitorius teigia, jog devintajame dešimtmetyje tarsi atsiskyrė jo asmenybės pusės ir jo kūryba ėmė judėti dviem skirtingomis kryptimis – vieną jų atspindi „Grand Pianola Music“ (1982), „Fearful Symmetries“ (1988), kitą – „Harmonielehre“ (1984-5), „The Wound-Dresser“ (1988). Dž. Adamsas "Harmonielehre" apibūdino kaip savo troškimą pasiekti ir aprėpti „visą tą harmoniją, kurios mes neturėjome patirti“. Vėlyviausioje Adamso kūryboje atsirado daugiau polifonijos, chromatizmų, virtuoziškumo. 1992 m. jis net trumpam atsigręžė į Arnold Schoenberg idėjas savo Kamerinėje simfonijoje (1992). Nuo 1990-ųjų kompozitorius ėmė naudoti griežtas harmonines ir melodines dermes, kas jo kūrybą atskyrė nuo ankstesnių, minimalistinei estetikai artimų darbų. Jis išplėtojo savo sukurtą modalinės transpozicijos techniką, vadinamą „earbox“ – šią technika remiantis parašyti kūriniai „Slonimsky’s Earbox“ (1996), paskutinioji „Naive and Sentimental Music“ (1997-8) dalis. Išskirtiniais Dž. Adamso kūrinių elementais iki šiol išliko prieštaringi ritmai, asimetriškos frazės, tirštas kontrapunktas, mistiška savistaba. Vėlyviausioje kūryboje labiausiai išryškėjo dėmesys poliritmijai bei virtuoziškumui, reikalaujančiam aukšto atlikėjų profesionalumo lygio. Tai lėmė jo bendradarbiavimą su tokiais ansambliais kaip „Ensemble Modern“, „The Schoenberg Ensemble“, „The Kronos Quartet“, solistais Michael Collins, Gidon Kremer.