cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liudolfingai
1024 m. mirus Henrikui II Liudolfingų (Otonų) dinastija išnyko, ir Šventosios Romos imperijos karūna perėjo Salijų dinastijai. Luitgarda (Luitgard), imperatoriaus Oto I dukra ištekėjo už Salijų hercogo Konrado Raudonojo Lotaringo. Jo proanūkis buvo Konradas II, Šventosios Romos imperijos imperatorius.
Papirusinė viksvuolė
Papirusinė viksvuolė (Cyperus papyrus) – viksvuolinių (Cyperaceae) šeimos augalas. Išvertus iš egiptiečių kalbos, papirusas reiškia „upės dovana“. Kadaise papirusai buvo plačiai paplitę Nilo pakrantėse. Dabar jie išliko tik prie Kongo ir Nigerio upių, Čado ežero, Nilo aukštupyje.
Augdami natūraliomis sąlygomis, papirusai išsistiebia net į penkių metrų aukštį, jų stiebai būna rankos storio ir upių bei ežerų pakrantėse sudaro ištisinę sieną. Iš šių augalų gamindavo ne vien garsiąją rašomąją medžiagą papirusą, bet ir valgydavo jų maistingus, skoniu primenančius migdolus, šakniastiebius.
Algirdas Juozapavičius
Algirdas Juozapavičius (g. 1948 m. gegužės 23 d. Tauragėje) – Lietuvos fizikas, fizinių mokslų daktaras, vadybininkas, UAB mokslinė-gamybinė firma „Šviesos konversija“ direktorius.
Biografija
1971 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą. 1988 m. Baltarusijos valstybiniame universitete apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją tema "Neodimiu legiruotų kristalų pikosekundiniai lazeriai ir jų panaudojimas žemaslenksčių parametrinių šviesos generatorių kaupinimui" (vadovas Algis Petras Piskarskas). Nuo 1995 m. – docentas.
Stažavosi Sofijos universitete (Bulgarija) ir San Francisko Amerikos vadybos asociacijos mokymo centre.
Mokslinė veikla
Pagrindinės mokslinės veiklos kryptys – kvantinė elektronika, netiesinė optika, lazerinė medicina, mokslinių prietaisų projektavimas ir gamyba. Daugiau kaip 30 mokslinių publikacijų bendraautoris.
Bajotiškės
Bajotiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Bikėnų, prie Antalieptės marių. Veikia Kaimo turizmo sodyba „Antalieptės marios“.
Užupės apylinkė
Užupės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Surviliškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dotnuvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Paberžės apylinkės.
Gyslotinis dumblialaiškis
Gyslotinis dumblialaiškis (Alisma plantago-aquatica) – dumblialaiškinių (Alismataceae) šeimos dumblialaiškių (Alisma) genties augalų rūšis. Lietuviški pavadinimo sinonimai.: ožkaliežuvis, varliašaukštis.
21 (Adele albumas)
Dainas albumui Adele pradėjo rašyti 2009 m. balandį, kai dar draugavo su tuometiniu vaikinu. Debiutiniame albume save vaizdavusi kaip muzikinę tragikę, antrąjį albumą Adele norėjo parašyti optimistiškesnį. Tačiau įrašų sesijos baigėsi pirma laiko dėl įkvėpimo stokos. Adele atnaujino kūrybinį procesą iš karto po santykių iširimo, perkeldama savo širdgėlą ir depresiją į savo dainas. Ji bendradarbiavo su įvairiais dainų autoriais ir prodiuseriais.
Gyslotinis dumblialaiškis
Morfologija
Daugiametis, trumpą ir storą (iki 2 cm storio; storis viršija ilgį), gumbišką šakniastiebį išauginantis, 10–120 cm aukščio augalas. Stiebas stačias, tik viršutinėje dalyje šakotas. thumb|left|210px|Gyslotinio dumblialaiškio lapas. Žemutiniai lapai (jaunų egzempliorių) bekočiai, plačiai linijiški, pasinėrę vandenyje, kiti lapai – oriniai, ilgakočiai; jų lakštas stambus, 2,5–15 cm ilgio ir 0,5–10 cm pločio, kiaušiniškas arba plačiai lancetiškas; lakšto pamatas širdiškas, rečiau apvalus, viršūnė nusmailėjusi. Žiedynas stambus, piramidinės šluotelės pavidalo, iš 5–6(10) kiek suartėjusių menturių; kiekviename menturyje yra po 6–9, daugiau ar mažiau tiesias, išskėstas šakutes. Žiedkočiai apie 2 cm ilgio, ploni. Pažiedės lancetiškos, smailiomis viršūnėmis. Taurėlapiai apie 3 mm ilgio ir 2 mm pločio, kiaušiniški, žali, smailiomis viršūnėmis. Vainiklapiai 2 kartus ilgesni už taurėlapius, greitai nukrinta, balti arba (išorės pusėje) rausvi, su geltonu nageliu, apvaliomis viršūnėmis. Kuokeliai 2 kartus ilgesni už piesteles, dulkinės pailgos, geltonos. Piestelės nesiekia žiedsosčio vidurio, ir žiedo centras tuščias. Liemenėlis tiesus, ilgesnis už mezginę, prisegtas beveik ties jos viduriu. thumb|left|210px|Gyslotinio dumblialaiškio vaisius. Vaisių galvutė netaisyklingo trikampio formos. Vaisiai 2–3 mm ilgio, įstrižai atvirkščiai kiaušiniški, jų nugarėlė iškili, su viena negilia vagele, o vidinė pusė – beveik tiesi arba kiek iškili; liemenėlio liekana prisegta prie vidinės vaisiaus pusės viršutinės dalies. Sėklos blizgančios.
Žydi birželio-rugpjūčio mėn. Žiedai išskiria nektarą ir apdulkinami vabzdžių. Vaisius platina vandens srovės ir paukščiai.
Augavietės
Lietuvoje augančios formos:
Alisma plantago-aquatica f. aquaticum Glück. – auga pusiau pasinėręs vandenyje. Lapų koteliai ilgi (3–10 kartų ilgesni už lakštą); be orinių, dažniausiai yra ir plūduriuojantieji, siauresnių lakštų lapai. Žiedynas dažnai redukuotas.
Alisma plantago-aquatica f. terrestre Glück. – sausminė forma; turi tik orinius lapus, jų koteliai trumpesni (2–2,5 karto ilgesni už lakštą); žiedynas normalio formos.
Bendras paplitimas: Vakarų ir Rytų Europa (išskyrus Arktį), Kaukazas, Azija, Australija, Afrika.
Panaudojimas
Visas augalas turi odą erzinančių medžiagų, sukeliančių uždegimo procesą skrandyje ir kai kuriuos kitus nenormalius reiškinius. Galvijai jo neėda. Yra nurodymų, kad išdžiūvę augalai netenka nuodingų savybių. Šaknys ir lapai naudojami liaudies medicinoje. Šakniastiebyje gausu krakmolo, ir kartais, pavyzdžiui kalmukų, pakepintas valgomas.
Lipinai (Pžesmikų valsčius)
Lipinai  – kaimas Lenkijos rytuose, Pžesmikų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į rytus nuo Pžesmikų, apie 29 km į rytus nuo Sedlcų ir apie 114 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Slobodan Milošević
Slobodanas Miloševičius (serb. Слободан Милошевић; 1941 m. rugpjūčio 20 d. Požarevace, Serbijoje – 2006 m. kovo 11 d. Hagoje, Nyderlanduose) – Jugoslavijos ir Serbijos politikas. 1986–1990 m. Serbijos komunistų sąjungos Belgrado miesto komiteto pirmininkas. Nuo 1990 iki 1997 m. buvo Serbijos prezidentas, o nuo 1997 iki 2000 m. spalio 5 d. Jugoslavijos federacijos prezidentas. Nuo įkūrimo 1990 m. vadovavo Serbijos socialistų partijai.
Jis buvo pirmasis tebeinantis pareigas valstybės vadovas Hagos karo nusikaltimų tribunolo apkaltintas genocidu.
Biografija
Studijavo teisę Belgrado universiteto teisės fakultete, kurį pabaigė su pagyrimu. Universitete tapo Jugoslavijos komunistų sąjungos jaunimo organizacijos ideologijos komiteto vadovu. Studijuodamas susidraugavo su Ivanu Stamboličiumi (Ivan Stambolić), kurio dėdė Petaras Stamboličius (Petar Stambolić) buvo Serbijos komunistų partijos vykdomojo komiteto pirmininkas.
1959 m. įstojo į Jugoslavijos komunistų sąjungą. Baigęs universitetą 1960 m. tapo Belgrado mero patarėju ekonominiais klausimais. 1964 m. baigė teisės studijas Belgrado teisės fakultete. 1965 m. vedė Mirjaną Markovič, kurią pažinojo nuo vaikystės. 1969 m. pradėjo dirbti Tehnogas kompanijoje direktoriaus pavaduotoju, 1974 m. tapo įmonės generaliniu direktoriumi. 1978–1983 m. buvo Beobank vadovu.
1984 m. balandžio 16 d. buvo išrinktas Komunistų sąjungos Belgrado miesto komiteto pirmininku. 1986 m. gegužės 28 d. balsų dauguma buvo išrinktas pirmininku X Serbijos komunistų lygos kongrese, ir pirmininkavo iki 1989 m.
1989 m. tapo Serbijos prezidentu, o 1990 m. per pirmuosius laisvus rinkimus po Antrojo pasaulinio karo surinko 65 proc. balsų ir liko poste.
Politinių oponentų mirtis
2000 m. vasarą pagrobtas buvęs Serbijos Prezidentas Ivanas Stamboličius; jo kūnas rastas 2003 m. ir Miloševičius apkaltintas žmogžudystės užsakymu. 2005 m. keletas Serbijos slaptosios policijos ir kriminalinių grupuočių apkaltinti žmogžudystėmis Belgrade, taip pat ir Stamboličiaus nužudymu. Tai buvo tie patys žmonės, kuriuos areštavo Miloševičius 2001 m. balandžio mėn. Vėliaus vidaus reikalų ministras Dušanas Mihajlovičius (Dušan Mihajlović) paneigė, jog Miloševičius kaip nors susijęs su Stamboličiaus mirtimi Fruška Goroje.
2006 birželio mėn. Serbijos aukščiausiasis teismas pareiškė, kad Miloševičius užsakė Stamboličiaus žmogžudystę. Aukščiausiasis teismas priėmė buvusį Specialaus teismo nuosprendį už organizuotą nusikaltimą Belgrade, kuriuo kaltinamas Miloševičius, kaip pagrindinis 1990-ųjų politinių žmogžudysčių užsakovas.
Miloševičiaus advokatai teigė, kad teismo nuosprendis mažai vertas, nes Miloševičius nebuvo formaliai apkaltintas, jam nesuteikta galimybė gintis.
Dauguma nužudytųjų buvo Serbijos arba Jugoslavijos vyriausybės pareigūnai, pvz.: aukštas policijos pareigūnas Radovanas Stojijičius (Radovan Stojijić) Badza, Gynybos ministras Pavlas Bulatovičius (Pavle Bulatović), ir Jugoslavijos oro linijų JAT vadovas.
Prezidentavimo pabaiga
1997 m. vasario 4 d., Miloševičius pripažino opozicijos pergales keliuose vietiniuose rinkimuose, po 1996–1997 m. protestų Serbijoje, užsitęsusių 96 dienas.
Konstitucijos apribotas dviem titulais, kaip Serbijos prezidentas, 1997 m. liepos 23 d. Miloševičius įėjo į Jugoslavijos prezidiumą.
Albanų separatistų grupių ginkluoti veiksmai ir Serbijos policijos bei armijos kontrapuolimas Kosove baigėsi 1998 m. NATO oro išpuoliais prieš Jugoslaviją nuo 1999 m. kovo mėn iki birželio mėn., kol galiausiai Jugoslavijos saugumo pajėgos pasitraukė iš provincijos.
Per Kosovo karą jis apkaltintas 1999 m. gegužės 27 d., karo nusikaltimais ir nusikaltimais žmonijai neteisėtai vykdytais Kosove, vyko teismo tyrimas iki pat jo mirties Tartautiniame kriminaliniame tribunole buvusiai Jugoslavijai. Jis bandė įrodyti, jog procesas yra nelegalus, pažeidžiantis JT chartiją.
Opozicijai laimėjus pirmajame naujų 2000 m. rinkimų rate, Miloševičius atsisakė pripažinti rezultatus, dėl to kilo masinės demonstracijos spalio 5 d. Belgrade, pavadintos Buldozerio revoliucija. Pagal Jugoslavijos konstituciją sušaukti antro turo rinkimai dalyvaujant visoms, išskyrus dvi pirmaujančias, partijoms, nė vienas kandidatas nerinko daugiau negu 50 proc. balsų. Oficialius rezultatus paskelbus Koštunica atsidurė aukščiau už Miloševičių, bet nesurinko daugiau nei 50 proc. JAV finansuojama CeSID teigė kitaip, tačiau įvykiai greitai pasikeitė per dvi savaites nuo rugsėjo 24d. iki spalio 5d. Miloševičius buvo priverstas sutikti su rezultatais, kai armijos vadovai, iš kurių Miloševičius tikėjosi paramos, parodė, kad jam nepadės ir leis panaudoti jėgą nuverčiant Serbijos vyriausybę. Spalio 6 d. Miloševičius susitiko su opozicijos kandidatu į prezidentus Vojislavu Koštunica ir viešai pripažino pralaimėjimą. Koštunica perėmė valdymą kaip Jugoslavijos prezidentas spalio 7 d., po Miloševičiaus pranešimo.
Pagal JAV apklausą, tik Koštunica turėjo šansą nugalėti Miloševičių. Taip buvo dėl Serbijos politikos nesklandumų nuo 1900-ųjų vidurio ir dėl jo nacionalizmo. Jis nedalyvavo nei Zajedne, nei 1997 m. Serbijos parlamento ir prezidento rinkimuose. Jis efektyviai pasinaudojo konfliktine padėtimi, kai kiti Serbijos politikai pykosi.
Staigus perversmas atvedė Serbijos demokratinės opozicijos lyderį Zoraną Džindžičių į valdžią. Jis privertė Serbijos parlamentą sukurti naują vyriausybę, vadovaujant SDO (vengrų nepriklausomi politikai, prisijungę prie SDO užtikrino parlamentinę sudėtį), SPS ir SPO. Serbijos Radikalų Partija atsisakė dalyvauti šiame nelegaliame veiksme ir pasitraukė į opoziciją. Kontroliuodamas visą žiniasklaidą, Džindžičius pasiruošė Serbijos parlamento rinkimams; klaidinant Serbijos rinkėjus, Koštunicos pavardė atsirado SDO sąraše. SDO surinko balsų daugumą ir Džindžičius gavo valdžią kaip Serbijos premjeras.
Po Jugoslavijos vadovybės išduoto orderio jo areštui kaltinant jį korupcija ir valdžios piktnaudžiavimu, Miloševičius pasidavė saugumo tarnyboms 2001 m. kovo 31 d. po ginkluoto susirėmimo jo viloje Belgrade. Tų pačių metų liepos 28 d. Jugoslavijos vyriausybės atstovų Miloševičius perkeltas iš areštinės Belgrade, kur jį laikė Jungtinių Tautų kardomasis kalėjimas tiesiog Bosnijos teritorijoje. Tada jį perkėlė į Tarptautinį kriminalinį tribunolą buvusiai Jugoslavijai. Jugoslavijos konstitucija draudė Jugoslavijos piliečių išdavimą, o Koštunica formaliai remiantis teisėtais pagrindais oponavo perkėlimui, kurį organizavo Serbijos premjeras Džindžičius.
Santykiai su Rusija
Istoriškai Rusija nuolat palaikė artimus santykius su Serbija ir buvusia Jugoslavija, ir turėjo stiprią įtaką ten. Rusija ir Serbija turi svarbių ryšių, pvz.: dideles slavų etninės kalbos grupes, ortodoksų tikėjimą, daugiataučius vienetus. Rusija prisimenama kaip pagalbininkė gaunant autonomiją Osmanų imperijoje ir įkuriant Serbijos karalystę XIX a. Valdant Miloševičiui, Rusija išleido įstatymus, kurios rėmė Miloševičiaus režimą. Kosovo konflikto metu 1999 m., kai kurie šaltiniai teigė, kad Rusija tiekė karius, Serbijai pagelbėti. Tačiau visada laikyta Serbijos sąjungininke, Rusija suteikė politinį prieglobstį Miloševičiaus šeimai, kam nužudytųjų Kosovo kare šeimos prieštaravo.
Santykiai su Kinija
Miloševičius aplankė Kiniją pirmą kartą 1980 m., kaip Beobanko vadovas. Miloševičius dar kartą atvyko į Kiniją 1997 m., pakvietus Kinijos prezidentui Jiang Zemin. Miloševičius Kinijoje buvo žinomas kaip „„Lao Mi““ (老米), sutrumpinta forma neoficialia kinų kalba „Senasis Miloševičius“ (老米洛舍维奇); valstybės kontroliuojamoje Kinijos žiniasklaidoje, Miloševičius dažnai pristatytas kaip „Draugas Miloševičius“ (米洛舍维奇同志). Dauguma šaltinių teigia, kad Kinijos vyriausybė rėmė Miloševičių jam būnant prezidentu iki jo pasidavimo, ir buvo viena iš nedaugelio šalių rėmusių jį ir Jugoslavijos režimą, tuo metu, kai kitos vakarų valstybės aršiai kritikavo Miloševičiaus vyriausybę. New York Times rašo, kad Kinija buvo „viena iš pono Miloševičiaus lojaliausių sąjungininkių“ per Kosovo karą. Kinija priešinosi NATO intervencijai Kosove per visą kampaniją. Kinijos parlamento vadovas Li Peng iš Miloševičiaus gavo Jugoslavijos aukščiausią medalį (Didžiąją žvaigždę) belgrade 2000 m.
New York Times tikino, kad Miloševičius, o tiksliau jo žmona Marković, „ilgai ėmė pavyzdį iš Pekino ir jo komunistų partijos“ kaip sąjungininkės ir „dalinai ideologinės kolegos“, kurios taip trūksta rytų Europoje sugriuvus komunizmui 1990 m. Po Miloševičiaus apkaltos, Kinijos vieši straipsniai ėmė pabrėžti Jugoslavijos-Kinijos santykius, o ne jos paramą Miloševičiui, o po Koštunicos išrinkimo Jugoslavijos prezidentu, Kinijos užsienio reikalų ministerija oficialiai paskelbė, kad „Kinija gerbia Jugoslavijos piliečių pasirinkimą“. "
Apkalta
Miloševičius apkaltintas 1999 m. gegužės mėn. per Kosovo karą Jungtinių Tautų už nusikaltimus žmonijai Kosove. Kaltinimai pažeidžiant įstatymus ir karo papročius, Ženevos konvencijos sienas Kroatijoje ir Bosnijoje ir genocidu Bosnijoje pridėti po metų.
2002 m. sausio 30 d., Miloševičius apkaltino karo nusikaltimų tribunolą „velniška ir priešiška ataka“ prieš jį. Apkalta prasidėjo Hagoje 2002 m. vasario 12 d., kur Miloševičius gynėsi pats, atsisakydamas priimti teisėtą jurisdikciją.
Miloševičius turėjo komandą Belgrade, padėjusią jam, siuntusią jam informaciją iš slaptosios policijos bylų. Serbijos pareigūnai dažnai palaikė Miloševičiaus nuomonę, o Bosnijos ir Kroatijos liudininkai pasiūlė daug įrodymų palaikydami kaltinimus.
Apkalta laikoma kontroversišku klausimu su vienas kitam prieštaraujančiais kaltinimais. Pvz.:
Dvejus metus truko pirmos bylos dalies tyrimas, nagrinėjantis karus Kroatijoje, Bosnijoje ir Kosove. Dvejų metų apkaltą intensyviai stebėjo visos buvusios Jugoslavijos respublikos valstybės, nes jis atidengė daug įsimintinų įvykių iš karo.
Miloševičius staigia susirgo apkaltos metu (aukštas kraujo spaudimas ir ūmus gripas), dėl ko šešiais mėnesiais pailgėjo tyrimo laikas. 2004 m. pradžioje kai jis pagaliau pasirodė teisme, kad pradėtų savo gynybą (sušaukus apie 1200 liudininkų), du ICTY teisėjai nusprendė jam paskirti du gynėjus advokatus dėl tokios medicininės būklės. Miloševičius nesutiko su šiuo pasiūlymu kaip ir du britų advokatai paskirti jam ginti.
2004 m. pabaigoje, buvęs Sovietų premjeras Nikolajus Ryžkovas tapo pirmuoju aukštas pareigas užėmusius liudininku davusius parodymus.
Buvo nuspręsta, kad Miloševičius bandys įtikinti, jog NATO ataka prieš Jugoslaviją buvo agresyvi todėl yra karo nusikaltimas pagal tarptautinę teisę ir kad remdama KLA žinojo, kad jie vykdė ir nežadėjo nutraukti genocido. Jeigu prima facie byla kuriam nors teiginiui būtų įrodyta, ICTY būtų legaliai įpareigota paruošti apkaltą daugumai NATO šalių vadovų, nors prokuroras jau paskelbė „apklausą“ NATO vadovams. Dviejų valandų Dokumentinis filmas pavadintas Miloševičiaus apkalta vaizduoja apkaltą Miloševičiui.
Miloševičiaus gynėjai
Daug profesorių, rašytojų ir žurnalistų, tarp jų ir politologas Michael Parenti savo knygoje „Nužudyti tautą“ ginčijosi, kad veiksmai prieš Miloševičių ir serbus buvo sistemiškai perdėti vakarų žiniasklaidos ir politikų per Bosnijos karą, kad pateisintų karinį įsiveržimą.
Adam Lebor, Miloševičiaus biografas teigia, kad Miloševičius nebuvo diktatorius, nes Serbija valdoma Miloševičiaus nebuvo totalitarinė. Lebor pabrėžia, kad opozicija liko dirbti jam valdant, o Slobodanas netgi derėjosi su studentų demonstracijų vadovu progai pasitaikius. LeBor taip pat pažymi, kad kai Serbijos rinkimų rezultatai buvo užginčyti, vyriausybė pakvietė tarptautinius stebėtojus, kad jie įvertintų rinkimų legalumą ir priėmė jų nuosprendį, kad Miloševičiaus socialistų partija įsitraukusi į rinkimų farsą.
Lebor taip pat tiki, kad Miloševičiaus vaidmuo Slovėnijos kare buvo suvaržytas iki reikalavimų nesinaudoti Slovėnijos oro uostu ir buvimo pasyviu Jugoslavijos karinių pajėgų rėmėju karo metu. Kai kurie konfliktą laikė pirmuoju iš 4 karų, už kuriuos Miloševičius buvo atsakingas. Dauguma pranešimų iš to meto apie Miloševičių net neužsimena. .
Savo knygoje „Kvailių kryžiaus karas“ (Fool’s Crusade) Paryžiuje gyvenanti žurnalistė Diana Johnstone pamini, kad Miloševičiaus veiksmai konflikto Balkanuose metu buvo neblogesni už kroatų ir bosnių musulmonų nusikaltimus, sakydama, kad žudynės Srebenicoje per daug išpūstos. Politologas Edvardas S. Hermanas Edward S. Herman parėmė autorės įžvalgas knygos recenzijoje „Monthly Review“ straipsnyje.
Kitoje knygoje „Naujasis karinis humanizmas“ Noamas Chomskis, kuris kartais pritardamas Hermanui, nesutinka su Džonstoun nuomone apie Miloševičių, serbus ir Srebenicą. Chomskis tikėdamas, kad žudynės Srebenicoje tikrai vyko, netiki, kad ten dalyvavo Miloševičius, nurodydamas olandų reportažą, tvirtinantį, kad Chomskis buvo labai nustebęs išgirdęs šį faktą. Jis apibūdino Miloševičių „siaubingu žmogumi“, bet netiki, kad jis buvo diktatorius. Visi nusikaltimai išdidinti, o KLA nusikaltimai nuslepiami. 1999 m. interviu Chomskis prasitarė, kad vadinti žudynes Kosove „genocidu“ yra Hitlerio aukų įžeidimas.
Tarptautinio Slobodano Miloševičiaus gynybos komiteto (TSMGK) vadovybę sudarė: Profesorius Velko Valkanov (Bulgarijos Žmogaus teisių komiteto prezidentas, Žmogaus teisių komiteto narys, Bulgarijos antifašistų sąjungos garbės narys, buvęs parlamento narys ir TSMGK įkūrėjas); Ramsey Clark; Profesorius Alexander Zinoviev, Rusijos filosofas ir rašytojas; ir kanadiečių teisininkas Christopher Black, bendras įkūrėjas, vicepirmininkas ir TSMGK legalaus komitato vadovas. 2004 m. Clark parašė laišką JT generaliniam sekretoriui Kofi Ananui pažymėdamas, kad apkaltos metu nepavyko atskleisti jokių Slobodano Miloševičiaus kriminalinių veiksmų ar ketinimų. . Prisijungę prie TSMGK 2001 m.: dramaturgas ir Nobelio premijos laureatas Harold Pinter, kuris taip pat pasirašė „Menininkų apeliaciją dėl Miloševičiaus“ (2004 m. kovo/balandžio mėn.), pareiškimą protestuojantį prieš nesąžiningą ir vienašališką tribunolo sprendimą, nurodydamas, kad nepavyko įrodyti Miloševičiaus kaltės teisėtai ir reikalavimą tuoj pat jį paleisti. .
Asmeniškai Miloševičių pažinoję apibūdina kaip patriarchalinį ir konservatyvų, pasišventusį žmonai ir šeimai. Jo asmenybei būdingas užsispyrimas – dėl ko jis pats didžiavosi, o ištikimiausi jo pasekėjai buvo senesni žmonės, gyvenę laikais, kai buvo svarbi moralė. Jo užsispyrimas ir nenoras leistis į kompromisus kartais įvardijami kaip politinių problemų ir karų priežastis, pastebima ir jo nepaliaujama gynyba apkaltos metu. Jo atsidavimas žmonai pažymėtas jo laidojimo vietoje, kurį yra po medžiu, po kuriuo jie pirmą kartą pasibučiavo 1958 m.
Jo gynėjai nesutinka su nuomone, jog Miloševičius buvo nacionalistas; Jared Israel netgi pasiūlė 500 dolerių bet kuriam, kad ras rasinę neapykantą kurstančių citatų kurioje nors iš jo kalbų. .
Mirtis
Miloševičius skundėsi širdies negalavimais ir dideliu kraujo spaudimu. Mirė savo celėje JT karo nusikaltimų tribunolo sulaikymo centre, įrengtame Hagos Ševeningeno dalyje 2006 m. kovo 11 d. Tribunolas neprisiėmė atsakomybės už Miloševičiaus mirtį teigdamas, kas Miloševičius negėrė paskirtų vaistų ir gydėsi pats.
Keli medicinos ekspertai, pvz.: Leo Bokeria (Rusijos širdies chirurgijos centro direktorius, kur Miloševičius norėjo gydytis) ir „The Times“ medicinos žurnalistas Thomas Stuttaford, tvirtino, jog Miloševičiaus širdies smūgio galėjo ir turėjo būti išvengta gydantis įprastomis medicininėmis procedūromis.
Reakcijos po mirties buvo įvairios: pareigūnai ir ICTY apkaltos palaikytojai skundėsi, kad Miloševičius liko nenubaustas, o oponentai, daugiausia Serbijos ir Rusijos atstovai, pabrėžė tribunolo atsakomybę už tai, kas įvyko.
ICTY apkaltos vadovė Carla Del Ponte po Miloševičiaus mirties pareiškė:
Nuoširdžiai užjaučiu dėl Slobodano Milosevičiaus mirties. Tai įprasmina teisingumo aukas, kurių jiems reikia ir kurių nusipelnė.
Apkaltoje, juridiškai patvirtintoje 2001 m., Milosevičius apkaltintas 66 genocido atvejais, nusikaltimais prieš žmoniją ir karo nusikaltimais Kroatijoje, Bosnijoje ir Hercegovinoje ir Kosove nuo 1991 m. iki 1999 m. Šie nusikaltimai paveikė šimtus tūkstančių aukų visoje buvusioje Jugoslavijoje.
Apkaltos proceso metu, paklausti 295 liudininkai ir 5000 įrodymų pristatyti į teismą. Tai rodo liudijimų vertę. Po apkaltos bylos pristatymo 2004 m. birželio 16 d. sustabdyta gynybos eiga, kad panaikintų kaltinimus be įrodymų, taip patvirtinant pagal Statutą 98bis, kad apkaltos procesas įtraukia pakankamai įrodymų, dėl kurių galima nubausti už visus 66 kaltinamojo akto punktus. Gynybai duota tiek pat laiko kaip ir apkaltai, kad pristatytų savo bylą. Iš viso buvo 466 teismo posėdžių, 4 valandos per dieną. 'Tik 40 valandų buvo likę Gynybos byloje ir apkalta būtų pabaigta iki pavasario pabaigos.
Gaila, kad apkaltos procesas nebus pabaigtas ir nebus paskelbtas verdiktas. Tačiau kiti vyresni vadovai yra apkaltinti tais pačiais veiksmais kaip ir Slobodanas Milosevičius. Vėliau tais pačiais metais prasidėjo apkalta aštuoniems vyriausiems vadovams dėl Srebenicos genocido. Dar vėliau tais pačiais metais šeši buvę Serbijos vadovai apkaltinti smurtiniais veiksmais Kosove. Bet dauguma jų dar laisvėje. Dabar labiau nei bet kada aš tikiuosi, kad Serbija pagaliau areštuos ir perduos Ratko Mladičių ir Radovaną Karadžičių Hagai kaip įmanoma greičiau.
Slobodano Milosevičiaus mirtis verčia netgi labiau reikalauti, kad jie stotų prieš teismą. Galiausiai norėčiau pasidalinti mintimis apie Zoraną Džindžičių, jo žmoną ir šeimą. Lygiai prieš trejus metus, jis buvo nužudytas Belgrade. Jis – tas vyras, kuriam užteko drąsos įduoti Slobodaną Miloševičių Hagai, kad įvyktų teisingumas.
Pasekmės
Miloševičiaus priešų simbolis buvo Miroslavas Miloševičius (ne giminaitis), buvęs OTPOR narys ir pasivadinęs „vampyrų medžiotoju“, areštuotas 2007 m. po to kai vadovavo grupei, kuri prisipažino policijai, kad jie suvarė „trijų pėdų ilgio medinį baslį į žemę ir per buvusio prezidento širdį“, kad jis „neprisikeltų iš numirusiųjų“. Neaišku, ar grupuotė iš tikrųjų tikėjo vampyrais, ar veiksmas buvo politiškai pagrįstas.
Paskutinėje nuomonių apklausoje prieš Miloševičiaus mirtį, jis atsidūrė trečioje vietoje, po Serbijos radikalų partijos vadovo Tomislavo Nikoličiaus pirmoje vietoje ir dabartinio Serbijos prezidento Boriso Tadičiaus antroje vietoje.
2007 m. vasario mėn., Tarptautinis teisingumo teismas panaikino kaltinimus Serbijai genocidu, bet TTT prezidentas pabrėžė, kad Miloševičius žinojo žudynių riziką ir pasekmes ir nedarė nieko, kad jas sustabdytų.
Populiarioji kultūra
Miloševičius minimas FOX televizijos serialo „24“ pirmojo sezono serijoje. To sezono niekšas buvo Viktoras Drazenas (Victor Drazen), išgalvotas Balkanų karvedys ir samdinys, kuris vykdė keletą etninio valymo kampanijų visoje Rytų Europoje, valdomoje Miloševičiaus.
Miloševičius taip pat minimas viename Mock The Week epizode, kur Hugh Dennis pristato Miloševičių ir jo etninio valymo idėjas kaip juokingą reklamą naujai dezinfekavimo priemonei.
USS Nimitz (CVN-68)
Lėktuvnešis pradėtas statyti 1968 m. kovo 22 d. Newport News Shipbuilding laivų statyklos Virdžinijos mieste Newport News. Įgaliotas bet kada išplaukti į jūrą 1975 m. gegužės 3 d. prezidento Džeraldo Fordo.
Šiuo metu lėktuvnešiui vadovauja kapitonas Ted N. Branch.
Istorija
Pirmą kartą į jūrą „Nimitz“ išplaukė 1976 m. liepos 7 d. Lėktuvnešis kartu su kreiseriais „USS South Carolina“ ir „USS California“ buvo dislokuoti Viduržemio jūroje. 1977 m. vasario 7 d. flotilė grįžo į bazę Norfolke, Virdžinijoje.
Antrasis reisas į Viduržemio jūrą, įvykęs 1977–1978 m., taip pat buvo taikus. Tačiau 1979 m. rugsėjo 10 d. „Nimitz“ išvyko į Evening Light operaciją, skirtą JAV ambasados darbuotojų, paimtų įkaitais Teherane (Iranas), išlaisvinimui. Irano dykumoje nukritus keliems sraigtasparniams, misija buvo nutraukta ir, po 144 parų jūroje, 1980 m. gegužės 28 d. lėktuvnešis grįžo namo.
Kitais metais sudužus ant lėktuvnešio besileidžiančiam lėktuvui EA-6 Prowler žuvo 14 žmonių, 45 buvo sužeisti.
1985 m. „Nimitz“ vėl buvo išsiųstas į Viduržemio jūrą prie Libano krantų. Tai buvo atsakas į Libano šiitų musulmonų teroristų veiksmus, kai buvo užgrobtas Trans World Airlines skrydis TWA Flight 847, kuriuo skrido daug JAV piliečių. Lėktuvnešis jūroje prabuvo iki rugpjūčio.
1987 m. pasikeitė „Nimitz“ namų uostas ir nuo šiol jis buvo švartuojamas Bremertone, Vašingtono valstijoje.
1988 m. lėktuvnešis patruliavo prie Pietų Korėjos. Šiuo žingsniu buvo siekiama padidinti saugumą XXVIII vasaros olimpinėse žaidynėse Seule.
1988 m. spalio 29 d. „Nimitz“ buvo išsiųstas į Eastern Will karinę operaciją Arabijos jūroje.
1991 m. vasario 25 išvyko pavaduoti lėktuvnešio „USS Ranger“, dalyvavusio operacijoje „Audra dykumoje“. Grįžo į Bremertoną tų pačių metų rugpjūčio 24 d.
1993 m. vėl praleido kelis mėnesius Persijos įlankoje.
1996 m. kovą lėktuvnešis buvo išsiųstas patruliuoti Taivano vandenyse.
2001 m. lapkričio 13 d. „Nimitz“ namais tapo San Diego uostas Kalifornijoje.
2003 m. balandžio viduryje padėjo „USS Abraham Lincoln“ lėktuvnešiui atakuoti Iraką operacijoje „Irako laisvė“.
Tų pačių metų lapkričio 2 d. grįžo į San Diegą reguliariam patikrinimui bei remontui.
2005 m. kovą „Nimitz“ vėl buvo dislokuotas Persijos įlankoje. Grįžo lapkričio 8 d.
Viešojo sektoriaus apskaitos ir finansinės atskaitomybės standartai
Viešojo sektoriaus apskaitos ir finansinės atskaitomybės standartai (VSAFAS) - viešojo sektoriaus bendrasis sąskaitų planas, pavyzdiniai buhalterinės apskaitos vadovai, konsolidavimo vadovas, rekomendacijos atskiroms viešojo sektoriaus subjektų grupėms, suderinti teisės aktai su numatomais apskaitos standartų reikalavimais, atlikta informacinių sistemų ir apskaitai tvarkyti naudojamos programinės įrangos analizė viešajame sektoriuje ir suformuluoti alternatyvūs informacinių technologijų sistemų ir programinės įrangos viešajame sektoriuje optimizavimo sprendimai.
Istorija
2005 m. LR finansų ministerija pradėjo viešojo sektoriaus, apimančio biudžetines įstaigas, valstybės socialinės apsaugos fondus, kitus išteklių fondus, mokesčių fondus, kontroliuojamas sveikatos priežiūros viešąsias įstaigas, valstybę ir savivaldybes, kaip atskirus juridinius asmenis, buhalterinės apskaitos ir finansinės atskaitomybės sistemos reformą (VSAFAS reforma).
VSAFAS reformos tikslas – viešajame sektoriuje pereiti prie buhalterinės apskaitos tvarkymo taikant kaupimo principą.
VSAFAS reformos gairėms pritarė Lietuvos Respublikos Vyriausybė 2005 m. birželio 29 d nutarimu Nr. 718 „Dėl viešojo sektoriaus buhalterinės apskaitos ir finansinės atskaitomybės sistemos reformos koncepcijos ir koordinavimo ir priežiūros komisijos sudarymo“ (Žin., 2005, Nr. 81-2966; 2008, Nr. 86-3414).
2008 m. pabaigoje parengti viešojo sektoriaus apskaitos ir finansinės atskaitomybės standartai.
Howard Webb
Hauardas Vebas (g. 1971 m. liepos 14 d. Roderame) – Anglijos tarptautinės kategorijos futbolo teisėjas. Teisėjauja Anglijos Premier League varžybose, UEFA Čempionų lygoje, tarptautinėse rinktinių varžybose.
Teisėjo karjerą pradėjo 1989 m. teisėjaudamas vietinėje Roderamo lygoje. 1993 m. tapo Šiaurės grafysčių rytų lygos teisėjo asistentu, o po dvejų metų – aikštės teisėju. 1996 m. tapo The Football League teisėjo asistentu, o 1998 m. Premier League teisėjo asistentu bei Futbolo konferencijos aikštės teisėju. 2003 m. spalio 18 d. Howard Webb debiutavo kaip aikštės teisėjas Premier League varžybose tarp Fulham FC ir Wolverhampton Wanderers FC. 2005 m. tapo FIFA kategorijos teisėju. Pirmos jo teisėjautos tarptautinės varžybos buvo tarp Portugalijos ir Šiaurės Airijos.
Howard Webb teisėjavo FIFA jaunimo iki 20 m. pasaulio čempionate, 2008 m. JAV Superliga čempionate bei 2008 m. Europos futbolo čempionate. Vebas teisėjavo 2010 m. pasaulio čempionate, tarp jų ir jo finale tarp Ispanijos ir Olandijos. Tose varžybose teisėjas parodė 14 geltonų ir 1 raudoną kortelę (daugiausia per visų finalų istoriją).
Harold Macmillan
Morisas Haroldas Makmilanas (, 1894 m. vasario 10 d. – 1986 m. gruodžio 29 d.) – britų politikas, 1957–1963 m. Jungtinės Karalystės ministras pirmininkas.
Politikas buvo žinomas kaip pragmatiška, sąmojinga ir šaltakraujiška asmenybė. H. Makmilanas buvo žinomas jau prieš Antrąjį pasaulinį karą kaip Torių partijos radikalas bei „nuolaidžiavimo politikos“ priešininkas. Į politikos aukštumas H. Makmilanas pateko kaip buvusio Jungtinės Karalystės premjero Vinstono Čerčilio statytinis. Kol H. Makmilanas ėjo premjero pareigas, gyvenimo lygis Jungtinėje Karalystėje pamažu augo dėl įvairių socialinių reformų – tarp jų buvo ir 1956 m. švaraus oro aktas, 1957 m. gyvenamųjų namų aktas, 1960 m. biurų aktas bei triukšmo sumažinimo aktas, 1961 m. fabrikų aktas bei pensijų sistemos pakeitimas.
Gintautas Grigas
Gintautas Grigas (g. 1936 m. sausio 12 d. Dičiūnai, Utenos valsčius) – Lietuvos informatikas, fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1947 m. baigė Vaikutėnų pradinę, 1954 m. Utenos vidurinę mokyklas. 1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1970 m. technikos mokslų kandidatas.
1959–1965 m. dirbo Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos Specialiajame konstravimo biure, 1960–1962 m. ir 1964–1965 m. laboratorijos vedėjas, 1962––1964 m. skyriaus viršininkas. 1961–1962 m. pirmojo lietuviško kompiuterio „Rūta“ projekto vadovas. 1965–2004 m. Fizikos ir matematikos instituto (nuo 1977 m. matematikos ir kibernetikos institutas, nuo 1990 m. Matematikos ir informatikos institutas) mokslo darbuotojas, nuo 1981 m. Sisteminio programavimo sektoriaus, nuo 1984 m. Programavimo metodologijos skyriaus vadovas. 1974–1979 m. ir 1996–1998 m. Vilniaus universiteto, 1992–1995 m. Vytauto Didžiojo universiteto, 1994–2001 m. Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytojas; nuo 1994 m. docentas. 1981 m. įkūrė Jaunųjų programuotųjų neakivaizdinę mokyklą.
Mokslinė veikla
Pagrindinės mokslinio darbo kryptys: abstraktieji duomenų tipai, programavimo mokymo metodika, programinės įrangos lokalizavimas. 4 išradimai, daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių, apie 250 populiarinamųjų ir metodinių straipsnių autorius. Vienas ir su kitais parašė daugiau kaip 30 knygų programavimo, programavimo kalbų ir informatikos mokymo klausimais. 1986–2001 m. su V. Dagiu ir kitais rengė informacinį–metodinį leidinį „Informatika“.
UEFA taurė 1972–1973 m.
UEFA taurė 1972-1973 m. – antrasis UEFA taurės turnyras (15-asis įskaičiuojant Mugių taurę). Prasidėjo 1972 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale nugalėjęs  klubą.
Naiskas
thumb|right|250px|Laidojamasis jauno kareivio naiskas. [[Marmuras|Marmurinis, aptiktas Kerameiko nekropolyje Atėnuose. 350–325 m. pr. m. e.]] Naiskas – maža klasikinio orderio šventykla Graikijoje su kolonomis ir frontonu. Dažnai vaizduota antikiniame mene.
Naiskai aptinkami tiek klasikinėje architektūroje, ypač senovės Atikos laidojimo architektūroje kaip kapų bareljefai ar šventyklėlės su statulomis (toks naiskas buvo aptiktas Atėnų Kerameiko rajone), tiek senovės Graikijos juodųjų bei raudonųjų figūrų keramikoje (ant loutroforų ir lekitų). Tokiuose naiskuose dažnai pavaizduoti mirę žmonės, juose nėra kolonų ir mokslinėje literatūroje anglų kalba šie naiskai vadinami (kapų stelomis).
Naisko tipo figūros ir kito tipo šventyklėlės buvo daromos ir iš terakotos. Tokių pavyzdžių gausu Paryžiaus Luvro muziejuje. Naiskai visur buvo susiję su religija, labiausiai – su graikų laidojimo kultu. Panašaus stiliaus statiniai Romos kultūroje buvo edikulos.
Žingsninis variklis
200px|thumb|Žingsninis variklis Žingsninis variklis – elektros variklis, kurio ašis apsisuka per daugelį vienodų žingsnių. Toks variklis gali atlikti reikiamą kiekį žingsnių, rotoriui užimant norimą padėtį. Žingsninis variklis keičia elektrinį signalą į reikiamą sukimą ar tiesinį judėjimą.
Veikimo principas
150px|thumb|Žingsninio variklio darbo principas Maitinant statoriaus apvijas nuolatinės įtampos impulsais, gaunamas diskretus rotoriaus kampinis ar tiesinis poslinkis, arba tolydus žingsninio variklio jėgos momentas, priklausomai nuo žingsninio variklio rūšies. Komutatorius variklyje veikia, kaip skirstiklis, įrenginys įtampos perjungimui statoriuje, lemiantis rotoriaus judėjimą dėl kintančios magnetinės varžos statoriuje. Kad magnetinis laukas mažiau priešintųsi sukimosi momentui ir variklio sukimas būtų tikslus, statorius ir rotorius papildomai gaminami su dantukais, magnetiniais poliais, kad susidarytų elektromagnetinė jėga tarp šių dantų ir sukimasis būtų vykdomas žingsniais. Pasirinkus reikiamą elektrinį signalą, variklis įvykdo posūkį tam tikru kampu. Taip pat, būtina paminėti, kad žingsniniai varikliai naudojami be padėties jutiklių, todėl žingsniniai varikliai priskiriami dažniu valdomiems sinchroniniams varikliams ir gali veikti nuliniu dažniu.
Darbo režimai
thumb|Signalų kaita priklausomai nuo [[Darbas|darbo režimo]] Žingsniniai varikliai gali veikti keliais režimais:
Rūšys
Žingsniniai varikliai būna kelių rūšių, pagal rotoriaus konstrukciją:
Pagal magnetolaidžių skaičių:
Pagal statoriaus ir rotoriaus dantukų posūkio kampą: lygūs ir nelygūs kampai (priklauso nuo dantukų konfigūracijos). Pagal fazių skaičių: vienfazė ir daugiafazė.
Taikymas
Žingsniniai varikliai pasižymi gana tiksliu pozicionavimu be padėties jutiklių, greičio ir padėties valdymu skaitmeniniais valdymo impulsais, dideliu sukimo momentu, esant mažam sukimosi greičiui, galimybe palaikyti rotorių fiksavimo padėtyje be stabdymo. Taip pat žingsniniai varikliai pigesni nei servomechanizmai, tačiau jų rotorius turi praslydimo tikimybę ir yra mažiau tikslūs nei pastarieji.
Žingsniniai varikliai dažnai naudojami spausdintuvuose, 3D spausdintuvuose, CNC staklėse, skaitytuvuose, lošimo automatuose ir diskelių nuskaitymo mašinose.
Senovės Egipto istorija
thumb|right|230px| Senovės Egipto Nilo deltos archeologinės vietovės thumb|right|230px| Senovės Egipto pagrindinės archeologinės vietovės Senovės Egipto istorija – Senovės Egipto civilizacijos istorija nuo priešdinastinio laikotarpio (apie 5000 pr. m. e.) iki Egipto islamizavimo VII a.
Chronologija
Kai kuriuose šaltiniuose 3 dinastija gali būti priskirta Senajai karalystei, 25 dinastija − Trečiajam tarpuvaldžiui. Tikslus Senovės Egipto įvykių datavimas prasideda nuo 664 m. pr. m. e., kai datos tapo patikrinamos išorinių valstybių šaltiniais. Visos ankstesnės datos yra apytikslės ir skirtinguose šaltiniuose gali būti nurodomos labai skirtingai. Priimama, kad Naujosios karalystės laikotarpiu datų paklaida siekia 10 ir šiek tiek daugiau metų, kai Priešdinastinio laikotarpio įvykių datavimo paklaidos gali siekti 50−100 metų.
Vėlesnė graikų-romėnų laikotarpio istorija gali nebūti laikoma kanonine Senovės Egipto istorijos dalimi:
Pavadinimai, vardai
Senovės Egipto istorijoje paprastai nevartojami egiptietiški vietovių pavadinimai. Vartojami šiuolaikiniai arabiški (Amarna, Bani Hasanas, Deir el Medina) ar senovės graikiški (Hierakonpolis, Heliopolis, Tėbai). Egiptietiškos kilmės pavadinimai vartojami modernizuoti: Memfis (o ne Men-Nefer), Saisas (o ne Sau).
Kai kurių faraonų vardų formos plačiau naudojamos graikiškos, o ne egiptietiškos (Cheopsas, o ne Chufu, Chefrenas, o ne Chafrė). Vardai Tutmozis I, II, III, IV ar Ramzis I, II, III ir t. t. yra istorikų konvencijos. Patys egiptiečiai faraonus vadino sosto vardu, pavyzdžiui, Tutanchamono vardas perskaitomas Tut-Ankh-Amun („Gyvas Amono atvaizdas“).
Priešistorė
Pradžią Egipto civilizacijai davė Nilo upė. Kiekvienų metų liepos – spalio mėnesiais Nilas patvindavo, o vandeniui nuslūgus likdavo derlingo dumblo sluoksnis. Nilo vaga amžiams bėgant liko nepakitusi, o jo slėnį supa iš visų pusių dykuma, todėl į jį retai įsiverždavo užpuolikai.
Archeologijos duomenys liudija, kad išsivysčiusi Egipto visuomenė egzistavo gerokai anksčiau už vieningos valstybės susidarymą. Tebesitęsiantys kasinėjimai Egipte pamažu keičia mokslininkų požiūrį į Egipto civilizacijos kilmę. XX a. pabaigoje archeologai aptiko įrodymų, kad pietvakariniame Egipto krašte, netoli sienos su Sudanu žmonės gyveno 8000 pr. m. e. Archeologijos mokslo duomenimis, dabartiniame Egipte žmonės Sacharos dykumos oazėse gyveno dar prieš 12 000 metų. Į Nilo slėnį pirmieji žmonės pradėjo keltis VI tūkstantmetyje pr. m. e. Pirmoji Nilo kultūra susiklostė prieš 7000 metų.
Egiptiečiai savo kraštą vadino Keme – „juoda žemė“ (Juodasis Egiptas), toks pavadinimas tikriausiai atsirado dėl to, kad potvynių metu ant krantų nusėdęs dumblas buvo tamsios spalvos. Taip pat buvo pavadinimas „Chet Ka Ptah“ – „Pta sielos rūmai“. Daug vėliau graikai šį vardą pervadino savaip – „Aigyptos“.
Priešdinastinis laikotarpis
Apie šį laikotarpį (~3200 – ~3050 m. pr. m. e.) turima mažiausiai žinių. Jam būdingas IV tūkstantmetyje pr. m. e. jau aptinkamos žemdirbių kultūros. Prie pirmųjų miestų ėmus šlietis aplinkinėms gyvenvietėms, atsirado primityvių valstybinių junginių, graikiškai vadinamų 'nomais'.
Apie 3500 m. pr. m. e., prie Nilo susidarė 2 valstybiniai junginiai: Aukštutinis (į pietus nuo Nilo deltos) ir Žemutinis (Nilo deltoje) Egiptas. Žemutinio (šiaurinio) Egipto centras buvo Bechdedas, kur buvo garbinamas dievas Horas, Aukštutinio (pietinio) Egipto centras buvo Ombosas, kurios dievas buvo Setas. Tarp jų kildavo karai apie kurių baigtį tikslių duomenų nėra. Aukštutinio Egipto valdovas savo valdžios simboliu padarė aukštą baltą karūną, o Žemutinio Egipto valdovas – raudoną karūną, dėl savo neįprastos formos šiek tiek primenančią kaušą. Šie du valdžios simboliai, atskirai ar sujungti į „dvigubą karūną“ nesikeisdami išliko Egipto valdovų simboliais daugiau nei 3500 m.
Išliko legenda, kad Aukštutinis Egiptas valdant karaliui Menui (apie 3050–3000 m. pr. m. e.) užkariavo Žemutinį Egiptą. III a. pr. m. e. Egipto žynio Manetono tvirtinimu, Menas sukūrė dviejų valstybių sąjungą ir tapo pirmuoju Aukštutinio ir Žemutinio Egipto valdovu. Tačiau egiptologų duomenimis, abu Egiptus sujungė Aukštutiniojo Egipto (sostinė – Hierakonpolis (Sakalo miestas) valdovas Horas, maždaug 3500-3300 m. pr. m. e. Kita versija – suvienytoju buvo Aukštutiniojo Egipto karalius Narmeras apie 3100–2050 m. pr. m. e.). Spėjama, kad jis dar buvo vadinamas „Skorpionų karaliumi“. Po jo valdęs karalius Menis turėjo sosto vardą Hor Aha. Po suvienijimo, Egiptas laikytas dviejų karalysčių sąjunga, o naujo valdovo karūnavimas simboliškai sujungdavo šias valstybės dalis. Prasidėjo ankstyvasis dinastinis laikotarpis.
Iki pirmosios dinastijos pabaigos 2890 m. pr. m. e. Egipto valstybė sustiprėja, provincijas valdo karaliaus paskirti valdininkai, Egipto įtaka siekia Numidiją. Sostinė, buvusi Hierakonpolyje, perkeliama į Memfį (Men Nefer – „Harmoningas grožis“). Valdo I ir II dinastijos.
Senoji karalystė
Senoji karalystė (apie 2700–2181 m. pr. m. e.) prasideda su trečiąja dinastija 2686 m. pr. m. e. Senosios karalystės įkūrėju laikomas karalius Džoseras. Šalis padalinama į smulkesnius administracinius vienetus. Būdinga stipri centralizuota karaliaus valdžia. Karaliui padeda valdyti: viziris, nomuose – karaliaus paskirti valdytojai, monarcho skiriami valdininkai. Sukuriamas sudėtingas biurokratinis aparatas. Manoma, kad paskutinis senosios karalystės valdovas buvo moteris, vardu Nitikretė (2184–2181 m. pr. m. e.).
Penkis amžius trukusiam Senosios karalystės laikotarpiui būdingas tipiškiausias egiptiečių menas, religija ir kultūra. Nuo trečiosios dinastijos stiprėja Saulės, kaip pasaulio dievo, supratimas, pamažu išstumiantis senesnius tikėjimus, kad žemiškasis dievas yra karalius. Dėl to karaliai rėmėsi tuo, kad ir po savo mirties jie išlaiko veiksmingą galią. Veiksmingiausias šio įtikinimo pavyzdys yra piramidės, kurios buvo pradėtos statyti senosios karalystės laikotarpiu.
Pirmoji laiptuotoji piramidė pastatyta Džosero valdymo metu. Apie 2600 m. pr. m. e., ketvirtosios dinastijos metu, pastatytos garsiosios piramidės prie Gizos (netoli Kairo – eg. Cher Aha – „Kovos laukas“), siekiant pademonstruoti karalių religijos ir valstybės galią. Didžiausios piramidės buvo pastatytos valdant karaliams Cheopsui ir Chefrenui, nors pirmuoju statytoju vadinamas II dinastijos valdovas Khasekhemvis (Khasekhemwy), valdęs 2726–2686 m. pr. m. e. Valdo III–VI dinastijos.
Pirmasis tarpuvaldis
2180–2025 m. pr. m. e. – Pirmasis tarpuvaldis (arba Pirmasis suirutės laikotarpis). Susilpnėjo centrinė valdžia, apleista irigacinė sistema, sunyksta menai, ėmė keistis religinė sistema. Manoma, kad senoji karalystė žlugo dėl 200–150 metų Artimuosiuose Rytuose trukusios sausros. Valdo VII–X (XI) dinastijos.
Vidurinioji karalystė
Viduriniosios karalystės laikotarpis (2025–1750 m. pr. m. e.) prasideda XI dinastijos valdovo Mentuchotepo I valdymu (tuo dar abejojama, nes XI dinastiją dalis egiptologų priskiria Pereinamajam laikotarpiui), kuris vėl atkuria centralizuotą Egipto valstybę. Sostinė iš Memfio perkeliama į Tėbus. Egipto įtakon patenka Palestina, Sirija, Finikija, Trakija, Nubija, dalis Priešakinės Azijos dalis. Išplečiama irigacinė sistema (drėkinimo įrenginiai), pagyvėja prekyba, statybos, auga amatai, žemdirbystė, gyvulininkystė. Egipto teritorija išsiplėtė iki antrojo Nilo slenksčio. Didėja turtinės nelygybės diferenciacija – susikuria socialiniai sluoksniai: šalia diduomenės iškyla žemdirbiai, amatininkai; gausėja nusigyvenusių žemdirbių, vergų (vergovės šaltinis – karai). Šiuo laikotarpiu valdo pirmoji oficialiai žinoma Egipto valdovė-moteris – Sobeknefru (apie 1807-1803 m. pr. m. e.). Viduriniosios karalystės laikais valdė XI (XII) – XIII (XIV) dinastijos.
Antrasis tarpuvaldis
Antrasis tarpuvaldis arba Antrasis suirutės laikotarpis (1750-1570 m. pr. m. e.). Apie 1700 m. pr. m. e. į Egiptą įsiveržė klajoklių semitų-hiksų gentys, kurios valdė 150 metų. Apie 1700–1650 m. pr. m. e. į Egiptą atsikrausto žydai, artimi hiksų giminaičiai, ir valdo Egiptą kartu su jais. Valdo XIV (XV)-XVII dinastijos.
Naujoji karalystė
Naujoji karalystė (1580–1080 m. pr. m. e.) prasidėjo Aukštutinio Egipto karaliaus Amozio I (Ahmos – „Mėnulis gimė“), iš XVIII dinastijos, pergale prieš hiksus, jų sostinės Avario miesto sunaikinimu ir užkariautojų išvijimu į Sinajaus pusiasalio dykumą per Sueco sąsmauką bei žydų pavertimu vergais.
Šios dinastijos valdymo metu, karalius Amenhotepas IV (1353–1336 m. pr. m. e.) įvykdė religinę reformą, panaikindamas senuosius dievus ir įvesdamas vieno dievo Atono (Saulės disko) kultą. Jo įkurta naujoji sostinė Achetatonas („Atono horizontas“) vėliau buvo sugriauta. Visi Echnatono ir jo žmonos Nefertitės figūros bei atvaizdai – sunaikinti. Visuomenė to nepriėmė, nes jau 2000 metų buvo susiklostęs politeizmas. Jam mirus valdžia perėjo į Smenchkarės rankas, kuris, kaip manoma, buvo garsiojo Tutanchamono vyresnysis brolis.