cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antroji fitna
Huseino ibn Ali mirties sukrėsti Alidų šalininkai (Šija, šiitai) 685 m. sukilo Kufoje, vadovaujami Muchtaro ibn Abi Obaido Takafio, kuris imamu ir kalifu paskelbė Ali sūnų Mohamedą ibn al Hanafiją (pastarasis kovose nedalyvavo). Iš pradžių jiems sekėsi. Muchtaro pajėgos, vadovaujamos Ibrahimo ibn Maliko, nugalėjo Damasko kalifo Abdulmaliko pajėgas prie Mosulo. Mūšyje žuvo Abdulmaliko generolas Ubaidula ibn Zijadas, laikytas atsakingu už Huseino ibn Ali mirtį, kas palaikyta Dievo ženklu. Tačiau Muchtaras represijomis ir savo religiniu vienašališkumu nuteikė daug kufiečių prieš save, kurių dalis pabėgo į Basrą prašyti Mosabo ibn Zubairo paramos. 687 m. Mosabo pajėgos sumušė Muchtaro pajėgas, jis pats žuvo apsuptas savo rūmuose Kufoje. Tuo tarpu Sirijoje musulmonai susivienijo greičiau nei Irake. 691 m. kalifo Abdulmaliko kariuomenė sumušė Mosabo ibn Zubairo pajėgas, pastarasis žuvo. 692 m. Abdulmaliko kariuomenė apgulė ir užėmė Meką. Abdula ibn al Zubairas žuvo ir jo mirtis laikoma Antrosios fitnos pabaiga.
Abolcai
Geografija
Miestelis įsikūręs už 22 km į šiaurės rytus nuo Talačyno, Abaliankos (Obolės) aukštupyje. Vietiniais keliais Abolcai sujungti su greitkeliais P15 ir P25, kurie kertasi netoli miestelio. Dar vienas kelias veda į Kochanavą. Artimiausia geležinkelio stotis Lemnica yra už 7 km į šiaurės rytus (ruožas Orša–Lepelis).
Istorija
thumb|left|Katalikų bažnyčia (neišlikusi). 1916 m. nuotrauka
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Abolcai minimi 1387 m., kai Ldk Jogaila čia pastatė katalikų bažnyčią, vieną pirmųjų dabartinės Baltarusijos teritorijoje. Kaip Obolči (Оболчи) gyvenvietė minima XIV a. „Artimų ir tolimų rusų miestų sąraše“. Pilis stūksojo Senuosiuose Abolcuose, 1 km nuo dabartinio miestelio centro.
XV a. – XVI a. pradžioje Abolcai buvo Vitebsko žemės pavieto centras. Išliko keletas Ldk Kazimiero IV privilegijų, kuriomis jis bajorams perdavė vietines valdas. XV a. 2-ojoje pusėje Abolcų valdovai kelis kartus keitėsi, kol Ldk Žygimantas Senasis šią valdą dovanojo savo žmonai Bonai Sforcai.
XVI a. viduryje Abolcai neteko savo reikšmės. 1543 m. karalienė ir didžioji kunigaikštienė Bona Sforca Abolcus su gretimais Smalianais iškeitė į Kovelį, priklausiusį kunigaikščiui Vasilijui Sanguškai. Nuo tol Abolcai ilgam laikui ėmė priklausyti Sanguškų giminės valdoms. Po XVI a. vidurio LDK administracinės-teritorinės reformos Abolcai įėjo į Vitebsko vaivadijos Oršos pavietą.
thumb|Miestelyje, 1918 m. rugpjūtis
1918 m. kovo 25 d. Abolcai tapo Baltarusijos Liaudies Respublikos dalimi. Nuo 1919 iki 1924 m. priklausė Rusijos TFSR, 1924 m. kovą perėjo į Baltarusijos TSR sudėtį ir tapo Kochanavos rajono apylinkės centru (nuo 1931 m. liepos 8 d. priklauso Talačyno rajonui).
II pasaulinio karo metu nuo 1941 m. liepos iki 1944 m. liepos miestelis buvo okupuotas Vokietijos. Abolcuose buvo įkurtas getas, kuriame naciai nužudė daugumą Abolcų žydų – apie 150 žmonių.
1969 m. Abolcuose buvo 80 sodybų ir 225 žmonės, 1992 m. – 150 sodybų ir 337 žmonės.
Šventyklos
Abolcų katalikų bažnyčia ir stačiatikių cerkvė neišlikusios: katalikų bažnyčią 1960 m. nugriovė sovietų valdžia, o cerkvė sudegė per karą 1941 m., ginantis nuo vokiečių.
Lietuviai
right|thumb|Lietuvių kalbos paplitimas [[XVI a. ]]
XIV – XVI a. Abaliankos (Obolės) aukštupyje įsikūrę Abolcai ir Orša buvo tolimiausia lietuvių kalbos sala, nuo to meto lietuvių kalbos masyvo nutolusi daugiau kaip per 200 km. Kad čia gyventa lietuvių ir šnekėta lietuviškai, leidžia spręsti keletas faktų: krikštydamas Lietuvą Jogaila 1387 m. vasario 22 d. ediktu pasižadėjo atversti į katalikų tikėjimą visus valstybės lietuvius, tad parapijų steigimas ir katalikiškų bažnyčių statymas Abolcuose bei artimesnėje Ainoje rodo ten gyvenus daug lietuvių (rytų slavai buvo apkrikštyti dar 988 m. ir jų poreikiams buvo statomos cerkvės, tad jiems kurti naujų parapijų ir statyti katalikiškų bažnyčių nereikėjo), lietuvių turėjo būti ir kitur Abaliankos aukštupyje; lietuvius Abolcų apylinkėse rodo vietovardžiai (Szawle – plg. Šiauliai, Bołtuny – plg. Baltūniškės, Parejka – plg. Parija, Antowile – plg. Antaviliai, pagaliau upės Оболянка (Абалянка), miestelio Обольцы (Абольцы) pavadinimai baltiškos kilmės – plg. obuolys); XV a. dokumentuose Abolcų apylinkėse randami lietuviški asmenvardžiai – Miłosz Wojszwiłowicz (=Vaišvilos sūnus), Sudimont Dorgiewicz (=Sudimantas Dargio sūnus), Triczis, Swirklis, Juris, Dobutis, Rimejszis ir kt. Lietuviškų asmenvardžių randama ir XVI a. dvarų inventoriuose – Diagil, Gira, Kuprejko, Szownia (: šaunus), Szupienia (: kaimas Šiupieniai) ir kt.; dokumentuose užfiksuota ir lietuviškų oikonimų – Uszwiejka (lietuviškas priešdėlis už-, baltiškas vandenvardis Вейна), Pilkovo (: pilkas), Latygol (plg. Latvygala), Koniec Litevski („Lietuvių galas, kraštas“).
Turimais duomenimis, 1880 m. katalikai (anų lietuvių palikuonys) dar sudarė 10% visų gyventojų. To meto gimimo metrikuose užfiksuota lietuviškų pavardžių, jų pasitaiko ir dabar: Видмонт, Нарбут, Трибуль (Трыбуль).
Knabikų apylinkė
Knabikų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Mažeikių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Mažeikių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Buknaičių apylinkės.
Lietuvos ūkis (žurnalas)
thumb|200px|Pirmo numerio viršelis Lietuvos Ūkis – Lietuvos ekonomikos ir finansų žurnalas, ėjęs 1921–1928 m. Kaune, 1991–2003 m. Vilniuje, Algirdo g. 31.
Istorija
Iš pradžių leido Finansų, prekybos ir pramonės ministerija, nuo 1924 m. – Finansų ministerija. Iki 1923 m. ėjo nereguliariai, vėliau – mėnesinis, 1991 m. – 2 kartus per mėn. Rašė šalies ūkio įvairių šakų plėtros, ekonomikos, finansų, pramonės, prekybos, žemės ūkio klausimais, skelbė statistikos duomenis. 1922 m. prie „Lietuvos Ūkio“ redakcijos buvo įkurtas ekonominių ir finansinių klausimų biuras. 1923–1924 m. leido priedą „Statistikos biuletenis“. Spausdino Valstybės spaustuvė Kaune. Iki 1928 m. išleista 75 numeriai. 1930 m. vietoje „Lietuvos ūkio“ pradėjo eiti „Lietuvos ūkis ir rinka“.
Turkijos futbolo varžybos 1982–1983 m.
Turkijos futbolo varžybos 1982–1983 m.
Lietuvos ūkis (žurnalas)
Istorija
Bendradarbiavo Mikas Bagdonas, S. Bilevičius, Jurgis Bobelis, J. Etingeris, Vladas Grudzinskas, Antanas Jakobas, Petras Karuža, Petras Linkevičius, Alfonsas Moravskis, Justas Strazdas, A. Vilimas, Jonas Vileišis ir kt.
1991 m. ekonominės minties mėnesinis žurnalas „Lietuvos ūkis“ atkurtas Vilniuje kaip 1921–1928 m. Kaune ėjęs to paties pavadinimo leidinys vietoje nuo 1958 m. leisto žurnalo „Liaudies ūkis“. Leido „Lietuvos Ūkio“ redakcija, ėjo kaip Lietuvos Ekonomikos ir Finansų ministerijų bei Mokslų akademijos Ekonomikos instituto dvisavaitis žurnalas. 1990–1991 m. buvo leidžiamas du kartus per mėnesį, visą kitą laiką – kas mėnesį. Tiražas 1993 m. – 8000 egz., 1994 m. – 5000 egz., 1997 m. – 3500 egz.
Redaktoriai
1921–1928 m. redagavo redakcinė kolegija. Nuo 1991 m. redaktoriai:
Juodkalnijos moterų Pirma lyga
Juodkalnijos moterų Pirma lyga arba Pirma lyga – aukščiausias moterų Juodkalnijos futbolo lygos divizionas.
Čempionės patenka į UEFA moterų čempionų lygos turnyrą.
Istorija
2008 m. buvo įkurta lyga, tuo metu vadinosi Trofej FSCG. Nuo 2011–2012 m. vadinosi Juodkalnijos moterų Pirma lyga.
Nuo 2015–2016 m. sezono lygoje dominavo ŽFK Breznica. Šis klubas atstovavo Juodkalnijai UEFA moterų čempionių lygoje.
2021–2022 m. Pirmoje lygoje rungtyniavo vos keturios ekipos. Nuo 2022–2023 m. vėl buvo šešios komandos.
Čempionės
Šaltiniai: Soccerway ir RSSSF.
Kuniharu Nakamoto
(g. 1959 m. spalio 29 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1987 m.
Aukščiausioji liaudies ūkio taryba
Aukščiausioji liaudies ūkio taryba, ALŪT  – aukščiausias TSRS tarybinis ūkinio valdymo organas prie LKT, egzistavęs 1917–1932 m. ir turėjęs liaudies komisariato statusą.
Įsteigtas 1917 m. gruodžio 15 d. (gruodžio 2 d. pagal Juliaus kalendorių) CVK ir LKT nutarimu tam, kad organizuotų ir valdytų visą ekonomiką (tada vadino liaudies ūkiu) ir finansus. Į ALŪT sudėtį įėjo šakinės žinybos – Glavsacharas (Главсахар 'Vyriausiasis cukrus'), Glavneftė (Главнефть 'Vyriausioji nafta'), Centročajus (Центрочай 'Centrinis cukrus') ir kt. Regionuose buvo kuriami gubernijų ir apskričių (ujezdų) liaudies ūkio tarybos.
1963–1965 m. egzistavo TSRS Aukščiausioji Liaudies ūkio Taryba (ВСНХ СССР) prie TSRS Ministrų Tarybos. Tai buvo aukščiausiasis valstybės organas, vadovavęs Tarybų Sąjungos pramonei ir statybai. Jos vadovas buvo Dmitrijus Ustinovas.
Istorija
1920 m. pabaigoje buvo atlikta pirmoji centrinių pramonės valdymo organų reorganizacija. Jos metu ALŪT sudėtyje buvusių vyriausiųjų valdybų ir centrų skaičius sumažėjo nuo 71 iki 16. VIII Visos Rusijos Tarybų suvažiavimas priėmė nutarimą „Apie vietinius ekonominio valdymo organus“ (О местных органах экономического управления), kuris ALŪT valdyboms ir centrams suteikė teisę vadovauti gubernijų LŪT pagal vieningą liaudies ūkio planą. Nuo tada operatyvinį įmonių valdymą vykdė liaudies ūkio tarybos. Srityse (jungusiose po kelias gubernijas) esančių gubernijų LŪT ir įmones, tiesiogiai pavaldžias ALŪT, valdė naujai sukurti sričių pramonės biurai (промбюро).
1921 m. įvykęs IV Visos Rusijos liaudies ūkio tarybų suvažiavimas visas pramonės įmones padalino į dvi grupes: Po šio pertvarkymo ALŪT tiesioginiame pavaldume iš 37 tūkst. įmonių (1400 tūkst. darbininkų) liko tik 4500 pačių stambiausių (1200 tūkst. darbininkų).
Dumblis (Švenčionių r., Paprūdės km.)
left|120px
Aukščiausioji liaudies ūkio taryba
Istorija
1922 m. vasarą liko šios vyriausiosios valdybos : Kitoms pramonės šakoms vadovavo ALŪT Centrinės pramonės valdybos sekcijos.
Dumblis (Švenčionių r., Paprūdės km.)
Dumblis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 0,5 km į šiaurės vakarus nuo Labanoro miestelio, Labanoro girioje. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,85 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 152,4 m. Krantai aukštoki, tik šiaurvakarinis ir pietrytinis – žemi ir pelkėti, vietomis apaugę mišku. Iš šiaurės vakarų į pietryčius ežerą prateka Labanoro upelio intakas L-2 (Peršokšnos upės baseinas).
Aukščiausioji liaudies ūkio taryba
Istorija
NEP laikais pramonė buvo perorientuota į ūkiskaitą. ALŪT sudėtyje atsirado keletas visarusijinių trestų – pvz., Rezinotrestas (Резинотрест 'Gumos trestas'), Чаеуправление ('Arbatos valdyba'), Sachartrestas (Сахартрест 'Cukraust trestas') ir kt. Vadovavimui trestų gamybinei veiklai ALŪT sudėtyje buvo sukurta Centrinė valstybinės pramonės valdyba (Центральное управление государственной промышленностью; Цугпром ВСНХ'), o reguliavimu ir planavimu užsiėmė Vyriausioji ekonominė valdyba (Главное экономическое управление, ГЭУ ВСНХ).
Purplių apylinkė (Mažeikiai)
Purplių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Dumblis (Švenčionių r., Paprūdės km.)
Prie ežero įsikūrę Paprūdės ir Pagaigalės kaimai.
Purplių apylinkė (Mažeikiai)
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Laižuvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Mažeikių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dargių apylinkės.
Aukščiausioji liaudies ūkio taryba
Istorija
1928 m. vyriausiosios valdybos imtos dalinti. Pvz., Glavmetalas buvo padalintas į tris vyriausias valdybas - juodosios metalurgijos, spalvotųjų metalo gavybos ir apdirbimo, mašinų gamybos ir metalo apdirbimo. Taip pat buvo padalinti ir Glavchimas bei Glavlesbumas. Tų pačių metų gruodį įvyko ALŪT plenumas, kuriame operatyvinis planų vykdymas perduotas vyriausiosioms valdyboms, kas pakirto sindikatų vaidmenį pramonės valdyme. Stiprėjant šakiniam valdymui vietinės LŪT visiškai prarado reikšmę, ir buvo pertvarkytos į vietinių vykdomųjų komitetų skyrius. .
1932 m. sausio 1 d. ALŪT buvo pertvarkytas į TSRS Sunkiosios pramonės liaudies komisariatą. Lengvosios pramonės, miško ir miško perdirbimo pramonės įmonės buvo perduotos į naujai sukurtus atitinkamus liaudies komisariatus.
Šamukas
left|120px
Šamukas – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 6,5 km į rytus nuo Aukštadvario, į pietus nuo kelio. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,55 km, plotis – iki 0,22 km. Altitudė 134,5 m. Šiaurinis ir pietinis krantai aukšti. Krantai ištisai apaugę medžiais. Iš pietų prieina Spindžiaus miškas, šiaurinėje pakrantėje auga nedidelis miškelis, į rytus plyti dirbami laukai. Iš vakarų į pietryčius ežerą prateka Strėva link netoliese telkšančio Drabužio ežero. Prie ežero įsikūręs Drabužininkų kaimas. Veikia kaimo turizmo sodyba.
Kalėtų valsčius
Kalėtų valsčius  – valsčius pietvakarių Latvijoje, Kurše, Pietų Kuršo savivaldybėje. Centras – Kalėtai.
Geografija
Kalėtų valsčius siejasi su Pietų Kuršo savivaldybės Dunikos, Bartos, Virgos ir Gramzdos valsčiais, pietuose – su Lietuvos Skuodo rajono savivaldybe.
Didžiausios gyvenvietės: Kalėtai, Uozuolai, Upesmuiža.
Upės: Bartuva, Vartaja, Apšė, Ažupė, Birztala, Vidvidė.
Istorija
Valsčiaus teritorija apgyventa geležies amžiuje. Vėlesniems laikams priskiriami kuršių Kalėtų piliakalnis, Krūtės piliakalnis, Gryvų, Lankių, Uozuolų senkapiai.
Kalėtų dvaro rūmus baronai Noldės pastatė 1876 m. Nuo 1951 m. juose veikia Kalėtų pagrindinė mokykla, nuo 1996 m. jų kairiajame sparne įsikūrė ir Kalėtų muzikos ir meno mokykla. Parke išlikusi 5,33 m apimties mažalapė liepa.
Kamianecas
Kamianècas (arba Kamenecas, ; 1795–1940 m. Lietuvos Kamianecas) – miestas pietvakarių Baltarusijoje, Bresto srityje, 40 km į šiaurę nuo Bresto. Kamianeco rajono centras. Per miestą teka Levaja Liasnaja.
Istorija
1919 m. okupuotas Lenkijos. Nuo 1939 m. Tarybų Sąjungos sudėtyje. 1941–1944 m. priklausė Trečiajam Reichui. Po II pasaulinio karo tapo kasybos centru. Atsirado maisto pramonė. 1983 m. gavo miesto teises.
Dapšių apylinkė
Dapšių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Turkijos futbolo varžybos 1981–1982 m.
Turkijos futbolo varžybos 1981–1982 m.
Minanešė
300px|thumb|Drakon klasės minanešė Nr.61 Minanešė  – mažas Rusijos imperijos karo laivas (vandentalpa 20-100 t), ginkluotas jūrų minomis ar torpedomis (torpedas Rusijoje pradžioje vadino 'savijudėmis minomis'). Dalyje valstybių (Rusijos imperija, Vokietijos imperija, Austrija-Vengrija, Švedija) oficialiai nebuvo skiriamos dvi mininių laivų klasės – minanešės ir mininiai kateriai. Mininiai kateriai buvo dar mažesni minomis ginkluoti laivai (valtys), kurių vandentalpa buvo 5–16 t.
Rusijoje mažus laivus, ginkluotus kártinėmis ir velkamosiomis minomis, vadino įvairiai – mininiais barkasais, mininiais kateriais (минный катер), mininėmis valtimis (минная лодка; минная шлюпка). Vėliau stambesniuosius tokius laivus Rusijos imperijos Jūrų ministerijos dokumentuose imta vadinti terminu миноноска ('minanešė'). Šį terminą 1878 m. balandžio 15 d. patvirtino generaladmirolo didžiojo kunigaikščio Konstantino Nikolajevičiaus įsakymas.
Konstrukcijos ypatumai
Esminė minanešių savybė buvo didelis greitis, kurį pasiekti padėdavo:
Lentelės žymėjimai:
1900 m. Rusijos laivyne buvo 111 minanešių, pastatytų 1878 m. 46 minanešės buvo ginkluotos jūrų minosvaidžiais, 43 – nejudamais torpediniais aparatais, 14 – sukiojamais torpediniais aparatais.
Japonų prokalbė
Japonų prokalbė arba japonų–riūkiūiečių prokalbė – rekonstruota kalba, iš kurios išsivystė dabartinės japonų ir riūkiūiečių kalbos. Prokalbė rekonstruota pasitelkus senosios japonų kalbos vidinę rekonstrukciją ir senajai japonų kalbai (įskaitant rytinį dialektą) bei riūkiūiečių kalboms pritaikius lyginamąjį metodą. Prie rekonstrukcijos žymiausiai prisidėjo kalbininkai Samuelis Martinas ir Širas Hatoris.
Manoma, kad japonų kalbos į Japonijos salyną atkeliavo per šiaurinę Kiūšiū iš Korėjos pusiasalio, kai iš ten atsikėlė ryžių auginimu užsiimančios Jajoi kultūros gentys 700–300 m. pr. m. e., dėl ko buvo išstumtos iki tol egzistavusios vietinės kalbos.
Pavyzdžiai
Žemiau pateikiami rekonstruoti skaitvardžiai nuo 1 iki 10 japonų prokalbe ir iš jos kilusiose kalbose:
Labai tikėtina, kad skaitvardžiai '2', '6' ir '8' japonų prokalbėje sudaryti iš atitinkamai '1', '3' ir '4' skaitvardžių balsių alteracijos.
Pasamanis
Pasamanis – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Grybėnų.
Palonai (kaimas)
Palonai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Palonų miestelio.
Džaniko kalnai
Džaniko kalnai  – kalnų masyvas šiaurės Turkijoje (Samsuno ir Ordu provincijos), Ponto kalnų vidurinė dalis, stūksanti tarp Kyzyl Irmako ir Meleto upių. Ilgis apie 200 km. Aukščiausia vieta siekia 1780 m aukštį.
Hiromi Hara
(g. 1958 m. spalio 19 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1978–1988 m.
Moldavijos futbolo varžybos 2021–2022 m.
Pereinamosios rungtynės
Septintą vietą Divizia Națională užėmusi ekipa dęl išlikimo aukščiausiame šalies divizione kovojo su kevirtą vietą Divizia A užėmusia ekipa.
---
Tokma
Tokma – kaimas Rusijos rytuose, Irkutsko srityje, prie Nepos, 176 km į pietvakarius nuo Nepos kaimo ir 357 km nuo Erbogačiono kaimo. 1989 metais tapo TSRS geografiniu centru.
Griežės apylinkė
Griežės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Židikų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Mažeikių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Juodeikių apylinkės.
Ištremtas Tibetas
Ištremtas Tibetas – lietuvių rašytojos Jurgos Ivanauskaitės publicistinė knyga, pasirodžiusi 1996 m. Knygoje pateikiama daug enciklopedinio pobūdžio informacijos apie Tibetą, jo kultūrą, istoriją, religiją ir papročius. Visa tai persipina su rašytojos įspūdžiais bei subjektyviais išgyvenimais, patirtais keliaujant po Tibetą ir kitas Azijos šalis.
Knyga išleista su Dalai Lamos pratarme. Tai pirmoji vadinamosios Tibeto trilogijos knyga. Išversta į latvių kalbą.
Turun Palloseura (moterys)
Turun Palloseura arba TPS, o suomiškai TPS Naiset – Suomijos moterų futbolo klubas iš Turku. Rungtyniavo Kansallinen Liiga.
Namų stadionas – Turun Urheilupuiston yläkenttä, talpinantis 750 žiūrovų.
Istorija
Moterų futbolo klubas susikūrė 1972 m. Kitados rungtyniavo aukščiausioje lygoje, o vėliau antros pakopos pirmenybėse – Ykkonen.
2016 m. sezone Naisten Liiga (tuometinė aukščiausioji lyga) užėmė antrą vietą.
2020 m. sezonas dėl pandemijos buvo trumpesnis. Ekipa liko paskutinėje vietoje, dešimtos, ir po sezono perkeltos į antrą pakopą. 2021 m. sezoną praleido rungtyniaudamos moterų Ykonen ir liko ketvirtos. 2022 m. buvo viena stipriausių ekipų, pateko į stipriųjų grupę ir finaliniame etape tapo moterų Ykkonen nugalįtojomis. Po sezono buvo perkeltos į stipriausią lygą.
Nuo 2023 m. sezono rungtyniavo Kansallinen liiga.
Sudėtis
Atnaujinta 2023 m. rugpjūčio 8 d.
Aušros Vartų gatvė
Aušros Vartų gatvė – gatvė, esanti Vilniuje, Senamiestyje. Pratęsdama Didžiąją gatvę, ji driekiasi įkalne iš šiaurės į pietus nuo sankryžos ties Subačiaus gatve iš vienos pusės ir Etmono gatve iš kitos pusės link Aušros vartų – senųjų miesto gynybinės sienos vartų su Švč. Mergelės Marijos, Gailestingumo Motinos, koplyčia. Toliau Aušros Vartų gatvė tęsiasi iki geležinkelio viaduko, kur šioje atkarpoje vyksta automobilių eismas. Už viaduko ją pratęsia Liepkalnio gatvė.
Aušros vartų gatvė ir vartai pavadinti nuo taip vadintos miesto dalies. Gatvė už vartų buvo vadinama Medininkų vieškeliu. Lietuvos TSR laikais gatvė buvo pavadinta rusų rašytojo Maksimo Gorkio vardu.
Aušros vartai
thumb|150 px|left|Medininkų arba Aušros vartai ([[Pranciškus Smuglevičius, XVIII a. pab.)]] thumb|150 px|right|Aušros Vartų gatvė su priekyje esančiais Aušros vartais (iš J. K. Vilčinskio „Album Wileńskie", 1846 m.)
Vieninteliai Vilniaus mieste išlikę gynybinės sienos vartai - Aušros vartai anksčiau buvo vadinami Medininkų vartais, kadangi pro juos ėjo kelias į Medininkus. Taip pat pro šiuos vartus galima buvo patekti į Krėvą ir Lydą. Medininkų vartai paminėti 1514 m. Žygimanto Senojo privilegijoje. Medininkų vartai pavaizduoti Brauno ir Hogenbergo atlase dar be koplyčios. Dailininkas Pranciškus Smuglevičius juos nupaišė stambiu planu iš pietryčių pusės su visomis detalėmis. Už vartų buvusios kapinės panaikintos XVIII a. pabaigoje.
Aušros vartų gynybinis bokštas kvadratinis, trijų aukštų. Jo sienos 2 -2,6 metrų storio. Pirmąjį bokšto aukštą sudaro įvažiavimo arka. Joje buvo pakeliamosios grotos bei vartai. Antrame ir trečiame aukštuose buvo įrengtos nišos šauliams su šaudymo angomis. XVII a. pradžioje bokšto viršuje įrengtas atikas. Jame užmiesčio pusėje buvo pavaizduoti du grifai, kurie laikė skydą su Vyčiu. 1986-1987 m. šis Vytis buvo restauruotas.
thumb|150 px|left|Aušros vartai Vilniuje thumb|150 px|right|[[Švenčiausiosios Mergelės Marijos paveikslas Aušros vartų koplyčioje]]
Vartai iš abiejų pusių turėjo paveikslus. Vartų fasade iš priemiesčio pusės buvo Kristaus Išganytojo paveikslas, iš miesto pusės kabojo Marijos paveikslas. Virš vartų yra koplyčia su minėtu stebuklinguoju Dievo motinos paveikslu, kurį nuo 1668 m. globojo vienuoliai karmelitai. Dėl vartų paveikslas gavo Švenčiausios Aušros vartų Dievo motinos vardą. Medinė koplytėlė, į kurią buvo perkeltas paveikslas, pastatyta 1671 m. Ši koplytėlė sudegė. Vietoj jos buvo pastatyta dabartinė koplyčia, kuri yra barokinio stiliaus. 1789 m. architektas Pietras de Rossi pastatė laiptus ir uždarą galeriją. 1829 m. koplyčia restauruota klasicistiniu stiliumi. Koplyčios vidus papuoštas piliastrais, visaapimančios akies (Apvaizdos akies) bareljefiniu atvaizdu ir lotynišku užrašu „Mater misericordiae sub tuum praesidium confugimus“.
1927 m. Švenčiausios Aušros vartų Dievo motinos paveikslas vainikuotas, jam oficialiai suteikus Gailestingumo Dievo motinos titulą. Šis paveikslas šiuo metu gausiai lankomas Vilniaus turistų. Yra matomas iš gatvės ir didesnėms piligrimų grupėms.
Šv. Teresės bažnyčia ir basųjų Karmelitų vienuolynas
thumb|[[Vilniaus Šv. Teresės bažnyčia|Vilniaus Šv. Teresės bažnyčios ir basųjų Karmelitų vienuolyno ansamblis (1850 m., nežinomo autoriaus paveikslas, saugomas Varšuvos nacionaliniame muziejuje)]]
Nuo Aušros vartų Šv. Teresės bažnyčios ir basųjų Karmelitų vienuolyno pastatai stovi iš dešinės pusės (Aušros vartų g. 12-14). Vienuolynas pastatytas basųjų karmelitų 1621-1624 m., barokinio stiliaus bebokštė bažnyčia – 1633-1654 metais pagal Radvilų dvaro architekto Jono Ulriko projektą. Tiek vienuolyną, tiek bažnyčią rėmė Steponas Pacas. Bažnyčią pašventino 1652 m. Vilniaus vyskupas Jurgis Tiškevičius. Vienuolyno namai su kiemais yra už bažnyčios. Už vienuolyno pastatų buvo sodas.
Šv. Teresės bažnyčios fasadas pastatytas iš marmuro, granito, smiltainio, jos stogą remia keturios akmeninės arkados. Bažnyčios portalą puošia poliruoto granito kolonos. Bažnyčios trikampiame frontone pavaizduotas Pacų herbas.
Bažnyčios trinavis vidus išpuoštas šv. Teresės gyvenimo istoriją pasakojančia sienų tapyba. Bažnyčią freskomis ištapė Motiejus Sluščianskis. Altorius puošia Simono Čechavičiaus ir Kanuto Rusecko paveikslai. Ant bažnyčios sienų yra karmelitų emblema – kalnas su kryžiumi viršūnėje ir trys žvaigždės.
Virš pietvakarinio bažnyčios kampo iškyla trijų pakopų varpinė su vėtrungės formos trimitu. Vartai į kairę nuo pagrindinio bažnyčios fasado veda į karmelitų vienuolyno kiemus, atskirtus vienas nuo kito arkomis. Už jų buvo išsaugota dalis miesto sienos. Iš bažnyčios vidaus per duris galima patekti į Aušros vartų koplyčią.
Karmelitų vienuolyną uždarė Rusijos caras 1844 m. 1935 m. karmelitai buvo sugrįžę, tačiau po II pasaulinio karo sovietinei valdžiai vienuolyną vėl uždarius, jų veikla nutrūko. Vietoj Karmelitų vienuolyno, jo pastatuose šiuo metu įsikūręs Vilniaus arkivyskupijai priklausantis viešbutis „Domus Maria“. Čia veikia ir „Marijos radijas“.
2008-2010 m. buvo restauruotas šv. Teresės bažnyčios fasadas.
Stačiatikių Šventosios Dvasios cerkvė
thumb|150 px|left|[[Vilniaus Šv. Dvasios cerkvė|Šv. Dvasios cerkvės ir vienuolyno vartai]]
Vilniaus Šv. Dvasios cerkvė (Aušros vartų g. 10) ir stačiatikių Šventosios Dvasios vienuolynas įsteigti 1596 m. Cerkvė buvo medinė, sudegė. Vėliau pastatyta mūrinė barokinė su kupolu per vidurį. Cerkvę ir vienuolyną juosia bizantinių formų vartai. Vienuolynas stovi iš dešinės pusės nuo cerkvės, varpinė – iš kairės pusės.
Berio salos
Užima apie 78 km² plotą. Salynas sudarytas iš daugiau nei 30 salų ir 100 atolų. Didžiausia ir labiausiai apgyvendinta Berio salyno sala – Great Harbour Cay, užimanti 31 km² plotą. Joje gyvena apie 300 gyventojų. Pradžioje saloje buvo apsigyvenę indėnų tautos, bet XVI a. jos išmirė. Iki XVII a. sala buvo negyvenama. Kartais sala pasinaudodavo besislapstantys piratai.
Aušros Vartų gatvė
Stačiatikių Šventosios Dvasios cerkvė
1749 m. Cerkvės ir vienuolyno pastatus apnaikino gaisras. Po gaisro pastatų ansamblį baroko stiliumi rekonstravo architektas Jonas Kristupas Glaubicas. Vidurinę cerkvės navą nuo apsidės atitveria barokinis ikonostatas, įrengtas 1756-1757 metais.
1812 m. cerkvė vėl kentėjo nuo gaisro. Joje vyko remontai. Nuo 1826 m. cerkvėje ilsisi stačiatikių šventųjų Antonijaus, Joano ir Eustachijaus palaikai.
Berio salos
Sala mėgstama žvejų, poilsiautojų ir nardytojų.
Bunkos valsčius
Bunkos valsčius  – valsčius pietvakarių Latvijoje, Kurše, Pietų Kuršo savivaldybėje. Centras – Bunka.
Aušros Vartų gatvė
Stačiatikių Šventosios Dvasios cerkvė
Šv. Dvasios cerkvę ir vienuolyną juosiantys Žemės rutuliu ir kryžiumi užsibaigiantys vartai pastatyti 1845 m.
Vienuolyno komplekse veikia Vilniaus stačiatikių arkivyskupijos kurija.
Bunkos valsčius
Geografija
Bunkos valsčius siejasi su Pietų Kuršo savivaldybės Tadaikių, Durbės, Vecpilio, Kalvenės, Priekulės, Virgos ir Gaviezės valsčiais.
Aušros Vartų gatvė
„Medininkų” restorano ir „Europos” viešbučio pastatai
Aušros vartų g. 6-8 namas ilgą laiką priklausė Šv. Dvasios vienuolynui. Šis pastatas statytas XV-XVI a. ir pradžioje buvo belangis. Po 1653 m. gaisro namas rekonstruotas. Tuomet jo fasadas buvo papuoštas sgrafitu. XVII-XVIII a. namą nuomojo Vilniaus magistrato nariai. Vėliau šis namas atiteko Ukmergės pavieto žemės teisėjui, kuris namą restauravo. Vėliau namą remontavo, jį perėmęs pirklys. Namas dar kartą remontuotas po XVIII a. gaisrų. Tuomet aptinkuotas sgrafitas, panaikintas frontonas. 1970 m. namas tyrinėtas ekspertų.
Šiuo metu Aušros vartų g. 8 name įsikūręs „Medininkų“ restoranas, o Aušros vartų g. 6 – Europos viešbutis. Pastatai sujungti. Manoma, jog prieš Šv. Dvasios cerkvės veikusi stačiatikių Šv. Elenos ir Šv. Konstantino kongregacija patalpas turėjo Aušros vartų g. 6 pastate.
Bunkos valsčius
Geografija
Didžiausios gyvenvietės: Bunka, Kruotė, Tadaikiai.
Aušros Vartų gatvė
Bazilijonų vartai
Žemiau Aušros vartų stovi Bazilijonų vartai (Aušros vartų g. 7 ir 9). Bazilijonų kompleksas turi 4 kiemus, iš kurių trys kiemai uždari. Į dešinę nuo vartų buvusio moterų bazilijonių vienuolyno pastatai. Šiuo metu vienuolyno pastate veikia dailės galerija, taip pat turizmo agentūra, kavinės. Iš gatvės patenkama į vienuolyno kiemą. Iš kiemo matyti kalva, ant kurios stovi vyrų vienuolynas ir Švč. Trejybės Graikų apeigų katalikų bažnyčia su bokšteliais (Aušros Vartų g. 7B).
Bunkos valsčius
Istorija
Valsčiaus teritorija apgyventa geležies amžiuje. Vėlesniems laikams priskiriami kuršių Gailio kalnas, Kruotės piliakalnis, Švedkapiai. Naujiesiems laikams priskiriami Bunkos dvaras, Izriedės dvaras, Kruotės dvaras.
Žymūs žmonės
Lejasmikiuose gimė latvių rašytojas, kalbininkas Atis Kronvalds. Jo gimtinėje pastatytas akmuo.
Aušros Vartų gatvė
Lietuvos nacionalinė filharmonija
thumb|200 px|right|Lietuvos nacionalinės filharmonijos rūmai
Aušros vartų g. 5, įsikūrusi Lietuvos nacionalinė filharmonija. 1492 m. LDK kunigaikštis Aleksandras Vilniaus pirkliams suteikė sankrovos teisę, pagal kurią atvykusieji pirkliai negalėjo aplenkti miesto ir prekiauti tarpusavyje. Dėl to buvo pastatyti pirklių užvažiuojamieji namai. XVIII a. pastatas jau vadinamas svečių namais. 1810 m. architektas Žozefas Pusjė pastatą rekonstravo, suremontavo jo stogą, vidų. 1899-1902 m. pastatas iš esmės perstatytas. Buvo pastatyti keturių aukštų rūmai su koncertų sale, siekiant juos pritaikyti miesto teatrui.
Nuo 1904 m. šiuose rūmuose veikė Petro Vileišio įsteigtas pirmasis lietuviškas knygynas. 1905 m. šiuose rūmuose įvyko pirmasis lietuviškas vakaras, kuriame koncertavo Mikas Petrauskas. 1906 m. rūmuose įvyko pirmosios lietuvių operos „Birutė“ premjera. 1905 m. gruodžio 4-5 d. šiuose rūmuose posėdžiavo Didysis Vilniaus Seimas.
Šalia Aušros Vartų gatvės 2018 m. lapkričio 23 d. atidaryta Nepriklausomybės akto signataro, tautos patriarcho Jono Basanavičiaus aikštė, kurioje atidengta ir Jono Basanavičiaus skulptūra.
Šermis
Šermis – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 3 km į rytus nuo Dusmenų. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,22 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 136,7 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmais. Ežerą supa Dusmenų miškas, pietinėje pakrantėje – Koplyčkalnio miškas. Pietuose išteka upelis link Musės upės (Varėnės intakas).
Džangitau
Džangitau arba Džanga  – viršukalnė Didžiojo Kaukazo centrinėje dalyje, Bezengio Sienos masyve, stūkso ties Rusijos (Kabardos Balkarija) ir Gruzijos (Svanetija) siena. Tai antras pagal aukštį kalnas Gruzijoje ir penktas Rusijos Kaukaze. Aukštis – 5085 m. Šlaituose prasideda Bezengio ledynas.
Džangitau – dažnai lankomas alpinistų. Į viršukalnę pirmąsyk įkopta 1888 m.
Margis (upė)
Margis – upelis Lietuvoje, Trakų rajone; priklauso Strėvos baseinui. Prasideda pelkėtose vietose prie Mikniškių, 2,5 km į vakarus nuo Žaizdrių. Aukštupyje teka į pietus, toliau pasuka į vakarus ir giliu, vietomis miškingu slėniu prateka ežerų virtinę – Margį, Juodikį, Katišių, Ungurį, Unguraitį ir Skričiuką. Kozelkiškėse įteka į Gilūšio ežerą, kuris yra Bagdononių tvenkinio, sudaryto ant Strėvos upės, dalis.
Didelis nuolydis, tėkmė srauni. Žemupys patenka į Aukštadvario regioninį parką. Prie upelio įsikūrę kaimai: Mikniškės, Skersabalė, Malūniai, Katišiai, Kapčiškės, Statkonys, Paunguriai, Kozelkiškės.
Vandenvardis, matyt, kilęs iš žodžio márgas („raibas, rainas“), nors gali būti ir iš márgas („toks žemės matas“) ar márgė („žuvis rainė“; „toliau nuo sodybų esantis rėžis“).
Siduri
Siduri – deivė Mesopotamijos mitologijoje. Pirmąkart paminėta Akado imperijos laikotarpio įrašuose. Vidurinės Babilonijos karalystės laikais jau buvo susiliejusi su deive Ištare.
Minima babiloniečių Gilgamešo epe, pasak kurio, turėjusi alinę pasaulio pakraštyje. Akadų kalba Siduri įvardijama sabitum („alinės laikytoja“). Gilgamešas ją susitikęs pakeliui pas Utnapištį. Siduri bandžiusi atkalbėti Gilgamešą nuo nemirtingumo paieškų, teigdama, kad mirtis esanti visiems žmonėms dievų skirta dalia, nemirtingi esą tik patys dievai, tad verčiau mėgautis paprastais žemiškojo gyvenimo malonumais, džiaugtis kiekviena diena, užuot ieškojus nemirtingumo. Visgi atkalbėti Gilgamešo jai nepavykę. Kituose mito variantuose Siduri vaidmuo tenka Ištarei.
Siduri vardas apytikriai reiškia „ji yra mano siena (apsauga)“. Vardas kildinamas ir iš huritų kalbos (Šiduri – „jauna moteris“).
Akihiro Nišimura
(g. 1958 m. rugpjūčio 8 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1980–1988 m.
Gramzdos valsčius
Gramzdos valsčius  – valsčius pietvakarių Latvijoje, Kurše, Pietų Kuršo savivaldybėje. Centras – Gramzda.
Geografija
Didžiausios gyvenvietės: Gramzda, Aizvykiai, Caliai, Dama, Laukmuiža, Mazaizvykiai, Mazdama, Smikšiai.
Istorija
Valsčiaus teritorija apgyventa geležies amžiuje. Vėlesniems laikams priskiriami kuršių Aizvikių piliakalnis, Didždamos piliakalnis, Piliakalnis, Gramzdos piliakalnis, Straujeniekų piliakalnis, Kunkulių, Tiltinių, Upyšių senkapiai.
Algimantas Vyšniauskas (1954)
Algimantas Vyšniauskas (g. 1954 m. vasario 13 d. Senovėje, Varėnos raj.) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas, Atsargos karininkų sąjungos pirmininkas.
Biografija
Baigęs Kabelių aštuonmetę mokyklą, 1969–1972 metais mokėsi Merkinės vidurinėje internatinėje mokykloje. Baigęs vidurinę mokyklą įstojo į Vilniaus aukštąją radioelektronikos priešlėktuvinės gynybos vadų mokyklą. Po vadų mokyklos atliko karinę tarnybą: 1976–1978 m. – būrio vadas Onegos pusiasalyje, 1978–1983 m. – kuopos vadas Drezdene. 1983-1989 m. karinė tarnyba pareigose nuo kuopos vado iki bataliono vado Vologdos ir Archangelsko srityse. 1989-1992 m. studijavo Tvėres priešlėktuvinės gynybos karo akademijoje.
2009 m. sukakus nustatytam amžiui išėjo į atsargą.
1995 m. suteiktas Lietuvos kariuomenės pulkininko laipsnis.
Nuo 2013 m. Atsargos karininkų sąjungos pirmininkas
Šiaurės miško ralis
Šiaurės miško ralis (rus Северный лес) – nuo 2003 m. kasmet Rusijoje vykstančios automobilių trumpo ralio (baja) lenktynės. Nuo 2014 m. šios lenktynės yra FIA ralio reido pasaulio taurės čempionato dalis.
Istorija
Pirmą kartą šis ralis buvo surengtas 2003 m. Nuo to laiko ralis kasmet vyksta vasario mėnesį, kuomet temperatūra svyruoja nuo -30 iki -10 °C. Nuo 2009 m. ralis buvo įtrauktas į FIA „baja“ ralių kalendorių. 2011 ir 2012 m. ralis neįvyko dėl finansinių problemų.
Paloniai
Paloniai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Užvenčio.
Gulbinų tvenkinys (Radviliškis)
Gulbinų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Radviliškio rajone, 4 km į šiaurės vakarus nuo Grinkiškio miestelio. Sudarytas užtvenkus Žadikės upę (Šušvės intakas) 0,75 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 2,2 km, plotis – iki 0,22 km. Altitudė 109 m. Tvenkinio galas užpelkėjęs, apaugęs krūmynais. Krantai aukštoki, vietomis apaugę medžiais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Rytinėje pakrantėje įsikūręs Pašušvio miestelis ir Skiečių kaimas, pietinėje pakrantėje – Gulbinų kaimas, į vakarus – Giedraičių kaimas. Skersai tvenkinį kerta kelias.
Tvenkinys įrengtas 1975 metais. 2006 m. pastatyta 90 kW galios mažoji hidroelektrinė.
Aleksiejus Olsufjevas (1831)
Aleksiejus Olsufjevas (1831–1915 m.) – grafas, rusų generolas, filologas.
Biografija
Olsufjevas buvo žymus caro armijos kariškis. Turėjo kavalerijos generolo leitenanto laipsnį. Jo žmona buvo italė katalikė.
Po 1863 m. sukilimo Onuškio dvaras (Trakų rajone) buvo Rusijos valdžios konfiskuotas ir padovanotas grafui, kuris buvo Rusijos valstybės tarybos narys ir Rusijos sužeistųjų komisijos narys.
1890 m. Olsufjevai lankėsi Romoje. Buvo audiencijoje pas popiežių Leoną XIII. Tam įvykiui atminti Onuškio bažnyčiai atvežė sidabro kryželį su marmurine papėde. Jis ir dabar yra didžiajame altoriuje. Jo lotyniškas įrašas sako, jog šį kryželė savo ranka palaiminęs Leonas XIII.
1914 m. rugpjūčio 1 d., prasidėjus Pirmajam pasauliniui karui, iki tol Onuškyje gyvenęs A.Olsufjevas, 1915 m išvyko į Peterburgą (Rusija). Apylinkėse vykstant mūšiams, buvo sudeginti dvaro rūmai ir kai kurie kiti trobesiai; rūmai nebeatstatyti. Onuškio dvarą globoti paliko onuškiečiui, monopolio laikytojui Toščiakovui. Šis grafui pastatė miestelyje puikius namus.
Turkijos futbolo varžybos 1980–1981 m.
Turkijos futbolo varžybos 1980–1981 m.
Afladžo drėkinimo sistemos
Omano afladžai
Šie senoviniai vandens kanalai Omane, Dachilijos, Šarkijos ir Batinos regionuose, – UNESCO pasaulio paveldo objektas. Vandens kanalai, kurių seniausias įrengtas VI a., – drėkinimo sistemų, naudotų regione jau prieš 4500 metų, išlikęs pavyzdys.
Vanduo namams ir laukams tiekiamas keleto km ilgio kanalais, vandeniui dėl gravitacijos įtakos tekant iš aukščiau esančių vandens šaltinių. Šalia kanalų buvo statomi stebėjimo bokštai jiems apsaugoti, mečetės ir kiti pastatai. Vanduo buvo skirstomas pagal taisykles, kurių seniausios išlikusios IX a. rašytiniuose šaltiniuose: pirmiausia iš srauto buvo paimamas geriamas vanduo, tada vanduo tekėdavo pro vyrų ar moterų prausyklas, tada pro patalpas mirusiųjų kūnams plauti ir, galiausiai, į sodus ir laukus. Šiuo metu Omane yra apie 3000–4500 tokių sistemų, nuo XX a. aštuntojo dešimtmečio jose naudojami mechaniniai siurbliai.
Į Pasaulio paveldo sąrašą objektas įtrauktas 2006 m., iš viso penkios sistemos: al Chatmeno, al Malkio, Dariso, al Majasaro ir al Dželos.
JAE afladžai
Afladžas Jungtiniuose Arabų Emyratuose, kaip tradicinė irigacinių tinklų sistema bei su ja susijusios žodinės tradicijos, žinios ir įgūdžiai susiję su jų statymu, priežiūra ir efektyviu vandens paskirstymu, 2020 m. buvo įtrauktas į UNESCO nematerialiojo pasaulio paveldo sąrašą.
Satoši Tezuka
(g. 1958 m. rugsėjo 4 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1980–1988 m.
Džarkurgonas
Džarkurgonas  – miestas pietų Uzbekistane, Surchandarjos vilajete, 42 km į šiaurę nuo Termezo, Surchandarjos dešiniajame krante. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie Termezo–Kumkurgono linijos. Vystoma medvilnės valymo, naftos perdirbimo, maisto, tekstilės pramonė. Mieste stovi XII a. minaretas.
Istorija
Gyvenvietė arabiškuose šaltiniuose minima nuo VIII a. Džarkurgonas 1951 m. gavo miesto tipo gyvenvietės, 1973 m. – miesto statusą.
Al Hidžras
Al Hidžras ( – „Saliho miestai") – senovės Nabatėjų karalystės miestas, Medinos emyrate, Saudo Arabijoje. Vietovėje aptikta 111 senovinių monolitinių kapaviečių, iškaltų iš uolų. 94 kapaviečių fasadai dekorotuoti. Datuojamos I a. pr. m. e.–I a. laikotarpiu. Taip pat rasti uolų raižiniai, senoviniai įrašai, statulos.
2008 m. vietovė įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. Ši vieta dažnai lyginama su Petra kaimyninėje Jordanijoje. Antras pagal dydį išlikęs Nabatėjų karalystės paminklas po pastarojo miesto.
Jonas Stanaitis
miniatiūra|278x278px Jonas Stanaitis (1919 m. rugsėjo 20 d. Matarnuose, Būblelių vls., Šakių aps. – 1997 m. balandžio 16 d.) – Lietuvos gydytojas chirurgas, habilituotas medicinos mokslų daktaras.
Biografija
1939 m. baigė Alytaus valstybinę gimnaziją,1943 m. – Vytauto Didžiojo universitetą. 1944–1945 m. ambulatorijos vedėjas ir gydytojas Tauragės apskrityje, Šilalėje. 1945–1946 m. Žemaičių Naumiesčio ambulatorijos gydytojas. 1946–1951 m. Šakių apskrities ligoninės Zypliuose vyriausiasis gydytojas ir chirurginio skyriaus vedėjas. 1951–1952 m. Lazdijų ligoninės chirurginio skyriaus vedėjas. 1953–1955 m. Skuodo rajono ligoninės chirurginio skyriaus vedėjas. 1955–1963 m. Šilutės centrinės ligoninės chirurginio skyriaus vedėjas. 1963–1972 m. respublikinio tuberkuliozės mokslinio tyrimo instituto Vilniuje plaučių chirurgijos skyriaus vedėjas. 1972–1973 m. Vilniaus eksperimentinės ir klinikinės medicinos mokslinio tyrimo instituto vyresnysis mokslinis bendradarbis. 1973–1997 m. Lietuvos sveikatos apsaugos ministerijos Patentų, licencijų, išradimų, racionalizacinių pasiūlymų ir įdiegimų skyriaus vedėjas. Palaidotas Alytaus rajono Krokialaukio kapinėse.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų kryptis – traumatologija, krūtinės ląstos ir pilvo organų chirurgija. Šakių apskrities ligoninėje Zypliuose įkūrė chirur­gijos skyrių. 1959 m. pirmasis Lietuvoje iš rajone dirban­čių chirurgų apgynė medicinos mokslų kandidato diserta­ciją „Blauzdos kaulų lūžiai ir jų gydymas rajonuose“. Šilutėje įkūrė traumatologijos ir kraujo perpylimo skyrius. 2 išradimų ir 8 racionalizacinių pasiūlymų autorius bei bendraautoris, kelių dešimčių mokslo publikacijų autorius. 1958 m. sukūrė aparatą (nuo 1962 m. gamintą serijiniu būdu) blauzdos kaulų lūžiams atitaisyti (autorinis liudijimas Nr. 116108). 1970 m. sukūrė siurblį skysčiui iš krūtinės ląstos išsiurbti (autorinis liudijimas Nr. 2619421, 1970, 2 psl.). 1974 m. apgynė medicinos mokslų daktaro (habil. dr.) disertaciją „Pleuros empiemos diagnostika ir gydymas stacionaro sąlygomis“. Pasiūlė originalų empiemos chi­rurginį gydymą – hemipleurektomiją.
Virgos valsčius
Geografija
Virgos valsčius siejasi su Gruobinios savivaldybės Bartos ir Gaviezės valsčiais, Priekulės savivaldybės Priekulės, Gramzdos, Kalėtų ir Bunkos valsčiais. Teritorijos reljefą suformavo moreninė lyguma, tik pietryčių ir rytinė dalys kiek aukštesnės.
Didžiausios gyvenvietės: Virga, Paplaka, Purmsatai.
Upės: Vartaja, Virga, Birztala.
Istorija
Livonijos ordinas Virgos dvarą atidavė valdyti ordino vasalo Konrado Noldės giminei. 1583 m. patvirtintas Virgos herbas, iki šiol išlikęs ant 1875 m. pastatytos Virgos mokyklos salės durų. 1935 m. mokykla įsikūrė dvaro rūmuose, iki 1937 m. ji vadinosi I pakopos vokiečių pagrindinė mokykla. Mokytojais joje dirbo Kronentalis, Andrejus Pickėnas, Kasparas Kopmanis, Edvardas Strautmanis. 1952–1995 m. direktoriumi dirbo Haraldas Strėlis.
Plakaktos lėną (dab. Paplaka) 1422 m. ordinas išnuomojo Heinrichui Jodžiui. 1802 m. tuometinis valdytojas G.H. fon Zėfeldas dvarą pardavė savo dukrai Laurai ir jos vyrui Židikų dvarininkui Johanui fon der Ropui. Tuo metu pastatyti gražūs dvaro rūmai, 1848 m. – mokykla. 1849 m. dvaras atiteko Priekulės baronui Korfui.
1918 m. valsčius atskirtas nuo Priekulės valsčiaus, 1949 m. likviduotas, 1961 m. teritorija priskirta Purmsatų kaimo tarybai. 1941 m. iš valsčiaus ištremti 22 žmonės, 1949 m. – dar 164. Antrojo pasaulinio karo metu 1943 m. vasario 15 d. valsčiuje suformuotas SS 33 latvių pėstininkų pulkas, vadas pulkininkas Arvydas Kripėnas. Lapkričio pabaigoje įsteigtas dar ir papildymo batalionas.
1949 m. kovo mėn. įsteigti 4 pirmieji kolūkiai, kurie 1974 m. sujungti į kolūkį „Pionieris“. 1992–1996 m. jo vietoje veikė pajinė bendrija „Virga“.
Ekonomika
Valsčiaus pagrindinė ūkio šaka – žemės ūkis. Kraštą nuo seno garsino olandiško tipo vėjo malūnai.
Šermukas
Šermukas – ežerėlis Lietuvoje, Trakų rajone, 3,5 km į rytus nuo Dusmenų, Dusmenų miško rytinėje dalyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,12 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 137 m. Kranto linija labai vingiuota. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmais. Pietuose išteka upelis link Varėnės intako Musės.
Pumpurų apylinkė
Pumpurų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Mažeikių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Mažeikių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Juodeikių apylinkės ir Reivyčių apylinkės.
Antano Baranausko literatūrinė premija
Antano Baranausko literatūrinė premija – literatūrinė premija, kurią 2010 m. įsteigė Anykščių rajono savivaldybė, bendradarbiaudama su Lietuvos rašytojų sąjunga. Skiriama už grožinės literatūros kūrinius – knygas, skiepijančius meilę Lietuvos gamtai ir Antano Baranausko gimtinės aplinkai, atskleidžiančius žmogaus ir gamtos dvasinį ryšį, arba profesionalios literatūrologijos kūrinius, skirtus Antano Baranausko kūrybai.
Premijos laureatai
Premija skirta:
Palaižupės apylinkė
Palaižupės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Laižuvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Mažeikių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Laižuvos apylinkės.
Janne Ahonen
Biografija
Janė Peteris Ahonenas gimė 1977 m. gegužės 11 d. Lahtyje, Suomijos žiemos sporto centre. Varžybose dalyvavo daugiau nei 20 metų ir laimėjo beveik visus įmanomus šuolininkų su slidėmis titulus, išskyrus olimpinį auksą. Jis yra penkiskart pasaulio čempionas, pirmąjį individualų aukso medalį laimėjęs 1997 metais. Olimpinėse žaidynėse jis iškovojo 2 sidabro medalius komandinėse rungtyse 2002 m. Solt Leik Sityje ir 2006 m. Turine, bet nei vieno individualaus medalio. Janė Ahonenas penkis kartus, daugiau nei kuris kitas šuolininkas su slidėmis, laimėjo Keturių kalvų turnyrą. Jis du kartus nugalėjo bendrojoje Pasaulio taurės įskaitoje (2003−2004 ir 2004−2005 m. sezonais). Iškovojo rekordinį skaičių, septynis, medalius pasaulio skraidymo su slidėmis čempionatuose: 5 sidabro ir 2 bronzos. Kartu J. Ahonenas buvo neblogu automobilių lenktynininku, 2004 m. laimėjo Suomijos automobilių drago čempionatą. 2005 m. pripažintas Suomijos metų sportininku. 2008 m. jis buvo pasitraukęs iš sporto, tačiau vėliau grįžo, atstovavo Suomijai 2010 m. Vankuverio olimpinėse žaidynėse. Po to turėjo pasitraukti iš varžybų dėl traumos ir vėl grįžo antrą kartą dalyvauti 2014 m. Sočio olimpiadoje, taip pat dalyvavo 2018 m. Pjongčango olimpiadoje. Jis yra vedęs, susilaukė dviejų vaikų.
Turkijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Turkijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Kijotaka Macui
(g. 1961 m. sausio 4 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1984–1988 m.
Jonas Naruškevičius
Jonas Naruškevičius (g. 1933 m. sausio 17 d. Obeliai, Pandėlio valsčius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, suvirinimo specialistas, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
Gimė 8 vaikų ūkininko šeimoje, kuri 1944 m. kaip didžiažemė, buvo išbuožinta ir išvaryta iš namų. Tėvai sužinoję, kad yra įtraukti į tremtinių sąrašus, slapstėsi, todėl nebuvo išvežti. Jonas dvejus metus negalėjo mokytis, nes neturėjo nuolatinės gyvenamos vietos. 1947 m. įstojo į Pandėlio gimnazijos antrą klasę. 1950 m. baigė 7 klases ir įstojo į Vilniaus Politechnikumo (vėliau Vilniaus Žemės ūkio technikumas) elektrotechnikos skyrių. Gyveno iš menkos stipendijos, 1952 m. įsidarbino elektromonteriu Vilniaus universitete, tad materialinė padėtis pagerėjo. 1954 m. su pagyrimu baigęs technikumą, buvo paskirtas dirbti į „Žemprojektą“, o 1955 m. pašauktas į tarybinę armiją. 1958 m. grįžęs iš karinės tarnybos, įstojo ir 1964 m. baigė Kauno politechnikos instituto Vilniaus vakarinį skyrių, 1965–1968 m. KPI aspirantas, 1969 m. apgynė disertaciją „Suvirinimo lanko maitinimo šaltinio su paaukštinto dažnio generatoriumi tyrimas“, technikos mokslų kandidatas.