cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Svėdasų dvaras
Svėdasų dvaras
Kaimo kelių kryžkelėje išlikusi Svėdasų dvaro koplyčia.
Gambelos regionas
Gyventojai
Tautinė sudėtis:
Religinė sudėtis:
Interesas
Interesas:
Maikopas
Maikopas − miestas Rusijoje, Adygėjos Respublikos sostinė. Ankstyvojo bronzos amžiaus Maikopo kultūra taip pavadinta pagal 1897 m. čia atrastą karališkojo laidojimo vietą.
Istorija
Maikopas atsirado 1857 m. dešiniajame Baltosios upės krante, adygiečių žemėje, kaip rusų tvirtovė aukštomis sienomis ir apsupta griovių. 1858-1863 m. paskutinio Kaukazo karo stadijoje tai buvo svarbus strateginis taškas užkariaujant Čerkesiją: Rusijos karinių dalinių keliai, einantys iš Transkubanės centrinės dalies, susirinko čia. Miestu tapo 1870 m. Karinis potvarkis panaikintas 1871 m., ir miesto statusas įgytas 1878 m., kuris įgalino miesto komercinį ir pramoninį vystymą. XIX a. pabaigoje mieste buvo 5 ortodoksų bažnyčios, sinagoga, municipalinė mokykla, trijų klasių municipalinė kolegija, dvi pagrindinės vyrų ir moterų mokyklos, dvi privačios mokyklos, dvi vaistinės. Miestas turėjo 121 akmeninius pastatus, 5340 medinius namus; 112 įmonių, gamyklas, tarp jų ir vyno gamyklą, du muilo fabrikus, tris odos fabrikus, 13 plytų mūryklas, tabako fabriką, tris alaus daryklas, geležies liejyklą, 24 pienines, 8 keramikos dirbtuves, 50 statinių fabrikus, 6 vėjo malūnus; Buvo plėtojamas galvijų auginimas, tabako pramonė.
1897 m. archeologas N. I. Veselovskis ištyrė Vošados laidojimo vietą. Čia buvo rastas turtingiausias valdovų giminės kapas. Tai priskirta archeologinei antros pusės III tūkstantmečio pr. m. e. Kultūrai ir buvo plačiai paplitusi Šiaurinėse Kaukazo prieškalnėse nuo Kubanės regiono iki Čečėnijos. Vėliau tai buvo minima kai Maikopo kultūra.
1911 m. akademikas I. M. Gubkinas atrado Maikopo laukuose naftos telkinius, kurie buvo ypač svarbūs miesto ūkio plėtojimui.
Nuo 1936 m. Maikopas – Adygėjos sostinė. Nuo 1942 m. spalio iki 1943 sausio mėnesio buvo okupuotas nacistinės Vokietijos.
Pramonė
XX a, paskutiniajame dešimtmetyje Maikopas jau turėjo inžinerijos gamyklas, metalo pjaustyklas (Mašinų įrankių gamyklą, inžinerinę gamyklą, reduktorių gamyklą, „Stankonormal“, „Tochradiomash“, „Promsvyaz“ gamyklas), medienos pramonės įmonę (PО Druzhba), maisto industriją (mėsos apdorojimo gamyklą, pieninę, saldainių fabriką ir kt. fabrikai ir gamyklos), lengvąją pramonę (drabužių gamyklą, avalynės fabriką, a virvių fabriką ir kt..); statybinių medžiagų gamyklos. Miestas turi elektros jėgainę.
Kultūra
Miestas turi mokytojų treniravimo institutą ir Adygiečių kalbos, Istorijos, Ekonomikos, Literatūros institutą. Maikope yra du dramos teatrai – adygiečių ir rusų, visuomeninę filharmoniją, Vietinių tradicijų ir istorijos muziejus ir Šiaurės Kaukazo šakos Rytų žmonių meno muziejus.
Daubariškiai (Ukmergė)
Daubariškiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, į rytus nuo Želvos. Stūkso Daubariškių piliakalnis, šiaurėje plyti Daubariškių miškas.
Etimologija
Gyventojai kaimo vardą aiškina taip. Senais laikais čia buvęs didelis sodžius, apie 50 sodybų. Pats kaimas išsidėstęs tarytum dauboje. Ypač tai gerai matyti iš aplinkinių kaimų, kurie yra aukščiau. Seni žmonės sako, kad pažymint daubos raiškumą sodžius ir pavadintas Daubariškiais.
Zofiuvka (reikšmės)
Zofiuvka vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Šklovas
Šklòvas  – miestas rytų Baltarusijoje, Dniepro upės pakrantėje, 35 km į šiaurę nuo Mogiliavo, rajono centras. Yra XVIII a. rotušė, sinagoga, miesto sodas, šv. Petro ir Povilo bažnyčia (pastatyta 1849 m.), paminklas agurkui (pastatytas 2007 m.).
Etimologija
Miestas pavadintas pagal pro jį tekantį upelį – Šklovką.
Istorija
Šklovas nuo XIII a. pabaigos iki 1772 m. ATR padalijimo priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVI a. II pus. – XVII a. I pus. miestas ir visa Šklovo grafystė priklausė Jonui Karoliui Chodkevičiui ir jo broliui Aleksandrui, vėliau – iki XVIII a. I pus. – Kazimierui Jonui Sapiegai. Aleksandras Chodkevičius 1619 m. Šklove fundavo domininkonų vienuolyną, kuriam padovanojo savo privačią biblioteką. 1832 m. vienuolynas Rusijos caro valdžios nurodymu buvo uždarytas.
1762 m. Šklovui suteiktos Magdeburgo teisės. Po 1772 m. ATR padalijimo Šklovas tapo Rusijos imperijos dalimi. 1773–1777 m. buvo Šklovo apskritis Mogiliavo gubernijoje. XIX a. buvo Mogiliavo apskrities Šklovo valsčiaus centras. 1925 m. gavo miesto teises.
Smilgiškis
Smilgiškis – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 23 km į pietus nuo Biržų.
Istorija
Smilgiškis Vabalninko bažnyčios inventoriaus dokumentuose paminėtas 1782 m.
Jonavos valsčius
Jonavos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio Lietuvos teritorijoje. Centras – Jonava.
Istorija
Valsčius minimas nuo XIX a. 2-osios pusės Kauno gubernijoje. 1931 m. prijungta dalis (ar visas) Turžėnų valsčius. Jonavos valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Jonavos rajonui (12 apylinkių).
Gyvenvietės
Valsčiuje minimos 185 gyvenvietės.
Kanarinis strypainis
Sėklos naudojamos kaip lesalas narveliuose auginamiems paukščiams, ypač kanarėlėms. Lietuvoje auginamas darželiuose, soduose daugiau kaip dekoratyvinis augalas.
Salihorskas
Istorija
Salihorskas įkurtas 1958 m., miesto statusą įgijo 1963 m.
Noimiulis
Noimiulis arba Kostrominas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Костромино) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Železnodorožno miesto gyvenvietės teritorija.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungtas Kauterno dvaras (Kautern, nuo 1946 m. Maiskojė, Майское, 1905 m. buvo 67 gyventojai, 1910 m. – 78 gyv. ) 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Višniovojės apylinkės teritorija. 1946 m. prijungtas prie Kurtamedžių (Kostromino).
Purnuškės (Nemenčinė)
Purnuškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 26 km į šiaurę nuo Vilniaus, apie 10 km į pietryčius nuo Paberžės. Į vakarus nuo kaimo yra Europos centras.
Mikalojus Dominykas Pacas
Mikalojus Dominykas Pacas (? – 1595) – LDK valstybinis veikėjas, Bresto pakamaris (1579–1595).
Biografija
Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdawa“ savininkas. Smolensko kašteliono Dominyko Mikalojaus Paco (m. 1579) ir Anos Andrejevnos Lozos jaunesnysis sūnus. Vyresnysis brolis – Minsko vaivada Jonas (apie 1550–1610).
Nuo 1579 metų Mikalojus Pacas turėjo Bresto pakamario titulą, valdė dvarus Bresto paviete.
Apie 1585 metus vedė Sofiją Bogdaną Sapiegaitę (m. apie 1630), Minsko vaivados Bogdano Povilo Sapiegos (? – 1593) ir Marinos Andrejevnos Kapustiankos (m. apie 1570) dukterį.
Šeima ir vaikai
Apie 1585 metus vedė Sofiją Bogdanovną Sapiegaitę (m. apie 1630), Minsko vaivados Bogdano Povilo Sapiegos (?–1593) ir Marinos Andrejevnos Kapustiankos (m. apie 1570) dukterį. Vaikai:
Aleksandrava (Čiobiškis)
Aleksandrava – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Čiobiškio.
Anechas
Anechas − Togo miestas, uostas įsikūręs Pajūrio regione; 45 km į rytus nuo Lomės. Jis yra tarp jūros ir Togo ežero.
Istorija
Anechas – istoriškai svarbiausia genų etninės grupės teritorija. Manoma, kad seniausia karalystė XVII a. buvo įkurta Anecho Glidži rūmuose, ir ją įkūrė išeiviai iš ga etninės grupės vakaruose (dab. Gana). XIX a. čia atskilo Lawson ir Adžigo linijos. Visos šios trys tradicinės dinastijos vis dar oficialiai valdo Aneche.
Nuo XVII a. Anechas tapo vienu svarbiausių regiono prekybinių miestų, vykdęs prekybą su portugalais. Šiems jis buvo žinomas kaip Mažasis Popo (pagal ryčiau esantį jorubų miestą Didįjį Popo). Kuomet regione įsitvirtino Vokietijos kolonijinė imperija, jie įkūrė savo Togolando koloniją. Anechas 1886 m. tapo pirmąja jos sostine ir ja išbuvo iki 1897 m., kuomet sostinė perkelta į Lomę, kadangi Anechas patyrė kranto eroziją. Iš Vokietijos kolonijos laikų išlikę keletas žymių miesto bažnyčių.
Vėliau Anechas tapo Prancūzijos Togolendo uostu. Dėl istorinės svarbos ir architektūros 2000 m. įregistruotas kaip kandidatas tapti Pasaulio kultūros paveldu.
Miestas susideda iš trijų dalių: vakarinė dalis Anechoganas driekiasi tarp Togo ežero ir jūros. Čia gausu vietinių pirklių namų ir rūmų. Zébé yra ryčiau, ir čia koncentruojasi Vokiečių kolonijiniai pastatai. Glidži yra šiauriau, ir čia yra ne tik valdovų rūmai, bet ir koncentruojasi šventosios girios, yra vudu religijos dvasinis centras.
Nuorodos
Anecho įtraukimas į pasaulio paveldo sąrašą (pranc.)
Daugudžiai
Etimologija
Kaimo vardas kildinamas nuo pavardės Daugudis. Pastaroji siejama su žodžiais daug ir gusti („perprasti, tapti gudriam“).
Kazalnuovas
Kazalnuovas – miestas Italijoje, Kampanijoje, Neapolio provincijoje. Jis yra 13 km į šiaurės rytus nuo Neapolio.
Kazalnuovo savivaldybė dalinama į tris dalis : Kasarėja, Tavernanova ir Licinjanas.
Konopkai (reikšmės)
Konopkais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Hararių regionas
Hararių regionas, arba Hararių liaudies tautinė regioninė valstybė (የሐረሪ ሕዝብ ክልል) – Etiopijos rytuose esantis etninis-administracinis regionas. Administracinis centras – Hararas.
Administracinis skirstymas
Hararių regionas administraciškai nedalinamas.
Gyventojai
Tautinė sudėtis:
Religinė sudėtis:
Plauskiniai
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose kaimas minimas nuo 1638 m. Nuo 1936 m. Plauskiniuose veikė pradinė mokykla. Uždaryta apie 1970 metus.
1945 m. liepos 25 d. Plauskinių kaime raudonarmiečių pasieniečiai žiauriausiu būdu išžudė kaimo gyventojus. Pas ūkininką J. Rekašių (g. 1909 m.) tą dieną buvo nužudyti talkininkai – kaimo ūkininkai: Stasys Varpiotas (g. 1928 m.), Stasys Pamedintis (g. 1922 m.), Liudas Pliuškys (g. 1920 m.) Simonas Jurkus (g. 1901 m.), Kazimieras Kalnikas (g. 1897 m.), Mykolas Navardauskas (g. 1898 m.) ir Pranciškus Paulikas (g. 1891 m.). Šis faktas tik po 43 metų tapo žinomas mūsų visuomenei. 1989 metų liepos 22 dieną J. Rekašiaus sodyboje buvo pastatytas paminklinis akmuo Plauskinių kankiniams atminti.
1923 m. kaime buvo 14 sodybų.
Karolis II Rumunas
Karolis II (,, 1893 m. spalio 15 d. Sinaja, Rumunija – 1953 m. balandžio 4 d. Estorilas, Portugalija) – 1930-1940 m. Rumunijos karalius.
Biografija
Kilęs iš Hohencolernų-Zigmaringenų dinastijos. Tėvas Ferdinandas I, motina Marija iš Saksų-Koburgų ir Gotos.
Šeima
1918 m. rugpjūčio 31 d. Odesoje vedė Rumunijos generolo dukrą Joaną Mariją Valentiną („Zizi“) Lambrino. Su ja susilaukė sūnaus Mirčios Grigaliaus Karolio Lambrino. Tačiau 1919 m. teismas šią santuoką anuliavo. Antroji žmona (vedė 1921 m. kovo 10 d.) Graikijos ir Danijos princesė Elena. Sūnus Mykolas I, Rumunijos karalius.
Valdymas
1938 m. įvedė autoritarinę diktatūrą. Buvo panaikinta 1923 m. demokratinė konstitucija, uždrausta politinių partijų veikla ir kt. Rumunijai 1940 m. liepos – rugpjūčio mėn. praradus Transilvaniją, kurią užėmė Vengrija ir Besarabiją bei šiaurės Bukoviną, kurias užėmė TSRS, ministras pirmininkas Jonas Antonesku privertė jį 1940 m. rugsėjo mėn. atsisakyti sosto ir emigruoti.
Gyveno Pietų Amerikoje. 1947 m. Rio de Žaneire vedė Magdą Lupesku. Nuo 1953 m. gyveno Portugalijoje, ten ir mirė. Buvo palaidotas Nacionaliniame panteone Lisabonoje, 2003 m. vasario 14 d. perlaidotas Rumunijoje, Kurtea de Argeš katedroje.
Mšcichai (reikšmės)
Mšcichais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Behind the Sun
„Behind the Sun“ – grupės „Red Hot Chili Peppers“ daina iš jų 1987 m. išleisto albumo „The Uplift Mofo Party Plan“. Daina buvo išleista kaip singlas 1992 m. ir buvo skirta pareklamuoti grupės geriausiųjų dainų rinkinį „What Hits!?“.
Dainai buvo sukurtas vaizdo klipas, kurį per dažnai rodydavo MTV kanalu. Klipe pasirodo grupės nariai Chad Smith ir John Frusciante, kurie nedalyvavo įrašinėjimo metu, kadangi dar nepriklausė grupei.
Nors ir buvo išleista kaip singlas, daina niekada nebuvo grota grupės koncertuose.
Puteliškiai
Puteliškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 19 km į pietus nuo Biržų.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Motiejukas
Motiejukas (Phleum) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiametės retakerės žolės su varpašluotės žiedynu. Genties pavadinimas iš – varvu, teku; augalai buvo vartojami ausų uždegimui gydyti.
Iš viso žinoma apie 10 rūšių, iš jų dvi auga Lietuvoje:
Aleksandrava (Musninkai)
Aleksandrava – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Musninkų.
Butaforija
Butaforija – netikri, bet tikroviškai atrodantys daiktai (skulptūros, baldai, indai, papuošalai, ginklai, įrankiai ir kt.), naudojami teatro spektakliuose ir kinematografijoje vietoje tikrų daiktų. Butaforija yra dalis rekvizito.
Taip pat butaforiniai objektai naudojami ir reklamoje (pavyzdžiui, parduotuvių vitrinose rodomi vaisiai, daržovės, mėsos gaminiai).
Butaforiniai daiktai atsirado kartu su teatru. Jie būna pigūs, tvirti. Neretai jie daromi pabrėžtinai išraiškingi, paprastai jie neturi tų detalių, kurių nemato žiūrovai. Butaforiniai ginklai būna buki ir lengvi.
Butaforijos kūrėjai ir gamintojai vadinami butaforais.
Medlieva
Medlieva (Amelanchier) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos obelinių (Maloideae) pošeimio augalų gentis.
Prancūziškai amelanche – saldus, kaip medus (augalo vaisiai saldūs).
Lietuvoje medlieva dar žinoma kaip karintas, ameliankis, lucė.
Rūšys
Žinoma apie 25 rūšis:
Lietuvos medlievos
Lietuvoje savaime augančių nėra. Auginamos 4 rūšys:
Studio 7
Studio 7 (Studio seven) - nepriklausoma regioninė lietuviška radijo stotis, orentuota į 18-35 metų amžiaus miesto gyventojus. Stoties įrengimo vieta - Kaunas. Radijo stoties Studio 7 vardas žinomas nuo 2007 metų sausio 1 dienos. Transliuojama 99,2 FM bangomis ir internetu.
Macintosh
thumb|right|225px|[[Macintosh 128K|Originalusis Macintosh, pirmasis komerciškai sėkmingas personalinis kompiuteris, naudojęs grafinę sąsają.]]
Studio 7
Radijo stoties formatas
Studio 7 - pramoginė/muzikinė radijo stotis. Eteryje išskirtinai elektroninė šokių muzika. Propoguojami muzikiniai stiliai: house, electro, trance, techno, breakbeat, drum and bass Siekiant įvairumo eteryje retransliuojamos užsienio prodiuserių kuriamos radijo laidos, taip pat ruošiamos ir transliuojamos informacinės ir muzikinės lietuvių autorinės laidos telpančios į elektroninės muzikos rėmus.
Macintosh
Macintosh arba Mac – personalinių kompiuterių serija, kuriama bendrovės „Apple Inc.“. Seriją sudaro iMac, Mac Mini staliniai kompiuteriai, Mac Pro darbo stotys, MacBook, MacBook Air bei MacBook Pro nešiojamieji kompiuteriai.
Dabartiniai Mac kompiuteriai naudoja Apple pagamintus procesorius, ankstyvieji modeliai (1984–1994 m.) naudojo Motorola 68000, o 1994–2006 m. modeliai naudojo AIM aljanso PowerPC, (2006–2020 m.) „Intel“ x86–64 architektūros procesorius. Kompiuteriuose diegiama pačios „Apple“ kurta Mac OS X operacinė sistema. 2020 m. „MacBook Air“, „MacBook Pro“, „Mac Mini“ kompiuteriuose „Intel“ procesorius pakeitė „Apple“ sukurtas procesorius „Apple M1“. Taip pat kompiuteriai palaiko ir kitas alternatyvias operacines sistemas, kaip kad Linux, FreeBSD ar Microsoft Windows.
Istorija
Pirmąjį Macintosh kompiuterį 1984 m. sausio 24 d. pristatė Stivas Džobsas; tai buvo pirmasis komerciškai sėkmingas personalinis kompiuteris, naudojęs grafinę sąsają. 1998 m. buvo pristatytas naujas modelis iMac G3 (iMac serija).
Classics - Remixed
Classics - Remixed – rinktinis vokiečių elektroninės muzikos grupės The Twins albumas, išleistas 1992 m., kuriame sudėti visi didžiausi remiksuoti grupės hitai.
Singlai
Iš albumo išleisti singlai: „Not The Loving Kind (remix)“ ir „Ballet Dancer (remix)“.
Papildoma informacija
Šis albumas - remiksuotų didžiausių The Twins hitų kompiliacija. Kūriniai buvo remiksuoti pagal naujausią to laikotarpio muzikinį skambesį, tačiau pernelyg nenutolstant nuo originaliųjų dainų versijų.
Šis albumas pasirodė praėjus net 6 metams po paskutinio studijinio The Twins albumo „Hold On To Your Dreams“ ir daugelis manė, kad primirštos grupės dainomis susidomės tik saujelė išlikusių tikrų gerbėjų, tačiau albumas susilaukė tokio populiarumo, kad juo buvo nustebinti tiek įrašų kompanija, tiek patys grupės nariai. Įkvėpti tokios sėkmės, nieko nelaukę jie ėmė įrašinėti naujas dainas ir jau sekančiais metais išleido naują albumą „The Impossible Dream“.
Misjoneso provincija
Misjoneso provincija  – provincija pačiuose Argentinos šiaurės rytuose, įsiterpusi tarp Paragvajaus ir Brazilijos. Pietvakariuose ribojasi su Korienteso provincija. Administracinis centras – Posadasas.
Geografija
Misjoneso provincija – viena mažiausių Argentinos provincijų (mažesnė tik Tukumano). Dalis teritorijos – plokščiakalnis, taip pat iškilę atskiri kalnagūbriai – Misijų kalnai (Sierra de Misiones, juose yra aukščiausia provincijos vieta – Rinkono kalnas, 843 m), Viktorijos kalnai, Ilmano kalnai. Būdingi geležingi dirvožemiai, suteikiantys žemei rausvą atspalvį.
Klimatas subtropinis; drėgnas. Vyrauja šiaurės vakarų ir pietryčių vėjai. Vasaros karštos, žiemos šiltos. Metinis kritulių kiekis viršija 2000 mm (drėgniausia šalies provincija).
Upių tinklas labai tankus. Rytiniu provincijos pakraščiu teka Urugvajaus, Pepiri Gvasu, San Antonijaus upės, vakariniu – Parana, šiauriniu – Igvasu. Yra Jasiretos ir Urugvai užtvankos. Pačiame šiaurės vakariniame kampe krenta Igvasu krioklys, be to visoje provincijos teritorijoje galima išvysti mažesnių, bet taip pat vaizdingų krioklių (Mokonos, Berondo, Krysiuko ir daugybė kitų).
Būdingi amžinai žaliuojantys drėgnieji miškai (selva misionera). Provincijoje yra daugybė saugomų teritorijų, svarbiausios: Igvasu nacionalinis parkas, Jaboti biosferos rezervatas, San Antonijaus gamtos rezervatas ir kt.
Ekonomika
Svarbiausia ūkio šaka – miškininkystė (eksploatuojami Paranos pušų, guatambų, kedrų, petiribių, eukaliptų, gvejkų miškai). Įsisavintose žemėse auginama matės žolė (yerba mate), arbata, tabakas, cukranendrės, ryžiai, kava. Veisiami jaučiai.
Gyventojai
thumb|right|230px|Raudono dirvožemio kelias Misjonese thumb|right|230px|Tabajaus krioklys Misjonese gyvena 1,2 mln. gyventojų. Dauguma susitelkę pietvakarinėje dalyje, taip pat provincijos pakraščiuose. Rečiausiai gyvenama centrinė dalis ir šiaurė. Yra išlikę nemažai vietinių gyventojų – gvaranių (gvaranių kalba šalia ispanų k. turi oficialios kalbos statusą). Be ispanų ir italų kilmės gyventojų, čia įsikūrė nemažai imigrantų iš Rytų Europos, ypač – Ukrainos. Svarbiausi miestai:
Lietuviška virtuvė
Lietuviška virtuvė – Lietuvoje ir tarp lietuvių paplitusi kulinarinių tradicijų visuma, Lietuvos nacionalinė virtuvė. Nors dėl istorinių ryšių ir įtakų ji turi daug panašumų į kitas aplinkinių tautų virtuves, jai būdingi savitumai leidžia kalbėti apie ją kaip apie atskirą tradiciją.
Raida ir įtakos
Maistas ir valgymo kultūra Lietuvoje, kaip ir dauguma kitokių visuomenės reiškinių, buvo neabejotinai daugiakultūriai. Pažymėtina, kad maistas ir valgymo kultūra taip pat buvo ir socialinis reiškinys (maitinimosi produktai bei kokybė priklausė nuo turimų pajamų ir padėties visuomenėje). Istoriškai socialiniu pagrindu Lietuvoje galima išskirti valstiečių, bajorų, miestiečių, didikų, valdovo dvaro ir (vėliau) viešojo maitinimo įstaigų virtuves. Valdovo ir didikų (iš dalies ir bajoriškoje) virtuvėse ryškūs europinių – gotikinės, renesansinės, barokinės ir švietimo epochos – virtuvių poveikis.
Krašto žmonių maitinimosi pagrindą sudarė istoriškai susiklostę vidutinės klimato juostos gamtinių sąlygų nulemti sėslių žemdirbių ir gyvulių augintojų patiekalai, neblogai žinomi iš XIX–XX a. pradžios valstietiškos virtuvės tyrimų. Kaip rodo lyginamieji tyrimai, panašūs patiekalai valgyti ir kitose šios klimato juostos žemdirbiškuose regionuose. Pažymėtina, kad šiuo požiūriu Lietuvos teritorija patenka tarp Europos šalių, kurių dauguma gyventojų toleruoja laktozę (gali vartoti šviežio pieno produktus). Kadangi Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę sukūrė dabartinėje Rytų Lietuvoje ir Šiaurės Vakarų Baltarusijoje gyvenusi baltiška lietuvių gentis, tai ir LDK diduomenės maitinimosi įpročiai buvę stipriai paveikti šio regiono specifikos. Lietuvos kulinarinio paveldo pagrindas yra tipiškas miškingo, nederlingų žemių ir toli nuo jūros esančio regiono gyventojų maistas. Maiste vyrauja mėsa. Naminių gyvulių mėsa laikoma vertesne nei laukinių, o geriausia „namine“ mėsa laikoma jautiena. Grūdų valgoma mažiau ir jų tarpe vyrauja rugiai. Dėl maisto stokos neretai prisiduriama gamtos gėrybių: gėlavandenių žuvų, vėžių, grybų, medaus ar riešutų. Vėlesniais laikais, jau po krikšto, gėlavandenių žuvų daug valgoma per pasninkus.
X – XV amžiuje
X–XII a. atsiradę glaudesni baltų kontaktai su Rytų (Bizantine) krikščionybe galėję atnešti į Lietuvos teritoriją patiekalų, būdingų Viduržemio jūros regionui. Neabejotinai tai įvyko LDK kunigaikščio Vytauto laikais, užėmus teritorijas Juodosios jūros pakrantėse (Viduržemio jūros kultūros įtakos erdvė nuo graikų kolonizaciojos laikų) ir įvykdžius šioje teritorijoje gyvenusių žmonių (totorių, karaimų) perkėlimą į Lietuvą. Persikėleliai atsivežė naujas žemės ūkio kultūras (agurkai) bei naujus maisto produktus. Kadangi totoriai ir karaimai buvo apgyvendinami įvairiose (dažniausiai strategiškai svarbiose Lietuvos vietose) – jų auginamos daržovės, kulinarinis paveldas sparčiai plito. Viduržemio jūros regiono įtakoms galima priskirti miltinius ar augalų lapų patiekalus su mėsos įdaru (balandėliai, virtiniai, koldūnai, kibinai ir t. t.) bei karštesniam nei Lietuvos klimatui būdingus patiekalus (pvz., šaltibarščiai).
Kur kas problemiškesnė yra viduramžių laikotarpio kulinarinė sąveika su Vidurio ir Vakarų Europa. Viena vertus, nemaža viso šio regiono virtuvių dalis buvo nulemta klimato sąlygų ir dėl to beveik identiška lietuviškajai. Atsekti tokių patiekalų kilmę yra sudėtinga. Masiškesnės migracijos iš Vakarų Europos į Lietuvą XIV–XV a. nebuvo, kita vertus, sąveikai pakankamai trukdė agresyvi Kryžiuočių ordino pozicija Lietuvos atžvilgiu. Vokiškos įtakos galėtume daugiau ieškoti latviškoje, gal iš dalies žemaitiškoje virtuvėje. Tačiau šiuo požiūriu labai iliustratyvus yra pastebėjimas K. Donelaičio „Metuose“, kuomet būrai, nors ir gyvendami nuo XIII a. Kryžiuočių ordino okupuotame regione, dėl visuomenės segregacijos tautiniu atžvilgiu net XVIII a. nepakankamai suprato vokiečių ir prancūzų maitinimosi ypatumų.
XVI amžiuje
XVI a. maisto ir maitinimosi kultūros srityje įvyko esminių pokyčių. Tai susiję su „antrąja“ Viduržemio jūros regiono poveikio banga, kuri turėjo vieną esminį socialinį skirtumą nuo pirmosios. Totorių ir karaimų patiekalai padarė įtaką daugiau žemesniojo socialinio lygmens asmenų (valstiečiai, miestiečiai) virtuvei. Tuo tarpu antroji banga, plitusi per valdovo dvarą, labiausiai paveikė diduomenės virtuvę. Kertinė šio poveikio asmenybe yra itališkos kilmės didikė Bona Sforza, 1518 m. tapusi Lenkijos karaliaus ir LD kunigaikščio Žygimanto Senojo žmona. XVI a. pradžios Italija buvo Europos kultūros židinys, todėl Bonos ir jos dvaro (tarp jų buvo ir virėjų) persikėlimas į regioną paskatino esmines permainas, pradedant stalo įrankių naudojimu ir baigiant Valakų reforma. Itališkas „madas“ LDK palaikė ir vėlesni monarchai – Žygimantas Augustas, Vazų dinastija.
XVIII – XIX amžiuje
XVIII–XIX a. LDK diduomenės ir bajorijos virtuvei nemenką įtaką padarė prancūzų virtuvė. Valstietiškajai virtuvei reikšminga žydų (litvakų) virtuvės įtaka, plitusi per litvakų užlaikomas smukles. Kaimo žmonės iš jų perėmė daugumą bulvinių patiekalų, kurių tarpe karaliauja tradicinis žydiškas kugelis, kuris iki bulvių išplitimo buvo gaminamas iš ropių.
Bajorų virtuvė
thumb|170px|left|Į [[Konstanco susirinkimas|Konstanco susirinkimo puotą gabenamas užsūdytas jautis ir kiti valgiai iš Lietuvos. (Rosgartenmuseum Konstanz, Hs. 1, Richental: Konzilschronik)]] thumb|200x200px|Šakotis Lietuvių bajorų virtuvė kokybiškai skyrėsi nuo kitų Baltijos šalių virtuvių tiek savo patiekalais, tiek produktais, tiek jų derinimu. Taip pat gerokai skyrėsi XVI–XVIII a. bajorų bei didikų kasdieninis ir šventinis maistas. Galime teigti, kad bajoriškoji ir didikų virtuvė, greičiausiai dėl konservatyvių valgymo įpročių, buvusi vietinės „paprastosios“ ir užsienio „prašmatniosios“ (plitusios per valdovo dvarą) virtuvės mišinys. XV–XVI a., ypač kasdieninėje dietoje greičiausiai vyravusi vietinė virtuvė, o XVIII–XIX a., ypač per šventes – užsieninė. Tačiau, būtina pažymėti, kad net ir vietinis didikų maistas savo žaliavinių produktų ir parengimo kokybe iš esmės skyrėsi nuo žemesniųjų socialinių sluoksnių maisto.
XVI–XVIII a. lietuviškai virtuvei susiliejus su lenkiška, susiformavo turtinga ir brandi barokinė Abiejų Tautų Respublikos virtuvė, paplitusi didžiulėje Rytų Europos dalyje. Barokinėje virtuvėje buvo gausu mėsos, tačiau vyraujanti – jautiena. Pagal laikmečio supratimą riebus maistas buvo laikomas sveiku maistu, tad dažniausiai naudojama kiaulienos dalis buvo lašiniai, skirti šiaip jau liesiems jautienos patiekalams pariebinti. Taip pat valgyta nemažai žąsų, specialiai penėtų gaidžių – kaplūnų, paršelių. Žvėriena valgyta retai.
XIX a. Lietuvos bajorų virtuvė nyko, Lietuvai prarandant bajorijos sluoksnį. Bajorų kulinarinis paveldas didele dalimi išliko Lenkijos virtuvėje, o Lietuvoje tėra aptinkami jo fragmentai.
Valstietiška virtuvė
thumb|150px|[[Skilandis]] Valstietiška virtuvė iki pat XIX a. liko primityvi, paremta būtiniausiais produktais ir patiekalais. Nepaisant to, ji santykiavo su bajoriškąja virtuve ir perėmė kai kuriuos jos atradimus. Pirmiausia čia buvo gausus rūkytų gaminių asortimentas. Lietuviai valstiečiai išvystė rūkymo tradicijas, naudodami įvairias medienos rūšis, atrado lėtojo rūkymo metodus. Taip formavosi lietuviški rūkyti gaminiai dešros, skilandis, lašiniai, rūkyta žuvis ir pan. Valstietiška virtuvė, kaip ir latvių virtuvė, labiausiai vystė užkandžių įvairovę, kas buvo labai patogu valstiečiams, neturintiems laiko gamybai.
Produktai
thumb|150x150px|Didžkukuliai thumb|150px|Virtiniai thumb|150px|[[Žemaičių blynai]] thumb|150px|Sūris „[[Liliputas (sūris)|Liliputas“ ir žemaitiškas kastinys]] Produktai Lietuvoje nesiskiria nuo kitų Rytų Europos virtuvės produktų. Kaip pagrindinis ląstelienos ir angliavandenių šaltinis vartojamos ruginė duona, košės, nuo XVIII a. – ir bulvės. Baltymų šaltiniai čia yra gyvuliniai: daugiausia mėsa (kiauliena, jautiena, senovėje žvėriena) ir pieno produktai (rūgpienis, varškė, grietinė, sūris). Žuvies tradiciškai vartojama labai nedaug, bet gaminamos kai kurios gėlavandenės žuvys, kaip lydeka.
Valstiečių virtuvė negalėjo pasigirti didele daržovių ir vaisių įvairove. Čia paplitęs kopūstas, morka, ropė, burokas, obuolys, kriaušė. Labai svarbią dalį mitybos racione nuo seno užima laukiniai augalai (laukinės uogos, vaisiai, grybai, vaistažolės).
Daveniai
Daveniai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Želvos.
Lietuviška virtuvė
Produktai
Čia paplitę daugiau prieskonių, nei kitose Baltijos šalių virtuvėse: gausiai naudojami kmynai, mairūnai, petražolės, krapai. Nuo seno vienintelis saldiklis buvo medus.
Lietuviai maisto produktus kepdavo, virdavo, troškindavo, o mėsą ir žuvis mokėjo ir rūkyti.
Patiekalai
Karštųjų patiekalų asortimentas didžiulis. Bajoriškoje virtuvėje buvo labai paplitę kepti kumpiai, kimšta paukštiena, zrazai (perimti iš Lenkų virtuvės). Valstietiškoje virtuvėje vystėsi mėsos-kruopų patiekalai (šiupiniai), šiek tiek panašūs į Latviškos virtuvės putras, kurie šiuo metu beveik išstumti. Nuo XIX a. paplito bulvių valgiai – didžkukuliai (cepelinai), bulviniai vėdarai, švilpikai, bulviniai blynai, žemaitiški blynai, virtos bulvės su krapais su rūgusiu pienu, varške ar pasukomis, kurių dauguma yra laikomi lietuvių nacionaliniais patiekalais, nors dauguma jų taip pat žinomi ir kitose kaimyninėse virtuvėse: ukrainiečių, baltarusių, lenkų, čekų ir kt.
Gana nemaža yra tešlos patiekalų įvairovė. Dauguma tų patiekalų į lietuvišką virtuvę atėjo dar XIV–XV a. per mongolus ir čia pasiliko, dažnai pakeitę produktus. Tai – koldūnai, virtiniai, šaltanosiai, skryliai ir kt.
Dauguma lietuviškų tradicinių desertų (šakotis, žagarėliai, obuolių sūris) – bajoriškosios virtuvės palikimas. Tačiau greta jų Lietuvoje paplitę daugybė desertų, atkeliavusių XX a. iš vakarų.
Svarbiausias valstiečių gėrimas būdavo pienas, rūgpienis, kartais pasukos. Senovės Lietuvoje buvo paplitęs midus, vėliau per vokiečių virtuvę atėjo alaus tradicijos.
O bajoriškoje virtuvėje buvo išvystytas labai turtingas alkoholinių gėrimų asortimentas. Kažkur ATR teritorijoje išradus degtinę, tai inspiravo naujų alkoholio rūšių susiformavimą: įvairios trauktinės, užpiltinės, likeriai, krupnikas, starka – turtingo bajoriško kulinarinio paveldo palikimas.
Regioninė įvairovė
Skirtingose Lietuvos srityse mityba skyrėsi. Pavyzdžiui, Žemaitijoje dažniausiai valgydavo žuvį, košes, kastinį, šiupinį; rytų Aukštaitijoje – blynus, ragaišius, skrylius; Dzūkijoje – grikių, grybų, bulvių valgius; Suvalkijoje – rūkytą mėsą, didžkukulius, bulvines dešras.
Lietuvos tautinės mažumos (pvz., karaimai) turi savo nacionalines virtuves.
Klaipėdos Varpo gimnazija
Klaipėdos „Varpo“ gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Klaipėdoje, Bandužių mikrorajone, Budelkiemio g. 7, (pašto kodas:LT-95245), vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190451324.
Mokykla yra Comenius mainų programos dalyvė.
Istorija
Įkurta 1989 m. kaip Klaipėdos 27-oji vidurinė mokykla. Įkūrimo pradžioje joje mokėsi 1287 mokiniai, dirbo 82 mokytojai ir pagal mokinių skaičių tai buvo viena didžiausių vidurinių mokyklų Klaipėdoje. 1993 m. pavadinta „Varpo“ mokyklos vardu, 2008 m. tapo gimnazija. 1993–1994 m. m. mokykloje mokėsi 2319 mokinių ir dirbo 143 pedagogai, vėliau skaičiai ėmė mažėti.
Veikla
Gimnazijos mokiniai dalyvauja kraštotyrinėje veikloje, kasmet dalyvauja respublikiniame Euroscolos konkurse, Konstitucijos egzamine, respublikiniame konkurse „Pažink Europą“.
Taipogi mokykloje veikia:
Mokytojai
Įkūrus mokyklą, joje dirbo 82 pedagogai, tačiau 2022 m. mokykloje dirbo 49 mokytojai. Iš jų – 4 ekspertai, 14 metodininkų ir 13 vyr. mokytojai.
Deferencija (Ukmergė)
Deferencija – buvęs viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Laumėnų.
Klaipėdos Varpo gimnazija
Mokiniai
Viktorija Perminaitė (Vika) ir Rasa Kaklytė – „Mango“ atlikėjos.​
Jonas Karolis I
thumb|left|100px|Karaliaus Jono Karolio[[monograma.]] Jonas Karolis I (g. 1938 m. sausio 5 d. Romoje) – Ispanijos karalius nuo 1975 m. iki 2014 m.
Biografija
Senelis – Alfonsas XIII – buvo Ispanijos karalius nuo 1902 iki 1931 m.; tuomet Ispanija tapo respublika. Kai diktatoriui Fransiskui Frankui užėmus Ispaniją, Karlo tėvas pretendavo tapti karaliumi ir kritikavo F. Franko valdžią.
Keliavo po šalis, ištremtas iš savo šalies. Jis pirmą kartą pamatė Ispaniją, kai Fransiskas Frankas pakvietė jį mokytis. Mokėsi Ispanijos karinėje akademijoje, kariniame jūrų koledže ir karinių oro pajėgų akademijoje. Po karinių mokslų studijavo Madrido universitete.
1962 m. Atėnuose vedė Sofiją, Graikijos princesę. Ji pagimdė tris vaikus. Sofija, kaip ir jos vyras, keliavo po šalis ir mokėsi. Be gimtosios graikų ji dar mokėjo ispanų, anglų, prancūzų ir vokiečių kalbas.
FK Loznica
Loznicos FK – Serbijos futbolo klubas iš Loznicos.
Grimas
Grimas (sen. 'raukšlėtas') – aktoriaus veido bruožų pakeitimas teatre, taip pat – tam reikalingi reikmenys (specialūs dažai, klijai, perukai, dirbtiniai ūsai, barzdos, nosys, apgamai, veido formą keičiantys priedai ir kt.).
FK Loznica
Istorija
Klubo ištakos siekia 1919 m.
Grimas
Grimo naudojimas teatre priklauso nuo spektaklio meninių ypatumų, aktoriaus sumanymo, režisieriaus koncepcijos, spektaklio meninio apipavidalinimo.
thumb|left|200px|Grimo dažų rinkinys Grimo pradžia gali būti laikomas liaudies apeigų ir žaidimų dalyvių išvaizdos keitimas tradicinėje kultūroje. Tradicinis grimas būdingas kai kurioms kinų, indų, japonų teatrų formoms, kurios susijusios su senoviniais ritualais.
FK Loznica
Istorija
Galutinai subyrėjus Jugoslavijai ir susikūrus Serbijos futbolo sistemai, rungtyniavo žemesniųjų pakopų pirmenybėse.
2015–2016 m. pateko į Pirmą lygą, tačiau joje užėmė keturioliktą vietą ir po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Grimas
Viduramžių Europos artistai (skomorochai, žongliruotojai) dažydavo veidus augaliniais dažais, suodžiais. Primityvų realistinį grimą naudodavo viduramžių misterijų (XV–XVI a.) dalyviai.
FK Loznica
Istorija
Keturis sezonos praleido trečioje pakopoje. 2019–2020 m. joje liko vos septinti, bet dėl pandemijos sukeltos sumaišties po sezono buvo perkelti į aukštesnį divizioną.
Grimas
Grimas kinematografe ir televizijoje
Kino grimas turi savo specifiką. Jis turi būti suderintas su operatorių galimybėmis, su kino juostų, dabar – skaitmeninės technikos jautrumu, skiriamąja geba, apšvietimu.
FK Loznica
Istorija
2020–2021 m. sezono debiutavo Pirmoje lygoje. Joje užėmė penktą vietą.
Grimas
Grimas kinematografe ir televizijoje
Nespalviniame kine grimas buvo paremtas monochromine skale, šešėlių žaismu. Spalviniame kinematografe labai padidėjo atspalvių svarba. Spalvos ne tik koreguoja išvaizdą, bet ir didina raiškos galimybes. Stambūs planai reikalauja labai kruopštaus grimuotojų darbo.
FK Loznica
Istorija
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Pirmoje lygoje (II) ir joje užėmė aštuntą vietą.
2022–2023 m. sezone ir toliau žaidė Pirmoje lygoje.
Grimas
Grimas kinematografe ir televizijoje
Kruopštumo svarba darosi itin didelė įsigalint didelės raiškos televizijai. Dabar grimas turi būti itin nepriekaištingas.
Liugolio tirpalas
Receptūra ir gaminimas
Liugolio tirpalą sudaro 5 g jodo (I2) ir 10 g kalio jodido (KI), ištirpintų 85 ml distiliuoto vandens. Taip gaunamas rudas tirpalas, kuriame jodo koncentracija lygi 130 mg/ml. Kalio jodidas elementiniam jodui suteikia tirpumo vandenyje, nes susidaro I3- jonas.
Liugolio tirpalas skiriasi nuo jodo tinktūros, kuri yra elementinio jodo tirpalas spirite. Liugolio tirpale spirito nėra.
Liugolio tirpalą dar vadina IKI (Iodum + Kalium Iodidum).
Liugolio galima nusipirkti vaistinėse, kurios turi leidimą jį gaminti ir pardavinėti.
Reagentas
thumb|right|200px|[[Lekanoriečiai|Lekanoriečių kerpės Lecanora strobilina skerspjūvio per apotecį mikrofotografija (didinimas ×1000). Matyti Liugolio tirpalo jodu nudažyti aukšliai.]]
Liugolio tirpalas naudojamas kaip krakmolo indikatorius. Reaguodamas su krakmolu jis nusidažo tamsiai mėlynai/juodai. Liugolio tirpalo elementinis jodas nudažo krakmolą sąveikaudamas su polisacharido grandine.
Liugolio tirpalas netinka aptikti tokius paprastus monoscharidus kaip gliukozė ar fruktozė.
Mikrobiologijoje ir histologijoje Liugolio tirpalą naudoja mikroorganizmams (pvz., bakterijoms Gramo būdu) ir audiniams dažyti.
Kai kurių amiloidozių atveju krakmoliškos sankaupos gali būti tokios gausios, kad Liugolio krakmolo reakcija irgi smarkiai nudažo pažeistus organus.
Liugolį gali naudoti kaip ląstelių dažus, kurie paryškina ląstelių branduolius ir užkonservuoja fitoplanktono mėginius.
Tiriant organizmą kolposkopijos būdu Liugolio tirpalu dažo makštį ir gimdos kaklelį. Normalūs makšties audiniai nuo Liugolio tirpalo paruduoja dėl didelio glikogeno kiekio, o vėžiu įtariami audiniai nesidažo ir būna blyškesni negu gretimi supantys audiniai. Tuomet atliekama įtartino audinio biopsija. Toks tyrimas vadinamas Schiller’io testu.
Vaistas
Liugolio tirpalas gali būti naudojamas kaip oksiduojantis sterilizantas. Šiuo tirpalu ryklės ir/ar tonzilių uždegimo atveju tepa gleivinę, nes tirpalas veikia kaip antimikrobinis preparatas.
Évian Thonon Gaillard FC
Tonon le Beno „Évian“ – Prancūzijos futbolo klubas iš Tonon le Beno.
Liugolio tirpalas
Vaistas
Liugolio tirpalo naudojimas kaip išorinio vaisto turi nepageidaujamų savybių – jis keičia odos spalvą ir gali sukelti randėjimą. Vienas būdas to išvengti – vėliau nuplauti jodą 70 % etanoliu.
Évian Thonon Gaillard FC
Istorija
Įkurtas 2003 m. kai Gajaro mieste susijungė FC Gaillard ir FC Ville-la-Grand klubai. 2007 m. persikėlė į Tonon le Beną.
Liugolio tirpalas
Vaistas
Liugolio tirpalą dažnai naudodavo podagrai gydyti. Jį plačiai naudodavo medicinoje įvairioms sveikatos problemoms gydyti. Iki 2007 m. JAV Liugolio tirpalas buvo laisvai pardavinėjamas kaip bendros paskirties reagentas, antispetikas, konservantas ir medicinos bei veterinarijos medikamentas. Nuo 2007 m. rugpjūčio 1 d. visi jodo tirpalai, turintys daugiau kaip 2,2 % jodo, papuolė į narkotikų gamybos pirmtakų sąrašą, nes gali būti panaudoti neteisėtai metamfetamino sintezei. Buteliukai su mažiau kaip 30 ml Liugolio tirpalo parduodami laisvai.
Évian Thonon Gaillard FC
Istorija
2010–2016 m. turėjo profesionalaus klubo statusą. 2015 m. prarado vietą elito divizione, o 2016 m. buvo išformuotas.
If You Have to Ask
„If You Have to Ask“ – grupės „Red Hot Chili Peppers“ daina iš jų 1991 m. išleisto albumo „Blood Sugar Sex Magik“. Daina buvo 1993 m. išleista kaip singlas.
Dainai buvo sukurtas vaizdo klipas, kuriame vietoj grupę palikusio gitaristo John Frusciante pasirodo gitaristas Arik Marshall. Klipas buvo labai retai rodomas per muzikinius kanalus ir nei jis, nei pati daina nebuvo įtraukti į grupės geriausių dainų rinkinį „Greatest Hits“.
Daina dažnai grojama grupės koncertuose ir nuo 1991 m. nebuvo turo, kuriame ji nebūtų atlikta bent kartą.
Nakheel
Nakheel – didžiausia artimųjų rytų nekilnojamojo turto vystymo bendrovė įsikurusi Dubajaus mieste. Dubai World Jungtinių Arabų Emiratų valstybinėi įmonėi priklausanti, nekilnojamo turto valdytoja. Nakheel užsiima tokiais projektais kaip palmių formos salų statyba ir kitų didingų sumanymų įgyvendinimu. Šios bendrovės pagrindinis konkurentas – Emaar nekilnojamojo turto vystymo įmonė.
Ambicingi projektai
Nakheel išplėtojo tokius didingus projektus, kaip palmių salos (Džumeiros palmė, Deiros palmė, Jebel Ali palmė) ir kitas dirbtnęs salas, tokias kaip Visata, Pasaulis, Dubajaus pakrantės ruožas.
Vipichai (reikšmės)
Vupichais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Bačkininkai (Prienai)
Bačkininkai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, šalia kelio, 4 km į pietvakarius nuo Pakuonio. Šiaurėje plyti Bačkininkų miškas.
Etimologija
Kaimo vardas kilęs nuo profesijos vardo bačkininkas („statinių, bačkų dirbėjas, pardavėjas“).
Romėnų kariuomenė
thumb|300px|right|I a. III legiono legionieriai (dab. rekonstrukcija) thumb|300px|right|[[Vėžlio rikiuotė|„Vėžlio“ rikiuotė ]] Romėnų kariuomenė  – senovės Romos karinės pajėgos laikotarpyje nuo Romos miesto įkūrimo apie 800 m. pr. m. e. iki Vakarų Romos imperijos žlugimo 476 m. e. m. Svarbiausią ir pagrindinę pajėgų dalį sudarė sausumos kariuomenė. Maždaug nuo antrojo samnitų karo ją papildė laivynas.
Romėnų kariuomenė buvo labai svarbi Romos valstybės dalis. Karinės jų kampanijos vyko apie 1300 metų nuo Partos rytuose iki Ispanijos vakaruose, ir nuo Šiaurės Afrikos pietuose iki Galijos bei Britų salų šiaurėje. Istorikas Juozapas Flavijus romėnus apibūdino taip: „jau gimsta pasiruošę ir ginkluoti“.
Romėnų kariuomenės istoriją galima suskirstyti į kelis etapus. Pirmiausiai ji vykdė nedidelio masto karines kampanijas aplinkiniuose kraštuose (daugiausiai pačioje Italijoje), buvo ginkluota ietimis bei akstimis (svaidomom ietim) ir naudojo falangos rikiuotę, kuri buvo įtakota etruskų ir graikų karybos būdo. Taip pat naudojo falangos rikiuotę. Susidūrę su galais, romėnai pradėjo plačiau naudoti ir kalavijus. Didžiausią suklestėjimą Romos kariuomenė pasiekė ankstyvosios – viduriniosios imperijos epochos laikmečiu, kai romėnai turėjo nuolatinę profesionalią kariuomenę, sudarytą iš ypač gerai ištreniruotų karių, kuriems tai buvo amatas ir pragyvenimo šaltinis.
Kariai
Roma savo didžiausio išsiplėtimo metu, pasak Edvardo Gibono, turėjo 45 – 120 milijonų gyventojų. Kiek tiksliai iš jų buvo nuolatinėje kariuomenėje, nėra žinoma. Gibonas teigia, kad auksiliarijų ir romėnų legionierių bendras skaičius Adriano laikais galėjo siekti 375 tūkstančius.
Vėlyvosios imperijos periodu suprastėjo karinės įrangos kokybė, ir nors padaugėjo kareivių – dauguma jų buvo iš germanų genčių. Vakarų Romos imperijos didžiąją kariuomenės dalį sudarė Romos teritorijoje gyvenančios germanų tautos. Apie Rytų Romos imperijos kariuomenę skaitykite straipsnyje Bizantijos kariuomenė.
Finansavimas ir išlaidos
Romos karalystės bei beveik visu respublikos laikotarpiu kariai įrangą turėjo pirktis ir atsinešti patys, iš savo lėšų. Taip pat, už kariavimą jie negaudavo nuolatinio atlyginimo, tad Romos valstybės išlaidos armijai būdavo minimalios. Kita vertus, jos vis tiek sudarė bene didžiausią valstybės išlaidų dalį, kadangi nebūdavo jokių kitų, šiuo metu kiekvienoje valstybėje įprastų išlaidų: mokslui, sveikatos apsaugai, socialiniam draudimui, viešajam transportui ir panašiai.
Vėlyvosios respublikos periodu, po Gajaus Marijaus reformų, kariams už tarnybą buvo pradėta mokėti iš valstybės biudžeto, taip pat valstybė suteikdavo visą reikalingą įrangą ir ginklus. Dar kiek vėliau tapo įprasta, kad kareiviams moka juos vedantis karvedys.
Sparčiausio Romos plėtimosi periodu Respublikos ir ankstyvosios imperijos laikotarpiu karų metu priplėštos gėrybės sudarė labai svarbią valstybės ekonomikos dalį. Kai kurių istorikų nuomone, tuo metu visa romėnų ekonomika ir rėmėsi aplinkinių kraštų plėšimu, o imperijai nustojus plėstis prasidėjo turtinis nuosmukis, tapęs viena iš svarbių jos žlugimo priežasčių.
Didėjant kariuomenės apimčiai ir karių atlyginimams, atsirado papildomi mokesčiai, buvo padidinti kai kurie esami.
Vadovavimo struktūra
Karalystės epochoje formalus vyriausiasis kariuomenės vadas buvo karalius. Daugiau apie šio periodo romėnų kariuomenės vadovavimo struktūrą yra beveik nieko nežinoma. Greičiausiai žemesni vadai buvo kiti Romos aristokratai.
Saudo Arabijos rialas
Rialas (, ISO 4217 kodas: SAR) – valiuta, naudojama Saudo Arabijoje.
Romėnų kariuomenė
Vadovavimo struktūra
Romos respublikos periodu aukščiausioji valdžia buvo senatas, renkamas žmonių. Pats senatas išrinkdavo du konsulus, kuriems be kitų pareigų priklausė ir vadovavimas kariuomenei. Jiems pavaldūs buvo pretoriai ir kvestoriai, o pastariesiems – kariuomenė, suskirstyta į iš manipulų sudarytus legionus bei pagalbines sąjungininkų pajėgas. Papildomai atskirais atvejais (dažniausiai didelio pavojaus metu) senatas arba konsulai galėjo paskirti diktatorių, kuris ribotam laikotarpiui turėjo absoliučią valdžią. Laivyno vadas buvo atskaitingas tiesiai senatui (arba diktatoriui), ne konsulams. Jam buvo atskaitingi flotilių vadai.
Vėlyvosios respublikos ir ankstyvosios imperijos laikotarpiu de facto aukščiausias armijos vadas buvo imperatorius, nors juridiškai virš jo dar buvo senatas. Imperatoriui atskaitingi buvo provincijų prokonsulai bei aerarium militare – kažkas panašaus į karo finansavimo ministeriją. Prokonsulams savu ruožtu atskaitingi buvo tiesiai legionų vadai – legatai bei laivyno vadas. Kartais legatai būdavo pavaldūs tiesiai imperatoriui. Legatams pavaldūs buvo atskiriems legionams ar jų dalims bei auksiliarijų daliniams vadovavę karo tribūnai.
Vėlyvosios Romos imperijos laikotarpiu struktūra tapo sudėtingesnė, kariuomenė buvo suskirstyta į lauko karius bei pasienio apsaugą, pirmajai vadovavo pėstininkų vadas, antrajai – raitelių vadas. Jiems atskaitingi karvedžiai buvo vadinami Dux ir savo žinioje turėdavo po du ar daugiau legionų. Žemesnis rangas už dux buvo legionams ir auksiliarijų daliniams vadovavusio legato ir Foederati pajėgoms vadovavusio federacinio vado.
Legiono struktūra
Imperijos laikotarpiu mažiausias Romos kariuomenės vienetas buvo kontubernijus (lot. contubernium). Kontubernijų sudarė 8 legionieriai ir 2 „pagalbininkai“, kurie prižiūrėjo okteto nešulinį mulą, aprūpindavo oktetą geriamu vandeniu. Be to „pagalbininkai“ dažnai atlikdavo ir kalvio ar dailidės pareigas.
Kontubernijui vadovaudavo dekanas. Jis buvo vyriausias iš aštuonių legionierių, bet legionieriai bet kada galėdavo jį pakeisti. Kontubernijus gyvendavo vienoje palapinėje ir valgydavo kartu. Dažniausiai kontubernijų nariai pasirinkdavo porininkus – kitus legionierius iš kontubernijaus. Porininkai prižiūrėdavo vienas kitą mūšyje, eidavo kartu patruliuoti ir jei vienas iš jų žūdavo, kitas paprastai sumokėdavo už jo laidotuves ir pranešdavo žuvusiojo šeimai apie netektį.
Centurija buvo sudaryta iš 10 kontubernijų. Centuriją sudarė 80 legionierių ir 20 „pagalbininkų“. Centurijos vadas buvo centurionas, jo pavaduotojas buvo opcionas , o jo pavaduotojas – teserarijus. Centurija taip pat turėjo signiferį ir bukcinos pūtėją. Taigi, be pagalbininkų centurija mūšyje turėdavo 85 narius (80 karių, 1 centurionas, 1 opcionas, 1 teserarijus, 1 signiferis ir 1 bukcinos pūtėjos).
Pirmoji kohorta buvo elitinė, šeštoji turėjo geriausius jaunus vyrus, aštunta – atrinktus karius, dešimta – gerus karius, o antra, ketvirta, septinta ir devinta buvo silpniausios kohortos. Septintoje ir devintoje kohortose buvo treniruojami rekrutai. Mūšyje šios kohortos išsidėstė taip: penkta, ketvirta, trečia, antra ir pirma kohortos buvo priekyje, o dešimta, devinta, aštunta, septinta ir šešta kohortos už jų.
Mūšio įsakymai
Kad ir kaip buvo dislokuota Romėnų armija, ji pasižymėjo lankstumu, tvirta drausme, bei glaudumu. Atsižvelgiant į skirtingas taktines situacijas buvo užimtos tam tikros formacijos.
Kultūra
Svarbiausią karinės kultūros vietą romėnų armijoje užėmė ypač griežta drausmė. Taip pat, skirtingai nuo daugelio kitų to meto šalių, Romos kariuomenėje būdavo akcentuojama grupinė kova, daliniai. Palyginimui, Galijoje svarbiausia būdavo asmeniniai kario sugebėjimai ir galai didžiausią reikšmę teikė individualių kovotojų ugdymui. Romėnų daliniai privalėdavo išlaikyti tikslias rikiuotes net žiauriausiuose mūšiuose bet kokiomis sąlygomis, kol neduoti kitokie įsakymai.
Romėnų kario ištikimybė teoriškai būdavo Romos valstybei, tačiau pasididžiavimas buvo susijęs su konkrečiu daliniu, paprastai legionu. Sėkmingai pasirodę legionai būdavo atlyginami atskirais vardais, pavyzdžiui, XX legionas – „Narsus ir pergalingasis XX“. Bendra tvarka legionai būdavo žymimi tik numeriais.
Praktikoje po Marijaus reformų karių ištikimybė dažniausiai būdavo ne valstybei, o karvedžiui, iš kurio gaudavo atlyginimą.
Įranga ir ginkluotė
thumb|300px|right|Romėnų kario sandalas – [[kaliga (šiuolaikinė rekonstrukcija)]]