cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lyduvėnų tiltas
Istorija
Medinę estakadą 1916 m. pastatė vokiečių kariuomenės pionieriai. Tai buvo vienas didžiausių medinių tiltų Europoje. Bet jau 1916 m. rudenį imtas statyti geležinis tiltas su betoninėmis atramomis. 1918 m. gegužės 17 d. vokiečių valdžia šį plieninį tiltą pradėjo eksploatuoti. Ant tilto stovėjo Vokietijos kanclerio Oto fon Bismarko statula. 1944 m. tiltas buvo susprogdintas. 1951 m. TSRS kariuomenės inžinerinis dalinys atstatė tiltą ant naujų atramų.
2005 m. lapkritį tiltas atidarytas po remonto.
1940 m.
1940 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Sausis Birželis Liepa Rugpjūtis Spalis Lapkritis Gruodis
Kovas Balandis Gegužė Birželis Liepa Rugpjūtis Rugsėjis Spalis
John Wayne
thumb
Džonas Veinas (, 1907 m. gegužės 26 d. – 1979 m. birželio 11 d.) buvo Akademijos prizą laimėjęs amerikiečių kino aktorius, tapęs amerikiečio vyro etalonu.
Veinas karjerą pradėjo, filmuodamasis begarsiuose filmuose, trečiajame dešimtmetyje. Penktasis-aštuntasis dešimtmečiai buvo Džono Veino karjeros kulminacija. Veinas paprastai filmavosi vesternuose arba filmuose apie Antrąjį pasaulinį karą, tačiau jis filmavosi ir daugybėje kitų žanrų filmuose: biografiniuose filmuose, romantinėse komedijose, dramose ir pan.
Vilniaus siaurasis geležinkelis
Vilniaus siaurasis geležinkelis – siaurasis geležinkelis, tarpukariu įrengtas Vilniuje gynybiniais tikslais. Laikui bėgant geležinkelio tinklas traukėsi, kol 1980 m. buvo pilnai išardytas.
Istorija
Vilnių okupavusi Lenkija 1923 m. pradėjo įtvirtintos teritorijos „Vilnius“ įrengimą. Ratu aplink miestą išdėstyti požeminiai ir antžeminiai amunicijos sandėliai, susisiekimui tarp kurių nutiestas 600 mm vėžės siaurasis geležinkelis, ties Burbiškėmis atsišakojęs nuo Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio. Pagrindinė geležinkelio linija driekėsi į šiaurę nuo Burbiškių, kirto Vingio parką, tiltu per Nerį į Žvėryną, sukosi į rytus pro antžeminių bunkerių kompleksą, Šnipiškių bunkerius, toliau tiesėsi į rytus ir antrą sykį kirto Nerį ties dabartiniu Šilo tiltu, už kurio baigėsi ties Antakalnio bunkeriais. Trumpa geležinkelio atšaka tiesėsi ir į pietus nuo plačiojo geležinkelio link Burbiškėse buvusių antžeminių amunicijos sandėlių.
1939 m. Turniškių hidroelektrinės statybos metu įrengta 5 km ilgio atšaka iš Antakalnio. Už tilto per Nerį geležinkelis ėjo dabartine Smėlio gatve, kirto Vilniaus miesto klinikinės ligoninės teritoriją, Žolyno gatvę, tęsėsi lygiagrečiai Antakalnio gatvei ir maždaug ties dabartine Švyturio gatve įsijungė į Antakalnio gatvę. Už dabartinio viešojo transporto žiedo linija ėjo Valakampių gatve link hidroelektrinės. Vietomis galima aptikti likusius grindinio ir geležinkelio pylimo fragmentus.
Be karinių reikmių siaurasis geležinkelis buvo naudojamas kuro tiekimui į Vilniaus elektrinę. 1962 m. elektrinę pradėjus kūrenti dujomis ir mazutu siaurojo geležinkelio poreikis išnyko. Dešiniajame Neries krante buvę bėgiai išardyti, o atkarpa Burbiškės–Vingio parkas buvo perdaryta į vaikų geležinkelį, kurį aptarnavo jaunieji geležinkeliečiai. Po Vingio parko rekonstrukcijos panaikinta ir ši linija.
Eskaldesas-Engordanias
Eskaldesas-Engordanias  – viena iš Andoros parapijų, esanti šalies pietuose. Parapiją sudaro Les Eskaldeso, Engordanio, Els Vilars d’Engordanio, Engolasterso ir El Fenero gyvenvietės. 2011 m. duomenimis, parapijoje gyveno 14 395 gyventojai.
Vokietijos futbolo varžybos 1904–1905 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1904–1905 m.
Herefordas
Herefordas – miestas pietvakarių Anglijoje, prie Vajaus upės, 34 km į pietvakarius nuo Vusterio ir 37 km į šiaurės vakarus nuo Glosterio. Geležinkelio stotis (nuo 1854 metų). Stovi katedra (nuo 1079 m.), žymi biblioteka. Išvystyta žemės ūkio, maisto, chemijos pramonė. Yra karinių oro pajėgų būstinė.
Istorija
Miesto teisės suteiktos 1189 m.
Tauragnų koplyčia
miniatiūra|250px|right Tauragnų koplyčia stovi Utenos rajone, Tauragnų kapinėse, esančiose rytinėje miestelio dalyje, prie kelio, už 0,3 km nuo Tauragnų Šv. Jurgio bažnyčios.
Tauragnuose kapinių koplyčia apie porą metų, 1967–1969 m., tarnavo tikintiesiems maldos namais, kol buvo statoma naujoji bažnyčia vietoje sudegusios laikinos bažnyčios, įrengtos parapijos namuose. Be to, buvo ruošiamasi ir projektuojama šią koplyčią padidinti, paversti bažnyčia.
Šiuo metu koplyčia nenaudojama. Statinio ilgis 8 m, plotis 6 m, aukštis 4 m. Ant stogo galų iškelti seni ornamentuoti kryžiai.
Istorija
1944 m. liepos 9 d. vokiečiams iš lėktuvo padegus bažnyčią, išliko klebonija, netoli jos – parapijos salė, kurioje buvo skubiai įrengta laikina bažnyčia. Trečią dieną po bažnyčios gaisro čia iškeltas apdegęs bažnyčios kryžius, iš kapų koplyčios atneštas altorius. 1967 m. balandžio 30 d. laikina bažnyčia sudegė.
Parapijiečiai kreipėsi į atvykusį Religinių kultų įgaliotinį Justą Rugienį, kad būtų leista pastatyti naują bažnyčią. Jis pažadėjo leisti ir patarė laikinai persikelti į kapinėse esančią nenaudojamą koplyčią. Jos akmeninės sienos buvo sutrūkinėję tiek, kad per plyšius galėjo landžioti žvirbliai. Į šią koplyčią buvo atneštas Švč. Sakramentas ir įdėtas į medinį, pastatytą galu čemodanėlį (kareivišką). Jis buvo pavadintas tabernakuliu. Skubiai buvo pastatytas altorėlis ir sekančią dieną čia kan. A. Misevičius pradėjo pamaldas.
Iš Šeimaties kaimo kilęs, Vilniuje dirbantis inžinierius St. Šinkūnas sutiko paruošti projektą naujai bažnyčiai, kurią tikintiesiems leido statyti prie kapinių koplyčios. Kai projektą pamatė J. Rugienis, jis pasakė, jog apie didelės bažnyčios statybą negali būti jokios kalbos – galima projektuoti tik Tauragnų kapinių koplyčios priestatą, ne didesnį nei 100 kvadratinių metrų. Vėliau rajono pareigūnai pasipriešino žodiniam leidimui kapinėse statyti priestatą prie koplyčios, nors ir buvo jau nukelta keletas senų paminklų – taip paruošta aikštelė koplyčios priestatui. Kleboną ir bažnytinio komiteto pirmininką apkaltino savavališku kapinių žalojimu. Galiausiai po 2 metų valdžia leido pastatyti kitą bažnyčią iš Priepalės kaime pirkto namo.
Pelkinė puriena
Pelkinė puriena (Caltha palustris) – vėdryninių (Ranunculaceae) šeimos, purienų (Caltha) genties augalas. Liaudyje vadinama įvairiais pavadinimais: purena, puronu, žąsytkoja, žąsytdvėsa, lapūgu, lukšta ir kt.
Aprašymas
Daugiametis, 12-40 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis trumpas, su daugeliu sustorėjusių pridėtinių šaknų. Stiebai 12-40 cm aukščio, stori, apvalūs, tuščiaviduriai, gulsti arba kylantys, šakoti, pliki, sultingi, blizgantys, kartais bambliuose įsišaknijantys. Lapai stambūs, apskritai širdiški arba inkstiški, ryškiai žali, karbuotu pakraščiu. Apatiniai lapai ilgakočiai, viršutiniai trumpakočiai arba visai bekočiai. Žiedai stambūs, 2-4 cm pločio, šakų galuose, geltoni. Apyžiedžio lapelių 5-10. Kuokelių ir piestelių daug. Vaisius – lapavaisis. Subrendę vaisiai žvaigždiškai išsiskečia, išsilenkia lanku, sprogsta per siūlę ir išsvaido sėklas, kurias išnešioja vanduo.
Žydi balandžio - gegužės mėn. Auga šlapiose pievose ir miškuose, pelkėse, grioviuose, upių, ežerų pakrantėse, šlapiuose, daug maisto medžiagų turinčiuose dirvožemiuose. Dažna visoje Lietuvoje. Įvairuojanti lapų forma, karbuotumu, matmenimis.
Puriena, kaip ir dauguma vėdryninių šeimos augalų, nuodinga. Kartais ja apsinuodija arkliai ir karvės. Kaip dekoratyvinė auginama prie sodybų, ypač pilnavidurės formos.
Klaipėdos šv. Jono bažnyčia
'''Klaipėdos Šv. Jono bažnyčia''' – XVI–XVII amžiais Klaipėdos senamiestyje buvusi Šv. Jono vardo neogotikinio stiliaus bažnyčia. Pirmą kartą pastatyta 1258 m. Du kartus sunaikinta ir atstatyta, trečią kartą apgriauta 1944 m., karo metu, visiškai nugriauta 1945 m.
Pelkinė puriena
Panaudojimas
Darželiuose auginamos dekoratyvinių veislių purienos, tiek pilnaviduriais, tiek tuščiaviduriais žiedais.
Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 34 psl.
Klaipėdos šv. Jono bažnyčia
Istorija
1525 m. bažnyčios atiteko evangelikams liuteronams.
1696–1706 m. atstatyta Turgaus gatvės gale. Bažnyčios bokšto aukštis siekė 39 m, jame kabėjo keturi varpai. Bažnyčios vidus stilistiniu požiūriu nebuvo vientisas. Interjere dominavo paauksuotas altorius, išpuoštas drožinėtais ornamentais. Virš jo kabėjo fundatoriaus herbas – auksinis liūtas juodame fone. Iš senosios bažnyčios perkelta paauksuota krikštykla, drožinėtomis apaštalų figūromis puošta sakykla. Ant bažnyčios sienų kabėjo portretai.
Po 1854 m. didžiojo Klaipėdos gaisro atstatyta miestelėnų pastangomis 1856–1858 m., panaudojus senos bažnyčios pamatus ir mūro liekanas. Varpinė siekė 75 metrų aukštį (kai kur nurodomai 76 m). Klaipėdoje tai buvo aukščiausias visuomeninis pastatas, svarbiausias miesto vertikalusis akcentas, geografinis miesto centras. Kaip ir bažnyčios vidus, fasadas stilistiniu požiūriu taip pat nebuvo vientisas. Vyravo neogotikinis stilius. Šv. Jono bažnyčia tokiu vardu vadinama tik nuo 1857 m. Antrojo pasaulinio karo metu apgriauta, pokario laikotarpiu visiškai nugriauta, išliko tik 1620 m. nulietas bažnyčios varpas.
Bažnyčios atstatymas
Šiuo metu tik gyvatvorė žymi bažnyčios kontūrą. Senosios bažnyčios vietoje vyksta ekumeninės pamaldos, krikščioniškų giesmių šventės. Istorinės aplinkybės yra palankios bažnyčios atstatymo vizijai įgyvendinti.
Yra įkurtas statinio atkūrimo ir paramos fondas. Konkursą dėl atstatymo laimėjo UAB „Senamiesčio projektai“, projekto architektas – Aurimas Širvys. Anot jo, surinktų duomenų pakanka atkurti autentišką bažnyčią. Jo teigimu, „80–90 proc. architektūros detalių esą tikrai galima matyti“, o likę elementai būtų atkurti vadovaujantis analogų principu. Architektui pavyko išsiaiškinti vieną esminių detalių – bažnyčios aukštį. Kompiuterinėmis technologijomis atkūrinėjant bažnyčios kontūrus buvo išsiaiškinta, jog bažnyčios bokštas galėjo būti iki 80 m aukščio; iki tol buvo kalbama apie 75 m aukštį.
Anot A. Širvio, kalbose dėl bažnyčios interjero taip pat „linkstama prie istorinio atstatymo“. Anksčiau teigta, jog to padaryti neįmanoma. Tačiau architektas teigia, kad pagrindinių interjero sudėtinių dalių, piliastrų ir kolonų, kapitelių, skliautų ir galerijos ikonografijos pakanka. Jo teigimu pigiau būtų statyti iš gelžbetonio, metalo konstrukcijos, o dekoratyvinius elementus iš smiltainio mišinio. Vėliau etapiškai galima būtų atstatyti ir interjerą.
Pirmiausiai būtų vykdomi archeologiniai kasinėjimai, siekiant nuspręsti, kokį konstruktyvą atstatant naudoti. Viena iš versijų – kaip Valdovų rūmuose Vilniuje, apžergianti pamatą konstrukcija.
Statymo darbai, vertinami 15,96 mln. eurų, būtų finansuojami kooperuojant parapijos, savivaldos ir Europos Sąjungos lėšas. Bažnyčią numatoma atstatyti iki 2027 m. gruodžio 31 d. Jos erdvės būtų pritaikytos evangelikų liuteronų bendruomenės pamaldoms, kitoms religinėms apeigoms, kultūriniams renginiams (parodoms, koncertams, muziejui), o atstatytame bažnyčios bokšte turėtų būti erdvės, pritaikytos Klaipėdos turizmo ir kultūros informacijos centrui.
Kai ji bus pastatyta, čia bus perlaidoti dar 2006 m. šalia Danės – kur nuo XVI a. pabaigos iki 1706-ųjų stovėjo pirmasis Šv. Jono bažnyčios pastatas – rasti 172 iškilių klaipėdiečių palaikai. Iki šiol šie palaikai buvo saugomi Klaipėdos universiteto pagalbinėse patalpose, vėliau be didelių iškilmių, pašventinus dviem liuteronų kunigams, buvo perkelti į Jono kalnelio požemius.
2012 m. švenčiant Klaipėdos įkūrimo 760-ąsias metines, simboliškai pažymėta evangelikų liuteronų Šv. Jono Atminimo bažnyčios atstatymo darbų pradžia – toje vietoje, kur ji stovės, atidengtas kertinis akmuo, šalia jo įkasta atminimo kapsulė su istoriniu dokumentu joje.
Kapinės
Kuršo vyskupas Edmundas 1291 m. leido Klaipėdos gyventojams laidotis katedros kapinėse, nes prie Šv. Jono bažnyčios kapinėms vietos nebuvo.
XVI–XVII amžiais prie Šv. Jono bažnyčios buvo laidojami ir paprasti miestiečiai, ir elito atstovai (kunigai, aukšto rango kariškiai, pirkliai, karališkojo valsčiaus tarnautojai).
2006 m. archeologai, tyrinėdami Klaipėdos senamiestį, buvusio karamelės fabriko teritorijoje, kur XVI–XVII amžiais stovėjo Šv. Jono bažnyčia, aptiko 182 čia palaidotų žmonių palaikus.
Kapai:
Mykolas Devenis
Mykolas Devenis (1891 m. gegužės 1 d. Klausučiai – 1978 m. gegužės 28 d. Santa Monika, JAV) – Lietuvos gydytojas, Lietuvos ir JAV lietuvių visuomenės veikėjas, evangelikų reformatų bažnyčios kuratorius.
Biografija
Žmona Alena Vileišytė-Devenienė, Jono Vileišio duktė, sūnus Keistutis Devenis, duktė Dalia Bobelienė, gydytojo Kazio Bobelio žmona.
Nebaigęs gimnazijos, 1912 m. įstojo savanoriu į Rusijos kariuomenę. 1914 m. eksternu išlaikęs gimnazijos kursą, įstojo į Maskvos universiteto Medicinos fakultetą. Vasaros atostogų metu sumanė aplankyti JAV gyvenančius saviškius. Svečiuojantis Amerikoje, prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas. Rusijos atstovybė reikalavo, kad jis grįžtų į Rusiją ir stotų kariuomenėn. Šiam įsakymui nepakluso. Metus studijavo Mičigano universiteto Technikos fakultete, vėliau įstojo į Jeilio universiteto Medicinos fakultetą. 1919 m. baigė universitetą maximum cum laude laipsniu.
Voterberyje (Konektikuto valstija) vertėsi privačia praktika. Po metų jam suteikta JAV pilietybė. M. Devenis skatino ir rėmė lietuvių išeivijos visuomeninį-kultūrinį gyvenimą, siuntė knygas ir mokslo priemones Lietuvos universiteto Medicinos fakultetui. Savo lėšomis rėmė per Pirmąjį pasaulinį karą nukentėjusias Biržų ir Nemunėlio Radviliškio reformatų bažnyčias. Rėmė „Varpo“ leidyklos įsteigimą bei Neolituanų rūmų statybą Kaune. 1923 m. JAV lietuvių protestantų sąjungos pirmininkas ir Lietuvių evangelikų reformatų bažnyčios kuratorius.
Lietuvoje
1924 m. grįžo į Lietuvą. Mikas Petrauskas supažindino su būsimąja žmona – Kauno miesto burmistro Jono Vileišio dukra Alena Vileišyte (1904–1999). Katalikė Vileišytė turėjo gauti iš Žemaičių vyskupo leidimą tuoktis su evangeliku reformatu. Leidimas buvo gautas, ir jaunuosius Kauno Vytauto bažnyčioje sutuokė kanauninkas Juozas Tumas-Vaižgantas. Su Alena susilaukė sūnų Algirdo ir Keistučio bei dukros Dalios. Nuo 1924 m. Valstiečių liaudininkų sąjungos centro komiteto narys. 1925 m. už 16 000 dolerių iš Taidos Radvilaitės įsigijo parceliuojamą Leonpolio dvarą. Čia įkūrė pavyzdinį ūkį, dvi spirito varyklas, kooperatinę pieninę. 1926 m. vėl išvyko į JAV.
1928 m. su šeima grįžo į Lietuvą, vertėsi gydytojo praktika, pavyzdingai tvarkė savo ūkį, rinko vertingas knygas, surinko paveikslų kolekciją, archeologijos rinkinį, rūpinosi Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčios reikalais. Leonpolis tapo vienu iš pirmųjų cukrinių runkelių auginimo centrų Lietuvoje. Dvare gyveno ir dirbo 26 darbininkų šeimos, o darbymečiu buvo samdoma dar apie 15 darbininkų. Čia nuolat gyveno 3-4 praktikantai iš Žemės ūkio akademijos, susipažinti su pažangiu ūkininkavimu į Leonpolį atvykdavo ekskursijos iš tolimiausių Lietuvos kampelių. 1937 m. ūkį aplankė prezidentas Antanas Smetona. 1936 m. Devenių šeima įsigijo grafų Jelenskių Didžiokų dvarą prie Giedraičių.
Okupacija
Lietuvą okupavus Sovietų Sąjungai, 1940 m. liepos 22 d. buvo suimtas, kalėjo Ukmergės, vėliau Lukiškių kalėjime. 1941 m. kovo 1 d. Maskvoje Ypatingasis pasitarimas prie SSRS NKVD Mykolą Devenį, JAV pilietį, už akių nuteisė 8 metams nelaisvės sunkių darbų pataisos stovykloje. 1941 m. birželio 16 d. iš Lukiškių kalėjimo buvo išvežtas į Vorkutą. Pradžioje dirbo anglies kasykloje, vėliau perkeltas į sanitarijos skyrių, gavo lagerio gydytojo darbą.
Žmonos atkaklios pastangos išlaisvinti vyrą iš lagerio, rašyti pareiškimai, vizitai ambasadoriams pagaliau baigėsi sėkme. 1942 m. balandžio 23 d. lagerio viršininkas išdavė M. Deveniui pažymėjimą, kad jis gali vykti Amerikos ambasados žinion. Kuibyševe, kur buvo įsikūrusi JAV ambasada, vėl gavęs JAV piliečio pasą, laivu plaukė Volgos upe ir Kaspijos jūra, Baku mieste perėjo SSRS sieną ir per Iraką, Iraną, Pakistaną, Indiją 1942 m. rugsėjo 7 d. pasiekė Niujorką.
Amerikoje
Voterberyje vertėsi privačia praktika. Davė parodymus Jungtinių Tautų komisijai apie Vorkutos lagerius. 1948 m. nusipirko fermą su 120 hektarų žemės, dviejų aukštų namu. Laisvalaikiu darbavosi savo ūkyje. Čia apgyvendino iš Vokietijoje įsteigtų perkeltųjų asmenų stovyklų į JAV atvykstančius lietuvius. Devenių sodyboje dažnai viešėdavo žymūs lietuvių išeivijos veikėjai: profesoriai broliai Mykolas, Vaclovas ir Viktoras Biržiškos, rašytojai Juozas Švaistas, Alė Rūta, profesorė istorikė Vanda Daugirdaitė-Sruogienė ir kt.
Sušlubavus sveikatai, 1959 m. pardavė ūkį Voterberyje ir persikraustė į Kalifornijos valstijos kurortinį Santa Monikos miestą Ramiojo vandenyno pakrantėje. Jo rezidencijoje svečiavosi poetai Bernardas Brazdžionis, Antanas Gustaitis, Stasys Santvaras, rašytojas Pulgis Andriušis ir kiti lietuvių išeivijos kultūros žmonės. Aktyviai dalyvavo įvairių organizacijų, evangelikų reformatų veikloje. Santa Monikoje kartu su kitais medikais įkūrė Kalifornijos lietuvių gydytojų draugiją, 1970 m. atkūrė Lietuvių protestantų sąjungą, buvo išrinktas jos pirmuoju pirmininku. Jo lėšomis buvo leidžiami laikraščiai „Lietuvių kelias“, „Tėviškės garsai“, „Mūsų sparnai“.
1974 m. birželio 22 d. kartu su žmona Alena įsteigė Devenių kultūros fondą, taip pažymėdami auksinį savo vedybų jubiliejų. Fondas pirmiausia turėjo įgyvendinti jau senokai išeivijoje brandintą idėją – išleisti istorinį veikalą apie iš Pasvalio krašto, Medinių kaimo, kilusius Lietuvos atgimimo šviesuolius Petrą, Antaną ir Joną Vileišius. Šiam fondui Deveniai skyrė 100 tūkstančių dolerių.
Palaidotas Čikagos lietuvių Tautinėse kapinėse.
Klemiškės valsčius
Klemiškės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje, į rytus nuo Klaipėdos. Centras – Klemiškė.
Istorija
Valsčius minimas XVIII a. Jis sudarytas XVIII a. pradžioje, kai Klaipėdos valsčius buvo padalytas į mažesnius.
Matarnai
Matarnai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 1 km į pietryčius nuo Slabadų, dešiniajame Šešupės krante, prie kelio.
Istorija
Kaimas anksčiau priklausė Būblelių valsčiui, dalis kaimo buvo žinoma kaip Kačerginė.
Gyventojai
Kaime 1919 m. gimė Jonas Stanaitis – chirurgas, hab. medicinos mokslų daktaras.
Šolė
Šolė − miestas vakarų Prancūzijoje, Meno ir Luaros regione, dešiniajame Moine upės krante, svarbus pramonės centras. Aplink miestą yra įsikūrę granito karjerų, įvairių fabrikų bei gamyklų. Šolė yra vienas iš svarbiausių Prancūzijos gyvulininkystės centrų, čia užauginama labai daug kiaulių, avių, jaučių bei kitų gyvulių, kurie iškeliauja po visą šalį. Mieste nėra didelio senamiesčio, dauguma pastatų bei bažnyčių yra statytos moderno laikotarpiu.
Prekės gyvenimo ciklas
thumb|right|400px|Prekės gyvenimo ciklo grafikas
Prekės gyvenimo ciklas rinkodaros specialistų apibrėžiamas kaip laiko tarpas nuo prekės atsiradimo iki jos išnykimo. Sėkmingai įvedus naują prekę į rinką, ji pradeda vadinamąjį prekės gyvenimo ciklą. Visos naujos prekės kartoja vis tą pačią raidą. Prekės gyvenimo ciklo koncepcija remiasi teiginiu, kad jos pardavimo mastas nuo atsiradimo rinkoje iki išėjimo keičiasi, pereidamas tam tikras stadijas. Kartu kinta ir pelno, gaunamo iš produkto pardavimo, dydis.
Dažniausiai skiriamos keturios produkto gyvavimo ciklo stadijos:
Augimo etapas
Augimo stadija prasideda, kai įmonė sugeba įtikinti vartotojus, kad prekė yra naudinga, tenkina jų poreikius. Tada vis daugiau vartotojų pripažįsta prekę. Padėtis pradeda sparčiai keistis ir pirkėjų skaičius palaipsniui auga, pirmieji pirkėjai perka prekę pakartotinai ir didesniais kiekiais. Prekės pardavimo mastai sparčiai didėja. Dėl pardavimo apimties didėja ir pelnas. Įmonė įgyja daugiau patirties gamyboje, todėl produkcija gaminama didesnėmis partijomis ir mažėja sąnaudos gamybai. Pelnas pradeda didėti dėl didėjančios pardavimo apimties (apyvartos). Šioje stadijoje taip pat sumažėja neracionalių ir neefektyvių rinkodaros išlaidų, klaidų dėl patirties stokos, kadangi sukaupiama vis daugiau informacijos apie vartotojų elgseną ir jų poreikius. O žinant situaciją rinkoje, rinkodaros priemonės tampa vis efektyvesnės, jos nukreipiamos į tikslinį rinkos segmentą. Pagrindinis įmonės tikslas šiuo laikotarpiu yra išlaikyti sparčiai didėjantį pardavimo mastą ir pritraukti kuo daugiau naujų vartotojų. Produktą ima pirkti ne tik mėgėjai, bet ir kiti vartotojai, susilaiko tik konservatyviausi pirkėjai. Palaipsniui pardavimo apimtis pradeda artėti prie natūralaus maksimumo, kuris nedaug skiriasi nuo rinkos potencialo. Šiame etape atsiranda ir pavojų, nes pasirodę rinkoje nauji konkurentai gali pasiūlyti vartotojams patobulintus naujo produkto variantus su naujomis savybėmis.
Brandos etapas
Prekės brandos stadija prasideda nuo to momento, kai pastebimas laipsniškas nedidelis jos pardavimo masto mažėjimas, nauji vartotojai nuperka tik labai nežymią dalį produkcijos, o tie vartotojai, kurie produkciją perka pastoviai, perka įprastiniais kiekiais ir jų nedidina. Brandos etapu galima vadinti laikotarpį, kai stabilizuojasi prekės pardavimo mastas ir jis po truputį mažėja. Šiuo laikotarpiu įmonė turi ir didelę pardavimo apimtį, ir patį didžiausią pelną. Brandos stadijos pabaigoje pirkėjų skaičius ir pardavimų apimtis ima po truputį mažėti. Pelnas nustoja augti anksčiau nei pardavimo apimtis dėl stadijos viduryje atsirandančių vis didesnių išlaidų nuolatiniams klientams išlaikyti. Naudojamos tokios priemonės kaip prekių modifikavimas, kainos mažinimas ir kita. Šios priemonės kurį laiką padeda išlaikyti didesnę prekių pardavimo apimtį, bet pelnas dėl to ima tik mažėti. Brandos etape išlieka tik patys stipriausieji, silpnesni konkurentai pasitraukia iš verslo.
Smukimo etapas
Smukimo stadija prasideda, kai prekių pardavimas ir pelnas ima sparčiau mažėti, pradeda mažėti ir nuolatinių pirkėjų skaičius. Ištikimiausi pirkėjai lieka konservatyviausių pažiūrų klientai, bet ir jų skaičius palaipsniui mažėja. Taip atsitinka dėl didelės rinkos konkurencijos, dėl atsirandančių vis naujesnių ir pranašesnių prekių, techninės pažangos. Pelnas, pradėjęs mažėti brandos stadijos pabaigoje, toliau mažėja ir pasiekia nulį. Dažniausiai įmonės nesiima radikalių priemonių pardavimo apimčiai ir pelnui pakelti, atvirkščiai, pardavimą nutraukia anksčiau nei produktas tampa nuostolingas. Šioje stadijoje svarbu nuspręsti, ką toliau daryti su senu produktu: ar nutraukti jo gamybą, ar dar bandyti atgaivinti. Kai kurių įmonių patirtis rodo, kad tinkamai ir atidžiai neišnagrinėjus ir atmetus technologijas kaip pasenusias, padaroma didelė klaida. Iš esmės šiame etape tikslinga palaipsniui atsisakyti „silpnų“ gaminių, mažinti kainą, išlaidas reklamai iki lygio, reikalingo tik ištikimiausiems pirkėjams išlaikyti. „Pasenę“ produktai reikalauja daug dėmesio iš vadovų ir rinkodaros specialistų, kurį jie galėtų nukreipti į naujų produktų kūrimą arba kaip vis dar pelningus produktus paversti dar pelningesniais.
Naira
Naira – Nigerijos valiuta. ISO 4217 kodas – „NGN“. Naira padalinta į 100 kobų. Simbolis – =N=.
Marsašlokas
Marsašlokas – miestelis pietryčių Maltoje. Yra uostas. Išvystyta žvejybos pramonė.
743 m.
743 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Puntininkai
Puntininkai – rytų aukštaičių tarminė grupė. Gyvena Anykščių, Biržų, Rokiškio, Ukmergės, Utenos rajonuose.
Būdinga savybė – vietoje dvibalsių am, an, em, en taria balsius um, un, im, in, o vietoje ą, ę – ū, y: pvz., lunks („lankas“), sumts („samtis“), pympe („pempė“), pynkts („penktas“), žūsis („žąsis“), gryšt („gręžti“).
Ildikas
Ildikas – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, 11 km į pietryčius nuo Zarasų, apie 4,5 km į pietvakarius nuo Turmanto. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 1,02 km, plotis iki 0,36 km. Altitudė 141,4 m. Ežeras susidaręs rininiame duburyje. Krantai daug kur aukšti, beveik ištisai apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Rytinėje ir pietvakarinėje pakrantėse auga miškeliai, kitose pakrantėse plyti pievos. Per Ildiką teka S-1upelis į šiauriau esantį Saločių ežerą (Vilenkos upės baseinas).
Šiauriniame krante įsikūrę Čepukiškės, vakariniame – Martyniškių, rytiniame – Jurkakalnio kaimai. Šiaurine pakrante eina kelias.
Vandenvardis Ildi̇̀kas galimai sėliškas (< Ildzikas), susijęs su žodžiu ilgas.
Ostendė
Ostendė – miestas šiaurės vakarų Belgijoje, prie Lamanšo sąsiaurio. Geležinkelio stotis. Yra jūrų muziejus, Šv. Petro ir Pauliaus bažnyčia, nemažai paplūdimių.
Sportas
1920 m. mieste vyko olimpinė buriavimo regata.
Miesto sporto komandos:
Krukliai
Krukliai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Panočių, prie Kaniavėlės upelio. Praeina vieškelis.
Istorija
Krukliai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1672 m. Užėmė 25,25 valako žemių. Per švedų antpuolį sudegintas. 1798 m. buvo 9 kiemai su 60 gyventojų (užrašytos pavardės Ščesnulevičius, Pekorius, Rudzys, Kiesa, Plinka, Valiukevičius, 1850 m. Badarai, Brūzgės, Kavaliauskai, Jazukevičiai, Šablinskai, Vilčinskai, Ruseckai).
1860 m. Kaniavos dvaro valdose pastatyta Kruklių ferma, sudarytas palivarkas (~170 ha). Kaip kompensacija už paimtą žemę, valstiečiams suteiktos Barščių ir Volų apyrubės. 1881 m. vietoje išparceliuotos fermos įkurtas Dalinos kaimas.
Kiderminsteris
Kiderminsteris – miestas vakarų Anglijoje, 30 km į pietvakarius nuo Birmingamo. Ypač išvystyta tekstilės pramonė, audžiama daug kilimų, taip pat maisto pramonė, gaminamos prabangios jachtos.
Krukliai
Istorija
XIX a. pab. buvo valstybinis kaimas Lydos apskrityje. Lenkų valdymo laikais kaime veikė lietuviška pradžios mokykla.
Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 141 žmogus, iš kurių 132 buvo užrašyti lenkais ir 9 lietuviais.
Taika
Taika – karo kaip organizuotos tarpvalstybinių santykių formos nebuvimas. Platesniu aspektu – tai bendruomeninė draugystė ir harmonija be priešiškumo ir smurto. Socialiniu požiūriu taikos terminas dažnai vartojamas apibūdinti konflikto (tokio kaip karo) nebuvimas ir laisvė nuo smurto baimės tarp asmenų ar grupių. Žmonijos istorijoje daug lyderių naudojo taikos kūrimą ir diplomatiją sudarydami įvairius sandėrius ar taikos sutartis, skirtas, kad užkardytų galimus konfliktus, taip sukuriant sąlygas taikos įsigalėjimui regione ir ekonominiam augimui bei klestėjimui.
Jungtinių Tautų Organizacija
Vienas iš JTO siekių – siekti pasaulinės taikos. Tuo tikslu JT Saugumo Tarybai pritarus, Jungtinės Tautos siunčia taikos palaikymo misijas į regionus, kuriuose vyksta konfliktas ar kuriose yra konflikto kilimo grėsmė. Kadangio Jungtinės Tautos kariuomenės neturi, savanorius siunčia šalys narės. Už tai Jungtinių Tautų taikdarystė 1988 m. buvo apdovanota Nobelio taikos premija.
1981 m. Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėja priėmė Rezoliuciją 36/37, kurioje buvo numatyta įtvirtinti Tarptautinę taikos dieną. Šią rezoliuciją inicijavo Jungtinė Karalystė ir Kosta Rika. Pirmą kartą ši diena paminėta 1982 m. Iki 2001 m. Tarptautinė taikos diena buvo minima kiekvieno rugsėjo trečią antradienį – Generalinės Asamblėjos susirinkimo pradžios atidarymo dieną, o 2001 m. buvo nustatyta nuolatinė minėjimo data – rugsėjo 21 diena. Generalinė Asamblėja rekomenduoja visoms valstybėms šią dieną laikyti visuotine susitaikymo diena ir net vykstant karui šią dieną nutraukti karo veiksmus.
Nobelio taikos premija
Aukščiausiu apdovanojimu taikdariams yra laikoma Nobelio taikos premija, Norvegijos Nobelio komiteto skiriama nuo 1901 m. Premija skiriama kasmet tarptautiniu mastu pagarsėjusiems asmenims ar organizacijoms vykdant Alfredo Nobelio valią. Pagal ją, Nobelio taikos premija skiriama asmeniui, kurie „…nuveikė daugiausia ir geriausia tautų brolybės vardan, už esamų kariuomenių panaikinimą arba sumažinimą ir už taikos kongesų rengimą bei garsinimą.“
Kitos žymesnės premijos
Taikdarystė taip pat vertinama Rodso stipendija, Gandžio taikos premija, Sidnėjaus taikos apdovanojimas. Viena prestižiškiausių ir seniausių laikomos Rodso stipendijos JAV, Vokietijos ir Britų imperijos studentams įsteigėjas magnatas Sesilis Rodsas 1901 m. rašė, kad „tarpusavio supratimas tarp trijų didžiųjų valstybių padarys karo įsižiebimą neįmanomu, o santykiai per švietimą sujungia tampriausiai“. Tuo tarpu Gandžio taikos premija įsteigta Indijos vyriausybės minint 125-ąsias vieno garsiausių taikos aktyvistų Mahatma Gandžio gimimo metines 1995 m. Premija apdovanojami asmenys ir organizacijos, savo veikla siekę įkūnyti pacifistinius Gandžio idealus. Sidnėjaus taikos apdovanojimas yra įsteigtas Sidnėjaus universiteto ir skiriamas asmenims ir organizacijoms, skatinusiems taiką su teisingumu ir praktikavusiems nesmurtinį kelią.
Taikos muziejai
Pasaulyje yra įkurta keletas muziejų, kuriuose skleidžiamos pacifizmo idėjos, jas supriešinant su karo baisumais. Tarp žymesnių taikos muziejų − Teherano taikos muziejus Irane, Hirošimos taikos memorialinis muziejus ir Kioto muziejus pasaulio taikai Japonijoje, Izerio bokštų muziejus Belgijoje, Kano memorialinis muziejus Prancūzijoje, Nobelio taikos centras Norvegijoje.
Religija ir taika
Tikėjimai dažnai siekia įvardinti esmines problemas žmogaus gyvenime ir teikti patarimą joms spręsti, įskaitant konfliktus asmens viduje, tarp asmenų ir tarp bendruomenių. Senovės Graikijoje taikos (ramybės) dorybę įkūnijo deivė Eirenė, Senovės Romoje − Paksė.
Budistai tiki, kad taiką (ramybę) galima pasiekti pasibaigus kančiai. Anot budizmo, kančią sukelia troškimai ir lūkesčiai. Kad išsivaduotų iš kančios, Budos sekėjai turi laikytis Keturiose tauriosiose tiesose nurodyto mokymo.
Hinduistinėje tradicijoje taika skatinama Jadžurvedoje ir Ramajanoje. Valmikis Ramajanoje moko neatsakyti į bloga blogu.
Islamas moko, kad asmeninė taika (ramybė) pasiekiama atsidavus Alacho valiai.
Judėjų tradicijoje Dievas sugretinamas su taika. Šalom, biblinėje ir moderniojoje hebrajų kalboje nusakantis taiką žodis, yra vienas iš vardų Dievui apibūdinti pagal judėjų įstatymą ir tradiciją. Anot judaistinės soteriologijos, visuotinę taiką galop atneš ir įtvirtins atėjęs Mesijas. Apie tai rašoma Izaijo knygos 2-ame ir 11-ame skyriuose.
"Taip jis išspręs ginčus tarp tautų, nuspręs daugelio žmonių bylas; jie perkals savo kalavijus į arklus, o ietis – į geneklį medžiams genėti. Viena tauta nebekels kalavijo prieš kitą, nebebus mokomasi kariauti."
"Tada vilkas viešės pas avį, leopardas gulsis su ožiuku. Veršis ir liūtukas ganysis kartu, – juos prižiūrės mažas vaikas. Karvė ir lokys bus kaimynai, kartu gulės jų jaunikliai. Liūtas ės šiaudus kaip jautis. Kūdikis žais prie angies lindynės, mažylis kiš ranką į gyvatės urvą. Visame mano šventajame kalne nebus vietos jokiai skriaudai nei jokiai niekšybei, nes žemė bus kupina Viešpaties pažinimo, tarsi jūros vandenų apsemta."
Krikščionys, tikintys, kad Jėzus iš Nazareto yra Žydų Mesijas aiškina Senajame Testamente esančios Izaijo knygos eilutes kaip mesijinę pranašystę apie Jėzų, kur šis vadinamas „Taikos kunigaikščiu“, „Ramybės kunigaikščiu“. Evangelijoje pagal Matą taikdarystė iškeliama kaip vertybė, įkūnijanti Dievo vaiko idealą.
Ideologijos ir taika
thumb|[[Taikos ženklas, plačiai siejamas su pacifizmu]] Viena pagrindinių už taiką agituojančių ideologijų yra pacifizmas, oponuojantis būdui spręsti konfliktus ar įgyti pranašumą smurtiniu būdu. Pacifizmas gali būti pagrįstas moraliniais principais (deontologinis požiūris) ar pragmatizmu (pasekmistinis požiūris).
Mahatma Gandis parengė Satjagrahą, nesmurtinio pasipriešinimo filosofiją, kurią pats taikė kovodamas už Indijos nepriklausomybę. Satjagrahos teorija padarė įtaką Martino Liuterio Kingo, Džeimso Bevelio ir kitiems afroamerikiečių pilietinių teisių judėjimo aktyvistams JAV.
Architektūriniai paminklai
Žymesni paminklai taikai: Japoniškas taikos varpas Niujorke (JAV), Laiko fontanas (Čikagoje (JAV), Fredensborgo rūmai Fredensborge (Danija), Tarptautinis taikos sodas Manitoboje (JAV), Taikos arka Kanados ir JAV pasienio zonoje, Europos statula Briuselyje (Belgija), Votertono-Gleišero tarptautinis taikos parkas Albertoje (JAV). Šanti stupa Pocharoje (Nepalas) ir kitos taikos pagodos.
Muzikiniai kūriniai
Išgarsėjusių dainų apie taiką yra parašę Bob Dylan („Blowin' in the Wind“), John Lennon („Imagine“), Bob Marley („Fussing and Fighting“), The Cranberries („Zombie“), Michael Jackson („Heal The World“, „History“), Queen („The Miracle“), King Crimson („Peace“) ir kiti.
FK Rabotnički Skopje
Skopjės „Rabotnički“ – Makedonijos futbolo klubas iš Skopjės.
Himavatas
Himavatas (kitaip Himalajus ar Himavanas, sanskritu/hindi: हिमवान् – „snieginis“), hinduizmo mitologijoje dievas, personifikuojantis Himalajų viršūnę, rakšų, pišačų ir jakšų buveinę.
Himavatas buvo apsaros Menakos (Menos) vyras, susilaukęs nuo jos sūnaus Mainakos (vienintelė iš kalnų viršūnių, pasilikusi su sparnais po to, kai Indra nupjaustė kalnų sparnus) ir dukterų Parvati (Šivos žmona) bei Gangos.
Perechilio sala
thumb|250px|Perechilio sala Maroko priekrantėje
Perechilio sala ( 'Petražolių sala'), Leila  – maža negyvenama salelė Gibraltaro sąsiauryje, ginčytina tarp Ispanijos ir Maroko. Yra 250 m nuo Maroko kranto, 8 km nuo Ispanijos eksklavo Afrikoje Seutos ir 13,5 km nuo pagrindinės Ispanijos teritorijos. Plotas 0,15 km². Aukštis iki 74 m.
2002 m. liepos 18 d. Perechilio saloje įvyko incidentas kuomet Maroko armija įžengė į salą. Vėliau konfliktas išspręstas ir sala vėl tapo niekieno nevaldoma teritorija.
Vokietijos futbolo varžybos 1906–1907 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1906–1907 m.
Belozerskas
Belozerskas  – miestas Rusijoje, Vologdos srityje, Belojės ežero pietinėje pakrantėje; rajono centras. Keliai į Čerepovecą, Vologdą, Babajevą, laivų prieplauka (praeina Baltijos–Volgos vandens kelias). Medienos apdirbimo, maisto (aliejaus, žuvies) pramonė, žvejyba. Veikia krašto muziejus.
Krūmėniškės
Krūmėniškės – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Variekos.
744 m.
744 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota:
Glušokas (Zarasų r., Turmanto sen.)
Glušokas – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 3 km į pietvakarius nuo Turmanto. Ežerėlio ilgis iš vakarų į rytus – 0,1 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 151 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję – aplink plyti ~ 6,5 ha dydžio pelkė. Pakrantėse plyti pievos, tik rytinėje pakrantėje auga krūmynai. Pietuose išteka upelis link S-1 upelio (Skirnos upės intakas).
Džeimso flamingas
Džeimso flamingas (Phoenicoparrus jamesi) – flaminginių (Phoenicopteridae) šeimos paukštis, gyvenantis Andų kalnų plynaukštėje Peru, Bolivijoje, Čilėje ir Argentinoje. Ši rūšis glaudžiai susijusi su andiniu flamingu, už kuriuos yra šiek tiek mažesni (apie 90 cm).
Džeimso flamingo plunksnos šviesiai rožinės su ryškiai raudonomis juostomis aplink kaklą ir nugaroje. Sparnuose yra keletas juodų plunksnų. Oda aplink kaklą ryškiai raudona, kojos raudonai rudos, o snapas ryškiai geltonas su juodu galiuku. Jaunikliai su pilkšvu atspalviu.
Džeimso flamingas panašus į likusius Pietų Amerikos flamingus, bet čilinis flamingas yra daugiau rožinės spalvos ir ilgesniu snapu, o Andų flamingo snapo ir sparnų galai juodesni, o kojos geltonos.
Iki 1956 m. Džeimso flamingai buvo laikomi išnykusiais, kai pietų Bolivijoje, prie Kolorado ežero, buvo rastas lizdas. 1960 m. populiacija išaugo iki 7 tūkst. individų, o dabar suskaičiuojami 26 tūkst. Ši rūšis įrašyta į CITES konvenciją.
Dobra
Dobra – San Tomė ir Prinsipės valiuta. ISO 4217 kodas – „STD“. Dobra padalinta į 100 sentimų, tačiau dobra – smulkus piniginis vienetas, todėl sentimai nenaudojami. Simbolis – Db. 1977 ši valiuta pakeitė eskudą.
Sent Džuliansas
Sent Džuliansas – miestas Maltoje, į šiaurę nuo Valetos, prie Viduržemio jūros. Yra Šv. Julijono bažnyčia. Gerai išvystytas turizmas, Paceville pramogų kvartalas.
Istorija
Gyvenvietė išaugo iš žvejų kaimelio. XX a. tarpukariu tapo pramogų centru.
Vanuatu vyrų futbolo rinktinė
Vanuatu vyrų futbolo rinktinė – Vanuatu atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Vanuatu futbolo federacija. Rinktinė iki 1980 žaidė Naujųjų Hebridų vardu. Rinktinė nė karto nedalyvavo pasaulio čempionate, bet dalyvavo 9 žemyno čempionatuose. 1973, 2000, 2002 metais rinktinė užėmė 4 vietą.
Grajevo valsčius
Grajevo valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Grajevo apskrityje. Centras – Grajevas. Ribojasi su Goniondzo, Prostkų, Radziluvo, Raigardo, Ščučino ir Vonsošo valsčiais.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Apie XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo 1138 m. iki 1526 m. dabartinės valsčiaus žemės priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei, o nuo 1529 m. iki 1569 m. Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1815 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, 1837–1866 m. Augustavo gubernijai, 1867–1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. ir 1944 m. valsčius priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Grajevo rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2007 metų duomenis valsčiaus plotas yra 308,13 km², iš kurių: Valsčius sudaro 31,86 % Grajevo apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2009 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1358,81 zlotai.
Antalieptės seniūnija
Antalieptės seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Zarasų rajono savivaldybės vakaruose.
Mauras Pucas
Mauras Pucas (apie 1810 m. Žiliuose, Ragainės apskritis – po 1852 m. JAV) – Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjas, mokytojas, spaudos darbuotojas.
Antalieptės seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 3 seniūnaitijos:
Vokietijos futbolo varžybos 1907–1908 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1907–1908 m.
745 m.
745 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Roko maršas per Lietuvą '89 (1990 albumas)
Roko maršas per Lietuvą '89 – 1990 m. albumas. Išleido Melodija, katalogo nr. – C60 30637 005.
Keršiškiai
Keršiškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Sudargo, Lietuvos-Kaliningrado srities pasienyje, dar vadinamas Švarcais. Atstumas nuo Šakių – 32 km, nuo Jurbarko – 15 km. Sovietmečiu, vykdant beatodairišką melioraciją, visiškai sunyko. Iš buvusio gatvinio 17 sodybų, kuriose gyveno virš 70 žmonių, dabar likusios 2 tik sodybos. Ribojasi su Ramoniškių, Rėžgalių, Sudargo kaimais, Sudargo mišku ir Kaliningrado sritimi. Į pietvakarius nuo plento. Spaudos draudimo laikais jame buvo priglaudžiami ir nuo caro valdininkų slepiami knygnešiai, jų nešamos knygos. Tarpukario laikais garsėjo drąsiais pasienio prekeiviais – kontrabandinių prekių nešėjais.
Alive
„Alive“ – amerikiečių alternatyvaus roko grupės „Pearl Jam“ daina. Ji buvo išleista kaip debiutinis grupės singlas, taip pat vėliau buvo įtraukta į debiutinį albumą „Ten“. Muziką parašė gitaristas Stone Gossard, ieškodamas savo naujai grupei vokalisto. Eddie Vedder įrašė žodžius, pasakojančius istoriją apie vaiką, sužinanti, jog jo tėvas seniai miręs ir jog jis gyvena su patėviu (istorija paremta jo gyvenimu).
Daina debiutavo 16 vietoje Jungtinėje Karalystėje, o JAV oficialiai nebuvo išleistas. Daina buvo kelis kartus pertvarkyta, šios versijos pasirodė grupės 2004 m. išleistame geriausiųjų dainų rinkinyje „Rearviewmirror (Greatest Hits 1991–2003)“ bei 2009 m. išleistame „Ten“ perleidime. Daina pasiekė 16 vietą „Billboard Mainstream Rock Tracks“ tope.
Dainai buvo sukurtas vaizdo klipas, kuriame nespalvotai nufilmuotas grupės pasirodymas. Jame būgnais groja tuometinis būgnininkas Matt Chamberlain, tačiau įraše jis nedalyvavo. 1992 m. MTV vaizdo klipų apdovanojimuose šis klipas buvo nominuotas geriausio alternatyvaus klipo nominacijoje.
Kūrinyje skambanti gitaros solo partija neretai yra įtraukiama į geriausių visų laikų solo sąrašus. Nuo pat grupės susikūrimo ši daina yra labai dažnai atliekama koncertuose.
Dainų sąrašas
Visas dainas parašė Eddie Vedder ir Stone Gossard, išskyrus, kur išskirta
Vejle Kolding
Vejle Boldklub Kolding (Vejle Kolding, VB Kolding) – Danijos futbolo klubas iš Vailės.
Istorija
Klubas iširo, kai 2013 m. birželio mėn. suskilo į Vejle Boldklub ir Kolding IF.
Du sezonus (2011/12 ir 2012/13 m.) klubas žaidė Pirmame divizione.
Kazys Varnelis
Kazys Varnelis (1917 m. vasario 25 d. Alsėdžiuose – 2010 m. spalio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos ir išeivijos dailininkas, kūryboje naudojęs konstruktyvizmo, minimalizmo ir optinio meno elementus.
Biografija
1941 m. baigė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą (Stasio Ušinsko dekoratyvinės tapybos studiją). Nuo pat jaunystės domėjosi istorija ir kolekcionavimu. Valstybinio muziejaus vedėjo Pauliaus Galaunės paskatintas liaudies meno dirbinius pradėjo rinkti dar būdamas studentu. Muziejinio darbo patirties įgijo 1941–1943 m. vadovaudamas Bažnytinio meno muziejui Kaune.
Akiratį praplėtė 1943–1945 m. studijuodamas Vienos dailės akademijoje, Štutgarte susipažinęs su modernaus meno kolekcionieriumi Ottomaru Domnicku.
1949 m. iš Vokietijos emigravo į JAV ir, apsigyvenęs Čikagoje, įsteigė bažnytinio meno dirbtuves, kūrė vitražus, altorius, interjerus bažnyčioms. 1963 m. grįžo prie tapybos ir netrukus pradėjo reikštis parodose, greitai įgydamas gero dailininko reputaciją.
1967 m. pakviestas dėstyti Čikagos miesto koledže, kur 1973 m. jam suteiktas profesoriaus vardas. Šis periodas buvo ypač svarbus K. Varnelio kūryboje: tuo metu susiformavo originalus jo tapybos stilius, vienijantis konstruktyvizmo, minimalizmo ir optinės dailės elementus.
Tapyba
XX a. 3 dešimtmetyje rusų konstruktyvistai davė pradžią formuotis požiūriui, kad tapyba – nėra langas į iliuzinę tikrovę, priešingai, tai pagal tam tikrus dėsnius ir taisykles nudažyta plokštuma. Ši pozicija atsispindi ir K. Varnelio darbuose. Svarbu tai, kad savo kūriniams pritaikydamas lietuvių liaudies ornamentikos motyvus, K. Varnelis sugeba derinti tradiciją su modernumu: dvimatėje plokštumoje kuriamas trimatis vaizdas, svarbus optinis efektas, atsisakoma tradicinės paveikslo formos.
Jau 1949 m. K. Varnelis pasuko dabar vadinamo minimalaus meno (Minimai Art) kryptimi, tapydamas geometrines abstrakcijas. Tuomet Minimal Art terminas dar nebuvo vartojamas. Ši tendencija dailėje buvo įvardijama kaip sisteminė tapyba, serijinis menas, geometrinė tapyba, konstruktyvizmas, ABC menas, koncepcinis menas ir kt.
K. Varnelis įsitvirtino Čikagos moderniojo meno avangarde, surengė asmenines parodas Čikagoje, Vašingtone, Milvauke, Iova Sityje, Vilniuje (1988). Jo kūrinių yra įsigiję Guggenheimo muziejus Niujorke, Šiuolaikinio meno muziejus Čikagoje, taip pat Iovos, Budapešto ir Vilniaus dailės muziejai, Čikagos, Akrono, Detroito dailės institutai bei privatūs kolekcininkai.
Ypatingos reikšmės K. Varnelio kūryboje turėjo ir tebeturi optinis stilius arba opartas. Šiuo stiliumi jis yra sukūręs daugybę darbų. K. Varnelis iš kitų šio stiliaus dailininkų (kaip Vasarely, Noland, Stel – la) išsiskiria tolygiais toniniais perėjimais iš tamsos į šviesą pagrindiniame kūrinio elemente. K. Varnelio meistriškumas leidžia jam laisvai ir tapybiškai kūrinyje atkartoti tas pačias formas, išradingai jas jungti į didesnes grupes ir į tų grupių pasikartojimus.
Paveikslai, pasižymintys preciziškai griežtomis linijomis, sukuriantys linijų mirgėjimo, miražo iliuziją, tapyti į pagalbą pasitelkus tik teptukus ir liniuotes. Įspūdinguose K. Varnelio kūriniuose atsispindintis išskirtinis dailininko spalvinis mąstymas primena archajiško žemaitiško audinio ornamentiką.
Kazio ir Gabrielės Varnelių namai Čikagoje tapo savotišku muziejumi, stebinusiu žymiausius Čikagos architektus ir parodų kuratorius. 1978 m. Varnelių šeima persikėlė į Villa Virginia sodybą (Stokbridže, Massačiusetsas), kurios erdviose salėse įkūrė nuolat gausinamą kolekciją ir biblioteką.
Už nuopelnus du kartus – 1969 m. ir 1974 m. – laimėjo Čikagos dailės instituto Vielehr premiją, o 1975 m. apdovanotas National Endowment for the Arts stipendija.
Namas-muziejus
K. Varnelis žinomas ne tik kaip dailininkas, bet ir kaip kolekcininkas, bibliofilas. Dar būdamas studentu, jis keliavo po Žemaitiją ir rinko liaudies meno dirbinius, juos fotografavo bei piešė. Karo metais dirbant Bažnytinės dailės muziejaus direktoriumi Kaune, K. Varnelis įgijo ir daugiau būsimam kolekcininkui reikalingos patirties.
Gyvendamas Vakarų Europoje ir JAV, jis nuolat domėjosi aukcionuose vykusiomis varžytinėmis. Nemažai profesionalaus meno kūrinių įsigijo Frankfurto, Paryžiaus, Vienos bei kitų miestų aukcionuose. 1998 m. Kaziui ir Gabrielei Varneliams grįžus į Lietuvą kolekcijos pagrindu buvo įsteigtas muziejus, kuriam 2003 m. suteiktas Lietuvos nacionalinio muziejaus padalinio statusas.
Lietuvos chorų sąjunga
Lietuvos chorų sąjunga – Lietuvos kūrybinė visuomeninė organizacija, nuo 1989 m. veikianti Vilniuje, B. Radvilaitės g. 8.
Veikla
Lietuvos chorų sąjunga vienija chorų vadovus, pedagogus, choristus ir kitus kūrybinius darbuotojus (170 narių, 2008 m.). Nuo 1991 m. Tarptautinės chorų organizacijos „Europa cantat“ narė. Sąjungai vadovauja prezidiumas.
Lietuvos chorų sąjunga plėtoja ir puoselėja chorinį meną, tęsia Lietuvos tautinės chorinės kultūros tradicijas. Rengia akcijas bei seminarus dirigentams, Lietuvos chorų konkursus (1995 m., 1998 m., 2002 m., 2006 m.), nuo 2001 m. kasmet – berniukų chorų festivalį.
Lietuvos chorų sąjungos Kauno skyrius, įkurtas 1995 m., mieste organizuoja tradicinius renginius:
Botagas
thumb|350px|Ilgasis botagas thumb|350px|Trumpieji botagai
Botagas – įnagis gyvuliams varyti ar arkliams raginti dirbant ar jojant.
Istorija
IX a. – XI a. kapinynuose ir pilkapynuose randama botago dalių – geležinių (apie 30 cm ilgio), su pastorėjimu ties viduriu, ir medinių (apie 50 cm ilgio) botkočių su geležiniais apkaustais. Žinomi ir simboliniai botagai, greičiausiai raitelių būrio vyresniųjų atributas. Jo viršuje įverta grandis su geležiniais apkalais 1–3 m. odiniams rimbams įverti ir keli U pavidalo kabučiai. Tikėta, kad botago geležinių detalių skambesys atbaido piktąsias jėgas.