cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nefritas
Nefritas randamas nuo baltos ir žalsvai pilkos iki žolės žalumo ir tamsiai žalios spalvos. Be to, būna geltonų ir žydrų mineralo spalvų. Nors įprastinė spalva – įvairiausi žalios spalvos atspalviai. Nefritas – neskaidrus mineralas. Tačiau aukštos kokybės nefritas – pusiau skaidrus.
Nefritas kristalizuojasi monoklininėje singonijoje, yra labai klampus, atsparus smūgiams. Skalumas – tobulas, dviejų krypčių. Kietumas pagal Moso skalę – 5,5-6,0. Tankis kinta nuo 2,90 iki 3,02. Blizgesys – riebus.
Atsuk kitą skruostą
Atsuk ir kitą skruostą  – 1974 m. italų sukurta komedija, kurioje pagrindinius vaidmenis atlieka aktoriai Terensas Hilas ir Badas Spenseris.
Santrauka
Veiksmas vyksta 19 a. pabaigoje Karibų jūros regione. Du vienuoliai – tėvas Dži ir tėvas Pedro – vykdo misionierišką misiją nedideliame pajūrio kaimelyje, tačiau oficialioji bažnyčia nėra patenkinta jų darbu, nes šie vienuoliai nevengia užsiimti prekyba, o, esant reikalui, ir paleisti į darbą kumščius. Be to, jie ragina žmones nepaklusti gubernatoriaus nustatytoms produktų supirkimo kainoms ir patys įsivelia į prekybą su kinų pirkliais. Atplaukę į miestą jie susiduria su gubernatoriaus Gonzagos žmonėmis, kurie sudegina jų laivą. Misionieriai įsigyja naują, tačiau sandoriui užbaigti neturi pakankamai pinigų, todėl kaip užstatą tenka palikti vietinį čiabuvį, kurį jie pakeliui išgelbėjo iš vergijos ir apkrikštijo. Jiedu eina pagalbos pas vyskupą, tikėdamiesi gauti pinigų, tačiau, planui nepavykus, pavagia šio žiedą, kurį užstatę eina į kazino. Čia tėvas Dži sutinka seną pažįstamą, dabar valdantį lošimo namus, kuris už senas skolas padeda laimėti reikiamą sumą pinigų. Jiems susiruošus išvykti, juos pasiekia bažnyčios potvarkis, pagal kurį jie privalo likti mieste ir čia pradėti eiti tarnybą. Vis tik abu misionieriai pasprunka, pakeliui išgelbėdami ir 3 pasmerktus sušaudyti vietinius gyventojus.
Laive tėvas Dži prisipažįsta esantis ne dvasininkas, o sukčius, kuris pasinaudojo sutana kad pabėgtų iš kalėjimo. Tėvas Perdo jį išvaro ir grįžta vienas į kaimą, tačiau čia jo jau laukia bažnyčios atstovas, kuris praneša, jog šis nušalinamas nuo misijos.
Apdovanojimai
Filmas laimėjo po vieną „Bambi“ (1975 m.) ir „Golden Screen“ (1976 m.) apdovanojimus.
Wumpscut:
įkūrė Rudolf „Rudy“ Ratzinger.
R. Ratzingeris buvo vienintelis, pastovus projekto narys, kiti muzikantai prisijungdavo laikinai, atskiroms dainoms ar albumams.
Pirmoji dėmesį patraukusi jo daina buvo „Soylent Green“, išleista 1993 m., pavadinta pagal to paties pavadinimo 1973 m. filmą.
Elektrinė įtampa
miniatiūra|Baterijos – elektrinės įtampos šaltiniai Elektrinė įtampa apibūdina darbą, kurį atlieka (arba gali atlikti) elektros krūvis tekėdamas grandine. Žinodami grandine pratekėjusį elektros krūvį q ir atliktą darbą A, galime apskaičiuoti įtampą:
kur
Elektrinio lauko potencialas
Elektrinę įtampą galima apibūdinti kaip potencialo verčių pradiniame ir galiniame taške skirtumą.
kur
\phi - elektrinio lauko potencialas.
W - elektrinio lauko potencinė energija;
Verslava
Verslava – kaimas Zarasų rajono savivaldybės vakaruose, 2 km į pietryčius nuo Antalieptės Gražutės reg. parke. Šventosios upės ir Sėlupio upelio santakoje yra Verslavos piliakalnis, kaimą supa Lūžų miškas, pietine puse prateka Šventosios upė.
Elektrinė įtampa
Elektrinio lauko potencialas
q - krūvis;
Verslava
Gyventojai
1897 m. buvo 24 gyventojai, 1923 m. – 25 gyv. (6 kiemai), o 1979 m. – 5 gyv. (Vaclovo Alaunės šeima).
Elektrinė įtampa
Elektrinio lauko potencialas
r - atstumas tarp taškinių krūvių;
Matavimo vienetai
Elektrinės įtampos matavimo vienetas remiantis įtampos apskaičiavimo formule yra:
Pagerbiant italų mokslininką Alessandrą Voltą, įtampos matavimo vienetas 1 J/C buvo pavadintas voltu. Voltas sutrumpintai žymimas raide V.
Iš elektrinės įtampos apskaičiavimo formulės matyti, kad voltas yra tokia elektrinė įtampa tarp laidininko galų, kai juo pratekėdamas 1C krūvis atlieka 1J darbą. Voltą galima apibūdinti ir kitaip: 1V įtampos šaltinis suteikia 1J energijos 1C krūvį turinčioms dalelėms.
Įtampa pagal Omo dėsnį
Kūnus, tarp kurių yra įtampa, sujungus laidininku teka elektros srovė, kurios dydis priklauso nuo įtampos ir laidininko varžos. Pastarųjų santykį apibrėžia Omo dėsnis:
Įtampos matavimo prietaisai
Įtampos matavimo prietaisas – voltmetras. Jis jungiamas į grandinę lygiagrečiai. Įtampą galima matuoti ir galvanometru, kuris yra sujungiamas su didelės varžos rezistoriumi ir įjungiamas tarp dviejų grandinės taškų. Jeigu reikia išmatuoti didesnę įtampą, prie galvanometro nuosekliai prijungiama priešvaržė.
Idealus voltmetras - toks voltmetras, kurio varža yra begalinė.
R_V=\infin
kur
R_V - idealaus voltmerto varža;
Programos licencija
Programos licencija – dokumentas, nurodantis kokiomis sąlygomis naudotojas gali naudotis kompiuterine programa.
Jei vartotojas įsigyja programą ir jam yra suteikta galimybė susipažinti su licencija, tuomet ta licencija jam yra privaloma, tai yra, tampa įstatymu.
Kompiuterinę programą yra paprasta ir nebrangu kopijuoti, todėl įsigydamas ją vartotojas netampa jos pilnaverčiu savininku, tačiau jam tik suteikiamos licencijoje numatytos teisės.
Licencijų rūšys
Yra kelios pagrindinės licencijų rūšys. Visos jos daugiau ar mažiau apriboja programos vartotojo galimybes.
Laisvosios licencijos
Tokios licencijos paprastai neriboja galimybių naudotis programomis pagal paskirtį. Vartotojas turi teisę padaryti neribotą skaičių kopijų. Šios licencijos vis populiarėja, kadangi jos leidžia sutaupyti bei skatina bendruomenę kartu tobulinti programas.
Laisvų licencijų įvedami apribojimai:
Dažnai klaidingai teigiama, kad laisvos programos yra nemokamos. Jos gali būti parduodamos, tačiau jų pirkėjas gali jomis naudotis pagal licencijos sąlygas, kurios leidžia nemokamai daryti tokių programų kopijas ir naudotis jomis.
Klaidingas taip pat teiginys kad laisvosios programos yra „niekieno“. Programa priklauso ją kuriančiai grupei, tačiau laisvosios licenzijos suteikia vartotojui plačias teises programą keisti ir platinti savaip. Savo darbą įdėjęs vartotojas taip pat tampa atliktų pakeitimų savininku. Todėl tokių programų negalima, tarkim, privatizuoti.
Nuosavybinės licencijos
Tokios licencijos nustato daug griežtesnius apribojimus. Įmonė išlieka programos savininku. Vartotojas neturi teisės tobulinti tokios programos.
Nuosavybinių licencijų įvedami apribojimai:
Christian Lacroix
thumb|250px|Christian Lacroix
Christian Lacroix (1951 m. gegužės 16 d.) – prancūzų dizaineris, neretai tituluojamas mados pasaulio menininku.
Biografija
Tuomet jis susitiko su asmenimis, kurie pakeitė jo likimą. Jo būsimoji žmona Francoise supažindino jį su Paryžiaus paslaptimis ir paskatino jį piešti, o Jeanas-Jacquesas Picartas, kelių aukštosios mados salonų spaudos atašė ir patarėjas, 1978 m. surado C. Lacroix darbą įmonėje „Hermes“, o 1980 metais įdarbino būsimą garsų dizainerį pas Guy Pauliną.
Darbai
1981 metais C. Lacroix pradėjo dirbti Jeano Patou mados namuose. Čia, bendradarbiaudamas su J. J. Picartu, jis griebėsi Haute Couture iššūkio. Vieną sezoną po kito abu dizaineriai sėkmingai nusakydavo devintojo dešimtmečio mados tendencijas ryškiomis spalvomis, ekstravagantiškumu ir prabanga.
1988 m. kovas: Christianas Lacroix sukūrė savo pirmąją „Ready to wear“ kolekciją, kuriai įkvėpimo sėmėsi įvairiose kultūrose.
1989 m.: buvo išleista pirma Christiano Lacroix aksesuarų (papuošalų, rankinių, batų, akinių, šalikų ir kaklaraiščių) linija, atidarytos parduotuvės Paryžiuje, Arles, Aix-en-Provence, Tulūzoje, Londone, Ženevoje ir Japonijoje.
1994 m.: Christianas Lacroix sukūrė savo „Bazar“ liniją, kuri atsistojo greta „Haute Couture“ ir „Ready to wear“ linijų. „Bazar“ linijos produktai buvo kuriami pasitelkiant liaudies ir istorinius motyvus.
1995 m.: Pradėta prekiauti Christian Lacroix lininiais drabužiais ir rankšluosčiais, prisilaikant tos pačios dvasios – kad mada ir gyvenimo būdas yra dvi tos pačios monetos pusės.
1996 m.: sukurta „Jeans“ linija: šioje kolekcijoje sujungta praeitis, dabartis ir ateitis, o ją įkvėpė viso pasaulio šiuolaikinis populiarusis ir liaudies menas bei tradicijos.
1999 m.: pradėta prekiauti „Christian Lacroix“ kvepalais (gėlių-ambros kvapo).
2002 m.: Christianas Lacroix paskirtas Florencijos mados namų Emilio Pucci kūrybos vadovu (Pirmieji jo modeliai, skirti 2003 metų pavasariui-vasarai, buvo demonstruoti Milano mados savaitėje 2002 metų spalį).
2004 m.: sukurtos moteriško apatinio trikotažo ir vyriškų drabužių linijos.
2007 m.: C. Lacroix sukūrė kvepalus kosmetikos kompanijai AVON – moterišką „Rouge“ ir vyrišką „Noir“.
Šiais laikais Christian Lacroix mados namai gali pasigirti apie 60 pardavimo taškų Prancūzijoje (išskirtinių Christian Lacroix parduotuvių arba atskirų plotų prekybos centruose). Madingi produktai su Christian Lacroix prekės ženklu parduodami daugiau nei tūkstantyje prekybos taškų visame pasaulyje.
Christian Lacroix savo sukurtais drabužiais yra papuošęs daugybę gerai žinomų asmenybių visame pasaulyje – nuo legendinės princesės Dianos iki pop karalienės Madonnos, o britų aktorė Helen Mirren, atsiimdama Oskarą už geriausią moters vaidmenį 2007 m., buvo pasipuošusi stulbinančio grožio Christian Lacroix suknele.
Kūryba
Christian Lacroix aukštoji mada pasižymi Paryžiui būdingu skoniu. Tai tikra šventė akims – užburia prašmatnios karaliaus Edvardo laikais dvelkiančios drapiruotos suknios, į imperijos laikus grąžinančios moteriškos suknelės, detalizuoti ispaniški drabužiai ir 7-ajam dešimtmečiui būdingas seksualus ir ekscentriškas stilius. Dizaineris prisipažįsta, jog save visiškai realizuoja, kai kurdamas drabužius gali žaisti istorinėmis detalėmis. Korsetai, siaura drabužio viršutinė dalis, pūsti sijonai ir rankovės, nėriniai, siuvinėjimas, deimantinės sagė, raišteliai, kaspinai ir beprotiški galvos apdangalai – štai tikrasis Lacroix braižas. Jo kurti drabužiai - formų, medžiagų ir spalvų kokteilis.
Pažvelkime į kiekvieną drabužį atskirai. Tarp jų - aukso detalėmis ir kailiu dekoruotas švarkas, vilkimas ant derančios suknutės; rožinio kriauklelės perlamutro spalvos toreodoro bolero su juodaisiais gintarais, dengiantis pelargonijos raudonumo šifono suknelę; pūstas violetinis švarkas, derinamas prie rauktos rožinės mini suknutės
Bankrotas
Dar net nepraėjus aukštosios mados savaitei mados pasaulį pasiekė žinia apie šio vieno talentingiausių 20 ir XXI amžiaus dizainerių Christian Lacroix mados namų bankortą.
Priežastys paprastos: Ch. Lacroix’o kūriniai visiškai neatitinka dabartinės rinkos poreikių – jie daugiau skirti gerėjimuisi akimis, nei dėvėjimui. Taip pat firmą spaudžia didžiulės skolos dėl nevykusių projektų, įsiskolinimų. Dar viena priežastis - pati garsiojo dizainerio kūryba, kuri, toli gražu, patinka ne kiekvienam.
Paskutinis rudens žiemos 2009/2010 šou buvo persmelktas užsidarymo nuotaikų. Tačiau į šou susirinkę svečiai vis dar tiki kūrėjo talentu ir renginio pabaigoje skandavo ,,Christian Lacroix forever” (Christian Lacroix amžiams). Sklando gandai, kad Ch. Lacroix’as turi nemažai pasiūlymų plėtoti veiklą ir greitai ras remėją, ištrauksiantį jį iš bedugnės.
Prancūzijos spauda skelbia, jog šiuo metu deramasi su Jungtinių Arabų Emyratų šeichu, už teises į mados namų ženklą siūlančiu 100 mln. USD (apie 234,35 mln. Lt). Jei sandoris pavyktų ir „Christian Lacroix“ namai būtų nupirkti, jų dizaineris, praleidęs šį mėnesį vykusią 2010 metų vasaros moteriškų drabužių mados savaitę, galėtų vėl grįžti į dėvimųjų drabužių bei aukštosios mados dizainerių gretas.
Paskutinė kolekcija
Tai greičiausiai, viena iš prabangiausių matytų kolekcijų, kurią analizuojant būtina žinoti mados namų istoriją. Taigi visi 24 modeliai, kurie gali tapti paskutiniais Christian Lacroix istorijoje, buvo pristatyti siauram draugų ir ištikimų klientų ratui. Dizaineris teigė jog kolekcija nėra užbaigta taip, kaip būtų užbaigta nesusiklosčius finansiniams sunkumams. "Tai tik paveikslo eskizas".
Atmosfera buvo rimta, tačiau užtikrinta: ženkliukai ,,Christian Lacroix Forever“ buvo išdalinti susirinkusiems svečiams, o toks pats užrašas puošė ir podiumą. Dizaineris sulaužė nuo 1987 metų gyvuojančią tradiciją ir pirmąjį kartą nepapuošė kėdžių raudonais gvazdikais. Tačiau netylantis aplodismentai tik paskatino ir įkvėpė Lacroix nepasiduoti: ,,Aš vis tikiuosi jog couture mada dar vis išliks šioje grėsmingoje industrijoje.“ Tuo tarpu smalsieji UK Times žurnalistai spėlioja, kurie mados namai persivilios talentingąjį dizainerį. ,,Per Givenchy pristatymą Lacroix tikrai neatrodė kaip savo vardo netekęs kūrėjas,“ – skelbia laikraščio puslapiai.
Šaltiniai
„Christiano Lacroix imperijos smėlio pilys“, „Express mada“, 2009 m. rugsėjo mėn.
Phaidon „Fashion book“
Straipsnis apie paskutinę Lacroix kolekciją Fmag.lt
Christian Lacroix biografija Infomat.com
Straipsnis apie Christian Lacroix veiklą Wikipedijoje
Bolokas
Konstrukcija
Durklo rankena dažnai medinė, o rankena ir gardos gumbai sudaro veną gabalą. Rankenos viršuje, kur garda pereina į geležtę, virš gardos paprastai būna metalinė plokštelė.
Rankeną XVI–XVII a. dažnai darydavo iš buksmedžio šaknies, o buksmedį Anglijoje tada vadino dudgeon, todėl dažnai tokius durklus vadino dudgeon dagger ('durklas buksmedžio rankena').
Etimologija
Žodis ballock ar bollock reiškia vyro kiaušinėlį (sėklidę). Durklas taip buvo pavadintas todėl, kad durklo gardą sudarantys gumbai primena vyro kiaušinėlius. D. Britanijoje karalienės Viktorijos laikais ginklų istorikai bandė pakeisti šio durklo pavadinimą į kidney dagger (inkstiškas durklas), kadangi tie gumbai primena ir žmogaus inkstus.
Interesų konfliktas
Interesų konfliktas – situacija, kai valdžios, verslo, žiniasklaidos ar pilietinės visuomenės organizacijos, kokios nors profesijos atstovas turi rinktis tarp pareigų vykdymo, reikalaujamo užimamų pareigų (statuso), ir privataus intereso.
Pavyzdžiai
2009 m. gegužės 11 d. Vyriausioji tarnybinės etikos komisija (VTEK) nusprendė, kad Palangos savivaldybės tarybos narė S.K. pažeidė Viešųjų ir privačių interesų derinimo valstybinėje tarnyboje įstatymą. Nustatyta, jog būdama individualios įmonės „S.K. įmonė bendrosios praktikos gydytojo centras“ savininkė, ji negalėjo dalyvauti Savivaldybės tarybos komiteto posėdyje, kuriame buvo svarstoma dėl VšĮ Palangos pirminės asmens sveikatos priežiūros centro (PSPC) audito ir galimo likvidavimo. Pranešėjų teigimu, S. K., būdama vienintelės su Palangos PSPC konkuruojančios įmonės savininkė, buvo suinteresuota Palangos PSPC likvidavimu.
Tipai
Kanados politikos mokslų tyrėjai Ken Kernaghan ir John Langford skiria 7 interesų konfliktų tipus:
Vyriausioji tarnybinės etikos komisija, vadovaudamasi savo praktika, Lietuvos skiria du interesų konfliktų tipus – realius ir galimus. Pasak Komisijos, abiejų tipų konfliktai neigiamai veikia valstybės tarnybos patikimumą, reputaciją.
Prevencija
Interesų konfliktų prevencija skirta padėti išvengti galimo interesų konflikto. Tarptautinė ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacija pateikia interesų konfliktų valdymo viešajame sektoriuje gaires. Jose nurodyti šalių-narių naudojami šie interesų konfliktų prevencijos metodai ir priemonės:
Lietuva
Lietuvoje valstybės tarnautojams yra numatyta pareiga deklaruoti privačius interesus. Taip pat galioja LR viešųjų ir privačių interesų derinimo valstybinėje tarnyboje įstatymas. VTEK priima rezoliucijas, kurios padeda vengti interesų konfliktų- pavyzdžiui, rezoliucijoje dėl Viešųjų ir privačių interesų derinimo valstybinėje tarnyboje įstatymo nuostatų laikymosi kontrolės vykdymo pateikiamos rekomendacijos valstybių įstaigų vadovams.
Remiantis 2010 metų VTEK veiklos ataskaita, valstybinėje tarnyboje dirbančių asmenų švietimas interesų konfliktų prevencijos srityje yra reikšminga kovos su korupcija, netinkamu valdymu ir piktnaudžiavimu viešajame sektoriuje priemonė. 2010 metais VTEK organizavo 47 mokymus, jų metu 1564 valstybės tarnautojai susipažino su Viešųjų ir privačių interesų derinimo valstybinėje tarnyboje įstatymo sąvokomis, prievole vengti interesų konflikto, nusišalinimo procedūromis, privačių interesų deklaravimu, dovanų ar paslaugų priėmimo ir teikimo apribojimais, apribojimais pasibaigus tarnybai.
Valdas Ivanauskas
Valdas Ivanauskas (g. 1966 m. liepos 31 d. Kaune) – ilgametis Lietuvos futbolininkas, treneris.
Žaidėjo karjera
Ivanauskas pradėjo žaisti Kauno vaikų klube „Vilija“, o pirmasis jo profesionalus klubas buvo Vilniaus FK Žalgiris.
Vėliau jis atvyko į Maskvą ir ten žaidė Lokomotyvo bei CSKA komandose. 1988 m. debiutavo SSRS vienuolikėje, kurioje sužaidė 4 oficialias rungtynes.
Atgavus nepriklausomybę, jis Lietuvą atstovavo 23 tarptautinėse rungtynėse. 1991 m. išvyko į Austriją, Vienos „Austria“ klubą. 1991–1993 m. žaisdamas „Austria“ 3 kartus laimėjo Austrijos čempionatą, 1992 m. – taurę. 1993–1997 m. 91 žaidė Bundeslygoje Hamburger SV komandoje, įmušė 13 įvarčių. Dėl veržlumo ir dinamiškumo buvo pramintas Ivanu Rūsčiuoju ('Ivan, der Schreckliche').
Vėliau Ivanauskas sugrįžo į Austrijos SV Salzburg. 1999–2001 m. vėl žaidė Vokietijoje, SV Wilhelmshaven, kuri 2000 m. iš regioninės Oberlygos pakilo į aukštesnę regioninę šiaurės lygą (Regionalliga Nord). Aktyvią žaidėjo karjerą baigė BV Cloppenburg komandoje. 2010 m. žaidė FC Šiaulių Tigrai komandoje, su kuria užėmė 1 vietą LFF III lygos Šiaulių Apskrities pirmenybėse.
Trenerio karjera
Ivanauskas 2002 m. gavo trenerio kvalifikaciją (Vokietijos Kelno aukštoji sporto mokykla) ir nuo 2003 m. dirbo Lietuvos nacionalinės rinktinės trenerio asistentu atrankos varžybose į 2004 m. Europos futbolo čempionatą Portugalijoje ir pradėjo treniruoti tuometinį Rūdiškių „Vėtros“ klubą.
Ivanauskas 2004–2005 m. sezono metu dirbo FBK Kauno komandos treneriu, 2006 m. kovą paskirtas laikinuoju vyriausiuoju treneriu Škotijos Hearts komandoje, po sezono paskirtas pagrindiniu komandos treneriu. Nuo 2007 m. rugsėjo treniravo Vokietijos FC Carl Zeiss Jena klubą, bet buvo atleistas iš vyr. trenerio posto, nes komandos vadovų netenkino užimama vieta čempionate.
2008 m. liepos 17 d. pasirašė pusmečio sutartį su Gargždų Banga, o 2009 m. vasario 13 d. ji buvo pratęsta. 2009 m. liepos viduryje pasirašė sutartį su Baku „Standart“ klubu, tačiau spalio pabaigoje buvo atleistas dėl nepateisintų lūkesčių. 2010 m. rugpjūčio 12 d. susitarė su Šiaulių klubu, kurį treniravo iki sezono pabaigos. Pasibaigus 2010–2011 m. A lygos sezonui sutartis su V. Ivanausku nebuvo pratęsta, nes klubas norėjo greičiau pradėti formuoti komandą.
Jasenskojė (Kaukalaukis)
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Kaukalauks lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1947–2005 m. Slavinsko apylinkės kaimas.
Valdas Ivanauskas
Trenerio karjera
2008 m. lapkričio 11 d. laikinai treniravo Lietuvos U-18 rinktinę, kuri 2008 m. lapkričio 21 d. sužaidė lygiosiomis (1:1) su Vokietijos U-18 rinktine. 2009 m. vasario 20 d. V. Ivanauskas buvo paskirtas Lietuvos U-21 rinktinės vyr. treneriu, tačiau jam išvykus į Azerbaidžaną LFF nusprendė, kad jis negalės tinkamai atlikti savo pareigų, todėl jis buvo pakeistas Vitalijumi Stankevičiumi.
Lietuvos rinktinė
2021 rugpjūčio 8 d. paskirtas Lietuvos nacionalinės rinktinės vyr. treneriu su trimis talkininkais: trenerio asistentu Tomu Ražanausku, vartininkų treneriu Audriumi Ramonu bei fizinio rengimo treneriu iš Vokietijos Thomas Klimmeck. V. Ivanausko kandidatūrą aktyviai rėmė su kriminaliniu pasauliu siejami A. Pukelis–Švinius ir Žydrūnas Buzas.
Iš 11 rungtynių:
Spaudos konferencijų metu pagarsėjo nepagarbiu bendravimu su žurnalistais, futbolo apžvalgininką Nerijų Kesminą po šio išsakytos kritikos kvietė „atvažiuoti pasikalbėti“. Konfliktavo su A. Novikovu ir kitais rinktinės žaidėjais, viešbučių personalu.
Michael Burger
Michael Burger (1686 m. Klaipėdoje – 1726 m. liepos 22 d. Sankt Peterburge) – chemikas, gydytojas.
Biografija
Gimė 1686 m. Klaipėdoje, baigė Karaliaučiaus universiteto medicinos fakultetą. Baigęs mokslus dirbo gydytoju Kuršo hercogystėje. Studijuodamas Karaliaučiuje susipažino su akademiku Laurentius Blumentrost, kuris 1725 m. pakvietė jį dirbti į Sankt Peterburgo mokslų akademijos chemijos ir medicinos departamentą, tačiau jis tedirbo porą mėnesių, nes mirė 1726 m. liepos 22 dieną.
Aliejinė kopūstpalmė
Aliejinė kopūstpalmė (Euterpe oleracea) – palmių (Arecaceae) rūšis, žinomiausia iš kopūstpalmių (Euterpe) genties. Auga Centrinės ir Pietų Amerikos tropinėse srityse – pelkėse, upių pakrantėse.
Tai 15–30 m aukščio medžiai, plunksniškais, 3 m ilgio lapais. Auga greitai. Vaisius – nedidelis, apskritas, 25 mm skersmens purpuriškai juodas kaulavaisis. Ant vienos šluotelės susiformuoja 700–900 vaisių. Vaisiaus viduje yra 7-10 mm skersmens sėkla. Iš kopūstpalmės vaisių gaminamos sultys, įvairūs kiti gėrimai, naudojami desertų gamyboje, spaudžiamas aliejus. Vaisiuose gausu antioksidantų. Lapai naudojami krepšių, demblių, kepurių pynimui, stogų gamybai, mediena – pastatų statybai. Maistui taip pat vartojama palmės šerdis.
Pagrindinis alejinės kopūstpalmės vaisių tiekėjas – Brazilija (ypač jos Amazonijos valstijos). Portugališkas medžio pavadinimas açaí kilo iš tupių žodžio yasa’i, reiškiančio 'verkiantis vaisius'.
Konradas von Tirbergas Jaunesnysis
1283 m. žiemą apie 800 lietuvių karių per Kuršių neriją įsiveržė į Sembą ir nuniokojo Abendo ir Pobeteno valsčius. Konradas von Tirbergas Jaunesnysis surengė karinį žygį į neriją ir ten jūros pakrantėje įkūrė Noihauzo fortą. Tais pačiais metais magistro vadovaujama kariuomenė kirto Nemuną ir užėmė jo dešiniajame krante stovėjusią lietuvių tvirtovę Biseną. Tačiau kaip rašo Petras Dusburgietis, kryžiuočiai ten patyrė daug nuostolių.
1286 m. Konradas von Tirbergas įkūrė Altštato koloniją, kuri tapo būsimo Karaliaučiaus miesto pagrindu.
Petras Dorohostaiskis
Petras Manvydas Dorohostaiskis (, 1569 m. – 1611 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas, Smolensko vaivada.
Biografija
Kilęs iš Dorohostaiskių giminės. Tėvas Mikalojus Manvydas Dorohostaiskis. Brolis Kristupas Dorohostaiskis. Sūnus Vladislovas Dorohostaiskis.
Išpažino kalvinizmą.
Šinagava
Šinagava  – viena iš 23 Tokijo seniūnijų, dažnai vadinama Šinagavos miestu. Čia gyvena apie 345,5 tūkst. gyventojų, įsikūrusios 9 ambasados.
Istorija
Seniūnija įkurta 1947 m. kovo 15 d., sujungus senąsias Ebaros ir Šinagavos seniūnijas (pastarosios buvo įkurtos 1932 m.)
Geografija
Šinagavą sudaro 5 rajonai:
Vyriausybė
Miesto asamblėją sudaro 40 išrinktų narių. Dabartinis meras yra Takešis Hamano, kuris nepriklauso jokiai partijai. Miesto asamblėjoje daugiausiai yra liberalų demokratų ir Naujajai Komeito partijoms priklausančių politikų.
Simboliai
Oficiali gėlė – indinis rododendras (Rhododendron indicum), medis – kaštenis (Castanopsis), paukštis – rudagalvis kiras (Larus ridibundus).
Arganas
thumb|Argania spinosa
Arganas (Argania spinosa) – medžių gentis, paplitusi tik pietvakarių Maroke, Suso regiono lygumos pusdykumėje. Arganas vienintelis šios genties medis.
Argano medis užauga iki 8–10 metrų aukščio ir auga iki 150–200 metų. Medžio kamienas susuktas, tamsus, lapai smulkūs 2–4 cm ilgio ir 1,5–3 cm pločio, ovalo formos suapvalintu lapo galu. Žiedai maži su penkiais šviesiai žaliais žiedlapiais, žydi balandžio mėnesį. Vaisius yra 2–4 cm ilgio ir 1,5–3 cm skersmens, padengtas mėsingu aitraus skonio nemalonaus aromato apvalkalu. Po apvalkalu esantis riešutas turi labai tvirtą kevalą ir vieną, o kartais 2–3, mažas labai aliejingas sėklas. Vaisiai prinoksta kitų metų birželio–liepos mėnesiais. Sausringuoju metų laiku arganas visiškai numeta lapus.
Dėl intensyvaus žemės ūkio ir gyvulininkystės, medžio anglies gamybos, argano miškų plotai per paskutinius šimtą metų sumažėjo per pusę. Vilties išsaugoti argano miškus teikia tai, kad paskutiniu metu ypač išaugo labai vertingo argano aliejaus produkcijos eksportas. Tai skatina miškų atsodinimo procesą. Dabar argano miškai užima apie 8 280 km². 1998 m. argano miškai buvo įrašyti į UNESCO pasaulinio biosferos rezervatų sąrašą. 300px|left|thumb|Ožkos argano medyje
Panaudojimas
Berberai argano vaisius sunaudoja 100 %: susmulkintas vaisiaus apvalkalas ir riešuto kevalas naudojamas pašarams. Iš sėklų išspaudžiamas aliejus, o likusios išspaudos naudojamos pašarui arba kurui keramikos pramonėje. Tipiškas Es Saviros apylinkių vaizdas yra argano medžių viršūnėse besiganančios ožkos.
Vienas argano medis vidutiniškai per metus išaugina apie 8 kg vaisių. Vaisiai krenta nuo medžių birželio–liepos mėnesiais, kai regione prasideda vasaros sausra.
Argano aliejus
Argano aliejus yra laikomas delikatesu ir gurmanų vertinamas kaip rečiausias pasaulyje aliejus. Jo gamyba užsiima vietos moterų kooperatyvai ir pramonės fabrikai. Gaminant senuoju tradiciniu būdu, surinkti vaisiai džiovinami saulės atokaitoje, paskui mechaniniu būdu pašalinamas vaisiaus išorinis apvalkalas. Sėklos iš riešuto išimamos rankiniu būdu daužant jį akmenuku į akmenį. Paskui sėklos silpnai pakaitinamos taip suteikiant aliejui aromatą. Įpylus truputį vandens rankiniu presu spaudžiamas aliejus. Tokiu būdu išspaustas aliejus turi būti suvartotas per 3–6 mėnesius. Dabar naudojamas sausas spaudimas, nes jis leidžia aliejaus vartojimo laiką pailginti iki 1,5 metų. Tinkamai sandėliuojami nuvalyti riešutai savo maistinių savybių nepraranda 20 metų.
Argano aliejus yra vienas brangiausių augalinės kilmės aliejų pasaulyje. Jis turi apie 80 % sočiųjų riebalų rūgščių. Aliejus naudojamas kosmetikos pramonėje, maistui ir gydymo procedūroms. Argano aliejus, dar vadinamas „Baltuoju Maroko auksu“, iki 2001–2002 metų buvo parduodamas kaip prabangos prekė. Už Maroko ribų jo beveik nebuvo galima nusipirkti. Dabar argano aliejų Europos ir Š. Amerikos aukštuomenė naudoja maistui. 500 ml aliejaus už 40–50 USD galima nusipirkti prekybos centruose. Tokio pat kiekio kosmetinio aliejaus kaina Maroke siekia 15 € (150 MAD).
Alis Baublys
Alis Baublys (g. 1940 m. lapkričio 8 d. Kaune) – Lietuvos gydytojas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
Tėvas Petras Baublys. 1962 m. baigė Vilniaus universitetą. 1970 m. medicinos mokslų kandidatas.
Nuo 1962 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1973 m. docentas. 1983–1991 m. Vilniaus respublikinės klinikinės ligoninės Kardiochirurginės reanimacijos skyriaus vedėjas. 1991–2010 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Antrosios anesteziologijos ir reanimatologijos klinikos vadovas.
1992–1995 m. Lietuvos gydytojų sąjungos prezidentas.
Mokslinė veikla
Paskelbė mokslinių darbų apie dirbtinės kraujotakos taikymą, ūminio širdies nepakankamumo diagnostiką ir gydymą, iš anesteziologijos istorijos.
Vadovėlio „Anesteziologija ir reanimatologija“ (1984 m.) vienas autorių.
Rautenberkis
Rautenberkis (rus. Uzlovojė;, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės kaimas 25 km į pietryčius nuo Ragainės, prie kelio Luninas – Vesnovas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Pilkalnio apskrities, nuo 1876 m. Ragainės apskrities, nuo 1922 m. Tilžės-Ragainės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (Пиллькалленский район), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo apylinkės kaimas. 1928 m. prijungti Kamantai, Barašėliai (Frydrichsvaldė) ir Antagminėliai.
Zvenjevojė (Pupainys)
Zvenjevojė  (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Slavinsko kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Pupainīs prūsiškos kilmės. 1376 m. minimi Pupayn. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas, iki 1929 m. valstybinis dvaras. 1910 m. buvo 85 gyventojai. 1947–2005 m. Slavinsko apylinkės kaimas.
Žydavainiai
Žydavainiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, kelių Dubingiai–Naujasodžiai ir Joniškis–Miežonys sankryžoje, 10 km nuo Dubingių į šiaurės rytus. Seniūnaitijos centras.
Istorija
1744 m. kaimas užrašytas Vilniaus vyskupijos sinodo nutarimuose. Tada jis priklausė Dubingių parapijai.
Gyventojai
thumb|left|240px|Kaimo kryžius
Girdaičiai
Girdaičiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Raseinių.
Buenos Airės
Buenos Airės (oficialus pavadinimas Ciudad Autónoma de Buenos Aires) – Argentinos sostinė ir didžiausias miestas bei uostas. Turi federalinės apygardos statusą. Tai vienas didžiausių Pietų Amerikos miestų. Buenos Airės įsikūrusios pietiniame La Platos estuarijos krante, rytinėje žemyno pakrantėje. 2,89 mln. gyventojų (2010 m.), tačiau visoje miesto metropolijoje (Didžiosiose Buenos Airėse) gyvena apie 15,35 mln. gyventojų (2016) 3212 km² plote.
Miestas garsėja eklektiška Europos architektūra ir turtingu kultūriniu gyvenimu. Mieste 2018 m. vyko 13-asis G20 aukščiausio lygio susirinkimas.
Pavadinimas
Miesto pavadinimas Buenos Aires išvertus iš ispanų kalbos apytiksliai reiškia „geri orai“. Tačiau pirmasis miesto pavadinimas buvo Ciudad de la Santísima Trinidad y Puerto de Santa María de los Buenos Aires („Švenčiausiosios Trejybės ir Gerų Orų Šv. Marijos uosto miestas“). Argentinoje sostinė dažnai vadinama tiesiog Capital Federal („federacinė sostinė“). Pagal 1994 m. konstituciją miestas turi autonominį statusą ir formaliai vadinamas Ciudad Autónoma de Buenos Aires. Raštuose dažnai naudojamas trumpinimas ''Bs. As''.
Istorija
Ispanų jūrininkas Chuanas Diasas de Solis buvo pirmasis europietis, 1516 m. pasiekęs La Platos krantus. Tačiau išsilaipinusi ekspedicija buvo išžudyta vietinių čarua ir gvaranių genčių indėnų.
Buenos Airių miestas buvo įkurtas 1536 m. vasario 2 d. ispanų jūrininko, ieškojusio aukso Pedro de Mendosos. Mendosos įkurto miesto vieta yra dabartinis San Telmo kvartalas miesto pietryčiuose.
thumb|left|240px|Buenos Airės [[1536 m.]] thumb|left|240px|Viktorijos aikštė (dab. [[Plaza de Mayo) 1867 m.]]
Nuo pat pirmųjų miesto įkūrimo dienų, Buenos Airės įgavo labai svarbią prekybinę reikšmę. XVII-XVIII a. Peru vicekaralystė per Buenos Airių uostą vykdė prekybą, todėl miestas turtėjo iš prekybinių mokesčių. Tarp Limos ir Buenos Airių nusidriekė svarbus prekybinis kelias, kadangi taip gabenti krovinius Peru buvo daug saugiau ir patogiau per Buenos Aires negu per Ramųjį vandenyną. Dėl didelės uosto svarbos Buenos Airių gyventojai pradėti vadinti specifiškai, nenaudojant miesto pavadinimo – porteños (apytikslė reikšmė „uosto gyventojai“).
XVIII a. Ispanijos karalius Karolis III mažino prekybinius uosto suvaržymus (kadangi mieste klestėjo kontrabanda), kol galiausiai Buenos Aires paskelbė laisvuoju uostu. 1776 m. miestas tapo La Platos vicekaralystės sostine. Tačiau Argentinoje jau buvo išplitusios Prancūzijos revoliucijos idėjos ir miestas vis mažiau paisė Ispanijos įsakymų. 1806–1807 m. Napoleono karų metu į miestą įsiveržė britų armija, tačiau Buenos Airių kariai pasipriešino puolimui ir išstūmė įsibrovėlius. Galiausiai 1810 m. gegužės 25 d. miestiesčiai sukilo prieš ispanų valdžią, nuvertė vicekaralių ir įkūrė provizinę vyriausybę. Šie įvykiai vadinami Gegužės Revoliucija. Po šešerius metus trukusios kovos miestas ir visa Argentina iškovojo nepriklausomybę.
Istoriškai, Buenos Airės buvo pagrindinis liberalių, laisvos prekybos idėjų centras Argentinoje, o didžioji šalies dalis, ypač Šiaurės Vakarai, laikėsi katalikiško konservatyvumo. Dėl šių priežasčių XIX a. šalyje kilo centralistinis-federalistinis konfliktas, peraugęs į pilietinį karą.
XIX a. Buenos Airės kentėjo nuo jūrinių blokadų du kartus: 1838–1840 m. nuo prancūzų ir 1845–1848 m. nuo jungtinės britų ir prancūzų blokados. Tačiau miestas atsilaikė, o užsienio pajėgos atsisakė planų nuslopinti miestą. XIX a. miesto statusas keitėsi kelis kartus. Pradžioje Buenos Airės buvo Buenos Airių provincijos sostine, 1853–1860 m. buvo Buenos Airių valstybės sostine. 1880 m. miestas federalizuotas ir tapo visos Argentinos sostine. Dabar Casa Rosada rūmai yra Argentinos Prezidento būstinė.
thumb|right|240px|Pirmasis traukinys Buenos Airėse. [[1873 m.]] thumb|right|240px|Buenos Airių vyriausybės pastatas thumb|right|170px|Spalvingoji [[La Boka]] XIX a. antrojoje pusėje, pradėjus tiesti geležinkelius į kitus šalies miestus, Buenos Airės įgavo didelę ekonominę įtaką. Pradėta metalo apdirbimo gamyklų, fabrikų statyba. Miestas tapo metropoliniu, daugiakultūriu centru ir savo kultūrine bei ekonomine įtaka lygiavosi į didžiausius Europos miestus. Pavyzdžiui, Kolono teatras buvo vienas svarbiausių pasaulyje operos centrų. Miestas įšgyveno kultūrinio klestėjimo laikotarpį: tiestos naujos gatvės, plėtėsi nauji kvartalai, pastatyti aukščiausi pastatai Pietų Amerikoje, nutiestas pirmasis metropolitenas.
XX a. pradžioje į miestą vyko vis naujos imigrantų iš Europos bangos. Taip pat į sostinę kėlėsi gyventojai iš vargingų šalies provincijų. Aplink industrinius rajonus pradėjo augti villas miseria (skurdžių kvartalai), kilo daug socialinių problemų.
Dėl šių priežasčių Buenos Airės tapo peronizmo centru. 1945 m. spalio 17 d. į Plaza de Mayo išėjo tūkstančiai darbininkų mitinguoti remdami Chuaną Peroną. 1955 m. subombarduota Plaza de Mayo vykusi taiki demonstracija. Bombarduojant žuvo 364 žmonės. Tai vienintelis kartas, kai miestas buvo atakuojamas iš oro. Septintajame dešimtmetyje Buenos Airėse tarpusavyje nuožmiai kovojo peronistai, komunistai ir dešinieji. Šešerius metus miestas kentėjo nuo karinės diktatūros. Vyko prieš diktatūros politiką nukreiptos demonstracijos (Plaza de Mayo Motinų demonstracija ir kt.).
1982 ir 1987 m. Buenos Aires aplankė popiežius Jonas Paulius II. 1992 m. kovo 17 d. teroristai susprogdino Izraelio ambasadą, o po dvejų metų žydų organizaciją (AMIA teroristinės atakos).
2004 m. gruodžio 30 d. protestuojant prieš ekonominę krizę buvo padegtas klubas, kuriame vyko koncertas. Žuvo beveik 200 žmonių.
Valdymas ir politika
Buenos Airėms Argentinos senate atstovauja 3 senatoriai. Be to, miestiečiai renka 25 deputatus į Argentinos deputatų rūmus.
Kvartalai
Pagrindinis straipsnis: Buenos Airių kvartalai
Miestas administraciniais sumetimais padalintas į 48 kvartalus (barrios). Skirstytas pagal miesto parapijas. Dabar miestas taip pat skirstomas į 15 komunų (comunas). Patys žinomiausi ir svarbiausi kvartalai: La Boka, San Telmas, Rekoleta, Palermas ir Puerto Maderas.
Gyventojai
thumb|200px|right|Buenos Airių klimatograma thumb|left|210px|Buenos Airių gyventojų skaičiaus kitimas Buenos Airių gyventojai vadinami porteños („uosto gyventojai“) dėl uosto svarbos miesto raidai. Priemiesčių gyventojai dažniau vadinami bonaerenses.
Miesto gyventojų iki XIX a. vid. daugėjo labai lėtai. Prasidėjus imigracijai ir suklestėjus ekonomikai Buenos Airių gyventojų skaičius šoktelėjo keliskart. Maždaug per 60 metų gyventojų padaugėjo nuo 0,5 mln. iki 3 mln. Nuo XX a. vidurio Buenos Airių populiacija mažėja, nes auga sostinės priemiesčiai ir nemažai gyventojų išsikelia gyventi į juos. Taip pat kai kurie miesto rajonai tampa priemiesčių dalimi.
Buenos Airės – daugiatautis miestas. Sostinėje didžiausia tautinė įvairovė šalyje. Dauguma miesto gyventojų kilę iš Ispanijos (daugiausia Galisijos, Asturijos, Baskijos) ir Italijos (Kalabrijos, Ligūrijos, Pjemonto, Neapolio). thumb|right|240px|Buenos XIX a. pab. – XX a. pr. imigravo daug vokiečių, portugalų, lenkų, airių, prancūzų ir anglų. XX a. 9 dešimtmetyje atvyko ukrainiečių ir rumunų. Argentinos sostinėje ir jos apylinkėse gyvena ir dauguma Argentinos lietuvių. Buenos Airėse yra taip pat kreolų. Tai daugiausia imigrantai iš šalies Šiaurės Vakarų, Paragvajaus, Bolivijos, Peru.
Dauguma miestiečių – Romos katalikai. XVII a. įsteigta Buenos Airių arkivyskupija (kurios arkivyskupas yra ir Argentinos primas). Yra keletas anglikonų, liuteronų, stačiatikių maldos namų, nemažos judėjų ir musulmonų bendruomenės.
Ekonomika
Buenos Airės – finansinis, industrinis, prekybinis ir kultūrinis šalies centras. Tai ir Pietų Amerikos pietrytinės dalies ekonominis mazgas. Jo uostas yra vienas svarbiausių pagal apyvartą pasaulyje. Per Buenos Airių uostą eksportuojama ne tik šalies produkcija, bet ir Paranos upe atplukdyti produktai iš Paragvajaus, Brazilijos, Urugvajaus.
Miestą supančiose pampose auginami javai, tabakas, medvilnė. Išvystyta gyvulininkystė. Žemės ūkio žaliavos perdirbamos Buenos Airėse. Taip pat išvystyta mašinų gamybos, naftos perdirbimo, chemijos, lengvoji pramonė.
Kultūra
thumb|right|240px|[[Kolono teatras]] Buenos Airės – europietiškiausias Lotynų Amerikos miestas. Dėl didelių imigracijos srautų iš Europos, Argentinos sostinė buvo itin paveikta europietiškų kultūros idėjų. Bueno Airių Kolono teatras yra viena svarbiausių operos salių pasaulyje. Čia veikia keletas simfoninių orkestrų. Mieste daugybė istorijos, dailės, moderniojo meno muziejų, teatrų, kino salių, bibliotekų. Buenos Airėse veikia daug knygų leidyklų, o pagal knygynų skaičių 100 000 gyventojų lyderiauja tarp didžiausių pasaulio miestų. Buenos Airėse priskaičiuojama bent 734 knygynų, taigi 10,000 gyventojų tenka po 2,5 knygyno ir pagal šį rodiklį miestas lenkia Londoną, Paryžių, Madridą, Maskvą ir Niujorką. Mieste taip pat gerai išvystyta naudotų knygų rinka. Yra didelis zoologijos sodas, botanikos sodas, daugybė aikščių ir parkų.
Buenos Airėse kalbama La Platos dialektu, kalboje vartojama vadinamoji voseo sistema. Iš miesto vargingųjų klasių taip pat kilo žargonas, vadinamas lunfardo. Jame daug italų, portugalų kilmės žodžių, sutrumpinimų, pakitusių žodžių. Tarp italų imigrantų XX a. pr. buvo išplitęs cocoliche dialektas – ispanų ir italų kalbų mišinys. Kitados Buenos Airėse buvo galima dažnai išgirsti anglų, prancūzų, arabų, japonų, kinų kalbas, tačiau šiuo metu dauguma miesto imigrantų greitai išmoksta ispanų kalbą ir asimiliuojasi su vietiniais.
Buenos Airių kultūra neatsiejama nuo tango. Tango muzika ir šokis gimė skurdžiuose miesto kvartaluose XIX a. pab. Kompozitoriai ir dainininkai Aníbal Troilo, Juan D'Arienzo, Carlos Gardel, Edmundo Rivero išgarsino tango. Buenos Airėse atidarytos tango mokyklos. Kasmet gruodžio 11 d. Buenos Airėse švenčiama tango diena. San Telme ir kitose miesto dalyse ir dabar neretai galima pamatyti tango pasirodymų, šokio pamokų tiesiog gatvėje.
Buenos Airės – šalies švietimo centras. Veikia keletas universitetų, daugybė kolegijų, institutų, specializuotų mokyklų. Buenos Airių universitete studijavo net 5 Nobelio premijos laureatai. Buenos Airėse mažiausias neraštingumo rodiklis šalyje. Jis nesiekia nė 0,5 procento. Miesto universitetai yra traukos centras ne tik šalies, bet ir visos Lotynų Amerikos mastu.
Buenos Airėse taip pat gimė ir užaugo daug garsių šalies ir Lotynų Amerikos rašytojų, visuomeninių veikėjų. Mieste gimė dabartinė Nyderlandų princesė Máxima Zorreguieta ir Popiežius Pranciškus (Jorge Mario Bergoglio), Romos katalikų bažnyčios popiežius.
Buenos Airės – turistinis šalies centras. Turistai lanko daugybę didelę istorinę bei architektūrinę reikšmę turinčių pastatų, parkus ir skverus. Mieste yra didelė restoranų, viešbučių įvairovė.
Miestui UNESCO 2005 m. suteiktė dizaino miesto titulą.
Transportas
thumb|right|240px|60 numerio autobusas Buenos Airėse thumb|right|240px|Gegužės aveniu (avenida Mayo) Buenos Airėse Buenos Airėse gerai išplėtota viešojo transporto sistema. Dauguma miestiečių naudojasi viešuoju transportu. Be įprastų maršrutinių autobusų, mieste kursuoja daug taksi, privačių mikroautobusų.
Po miestu nutiestas metro (subterráneo). Atidarytas 1913 m., jis buvo pirmasis metro Pietų pusrutulyje. 2017 m. metro turi 6 linijas, 86 stoteles, ilgis siekia 53,9 km.
Buenos Airėse, palyginti su kitais panašaus dydžio miestais, eismo judėjimas gana laisvas. 1970 m. suprojektuotos apylankos ir greitkeliai palengvino susisiekimą mieste ir jo apylinkėse. Svarbiausios miesto arterijos: 9 de Julio aveniu (140 m pločio), Rivadavijos aveniu, Korienteso aveniu. Tačiau nuo 1990 m., pradėjus sparčiai daugėti automobilių, piko valandomis gatvėse grūsčių susidaro. Automobilių grūstčių taip pat susidaro savaitgaliais, kai daug miestiečių vyksta į užmiestį.
Be metro, mieste dar važinėja tramvajai, yra tarpmiestinis pakrantės traukinys (tren de la costa), taip pat kelios vietinės reikšmės geležinkelių linijos. Buenos Airėse prasideda svarbiausi šalies geležinkeliai. Keleivius aptarnauja Retiro, Constitución ir Once geležinkelio stotys. Antrajame XX amžiaus dešimtmetyje tramvajų ir geležinkelių linijų ilgis siekė 857 km, buvo 99 linijos. Vėliau jų skaičius mažėjo, siekiant palengvinti autobusų eismą. Šiuo metu mieste veikia lengvųjų traukinių sistema "Premetro" (E2 linija), siekianti 7,4 km ilgį. Ši linija susijungia su miesto metro.
Nuo 2007 iki 2012 m. mieste buvo bandomas modernus "Tranvía del Este" tramvajus Puerto Madero rajone. Buvo planuota šią liniją plėsti ir sujungti su kitomis metro linijomis, tačiau neatsiradus tinkamam finansavimui, 2012 m. šio tramvajaus naudojimas buvo sustabdytas. 2016 m. rajono vadovai nusprendė, kad vis dar esama buvusio tramvajaus infrastruktūra bus perkelta ir panaudota "Premetro" linijoje.
Buenos Airės turi 3 oro uostus. Svarbiausias yra Ministro Pistarini tarptautinis oro uostas. Jis įsikūręs Eseisos priemiestyje, todėl vadinamas tiesiog Eseisa (Ezeiza). Taip pat Palermo rajone yra Aeroparque Jorge Newbery oro uostas, tačiau jis naudojamas vietiniams skrydžiams. Trečiasis yra San Fernando oro uostas, aptarnaujantis tik bendrosios aviacijos lėktuvus.
Sportas
Kaip ir visoje Argentinoje, Buenos Airėse labai populiarus futbolas. Buenos Airėse didžiausia futbolų klubų koncentracija pasaulyje. Net keletas miesto komandų žaidžia aukščiausioje lygoje – Primera divizione. Pačios stipriausios komandos yra River Plate ir Boca Juniors. Kiekvienos šių klubų dvikovos sukelia didžiulį ažiotažą. Iš pajėgesnių klubų taip pat minėtini San Lorenzo de Almagro, Vélez Sársfield, Argentinos Juniors ir Club Atlético Huracán. Skurdžiuose Buenos Airių priemiesčiuose gimė legendinis argentiniečių futbolininkas Diego Armando Maradona, taip pat daug kitų futbolo žvaigždžių.
Buenos Airės bent tris kartus kandidatavo surengti vasaros olimpines žaidynes: 1956 m. pralaimėjo Melburnui, 1968 m. – Mechikui ir 2004 m. – Atėnams.
Buenos Airėse vyko pirmosios Panamerikos žaidynės 1951 m., pasaulio krepšinio čempionatai 1950 ir 1990 m., taip pat 1978 m. pasaulio futbolo čempionatas, kurį laimėjo Argentinos rinktinė. 1958–1993 m. Oscar Gálvez trasoje vyko Formulės-1 Argentinos Grand Prix varžybos. Taip pat yra žirgų aikštynų, teniso kortų, golfo laukų, krepšinio, žolės riedulio ir regbio aikščių.
Šiame mieste 2018 m. vyko vasaros jaunimo olimpinės žaidynės. .
2009, 2010, 2011 ir 2015 m. Dakaro ralis prasidėjo ir finišavo šiame mieste.
Meičiškių ežeras
Meičiškių ežeras – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 8,5 km į šiaurės rytus nuo Semeliškių miestelio. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,2 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 197,2 m. Vakarinis krantas aukštas, rytinis – žemas. Šiaurinis ir rytinis krantai apaugę medžiais ir krūmais. Aplinkui plyti pievos, tik šiaurinėje pakrantėje auga miškelis. Rytuose išteka upelis (Antabrasčio intakas, Elektrėnų marių baseinas). Šalia įsikūręs Meičiškių kaimas.
Kristupas Dorohostaiskis
Kristupas Manvydas Dorohostaiskis (, 1562 m. – 1615 m. rugpjūčio 3 d. Vroclavas) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas, Lietuvos didysis maršalka.
Biografija
thumb|left|150px|Kristupo Dorohostaiskio antroji žmona Sofija Dorohostaiska Kilęs iš Dorohostaiskių giminės. Tėvas Mikalojus Manvydas Dorohostaiskis. Brolis Petras Dorohostaiskis.
Studijavo Strasbūre ir Fribūre. Kariavo Šventosios Romos imperijos imperatoriaus gvardijoje Ispanijai priklausančiuose Nyderlanduose. Už nuopelnus gavo imperijos barono titulą. Kurį laiką gyveno Venecijoje, Feraroje, Bolonijoje ir Neapolyje. Susidomėjęs žirgais Neapolyje studijavo hipologiją, parašė knygą „Hipika, arba Knygos apie žirgus“ (Hippica, to jest o koniach księgi, 1603 m., 1861 m., lietuvių kalba – Saulės delta, 2008 m.), populiariausią Abiejų Tautų Respublikos šios srities vadovėlį.
Grįžęs į Lietuvą tapo artimas Zigmanto Vazos dvarui, nors rėmė Evangelikų reformatų bažnyčią. 1588–1590 m. LDK stalininkas, 1590–1592 m. – LDK raikytojas, 1592–1596 m. – LDK pataurininkis. 1596–1597 m. Lietuvos dvaro maršalka, 1597–1615 m. – Lietuvos didysis maršalka. 1601 m. pasižymėjo mūšyje su Švedijos kariuomene ties Kokenhausenu. Vadovaudamas dešiniajam Kristupo Radvilos kariuomenės sparnui nulėmė mūšio baigtį.
Oirasė
Sąvoka Oirasė turi keletą reikšmių:
Kristupas Dorohostaiskis
Biografija
1610–1611 m. dalyvavo kare su Rusija, per Smolensko tvirtovės apgultį buvo sužeistas. Gydydamasis Silezijoje mirė, palaidotas Ašmenoje.
Odesos barbusas
Odesos barbusas  (Puntius ticto) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvis.
Kristupas Dorohostaiskis
Šeima
Buvo vedęs tris kartus. 1588 metais pirmą kartą vedė Sofiją Chodkevič (? − 1596), Vilniaus kašteliono Jono Chodkevičiaus dukterį.Santuoka buvo bevaikė.
Odesos barbusas
Arealas
Odesos barbusas sutinkamas Indijoje, Šri Lankoje, Himalajuose, Pakistane, Nepale, Bangladeše, Mianmare ir Tailande.
Gyvena gėlame ir sūriame kanalų, griovių ir kitų vandens telkinių vandenyje su dumblinu dugnu.