cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Petrograda
Istorija
Petrogrados kaimas – tai maža gyvenvietė, XIX a. buvusi į rytus nuo Kauno miesto centro, šiauriau Amalių. 1890 m. cariniame žemėlapyje jis pažymėtas Peterburgo vardu. Kaimas buvo panaikintas sovietmečiu 1961 m., galbūt dėl Kauno HE sudarytos Kauno marių užtvankos.
Patamulšio ežeras
Patamulšio ežeras – ežeras Lietuvoje, Prienų rajone, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Pakuonio miestelio, Patamulšio kaime. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,36 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 85,3 m. Krantai neaukšti, sausi. Aplinkui plyti dirbami laukai, o pietinėje pakrantėje auga sodai. Pietuose išteka Tumulšios upelis link Nemuno upės.
Ruanda-Burundis
Ruanda-Burundis, Ruanda-Urundis (Ruanda-Urundi) – Belgijos kontroliuojamas Tautų Sąjungos mandatas dabartinės Ruandos ir Burundžio teritorijoje, egzistavęs 1919–1962 m.
Raida
Nors Belgija oficialiai tik turėjo paruošti teritoriją nepriklausomybei, ji siekė įvesti panašią sistemą kaip gretimame sau priklausančiame Konge. Tankiai gyvenama Ruanda-Burundis turėjo tapti pelninga kolonija, todėl į ją buvo investuojama ir jai buvo skiriamas dėmesys. Vienas svarbiausių naujosios kolonijos produktų buvo kava, kuriai auginti vietos gamtinės sąlygos buvo ypač tinkamos.
Administruodami Ruandą-Burundį belgai pirmiausia rėmėsi tradicine socialine nelygybe, susiklosčiusia šalyje dar ikikolonialistiniu laikotarpiu. Jie naudojosi tutsių klasės diduomene ir abiejų karalysčių monarchija, kad išnaudotų didžiąją dalį gyventojų – hutu. Belgai palaikė šią socialinę nelygybę, teigdami, kad tutsiai yra pranašesni už kitus gyventojus, ir įteisino ją suskirstydami kolonijos piliečius į dvi susipriešinusias klases.
1950 m. Belgų Konge prasidėjus nepriklausomybės judėjimui, buvo skatinamos nepriklausomybės viltys ir Ruandoje-Burundyje. 1960 m. Kongui iškovojus nepriklausomybę, per dvejus metus ir JT globojamoji teritorija buvo skubiai paruošta savivaldai. 1962 m. liepos 1 d. belgai suteikė Ruandai-Burundžiui nepriklausomybę, padalindami jį į dvi atskiras valstybes. Nepriklausomybės metu Burundyje buvo išlaikyta tradicinė monarchija, taigi, atkurta nepriklausoma Burundžio karalystė. Ruanda nepriklausomybę iškovojo kaip Ruandos Respublika.
Gubernatoriai
Pirmieji Ruandos-Burundžio valdytojai buvo tituluojami karališkaisiais komisarais (Commissaires Royaux), vėliau – gubernatoriais:
Jusinės tvenkinys
Jusinės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, 14,5 km į šiaurės rytus nuo Nemenčinės. Sudarytas užtvenkus Jusinės upę (Žeimenos intakas) 0,05 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,3 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 113,4 m. Krantai aukštoki. Tvenkinį supa Martišiūnų miškas. Šalia įsikūręs Jusinės viesėdis, kuriame vietoje buvusio Jusinės vandens malūno yra įrengti svečių namai, 2012 m. pastatyta 24 kW mažoji hidroelektrinė, įrengtas žuvitakis. Šiaurvakarine pakrante nutiestas kelias.
Liubavičių valsčius (Mstislavlis)
Liubavičių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Rusijos teritorijoje. Centras – Liubavičiai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje.
Jelena Ksenofontova
Jelena Ksenofontova (g. 1972 m. gruodžio 17 d., Chromtau, Kazachija) – Rusijos aktorė.
Biografija
1994 m. ji įstojo į VGIK vaidybos skyrių (Josefo Reichelgauzo vaidybos grupės Marleno Chutsievo kursas), kurį baigė 1998 m.
Dirbo Maskvos teatre "Šiuolaikinės pjesės mokykla". 2000–2013 m. – Maskvos dramos teatre, vadovaujama Armeno Džigarchaniano.
2002 m. debiutavo kine, įkūnijusi Natašą, seriale „Taiga. Išgyvenimas.“ Geriausiai žinoma dėl vaidmenų juostose „Taiga“ (2002), „Medžiojant genijų“ (2006), „Kodėl tu iųėjai?“ (2008), serialuose „Virtuvė“ ir „Viešbutis Oleonas“.
NK Marsonia Slavonski Brod
Slavonski Brodo „Marsonia“ – Kroatijos futbolo klubas iš Slavonski Brodo.
Istorija
NK Marsonia įkurtas 1909 m. Nuo 1945 iki 1962 m. vadintas NK Radnički Brod. Nuo 1962 iki 1992 vadinosi BSK, o vėliau grįžta prie NK Marsonia pavadinimo.
2008–09	m. sezone žaidė 3. HNL pirmenybėse. Buvo diskvalifikuoti iš jų ir kelis sezonus žaidė regioninėje lygoje.
2011 m. rugpjūčio 1 d. NK Marsonia susijungė su MV Croatia ir persivadino NK Marsonia 1909. Tuo metu klubas žaidė Kroatijos antrame divizione. NK Marsonia pavadinimas buvo naudojamas kaip naujojo klubo dublerių komandos pavadinimas.
Keletas žinomesnių klubo žaidėjų: Mario Mandžukić, Ivica Olić, Krešimir Prgomet, Boris Živković ir Josip Weber.
Aleksandras Narbutas
Aleksandras Narbutas – karinis kasininkas ir raštininkas, pasiuntinys nuo Lydos pavieto į 1793 metų Gardino seimą, Gardino konfederacijos narys.
Sagamas
Sagamas  – ežeras pietryčių Gruzijoje. Plotas užima maždaug 458 hektarus. Virš Saghamo ežero yra Madatapos ir Bikečio ežerai. Kairėje pusėje yra Sagamo kaimas.
Sergio Scariolo
Serdžas Skariolas (Sergio Scariolo, g. 1961 m. balandžio 1 d.) – Italijos krepšinio treneris. Vienas tituluočiausių rinktinių trenerių pasaulyje (4 kartus Europos, kartą pasaulio čempionas).
Polankiai
Polankiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokulkos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Sergio Scariolo
Trenerio karjerą pradėjo gimtajame Brešos mieste – dirbo Brešos „Basket“, vėliau Pezaro „Scavolini“ trenerių štabuose. 1985 m. su Italijos rinktine laimėjo pasaulio karių krepšinio čempionatą.
Polankiai
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Sergio Scariolo
1989 m. Skariolas debiutavo kaip vyriausiasis treneris „Scavolini“ klube ir tą patį sezoną su juo laimėjo šalies čempionatą (tebūdamas 29 metų) ir pasiekė Koračo taurės finalą. Po sezono perėjo į antrosios Italijos lygos „Aurora Desio“ komandą, o paskui keletą sezonų dirbo Bolonijos „Fortitudo“ (aukščiausias pasiekimas – Italijos lygos finalas 1995–1996 m. sezone). 1997 m. persikėlė į Ispaniją, su Vitorijos „Tau Cerámica“ laimėjo šalies taurę. Su Madrido „Real“ taip pat laimėjo čempionatą, tačiau atleistas 2002 m., kai lygos ketvirtfinalyje pralaimėjo Madrido „Estudiantes“. Perėjęs į Malagos „Unicaja“ taip pat laimėjo lygą ir taurę, pasiekė Eurolygos pusfinalį. Vėliau sekė keletas nesėkmingų Skariolo sezonų su Maskvos srities „Chimki“, Milano „Olimpia“ ir Vitorijos klubais.
2018 m. S. Skariolas išvyko į Kanadą ir dirbo Toronto „Raptors“ trenerių štabe, su juo 2019 m. laimėjo NBA. 2021 m. grįžo į Europą, su Bolonijos „Virtus“ laimėjo Europos taurę.
Serdžas Skariolas – ilgametis Ispanijos rinktinės treneris. Jai vadovavo 2009–2012 ir nuo 2015 metų. Su ja laimėjo plejadą apdovanojimų.
Lebed XI
„Lebed' XI" (rus. „Лебедь ХI“) – Pirmojo pasaulinio karo pradžioje Rusijos Imperijos įmonės „Lebed“ atgalinės inžinerijos būdu iš trofėjinių vokiškų lėktuvų gamintų žvalgybinių orlaivių serijos pavadinimas.
Sankt Peterburgo Komendanto aerodrome (rus. Коменда́нтский аэродро́м) 1914 m. įsikūrusi įmonė „V. A. Lebedevo plaukiojimo oru akcinė bendrovė“ (rus. Акционерноe общество воздухоплавания „В. А. Лебедев“) savo veiklos pradžioje gamino Prancūzijos gamintojų žvalgybinių ir sportinių orlaivių Deperdussin (SPAD), Nieuport IV, Farman IV, Voisin licencines kopijas. Lebedevo įmonė kai kuriuos užsienyje sukurtus orlaivius kiek modifikuodavo bei jiems priskirdavo savo pavadinimus, pvz. „Sopwith Tabloid“ kopijos tapo „Lebed‘ VII“ ir „Lebed‘ VIII“, o jų pagrindu buvo sukurtas „Lebed‘ X“.
Prasidėjus Pirmam Pasauliniam karui įmonė pradėjo remontuoti ir tobulinti trofėjinius vokiškus lėktuvus, juos pritaikydama Rusijos Imperijos karo aviacijos poreikiams. Rusijos kariuomenė vienodai mokėjo už suremontuotą trofėjinį ar naujai pastatytą orlaivį, todėl trofėjinių orlaivių atstatymu perdirbimu greitai užsiėmė bent keli Rusijos gamintojai. Vienų populiariausių trofėjinių vokiškų lėktuvų – įmonės Albatros Flugzeugwerke sukurti ir gaminti B tipo lėktuvai, daugiausiai – Albatros B.II ir jo derivatyvai, tapo pagrindu įmonės įkūrėjo Vladimiro Lebedevo sukurtai konstrukcijai „A tipo biplanas Lebed‘ XI“ (rus. „Биплан типа А1 Лебедь-ХI“). Keletą Albatros B.II Rusijos pajėgos užgrobė 1915 m. rugpjūčio-rugsėjo mėn. prie Mintaujos (Jelgavos) vykusių mūšių metu. Iš skirtingų trofėjinių orlaivių dalių surinktas ir kiek modifikuotas orlaivis su pavadinimu „Lebed' XI“ į orą pirmą kartą pakilo 1915 m. gruodžio 28 d. Sankt Peterburge.
„Lebed‘ XI“ buvo gaminami iš skirtingų orlaivių dalių, todėl beveik kiekvienas lėktuvas buvo unikalus – skyrėsi varikliai, sparnų ilgis ir plotas, netgi spyrių skaičius. Pavyzdžiui, Lebed' XI Nr. 1, 2, 5 ir 6 sparnų mojis siekė 13,0 m, o Nr. 3 – 14,5 m, sparno plotas Nr. 1 – 39,0 m2, Nr. 2 – 40,8 m2, Nr. 3 – 43 m2, Nr. 5 -43,6 m2, Nr. 6 – 42,2 m2. Iš viso buvo naudojami 6 skirtingų dydžių sparnų komplektai. Gamintojai mėgino naudoti vokiškus vandeniu aušinamų vienaeilius 100 AG (76 kW) Mercedes D.I, 120 AG (89 kW) Mercedes D.II, Benz Bz.II arba Argus As.II variklius, yra duomenų, kad buvo montuojami ir 160 AG galios Maybach Mb.III varikliai. Jų nesant buvo naudojami ir pagal licenciją Rusijoje gaminti prancūziškos konstrukcijos oru aušinami žvaigždiniai 150 AG (112 kW) galios Salmson P9 varikliai. Variklių ir sparnų įvairovė atsispindi ir jų indeksuose – nuo A1 iki A8.
Lebed‘ XI buvo gaminami 1915–1916 m., iš dalies naudojant iš fronto tiekiamas trofėjines dalis. Orlaiviui buvo priskirtos žvalgybinės ir artilerijos koregavimo funkcijos. Rusijos kariuomenė užsakė 225 tokius orlaivius, tačiau išlikę duomenys leidžia teigti, jog buvo pagaminta ir karinius dalinius pasiekė tik 10 vnt. arba iki 15 vnt.
Vėliau, „Lebed‘ XI“ pagrindu buvo sukurtos jo modifikacijos „Lebed‘-LM1“, „Lebed‘ XII“ ir „Lebed‘ XIII“.
Techniniai duomenys
miniatiūra|Lebed' XI piešinys iš trijų projekcijų Dėl skirtingų naudojamų dalių atskiri Lebed' XI egzemplioriai pasižymėjo gana skirtingomis skrydžio charkteristikomis.
Suskaičiuotos žvaigždės
Suskaičiuotos žvaigždės – amerikiečių rašytojos Lois Lowry istorinis romanas paaugliams, pirmą kartą išleistas 1989 m. Knyga apdovanota Niuberio medaliu.
Keith Andes
Kitas Endesas (, tikrasis vardas John Charles Andes, 1920 m. liepos 12 d. Ošen Sitis, Naujasis Džersis, JAV – 2005 m. lapkričio 11 d. Santa Klarita, Kalifornija, JAV) – amerikiečių radijo, teatro, kino ir televizijos aktorius, dainininkas.
Suskaičiuotos žvaigždės
Veiksmas vyksta Antrojo pasaulio karo metais. Istorijos centre – dešimtmetė Anemarija, su šeima gyvenanti Kopenhagoje. Naciams pradėjus persekioti Danijos žydus, Anemarija su tėvais padeda Rozenams, vietiniams žydams, pabėgti į Švediją.
Keith Andes
Biografija
Džonas Čarlzas Endesas (tikrasis aktoriaus vardas) gimė 1920 m. liepos 12 d. Ošen Sičio mieste Naujajame Džersyje. 12-os metų pirmą kartą pasirodė radijuje. Mokėsi Aukštutinio Darbio vidurinėje mokykloje (Upper Darby High School), vėliau Oksfordo universitete, baigė Templo universitetą ir Filadelfijos muzikos konservatoriją, kurioje mokėsi vokalo.
Suskaičiuotos žvaigždės
Knygos autorė specialiai vyko į Daniją, bendravo su Danijos okupacijos liudininkais, todėl „Suskaičiuotose žvaigždėse“ daug autentiškų detalių.
Lietuviškai išleista 2015 m. Vertėjas – Sigitas Parulskis.
Keith Andes
Biografija
5-ojo dešimtmečio pradžioje pradėjo vaidinti Brodvėjuje. Turėdamas švelnų baritoną, dainavo operetėse. Pirmą kartą kino ekrane pasirodė 1944 m. vaidindamas filme „Sparnuotoji pergalė“, tačiau titruose nebuvo paminėtas, o nuo 1947 m. ėmė filmuotis reguliariai; televizijoje vaidino nuo 1955 m.
Iš dalies K. Endesui kino karjeros pradžioje padėjo tai, kad išoriškai jis buvo panašus į žinomą aktorių Skipą Homejerį (1930–2017).
1948–1961 m. K. Endesas buvo vedęs slaugytoją Džyn Elis Koton (Jean Alice Cotton; išsiskyrė, susilaukė sūnų Marko ir Meto), vėliau – Šeilą Heket (Sheila Hackett; išsiskyrė, vaikų neturėjo).
K. Endesas dėl sveikatos problemų karjerą baigė 1980 m.: jam buvo diagnozuotas šlapimo pūslės vėžys ir daug gretutinių ligų. Mirė 2005 m. lapkričio 11 d., jo mirtis, pasak Los Andželo apygardos koronerio ataskaitos, buvo savižudybė įvykdžius asfikciją. thumb|left|250px|K. Endesas su [[Marilyn Monroe|Merlin Monro filme „Susidūrimas naktį“]]
Parduotuvė
Parduotuvė (anksčiau krautuvė) – mažmeninės ar didmeninės prekybos įmonė arba didesnės prekybos ar gamybos įmonės, turinčios daug parduotuvių (prekybos tinklą), struktūrinis padalinys. Gali būti prekybos centro dalis. Gali veikti pagal franšizės verlo modelį.
Pagal pobūdį gali būti kasdienių prekių (maisto ir buitinių prekių asortimentas), specializuotos parduotuvės (pvz., drabužių, avalynės), universalinės parduotuvės (pateikiamas platus ir gilus įvairių prekių asortimentas – vyrauja drabužiai, avalynė, parfumerijos, kosmetikos, poilsio ir laisvalaikio, namų apyvokos ir maisto prekės), supermarketai (universalaus asortimento prekių parduotuvės, kurios turi ne mažesnį kaip 400 kvadratinių metrų prekybos plotą ir veikia savitarnos principu), hipermarketai (universalaus asortimento prekių parduotuvės, kurių plotas didesnis kaip 2500 kvadratinių metrų), mažų kainų (pasižymi nebrangių, greito apyvartumo, išėjusių iš mados prekių asortimentu), elektroninės parduotuvės (prekės parduodamos elektroninės komercijos dėka).
Markiziečiai
Markiziečiai arba hivai – polineziečių tauta, gyvenanti Markizo salose (Prancūzijos Polinezija). Populiacija – 13 tūkst. žmonių (XX a. II pusė). Kalba austroneziečių kalbų šeimos, rytų austroneziečių šakos markiziečių kalba. Dauguma tikinčiųjų – krikščionys (kalvinai, katalikai).
Į Markizo salas gyventojai ėmė kraustytis pirmaisiais mūsų eros amžiais, ypač IV–VII a. Su europiečiais ryšius užmezgė XVIII a.
Tradicinės markiziečių visuomenės pagrindas – gentis, vadovaujama vadų (hakaiki nui) ir seniūnų tarybų (hakatootina). Turėjo socialinius sluoksnius: žynius (taua), karo vadus (toa), amatų meistrus (tuhunga). Tarp žynių buvo paplitusi poliandrija. Burdavosi į slaptąsias draugijas, turėjo slaptąsias kalbas. Turėdavo įbrolystės (enao, taio) paprotį.
Vadų namai būdavo įrengti ant akmeninių platformų (marae, iki 30 m ilgio), su didelėmis verandomis, puoštomis antropomorfiniais medžio raižiniais. Tarp vyrų paplitęs kūno tatuiravimas, tarp moterų – odos balinimas. Kaip apeiginį gėrimą geria svaigiojo pipiro antpilą (kava).
Markizo salos senovėje buvo svarbus religinis Polinezijos centras. Markiziečių pasaulėžiūroje svarbus protėvių kultas, pagarboje laikyti vėžliai, fikusai. Pasitaikydavo kanibalizmo atvejų.
Monastyrščinos valsčius
Monastyrščinos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Rusijos teritorijoje. Centras – Monastyrščina.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje.
Maskara
Maskara  – miestas šiaurės vakarų Alžyre, 105 km į pietryčius nuo Orano, Tel Atlaso kalnuose; vilajos administracinis centras. Iš miesto plentai ir geležinkeliai veda į Oraną, Saidą, Relizaną. Vystoma cemento, odos, maisto pramonė, kilimų gamyba, apylinkėse veši vynuogynai, alyvmedžių giraitės, javų pasėliai.
Istorija
Gyvenvietė išaugo 1701 m. Osmanams įkūrus karinę įgulą (nuo jos ir pavadinimas – arabų muʿaskar reiškia stovyklavietę). Maskara buvo vienas didžiausių sukilimo prieš prancūzus centrų, pateko į Abdelkadero al Džazyrio trumpai gyvavusią sukilėlių valstybę. 1835 m. prancūzai miestą sugriovė, o 1841 m. galutinai įsitvirtino.
1994 m. rugpjūčio 18 d. Maskara labai nukentėjo nuo žemės drebėjimo (žuvo 171 gyventojas).
Justus Danckerts
Biografija
Dankertsų leidėjų giminės palikuonis. Gimė kartografo Cornelis Danckerts I šeimoje. Sūnūs Theodorus ir Cornelis II taip pat buvo leidėjai graviūrininkai.
La Linėja
La Linėja arba La Linea de la Konsepsjonas  – miestas pačiuose Ispanijos pietvakariuose, Andalūzijoje, Kadiso provincijoje, į rytus nuo Alchesiraso, Gibraltaro sąsiaurio ir Gibraltaro užutėkio pakrantėje, Gibraltaro pasienyje. Keliai į Gibraltarą, San Rokę, yra jūrų uostas (daugiausia vežama nafta), veikia keltų linijos į Afriką. Naftos perdirbimas, maisto (vaisių ir daržovių, žuvų perdirbimo, likerio), metalo, kamštinės medienos apdirbimo pramonė, turizmas. La Linėja yra pajūrio kurortas, aplink driekiasi smėlėti paplūdimiai (bendras ilgis 14 km). Yra jachtų prieplauka. Veikia universitetas, kongresų ir parodų rūmai, bulių kautynių arena. Apylinkėse yra XVI a. bokšto liekanos, romėnų Kartėjos miesto griuvėsiai.
Justus Danckerts
Žemėlapiai
1686–1687 m. išleido pirmąjį atlasą (20 žemėlapių), 1690 m. antrajį (26 žemėlapiai), 1698–1700 m. trečiajį (60 žemėlapių). Juose yra išsamiai pavaizduotos ir dabartinės Lietuvos žemės.
La Linėja
Vidurvasarį vyksta miesto šventė (La Salvaora).
Istorija
Gyvenvietė pradėjo kurtis XVIII a., ispanams statant gynybinius įtvirtinimus britų valdomo Gibraltaro pasienyje. Pavadinimas La Línea ('linija') ir kilo nuo šios gynybinės linijos. 1870 m. šis pasienio ruožas atsiskyrė nuo San Rokės ir oficialiai tapo La Linėjos gyvenviete. 1913 m. tapo miesteliu. Ilgą laiką La Linėja augo kaip Gibraltare dirbančių ispanų gyvenvietė, bet 1969 m., valdant F. Frankui, siena buvo uždaryta.
NK Neretva
Metkovičiaus „Neretva“ – Kroatijos futbolo klubas iš Metkovičiaus.
Istorija
Klubo istorija siekia 1919 m., kai buvo įkurtas „Naronos“ klubas.
Kitados rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Poniatovičė
Poniatovičė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokulkos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į rytus nuo Sokulkos ir 48 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Gadeika
Gadeika – dviejų, netoliese esančių ežerų Lazdijų rajone pavadinimas:
Julija Peresild
Julija Peresild (g. 1984 m. rugsėjo 5 d., Pskove) – Rusijos aktorė.
Biografija
2006 m. baigė Rusijos teatro meno akademijos (RATI-GITIS) režisūros katedros vaidybos skyrių (O. L. Kudriašovo vaidybos kursas).
Julijos Peresild debiutas kine buvo Natašos Kublakovos vaidmuo televizijos seriale „Sklypas“ (2003), kurį režisavo Aleksandras Baranovas.
Pirmasis rimtas darbas buvo juostoje „Nuotaka“. Aktorės filmografijoje – filmai „Norų riba“ (2007), „Web“ (2007), „Nelaisvė“ (2008), „Pagrobimas“ (2008), „Apgaulė“ (2010), „Karuselė“ (2010), „Penkios nuotakos“ (2011 m.), „Žiemos tango“ (2011 m.), „Santa Liucija“ (2012 m.), „Rūke“ (2012 m.), „Savaitgalis“ (2013 m.), „Budyklė“ (2014 m.), „Mūšis už Sevastopolį“ (2015), „Liudmila Gurčenko“ (2015) ir daugelis kitų.
Guillaume Levasseur de Beauplan
Gijomas Levaseras de Boplanas (apie 1595 m. – 1673 m. gruodžio 6 d.) – prancūzų ir lenkų kartografas, inžinierius, architektas.
Biografija
Gimė apie 1595 m. Normandijoje. Apie 1630 m. ATR karaliaus Žygimanto III kvietimu atvyko dirbti karo inžinieriumi. Aktyviai dirbo Ukrainos teritorijose. Lenkijoje darbavosi 17 metų.
Žemėlapiai
1639 m. sukūrė pirmąjį generalinį Ukrainos žemėlapį, 1654 m. išleido dar detalesnius Ukrainos žemėlapius. Taip pat išleido LDK žemėlapį.
Lielirbė
Lielirbė  – kaimas Ventspilio savivaldybės Targalės valsčiuje, Baltijos jūros pakrantėje, Kurše. Lielirbė išsidėsčiusi valsčiaus šiaurėje prie Irbės upės žiočių už 55 km nuo valsčiaus centro Targalės, už 52 km nuo savivaldybės centro Ventspilio ir už 179 km nuo Rygos. Vienas iš Lyvių pakrantės kaimų.
Lielirbė – vienintelis kaimas, kuriame kalbėta pereinamąja (vidurine) Kuršo lyvių kalbos patarme.
Lielirbės (Irvemünde) vardas pirmą kartą paminėtas 1387 m. spalio 17 d. trečiųjų teismo dokumente. XVII a. antrosios pusės žemėlapyje Lielirbė pavaizduota kaip turintis uostą laisvųjų žmonių (ne baudžiauninkų) kaimas Dižirve (liet. k. būtų „Didžiairvė”). Kaimas Irbės upės žiotyse formavosi kaip lyvių jūreivių uostas. XIX a. pabaigoje Lielirbės mažasis uostas buvo aktyvus medienos prekybos ir transportavimo centras. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje Lielirbėje buvo statomi burlaiviai. Tuo metu burlaivius statydavo beveik visuose Kuršo pakrančių kaimuose, tačiau daugiausia į vandenį jų buvo nuleidžiama Lielirbėje.
1923 m. lyviai Lielirbėje subūrė savo chorą. 1924 m. birželio 24 d. Lielirbėje buvo surengtas lyvių chorų koncertas, kurį estų tautotyrininkas, lyvių tautosakos bei kalbos tyrėjas Oskaras Loritsas  įvardija kaip pirmąją lyvių dainų šventę.
Kaimas maždaug šešių kilometrų ruože išsidėstęs abiejuose Irbės upės krantuose; upė kaimą dalija į dvi dalis, jos vadinamos „jūrpuse” ir „žempuse”. 1939 m. Lielirbėje buvo apie 300 gyventojų ir daugiau kaip 70 namų. Kai Kuršo pakrantė buvo įtraukta į Sovietų Sąjungos pasienio zoną, Lielirbėje gyventojų labai sumažėjo. Šiomis dienomis nuolatos gyvenamų namų Lielirbėje nedaug, dalis jų naudojami kaip vasarnamiai. Irbės upė – populiarus vandens turizmo maršrutas, vasarą jos žemupyje būna daug plaukiojančiųjų valtimis; upės dešiniajame krante, už keleto kilometrų nuo žiočių aukštupio link, įsikūrusi valčių nuomos bendrovės „Campo” bazė (Irbės kempingas).
Įžymūs žmonės
Kaime gimė:
1. SC Znojmo
'''Znoimo „1. SC Znojmo“''' – Čekijos futbolo klubas iš Znoimo.
Istorija
2013/14 m. sezone žaidė elito divizione, bet po to sekė kritimas į žemesnius divizionus.
Regbis 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Regbis 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko antrą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Varžybose dalyvavo dvi nacionalinės komandos.
Medalininkai
thumb|left|Finalinės varžybos
Pranciškus Ksaveras Potockis
Pranciškus Ksaveras Potockis (m. 1731) – Sokalo seniūnas.
Biografija
Tėvas - Mykolas Piotockis, Motina - Sofija Anelė Čarnecka.
Šeima
Buvo vedęs Elžbietą Branicką, Palenkės vaivados Stefano Mikalojaus Branickio dukterį.
Asliankos valsčius
Asliankos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Aslianka.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje.
Mesos tiltas
Mesos tiltas ( - "Tiltas viduryje") - tiltas Albanijoje, Mesos kaime, esantis apie 5 km į šiaurės rytus nuo Škoderio. Tai yra Postribų kultūros palikimas, kurio atvyksta aplankyti turistai iš viso pasaulio.
Tiltą XVIII a., apie 1770 m., pastatė Kara Mahmud Bushati, vietinis Osmanų imperijos paša. Tiltas sujungė Škoderį su Drištu ir su kitais mietais šiaurinėje dalyje. Jo ilgis buvo 108 m, plotis - 3,4 m, aukštis - 12,5 m.
Karis (Armėnija)
Karis (Kario ežeras, ) - ežeras Armėnijoje, prie Aragaco kalno, daugiausiai sudarytas iš ledo ir sniego. Ežeras yra pakilęs 3190 m virš jūros lygio, o jo perimetras - 1150 m.
Rytinėje ežero dalyje yra meteorologinė stotis.
Pavirvyčio alėjos ąžuolas
miniatiūra|250px|right|Pavirvyčio alėjos ąžuolas
Pavirvyčio alėjos ąžuolas – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Telšių rajone, apie 2 km į pietvakarius nuo Tryškių, į pietus nuo Pavirvyčio kaimo, Juodėjuose, Virvytės hidrografiniame draustinyje. Auga netoli Pavirvyčio dvaro.
Kelyje pastatyta rodyklė veda į platų suartą lauką. Medis lengviau pasiekiamas pasukus pagal kitą nuorodą – „Pavirvyčio dvaro ąžuolas“. Pavažiavus grunto keliu apie 200 m iki sodybos, toliau nuo šlagbaumo paeiti į pietus apie 100 m tarp sodybos ir dirbamo lauko, kur netoli seno šulinio tarp medžių pastatytas informacinis ženklas. Ąžuolas praktiškai nepasiekiamas, nes stūkso už vandeningos Juodupio vagos. Per upelį permestas kelių tarpsnių medinis lieptas sugriuvęs. Šalia yra senvagių, veši krūmokšniai, drėgmę mėgstanti augmenija.
Ąžuolas paskelbtas saugomu Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 2012 m. birželio 13 d. įsakymu Nr. D1-495.
Sporting Toulon Var
Tulono „Sporting“ – Prancūzijos futbolo klubas iš Tulono.
Pucilkai
Pucilkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokulkos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurės rytus nuo Sokulkos ir 47 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Pavirvyčio dvaro ąžuolas
miniatiūra|250px|right|Pavirvyčio dvaro ąžuolas
Pavirvyčio dvaro ąžuolas – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Telšių rajone, apie 2 km į pietvakarius nuo Tryškių, Pavirvyčio kaime, prie Virvytės ir Juodupio santakos, netoli Pavirvyčio dvaro. Ąžuolas stūkso Virvytės hidrografiniame draustinyje. Kelyje pastatyta rodyklė. Kitoje Juodupio pusėje auga Pavirvyčio alėjos ąžuolas.
Ąžuolas paskelbtas saugomu Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 2012 m. birželio 13 d. įsakymu Nr. D1-495.
HNK Suhopolje
Suhopolės HNK – Kroatijos futbolo klubas iš Suhopolės.
Istorija
2000 m. klubas bankrutavo, bet 2001 m. atkurtas.
Conor Washington
Konoras Džeimsas Vošingtonas (g. 1992 m. gegužės 18 d.) – šiaurės airių futbolininkas, Šiaurės Airijos rinktinės puolėjas.
Karjera
Gimė Čatame, Anglijoje. Futbolo paslapčių mokėsi St Ives Town FC jaunimo ekipose.
Klubinė karjera
Pirmasis profesionalus klubas buvo St Ives Town FC, kuriame žaidė nuo 2009 m. sezono.
Newport County AFC
2012 m. pasirašė sutartį su Newport County AFC iš Velso.
Peterborough United FC
2014 m. vasarį pasirašė sutartį su Peterborough United FC.
Queens Park Rangers
2016 m. sausio 19 d. pasirašė trejų metų sutartį su Queens Park Rangers.
Heart of Midlothian FC
2019 m. birželio mėn. pasirašė dvejų metų suatrį su Škotijos Premjer lygoje rungtyniaujančiu Heart of Midlothian FC.
Charlton Athletic FC
Nuo 2020 m. atstovauja Charlton Athletic FC. Su klubu buvo pasirašyta dvejų metų sutartis. 2020 m. rugsėjo 12 d. puolėjas savo debiutinį įvartę pelnė rungtynėse prieš Crewe Alexandra FC.
Rinktinė
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2016 m.
Batetis
– ežeras centrinėje Gruzijoje. Plotas užima 0,02 km². Didžiausias gylis – 12 m.
2009 m. Didžiosios Britanijos Grand Prix
'''2009 m. Didžiosios Britanijos Grand Prix''' – aštuntosios FIA rengiamo Formulės 1 2009 m. sezono lenktynės. Jos vyko birželio 19-21 dienomis Silverstouno trasoje. 2009 m. šioje trasoje turėjo vykti paskutinės lenktynės, nes 2010 m. Didžiosios Britanijos Grand Prix planuota perkelti į Doningtono trasą. Tačiau 2009 m. Silverstouno trasa buvo renovuota ir Formulės 1 lenktynės toliau vyksta šioje trasoje.
Lewis Hamiltonas Silverstoune nugalėjo 2008 m. Per pastaruosius 40 m. šioje trasoje nugalėjo ir daugiau vietinių lenktynininkų – David Coulthard, Johnny Herbert, Damon Hill, Nigel Mansell, John Watson ir James Hunt. Šiais metais iš nugalėjusių šiose lenktynėse dalyvaus Kimi Raikkonenas, Fernando Alonso ir Rubensas Barrichello.
Penktadienio treniruotės
Pirmosiose treniruotėse greičiausi buvo Red Bull Racing ekipos lenktynininkai – Sebastianas Vettelis pirmas (1:19.400 min.), Markas Webberis antras (1:19.682). Trečias liko Brawn GP ekipos narys britas Jensonas Buttonas (1:20.227).
Šeštadienio treniruotės
Šeštadienio ryte greičiausi buvo Williams ekipos nariai – Nico Rosbergas (1:18.899) ir Kazuki Nakajima (1:19.102). Trečias liko Toyota pilotas italas Jarno Trullis (1:19.125).
Kvalifikacija
Kvalifikacijoje puikią formą demonstravo Red Bull ekipa. Abu jos pilotai pelnė pozicijas pirmajame trejetuke. Čempionato lyderis britas J. Buttonas nesugebėjo greičiu prilygti Red Bull pilotams ir pelnė šeštąją starto vietą – tai yra prasčiausia kvalifikacijos vieta britui šiame sezone. Nustebino ir kitas vietinis herojus L. Hamiltonas – pernai čia nugalėjęs šioje kvalifikacijoje jis neprasimušė net į antrąją kvalifikacijos dalį ir užėmė priešpaskutinę 19-ą starto vietą.
Jaunciemas
Jaunciemas  – kaimas Ventspilio savivaldybės Targalės valsčiuje, Šiaurės Kurše, Latvijoje. Išsidėstęs tarp jūros kranto ir greitkelio P124 į rytus nuo Irbės upės žiočių, už 59 km nuo valsčiaus centro Targalės, už 55 km nuo savivaldybės centro Ventspilio ir už 174 km nuo Rygos. Ir lyviškai, ir latviškai kaimo pavadinimas reiškia „Naujasis kaimas“. Jaunciemas įeina į Lyvių pakrantės teritoriją
Nuo 1860 m. Jauncieme, kaip ir kituose Kuršo pajūrio kaimuose, buvo pradėta statyti burlaivius. XX a. pradžioje Jaunciemas su dar aštuoniais lyvių kaimais priklausė Dundagos dvarui, vėliau – Dundagos valsčiui. Tarpukariu valstybė Kuršo lyviams buvo davusi po 7 ha žemės, tačiau ji šiose vietovėse nederlinga, todėl ir toliau pagrindinis pragyvenimo šaltinis liko žvejyba. Jaunciemo vaikams teko lankyti artimesnių kaimų mokyklas, dauguma mokėsi Mazirbėje. Po Antrojo pasaulinio karo šis lyvių kaimas liko beveik negyvenamas, nes įėjo į sukarintą Sovietų Sąjungos pasienio zoną. Šiomis dienomis Jauncieme yra trys vienkiemiai ir viena namų grupė.
Kaimas įsikūręs vaizdingoje vietovėje: tarp Jaunciemo ir Irbės žiočių stūkso 23,6 m aukščio kopa, vadinama Baltuoju kalnu, Irbės tėkmė jūroje prie žiočių suformavo dviejų kilometrų ilgio smėlio kyšulį. Regiono planuose nuo Jaunciemo iki Mazirbės palei senąjį siaurąjį geležinkelį numatyta įrengti pėsčiųjų ir dviratininkų takus, Jaunciemą įtraukti į turistinį–rekreacinį maršrutą.
Japonų mitologija
Japonų mitologija – japonų pasaulio aiškinimo sistema, susidariusi sumišus senajai (šintoistinei) japonų mitologijai, budistinei mitologijai bei vėlesniems liaudies tikėjimams, susidariusiems nemaža dalimi iš daoizmo.
Jean-Baptiste Nolin
Žanas-Batistas Nolenas (1657 m. – 1708 m.) – prancūzų kartografas, graviūrininkas, leidėjas.
Japonų mitologija
Šaltiniai
thumb|left|250px|Nihongi kopija
Jean-Baptiste Nolin
Biografija
Mokėsi pas Francois de Poilly, aktyviai dirbo kartografijos ir leidybos versle Paryžiuje XVII–XVIII a. sandūroje. Kartografu dirbo mažai, daugiausia rėmėsi kitų autorių žemėlapiais (Vincenzo Coronelli, Jean-Dominique Cassini, Jean Nicolas du Trallage), kartais ir nesąžiningai. Sūnus buvo taip pat Žanas-Batistas Nolenas (1686–1762), užsiėmęs leidybos verslu, tačiau bankrutavęs 1749 m.
Japonų mitologija
Šaltiniai
Senoji japonų mitologija aprašyta daugelyje šaltinių, tokių kaip Kodžiki („Užrašai apie senovės reikalus“, 712 m.), Nihongi (arba Nihonsijoki, „Japonijos metraščiai“, 720 m.), etnografiniai Japonijos provincijų aprašymai, tame tarpe fudoki („Užrašai apie žemes ir papročius“, VIII a.), seniausieji maldynai norito, Kogošjui („Senovinių žodžių sąvadas“, IX a. pr.) bei Kiudžihongi („Pagrindiniai šalies reikalų užrašai“, XII a. pr.). Dauguma mitų, ištisi jų ratai, pateko į Kodžiki ir Nihongi. Šie sąvadai ir sudarė viešosios šintoistinės mitologijos pagrindą, į kurią taip pat dar pateko periferinių siužetų ir „žemosios“ mitologijos iš vietinių šamanistinių kultų.
Jean-Baptiste Nolin
Žemėlapiai
1700 m. išleido 125×140 cm dydžio pasaulio žemėlapį „Le globe terrestre“, kuris vėliau buvo perleistas 1708 ir 1767 m.
Japonų mitologija
Kosmologija
Remiantis minėtų sąvadų mitologine medžiaga galima išskirti tris pagrindinius mitologinius ratus: pirmame, kosmologiniame rate veiksmas vyksta aukštojo dangaus lygumoje takama no hara, kur gyvena dangiškieji dievai, bei mirusiųjų karalystėje jomi no kuni. Antrame rate veiksmas vyksta Idzumo žemėje (Idzumo – senovinės žemės, kuri yra vidurio Japonijoje, dab. Šimanės prefektūros rytuose, pavadinimas). Trečiasis ratas pasakoja apie įvykius, nutikusius Himukos vietovėje (dab. Mijadzakio prefektūra Kiūšiū saloje). Šiuose ritiniuose mitų didvyriai yra dievai – kami (dar vadinami mikoto), iš kurių vienas elgiasi ir šneka lyg žmogus, o kiti įasmenina abstrakčias išraiškas, regėjimus. Aukščiausią eilę tarp kami sudaro dangiškieji kami, tarp kurių, savo ruožtu, tarp išskiriami ypatingieji dangiškieji kami (kotoamacukami). Žemiau jų stovi žemiškieji kami, paprastai susiję su tam tikra vietove, ir galiausiai dar žemiau yra kami-dvasios, kurios reiškiasi kaip gamtos daiktai ir reiškiniai. thumb|180px|Idzanaki ir Idzanami maišo ietimi jūrą. XVIII a. Kobajaši Eitaku piešinys
Kosmogonija
Japonų mitologijoje nėra vienatinio sutverėjo – pasaulio pradininko, demiurgo. Viskas prasideda ne iš chaoso, o iš savaimiško pačios pirmykštės ir elementarios tvarkos atsiradimo, kuris įvyko tuo pat metu, kaip ir kami atsiradimas. Pirmieji kami buvo trys – Amenominakanuši, Takamimusubi ir Kamimusubi. Priešingai nei vėlesni dievai, pirmieji trys kami neturi lyties ar kokių nors išorinių požymių. Po jų atsirado dar keturi kami-ketveriukai. Jie jau buvo mažiau abstraktūs ir labiau susiję su gamtos objektais. Du iš jų (Amenotokotati) gimė žemės įsčiose, kurias galima sieti su Japonija (mituose šalis poetiškai vadinama Asihara-no nakacukuni, „nendrių lyguma – vidurinė šalis“). Tada gimė dievas, amžiams įsitvirtinęs žemėje, ir dievas, apstus debesimis virš lygumų, – paskutiniai dievai-dvyniai. Nuo dievo, iškylančio iš purvo, ir jo jaunėlės sesers, deivės, sėjančios smiltis, prasideda dievų, atsirandančių poromis sąrašas.
Kosmogoniją užbaigia penktoji tokių dievų pora – Idzanaki ir Idzanami. Jiems atsirandant žemė „dar nebuvo išėjusi iš jaunystės meto“ ir tarsi plūduriuojantys taukai buvo nešiojama jūros bangų, todėl dangiškieji dievams šiedviems dievams pavedė skystą žemę sutverti tvirta. Jiedu tai įvykdo maišydami vandenį ietimi.
Tada jiedu pagimdo salas, iš kurių sudaryta Japonija, o paskui – dievus-dvasias, kurie turi šią šalį apgyvendinti. Pasaulis palaipsniui įgauna įprastą pavidalą: randasi kalnai ir medžiai, lygumos ir tarpekliai, rūkai tarpekliuose ir tamsūs plyšiai, o visų šių vietų šeimininkais tampa čia gimę kami. Vyriausiajai Idzanaki dukteriai Amaterasu atitenka „aukščiausiojo dangaus lyguma“, ir ji tampa vyriausiąja panteone, žemdirbystės globėja. Amaterasu dangiškosios valdos aprašomos kaip panėšinčios į žemės – ten veši ryžių laukai ir kt.
Kiti mitai
thumb|left|250px|Iš urvo pasirodanti Amaterasu. 1857 m. piešinys
Pasakojimai, susiję su Susano nužengimu į Idzumo, gali būti vertinami kaip savotiški tarpininkai, apjungiantys du mitų ratus – atėjūnų mitus ir vietinių Idzumo gyventojų mitus. Pastaruosiuose iškiliausias veikėjas yra Susano ainis Okunikusi, kuris su savo pagalbininku Sukunabikona užsiima pasaulio tvėrimu. Jam atvykus į Ninigi žemę ir pradėjus valdyti Japoniją prasideda trečiasis mitų ratas, kuriame pasakojama apie dieviškosios valdžios įtvirtinimą žemėje. Yra dvi pasakojimų apie žemiškųjų dievų pajungimą atmainos: apie ilgą ir žmonišką pasakoja Kodžiki ir Nihongi, o apie trumpą ir karingą – Kogošji. Ten atspindimos ir dvi kultūrinės tradicijos – žemės ir dangaus dievų.
Būdinga japonų mitologijos savybė – platus senovės japonų tikėjimo magija atspindėjimas. Tyrinėtojai pastebi, kad japonų mitai panašesni į įvairių prietarų mišinį negu į vientisą siužetinę sistemą. Toks maginių apeigų aprašymas sutinkamas mite apie Idzanaki pabėgimą iš požemio karalystės – jame sutinkamas daugelio tautų folklore paplitęs motyvas apie vijimosi sulaikymą mėtant kokius nors daiktus. Taip pat mite apie sauliškosios deivės Amaterasu paslėpimą urve svarbiausiu maginiu ritualu yra deivės Amenoudzumė šokis. Japonų mituose gausu pasakų motyvų ir siužetų, atsiradusių, regimai, vėliau, o atskirų siužetnių linijų nedaug (pvz., Susano pergalė prieš Jamata no Oroči). Mituose dažnai veikia gyvūnai-pagalbininkai: pelė pasakojime apie Okunikusi išbandymus, „plikas kiškis“ Akahada no usagi mite apie Okunikusi ir jos vyresniuosius brolius jasogami. Vėlyvos kilmės su pilnai išvystytu pasakos siužetu yra mitologinis pasakojimas apie Hoori nusileidimą į povandeninę karalystę.
Glotnutis
thumb|180px|Melynių glotnutis su ananasų skiltelėmis
Glotnutis ( – glotnus, švelnus) – tirštasis kokteilis iš šviežių vaisių, uogų, daržovių. Paprastai ruošiamas trintuvu, kokteiline ir atskiedžiamas kriaušių ir obuolių, apelsinų sultimis ar vandeniu. Gali būti pagardintas augaliniu pienu, pienu, kefyru, jogurtu ar ledais ir prieskoniais (kakava, cinamonu). Sotumo suteikia bananas, avokadas.
Glotnučiai pradėti gamintu išradus trintuvus. Netrukus tokie kokteiliai buvo pardavinėjami JAV Vakarų pakrantės sveiko maisto parduotuvėse. Greito maisto restoranai pradėjo dėti šokolado ir kitų natūralių saldžių priedų į glotnučius. Pats terminas glotnutis pradėtas vartoti receptų knygose ir kaip prekinis ženklas XX a. 9-ajame dešimtmetyje. XXI a. glotnučius imta vartoti vietoje vaisių ir daržovių namuose.
Lietuvos sporto centro stadionas
Lietuvos sporto centro stadionas (iki 2020 m. LEU futbolo stadionas) – stadionas su futbolo aikšte Vilniaus mieste, dešiniajame Neries krante. Valdytojas – Lietuvos sporto centras, kuriam 2020 m. stadioną perdavė Lietuvos švietimo, mokslo ir sporto ministerija.
Istorija
Stadionas įrengtas 1953–1954 m., taip pat įrengtos sporto aikštelės. Ilgą laiką priklausė Lietuvos edukologijos universitetui, 2020 m. liepą perduotas Lietuvos sporto centrui, taip pat numatant stadiono plėtrą iki 2023 m. Stadioną perdavus Lietuvos sporto centrui, jo teritorijoje atlikti geologiniai tyrimai, studija dėl 4500 vietų stadiono plėtros galimybių. Toks vietų skaičius, pagal UEFA reikalavimus, prilygsta trečios kategorijos stadiono reikalavimams.
Liutauras Barila
Barila Liutauras (g. 1974 m. vasario 10 g. Vilniuje) – biatlonininkas ir slidininkas, olimpietis, dalyvavęs su Lietuvos rinktine 1998 m. ir 2002 m. žiemos olimpinėse žaidynėse.
2000 m. baigė Vilniaus pedagoginio universiteto sporto magistrantūrą, 2006 m. - Mykolo Riomerio universiteto magistrantūrą.
Sporto pasiekimai
Treneriai: J. Stašelienė (1984-1991), M. Pavilovskis (1991-1994), V. Repšys (1994-2002). 2 kartus Lietuvos slidinėjimo čempionas (1998). 2 kartus Baltijos šalių žaidynių biatlono varžybų laimėtojas (1993).
Europos čempionatuose:
Olimpinėse žaidynėse dalyvavo biatlono rungtyse:
Alžyro geografija
thumb|250px|Alžyro topografinis žemėlapis thumb|240px|Atlaso kalnų topografinis žemėlapis thumb|240px|Achagaro kalnai, stūksantys Sacharos dykumoje
Alžyro geografija – Alžyro Liaudies Demokratinės Respublikos gamtinių sąlygų aprašymas.
Padėtis
Alžyras yra Šiaurės Afrikoje. Tai didžiausia Afrikos valstybė ir 10 pagal savo plotą pasaulyje. Ribojasi su Tunisu šiaurės rytuose (1034 km), su Libija rytuose (989 km), su Nigeriu pietryčiuose (951 km), su Maliu (1359 km) ir Mauritanija (460 km) pietvakariuose, su Maroku (1941 km) vakaruose (iš jų 42 km su nepriklausoma pasiskelbusia Vakarų Sachara). Bendras sausumos sienų ilgis – 6734 km.
Iš šiaurės Alžyrą skalauja Viduržemio jūra (kranto linijos ilgis – 998 km). Krantai lėkšti, daug nedidelių įlankų (Arzevo, Bedžajos, Alžyro).
Pietinę šalies dalį kerta Vėžio atogrąža.
Paviršius
Alžyro paviršiaus vidutinis aukštis 900 metrų. Apie 85 % užima Sacharos dykuma, likusią teritoriją – daugiausia kalnai.
Alžyro šiaurėje stūkso Atlaso kalnai, sudaryti iš dviejų pagrindinių kalnagūbrių – Tel Atlaso pakrantėje ir Sacharos Atlaso labiau į pietus. Tel Atlasą sudaro mažesni gūbriai: Tlemseno kalnai (aukštis iki 1843 m), Uarseniso masyvas (1983 m), Didžiosios (2308 m) ir Mažosios (2004 m) Kabilijos, Chodnos (1868 m) ir Konstantinos kalnai. Sacharos Atlasą sudaro Ksuro (2236 m), Amuro (2008 m), Uled Nailio (1613 m) masyvai. Tarp Tel Atlaso ir Sacharos Atlaso yra Aukštosios plynaukštės (iki 1200 metrų), o Tel Atlasą vagoja keletas slėnių ir lygumų (Sigas, Oranas, Šelifo upės slėnis, Mitidža, Iseras, Anaba). Šiaurės rytuose iškyla atskiras Atlaso kalnų masyvas – Oreso kalnai (iki 2328 m).
thumb|left|240px|Baboro masyvas Tel Atlase
Į pietus nuo Atlaso paviršius palaipsniui leidžiasi žemyn į dubumų juostą centriniame Alžyre. Šalies rytinėje pusėje plyti Šot Melrhiro lyguma, nusileidžianti iki -40 m žemiau jūros lygio. Už šių dubumų einant į pietus paviršius vėl kyla. Laiptuotos Tasilio Adžero, Achagaro, Muidiro, Tanezrufto, Tademaito plynaukštės juosia pietryčiuose stūksantį Achagaro kalnyną. Jame yra aukščiausia šalies vieta – Tahato kalnas (2908 m, kitur dar nurodoma 3003, 2918 m ). Plynaukštes vagoja vadžiai ir senoviniai slėniai, o dykumos aplink akmeningos. Aplink Tadeimaito plynaukštę driekiasi smėlingi ergai – Didysis Rytų Ergas, Didysis Vakarų Ergas, Šešo ergas, Igidžio ergas.
thumb|240px|Viduržemio jūros pakrantė Džidželio apylinkėse thumb|240px|[[Timimunas|Timimuno oazė Sacharoje]]
Šiaurės Alžyre pasitaiko žemės drebėjimų ir cunamių (didesni – 1716 m. Alžyro, 1825 m. Blidos, 1954 m. Šelifo, 1980 m. Asnamo, 2003 m. Bumerdeso).
Klimatas
Šiaurės Alžyre klimatas subtropinis, jūrinis, mediteraninio tipo. Žiemos pakrantėje šiltos ir drėgnos, sausio vidutinė temperatūra 11–14 °C, tarpukalnių lygumose 5–7 °C. Vasaros karštos, pakrantėje liepos vidutinė temperatūra 23–26 °C, kalnuose 30–43 °C. Sacharoje klimatas tropinis, žemyninis, sausas ir kontrastingas. Vasarą oras įkaista vidutiniškai 30–40 °C, bet kartais viršija ir 50 °C, žiemomis atvėsta iki 10–15 °C, bet gali kartais viršyti 30 °C, o naktimis nukristi žemiau 0 °C.
Kritulių gausiausiai tenka šiaurinei daliai. Tel Atlaso šiauriniuose šlaituose per metus iškrinta apie 1400 mm kritulių, pakrantėje 400–1000 mm. Žiemomis kalnuose pasninga. Drėgniausia yra Alžyro šiaurės vakaruose. Šiaurėje gausiausiai krituliai krenta žiemą, o vasaromis dažnos sausros. Einant į pietus kritulių smarkiai sumažėja. Pusdykumėse iškrenta 150–300 mm, dykumose apie 50 milimetrų. Sacharoje vietomis pasitaiko, kad nelyja keletą metų iš eilės.
Alžyre dažni smarkūs vėjai ir smėlio audros. Vasarą ir pavasarį Sacharoje pučia vakarų ir pietvakarių vėjas samumas, sukeliantis smėlio ir dulkių audras. Alžyro šiaurėje pučia pietų vėjas sirokas.
Hidrografija
Alžyro upių tinklas retas. Nuolatinių upių yra tik šiaurėje. Ilgiausia upė – Šelifas (~700 km), taip pat Viduržemio jūron teka Seibuzas, Medžerda, Makta (su Hamamu), Mazafranas, Iseras, Sebau, Sumamas. Upės mažai vandeningos, slenkstėtos, vasaromis smarkiai nusenka arba išdžiūsta. Vanduo naudojamas drėkinimui, įrengta tvenkinių.
thumb|240px|Telamino ežeras [[Orano vilaja|Orano vilajoje]] Sacharos dykumą vagoja vadžiai (Igargaras, Džedi, Saura, Giras ir kt.), pasipildantys tik po liūčių.
Gėlavandenių ežerų labai mažai. Atlase telkšo keletas nedidelių kalnų ežerų, pakrantėje – uždruskėjęs Fecaros ežeras. Sacharoje ir tarpukalnių įdubose telkšo druskingų, vasarą išdžiūstančių ežerų sebchų: Šot Melrhiras, Šot eš Šergis, Šot al Chodna, Sebcha al Melahas. Sacharos dykumoje yra artezinių šaltinių. Kalnuose yra nedidelių krioklių.
Dirvožemiai
Alžyre vyrauja skaldingi, akmeningi, smėlingi, nemaistingi ir biologiškai neaktyvūs dirvožemiai. Pajūryje būdingi rudieji karbonatiniai, išplauti, Tel Atlaso šlaituose – miškų rudieji ir pilkieji, pusdykumėse – pilkai rudi dirvožemiai, Sacharoje – smėlžemiai, tarpukalnių įdubose, aplink sebchus, – druskožemiai.
thumb|240px|Atlasiniai kedrai [[Šrea nacionalinis parkas|Šrea nacionaliniame parke]]
Gyvoji gamta
Šiaurės Alžyre būdingi Viduržemio jūros tipo subtropiniai krūmynai ir miškai. Pakrantėje būdingi kserofitiniai krūmynai, auga pušys, ąžuolai, kadagiai, alyvemedžiai, ceratonijos, lauramedžiai ir kt. Tel Atlaso šlaituose auga mišrieji ir spygliuočių miškai (tarp rūšių – atlasiniai kedrai (Cedrus atlantica), alepinės pušys (Pinus halepensis), juodosios pušys (Pinus nigra), europiniai kukmedžiai (Taxus baccata), kamštiniai ąžuolai (Quercus suber), čia endeminiai alžyriniai kėniai (Abies numidica)). Sacharos Atlase – skurdūs krūmokšniai, pusdykumių augalija (varpinės žolės (Poaceae), kiečiai (Artemisia)), kalnų viršūnėse – retmiškiai. Sacharoje auga druskės (Salsola), sausamėgės varpinės žolės, akacijos (Acacia), zizifai (Ziziphus), eglūnai (Tamarix), oazėse – datuliniai finikai (Phoenix dactylifera). Augalijos daugiau dykumos šiaurėje bei Achagare (yra kiparisų (Cupressus dupreziana), mirtų (Myrtus nivellei)).
Alžyro miškingumas 2018 m. siekė 0,8 % šalies teritorijos.
thumb|240px|left|[[Magotas|Magotų (Macaca sylvanus) patelė su jaunikliu Karbono kyšulyje]] Alžyro šiaurėje veisiasi magotai (Macaca sylvanus), šernai (Sus scrofa), kiškiai (Lepus victoriae), laukiniai triušiai (Oryctolagus cuniculus), Alžyro Sacharoje – dryžuotosios hienos (Hyaena hyaena), vilkai (Canis lupaster), paprastosios genetos (Genetta genetta), margaritos (Felis margarita), libinės afroazinės katės (Felis lybica lybica), fenekai (Vulpes zerda), rudosios lapės (Vulpes vulpes), smėlinės lapės (Vulpes rueppellii), gazelių (Gazella) genties 4 rūšys, karakalai (Caracal caracal), reti ir nykstantys gepardai (Acinonyx jubatus hecki) ir nedidelė leopardų (Panthera pardus pardus) populiacija, Achagaro kalnyne – muflonai (Ovis gmelini). Gausu graužikų, šoklių Jaculus orientalis), egiptinių šoklių (Jaculus jaculus), smiltpelių (Gerbillinae), šikšnosparnių (Chiroptera). Pakrantėse yra Stenella frontalis, Delphinus delphis ir raukšliadančių delfinų (Steno bredanensis), banginių, didžiųjų orkų (Orcinus orca), ilgapelekių grindų (Globicephala melas), mažųjų grindų (Feresa attenuata). Čia gyvenusi berberinių liūtų (Panthera leo leo) populiacija išnyko ~1960 m., atlasiniai rudieji lokiai (Ursus arctos crowtheri) čia išnyko apie XIX a. vidurį. Senovėje taip pat gyveno hipopotamai (Hippopotamidae), adaksai (Addax nasomaculatus), taurai (Bos primigenius), galvijinės antilopės (Alcelaphus buselaphus) ir kt. thumb|left|240px|Pasaulio paveldo objektas – Tasilio Adžeras
Gausu plėšriųjų paukščių, yra afrikinių stručių (Struthio camelus camelus), didžiųjų flamingų (Phoenicopterus roseus), arabinių didžiųjų einių (Ardeotis arabs), puošniųjų einių (Chlamydotis undulata), pilkųjų gervių (Grus grus), pilkųjų garnių (Ardea cinerea), purpurinių garnių (Ardea purpurea), baltųjų gandrų (Ciconia ciconia), pakrantėse – vandens paukščių. Taip pat daug roplių – driežų (scinkų (Scincidae), varanų (Varanus)), gyvačių (raguotųjų angių (Cerastes cerastes), egiptinių kobrų (Naja haje)), vėžlių (Caretta caretta), kietaodžių vėžlių (Dermochelys coriacea), graikinių vėžlių (Testudo graeca), skėrių (Acrididae), skorpionų (Scorpiones), tritonų, varlių, rupužių, falangų. Iš žuvų paminėtini didieji baltieji rykliai (Carcharodon carcharias), europiniai upiniai unguriai (Anguilla anguilla) ir kitos rūšys.
>7,5 % Alžyro teritorijos saugoma. 2023 m. buvo 11 nacionalinių parkų – seniausias ir didžiausias Tasilio Adžero (nuo 1972 m.). Tenjet el Hado nacionalinis parkas saugoma teritorija paskelbtas 1929 m. Yra 8 UNESCO biosferos rezervatai, 50 Ramsaro konvencijos (Alžyre įsigaliojo 1984 m.) saugomų vietovių. Tasilio Adžero vietovė paskelbta gamtiniu pasaulio paveldo objektu.
Pagrindinės gamtosaugos problemos: oro tarša didžiuosiuose miestuose, dirvožemio erozija dėl per didelio nuganymo ir prastos žemėnaudos, dykumėjimas, upių ir pakrančių tarša buitinėmis nuotekomis, naftos pramonės ir kitais pramoniniais teršalais, Viduržemio jūros tarša naftos nuotekomis, chemikalais.