cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Berunis
Istorija
Senovėje dabartinio miesto vietoje buvo Chorezmo miestas Katas. Nuo 305 m. iki 995 m. buvo Afrigidų valstybės sostinė. Mieste 973 m. gimė žymus persų (chorezmų) mokslininkas Al Birunis. 997 ir 1681 m. miestas sugriautas Amudarjos potvynių, ir Chorezmo sostinė perkelta į Kunja Urgenčą. XIX a. miestas pusėje priklausė Chivos chanatui. Vadintas Šaich Abos Vali, vėliau – Šobozu. Beruniu vadinamas nuo 1958 m. Miesto teisės suteiktos 1962 m.
Judesio kiekio momentas
Judesio kiekio momentas mechanikoje
Judesio kiekio momentas besisukančiai apie kažkokią ašį dalelei yra apibrėžiamas lygtimi
SI sistemoje judesio kiekio momento dimensija yra Niutonas·metras·sekundė (N·m·s arba kg·m²s-1). Vektorinės sandaugos rezultate L yra pseudo-vektorius, statmenas r ir judesio kiekio vektoriams p. Jo kryptis apibrėžiama dešinės rankos taisykle.
Kai sistema susideda iš kelių dalelių, jos judesio kiekio momentas gaunamas sudedant visų ją sudarančių dalelių judesio kiekio momentus.
Judesio kiekio momento tvermės dėsnis
Judesio kiekio išvestinė laiko atžvilgiu vadinama jėgos momentu:
Sistemos uždarumo reikalavimas matematiškai yra ekvivalentus nuliniam jėgos momentui: :
Besisukančio aplink savo ašį ir skriejančio tam tikra orbita kūno (pavyzdžiui, planetos) judesio kiekio momentas susideda iš dviejų dalių – sukimosi judesio kiekio momento (spin) ir orbitinio judesio kiekio momento (orbit):
Judesio kiekio tvermės dėsnis paaiškina besisukančio čiuožėjo sukimosi greičio padidėjimą, jam pritraukiant prie liemens anksčiau išskleistas rankas.
Tas pat veikia, pavyzdžiui, žvaigždėms formuojantis iš lėtai besisukančių tarpžvaigždinių debesų – debesiui traukiantis centrinio objekto sukimosi greitis didėja.
Judesio kiekio momento tvermės dėsnis pasireiškia ir Žemės – Mėnulio sistemoje. Veikiant potvyninėms jėgoms Žemės sukimosi aplink savo ašį momentas perduodamas Mėnuliui. Dėl to Žemės sukimosi aplink savo ašį greitis mažėja (apie 42 nanosekundės/dienai), o Mėnulis dėl to tolsta nuo Žemės (apie ~4.5 cm/metus).
Tikrintas rakinimas
Tikrintas rakinimas – paplitusi sinchronizavimo klaidų grupė kuriant naują objektą prireikus daugelio gijų aplinkoje.
Problema
Ši klaida pasitaiko kuomet kokio nors ilgai kuriamo, neaišku ar prireiksiančio objekto reikšmė yra null, kol to objekto iš tiesų neprireikia. Jei vienu metu kodą vykdo daug gijų, null reikšmę gali vienu metu aptikti kelios gijos, kurios be reikalo sukurs ne vieną, o kelis objekto egzempliorius. Pavyzdyje
if (a==null) a = new MusuObjektas;
gali būti sukurti keli MusuObjektas egzemplioriai (a priskirtas liks paskutinis sukurtas). Mažų mažiausiai, tai neprotingai naudojami kompiuterio resursai, tačiau kai kuriais atvejais (pavyzdžiui, jei kuriamas objektas pats registruojasi kokiose nors lentelėse ir ten paskui lieka) toks daugelio egzempliorių kūrimas gali būti apskritai neleistinas.
Vienąkart tikrinto rakinimo klaida
Kadangi gijų sinchronizavimas yra brangi operacija, programuotojai neretai užrašo problemos sprendimą kaip
if (a==null) {     synchronized (this) {          a = new MusuObjektas; }  }
Šis kodas neveikia teisingai. Šiuo atvejų naujas objektas sukuriamas ir a reikšmė priskiriama sinchronizuotame sakinyje, kurį vienu metu gali vykdyti tik viena gija. Tačiau neretai sukompiliuotas kodas išskiria atminties sritį naujam objektui, priskiria kintamajam a tos srities reikšmę, ir tik tada pradeda vykdyti objektą inicializuojantį konstruktorių. Viena iš gijų gali gauti nenuliui lygią a reikšmę, rodančią į tik pusiau sukonstruotą objektą, kurio metodų kvietimai greičiausiai bus lydimi netikėtų veiksmų bei klaidų. Nepadeda ir a deklaravimas lakiu kintamuoju.
Dukart tikrinto rakinimo klaida
Kai kurie programuotojai mano, jog vienąkart tikrinto rakinimo klaidą galima ištaisyti įvedus pakartotiną tikrinimą jau sinchronizuotoje dalyje:
if (a==null) {     synchronized (this) {          if (a == null) a = new MusuObjektas; }  }
Tai nieko iš esmės nekeičia – programa ir toliau dirba neteisingai. Be to, neteisingas darbas pasireiškia tik labai specifinėmis atsitiktinėmis aplinkybėmis, todėl net ir tikrai apie jį žinant, atkurti nėra paprasta.
Nors žinoma daug įvairių bandymų dar kitaip taisyti tikrinto rakinimo klaidas, dauguma jų nėra teisingi. Paprasčiausia sinchronizuoti visą konstrukciją, nors tai ir sąlygoja lėtesnį darbą:
synchronized (this) {    if (a==null) a = new MusuObjektas; }
Aukštutinė Sena
Departamente 3 apskritys, 45 kantonai, 5 municipaliniai susivienijimai ir 36 komunos.
Istorija
Įsteigtas 1968 m. sausio 1 d. pagal 1964 m. liepos 10 d. įstatymą, patvirtintą 1965 m. vasario 25 d. dekretu, apjungus 27 buvusio Senos departamento komunas ir 9 Senos ir Uazos departamento komunas.
Įeina į Prancūzijos „Mažąją karūną“, sostinės regioną, kurį sudaro Aukštutinė Sena, Sena-Sen Deni ir Marnos slėnis. Didžiąją karūną sudaro Uazos slėnis, Ivlinas, Esonas bei Sena ir Marna.
Ekonomika
Departamente veikia Defanso verslo centras, kuriame įsikūrę didžiausių Prancūzijos ir užsienio firmų būstinės, trys TV kanalai – TF1 (Bulonėje-Bilankure), Canal+ ir France 5 (Mulino), prekybos ir pramonės įmonės.
Departamento biudžetas 2004 m. buvo 1,7 mlrd. eurų.
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja 8 senatoriai, Atstovų rūmuose – 13 deputatų.
Pirmasis Generalinės tarybos posėdis įvyko 1967 m. spalio 4 d. po rugsėjo 24 – spalio 1 d. įvykusių kantonų rinkimų. Generalinę tarybą sudaro 45 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai. 2001–2008 m. ir 2004–2010 m. kadencijoje taryboje atstovaujama:
Panevėžio seniūnija
Panevėžio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Panevėžio rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje.
Geografija
Plotas – 169,51 km², kurių 39,9 km² užima miškai. Per teritoriją teka upė Lėvuo, Molaina, Sanžilės kanalas ir jos intakai Lokupė bei Siesrautas. Seniūnijoje yra ir kitų vandens telkinių, didesni yra Paviešečių ir Molainių I tvenkiniai. 1993 m. įsteigtas Sanžilės kraštovaizdžio draustinis.
Istorija
2008 m. rugpjūčio 28 d. savivaldybės tarybos [http://www.panrs.lt/t20080828/2008t159.doc nutarimu Nr. T-159] Panevėžio seniūnijai perduota dalis Karsakiškio seniūnijos, Naujamiesčio seniūnijos ir Velžio seniūnijos kaimų. Iš Panevėžio seniūnijos dalies 2010 m. atskirta nauja Paįstrio seniūnija.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 11 seniūnaitijų, tačiau 2010 m. Paįstrio, Pragarėlės ir Skaistgirių seniūnaitijos perduotos naujai Paįstrio seniūnijai. Panevėžio seniūnijoje liko 8 seniūnaitijos:
Huemulo projektas
Huemulo projektas – slaptas projektas, vykdytas austrų mokslininko Ronald Richter ir remtas Argentinos vyriausybės, vadovaujamos Chuano Perono. 1948 m. Richteris įtikino Peroną, kad jis galįs atlikti branduolinę sintezę iš ličio-deuterio reakcijos, ko dar nepavyko atlikti nė vienai šaliai. Atlikus reakciją, būtų galima gaminti pigią elektros energiją. Šiam projektui reikėjo itin aukštos temperatūros ir išskirtinių fizinių sąlygų. Huemulo projektui skirta 62 mln. pesų. II pasaulinio karo metu vokiečių mokslininkai Walther Gerlach ir Kurt Diebner atliko daug eksperimentų su deuteriu. Jais remdamasis Richteris pradėjo darbus. 1949 m. Huemulo saloje (Nauel Uapio ežere) esančioje laboratorijoje pradėti laboratoriniai darbai. 1951 m. kovo 24 d. Richteris informavo Peroną, kad eksperimentai buvo sėkmingi. Tačiau Richterio lydinys nebuvo vykęs. Jis, vykdydamas sintezę, neatsižvelgė į kai kuriuos faktorius ir įvėlė klaidų. 1948 m. Argentinos ekonomika klestėjo, todėl šalis galėjo leisti pinigus šiam brangiam projektui. 1955 m. rugsėjį, nuvertus Peroną, naujoji valdžia projektą nutraukė.
Nors šis projektas ir nebuvo plataus masto ar itin sėkmingas, tačiau tai buvo pirmas kartas, kai valstybė vykdė atominius bandymus taikiais tikslais. Ir dabar išlikę labaratorijos griuvėsiai Huemulo saloje, o gretimame Bariločės mieste ir dabar vykdomi branduoliniai tyrimai.
Lietuvis (Filadelfija)
Istorija
Pasirodė 25 numeriai. Leido Antanas Jocys, redagavo Vincas Daukšys. Bendradarbiavo Tomas Astramskas, Jonas Mačys-Kėkštas, Stasys Malevskis, Kostas Stiklius ir kt.
Diurtiuli
Diurtiuli – miestas Baškirijos respublikoje, Rusijoje, 110 km į šiaurės vakarus nuo Ufos, Belajos upės kairiajame krante. Diurtiuli rajono centras.
Istorija
Diurtiuli įkurtas 1795 m., miesto tipo gyvenvietė nuo 1964 m., miesto teisės nuo 1989 m.
Ekonomika
Yra maisto pramonė, gaminami sūriai, mėsos gaminiai, alus. Išplėtota baldų, plytų, vamzdžių, kombinuotųjų pašarų gamyba. Prie Diurtiuli išgaunama nafta. Automobilių transporto mazgas, yra tiltas per Belaja upę, prie kurio veda keliai Ufa-Kazanė, Neftekamskas-Budziakas.
Yra kraštotyros muziejus, 6 mokyklos, iš jų dvi gimnazijos, 3 bibliotekos, 2 klubai.
Raguva (reikšmės)
Žodis raguva reiškia:
Aimas Fiščevas
Aimas Fiščevas (g. 1994 m. vasario 9 d. Elektrėnuose) – ledo ritulininkas.
Gyventojų surašymas
thumb|300px|Paskutiniai gyventojų surašymai thumb|Rusijos imperijos gyventojų surašymo lapas thumb|1921 m. Vilniaus krašte vykusio surašymo ataskaita
Gyventojų surašymas – demografinių, ekonominių, socialinių ir kitų duomenų, apibūdinančių tam tikru momentu kiekvieną šalies ar teritorijos gyventoją, rinkimas, apdorojimas ir skelbimas. Tikslas – gauti žinių apie gyventojų skaičių, gyventojų sudėtį ir pasiskirstymą.
Principai
Gyventojų surašymą atlieka specialios institucijos. Per gyventojų surašymą pateikiami gyvenamosios vietos, demografiniai, etniniai, išsilavinimo, socialiniai ekonominiai, religiniai klausimai, gali būti klausimų apie būsto sąlygas, demografinius įvykius. Gyventojai surašomi kritiniu momentu, t. y. fiksuojami nustatytos dienos ir valandos duomenys – surašomi visi gyventojai, kurie buvo gyvi iki tos dienos ir valandos. Gyventojai surašomi jų nuolatinėje ar laikinojoje gyvenamoje vietoje, ne darbe.
Istorija
Reguliarūs gyventojų surašymai pradėti XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje: JAV – 1790 m., Švedija – 1800 m., Didžioji Britanija, Prancūzija, Danija, Norvegija – 1801 m., Rusija – 1897 m.
Lietuvoje iki 1790 m. gyventojų surašymai buvo epizodiniai, atliekant inventorizaciją; dvarininkai ir bajorai nebuvo surašomi. 1528 m. atliktas visuotinis dvarų bei sodžiaus gyventojų turto bei prievolių surašymas. Remiantis šio surašymo duomenimis buvo sudaryti Lietuvos karinių pajėgų sąrašai, pertvarkyta dalis prievolių, mokesčių ir kitų administracinių reformų. Surašymas pakartotas 1565 m., 1567 m., surašant gyventojus, buvo naudojamas „dūmų“ skaičiavimo metodas. Įvairiais duomenimis, XVII a. viduryje Lietuvoje galėjo būti apie 568 000 „dūmų“, kuriuose gyveno po 7–8 žmones. Taigi išeitų, kad Lietuvoje galėjo gyventi apie 4,5 mln. žmonių.
Pirmasis gyventojų surašymas Lietuvos Didžiojoje kunigaikštijoje atliktas 1790 m. Visuotinis ir tiesioginis Lietuvos gyventojų surašymas atliktas 1897 m. kartu su Rusijos imperijos visuotiniu gyventojų surašymu. Mažojoje Lietuvoje gyventojų surašymas buvo atliekamas kartu su Vokietijos gyventojų surašymu. Paskelbus nepriklausomybę gyventojai buvo surašyti 1923 m. (Klaipėdos kraštas – 1925 m., Vilniaus kraštas – 1931 m.), kartu atliktas gyvenviečių surašymas ir jų klasifikavimas. TSRS okupacijos metais 1959 m., 1970 m., 1979 m., 1989 m. atliekant TSRS gyventojų surašymus surašyti ir Lietuvos gyventojai. Ne visi 1959 m., 1970 m., 1979 m. gyventojų surašymų duomenys buvo viešai skelbiami.
2001 m. balandžio 6-16 d. gyventojų surašymą surengė Statistikos departamentas prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės ir Vyriausybės sudaryta Vyriausioji surašymo komisija. Surašymo lapas buvo parengtas atsižvelgiant į Jungtinių Tautų Europos ekonominės komisijos ir Eurostato rekomendacijas. Naujas Lietuvos gyventojų surašymas pradėtas 2011 m. kovo 1 dieną.
Pentalogija
Pentalogija – penkių kūrinių (dažniausiai literatūros ar filmų) rinkinys, kuriuose rutuliuojasi ta pati tema. Pentalogijose dažniausiai būna pasakojama viena istorija, nors neretai jos dalys būna susijusios tik tais pačias veikėjais ar dar mažiau. Retkarčias pentalogijomis vadinami ir daugiau nei penkias dalis turintys rinkiniai, bet į pentalogiją įeina tik pirmosios penkios dalys.
Taip pat skaitykite
Mehrteiler
Gintaras Morkis
Gintaras Morkis (gimė 1959 08 07) yra Lietuvos pramonininkų konfederacijos (LPK) generalinio direktoriaus pavaduotojas nuo 2001 metų. Kuruojama sritis - užsienio ryšiai ir ES reikalai. Nuo 2004 metų jis yra Europos ekonominių ir socialinių reikalų komiteto Briuselyje (EESRK) narys, šio Komiteto Biuro narys. Veiklos sritys - išoriniai santykiai, ekonominė ir pinigų sąjunga, energetika ir transportas, permainų pramonėje klausimai. 2013 metais apdovanotas Lietuvos pirmininkavimo ES tarybai Atminimo ženklu.
Jaunystė
Gintaras Morkis gimė Plungėje 1959 metais rugpjūčio 7 d. Adelberto ir Felicijos šeimoje. 1977 metais baigė Plungės 4-ąją vidurinę mokyklą. Įstojo į Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą istorijos fakultetą(dabar Lietuvos edukologijos universitetas), baigė - 1982 m.. Diplominis darbas - "Lietuvos ir Rusijos prekybiniai santykiai 1920-1940 metais". Nuo 1982 iki 1990 dirbo pedagoginį darbą Plungės raj. mokyklose bei žurnalistinį darbą " Kibirkšties" laikraščio redakcijoje. Buvo S. Daukanto bibliofilų klubo narys. Parašė kelionės apybraižų rinkinį apie klubo narių žygį pėsčiomis per Lietuvą istoriko Simono Daukanto keliais, vėliau išleistą pavadinimu "Nuo Kalvių per Lietuvą link Vilniaus...".
Krepšinio klubo "Olimpas" steigėjas (1988 m.) ir pirmasis prezidentas (iki 1992 m.).
Politinė veikla
1990 metais Gintaras Morkis po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo dalyvavo pirmuosiuose laisvuose rinkimuose į Plungės rajono savivaldybės tarybą ir buvo išrinktas, bei tapo šios Tarybos pirmininku (pareigas, atinkančios dabartines mero pareigoms). 1995 metais pasibaigus kadencijai, į rajono savivaldybės Tarybą dar buvo išrinktas 4 kartus. Nuo 1993 iki 1996 metų buvo Lietuvos savivaldybių atstovu Europos Tarybos Vietinių ir regioninių valdžių kongrese Strasbūre. Buvo Lietuvos liberalų, Centro sąjungos, vėliau - Liberalų ir centro sąjungos narys.
Pramonė
Nuo 1995 iki 1998metų - akcinės bendrovės "Litoda" generalinis direktorius, 1998 - 2001 m. - akcinės bendrovės "Plungės grūdai" projektų direktorius. 1995 -2001 m. Plungės pramonininkų sąjungos prezidentas, LPK prezidiumo narys.
Lietuvos pramonininkų konfederacijoje generalinio direktoriaus pavaduotoju Gintaras Morkis dirba nuo 2001 metų. Atsakingas už užsienio ryšius ir ES reikalus. Vadovavo Lietuvos verslo misijoms, dalyvaujant valstybės vadovams į Rusiją, Ukrainą, Prancūziją, Italiją, Egiptą, Singapūrą, Tailandą, Japoniją, Braziliją, Urugvajų, Argentiną, Čilę ir kt. Pristatydamas Lietuvos pramonę ir verslą, šalies investicinį klimatą pranešimus skaitė Lisabonoje, Milane, Kopenhagoje, Briuselyje, Osakoje, Toronte, Sao Paulo.
Europos Sąjunga
Rengiantis Lietuvos narystei ES Gintaras Morkis 2002 - 2004 m. buvo ES - Lietuvos jungtinio konsultacinio komiteto administratorius, " Europos komanda " narys.
Europos ekonominių ir socialinių reikalų komitete, kuris konsultuoja didžiąsias ES institucijas: Europos Komisiją, Europos Sąjungos Tarybą ir Europos Parlamentą, rengdamas nuomones dėl siūlomų ES teisės aktų ir nuomones savo iniciatyva. G.Morkis dirba Išorinių santykių (REX), Ekonominės ir pinigų sąjungos (ECO), Energetikos ir transporto (TEN) sekcijose, yra komiteto Biuro narys. Parašė Europos konomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę dėl Pasiūlymo priimti Europos Parlamento ir Tarybos sprendimą dėl valstybių narių pastangų mažinti į aplinką išmetamus šiltnamio efektą sukeliančius dujų kiekius, Bendrijai siekiant įvykdyti įsipareigojimus iki 2020 m. sumažinti išmetamą šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto tiriamąją nuomonę dėl Pilietinės visuomenės indėlio į Rytų partnerystę.
Už pastangas plėtojant Lietuvos ir Belgijos Karalystės ekonominius santykius 2006 metais apdovanotas Belgijos Karūnos ordinu (OFFICIER DE L'ORDRE DE LA COURONNE), už nuopelnus Lietuvos pramonininkų konfederacijai - Garbės aukso ženklu.
Visuomeninė veikla
G.Morkis yra Plungiškių draugijos, kuri vienija iš Plungės kilusius ir Lietuvoje bei pasaulyje gerai žinomus žmones, valdybos narys. Yra Europos Federalistų Sąjungos Europoje narys.
Gintaras Morkis yra vedęs. Žmona Edita - pedagogė. Sūnus Laurynas - verslininkas. Dukra Gabrielė - Sciences Po Paris studentė.
Kukliai
Kukliai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Lazdijų, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka. Stūkso Kuklių piliakalnis (I tūkst.).
Istorija
XIX a. pab. kaimas priklausė Seinų apskrities Alnų valsčiui, Lazdijų parapijai.
Chodžeilis
Chodžeilis (arba Chiudžailis; ) – miestas vakarų Uzbekistane, Karakalpakitane, Amudarjos kairiajame krante, 15 km į vakarus nuo Nukuso. Rajono centras. Pro miestą eina Turkmėnabato-Makato geležinkelis bei kelias Nukusas-Kunja Urgenčas. Upių uostas.
Vystoma tekstilės pramonė: šilko verpimas, medvilnės apdirbimas, kilimų gamyba, siuvimas. Taip pat gaminamos statybinės medžiagos, stiklas, apdirbami maisto produktai. Į pietvakarius nuo Chodžeilio yra IV a. pr. m. e.-XIV a. Mizdachano archeologinis architektūros kompleksas (svarbus nekropolis).
Istorija
Chodžeiliui miesto teisės suteiktos 1926 m.
Mis Pasaulis 1962
Mis Pasaulis 1962 – dvyliktoji konkurso Mis Pasaulis ceremonija, vykusi Londone. Konkurso nugalėtoja tapo Catharina Lodders iš Nyderlandų.
Anna Rita Del Piano
Anna Rita Del Pjano (pilnas vardas – Anna Rita Viapiano; g. 1966 m. Liepos 26 d. Kassano dele Murģe) – italų aktorė
Aguoniečiai
Aguoniečiai (Papaverales) – magnolijainių (Magnoliopsida) klasės magnolijažiedžių (Magnoliidae) poklasio augalų eilė.
Maižiškiai
Maižiškiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Žaiginio, prie Luknės intako Duburių upelio. Praeina vieškelis. Toliau juosia Žaiginio miškas.
Istorija
1950–1954 m. Maižiškių apylinkės centras.
Gyventojai
thumb|left|255px|Šiaurinė kaimo dalis
Našliažuvės
Našliažuvės (Phallichthys) – gyvavedžių dančiakarpių (Poeciliidae) šeimos žuvų gentis.
Dvyliškė II
Dvyliškė II – buvęs kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Dvyliškės I. Lingių seniūnaitijos centras.
Urbonas IV
Urbonas IV (1195 m. – 1264 m. spalio 2 d.), tikrasis vardas Jacques Pantaléon – popiežius nuo 1261 iki 1264 m. Jis vienas iš nedaugelio popiežių, kuris nebuvo įšventintas į kardinolus.
Biografija
Urbonas IV gimė batsiuvio šeimoje Trua mieste Prancūzijoje. Studijavo teologiją bei teisę Paryžiuje. Buvo kanauninku Laone, o vėliau – Lježo vyskupijoje. 1245 m. jis atkreipė popiežiaus Inocento IV dėmesį, bei buvo deleguotas dviem misijoms į Vokietiją. 1255 m. popiežius Aleksandras IV paskyrė Urboną Jeruzalės patriarchu.
Tuo metu, kai Aleksandras IV mirė, Urbonas buvo Viterbe, kur ieškojo pagalbos engiamiems Jeruzalės krikščionims. Po trijų mėnesių tarpuvaldžio, 1261 m. rugpjūčio 29 d. Kardinolų kolegija išrinko Pantaléoną naujuoju popiežiumi. Jis pasirinko Urbono IV vardą.
Prieš Urbono IV išrinkimą, sužlugo Lotynų imperija. Norėdamas ją atgaivinti, Urbonas IV bandė organizuoti kryžiaus žygį, tačiau žygis nepavyko.
1264 m. Urbonas IV įsteigė Devintinių šventę.
Jis mirė Perudžoje 1264 m. spalio 2 d.
Tannhauserio legenda
Tannhauseris buvo popiežiaus Urbono IV laikų žinomas lyrinių dainų atlikėjas ir poetas, miręs 1265 m. Legenda, jungianti šiuos du asmenis, gimė po dviejų amžių – baladėse ja pradėta dainuoti apie 1450 m.
Legenda teigia, kad riteris ir poetas Tannhauseris surado slaptus Veneros požeminius namus – Venusbergą, kur praleido metus, garbindamas deivę. Po metų jis pajuto kaltę dėl savo nuodėmės ir atvyko į Romą prašyti popiežiaus Urbono IV nuodėmių atleidimo. Urbonas IV jam atsakė, kad atleis tik tuo atveju, jei jo lazda sužydės. Tannhauseris paliko Romą, o po trijų dienų popiežiaus lazda sužydėjo gražiausiomis gėlėmis. Pasiuntiniai bandė rasti riterį, tačiau jis jau buvo grįžęs į Venusbergą. Daugiau jo niekas nematė.
Nerasta istorinių faktų, kurie galėtų patvirtinti šią legendą.
Tomas Vyšniauskas (1988)
Tomas Vyšniauskas (g. 1988 m. kovo 7 dieną, Telšiuose) - Lietuvos futbolo žaidėjas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje.
Karjera
Profesionalo karjerą pradėjo Kauno „Atlete“. Žaidė FK Šilutė ekipoje.
Savo laiku Tomas žaidė FBK Kaunas ir tapo Lietuvos čempionu.
Po to sekė grįžimas į FK Šilutė. Teko žaisti FK Tauras Tauragė ekipoje ir FK Atlantas Klaipėda. Buvo grįžęs į Tauragę, o vėliau persikėlė į Klaipėdos Granitą.
Karjerą baigė atstovaudamas gimtojo miesto FC Džiugas Telšiai.
2018 m. žaidė už Džiugas B ekipą LFF II lyga, Vakarų zonos pirmenybėse. Džiugo B garbę gynė 13 rungtynių.
Gyventojų žemėlapis
Gyventojų žemėlapiai – žemėlapiai vaizduojantys gyventojus ir gyvenvietes apibūdinančių rodiklių teritorinį pasiskirstymą. Skirstomi į gyventojų, gyvenviečių, demografinius, darbo išteklių, demoetnografinius žemėlapius.
Žemėlapiai
Gyventojų žemėlapiai sudaromi iš statistinių ir specialių tyrimų duomenų. Gyventojų žemėlapiai rodo bendrą ir miesto bei kaimo gyventojų teritorinį paplitimą, gyventojų tankumą, jų kaitą praeityje, migracijos dydį įvairiais metais ir kryptis, taip pat gyventojų išsilavinimą, socialinę sudėtį, verslo pobūdį ir kita.
Gyvenviečių žemėlapiai rodo gyvenvietes ir jų sistemas pagal gamybines funkcijas, raidos istoriją, geografinę (topografinę) padėtį, planinę struktūrą, statybų pobūdį. Gali būti pavaizduota kuo gyventojai verčiasi, jų socialinė sudėtis, natūralusis prieaugis ir kiti rodikliai.
Demografiniai žemėlapiai apibūdina gyventojus pagal lytį, amžių, gimimų, mirimų skaičių, natūralųjį prieaugį, šeimų dydį, santuokų, ištuokų teritorinį pobūdį.
Darbo išteklių žemėlapiai apibūdina gyventojų profesiją, specialųjį išsilavinimą, darbingų žmonių (vyrų ir moterų), bedarbių, darbo jėgos išteklių paplitimą.
Demoetnografiniai žemėlapiai rodo tautinę gyventojų sudėtį, etninių grupių, kalbų, religijų, kultūros, buities, rasių paplitimą, suskirsto gyventojus pagal antropologinius bruožus.
Metodika
Gyventojų žemėlapiams sudaryti naudojami šie kartografiniai metodai: izolinijų (gyventojų tankumui, gimimams, mirimams žymėti), diagramos (nacionalinei sudėčiai, amžiui, išsilavinimui), taškų (gyventojų ir gyvenviečių pasiskirstymui), judėjimo krypčių (migracijai), spalvų (tankumui), kartogramų (pasiskirstymui, prieaugiui), ženklų (gyvenvietėms tipizuoti, etnografijos, antropologiniams ypatumams žymėti).
Medzianovas
Medzianovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dambravos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į vakarus nuo Dambravos, apie 34 km į šiaurės vakarus nuo Sokulkos ir 62 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Altonaer FC 1893
Hamburgo „Altona“ – Vokietijos futbolo klubas iš Altonos (priklauso Hamburgui).
Lietuvis (Vokietija)
Lietuvis – Vokietijos karo pabėgėlių stovyklose gyvenusių lietuvių laikraštis, pradėtas leisti 1945 m. rugpjūčio 16 d. Hasendorfe.
Istorija
Pirmasis pokarinis lietuvių laikraštis Vokietijoje, anglų zonos stovykloje, ėjęs iki 1945 m. gruodžio 1 d. Ėjo kas dvi savaites, kiekvieno mėnesio 1 ir 15 d. Išleista 10 numerių. Anglų karinės valdžios sustabdytas reikalaujant TSRS valdžiai.
Laikraščio leidėjas ir vyriausias redaktorius Vincas Kemežys, redaktorė Salomėja Narkeliūnaitė.
Nakuru (ežeras)
Nakuru  – ežeras Kenijoje, Didžiajame Rifto slėnyje, šarmingųjų ežerų grupėje, 1754 m aukštyje, į pietus nuo Nakuru miesto. Tai seklus (gylis iki 2,8 m), savanų supamas ežeras, kurio plotas priklausomai nuo metų laiko kinta tarp 5 ir 45 km².
Ežeras pasižymi savo gamtine įvairove yra įtrauktas į RAMSAR konvencijos saugomų šlapynių sąrašą, paskelbtas nacionaliniu parku (plotas 188 km²). Nakuru ežere augantys dumbliai pritraukia gausius būrius flamingų (didžiųjų ir mažųjų). Taip pat gausu pelikanų, kormoranų, kragų, žuvėdrų, kojūkų, avocečių, ančių, jūrinių erelių, plaktukagalvių. Aplinkinėse savanose ir miškuose gausu tipinių šio krašto žinduolių.
Lešnikai (Balstogės apskritis)
Lešnikai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Tykocino valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Tykocino ir apie 25 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Azotinės nebaltyminės medžiagos
Šiai grupei priklauso:
Šios medžiagos yra nebaigtos baltymų sintezės arba jų skilimo tarpiniai produktai. Kai kurios iš minėtų medžiagų yra nuodingos (solaninas, nitratai, nitritai ir kt).
Ona Kondratienė
Ona Kondratienė-Zinkevičiūtė (1931 m. rugsėjo 25 d. Juodausiuose, Pabaisko valsčius – 2020 m. rugsėjo 15 d. Vilniuje)  – Lietuvos geologė, habilituota fizinių mokslų daktarė.
Tokijo universitetas
Tokijo universitetas, sutrumpintai Todajus – Tokijuje, Japonijoje įsikūręs universitetas. Universitete yra 10 fakultetų, studijuoja apie 30 000 studentų, apie 2100 jų - užsieniečiai. Turi 5 universitetinius miestelius Honge, Komabėje, Kašivoje, Širokanėje, Nakane. Universitetas plačiai laikomas svarbiausiu ir prestižiškiausiu Japonijoje.
Istorija
Universitetas įkurtas 1877 m. Meidži vyriausybės sujungus senesniąją medicinos ir vakarų švietimo įstaigas. 1886 m. universiteto pavadinimas pakeistas į Imperatoriškąjį universitetą (帝國大學, Teikoku daigaku), 1887 m. - į Tokijo imperatoriškąjį universitetą (東京帝國大學, Tōkyō teikoku daigaku). Pradinį ir dabartinį pavadinimą universitetas atgavo po Japonijos pralaimėjimo II pasauliniame kare 1947 m.
Ona Kondratienė
Biografija
Brolis Zigmas Zinkevičius, vyras Alfonsas Kondratas. Mokėsi Ukmergės Antano Smetonos, 1948–1950 m. Salomėjos Nėries vidurinėje mokykloje. 1955 m. baigė Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultetą. 1960 m. baigė Lietuvos mokslų akademijos Geologijos ir geografijos instituto aspirantūrą, geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatė, 1993 m. nostrifikuota gamtos mokslų daktare. 1998 m. habilituota fizinių mokslų daktarė.
Tokijo universitetas
Absolventai
Tarp Tokijo universiteto absolventų yra 8 Nobelio premijos laureatai:
Ona Kondratienė
Mokslinė veikla
Nustatė kvartero ir neogeno tam tikrų laikotarpių augalijos raidos dėsningumus. Pateikė kriterijus nuosėdų chronostratigrafijai nustatyti, pjūviams koreliuoti, riboms tarp stratonų (stratigrafinių padalinių) nubrėžti. Detalizavo Lietuvos pleistoceno stratigrafinį suskirstymą, išskyrė kelis naujus regioninius stratonus. Pirmoji nustatė Holšteino jūros (Butėnų tarpledynmečio) nuosėdas Sembos pusiasalyje ir kitose Kaliningrado srities vietose. Patikslino Šventosios slėnio kvarcinio smėlio amžių Duoburėlio, Šiaušupio, Siesarties ir kt. atodangose. 1992 m. sudarė Baltijos regiono kvartero stratotipų katalogą, 2002 m. rengė Lietuvos stratigrafijos vadovą.
Pipiriečiai
Pipiriečiai (Piperales) – magnolijainių (Magnoliopsida) klasės magnolijažiedžių (Magnoliidae) poklasio augalų eilė.
Raguva (viensėdis)
Raguva – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Raguvos miestelio.
Lietuvis (reikšmės)
Lietuvis gali reikšti:
Maltos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Maltos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Galutinė lentelė
Silpnųjų grupė:
Kelerašis
Kelerašis  – miestas pietryčių Rumunijoje, Dunojaus protakos Borčios kairiajame krante, netoli Bulgarijos sienos. Apskrities centras. Upių uostas, geležinkelio stotis. Keliai į Bukareštą, Feteštį, Sloboziją, Silistrą. Vykdoma pramoninė žvejyba. Mašinų gamybos ir metalo apdirbimo tiksliosios mechanikos, elektrotechnikos, chemijos (dirbtinio pluošto, buitinės chemijos), tekstilės (trikotažo ir kojinių), siuvimo, odos ir avalynės, maisto (ypač žuvies perdirbimo), medienos apdirbimo, popieriaus ir celiuliozės, poligrafijos pramonė, statybinių medžiagų gamyba. Veikia archeologijos muziejus.
Istorija
Kelerašis rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1593 m. Jis įkurtas kaip poilsio stotis kelyje tarp Valakijos miestų ir Stambulo. 1834 m. tapo apskrities centru.
Dvyliškis
Dvyliškis – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Skirlėnų.
Sporto Centras Elektrėnai
Sporto Centras Elektrėnai – Lietuvos ledo ritulio klubas, įkurtas 2008 m. Elektrėnuose. Klubas žaidžia Lietuvos ledo ritulio lygoje. Namų rungtynes žaidžia Elektrėnų ledo rūmuose.
Pasiekimai
Lietuvos ledo ritulio lyga
Azovas
Azovas  – miestas Rusijoje, Rostovo srities pietvakariuose, prie Dono upės (7 km nuo Azovo jūros). 82,6 tūkst. Gyventojų (2005 m.). Uostas. Mašinų, maisto, lengvoji pramonė. Žvejyba.
XI a. užėmė polovcai. XIII a. čia koloniją įkūrė Genujos respublika (La Tana). 1395 m. sugriovė Tamerlanas, tačiau 1400 m. miestas buvo atstatytas. 1471 m. užėmė Osmanų imperija ir pavadino Azak. 1637 m. miestą užėmė Dono kazokai ir išžudė visus gyventojus. 1643 m. turkai miestą susigrąžino. 1696 m. užkariavo rusai; 1711–1736 m. vėl valdė turkai. Nuo 1774 m. Azovas priklauso Rusijai.
Iškilus Rostovui nustojo savo ankstesnės reikšmės prekyboje. Senovės graikų laikais miestas vadintas Tanajumi.
Gyventojai
2002 m. Azovo gyventojai daugiausia buvo rusai (94 %), ukrainiečiai (3,1 %), baltarusiai (0,5 %).
Metai baigiasi saulėlydžiu
Metai baigiasi saulėlydžiu – 1990 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas spalvotas meninis filmas. Drama. Filmo trukmė – 70 min.
Tiesioji žarna
thumb|right|260px|Žarnynas thumb|right|260px|Tiesioji žarna: 1. Raumeninis dangalas 2. Ampulė 3. Keliamasis raumuo 4. Išorinis išangės raukas
Tiesioji žarna  – apie 20 cm storosios žarnos galinė dalis, kuri kaupia išmatas iki jos pašalinamos. Išsidėsčiusi mažajame dubenyje. Ji baigiasi išange. Tiesioji žarna susiraito įvairiose plokštumose, ypač jos didelis linkis yra ties kryžkaulio vidiniu paviršiumi. Tarpvietės srityje žarna išlinkusi į priekį. Ties linkiais yra gilios gleivinės raukšlės (plicae transversales recti). Ties išangės pradžia yra ryškus tiesiosios žarnos išilginės raukšlės praplatėjimas, sudaratis atvirus į viršų ančius. Šiuose ančiuose esant vidurių užkietėjimui gali kauptis išmatų likučiai. Geivinėje gausu liaukų, lengvinančių išmatų slinkimą link išangės.
Tiesiosios žarnos išilginių raukšlių srityje yra veninis rezginys, kuris kartais gali išsiplėsti, kraujuoti dėl sėdimo darbo, užkietėjusių vidurių ir sukelti hemorojų.
Tiesioji žarna nėra tiesi. Ji, leisdamasi į mažąjį dubenį pagal kryžkaulio dubeninį paviršių, iš pradžių išsilenkia atgal, po to, prieš pasibaigdama išange, nežymiai palinksta į priekį. Mažajame dubenyje tiesioji žarna praplatėja - ampulė, ampulla recti, o pabaiga siauresnė ir vadinama išangės kanalu, canalis analis, kuris baigiasi išeinamąja anga - išange, anus. Vyro dubenyje prieš tiesiąją žarną yra šlapimo pūslė ir priešinė liauka (prostata), o moters - gimda ir makštis.
Tiesiosios žarnos ampulės gleivinė
Tiesiosios žarnos ampulės gleivinė yra susiraukšlėjusi išilginėmis raukšlėmis, kurias išeinamojo kanalo srityje sujungia kelios žiedinės raukšlės. Žarnos pradžioje buvęs vienasluoksnis gleivinės epitelis pasikečia daugiasluoksniu epiteliu ir palengva pereina į odą. Po išeinamojo kanalo gleivine yra gausus veninis rezginys, plexus venosus rectalis. Tiesiosios žarnos raumeninis dangalas sudarytas iš tolygiai išsidėsčiusio išilginio ir žiedinio raumeninių sluoksnių. Prieš išangę žiedinis sluoksnis baigiasi raumeniniu žiedu - nevalingu vidiniu išangės rauku. Išangės srityje, t. y. toje vietoje, kur žarna perveria dubens dugną, yra skersaruožis žiedinis tarpvietės raumuo - valingas išorinis išangės raukas, m. sphincter ani externus. Pačią tiesiosios žarnos pradžią pilvaplėvė apsupa iš visų pusių ir jos užpakalyje sudaro pasaitą, kuris žemiau prasiskečia, palieka tiesiąją žarną ir pereina ant mažojo dubens sienų bei organų. Pilaplėvė sudaro žarnos serozinį dangalą, o ten kur jo nėra, tiesioji žarna per adventiciją suauga su aplinkiniais organais.
Matas Petrikas
Matas Petrikas (taip pat žinomas kaip Matisse; g. 1975 m. rugsėjo 25 d., Klaipėdoje) – elektroninės muzikos prodiuseris.
Masajukis Uemura
Masayuki Uemura (1943 m. birželio 20 d. Tokijuje, Japonijoje – 2021 m. gruodžio 6 d. ) – Nintendo Entertainment System (NES) ir Super Nintendo Entertainment System (SNES) žaidimų konsolių projektuotojas, dėl to šios dvi konsolės kartais vadinamos „Uemura serijomis“.
Dėl Antrojo pasaulinio karo bombardavimų Japonijoje Uemura šeima persikėlė į Kiotą. Vėliau Masayuki kūrė NES žaidimus: Super Mario Bros, Zelda ir kt..
Prancūzų kalba
Prancūzų kalba yra daugelio tarptautinių organizacijų oficiali arba darbo kalba (Jungtinių Tautų Organizacija, Europos Sąjunga, Tarptautinis olimpinis komitetas, Pasaulio prekybos organizacija, Tarptautinis teisingumo teismas, Interpolas, Pasaulinė pašto sąjunga, Europos transliuotojų sąjunga ir daugelis kitų).
Romėnų įsiveržimas į Galiją
Prancūzų kalba susidarė iš liaudinės lotynų kalbos, išstūmusios vietines kalbas. Iki romėnų įsiveržimo į Galiją (58-52 m. pr. m. e., vadovavo Julijus Cezaris) šiuolaikinės Prancūzijos teritorijoje daugiausia gyveno keltų gentys, kurias romėnai vadino galais, tačiau buvo ir kitų etninių/kalbinių grupių – iberų pietų Prancūzijoje ir Ispanijoje, ligūrų Viduržemio jūros pakrantėje, graikų savo kolonijose (pvz., Masalijoje šiuolaikinio Marselio vietoje), finikiečių, vaskonų (Prancūzijos pietvakariuose).
Nors prancūzai mėgsta save kildinti iš galų (nos ancêtres les Gaulois), tačiau šiuolaikinėje prancūzų kalboje yra mažiau nei 200 keltiškos kilmės žodžių (daugiausia vietovių ir augalų pavadinimų bei žemdirbystės terminų). Savo ruožtu, kai kurie gališki žodžiai, kuriems nebuvo atitikmenų lotynų kalboje, pateko į lotynų kalbą (pvz., aprangos pavadinimas les braies). Lotynų kalba greitai tapo visos Galijos lingua franca, vartojama prekybos, valstybiniams ir švietimo reikalams (tačiau tai buvo ne klasikinė lotynų kalba, o šnekamoji liaudinė lotynų kalba, kuria kalbėjo romėnų kareiviai ir prekybininkai).
Langue d'Oïl
Viduramžių italų poetas Dantė, lotyniškai rašydamas savąją De vulgari eloquentia, romanų kalbas suskirstė taip: „nam alii oc, alii si, alii vero dicunt oil“ („vieni sako oc, kiti sako si, o dar kiti sako oïl“). Tuo jis išskyrė 3 kalbų grupes: oïl kalbas (šiaurės Prancūzijoje); oc kalbas (pietų Prancūzijoje) ir si kalbas (Italijoje ir Iberijos pusiasalyje). Šiuolaikiniai kalbininkai viduramžių Prancūzijos kalbas skirto į 3 geografinius pogrupius: Langue d'oïl ir Langue d'oc yra dvi pagrindinės grupės, o trečioji, Frankų-provansalų, laikoma tarpine tarp pirmųjų dviejų grupių.
Šiuolaikinė prancūzų kalba yra langue d'oïl, t. y. kalba, kuri vartoja žodį "oïl" (dabartinėje kalboje "oui"), reiškiantį „taip“. Šios kalbos (pikardų, valonų, frankų, normanų) buvo veikiamos germaniškų kalbų, kuriomis kalbėjo užkariautojai frankai (nuo Klovio I valdymo laikų išplėtę savo įtaką į visą šiaurinę Galiją). Šiuolaikinė prancūzų kalba susidarė iš Paryžiaus apylinkėse vartotos Oïl kalbos (frankiškoji teorija), arba iš standartizuotos oficialios kalbos, kuri rėmėsi visoms Oïl kalboms būdingomis savybėmis (lingua franca teorija). Žodis Oïl kilęs iš lotyniškojo hoc ille („taip yra“).
Langue d'oc kalbos, kuriose žodis „taip“ buvo oc, yra kalbų grupė Prancūzijos pietuose ir Ispanijos šiaurėje (priklauso tokios kalbos kaip gaskonų ir provansalų); šios kalbos beveik nepatyrė frankų įtakos. Žodis oc/òc kilęs iš lotyniškojo hoc.
Dabartinėje prancūzų kalboje yra du žodžiai, reiškiantys „taip“, oui ir si; pastarasis naudojamas atsakant į neigiamą klausimą. Si kilęs iš lotyniškojo sic („taigi“), ir susijęs su italų, ispanų ir katalonų kalbų žodžiais, reiškiančiais „taip“.
Kitų kalbų įtaka
Ankstyvaisiais viduramžiais Prancūzijos gyventojų kalba patyrė ir kitų kalbinių grupių poveikį.
Kalarka
Kalarka  – miestas vakarinėje Kolumbijoje, Kindijaus departamente, Centrinės Kordiljeros vakariniame šlaite, rytinis Armenijos priemiestis. Maisto pramonė (cukranendrių, vaisių ir daržovių perdirbimas). Prekybinis regiono, kuriame auginama kava, cukranendrės, bananai, kukurūzai, laikomos alpakos, centras. Vystomas ekoturizmas (Penjas Blankas uolos, El Mariposario drugių vivariumas, botanikos sodas).
Prancūzų kalba
Kitų kalbų įtaka
Nuo V iki VIII amžiaus keltų kalbomis kalbančios gentys iš pietvakarinės Britanijos salos dalies (Velso, Kornvalio, Devono migravo per Lamanšo sąsiaurį į Bretanę. Tai buvo viena iš britų kalbų, dėl prancūzų kalbos įtakos suformavusi į dabartinę bretonų kalbą.
Nuo IX a. į Prancūzijos teritoriją veržėsi vikingai iš Skandinavijos, jie įsikūrė šiaurės vakaruose, dabartinėje Normandijoje. Vietinę kalbą jie papildė daugeliu žodžių, pirmiausia susijusių su jūrininkyste.
1066 m. normanai užkariavo Angliją ir joje išplatino normanų kalbą. Ši prancūzų kalbos tarmė tapo Anglijos administravimo ir literatūros kalba, vadinama anglonormanų kalba. Iki XIV a. vidurio ji buvo Anglijos aukštuomenės ir prekybos kalba, per ją į anglų kalbą pateko daugybė prancūziškų žodžių.
Daugelis žodžių, susijusių su prabangos prekėmis, prieskoniais, mokslais ir matematika, viduramžiais į prancūzų kalbą pateko iš arabų kalbos.
Šiuolaikinė prancūzų kalba
Daugelis kalbininkų visas oïl kalbas iki maždaug 1300 m. kartu vadina senąja prancūzų kalba (ancien français). Anksčiausias žinomas rašto paminklas šia kalba yra 842 m. Strasbūro priesaika, senąja prancūzų kalba buvo rašomos epinės dainos chanson de geste.
1539 m. Villers-Cotterêts ediktu Prancūzijos karalius Pranciškus I prancūzų kalbą paskelbė oficialia Prancūzijos valstybės administracijos ir teismų kalba (iki tol buvo vartojama lotynų kalba). Diegiant standartizuotą kanceliarijos kalbą ir išnykus linksniavimui, šis dialektas vadinamas viduriniąja prancūzų kalba (moyen français). Po unifikacijos, standartizacijos ir kalbos švarinimo laikotarpio, XVII ir XVIII amžių prancūzų kalba neretai vadinama klasikine (français classique), tačiau daugelis kalbininkų prancūzų kalbą nuo XVII a. iki dabar paprasčiausiai vadina šiuolaikine prancūzų kalba (français moderne).
1634 m. Kardinolas Rišeljė įkūrė Prancūzų akademiją (Académie française), kuri tapo oficialia įstaiga, besirūpinančia prancūzų kalbos švara ir išlikimu. Ją sudaro iki gyvos galvos skiriami 40 akademikų. Akademija vis dar veikia, jos spaudimu užsienietiški žodžiai keičiami prancūziškais (pvz., vieni iš naujausių pakeitimų – software pakeista į logiciel, o email į courriel; tačiau prancūzišką žodį kompiuteriui pavadinti, ordinateur, sukūrė ne akademija, o kompanijos IBM pasamdytas kalbininkas).
Nuo XVII iki XIX amžiaus, Prancūzija buvo galingiausia kontinentinės Europos valstybė; dėl to ir dėl Švietimo epochos įtakos prancūzų kalba tapo išsilavinusios Europos lingua franca, ypač meno, literatūros ir diplomatijos srityse. Daugelio šalių monarchai, pvz., Prūsijos karalius Frydrichas II arba Rusijos imperatorė Jekaterina II, ja laisvai kalbėjo ir rašė.
Šiuo metu prancūzų kalba patiria vis didesnį anglų kalbos spaudimą (pastaroji XX a. pirmoje pusėje išstūmė prancūzų kalbą, tapdama vyraujančia kalba pasaulyje), ypač tarptautinio verslo, mokslo ir populiariosios kultūros srityse. Prancūzijoje imamasi priemonių, kad reklamose greta užsienietiškų žodžių būtų prancūziškas vertimas, o radijuje ne mažiau 40 % dainų būtų transliuojama prancūzų kalba. Prancūzijos regionuose taip pat stiprėja vietinių kalbų pripažinimo reikalavimai.
Geografinis paplitimas
thumb|500px|Prancūziškai kalbančios šalys|{{legend|#0049a2|Valstybės, kuriose prancūzų kalba yra daugumos gimtoji kalba}} {{legend|#006aFF|Valstybės, kuriose ji yra oficiali arba administracinė kalba, bet ne daugumos gimtoji kalba}} {{legend|#8ec3ff|Valstybės, kuriose ji yra mažumos arba antroji kalba}} {{legend|#00ff00|Valstybės, kuriose yra vietinė frankofonų mažuma}} Šalis ir regionus, kurių nacionalinė kalba yra prancūzų arba kur ši kalba yra paplitusi vienija tarptautinė Frankofonijos organizacija.
Priklausomose teritorijose
Prancūzų kalba taip pat yra oficiali Prancūzijos užjūrio regionų statusą turinčiose teritorijose — Reunione, Gvadelupėje, Martinikoje, Prancūzijos Gvianoje ir Majote.
Teisinė padėtis Prancūzijoje
thumb|right|200px|Frankofonijos vėliava Pagal Prancūzijos Konstituciją, nuo 1792 m. prancūzų kalba yra oficiali Prancūzijos Respublikos kalba. Prancūzų kalbą privaloma vartoti oficialioje valstybės institucijų veikloje, švietimo sistemoje (su nedidelėmis išimtimis) ir teisiniuose sandoriuose; reklamose užsienietiški žodžiai turi būti išversti (plačiau žr. Toubon įstatymas).
Prancūzijoje gyvenančios tautos taip pat vartoja ir kitas kalbas (plačiau žr. Prancūzijos kalbos)
Teisinė padėtis Kanadoje
left|thumb|170px|Dvikalbis (Anglų/Prancūzų) stop ženklas [[Otava|Otavoje.]]
Prancūzų kalba yra viena iš dviejų oficialių Kanados kalbų (greta anglų kalbos). Kanados įstatymai (tarp jų – Kanados teisių ir laisvių chartija) numato, kad vyriausybinių įstaigų paslaugos visoje Kanados teritorijoje turi būti prieinamos tiek anglų, tiek ir prancūzų kalba; Kanados parlamento posėdžiuose užtikrinamas vertimas į abi kalbas; užrašai ant kanadietiškų prekių turi būti abejomis kalbomis. Prancūzų kalba yra gimtoji apie 22 % Kanados gyventojų, dar 18 % yra dvikalbiai.
Nuo 1974 m. prancūzų kalba yra vienintelė oficiali Kvebeko provincijos kalba. 1977 m. Kvebeke priimta Prancūzų kalbos chartija (dar žinoma kaip „Loi 101“), kuria numatytas privalomas prancūzų kalbos vartojimas švietimo sistemoje (išskyrus tą atvejį, kai moksleivis ar jo tėvai didžiąją dalį savo išsilavinimo gavo Kanadoje anglų kalba) – tuo siekiama priversti imigrantų vaikus perimti prancūzų, o ne anglų kalbą. Chartijoje taip pat buvo numatyta, kad reklamoje ir ženkluose, teismuose bei parlamente galima vartoti tik prancūzų kalbą (dėl prieštaravimų konstitucijai 1993 m. šis įstatymas buvo pakeistas – reklamoje ir ženkluose leista vartoti ir kitas kalbas, jei užrašas prancūziškai yra aiškiai dominuojantis).
Prancūzų kalba taip pat yra oficiali Naujojo Bransviko provincijoje. Ontarijo, Naujosios Škotijos ir Manitobos provincija neturi oficialios kalbos statuso, tačiau provincijų vyriausybės suteikia visas paslaugas prancūzų kalba tose bendruomenėse, kuriose gyvena daug frankofonų. Ontarijo provincijos vyriausybė Kanados sostinę Otavą oficialiai pripažįsta dvikalbiu miestu.
Teisinė padėtis kitose šalyse
thumb|right|200px|left|Dvikalbis ženklas Briuselyje
Prancūzų kalba yra viena iš oficialių Šveicarijos kalbų. Ja kalbama vakarinėje šalies dalyje (Ženevos, Vo, Niošatelio ir Juros kantonai, dalis Berno, Valė ir Fribūro kantonų). Frankofonai sudaro ~20 % Šveicarijos gyventojų (maždaug 1,55 mln. žm.).
Prancūzų kalba yra viena iš oficialių Belgijos kalbų. Ja kalbama pietinėje šalies dalyje (Valonijoje) ir sostinėje Briuselyje).
Greta italų kalbos, prancūzų kalba yra oficiali kalba Italijos Aostos slėnio provincijoje. Ji yra oficiali Monako kunigaikštystės kalba. Prancūzų kalba kaip oficiali arba administracinė kalba vartojama keliolikoje centrinės ir vakarų Afrikos šalių.
Tarmės
Dabartinė prancūzų kalba turi Il-de-Franso, Puatjė, Normandijos, Pikardijos, Valonijos, Lotaringijos, Burgundijos tarmes ir pietryčių (frankų provansalų) tarmių grupę.
Egzistuoja keliolika geografinių prancūzų kalbos variantų, iš kurių svarbiausi:
Kreolų kalbos
Prancūzų kalbos pagrindu susidarė keletas kreolinių kalbų:
Gramatika
Pagrindinės prancūzų kalbos gramatinės ypatybės (bendros su kitomis romanų kalbomis) yra šios: Žodžių tvarka sakinyje yra veiksnys-tarinys-papildinys, išskyrus atvejus, kai papildinys yra įvardis (šiuo atveju žodžių tvarka yra veiksnys-papildinys-tarinys).
Žodynas
Didžioji dalis prancūziškų žodžių yra kilusi iš šnekamosios, arba kitaip – liaudinės lotynų kalbos, arba kilę iš lotyniškų ar graikiškų žodžių šaknų.
Iš lotynų kalbos kilusius prancūzų kalbos žodžius yra sunkiau atpažinti nei, pvz., itališkuosius, nes prancūzų kalba išsivystė iš liaudinės kalbos, o nekirčiuoti paskutinieji skiemenys daugeliu atvejų nukrito arba perėjo į kitą žodį.
Manoma, kad iš įprastiniame žodyne, tokiame kaip Petit Larousse arba Micro-Robert Plus (35,000 žodžių), esančių žodžių, 12 % (4200) yra skoliniai iš kitų kalbų. Apie 25 % (1054) iš šių skolinių yra atėję iš anglų kalbos (dauguma jų palyginti neseniai). Maždaug 707 žodžiai yra pasiskolinti iš italų kalbos, 550 iš senųjų germanų kalbų, 481 iš senųjų galo-romanų kalbų, 215 iš arabų kalbos, 164 iš vokiečių kalbos, 160 iš keltų kalbų, 159 iš ispanų kalbos, 153 iš olandų kalbos, 112 iš persų kalbos ir sanskrito, 101 iš indėnų kalbų, 89 iš kitų Azijos kalbų, 56 iš Afrikos kalbų, 55 iš slavų ir baltų kalbų, 144 iš kitų kalbų.
Kalbai būdinga iš dalies dvidešimtinė skaičiavimo sistema, t. y., dvidešimt yra naudojamas kaip pagrindas skaitmenims nuo 70 iki 99 sudaryti. Pavyzdžiui, 80 prancūzų kalba yra quatre-vingts, kas reiškia keturiskart po dvidešimt. Tokiam skaičiavimui įtakos turėjo pakrantėję gyvenusios keltų (bretonų) gentys ir vikingai.
Rašyba
Rašyba archaiška (susiformavusi apie XVIII a., tarimas stipriai nuo jos nutolęs).
Vartojimas Lietuvoje
thumb|[[Prancūzų institutas ir Prancūzijos ambasada Vilniuje.]] Prancūzų kalbos vartojimas Lietuvoje paplito tarp aukštuomenės XIX a. Tarpukario Lietuvoje prancūzų kalbą neretai mokėjo Lietuvos inteligentijos nariai, o nuo 1936 m. ji tapo pagrindinė dėstoma užsienio kalba Lietuvos mokyklose. Dar tarybiniais laikais prancūzų kalba užleido pozicijas anglų ir vokiečių kalboms. 2004/2005 mokslo metais Lietuvoje prancūzų kaip pirmosios užsienio kalbos mokėsi 10610 moksleivių 212 mokyklų, kaip antrosios kalbos – 7817 moksleivių 230 mokyklų.