cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pirmoji Bulgarijos imperija
Silpimas
Pasinaudodama Bulgarijos krize, Bizantija paėmė į nelaisvę carą Borisą II ir atėmė iš jo valdovo titulą. Visa Bulgarija į rytus nuo Iskero paskelbta Bizantijos protektoratu. Vakarinėje Bulgarijoje (sostinė perkelta į Skopję) vyko pasipriešinimo kova, kuriai vadovavo Kamitopuliai. Vienas jų, Samuilas, gerai vadovavo pasipriešinimui prieš Bizantiją ir net sugebėjo atkariauti daugumą prarastų žemių. 997 m. mirus paskutiniajam Krumo dinastijos carui Romanui, Samuilas tapo naujuoju caru. Tačiau jam teko kovoti dviem frontais – prieš sustiprėjusią Vengriją šiaurėje ir stiprėjančią Bizantiją pietuose. Pastaroji sugebėjo užimti senąsias sostines Pliską ir Preslavą, o vėliau sumušė bulgarus prie Skopjės. 1014 m. pralaimėtas Kleidiono mūšis nulėmė, kad 1018 m. Bulgarijos armijos likučiai pasidavė ir valstybė panaikinta. Jos likučiai inkorporuoti į Bizantijos imperiją.
Kultūra
thumb|left|Preslavo auksinės cerkvės griuvėsiai thumb|200px|Šv. Teodoro atvaizdas keramikinėse plytelėse Bulgarijos imperijos kultūra yra tapatinama su archeologine Pliskos-Preslavo kultūra, kuri Rumunijos archeologų įvardinama kaip Dridu kultūra. Joje maišosi tiurkiškas, slaviškas ir bizantiškas krikščioniškasis paveldas.
Bulgarai atsinešė su savimi senąją tiurkų religiją tengrizmą, kuri rėmėsi tikėjimu į vienatinį dievą Tengri. Visi pirmieji chanai išlaikė šią religiją ir atlikdavo ritualus. Didžioji dalis liaudies išpažino daugybę slavų dievų, bet nemažai buvo ir krikščionių, gyvenusių čia dar nuo Romos imperijos laikų. IX a. viduryje krikščionybė galutinai įsitvirtino kaip pagrindinė šalies religija.
Bulgarijos krikštas labai paskatino kultūros vystymąsi. Ypač didelė įtaka buvo bulgarų kalbos, raštijos, literatūros raidai. 886 m. Bizantijos misionieriai Kirilas ir Metodijus sukūrė specialų raštą glagolicą, adaptuotą slavų kalboms rašyti. Iš jo X a. išsivystė kirilica, kuri vėliau tapo daugelio slavų kalbų rašto sistema. Bulgarijoje buvo du svarbiausi kultūros židiniai, kur veikė vienuoliai, mokslininkai, vertėjai, kur buvo perrašinėjamos ir verčiamos knygos iš graikų kalbos. Vienas jų buvo sostinėje Preslave, o kitas – Ochride.
Neiva
Miestas įkurtas 1539 m. Chuano de Kabreros ir oficialiai pavadintas Villa de la Limpia Concepción del Valle de Neiva. Išvystyta tekstilės pramonė. Skrybėlių-panamų gamyba ir eksportas. Prekyba žemės ūkio produktais (daugiausia kava). Neiva – turistinis centras. Mieste išlikę kolonijinės architektūros pastatų.
Stalgėnų pagrindinė mokykla
Plungės rajono Stalgėnų pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Plungės raj. Stalgėnuose, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191132653. Steigėjas Plungės rajono savivaldybės taryba. Filialas:
Istorija
1916 m Stalgėnų parapijos salėje valstybės lėšomis įsteigta mokykla, kurioje pradėjo mokytis 12 mokinių. 1927 m. pradžios mokykla perkelta į privatų Kazio Skuodo namą. 1931 m. mokykla persikėlė į būsimos klebonijos patalpas. 1949 m. atidaryta Stalgėnų septynmetės mokyklos 5 klasė. 1951 m. išleista 12-os mokinių pirmoji septintokų laida. 1963 m. mokykla persikėlė į naujas patalpas, pereita prie aštuonmečio mokslo. 1967 m. įkurtas kraštotyros būrelis ir muziejus. Nuo 1996 m. mokykla savarankiška. 2005 m. rugsėjo 1 d. prijungtas Milašaičių pradinio ugdymo skyrius, kuriame mokosi 21 mokinys.
Airijos istorija
Airijos istorija apima laikotarpį nuo paskutinio ledynmečio iki šių laikų. thumb|Airijos žemėlapis (tiksli data nežinoma, aut. Wenceslas Hollar 1607-1677 m.
Ankstyvoji krikščioniška Airija (400-800 m.)
Tradicija teigia, kad 432 metais šv. Patrikas, airių paimtas į nelaisvę Britanijoje, pradėjo skleisti krikščionybę, įkūrė vyskupiją. Kai kurie istorikai Airijos krikštą priskiria šv. Paladijui, popiežiaus Celestino I pasiuntiniui, kurio misiją Airijos kronika datuoja metais anksčiau nei šv. Patriko. Šventojo Patriko Išpažintis, jo parašyta lotyniškai, laikoma seniausiu airių istoriniu dokumentu. Joje yra šiek tiek informacijos apie šventąjį. Šv. Patrikas surinko senuosius airių įstatymus ir pakeitė tik tuos, kurie prieštaravo krikščionybei. Jam priskiriamas Lotynų raidyno įdiegimas, padėjęs airių vienuoliams užrašyti anksčiau žodžiu perduotus pasakojimus. Šių teiginių teisingumas diskutuotinas ir nėra tiesioginių įrodymų, patvirtinančių šiuos Šv. Patriko nuopelnus. Mitiniai pasakojimai apie Šv. Patriką atsirado praėjus šimtmečiams po jo mirties.
Vikingų laikotarpis (800–1166 m.)
Pirmas vikingų antpuolis Airijos istorijoje įvyko 795 m., kai Norvegijos vikingai nusiaubė salą. Pirmieji vikingų puolimai buvo greiti ir nedideli. Vikingai nutraukė krikščioniškosios airių kultūros aukso amžių ir pradėjo 200 metų karų ir neramumų laikotarpį, kurio metu buvo niokojami vienuolynai ir miestai. Dauguma vikingų atvyko iš Vakarų Norvegijos.
IX a. penktame dešimtmetyje vikingai pradėjo Airijos pakrantėje kurti gyvenvietes ir jose praleisti žiemos mėnesius. Taip buvo įkurti Dublino, Korko, Voterfordo ir kiti miestai. To meto rašytiniai šaltiniai teigia, kad vikingai upėmis perždavosi į salos gilumą ir plėšikaudavo, o vėliau atsitraukdavo į pakrantės gyvenvietes.
852 m. vikingai išlipo Dublino įlankoje ir pastatė tvirtovę. Ši gyvenvietė tapo įvairių prekių, ypač vergų, prekybos centru. Vikingai pradėjo įsikurti Airijos pakrantėje visam laikui. Žemės pylimas buvo supiltas aplink miestą X a., o už jo buvo supiltas antrasis XI a. Po kelių kartų susimaišius vikingams ir airiams atsirado žmonių grupė, vadinama Gall-Gaels (Gall senovės airių kalba reiškia užsienietį). 902 m. Bregos karalius Meilas Finija mak Flanakeinas (air. Máel Finnia mac Flannacain) ir Leinsterio karalius Serbolas mak Muirekeinas (air. Cerball mac Muirecáin) susivienijo prieš Dubliną ir išvijo vikingus. Saksai leido jiems įsikurti Virelo pusiasalyje Anglijoje. Vėliau vikingai susigrąžino Dubliną.
917 m. atvykę vikingai įkūrė miestus Airijoje ne tik žiemojimui, bet prekybai. Sugrįžę į Dubliną jie įkūrė turgų. Per kitą šimtmetį dėl prekybos su vikingais suklestėjo Airijos kaimo vietovės. Vikingai atsiskaitydavo už prekes sidabru ir 997 m. įvedė monetas.
Vikingai niekada visiškai neužvaldė Airijos, jie dažnai kovėsi už ar prieš airių karalius. Didysis karalius Braienas Boru nugalėjo vikingus Klontarfo mūšyje 1014 m., po kurio vikingų įtaka Airijoje pradėjo silpti. Tačiau vikingų įkurti miestai klestėjo dėl prekybos. Kai Braienas Boru suvienijo Airiją, jis įgijo daugiau valdžios spręsti Airijos reikalus kaip didysis karalius.
Vina Chrolų valsčius
Vina Chrolų valsčius  – nuo 1952 m. iki 1954 metų egzistavęs valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje, Semiatičės apskrityje. Valsčiaus centras buvo Vina Chrolų kaimas.
Airijos istorija
Normanų Airija (1168–1535 m.)
miniatiūra|200px|Bokštas-namas prie Kvino. Normanai stiprino valdžią Airijoje, pastatydami šimtus pilių ir tokių bokštų. XII a. Airija buvo suskilusi į daugybę mažų karalysčių, kurios nominaliai pakluso didžiajam karaliui. Valdžia priklausė kelioms regioninėms dinastijoms, kurios kovojo tarpusavyje. Didysis karalius Ruairis ištrėmė Leinsterio karalių Dearmidą mak Murčadą. Pabėgęs į Akvitaniją Dearmidas gavo Henriko II leidimą verbuoti normanų riterius, kad atgautų savo karalystę. Pirmieji normanai išsilaipino Airijoje 1167 m. Juos rėmė vėliau atvykę kiti normanų riteriai, velsiečiai ir flamandai. Kelios grafystės buvo grąžintos Dearmidui, kuris įpėdiniu paskyrė žentą normaną Ričardą de Klerą. Tai nepatiko karaliui Henrikui II, kuris nenorėjo naujos normanų karalystės, kuri varžytųsi su jo. Jis nusprendė Airijoje įvesti savo valdžią. 1177 m. Oksfordo susirinkime Henrikas II Airijos lordu paskyrė savo sūnų Joną Bežemį. Remdamasis popiežiaus Adriano IV bule Laudabiliter Henrikas II išsilaipino Voterforde 1171 m. Jis tapo pirmuoju Anglijos karaliumi atvykusiu į Airiją.
Vina Chrolų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas 1952 m. liepos 1 d. Semiatičės apskrityje, Balstogės vaivadijoje prijungus dalį kaimų iš Cechanoveco valsčiaus. 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas.
Airijos istorija
Normanų Airija (1168–1535 m.)
Normanai iš pradžių valdė visą rytinę Airijos pakrantę nuo Voterfordo iki Rytų Alsterio ir teritoriją, buvusią gan toli nuo pakrantės. XIII a. Anglijos karaliai stengėsi susilpninti Airijos normanų lordų valdžią. Pavyzdžiui karalius Džonas paskatino Hjū de Leisi nuversti Alsterio lordą, o po to jį paskyrė pirmuoju Alsterio grafu. Airijos normanai kentėjo nuo įvairių invazijų, o tai silpnino jų gyvenviečių plėtrą ir valdžią.
Normanų silpnumas atsiskleidė 1261 m., kai Desmondo karalius Finynas Makartis nugalėjo normanų armiją Kalano mūšyje. Po to karas tarp įvairių lordų ir grafų tęsėsi 100 metų. Tai nuniokojo kraštą, ypač aplink Dubliną. Šiuo chaotišku laikotarpiu kai kurie airių lordai atgavo dėl užkariavimo prarastas žemes ir išlaikė jas po karo.
Juodoji mirtis atvyko į Airiją 1348 m. Kadangi dauguma normanų ir anglų gyveno miestuose ir miesteliuose, jie nukentėjo labiau nei airiai, kurie gyveno kaimuose. Po maro vėl suklestėjo gėlų tradicijos ir kalba. Anglų įtaka Airijoje apsiribojo Dublino apylinkėmis.
XV a. pabaigoje Anglijos karalius neturėjo jokios valdžios Airijoje. Anglai kariavo Rožių karus. Airijos lordu buvo Kildeiro grafas, kuris valdė karine jėga ir sąjungomis su airių klanais.
Nepatenkinti Anglijos valdžia ir pasikeitusia imperijos religija (airiai liko katalikais, anglai tapo anglikonais) XVI amžiaus pabaigoje airiai organizavo sukilimus. Juos nuslopinus airių teisės dar labiau suvaržytos. Prasidėjo emigracija iš šalies. 1845–1848 bulvių maras išžudė pusę Airijos populiacijos.
Dabartinė Airijos Respublikos teritorija, kuri apima 26 iš 32 saloje esančių grafysčių, susiformavo pirmojoje XX a. pusėje.
Sąjunga su Didžiąja Britanija (1801–1912 m.)
Po nesėkmingo airių sukilimo 1798 m. Airijos ir Britų parlamentai paskelbė Unijos aktus 1800 m. Nuo 1801 m. sausio 1 d. iki 1922 m. gruodžio 6 d. visa Airijos sala buvo Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Airijos Karalystės dalis. Susitarimo dėl unijos viena svarbiausių dalių buvo Testo akto, kuris diskriminavo neanglikonus siekiant viešose tarnybose.
Nuo 1874 m., o ypač nuo 1880 m., kai Airijos parlamentinei partijai ėmė vadovauti Charles Stewart Parnell, ši partija ėmė siekti Airijai autonomijos (Home Rule), išliekant Jungtinės Karalystės sudėtyje. Nuo 1886 m. tarp airių protestantų ėmė stiprėti ir junionistų judėjimas, nes protestantai, kurių didžioji dalis buvo atkraustytų dar Kromvelio laikais škotų ir anglų palikuonys, bijojo diskriminacijos, taip pat ekonominių ir socialinių privilegijų praradimo, jei airių katalikams pavyktų įgauti tikrą politinę valdžią. Nors junionistų judėjimas egzistavo visoje saloje, tačiau XIX a. pb. – XX a. pr. jis ypatingai stiprus buvo Alsteryje, kuris pasižymėjo didesne industrializacija nei likusi šalies dalis. Bijota, kad katalikai gali įvesti tarifinius barjerus, kurie neigiamai paveiktų Alsterio regioną. Be to Alsteryje buvo daugiau protestantų nei kitose šalies dalyse ir junionistai sudarė daugumą keturiose regiono grafystėse. Vadovaujant Dubline gimusiam serui Edward Carson ir serui James Craig junionistų judėjias tapo karingu. 1914 m. siekdamas išvengti sukilimo Alsteryje britų premjerministras Herbert Asquith, susitaręs su Airių palamentinės partijos vadovybe, į autonomijos Airijai suteikimo aktą įdėjo nuostatą, kad autonomija suteikiama 26 iš 32 grafysčių, o likusių statusas turėjo būti nustatytas vėliau. Autonomijos aktas taip ir neįsigaliojo, nes buvo nutarta jį sustabdyti iki tuo metu prasidėjusio Pirmojo pasaulinio karo pabaigos. Tuo metu tikėtasi, kad karas baigsis iki 1915 m. Tikėdamiesi teigiamo Airijos autonomijos klausimo sprendimo airiai dešimtimis tūkstančių stojo savanoriais į britų armiją.
Velykų sukilimas ir nepriklausomybės karas (1912-1922 m.)
1916 m. Airių savanoriai ir Airijos piliečių armija Dubline įvykdė nesėkmingą Velykų sukilimą. Gyventojų parama maištininkams iš pradžių buvo nedidelė, bet priešininkams sušaudžius 15 sukilėlių, šimtus įkalinus ir įvedus karo padėtį, daug airių pakeitė nuomonę ir pradėjo palaikyti nepriklausomos šalies idėją. Šį pokytį paspartino ir beprecedentė grėsmė, kad 1918 m. airiai bus šaukiami į britų armiją, siekiant kovoti su vokiečiais Vakarų fronte Pavasario puolimo metu.
Nenorėdama sutikti su jokiu susitarimu, išskyrus visiška nepriklausomybė, Airijos respublikonų armija kovojo partizaninį karą 1919-1921 m. Viduryje karo britai įvedė Airijos autonomiją ir padalino salą į dvi dalis. 1921 m. birželį abi pusės susitarė dėl paliaubų. Gruodį buvo pasirašyta Anglų-airių sutartis. Airių delegacija vadovavo Artūras Grifitas ir Maiklas Kolinsas. Ši sutartis paskelbė Airiją Tautų Sandraugos dominija kaip Kanadą ar Australiją. Sutartis suteikė teisę Šiaurės Airijai atsiskirti ir likti Didžiosios Britanijos sudėtyje. 1922 m. abu parlamentai ratifikavo sutartį.
Respublika (1922 m. - dabar)
Anglų-airių sutartis dėl unijos nutraukimo padalino Airių respublikonų judėjimą į sutarties šalininkus (kuriems tai buvo pirmas žingsnis link nepriklausomybės) ir priešininkus(kurie norėjo kautis iki nepriklausomos ir vieningos Airijos). 1922-1923 m. abi pusės kovojo pilietinį karą. Sutarties šalininkai laimėjo ir sušaudė 81 sukilėlį. Nesutarimai dėl sutarties išliko iki šių dienų ir skilimą tarp respublikonų parodo dvi didžiausios šiuolaikinės Airijos partijos Fianna Fáil ir Fine Gael.
Naujoji Airių laisva valstybė (1922–37 m.) egzistavo, kai Europoje iškilo diktatūros, o pasaulio ekonomika patyrė didelį nuosmūkį 1929 m. Airija išliko demokratiška. Tai įrodo faktas, kad pralaimėjusi pilietinį karą Fianna Fáil po rinkimų 1932 m. taikiai gavo valdžią. Nepaisant to daugelis airių iki XX a, ketvirto dešimtmečio vidurio į Airių laisvą valstybę žiūrėjo pro pilietinio karo prizmę kaip į britų primestą valstybę. Priešingai nei kitos to meto valstybės, Airija turėjo piniginių rezervų dėl mažų valstybės išlaidų, nors kariavo ekonominį karą su Didžiaja Britanija. Tačiau Airijoje buvo didelis nedarbas ir emigracija. Gyventojų skaičius sumažėjo iki 2,7 mln. 1961 m.
Romos Katalikų Bažnyčia turėjo didelę įtaką Airiu laisvai valstybei visu jos egzistavimo laikotarpiu. Kunigų įtaka lėmė konservatyvumą socialiniais klausimais: abortų, skyrybų, kontracepsijos ir pornografijos draudimą. Taip pat buvo skatinama meno kūrinių cenzūra. Bažnyčia kontroliavo valstybines ligonines, mokyklas, suteikė daug socialinių paslaugų.
1922 m. 92,6% Airių laisvos valstybės gyventojų buvo katalikai, o 7,4% - protestantai. Po 40 metų protestantų skaičius Airijoje sumažėjo dvigubai. Nors tuo laikotarpiu buvo didelė emigracija dėl nedarbo, tarp protestantų ji buvo neproporcingai didesnė. Daug protestantų paliko Airiją praėjus keliems metams po nepriklausomybės karo, nes bijojo diskriminacijos katalikų šalyje, bijojo dėl savo turto, laikė save britais ar dėl ekonominės suirutės, kulusios dėl nepriklausomybės karo. Katalikų bažnyčia buvo paskelbusi dekretą, vadinamą Ne Temere, pagal kurį katalikų ir protestantų mišrioje santuokoje gimę vaikai turi būti auklėjami kaip katalikai. Po 1945 m. protestantų emigracija sumažėjo, jie pradėjo rečiau emigruoti nei katalikai.
1937 m. konstitucija atkūrė Airijos valstybę. Šalis buvo neutrali per Antrą pasaulinį karą, bet dešimtys tūkstančių savanorių tarnavo britų pajėgose. Airiją paveikė maisto normavimas ir anglies trūkumas, o durpių išgavimas karo metu buvo labai svarbus.
Nuo 2000 į Airiją iš Lietuvos plūstelėjo lietuvių emigrantų banga.
Valsas
Valsas ( < < walzen – suktis;, valse; ; ) – šokis; koncertinis kūrinys (dažniausia virtuozinis) solo instrumentams, balsui arba orkestrui; stambios ciklinės formos dalis (simfonijos, siuitos, baleto, operos, operetės, miuziklo). Valso metras ¾. Tempas įvairus (60-180 ketvirtinių per minutę). Būdinga daininga melodika, akcentuota pirmoji takto dalis. Šokio choreograf. pozicija uždara. Šokėjai, žingsniuodami kas ketvirtinę, per du taktus apsisuka aplink tariamą centrą 360°.
Istorija
Valsas susiklostė apie 1780 m. iš lendlerio (kitaip Deutscher Tanz, danza tedesca; „lendleris“).
Manoma, įtakos turėjo XVI a. pranc. šokio la volte ir XVIII a. trijų dalių metro vok. šokių Steirischer Tanz, Dreher Tanz, Roller Tanz kai kurie elementai. Iš pradžių valsas buvo lėto tempo, šoktas Vienos viešnamiuose nedidelėse patalpose (toji aplinka turėjo įtakos valso choreograf. pozicijai). Šokis greit išpopuliarėjo Austrijos ir Europos miestiečių buityje. Valso metroritmiką imta vatroti scen. kūriniuose. A. E. M. Grétry valso ritmą pavartojo operos Richard Cœur de Lion finale („Ričardas Liūtaširdis”, past. Paryžiuje 1784).
Nuo 1786 m. po V. Martino y Soleros (1756–1806) m. operos La cosa rara („Keistas atsitikimas”) premjeros Vienos operoje, valsą imta šokti Vienos aristokratų salonuose. Dėl uždaros choreograf. pozicijos (porų apsikabinimo) valsas ilgai laikytas nepadoriu (Hohenzollerno rūmuose Berlyne, Anglijoje ir Šveicarijoje draustas iki XIX a. pabaigos). XIX a. pr. egzistavo keleta valso atmainų ir metrų (2/4, 6/8, net 5/4). Vienoje išpopuliarėjo greito tempo (180 ketvirtinių per minutę) atmaina Schnell-Walzer. Schnell-Walzer pirmą kartą šoktas viešai 1815 per Vienos Kongreso pokylį; nuo tada vadinamas Vienos valsu.
XIX a. I pusėje J. F. K. Lannerio ir J. Strausso (tėvo) kūryboje nusistojo Vienos valso ciklinė forma: introdukcija, 5 valsai (dažniausia 16 taktų skirtingų melodijų ir tonacijų) ir koda (svarbiausių temų reminiscencija).
Kūrėjai
Žymiausias Vienos valsų kūrėjas – J. Straussas (sūnus). Garsėjo F. Morelly’io (1810-59), J. Gunglo (1810-89), J. L. Métra (1830-89), H. Ch. Lumbye (1810-74), E. Waldteufelio (1837-1915), J. Rosas (1868-94), I. Ivanovici (1845?-1902), F. Leháro Vienos valsai. JAV ~1875 susiklostė lėtesnė (28-33 taktų per minutę) Vienos valso atmaina bostonas, išpopuliarėjo Europoje (pirmą kartą šoktas 1910 Londone), nuo 1921 bostonas vadinamas anglų valsu arba lėtu valsu. XX a. 3-4 d - metyje Argentinoje susiklostė tango valsas (vals tango), Andų šalyse (Peru, Bolivijoje, Ekvadore) išpopuliarėjo kreolų valsas (vals creollo). Jungtinėse Amerikos Valstijose dar kitaip vadinami Klivlendo Slovėnų Polka stilius, Teksaso Čekų stilius, Čikagos Lenkų stilius ir Amerikietiška Vokiečių Midwest.
Valsui būdinga ritmika ir akompanimentu pagrįstą koncertinę poemą fortepjonui Aufforderung zum Tanze („Kvietimas šokiui”, 1819) vienas pirmųjų sukūrė K. M. von Weberis (W. A. Mozarto Deutsche Tänze K 509, 536, 567 ir kt., L. Van Beethoveno valsai, „Variacijos A. Diabelli tema” ir F. Schuberto valsai iš tikrųjų yra lendlerio stilizacijos). F. Chopino kūryboje susiklostė virtuoziško bravūrinio (valse brillante) ir lyrinio valso (valse triste) rūšys.
Koncertinių valsų sukūrė J. N. Hummelis (fortepijonui), F. Lisztas („Mefisto valsai” fortepijonui), M. Ravelis (Valses nobles et sentimentales fortepijonui, 1911, redakcija orkestrui 1912; choreografinė poema orkestrui La Valse, 1919-20), L. Arditi (pirmasis sukūrė virtuoziškų bravūrinių valsų koloratūriniam sopranui Il bacio / ”Pabučiavimas”).
Valsą cikliniuose kūriniuose pavartojo R. Schumannas („Vienos karnavalas” fortepijonui), J. Brahmsas (Liebeslieder), H. Berliozas („Fantastinė simfonija” II d.), P. Čaikovskis (V simfonija II d., baletai), G. Mahleris (kai kurių simf - jų dalys), J. Sibelius (Valse triste orkestrui iš muzikos dramai Järnefelta Kuolema, op. 44), Ch. Gounod („Romeo ir Džuljeta”, „Faustas”), G. Pucini („Bohema”), R. Straussas („Rožės kavalierius”), S. Prokofjevas, D. Šostakovičius, A. Chačaturianas ir kt.
Lietuvoje
Lietuvoje valsas šokamas nuo XIX a. vid. Liaudies instrumentinėje muzikoje buvo paplitę keletas variantų: valčikas, didvalsis, apvalcius. Cikliniuose kūriniuose valsus pavartojo B. Dvarionas, S. Vainiūnas, E. Balsys, J. Juzeliūnas ir kt.
Literatūra
Carner M.The Waltz. London 1948; Weigel H. Das kleine Walzerbuch. Salzburg 1965.
Lietuviškoji tarybinė enciklopedija. Vyriausioji enciklopedijų leidykla. Vilnius.
Waltz Engleski valcer Anglický valčík
Stanelių pagrindinė mokykla
Istorija
2015 m. prijungta prie Plungės Babrungo pagrindinės mokyklos.
Mokytojai
Kristina Pilitauskienė, Danutė Vilnienė, Danutė Puplauskienė, Jolanta Senkuvienė, Irena Dobilienė, Rima Tilvikienė, Vilija Bertašienė, Edita Mockuvienė, Vincas Senkus, Elena Kulbokienė, Vidutė Česnauskienė, Stanislovas Tutlys, Silvija Lubienė, Regina Čeplinskienė Lina Andriekienė
Gražučiai
Gražučiai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Išlaužo. Seniūnaitijos centras. Pro kaimą teka Lapupė, praeina kelias, atsišakoja keliukas į Rutkiškes. Kaime 1989 m. buvo pastatytas paminklinis akmuo ir kryžius, skirtas 1947 m. vasario 6 d. kautynėse žuvusių Tauro apygardos Geležinio Vilko rinktinės partizanų Vytauto Gudyno-Paparčio, Jurgio Kleizos-Krieno, Anastazijos Kleizaitės-Raselės ir šioje sodyboje gimusių Tauto apygardos Geležinio Vilko rinktinės partizanų brolių Antano Jundilos-Naro, žuvusio 1949 m. kovo 7 d. Garančiškės k., Garliavos vlsč., Kauno aps., bei Vytauto Jundilos-Juodvarnio, žuvusio 1948 m. kovo 3 d., atminimui.
Didysis kuokas
Didysis kuokas (Gomphus clavatus) – kuokinių šeimai priklausantis valgomas grybas, turintis geras maistines savybes. Tai nykstantis grybas ir yra įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą. Kartais dar vadinama Didžiąja kuoka.
Sinonimai: Cantharellus clavatus, Nevrophyllum clavatum
Išvaizda
Šie grybai išsiskiria savo netaisyklinga kuokos forma, kartais panašūs į viršuje nusklembtą buožę. Kepurėlės skersmuo 4–8 cm, violetinės arba ochros geltonumo spalvos. Vaisiakūnis mėsingas, dažnai iš vienos pusės įpjautas. Himenoforą sudaro persipynę ir šakoti lakšteliukai. Kotas 6–12 cm ilgio, į apačią smailėjantis, pamažu pereina į kepurėlę. Trama balta minkšta, aromatingo kvapo ir maloniai švelnaus skonio. Sporos ochros geltonumo spalvos.
Spalvos kaita: vaisiakūnio vidus iš pradžių violetinis, vėliau ochros geltonumo, kartais žalsvai geltono atspalvio. Išorinė pusė violetinė arba rausvos kūno spalvos. Jaunų vaisiakūnių kotas violetinis, senų yra ochros geltonumo arba violetiškai pilko atspalvio. Senų grybų skonis gali būti kartokas.
Augavietė
Jis dažniausiai sutinkamas kalnuotų vietovių spygliuočių ir mišriuosiuose miškuose, ypač po pušimis, eglėmis ir bukais, mėgsta kalkingą dirvožemį. Žemumose sutinkamas labai retai.
Sezonas: rugpjūtis–spalis
Panašios rūšys: didžiojo kuoko dėl jos būdingos išvaizdos visiškai neįmanoma supainioti su kitais grybais.
Stare Zalesiai (Zambruvo apskritis)
Stare Zalesiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Rutkų valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Tylučiai (Šiauliai)
Tylučiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Kuršėnų, į šiaurę nuo geležinkelio Šiauliai–Liepoja, Ringuvos kairiajame krante.
Istorija
1950–1991 m. kaimas priklausė Ringuvos tarybiniam ūkiui.
Piestinis pirštūnis
Piestinis pirštūnis (Clavariadelphus pistillaris) – kuokinių šeimai priklausantis nevalgomas grybas. Ši rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą, todėl yra saugotina.
Sinonimai:  Clavaria pistillaris.
Išvaizda
Šio grybo su jam būdinga buožės piestelės forma beveik neįmanoma supainioti su kitomis grybų rūšimis. Paprastai viršuje suapvalėjęs Vaisiakūnis (kurio ilgis 6 – 30 cm, o skersmuo 2 – 6 cm) turi ilgą ir siaurą, į apačią smailėjantį kotą, kartais pasitaiko visai plonų arba šakotų egzempliorių. Jaunų vaisiakūnių paviršius lygus, senų su giliomis raukšlėmis. Trama minkšta akyta, baltos spalvos, be jokio ypatingo kvapo, tačiau kartaus skonio. Sporos yra baltos spalvos.
Spalvos kaita: šio grybo spalva įvairuoja nuo ochros geltonumo ar ochros rudumo iki rausvai rudos, gali pasitaikyti ir purpuriškai violetinio atspalvio.
Augavietė
Šis grybas sutinkamas lapuočių miškuose, ypač po bukais, mėgsta kalkingą dirvožemį.
Sezonas: rugpjūtis–lapkritis
Panašios rūšys: šį grybą kartais galima supainioti su buožiniu pirštūniu (Clavariadelphus ligula), tačiau šis yra mažesnis.
Jeronimas Kraujelis
Jeronimas Kraujelis (1938 m. vasario 16 d. Šlekiuose, Ramygalos vlsč. – 2019 m. kovo 31 d.) – agronomas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1957 m. baigė Panevėžio rajono Ramygalos vidurinę mokyklą. 1962 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją ir įgijo mokslinio agronomo specialybę.
1962–1963 m. Pasvalio rajono Meškalaukio kolūkio vyr. agronomas, 1964–1968 m. Pasvalio žemės ūkio valdybos Planavimo – finansų skyriaus viršininkas, 1969–1985 m. Žemės ūkio ministerijos Darbo užmokesčio, Planavimo ir ekonomikos valdybų viršininkas, 1986–1988 m. Agropramoninio komiteto Vyriausioje ekonomikos valdyboje viršininko pavaduotojas, viršininkas.
1989–1991 m. žemės ūkio ministro pavaduotojas ekonomikos klausimams. 1992–2000 m. Lietuvos žemės ūkio bendrovių asociacijos generalinis direktorius, prezidentas. 2000–2004 m. Seimo narys, išrinktas Naujosios sąjungos sąraše, Kaimo reikalų komiteto pirmininkas. 2001–2004 m. Žemės ūkio ministras dvyliktojoje Vyriausybėje.
Keliolikos žemdirbių savivaldos ir kaimo plėtros komisijų narys. Lietuvos žemės ūkio rūmų pirmininko pavaduotojas. Žmona Eugenija, sūnus Gintaras.
Rutki Kosakai
Istorija
Anksčiau kaimas buvo vadinamas Kurowstok. Dabartinis kaimo pavadinimas atsirado XIV a. kai šias žemes Mazovijos kunigaikštis Janušas I Senasis padovanojo Svetoslavui ir Bronisui iš Rutkovo. 1420 m. buvo įkurta Rutki Kosakų Šv. Onos parapija. 1586 m. buvo pastatyta mūrinė kaimo bažnyčia. 1760 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės. 1810 m. šios teisės buvo atimtas ir gyvenvietė vėl tapo kaimu. Per II pasaulinį karą bažnyčia buvo sugriauta. Kaimo kapinėse yra paminklai 1863 m. sukilimo dalyviams ir Armija Krajovos kovotojams. Iki II pasaulinio karo kaime veikė Rutki Kosakų žydų kapinės.
Zasciankų valsčius
Zasciankų valsčius  – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje. Centras – Zasciankai.
Istorija
Valsčius įkurtas 1973 m. sausio 1 d. Balstogės apskrityje, Balstogės vaivadijoje. Nuo 1975 m. birželio 1 d. valsčius buvo įtrauktas į pakeistą Balstogės vaivadiją. 1976 m. liepos 1 d. valsčius buvo panaikintas ir jo kaimai priskirti Žemojo Juchnoveco, Supraslio, Zabluduvo ir Turošno Košcelnos valsčiams.
Aukštelkai
Aukštelkai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Radviliškio, prie kelio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Aukštelkų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-82052). Valstybinis gamtos paveldo objektas – Aukštelkų ąžuolas, kurio skersmuo 1,4 m, aukštis 21 m. Stovi Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas (pastatytas 1928 m., nugriautas 1951 m., atstatytas 1990 m.).
Vakariniu kaimo pakraščiu teka Vėzgė, Vikutinis, Kriaukė, šiauriau Aukštelkų auga Mažaičių miškas.
Istorija
1915 m. įsteigta pradinė mokykla, 1949–1986 m. septynmetė, aštuonmetė, 1986–1989 m. nepilna vidurinė, 1989–1992 m. vidurinė. 1946 m. įsteigta biblioteka, 1958 m. kultūros namai, medicinos punktas. 1949–1993 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Džordžtaunas (Kaimanų salos)
Džordžtaunas  – Kaimanų salų (JK užjūrio teritorija) sostinė ir didžiausia gyvenvietė. Yra Grand Kaimano salos vakaruose.
Svarbus finansinis ir turistinis centras. Kruizinių laivų uostas. Netoliese yra Owen Roberts tarptautinis oro uostas. Gaminami žuvų konservai, išvežama mediena, špagatas, vėžlių kiautai, ryklių oda.
Rutkiškės
Rutkiškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Gražučių.
Vidmantas Bižokas
Vidmantas Bižokas (g. 1956 m. balandžio 13 d. Varėna) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1974 m. baigė Panočių vidurinę mokyklą. 1979 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1983–1986 m. studijavo Leningrado veterinarijos instituto aspirantūroje, 1988–1991 m. mokėsi Sankt Peterburgo valstybinės veterinarinės medicinos akademijos doktorantūroje. 1992 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras. 2000 m. Lietuvos mokslų akademijos narys korespondentas.
1979–1983 m., 1986–1988 m. ir nuo 1991 m. LSMU Veterinarijos akademijos dėstytojas; 1991–1993 m. Chirurgijos katedros vedėjas, 1993–2003 m. rektorius. Nuo 1993 m. Neužkrečiamų ligų katedros profesorius.
Lietuvos veterinarijos gydytojų asociacijos prezidentas.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo sritis – naminių gyvulių limfinės sistemos tyrimai. Darbai iš gyvulių chirurgijos, patologijos, onkologijos ir morfologijos.
Juliai
Juliai (Julidochromis) – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvų gentis.
Endeminiai Tanganikos ežere Rytų Afrikoje.
Taksonomija
Pagal skirtingus šaltinius, gentyje yra 5 (ITIS) arba 6 rūšys, tačiau šis skirstymas greičiausiai neteisingas, genetinis ryšys tarp šių rūšių nėra gerai ištirtas. Taip pat tvirtai neaiškus genetinis ryšys su Chalinochromis gentimi, pagal genetinius tyrimus tikėtina, kad visos Chalinochromis rūšys iš tiesų taip pat turėtų priklausyti juliams, o dalis julių (šaškinis julis ir Julidochromis regani) – išskirti į atskirą gentį. Taip pat, Chalinochromis gali kryžmintis su juliais, yra galimybė, kad dalis atskiromis rūšimis laikytų žuvų yra tokio kryžminimosi pasekmė.
Formaliai aprašytos julių rūšys:
Akvariumuose
Šios genties žuvytės yra dažnai laikomos akvariumuose. Rekomenduojama imituojant jų natūralią gyvenamąją aplinką, įrengti daug akmenų, tarp kurių jos galėtų slėptis. Ne neršto metu patinėliai ir patelės laikosi atskirai, todėl akvariumas turėtų būti nemažas, net laikant tik vieną porelę, akvariumų portalas „Seriously Fish“ rekomenduoja bent 120x45 cm dugno plotą.
Rėkiantys guminukai
Rėkiantys guminukai (brit. 'rėkiantys guminukai vaikeliai'; amer. ir kanad.  'riaumojantys guminukai meškučiai') – mokyklinis klasėje rodomas demonstracinis bandymas. Jo variantai yra demonstruojami viso pasaulio mokyklose. Šiuo bandymu siekiama sudominti moksleivius pamokose ir svečius mokyklų renginiuose, įdomiai pateikti mokyklinės chemijos žinias.
Bandymas parodo energijos kiekį, esantį saldainyje guminuke vaikelyje ar guminuke meškutyje.
Kitos medžiagos, turinčios angliavandenilių arba angliavandenių, įmestos į išlydytą kalio chloratą, duoda panašius rezultatus.
Reakcija
Mėgintuvėlyje kalio chloratas (KClO3) yra išlydomas, tuomet į mėgintuvėlį įdedamas guminukas.
Įkaitintas kalio chloratas skyla į kalio chloridą ir deguonį: Tuomet sacharozė (C12H22O11), esanti gumniuke, reaguoja su išsiskyrusiu deguonimi:
Kinabalu nacionalinis parkas
Kinabalu nacionalinis parkas – saugoma teritorija Malaizijoje, Rytų Malaizijos regione esančioje Sabaho valstijoje. Parko plotas apima 754 kvadratinius kilometrus apie Kinabalu kalną, kurio aukštis iškyla į 4095,2 m v.j.l., – tai aukščiausias kalnas Borneo saloje.
Kinabalu nacionalinis parkas buvo įsteigtas 1964 m. ir yra pirmasis tokio tipo parkas Malaizijoje. Tai taip pat pirmasis Malaizijos gamtinis objektas, dėl savo „išskirtinės visuotinės vertės“ įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Šiame sąraše jis įrašytas 2000 m. gruodį.
Šis nacionalinis parkas paskelbtas pasaulinės svarbos gamtine buveine, parko teritorijoje aptinkama daugiau kaip 4500 floros ir faunos rūšių, įskaitant 326 paukščių ir apie 100 žinduolių rūšių bei daugiau kaip 110 žemės sraigių rūšių.
Istorija
Regionas paskelbtas nacionaliniu parku 1964 m. Britų kolonijos vietos administratorius ir gamtininkas Hugh Low 1895 m. šiame regione surengė ekspediciją iš Tuarano miestelio. Jis taip pat pirmasis įkopė į Kinabalu kalno viršūnę. Aukščiausia kalno viršukalnė pavadinta jo vardu – Low viršukalnė.
Geografija
Kinabalu nacionalinis parkas išsidėstęs Krokerio kalnagūbryje, ties vakarine Sabaho pakrante. Parko teritorija patenka į Ranau apygardos, savo ruožtu įeinančios į Vakarinės Pakrantės srities, sudėtį. Šis parkas nemaišytinas su atskiru Krokerio kalnagūbrio nacionaliniu parku, esančiu pietuose.
Parko administracijos būstinė yra už 88 km nuo Kota Kinabalu miesto. Yra užtvertų kelių, iš kitų Sabaho dalių vedančių link parko būstinės. thumb|left|Kinabalu kalno aukštikalnių plokščiakalnio augalija
Ekologija
Ši gamtinė buveinė talpina didžiulę floros ir faunos rūšių, priskiriamų 4 klimato zonoms, įvairovę; nuo žemumų miškų, gausių sparneninių šeimos atstovais, kalnų ąžuolynų, rododendrų sąžalynų iki spygliuočių miškų, aukštikalnių pievų augalų ir krūmokšnių aukštikalnių zonoje. Kalnas taip pat garsėja daugeliu vabzdžiaėdžių augalų ir orchidėjų rūšių, kurių žymiausias didysis ąsotenis.
Kinabalu yra vienas jauniausių nevulkaninės kilmės kalnų pasaulyje. Jis susiformavo per pastaruosius 10–35 mln. metų. Kalnas vis dar auga, po 5 mm per metus.
Vladas Bakūnas
Vladas Bakūnas:
Akademinė Lietuvos istorija
Akademinė Lietuvos istorija – trylikos knygų tomų rinkinys skirtas Lietuvos istorijai. Akademinės Lietuvos istorijos nagrinėjamas periodas apims nuo Lietuvos priešistorės iki XXI amžiaus pradžios įvykių. Akademinė Lietuvos istorija bus didžiausias akademinio pobūdžio leidinys skirtas Lietuvos istorijai.
Numatoma, kad paskutinis Akademinės Lietuvos istorijos tomas bus išleistas iki 2011. Iki 2008 metų yra išleisti 3 tomai – ''Lietuvos istorija. Akmens amžius ir ankstyvasis metalų leikotrapis (2005); Lietuvos istorija. Geležies amžius (2007) bei Lietuvos istorija. Sąjūdis: nuo "persitvarkymo" iki Kovo 11-osios'' (2008). Akademinės Lietuvos istorijos redaktorių kolegiją sudaro: habil. dr. Algirdas Girininkas, dr. Artūras Dubonis, prof. dr. Zigmantas Kiaupa, prof. habil. dr. Jūratė Kiaupienė, dr. Česlovas Laurinavičius, dr. Rimantas Miknys, dr. Gintautas Sliesoriūnas, dr. Gintautas Zabiela.
Projektą numatoma įgyvendinti 2011 m. Leidinio formatas – 25,5 cm x 16,5 cm. Vienos knygos apimtis – 30–35 a.l. teksto ir iliustracijų. Tekstą papildo spalvotos, juodai - baltos, pieštinės ir fotografiniu būdu atliktos iliustracijos, žemėlapiai, schemos, bibliografija. Po to, kai 1990 metais Lietuva atgavo savo nepriklausomybę nuo Tarybų Sąjungos, daug žinomų valstybės istorikų parašė akademinių Lietuvos istorijos darbų. Tai Edvardo Gudavičiaus "Lietuvos istorija. Nuo seniausių laikų iki 1569 metų" (1999); Zigmanto Kiaupos "Lietuvos valstybės istorija" (2004) ir Alfredo Bumblausko "Senosios Lietuvos istorija 1009–1795" (2005). Tačiau, jų dauguma buvo paskirti specifiniams laikotarpiams ir neapėmė viso periodo nuo priešistorės iki šių laikų. Pirmasis išleisti užbaigtą Lietuvos istoriją pasiūlė profesorius Antanas Tyla. Pasiūlymas buvo priimtas akademiko Vytauto Merkio. Galimybė išleisti fundamentalų ir visapusį akademinį darbą atsirado 2000 m., kai profesorė habil. dr. Jūratė Kiaupienė parengė programą, kuri buvo patvirtinta Lietuvos Istorijos Instituto. Ketinta parengti istoriją, kuri viršija siauras istorines perspektyvas ir susitelkti ties Lietuvos, kaip sociokultūrinio fenomeno, vystymusi. Politinės, etikos, religinės ir teisminės temos bus apimtos Europos kontekste, bus nagrinėjami ir šiuolaikiniai ukrainiečių, rusų ir kitų valstybių istorikų darbai. Pradžioje buvo suplanuota išleisti dvylika tomų, bet po to, kai darbas prasidėjo, tapo akivaizdu, kad norint išsamiai aprašyti visą Lietuvos istorijos raidą, reikalingas papildomas tomas. Šiame projekte dirba daugiau kaip 20 istorikų. Kiekvienas tomas yra apžvelgtas visų redakcijos narių ir turi atsakingą redaktorių. Lietuvos Istorijos Institutas bendradarbiauja su Lietuvos universitetais, ypač su Vilniaus universitetu, didinant mokslo lygį projekte.
Pirmas tomas "Lietuvos istorija. Akmens amžius ir ankstyvasis metalų laikotarpis" buvo išleistas 2005. Šis tomas apima periodą nuo paskutinio ledynmečio pabaigos iki pirmojo raštiško aisčių paminėjimo. Tai apima maždaug 10 000 metų laikotarpį ir yra tiriamas atskirų bendruomenių vystymasis paleolito, mezolito, ir neolito epochose bei bronzos amžiuje Lietuvos ir Europos kontekste. Pirmą kartą išskiriamos miško gyventojų ir agrarinės bendruomenės. Tai rodo pagerintą epochų periodizaciją ir socialinio vystymosi analizuotumą, naudojami ne tik archeologiniai rezultatai, bet ir gamtos mokslų metodologija. Taip pat naujai interpretuojamos Mezolitinė Nemuno, Neolitinė Nemuno, Virvelinės keramikos ir Pamarių kultūros, jų genezė ir raida. 357 puslapių tomas buvo parašytas autorių, žinomų dėl jų darbų archeologijoje ir Lietuvos priešistorės srityje: dr. Tomo Ostrausko, dr. Vygando Juodagalvio, habil. dr. Algirdo Girininko ir dr. Džiugo Brazaičio. Tomo atsakingas redaktorius buvo Algirdas Girininkas. Tomą apžvelgė ir prof. habil. dr. Vladas Žulkus bei dr. Algimantas Merkevičius. Antras tomas "Lietuvos istorija. Geležies amžius" buvo išleistas 2007. Tai apima laikotarpį nuo I iki XII a. Remiantis archeologinis tyrinėjimas, tai aptariamas Lietuvos vystymasis ir priežastys valstybei susidaryti, ir įtaka, daryta vikingų ir Rusios lietuviams, kadangi jie vieninteliai iš visų aisčių buvo sukūrę savo valstybę. Tomas buvo parašytas dr. Gintauto Zabielos, habil. dr. Vytauto Kazakevičiaus, dr. Ilonos Vaškevičiūtės, dr. Rasos Banytės Rovelienės, ir dr. Dariaus Barono; atsakingas redaktorius buvo Gintautas Zabiela. Vos parengus pirmąjį knygos variantą, mirė Vytautas Kazakevičius, ir jo darbas buvo baigtas Zabielos. 517 puslapių tomas dar buvo apžvelgtas dr. Albino Kuncevičiaus ir dr. Mindaugo Bertašiaus. Dvyliktas tomas "Sąjūdis: nuo "Persitvarkymo" iki Kovo 11-osios" parašytas dr. Česlovo Laurinavičiaus ir dr. Vlado Sirutavičiaus. Lietuvos Akademinė istorija nuo III iki XIII tomo prasidės nuo XII - uoju amžiumi; tryliktasis tomas apims XX a. pabaigą ir XXI amžiaus pradžią. Pagal leidimo programą, likę tomai bus leidžiami eilės tvarka iki 2011 m.
Stasys Biziulevičius
Stasys Biziulevičius (1919 m. gegužės 18 d. Alešiškės, Aukštadvario valsčius, Trakų apskr. – 2004 m. gegužės 16 d. Vilnius) – Lietuvos gydytojas parazitologas, medicinos istorikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
Mokėsi savarankiškai, atskirų klasių kursų egzaminus laikė Prienų „Žiburio“ gimnazijoje, Švietimo ministerijos egzaminų komisijoje. 1939 m. baigė Kretingos pranciškonų gimnaziją. Įstojo studijuoti istorijos į Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą Kaune, bet dėl lėšų stokos studijas teko atidėti. Kaip mokantis lenkų kalbą, 1940 m. paskirtas mokytojauti pradžioje į Ličiūnų kaimą (Paberžės valsčius), o vėliau – į Griovų kaimą (Riešės valsčius). 1940 m. įstojo į Vilniaus pedagoginį institutą, jį baigė 1942 m. ir gavo mokytojo diplomą. Kartu studijavo ir istoriją Vilniaus universiteto Humanitariniame fakultete. 1943 m. išlaikė baigiamąjį visuotinės istorijos egzaminą. Studijuodamas istoriją, susidomėjo medicina ir šio mokslo istorija. 1943 m. pradėjo studijuoti vokiečių okupuotame Vilniuje nelegaliai vykusiose Vilniaus universiteto medicinos studijose, 1948 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą. 1948–1951 m. pasirodė pirmieji S. Biziulevičiaus moksliniai straipsniai apie kirmėlių sukeliamus susirgimus, o 1952 m. parengta ir apginta medicinos mokslų kandidato disertacija „Lietuvos gyventojų helmintofauna ir pagrindiniai askaridozės ir trichocefaliozės epidemiologijos veiksniai“. 1966 m. medicinos mokslų daktaras.
Sūnus Gediminas Arvydas Biziulevičius.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo svarbiausia sritis – medicinos, gamtos mokslų istorijos, parazitologijos klausimai.
Al Kharaitiyat SC
„Al Kharaitiyat SC“ – Kataro futbolo klubas iš Chauro.
Istorija
2004 m. spalio 24 d. įgavo dabartinį pavadinimą Al Kharaitiyat Sports Club.
2021–2022 m. sezone Antrame divizione užėmė antrą vietą. Dėl patekimo į Q-lygą varžėsi pereinamosios rungtynėse, tačiau pralaimėjo ir į stipriausią lygą nepateko.
2022–2023 m. sezone Antrame divizione liko ketvirtoje vietoje.
Peru muzika
Peru muzika – joje ryšku trys etniniai stiliai: indėnų genčių aimarų ir kečujų (paplitęs Andų plokštikalniuose), kreolų (miestuose), metisų arba afroperuiečių (rytinės šalies pakrantės miestuose). Beveik visi tradicinės muzikos stiliai, žanrai ir instrumentai tarpusavyje susipynę.
Seniausioji – indėnų muzika ir ritualai, susiklostę dar prieš Inkų imperijos atsiradimą. Kečujų muzika daugiausia vokalinė, aimarų – vokalinė instrumentinė. Gausu žanrų, dermių, instrumentų.
Vyrauja pentatoninės dermės; pasitaiko keturtonėmis, šešetonėmis ir septyntonėmis dermėmis pagrįstų melodijų.
Koks Bazaras
Koks Bazaras – miestas pietryčių Bangladeše, prie Bengalijos įlankos. 121,2 tūkst. gyventojų (2007). Nedidelis uostas, kurortas, vienas ilgiausių pasaulyje paplūdimys. Į Čitagongą veda kelias, geležinkelis, yra oro susisiekimas. Išvystyta tabako, medvilnės pramonė. Apylinkėse išgaunama druska, geležies rūda, cirkonis, titanas.
Jungtinių Valstijų Atstovų rūmai
Atstovų rūmai  – vieneri iš dviejų JAV Kongreso rūmų, paprastai laikomi žemaisiais rūmais. Kiekvienos valstijos atstovų skaičius Atstovų rūmuose yra proporcingas jos gyventojų skaičiui, nors kiekviena valstija turi turėti bent po vieną atstovą. Pagal 1911 m. rugpjūčio 8 d. priimtą įstatymą (Public Law 62-5) Atstovų rūmus sudaro 435 nariai. Jie yra renkami demokratiniuose rinkimuose mažoritarine sistema, dvejų metų kadencijai.
Valstijai tenkančių atstovų skaičius istoriškai buvo nustatinėjamas įvairiais metodais. Šiuo metu naudojamas Huntingtono-Hilo metodas. Jei valstija gali rinkti daugiau nei vieną kongreso narį, ji yra suskirstoma į rinkimų apygardas. Atstovų rūmų narių rinkimuose dažnai naudojamas džerimanderingas  – rinkiminių apygardų teritorijų paskirstymas, siekiant paveikti rinkimų rezultatus.
Atstovų rūmai išsirenka pirmininką, kuris pirmininkauja posėdžiams arba įgalioja tai daryti kitus Atstovų rūmų narius. Taip pat daugumos ir mažumos partijos išsirenka, atitinkamai, daugumos ir mažumos lyderius, kurie nustato, kuriuos nutarimus jų partijos Atstovų rūmų nariai turi palaikyti, o kuriems priešintis, ir „rimbus“, kurie rūpinasi, kad jų nariai balsuotų taip, kaip nurodė partijos vadovybė. Jei mažumos lyderis yra aukščiausio rango partijos pareigūnas Atstovų rūmuose, tai daugumos lyderis yra antrasis po Atstovų rūmų pirmininko, kuris paprastai irgi priklauso daugumos partijai.
Per debatus Atstovų rūmų nariai gali kalbėti tik pirmininkaujančiajam leidus. Visos kalbos yra adresuojamos pirmininkaujančiajam, kiti Atstovų rūmų nariai gali būti minimi tik trečiuoju asmeniu.
Balsavimai Atstovų rūmuose paprastai vyksta balsu. Tokiu atveju at savo nuomonę už išreiškia žodžiu „Taip“, o nuomonę prieš – žodžiu „Ne“. Pirmininkaujantysis iš klausos nustato, kurių balsų buvo daugiau. Jei tokio balsavimo rezultatas ginčytinas (arba jei to reikalauja įstatymai), rengiamas balsavimas vienu iš trijų būdų: naudojant elektroninę balsų skaičiavimo sistemą, balsavimą kortelėmis, arba vardinį balsavimą.
Atstovų rūmai taip pat turi komitetus, skirstomus į nuolatinius ir specialiuosius.
Nors laikomi žemaisiais rūmais, Atstovų rūmų įgaliojimai mažai skiriasi nuo Senato įgaliojimų. Tačiau visi įstatymai, susiję su valstybės pajamomis, iš pradžių turi būti svarstomi Atstovų rūmuose. Taip pat tik Atstovų rūmai turi teisę inicijuoti apkaltą, kurią vėliau svarsto Senatas. Senatas, savo ruožtu, tvirtina kai kuriuos Prezidento skiriamus pareigūnus ir ratifikuoja sutartis, nors Viceprezidento paskyrimui reikia ir Atstovų rūmų pritarimo.
Zavykų valsčius
Zavykų valsčius  – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje. Centras – Zavykai, vėliau – Bogdankai ir Rynkai.
Istorija
Įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje, XX a. tarpukariu valsčius buvo Balstogės vaivadijoje, Balstogės apskrityje. 1952 m. liepos 1 d. sudarytos 32 gromados. Vykdant Lenkijos valsčių reformą, valsčius buvo panaikintas 1954 m. rugsėjo 29 d. 1954 m. lapkričio 13 d. Zavykų gromada priskirta Lapų apskričiai.
Šlasi Lopienitė
Šlasi Lopienitė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Rutkų valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Šlasi Lipnas
Šlasi Lipnas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Rutkų valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaime yra mokykla, o pačiame kaime gyvena apie 80 žmonių.
Teodoro Valcárcel
Teodoras Valkarselis (Teodoro Valcárcel; 1896 m. spalio 19 d. Pune – 1942 m. kovo 20 d. Limoje) – Peru žydų kilmės kompozitorius, pianistas (virtuozas), folklorininkas. Vaikystėje garsėjo kaip vunderkindas.
1914–1920 skambinti fortepijonu mokėsi Italijoje pas A. Vicenzą, F. Busonį, Barselonoje kompozicijos pas F. Pedrellį.
Veikla
Nuo 1920 m. koncertavo Lotynų Amerikoje, nuo 1929 m. – Europoje. Buvo Peru Nacionalinės akademijos folkloro sekcijos, Peru menų instituto muzikos katedros vadovas (trumpai). Užrašinėjo Andų indėnų (aimarų, kečujų, junkų ir kt.) folklorą, juo grindė savo kūrinius.
Kūryba
Sukūrė operą, baletą Suray-Surita, simfonijų, simfoninę poemą En las ruinas del templo del Sol („Saulės šventyklos griuvėsiuose“), suitą orkestrui Ccori Kancha, Concierto indio („Indėniškas koncertas“) smuikui ir orkestrui, sonatų ir pjesių fortepijonui, dainų. Kompozitoriaus kūryba Peru nepopuliari ir nepelnytai užmiršta (~90 % kūrinių – rankraščiai).
Kūriniai išpopuliarėjo kai kur Lotynų Amerikoje, JAV, Europoje.
Šateikių pagrindinė mokykla
Plungės rajono Šateikių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šateikiuose (Plungės raj.), vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191131213. Steigėjas Plungės rajono savivaldybės taryba. Nuo 2021 m. Liepijų mokyklos skyrius.
Istorija
1919 m. Šleinius pastatė pirmąją vieno komplekto Šateikių pradžios mokyklą. 1934 m. atidaryta nauja keturių skyrių mokykla (dabartinis Šateikių kultūros centras). 1946 m. mokykla reorganizuojama į septynmetę mokyklą. 1955 m. rudenį mokykla tapo vidurine, 1959 m. mokyklą baigė pirmoji abiturientų laida. 1963 m. pastatytas priestatas, kuriame dabar mokosi pradinių klasių mokiniai, yra anglų k., lietuvių k. ir rusų k. kabinetai. 1983 m. pastatytas priestatas, kuriame yra ne tik mokymosi kabinetai, bet ir sporto salė, valgykla, dirbtuvės, administracijos kabinetai. 2001 m. vidurinė mokykla po mokyklų tinklo pertvarkos tapo pagrindine (10 klasių). 2021 m. rugsėjo 1 d. tapo Liepijų mokyklos skyriumi.
Direktoriai
Vidurinės mokyklos direktoriai nuo 1956 m.:
Šlasi Mieškai
Šlasi Mieškai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Rutkų valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.