cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stoniūnai (Joniškis)
Stoniūnai – kaimas centrinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 5 km į pietryčius nuo Joniškio.
miniatiūra|250px|left|Stoniūnų riboženklis
Chininmedis
Būdingi visžaliai, iki 25 m aukščio medžiai, rečiau krūmai. Lapai dideli, beveik kiaušiniški arba plačiai lancetiški. Žiedai susitelkę šluotelėmis, kvapūs, rausvi arba gelsvai balti, panašūs į alyvos. Vaisius – daugiasėklė dėžutė. Chininmedžio žievėje yra apie 30 alkaloidų rūšių (chinino, chinidino). 1820 m. iš žievės išskirtas grynas chininas. Žievės preparatai tapo svarbiu vaistu, gydančiu nuo maliarijos. Taip pat turi antiparazitinį, kraujospūdį normalizuojantį, antibakterinį, nervus raminantį poveikį.
Šaltiniai
thumb|left|180px|Chininmedžio žievė
Čilės pakrantės kalnagūbris
Čilės pakrantės kalnagūbris  – Andų kalnų sistemai priklausantis kalnagūbris, besidriekiantis iš šiaurės į pietus pagal Ramiojo vandenyno pakrantę, lygiagrečiai pagrindinei Andų kalnų grandinei. Tęsiasi ~3100 km nuo Arikos šiaurėje iki Taitao pusiasalio pietuose.
Kalnagūbris nėra ištisas, o sudarytas iš mažesnių, tarpusavyje nesusijungusių grandinių. Aukščiausia dalis yra šiaurėje esanti Siera Vikunija Makena (3114 m). Rytuose Čilės pakrantės kalnagūbrį nuo pagrindinės Andų grandinės skiria Čilės centrinis slėnis. Čilės pakrantės kalnagūbris smarkiai veikia šalies klimatą: didžioji dalis kritulių iškrenta vakariniuose kalnagūbrio šlaituose, o per kalnus persirita tik nedidelė dalis oro masių.
thumb|center|400px|Čilės pakrantės kalnagūbris žvelgiant nuo Andų kalnų
Pasaulio gamtos fondas
Pasaulio gamtos fondas (, anksčiau - World Wildlife Fund; sutrumpintai: WWF) – tarptautinė nevyriausybinė organizacija, veikianti aplinkos apsaugos srityje. Įkurta 1961 m., turi padalinius daugiau nei 100 šalių, beveik 5 mln. rėmėjų.
Istorija
Pasaulio gamtos fondas buvo įsteigtas 1961 m. po to, kai biologas Julian Huxley išspausdino seriją straipsnių apie grėsmes gamtai Rytų Afrikoje Didžiosios Britanijos laikraštyje The Observer. Paskatintas jų, verslininkas Victor Stolan pasiūlė įkurti fondą, lėšų laukinės gamtos apsaugai rinkimui. Idėją įgyvendino grupė mokslininkų ir viešųjų ryšių ekspertų. Organizacija iš pradžių vadinosi Pasaulio laukinės gamtos fondu, tačiau besiplečiant veiklai, 1986 m. pavadinimas buvo pakeistas į dabartinį.
Veikla
Ankstyvoji WWF veikla buvo nukreipta į lėšų rinkimą gamtosaugos projektams, visuomenės sąmoningumo apie didžiausias aplinkos problemas didinimą. Palaipsniui veiklos mastai augo, projektai tapo sudėtingesni, įtraukiantys saugomų teritorijų steigimą, aplinkosauginį švietimą, specialistų ruošimą, lobizmą. Nuo pat įkūrimo, WWF pasižymi aktyviu mokslinių duomenų rinkimu ir naudojimu, bendradarbiavimu su kitomis organizacijomis, valstybinėmis institucijomis, verslo sektoriumi.
Juturna
Romėnų mitologijoje Juturna – fontanų, šulinių ir šaltinių deivė. Jano žmona, su kuriuo susilaukė dievo Fonto. Jos garbei buvo švenčiama Juturnalija.
Pasaulio gamtos fondas
Valdymas ir finansavimas
Pagrindinis WWF valdymo organas yra taryba. Organizacija taip pat turi savo prezidentą, o tarptautinį tinklą koordinuoja sekretoriatas, įsikūręs Šveicarijoje. Veiklą vykdo tiek centrinio skyriaus tiesiogiai valdomi, tiek nuo jo nepriklausomi įvairiose šalyse esantys padaliniai. Programos finansuojamos daugiausiai iš privačių aukų, likusią dalį sudaro valstybinė ir verslo parama.
Vertinimas
WWF vertinama už indelį į nykstančių rūšių apsaugą, mokslinę veiklą (pavyzdžiui, Gyvosios planetos indekso sukūrimą).
Organizacija yra kritikuojama už bendradarbiavimą su verslo kompanijomis (pavyzdžiui, Monsanto, Cargill, IKEA), jų siūlomų abejotino aplinkosauginio poveikio projektų palaikymą, prisidėjimą prie greenwashing („žaliojo smegenų plovimo“) akcijų. Į tai WWF yra atsakiusi, jog bendradarbiavimas su verslu suteikia daugiau galimybių kompanijų veiklą pakreipti norima linkme, nei likimas nuošalyje.
Kongiariumas
Kongiariumas (, iš 'kongijus, toks tūrio matas') - tam tikros talpos indas senovės Romoje ir Romos imperatorių dalintų dovanų tipas.
Indas
Indo kongiariumo talpa būdavo vienas kongijus, kuris buvo lygus šešiems sekstarijams.
Dovana
Kongiariumais kartais vadindavo dovanas ar pensijas, kurias duodavo aukštos padėties asmenys savo draugams.
Fabijus Maksimas (Fabius Maximus) Augusto dovanas, teiktas draugams, dėl jų mažumo vadino heminarijomis, o ne kongiariumais, nes hemina buvo 1/12 kongijaus.
Tiberijus kiekvienam piliečiui davė 75,5 denaro (300 sestercijų) kongiariumą. Kaligula dukart dalino to paties dydžio kongiariumus. Neronas dalino 400 sestercijų kongiariumą.
Trajano valdymas buvo finansiškai sėkmingas, tačiau jo įprotis dalinti Romos piliečiams didžiulius kongiariumus kėlė griežta pasmerkimą. Jo 99 m. kongiariumas, manoma, buvo tokio pat dydžio kaip ir Nervos (75 denarai piliečiui), bet jo antras ir trečias pinigų dalijimai po kiekvieno Dakijos karo buvo itin išlaidūs - kiekvienam piliečiui davė 650 denarų.
Sakis
5 rūšys, žr. tekstą
Sakis (Pithecia) – sakių (Pitheciidae) šeimos primatų gentis.
Sakiai yra nedidelės beždžionės su ilgomis uodegomis. Jų kailis priklausomai nuo rūšies yra juodas, pilkas arba rausvai rudas. Galūnės pritaikytos laipiojimui medžiais, stiprios užpakalinės kojos leidžia daryti ilgus šuolius. Sakiai išauga iki 30-50 cm dydžio, dar tiek pat ilgio yra uodega. Svoris – iki 2 kg.
Gentyje 5 rūšys:
Drentė
Drentė – Nyderlandų provincija, esanti šalies šiaurinėje dalyje. Ribojasi šiaurėje su Groningeno, vakaruose su Fryzijos ir pietuose Overeiselio provincijomis bei rytuose su Vokietija. Administracinis centras – Asenas.
Istorija
Drentė, priešingai negu kitos Nyderlandų provincijos, buvo retai apgyvendinta. Manoma, kad pirmieji gyventojai šioje teritorijoje galėjo atsikėlė gyventi 3500 m. pr. m. e. Rašytiniuose šaliniuose pirmą kartą pamininėta 820 m., kaip „Pago Treanth“ (Drentės rajonas). O jau apie 1024–1025 m. minima kaip Drentės grafystė, kuomet Nyderlanai tapo atskira valstybe, į jos teritoriją taip pat įėjo ir Drentė, tačiau provincijos statusas suteiktas tik 1796 m. sausio 1 d. Netrukus prieš antrojo pasaulinio karo pabaigą Nyderlandų valdžia pastatė stovyklą, kurioje buvo įkalinta daug žydų, romų ir kt. Iš čia traukiniu į Lenkijos koncentracijos stovyklą buvo deportuota Ana Frank.
Jurginiškis
Jurginiškis – viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 20 km į rytus nuo Biržų, Biržų girios rytiniame pakraštyje, prie kelio Simaniai–Smaltiškiai, Nemunėlio kairiajame krante.
Drentė
Istorija
Provincijos pavadinimas reiškia „trys žemės“.
Pakėvio dvaras
300px|miniatiūra|Dvaras 2022 m. miniatiūra|Aptverta ir saugoma dvarvietė 2015 m.
Istorija
Dvaras minimas nuo 1685 m. Beržėnų dvaro aktuose.
XIX a. Pakėvį išgarsino čia gimęs etnografas, tautosakininkas, literatūros istorikas Liudvikas Adomas Jucevičius (1813-1846), kuris pasirašinėjo Ludwik z Pokiewia slapyvardžiu.
Tarybiniais metais dvaro pastatai buvo naudojami kolūkio reikmėms, rūmuose veikė mokykla.
Dvaro teritorija užima apie 40 ha plotą. Jo pastatai – centriniai rūmai, svirnas, ūkinis sandėlis ir arklidė – čia iškilo apie 1900 m. Rūmai buvę netaisyklingos T raidės formos plano. Juos sudarė dvi, kaip manoma, ne vienu metu statytos dalys: šiaurės vakarų karkasinė dalis kiek anksčiau, o prie jos vėliau prijungta mūrinė dalis.
2009 m. dvaras įsigytas iš buvusio savininko p. Naikausko. UAB „Pakėvio dvaras“ parengė Pakėvio dvaro gyvenamojo namo (buvusių dvaro rūmų) ir pagalbinių pastatų rekonstrukcijos ir pritaikymo turizmui techninį projektą. Ant išlikusių pamatų, remiantis ikonografine medžiaga, numatyta atkurti buvusią medinę šiaurės vakarų rūmų pastato dalį. Konsultuojantis su paveldosaugininkais sukurtas vientisas ir apgalvotas projektas. Taip pat suplanuota rekonstruoti buvusią arklidę, iš kurios telikę lauko akmenų mūro pamatai ir svirną.
2011 m., prieš darbų pradžią, dvaro teritorijoje buvo atlikti žvalgomieji archeologiniai tyrimai, surinkti 194 radiniai: kaimiška ir glazūruota keramika, plokštinių koklių fragmentai, fajanso šukės, kaltinės vinys, datuojami XVIII a. pab.–XX a. pr. radiniai perduoti Kelmės krašto muziejui.
2013 m. rugsėjo 7 d. dvaro šeimininkai pakvietė Pakėvio ir Vaiguvos kaimų bendruomenes apsilankyti jau visiškai pasikeitusiame Pakėvio dvare.
Vilnis (Čikaga)
thumb Vilnis – JAV lietuvių socialistinės pakraipos laikraštis, ėjęs nuo 1920 m. balandžio 8 d. iki 1990 m. Čikagoje.
Istorija
Redakcijoje dirbo Fredas Abekas, R. Baranikas, Antanas Bimba, J. Gasiūnas, H. Jagminas (tikr. Bertulis), L. Jonikas, A. Jonikienė, P. Krakaitis, J. Marazienė, J. Mažeika, Rojus Mizara, Leonas Prūseika, V. Senkevičius, J. Siurba, A. Taraška. Anglišką skyrių redagavo J. Jakas, O. Juodaitytė, N. Gelbutaitė.
Nicolás Burdisso
Nikolas Burdiso (Nicolás Burdisso; g. 1981 m. balandžio 12 d. Altos de Čipionas, Kordobos prov.) – Argentinos futbolininkas. Žaidė gynėjo pozicijoje Argentinos rinktinėje.
2010 m. rugpjūčio 28 d. pasirašė ketverių metų sutartį su AS Roma klubu.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 2003 m. sausio 31 d., su rinktine dalyvavo 2006 m. pasaulio čempionate.
Karolis Tarlo
Biografija
Lenkijos bajorų Tarlų giminės atstovas, herbo „Topor“ savininkas. Liublino vaivados Petro Aleksandro Tarlo (? – 1649) nuo antros santuokos su Jadvyga Lianckoronska (m. po 1667) vyresnysis sūnus. Broliai – Mikalojus, Jonas Aleksandras, Aleksandras, Stanislovas ir Zigmantas.
Šeima ir vaikai
Prieš 1674 metais vedė Sofiją Pošniak, nuo santuokos su kuria turėjo sūnų ir tris dukteris:
Višvanatanas Anandas
Višvanatanas Anandas (,, g. 1969 m. gruodžio 11 d. Mailaduturajuje) – Indijos šachmatininkas, didmeistris, laimėjo 2000 m. FIDE pasaulio čempionatą ir 2007 m. – 2013 m. buvo pasaulio čempionu.
Anandas yra vienas iš penkių žaidėjų pasaulyje, kuriam pavyko pasiekti 2800 Elo reitingo ribą.
2007 m. buvo apdovanotas antruoju pagal svarbumą Indijoje civiliniu ordinu Padma Vibhushan, Anandas tapo pirmuoju sportininku, gavusiu šį ordiną. Antruoju ir kol kas paskutiniu tapo kriketininkas Sačinas Tendulkaras.
Jaunystė
1987 m. dalyvaudamas Bagijuje vykusiame pasaulio jaunimo (iki 20 m.) čempionate iškovojo 1-ąją vietą.
Kandidatų mačai
Apie indiškąjį grynuolį pradėta kalbėti beveik iš karto po jo pasirodymo šachmatų varžybose. Jis skyrėsi nuo kitų: įgimtu šachmatų suvokimu ir dideliu žaidimo greičiu. Žaisdamas rimtas partijas Višvanatanas Anandas, neretai užtrukdavo 15-20 min ir tai neturėdavo įtakos jo žaidimo kokybei.
1990 m. Manilos tarpzoniniame pateko į kandidatų mačus. Aštuntfinalio mače sutriuškino A. Drejevą (4½ : 1½) ir ketvirtfinalyje teko žaisti su A. Karpovu. Eksčempionas, mačo pradžioje skeptiškai žiūrėjęs į jaunąjį varžovą, pabaigoje, kai tik laimėjęs paskutiniąją mačo partiją, vos vos pasiekė pergalę (4½ : 3½), pakeitė nuomonę. Atrodo, kad jau tada V. Anandas buvo morališkai pasiruošęs žaisti su A. Karpovo lygio varžovais. Jam reikėjo dar truputi sukaupti jėgų.
Tą indas keletą metų ir darė… Jo pirmoji didelė sėkmė atėjo Emilijos Redže 1992 metais, kur jis ne tik užėmė 1-ąją vietą, bet ir nugalėjo G. Kasparovą. Po to draugiškame mače nugalėjo (5 : 3) V. Ivančiuką.
1993 m. pateko į kandidatų mačus ir ne į vienus: į FIDE kandidatų mačus vos vos ir, nesunkiai, į PŠA kandidatų mačus. Visus 1994 metus pašventė Kandidatų mačams. FIDE varžybose įtikinamai įveikęs A. Jusupovą (4½ : 3½), kuris vėliau tapo vienu iš jo treneriu, pasiekė pusfinalį, bet čia netikėtai nusileido G. Kamskiui, kai baigęs mačą lygiosiomis (4 : 4) (likus trim partijoms V. Anandas dar pirmavo 3½ : 1½), pralaimėjo greitųjų šachmatų mačą 0 : 2.
Atsigriebė žaisdamas Profesionalių šachmatų asociacijos kandidatų mačuose, įveikdamas O. Romanišiną (5 : 2), V. Adamsą (5½ : 1½) ir finale, užmiršęs neseną patirtį ir atsikratęs kompleksų – G. Kamskį (6½ : 4½).
Kova dėl čempiono vardo
Žaidė 1995 m. PŠA pasaulio šachmatų čempionato mačą Niujorke su G. Kasparovu, bet pralaimėjo 7½ : 10½.
Dalyvavo 1998 m. FIDE pasaulio šachmatų čempionate, kur finaliniame trumpame šešių partijų mače dėl čempiono vardo susitiko su A. Karpovu. Mačui pasibaigus lygiosiomis (3 : 3), nusileido, žaidžiant greitąsias partijas (0 : 2), tad čempionu išliko A. Karpovas.
Taip pat Anandas yra nugalėjęs pasaulio greitųjų šachmatų čempionate 2003 m., liko antras Fišerio šachmatų pasaulio čempionate. Višvanatanas Anandas yra vienintelis žaidėjas, triumfavęs prestižiniuose Koruso, Linareso ir Dortmundo turnyruose.
Pasaulio čempionas
Kai titulas dar buvo padalintas, 2000 m. jis laimėjo pasaulio šachmatų čempionatą ir išlaikė šį titulą iki 2002 m.
2007 m. (kai titulas vėl buvo sujungtas) Anandas Meksike triumfavo turnyre dėl pasaulio čempiono titulo, aplenkęs antruoju likusį V.Kramniką, B.Gelfandą ir dar penkis elitinius didmeistrius.
Vėliau dėl pasaulio čempiono titulo buvo organizuojami mačai, kuriuose čempionas turėjo apginti savo titulą, ir Anandui sėkmingai pavyko tai padaryti 2008 m. mače prieš Kramniką bei 2010 m. mače prieš V. Topalovą.
Dar kartą apgynė čempiono titulą 2012 m. Maskvoje pasaulio čempionato mače prieš B. Gelfandą. Pagrindiniam 12-os partijų mačui pasibaigus lygiosiomis 6 : 6, nugalėtojo išaiškinimui, buvo žaidžiamas 4 partijų greitųjų šachmatų mačas, kurį V. Anandas laimėjo 2½ : 1½ ir išliko čempionu.
Po titulo praradimo
Tačiau A. Višvanatanas sekančių metų pavasaryje parodo, kad jo parakinėj parakas dar nesudrėkęs. Jis, lenkdamas tašku antrąją vietą užėmusį S. Karjakiną, įtikinamai laimi 2014 m. kovo 13-31 d. Chanty Mansijske vykusį Kandidatų turnyrą ir iškovoja teisę 2014 m. pasaulio čempionate žaisti mačą dėl pasaulio čempiono titulo su M. Karlsenu. Šį mačą, kuris vyko Sočyje, jis pralaimėjo rezultatu 4½ :6½ (+1, -3 =7). Pralaimėjus mačą, kad galėtų dar kartą bandyti susitikti su M. Karlsenu, teko žaisti Maskvoje 2016 m. Kandidatų turnyre, kur nuo nugalėtojo S. Kariakino atsiliko tašku ir, surinkęs vienodai po 7,5 taško su F. Karuanu, užėmė 3-iąją vietą.
Greitieji šachmatai
Turi pasiekimų ir dalyvaudamas greitųjų šachmatų varžybose. Žaisdamas Maskvoje 2007 m. pasaulio žaibo šachmatų čempionate, surinkęs 24,5 tšk iš 38 laimėjo sidabro medalį. Šį pasiekimą pakartojo ir 2009 m. (28 tšk. iš 42), o 2017 m. Rijade vykusiame žaibo čempionate iškovojo bronzą (14,5 iš 21). Sėkmingai žaidė ir 2014 m. Dubajuje vykusiame pasaulio greitųjų šachmatų čempionate, kur užėmė trečią vietą (10,5 tšk. iš 15). O 2017 m Rijade laimėjo aukso medalį pasaulio greitųjų čempionate (10,5 iš 15).
Bajofondo
„Bajofondo“, seniau dar vadinta „Bajofondo Tango Club“ – muzikos grupė iš Argentinos ir Urugvajaus, grojanti moderniąją tango (Tango Nuevo) muziką. Sukurta 2002 m. žymaus Argentinos kompozitoriaus Gustavo Santaolaljos, urugvajiečių kompozitoriaus Chuano Kampodoniko ir dar keleto muzikantų.
„Bajofondo“ dažnai lyginamas su elektrotango stilių išpopuliarinusia grupe „Gotan Project“. Tačiau „Bajofondo“ savo kūryboje jungia platesnį muzikinių stilių spektrą – ne tik tango ir techno muziką, bet ir DnB, house, chill out, trip-hop. Ypač pasisekimo susilaukė albumas Mar Dulce, kurį „Bajofondo“ įrašė su žymiais kviestiniais atlikėjais (Nelly Furtado, Julieta Venegas, Gustavo Cerati, Mala Rodríguez, Elvis Costello).
FK Volna Pinsk
Pinsko futbolo klubas „Banga“, o slaviškai FK „Hvalâ“ arba FK „Volna“ – Baltarusijos futbolo klubas iš Pinsko.
Istorija
Sovietmečiu mieste veikė klubas, kuris buvo žinomas tiek Dinamo, tiek Volna vardais.
Dabartinio klubo ištakos sieka 1989 m. Komulinalininko bei kitais pavadinimais klubas dalyvaudavo žemesniųjų divizionų pirmenybėse.
Sezonai
Šaltinis:
Zlatnikas
thumb|right|200px|Vasilijaus II ir Konstantino VIII Bizantijos [[solidas, tapęs pavyzdžiu Vladimiro zlatnikui. Zlatnikai turi tiek tokią pačią masę, tiek labai panašius vaizdus averse ir reverse.]]
Zlatnikas, zolotnikas (, золотник) – pirmoji senovės Rusijos aukso moneta, kaldinta Kijeve X a. pabaigoje – XI a. pradžioje, netrukus po Vladimiro Sviatoslavičiaus įvykdyto Rusios krikšto.
Tikrasis monetos pavadinimas nežinomas. Tradicinis numizmatikos terminas zlatnikas paimtas iš 912 m. Rusios-Bizantijos sutarties, pasirašytos kunigaikščio Olego. Viso rasta 11 tokių monetų.
Monetos aprašymas
Monetos skersmuo 19-24 mm, masė – 4,0-4,4 g.
Metalo ruošinius kaldinimui liejo sudedamose formose, todėl zlatnikuose aptinkami liejimo defektai. Zlatniko masė (4,2 g) vėliau tapo rusiško masės vieneto zolotniko pagrindu.
Visi žinomi zlatnikai nukaldinti suporintais štampais, spėjama – žnyplėmis, kurios suspausdavo monetų štampus. Kiekvieną žinomą averso štampą atitinka vienintelis žinomas reverso štampas.
Pagal išlikusius zlatnikų egzempliorius žinomos 6 štampų poros:
Zlatniko atradimo istorija
Pirmąjį zlatniką 1796 m. Kijeve iš kareivio ukrainiečio, kuris monetą gavo iš motinos, įsigijo G. Bungė (Г.Бунге). 1815 m. monetą išpirko Kijevo kolekcionierius Mogilianskis (Могилянский), bet netrukus monetą pametė. Kolekcionierių pasaulyje moneta liko žinoma pagal gipsinę atlieją.
Pradžioje zlatnikai ir srebrenikai buvo laikomi serbiškomis ar bulgariškomis bizantiškų monetų kopijomis. Vėlesni radiniai lobiuose (pvz., 1804 m. Pinsko lobis iš Bizantijos XI a. solidų ir kelių Vladimiro zlatnikų, patekęs į Ermitažą), kruopštūs monetų tyrinėjimai, užrašų iššifravimas leido įsitikinti kad zlatnikai yra senovės Rusios kilmės.
Po šio atradimo buvo patikrintos visos Bizantijos monetos, saugotos Ermitažo rinkiniuose. Pinsko lobyje aptikti 4 zlatnikai. Radus daugiau Kijevo monetų (daugiausia – srebrenikų), buvo įveiktas skepsis dėl X a. pabaigos Kijevo Rusios monetų sistemos buvimo. Abejonės galutinai išnyko, kai 1852 m. Nežine buvo aptikras lobis iš daugiau kaip 200 sidabro monetų. Po to buvo rasti dar keli lobiai su srebrenikais, kurie daugiausia papuolė į privačias kolekcijas.
Šiuo metu žinoma, kur yra 10 iš 11 rastų zlatnikų : Ermitaže – 7, Maskvos Valstybiniame istorijos muziejuje – 1, Nacionaliniame Ukrainos istorijos muziejuje – 1, Odesos istorijos muziejuje – 1.
Bendros žinios
Ne sykį teigta, kad Rusioje savas monetas (zlatnikus ir srebrenikus) ėmė kaldinti ne dėl ekonominių sumetimų (savo aukso ir sidabro Rusia neturėjo, o pinigų apyvartą pakankamai užtikrino įvežtinės Bizantijos, arabų ir V. Europos monetos), o kaip Rusios valstybės suverenumo ir svarbos ženklą.
Srebrenikus kaldino ir XI a. pradžioje valdant Sviatopolkui bei Jaroslavui. O zlatnikus po Vladimiro mirties nebekaldino. Kadangi išliko nedaug zlatnikų, spėjama, kad zlatnikus kaldino trumpai (galbūt 1-2 metus) ir negausiai.
Dabar žinomos zlatnikų monetos aptiktos lobiuose kartu su kitomis tų laikų monetomis, jų padėvėjimas rodo buvimą apyvartoje. Matyt, šios monetos nebuvo ritualinės, dovaninės ar skirtos apdovanojimui. Faktas, kad zlatnikai aptikti lobiuose Pinske ir Kinburge, rodo, kad zlatnikai buvo naudojami ir tarptautinėje pinigų apyvartoje.
Jubiliejinė moneta su zlatniku
1988 m. TSRS, pažymėdama 1000 m. senovės Rusijos monetų kalybai jubiliejų, išleido jubiliejinę 100 rublių nominalo aukso monetą su Vladimiro zlatniko atvaizdu.
Vandensvydis
Vandensvydis – komandinė vandens sporto šaka. Kiekvieną komandą sudaro septyni pagrindiniai žaidėjai (vienas jų – vartininkas) ir šeši atsarginiai žaidėjai (vienas jų gali būti antrasis vartininkas). Žaidimas vyksta nuo 20 iki 30 m ilgio baseine arba vandens telkinyje. thumb|350px|[[Graikija prieš Vengriją (Neapolis, Italija).]]
Istorija
Vandensvydis kaip komandinė sporto šaka prasidėjo jėgos ir plaukimo sugebėjimų demonstravimu vėlyvajame 19 amžiuje centrinėje Anglijoje ir Škotijoje; šiose šalyse vandens sportas ir lenktynės buvo mugių bei festivalių ateitis. Vyrų vandensvydžio rungtis tapo viena pirmųjų komandinių sporto šakų pademonstruotų šiuolaikinėse olimpinėse žaidynėse 1900 m.
Vienas pirmųjų įrašytų šios sporto šakos žaidimų, tuo metu vadintų vandens rankiniu, įvyko Bornmute 1876 m. liepos 13 d.
Čereškos
Čereškos – kaimas Molėtų rajono savivaldybės šiaurės vakarinėje dalyje, 1 km į rytus nuo Balninkų, prie Gėlių ežero šiaurinio kranto ir kelio.
Vandensvydis
Istorija
Vandensvydžio taisyklės buvo sukurtos 19 a. škoto William Wilson. Manoma, kad jis buvo pirmasis plaukimo meistras Škotijoje. 1870 m. W. Wilsonas įkūrė Arlingtono vandens sporto klubą, kuris taip pat žaidė vandens futbolą su guminiu kamuoliu. Pirmuosiuose žaidimuose buvo leidžiama grumtis, stumdytis ir laikyti priešininką po vandeniu kovojant dėl kamuolio.
Vandensvydis Lietuvoje
thumb|Vandensvydžio (vandeninio) rungtynės Tautinėje olimpiadoje. Žaidžia Amerikos lietuvių komanda prieš Kauno šaulių KJK. Kauno jachtklubo atviras baseinas, 1938 m. 1931 m. vandensvydžio sporto šaka pradėta propaguoti Klaipėdos „Poseidono“ sporto klube. Tais pačiais metais Rygoje vyko tarptautinis turnyras, kurį laimėjo klaipėdiečiai, finale 4:2 įveikę vietos „Baltiją“. Nuo 1935 m. vandensvydis pradėtas žaisti Kaune, o 1938 m. ši sporto šaka buvo įtraukta į Lietuvos tautinės olimpiados programą. 1940 m. Kaune įvyko pirmieji Lietuvos rinktinės tarptautiniai mačai: 0-4 pralaimėta Estijai ir 0-7 pralaimėta Latvijai. Vėliau, iki pat 1948 m. vandensvydžio plėtra ir varžybos Lietuvoje sustojo.
Čereškos
Istorija
Užrašytas 1738 m. Balninkų bažnyčios krikšto metrikų knygoje. 1765 m. Balninkų seniūnijos kaimas, 5 ūkiai.
Vandensvydis
Vandensvydis Lietuvoje
1949 m. Zarasuose įvyko pirmasis Lietuvos vandensvydžio čempionatas. Pirmuoju nugalėtoju tapo Kauno „Žalgiris“, kuris įveikė Vilniaus „Spartako“ ir Vilniaus „Dinamo“ komandas. Nuo 1960 m. rengiami Lietuvos vandensvydžio taurės turnyrai.
Čereškos
Žymūs žmonės
thumb|left|250px|Čereškų kaimo sodyba
Vandensvydis
Pozicijos
Kiekviena komanda susideda iš šešių žaidėjų, kurie plaukioja baseine, ir vieno vartininko. Puolėjai stengiasi pelnyti įvarčius. Gynėjai stengiasi padėti savo vartininkui išsaugoti vartus sausus. Visiems šiems žaidėjams reikalinga didelė ištvermė.
Vartininkas privalo visada ginti savo vartus. Vandensvydžio vartai užima 2,8 kvadratinio metro plotą. Vartininkui reikalingas didelis šuolis. Vartininkai gali gaudyti kamuolį abiem rankomis.
Taisyklės
Kiekvienos komandos žaidėjai dėvi skirtingų spalvų kepuraites – svečių komanda įprastai baltos spalvos, namų komandas – mėlynos. Vartininkų kepuraitės būna raudonos spalvos su numeriu 1. Žaidėjai gali keistis po įvarčių, pertraukėlių metu, kiekvieno ketvirčio pradžioje, po įprastų pražangų ir traumų.
Žaidimą sudaro keturi kėliniai po 8 minutes (išskyrus žemesnio lygio ir jaunesnio amžiaus varžybose). Žaidimo laikas sustabdomas kai kamuolys yra ne žaidime. Įprastai, vienas kėlinys trunka apie 12 min. „tikro“ laiko. Komanda negali laikyti kamuolio savo pozicijoje ilgiau nei 30 s (išskyrus atvejus, kai prieš juos prasižengiama). Kiekviena komanda turi teisę paprašyti 2 minutinių pertraukėlių per 4 kėlinius. Tik kamuolį valdanti komanda gali paprašyti minutinės pertraukėlės.
Vandensvydžio aikštelės išmatavimai nėra griežtai apibrėžti ir gali būti nuo 20 iki 30 m ilgio bei nuo 10 iki 20 m pločio. Baseino gylis turi būti mažiausiai 1,8 m (išskyrus jaunesnes amžiaus grupes). Vartai yra 3 m pločio ir 0,9 m aukščio.
Jei gynėjai prasižengia iki vartų linijos likus mažiau nei 5 m., puolėjui skiriama teisė mušti baudinį.
Triatlonas 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Triatlonas 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko 2-ą kartą olimpinių žaidynių istorijoje.
Sportininkai turėjo įveikti 1,5 km plaukimą, 40 km dviračių trasą ir 10 km bėgimą. Iš viso startavo 100 triatlonininkų iš 34 šalių.
Batniavos seniūnija
Batniavos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kauno rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, dešiniajame Nemuno krante.
Geografija
Seniūnija vakaruose ribojama Nemuno upės, šiaurėje – Vilkijos apylinkių, pietuose – Kulautuvos, rytuose – Raudondvario seniūnijų. Dėl kelių tinklo išsidėstymo šios teritorijos gyventojams patogu susisiekti su seniūnijos centru. Seniūnijos centras – Bubiai, daugiausia gyventojų turinti gyvenvietė, esanti šalia pagrindinio seniūniją kertančio kelio.
Seniūnijoje yra Karklės ichtiologinis draustinis, kuriame saugomos upėtakių nerštavietės.
Istorija
Nuo seno šios teritorijos kaimai priklausė Vilkijos valsčiui. 1932 m. buvo sudarytos Batniavos ir Rupunionių seniūnijos, o nuo 1948–1950 m. Kvesų apylinkė ir Batniavos apylinkė.
Dabartinė seniūnija įkurta 2008 m. sausio 1 d. iš vakarinės dalies Raudondvario seniūnijos.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 4 seniūnaitijos:
Ghost in the Shell: S.A.C. 2nd GIG
Ghost in the Shell: S.A.C. 2nd GIG – antras anime televizijos serialo „Ghost in the Shell: Stand Alone Complex“ sezonas, sukurtas Masamunės Širou manga motyvais. Scenarijų parašė ir režisavo Kendžis Kamijama (Kenji Kamiyama), veikėjų dizainą sukūrė Hadžimė Šimomura (Hajime Shimomura), garso takelį parašė Joko Kanno. „2nd GIG“ premjera Japonijoje įvyko 2004 m. sausio 1 d. televizijos „SKY PerfecTV!“ kanalu Perfect Choice.
Taip pat tęsinys buvo sukurtas ir trumpam komiškam serialui „Tachikomatic Days“ (タチコマな日々 Tachikoma na Hibi) apie mastančias ratuotas šarvuotąsias transporto priemones kaip ir pirmajame sezone.
Siužetas
Trečiojo ir Ketvirtojo pasaulinių karų metu apie trys milijonai azijiečių tapo pabėgėliais. Kaip pigi darbo jėga jie buvo priimti į Japoniją. Todėl jie buvo vadinami „pakviestais pabėgėliais“. Kai pokarinė Japonija ėmė atsigauti, „pakviestų pabėgėlių“ nedarbo lygis išaugo. Taip susiklostė aplinkybės, galinčios potencialiai sukelti konfliktą.
Airija
Airija arba Airijos Respublika  – valstybė šiaurės vakarų Europoje, užimanti apie penkis šeštadalius Airijos salos, esančios į vakarus nuo Europos žemyninės dalies. Likusią salos dalį užima Šiaurės Airija (priklausanti Jungtinei Karalystei).
Ghost in the Shell: S.A.C. 2nd GIG
Siužetas
„S.A.C. 2nd GIG“ veiksmas vyksta praėjus dvejiems metams po įvykių pirmajame sezone. Seriale gana nuodugniai nagrinėjami politiniai ir socialiniai dviejų pasaulinių karų, kurie įvyko dar prieš seriale pasakojamus įvykius, padariniai. Taip pat pasakojama pagrindinė 9 skyriaus tiriamoji veikla, susijusi su teroristų grupuote, žinoma kaip Individual Eleven (Individualusis vienuoliktukas), kiti įvykiai, susiję su Vyriausybės žvalgybos agentūros Manipuliacijų padalinio viršininku Goda, ir kitos su pagrindine istorija mažai ar visai nesusijusios 9 skyriaus bylos.
Airija
Seniausieji Airijos gyventojai keltai savo šalį vadino Éire – „Vakarų kraštu“. Iš čia kilęs ir lotyniškas jo pavadinimas Hibernia. Kaimynai anglosaksai šalies gyventojus vadino airiais, o šalį – Ireland. Šiuo vardu ji bene dažniausiai pasaulyje vadinama.
Istorija
Pirmieji gyventojai Airijoje atsirado akmens amžiuje. Apie 300 m. pr. m. e., pereinamajame periode tarp bronzos ir geležies amžiaus, saloje pasirodė keltai. Romos imperijos laikais sala buvo žinoma kaip Hibernia. Romėnai salos nebuvo nukariavę, čia susiformavo keletas karalysčių ir kunigaikštysčių. V a. pr. per britų vergus Airiją pasiekė krikščionybė. Paplitus krikščionybei prasidėjo pirmasis Airijos suklestėjimo laikotarpis, kurį nutraukė vikingų žygiai. 1169 m. Airiją užkariavo normanai ir nuo to laiko prasidėjo Anglijos dominavimas saloje. Anglų užkariautojai konfiskavo airių žemes, o airius ištrėmė į nederlingus salos vakarus. Dėl anglų stambiųjų žemvaldžių politikos 1845–1849 m. kilusio bado metu mirė 1,5 mln. airių ir daugelis buvo priversti emigruoti į Ameriką. Tuo tarpu britų valdininkai vilkino priemones skirtas badui nutraukti.
Nuo 1801 m. sausio 1 d. iki 1922 m. gruodžio 6 d. visa Airijos sala buvo Jungtinės Karalystės dalis. Nuo 1874 m., o ypač nuo 1880 m., kai Airijos parlamentinei partijai ėmė vadovauti Charles Stewart Parnell, ši partija ėmė siekti Airijai autonomijos (Home Rule), išliekant Jungtinės Karalystės sudėtyje. Nuo 1886 m. tarp airių protestantų ėmė stiprėti ir junionistų judėjimas, nes protestantai, kurių didžioji dalis buvo atkraustytų dar Kromvelio laikais škotų ir anglų palikuonys, bijojo diskriminacijos, taip pat ekonominių ir socialinių privilegijų praradimo, jei airių katalikams pavyktų įgauti tikrą politinę valdžią. Nors junionistų judėjimas egzistavo visoje saloje, tačiau XIX a. pb. – XX a. pr. jis ypatingai stiprus buvo Alsteryje, kuris pasižymėjo didesne industrializacija nei likusi šalies dalis. Bijota, kad katalikai gali įvesti tarifinius barjerus, kurie neigiamai paveiktų Alsterio regioną. Be to, Alsteryje buvo daugiau protestantų nei kitose šalies dalyse ir junionistai sudarė daugumą keturiose regiono grafystėse. Vadovaujant Dubline gimusiam serui Edward Carson ir serui James Craig (vėliau Lord Craigavon) junionistų judėjimas tapo karingu. 1914 m. siekdamas išvengti sukilimo Alsteryje britų ministras pirmininkas Herbert Asquith, susitaręs su Airių palamentinės partijos vadovybe, į autonomijos Airijai suteikimo aktą įdėjo nuostatą, kad autonomija suteikiama 26 iš 32 grafysčių, o likusių statusas turėjo būti nustatytas vėliau. Autonomijos aktas taip ir neįsigaliojo, nes buvo nutarta jį sustabdyti iki tuo metu prasidėjusio Pirmojo pasaulinio karo pabaigos. Tuo metu tikėtasi, kad karas baigsis iki 1915 m. Tikėdamiesi teigiamo Airijos autonomijos klausimo sprendimo airiai katalikai dešimtimis tūkstančių stojo savanoriais į britų armiją.
1919 m. sausio mėn., po 1918 m. gruodžio visuotinių rinkimų 73 iš Airijoje išrinktų 106 parlamento narių priklausė Sinn Féin partijai. Jie atsisakė užimti vietas britų Bendruomenių Rūmuose, o vietoje to sudarė Airijos parlamentą, pavadintą Dáil Éireann.
Dabartinė Airijos Respublikos teritorija, kuri apima 26 iš 32 saloje esančių grafysčių, susiformavo pirmojoje XX a. pusėje. 1921 m. gruodžio 6 d. jai buvo suteiktas dominijos statusas, kuris suteikė didesnį savarankiškumą vidaus politikos klausimais. Šešios grafystės Alsterio provincijoje liko Didžiosios Britanijos sudėtyje. Nuo to laiko prasidėjęs konfliktas Šiaurės Airijoje ilgą laiką temdė Airijos ir Jungtinės Karalystės santykius. 1949 m. balandžio 18 d. Airijai pasitraukus iš britų Tautų Sandraugos, šešios Šiaurės Airijos grafystės liko Jungtinės Karalystės dalimi.
Politinė sistema
thumb|right|300px||Airijos parlamento rūmai. Airija pagal 1937 m. Konstituciją yra parlamentinė respublika. Aukščiausioji valdžia Airijoje priklauso Irachtui, kuris susideda iš dviejų rūmų – Senato (60 narių; 11 paskirti ministro pirmininko, 6 išrinkti universitetuose, 43 išrinkti tiesiogiai) ir Atstovų rūmų  (160 narių). Atstovų Rūmai yra renkami visuotiniuose rinkimuose penkeriems metams. Prezidentas yra renkamas 7 metų kadencijai, ministrą pirmininką  skiria prezidentas ir tvirtina parlamentas. Vykdomoji valdžia yra Ministrų Kabinetas, atsakingas Atstovų Rūmams.
Konstitucijoje įtvirtintas oficialus valstybės pavadinimas yra tiesiog Airija, įprastas tokioms politinėms sistemoms žodis Respublika nepridedamas. Taip norėta pabrėžti, kad yra tiktai viena legali Airija, o ne Šiaurės Airija, ir Airijos Respublika, kaip jau tuomet buvo įprasta skirstyti. Konstitucijoje Airijos suverenitetas buvo skelbiamas visai Airijos salai, įskaitant ir 1921 m. atskirtąjį Alsterį. Tik 1998 m. visos suinteresuotos šalys, išvargintos šioje provincijoje nesibaigiančių konfliktų ir teroristų išpuolių, intensyviai tarpininkaujant Jungtinėms Valstijoms, sutiko eiti i kompromisą. Airijos vyriausybė tuomet įsipareigojo patikslinti savo konstitucines nuostatas ir pripažinti, kad gerbs provincijos gyventojų pasirinkimą. Mainais už tai airių mažuma gavo teisę dalyvauti valdant provinciją.
Administracinis suskirstymas
Tradiciškai Airija skirstoma į 32 grafystes, iš kurių 6 yra Šiaurės Airijoje ir 26 – Airijos respublikoje, šis suskirstymas vis dar naudojamas istoriniame, kultūriniame bei sportiniame kontekste. Oficialiai Airijos respublikoje yra 30 administracinių grafysčių bei 4 miestų savivaldybės.
Didesniu mastu Airija skirstoma į 4 provincijas:
Geografija
thumb|200px|Airijos žemėlapis
Šiandieninė Airijos valstybė užima penkis šeštadalius Airijos salos. Likusi salos dalis, vadinamoji Šiaurės Airija, priklauso Jungtinei Karalystei. Salos paviršius panašus į dubenį. Salos vidurio lygumą supa pajūrio aukštumos. Bet aukštumos nesudaro ištiso kalnyno, tik pakraščiais yra išsidriekę pavieniai kalnai. Pietvakarinėje dalyje aukščiausia aukštuma Karauntuhilas (air. Corrán Tuathail'') yra 1041 m aukščio. Kiti kalnai – ne aukštesni, nei 1000 m. Airijoje daug pelkių ir durpynų.
Ilgiausia upė – Šanonas, teka iš šiaurės rytų į pietvakarius. Taip pat yra nemažai ežerų, iš kurių galbūt labiausiai žinomas Nėjus. Šalies kranto linijos ilgis – 3172 km.
Didžiausi miestai – sostinė Dublinas (air. Baile Átha Cliath) rytinėje pakrantėje, Korkas pietuose, Golvėjus  ir Limerikas  vakarinėje pakrantėje ir Voterfordas (air. Port Láirge) pietrytinėje pakrantėje. Airiją žmonės dar vadina „Smaragdine sala".
Klimatas
Klimatas švelnus, drėgnas, didelį poveikį daro Golfo šiltoji srovė: augmenija žaliuoja ištisus metus, visą laiką ganyklose ganosi galvijai. Vidutinė temperatūra sausio mėnesį 7 °C, birželio mėnesį apie 19 °C. Dažni krituliai, kai kuriose salos dalyse lyja 275 dienas per metus.
Ekonomika
Buvusi vargingiausia Europos Bendrijų šalimi, po ilgalaikio didelio ekonomikos augimo Airija tapo viena turtingiausių Europos Sąjungos ir pasaulio šalių. Pajamos vienam gyventojui, atsižvelgiant į infliaciją 2005 m. Airijoje buvo antros pagal dydį Europos Sąjungoje po Liuksemburgo.
Airija yra stipri poindustrinė valstybė su puikiai išvystytais informacinių technologijų ir paslaugų sektoriais. Šalyje veikia daugelio tarptautinių programinės įrangos kūrimo korporacijų atstovybės bei centrinės Europos būstinės. Airijos darbo rinka pasižymi liberalumu, todėl pritraukia darbuotojų iš užsienio.
Demografija
Po Europos Sąjungos išsiplėtimo 2004 m. gegužės 1 d., Airijoje gyvena 0,88 proc. visų Europos Sąjungos gyventojų. Pagal gyventojų skaičių Airija yra 18-oje vietoje tarp ES šalių, o už ją mažiau gyventojų turi tik Lietuva (2,86 mln. gyventojų), Latvija (2,39 mln.), Slovėnija (1,93 mln.), Estija (1,42 mln.), Kipras (0,86 mln.), Liuksemburgas ir Malta.
Kultūra
Šalyje gyvena 4,86 mln. gyventojų, iš kurių 88 proc. yra airiai. Dėl didelės emigracijos praėjusiais amžiais daug airių yra atsidūrę užsienyje – apie 2,5 mln. Jungtinėje Karalysteje, apie 1,5 mln. JAV. Manoma, kad pasaulyje iš viso yra apie 7,6 mln. airių. Airiai yra labai sena ir kultūringa tauta, jos pirmieji raštijos paminklai sukurti dar VI a. Ir šiandien dauguma airių yra katalikai. Būtent katalikybė buvo vienu iš kertinių akmenų, padėjusių airiams išlaikyti savo tapatybę, nepaisant sudėtingos ir tragiškos istorijos. Todėl, nors daugumos airių gimtoji kalba šiandien yra anglų kalba, tai netrukdo jiems aiškiai suvokti savo tapatybę ir Anglijos bei anglų skirtumą.
Ilgais priklausomybės nuo Anglijos amžiais senoji airių kalba buvo visaip diskriminuojama. Dar Elžbietos I laikais buvo išleistas įsakymas, draudžiantis anglų kilmės didikams kalbėti airiškai. Gana paradoksalu, bet pirmaisiais Airijos priklausomybės nuo Anglijos amžiais kolonistai gana sparčiai perimdavo airių kalbą, ir tik Didysis bulvių badas sudavė tą lemtingą smūgį kalbai, po kurio ji jau nebeatsigavo. Įvedus Nacionalinę mokyklų sistemą 1831 m. (anksčiau nei pačioje Anglijoje) airių vaikams buvo draudžiama kalbėti airiškai. Buvo naudojamas vadinamasis medinis „gėdos pagaliukas“, kurį kabindavo airiškai prašnekusiam vaikui ant kaklo. Už kiekvieną airiškai pasakyta žodį pagaliuke buvo įrėžiama žymė, o pagaliukas perkabinamas „prasikaltusiam“ vaikui. Dienos pabaigoje ant kaklo turėjęs pagaliuką vaikas buvo išperiamas tiek kartų, kiek buvo žymių. Tėvai tokį žiaurų elgesį su vaikais pateisindavo, nes manė, kad tik anglų kalba atveria galimybę ištrūkti iš užburto skurdo rato: anglų kalba leisdavo emigruoti į Angliją arba JAV. Nuolatinė baimė ir bausmės vertė daug vaikų tiesiog bėgti iš mokyklų, todėl XX amžiaus pradžioje ženkli vyresnių gyventojų dalis buvo visiškai neraštingi. Tik atkūrus nepriklausomą airių valstybę, buvo nutraukta nacionalinės airių kalbos diskriminacija. 1937 m. Konstitucijoje ji buvo paskelbta pirmąja valstybine Airijos kalba. Tačiau apie 80 % gyventojų tuo metu jau nebemokėjo kalbėti airiškai, todėl antrąja valstybine kalba tapo anglų kalba.
Šiuo metu pasakyti, kiek žmonių kalba airiškai, labai sudėtinga. Airių kalbai nuo 1990-ųjų pasidarius vėl madinga, kasmet auga žmonių skaičius, kurie teigia „kalbantys“ airiškai. Per gyventojų surašymą net 43,5 proc. šalies gyventojų teigė mokantys ją. Reali situacija yra visiškai kitokia. Jeigu neskaičiuosime moksleivių, kuriems airių kalba yra privalomas dalykas mokykloje ir kurie „kalba“ per airių kalbos pamokas, iš tiesų kalbančių airiškai skaičiaus vertinimai svyruoja nuo 20 iki 150 tūkstančių. Teritorijos, kur airių kalba yra gimtoji daugumai gyventojų, yra paskelbtos geilų sritimis (savotiškais airių kalbos rezervatais; airiškai Gaeltachat). Geilų sritys yra šių grafysčių teritorijoje – pietuose: Kerio (Korka Hynė, Yvera), Korko (Muskrai, Klero sala), Voterfordo (Reinas); vakaruose – Golvėjaus (Konamara), Mėjo (Tuarmykėdis, Eris) ir šiaurėje – Donegalo (Telinas, Gvydoras). Nors buvo imtasi priemonių, padedančių išsaugoti ir atkurti airių kalbą, padėtis XX amžiuje tik blogėjo. Didelis nedarbas geilų srityse vertė žmonės iš ten emigruoti (dažniausiai į JAV), todėl airiškai kalbančių procentas nuolat krito – nuo 20 % atkūrus nepriklausomybę, iki 3-4 % dabar.
Dar vienas airių išskirtinumas – specifiška jų pavardžių daryba. Kai kurių airių šeimų pavardės išlaikė keltiškus priešdėlius Mac ir O. Pirmasis reiškia sūnų, o antrasis – vaikaitį, pavyzdžiui, visiems gerai žinomas „MacDonald“ reikštų „Donaldo sūnus“, o pavardė O`Neil reikštų „Neilo vaikaitis“. Kadangi kitados dalis keltų genčių persikėlė gyventi į Škotiją, panaši pavardžių daryba yra paplitusi ir ten.
Nuorodos
Valdžios tinklapiai:
Bendros nuorodos:
Žemėlapiai:
Vilniaus universiteto leidykla
Vilniaus universiteto leidykla – nuo 1575 m. veiklą tęsiančios Vilniaus universiteto leidyklos misija yra puoselėti modernias ir laiko patikrintas tradicijas. Pagrindiniai leidybos uždaviniai – mokslinių ir mokslo populiarinamųjų leidinių, periodinių, tęstinių mokslo darbų, vadovėlių, monografijų, žodynų, žinynų, bibliografinių rodyklių, plakatų, lankstinukų, kvietimų, skrajučių, vizitinių kortelių parengimas ir leidyba, autorių, sudarytojų, redaktorių įvairiais leidybos klausimais konsultavimas.
Istorija
thumb|Pirmosios Vilniaus universiteto leidyklos išleistos knygos „Pro sacratissima eucharistia contra haeresim Zwinglianam“ (autorius Petras Skarga) viršelis, 1576 m. Dabartinė Vilniaus universiteto leidykla savo veiklą, kaip Vilniaus akademijos spaustuvė, pradėjo 1575 m. Ją įkūrė didikas Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis, o spaustuvės valdymą pavedė jėzuitams. Radvilos XVI a. turėjo dvi spaustuves: Nesvyžiuje ir Brastoje. Pastaroji kaip tik ir buvo perkelta į Vilnių. Tiksli spaustuvės vieta nežinoma. Greičiausiai Lukiškėse, kur stovėję Radvilų rūmai. Vėliau ji galėjo būti perkelta į Šv. Jonų gatvę. 1576 m. gegužę pasirodė šios spaustuvės pirmasis leidinys – Petro Skargos knyga „Už Švenčiausiąją Eucharistiją prieš Cvinglio ereziją“.
XVI a. knygų spausdinimas buvo nesudėtingas, spaustuvių įrengimai paprasti, inventorius nedidelis. XVII a. spaustuvės veikla išsiplėtė, padaugėjo darbuotojų, buvo išspausdinta vertingiausia to meto mokslinė literatūra. Akademijos spaustuvės ekonominė padėtis, palyginti su privačiomis, buvo išskirtinė, jos veiklą finansavo pasaulietinė visuomenė, Bažnyčia, mecenavo ir pats Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis. 1597 m. spaustuvės taisyklėse minima, kad jis paaukojo 1000 guldenų raidėms išlieti bei kitai spaustuvės veiklai pagerinti.
XVIII a. viduryje spaustuvės veikla išplečiama nacionaliniu lygiu, per metus išspausdinama daugiau nei 50 leidinių. Vis dėlto jos darbą stabdė cenzūra, kontroliavusi ir knygų turinį, ir platinimą, apskritai – visą jų leidybą. Tiesa, spaustuvei yra pavykę išspausdinti necenzūruotų leidinių. Visuomeninis gyvenimas, pačios akademijos reformos turėjo įtakos, kad spaustuvė ėmė spausdinti įvairesnius leidinius, jų kiekis didėjo.
Akademijos spaustuvė leido ir mokslinę, ir grožinę literatūrą. Mokslinė literatūra – įvairių mokslo šakų tyrinėjimai, vadovėliai, žodynai, mokslo populiarinimo darbai ir kt. Grožinei literatūrai, be poezijos, prozos, buvo priskiriami ir proginiai kūriniai, didaktinė bei antikinė literatūra. Ano meto sąlygomis tokia produkcija leido akademijos spaustuvę lyginti su produktyviausiomis Vakarų Europos spaustuvėmis, joje buvo išspausdinta ir keliolika leidinių graikų, italų, prancūzų, vokiečių kalbomis.
Panaikinus Jėzuitų ordiną, nuo 1773 m. spaustuvė priklausė valstybės iždui, nuo 1785 – vietoj Akademijos įkurtai Lietuvos vyriausiajai mokyklai, nuo 1803 m. pervadintai į Vilniaus universitetą. Vilniaus akademija savo veiklą tęsė iki XIX amžiaus pradžios, 1805 m. Tada spaustuvė buvo parduota Juozapui Zavadskiui, jis tapo „Jo Imperatoriškojo universiteto tipografu“. J. Zavadskis sukūrė tuo metu didžiausią ir moderniausią knygyną Vilniuje, jau 1809 m. garsėjusį lenkiškų knygų asortimentu. Ši spaustuvė buvo pati geriausia ir didžiausia XIX a. vidurio lietuviškų knygų leidėja to meto Lietuvoje, ir nors su pertrūkiais veikė iki pat nacionalizacijos 1940 m., tačiau spaudos draudimo metais (1864–1904) išgyveno sunkiausius laikus. 1866 m. Zavadskių spaustuvėje rasta daug lietuviškų knygų, dėl to iki 1869 m. generalgubernatoriaus nurodymu spaustuvės veikla iš viso buvo sustabdyta. Nuo 1869 m. veikla atsinaujino ir kasmet buvo spausdinama po 10–20 leidinių daugiausiai lenkiškai, rečiau rusų, lotynų kalbomis.
Panaikinus lietuvių spaudos draudimą ir XX a. pradžioje prasidėjus tautiniam atgimimui, susiformavo didelė lietuviškų knygų paklausa, o tai leido Zavadskių spaustuvei vėl suaktyvinti veiklą ir tapti pajėgiausia XX a. pradžios spaustuve. 1909 m. Zavadskių spaustuvėje atsirado rotacinė spaudos mašina, pirmieji linotipai, kas leido atsisakyti rankinio raidžių rinkimo. 1913 m. spaustuvė turėjo 12 spausdinimo mašinų ir du linotipus, joje dirbo per 50 darbininkų. Kasmet išspausdindavo apie 30-40 knygų ir po keletą periodinių leidinių. Zavadskiai atidarė ir knygyną, kuris turėjo net lietuviškos spaudos skyrių. Vilniui tapus Lenkijos dalimi Zavadskių spaustuvė dirbo toliau, kol 1940 metais Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą ir Vilnių, kaip ir visos kitos leidybinės įstaigos, spaustuvės ir knygynai buvo nacionalizuota ir perduota „Tiesos“ redakcijai. Per 1941–1943 m. nacių okupacijos laikotarpį Vilniaus universitetas išleido 11 mokslinių leidinių, dažniausiai juos spausdindavo tuometinėje Vilniaus „Švyturio“ spaustuvėje. Lietuvą vėl okupavus Sovietų Sąjungai, 1955 m. „Tiesos“ redakciją sujungus su „Sovetskaja Litva“ spaustuve, naujoji įmonė buvo pavadinta LKP CK laikraščių ir žurnalų leidyklos spaustuve, tačiau spausdino ir knygas. Minima, kad 1960 m. Vilniaus universiteto leidykla turėjo Sovietų Lietuvos vyriausybės suteiktas leidybos teises ir leido mokomąją literatūrą, mokslinių konferencijų medžiagą.
Iki 1990 m. dabartinė Vilniaus universiteto leidykla veikė kaip Vilniaus universiteto redakcinis-leidybinis skyrius. Lietuvai atgavus Nepriklausomybę, 1997 m. gegužės 19 d., Vilniaus universiteto leidykla buvo transformuota į uždarąją akcinę bendrovę „Vilniaus universiteto leidykla“. Tuo metu [1997] VU leidyklos vizija buvo tapti geriausia mokslo ir švietimo literatūros srityje, modernizuoti darbus, leisti elektronines knygas, interaktyvius leidinius.
2003 m. jos juridinis statusas buvo pakeistas į viešąją įstaigą. 2011 m. įvykdžius reformą atsirado dvi leidyklos: VšĮ „Akademinė leidyba“ ir Vilniaus universiteto padalinys „Leidybos direkcija“. Nuo 2017 m. šis Vilniaus universiteto padalinys vėl veikia Vilniaus universiteto leidyklos pavadinimu.
Mokslo periodika
Leidykla yra 47 humanitarinių, socialinių mokslų, biomedicinos srities, fizinių ir tarpdisciplininių recenzuojamų mokslo žurnalų leidėjas arba leidybos partneris.
Humanitarinių mokslų srities mokslo periodika:
Socialinių mokslų srities mokslo periodika:
Biomedicinos mokslų srities mokslo periodika:
Fizinių mokslų srities mokslo periodika:
Tarpdisciplininė mokslo periodika:
Direktoriai
Iki XVII a. vidurio apie spaustuvės vadovus beveik visai nėra žinių. Žinoma, kad spaustuvei vadovavo prefektai, skiriami iš jėzuitų, jiems padėjo pavaduotojai – socijai. Spėjama, kad pirmasis prefektas – Petras Skarga. Vėliau vadovavo Pilypas Vidmantas, Valentinas Ruskovijus. Kiek neigiamas akademijos vadovų požiūris į spaustuvę, nuolatiniai finansiniai rūpesčiai lėmė, kad prefekto pareigos nebuvo patrauklios – priešingai, jų buvo vengiama.
XVII – XVIII a. spaustuvės prefektai
XIX a. spaustuvės vadovai
Leidyklos vadovai nuo 1982 m.
Apdovanojimai
Lietuvos Respublikos Švietimo ir mokslo ministerijos Aukštųjų mokyklų bendrųjų vadovėlių leidybos komisijos įvertinimai už estetinį ir kokybišką leidinių maketavimą:
Valstybinės lietuvių kalbos komisijos įvertinimai už lietuvių k. redagavimą:
Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos rengiamas Knygos meno konkursas:
Užhorodas
Užhorodas arba Užgorodas – miestas vakarų Ukrainoje, prie Užo upės; Užkarpatės srities administracinis centras. Visai netoli miesto (už beveik 3 km) yra Slovakija. Toliau į pietus yra kita Ukrainos kaimynė – Vengrija. Į šiaurę nuo miesto plyti rytiniai Karpatų kalnai.
Parazonijus
thumb|right|200px|Parazonijus Parazonijus  – romėniškas durklas, kurio geležtė yra ilgo trikampio formos, plati ties rankena ir siaurėja link smaigalio.
Gegužinės valsčius
Gegužinės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio rytų Lietuvos teritorije, į šiaurę nuo Kaišiadorių, kairiajame Neries krante. Centras – Gegužinė.