cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos vėliava
Istorinė valstybės vėliava
Lietuvos valstybės istorinė vėliava – istorinis valstybės simbolis – audeklas, kurio raudoname lauke vaizduojamas sidabrinis šarvuotas raitelis ant balto žirgo, dešinėje rankoje laikantis virš galvos iškeltą sidabrinį kalaviją. Raitelio kairįjį petį dengia mėlynas skydas su dvigubu auksiniu kryžiumi, žirgo balnas, gūnia, kamanos ir diržai mėlyni, kalavijo rankena, kamanų žąslai, balno kilpa ir pentinas, makšties bei žirgo aprangos metaliniai sutvirtinimai – auksiniai. Vėliavos pločio ir ilgio santykis – 3:5.
Lietuvos valstybės istorinę vėliavą numatyta nuolat iškelti virš Lietuvos valdovų rūmų Vilniuje, Trakų pilyje ir Karo muziejaus skverelyje Kaune. Istorinę vėliavą taip pat numatyta nuolat iškelti: vasario 16 d. – Lietuvos valstybės atkūrimo dieną – prie Signatarų namų pastato Vilniuje, kovo 11 d. – Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo dieną – prie Lietuvos Respublikos Seimo rūmų, liepos 6 d. – Valstybės (Lietuvos karaliaus Mindaugo karūnavimo) dieną – prie Respublikos Prezidento rezidencijos, liepos 15 d. – Žalgirio mūšio dieną – prie Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijos, spalio 25 d. – Konstitucijos dieną prie Lietuvos Respublikos Seimo rūmų, Prezidento rezidencijos ir Vyriausybės.
Istorija
thumb|Žalgirio mūšio vėliavos rekonstrukcija. Nuo XVIII a. pabaigos Europoje įsivyravo tendencija valstybėms susikurti nacionalines vėliavas, kurios paprastai būdavo įvairių spalvų juostų deriniai. Lietuvos valstybės vėliava – tautinė vėliava – kurta dviem etapais. Pirmuoju tautinių spalvų ieškojo demokratiškai nusiteikusi bajorija, siekianti atkurti Lietuvos ir Lenkijos unijinę valstybę, antruoju – lietuvių inteligentija, žadinusi tautinę savimonę, o vėliau kūrusi savarankišką Lietuvos valstybę.
Pirmosios žinios apie Lietuvos tautines spalvas siekia T. Kosciuškos 1794 m. sukilimo laikus: Lietuvos tautinės aukščiausiosios tarybos 1794 m. gegužės 18 d. sprendimu mėlyna ir žalia tautine kokarda pasipuošė apie 3000 uniformuotų Vilniaus gvardiečių. Kokardos, segamos prie uniforminių kepurių ir kitų galvos apdangalų, iki 1863 m. sukilimo simbolizavo tautiškumą. Mėlyna spalva reiškė pastovumą, žalia – viltį.
Diskusija dėl Lietuvos ir Lenkijos tautinių spalvų vėl atgijo per 1830-1831 m. sukilimą. Buvo siūloma mėlyna, balta ir raudona, balta ir raudona simbolizavo Lenkiją, mėlyna – Lietuvą. Taip pat buvo siūloma balta ir raudona arba tik balta vėliava. 1831 m. vasario 7 d. Lenkijos karalystės seimas nutarė tautine laikyti baltą ir raudoną Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės herbų spalvos kokardą. Šį sprendimą kritikavo kairiųjų atstovas Joachimas Lelevelis, pavadinęs baltą ir raudoną Seimo spalvomis, atstovaujančiomis aristokratijai ir monarchijai, todėl vieni sukilėliai dėvėjo baltą ir raudoną, kiti – baltą, raudoną ir mėlyną kokardą.
Dar kartą tautinių spalvų problema iškilo per 1863 m. sukilimą – sukilėlių jungtiniame herbe Lenkijos erelis pieštas raudoname, Lietuvos raitelis – mėlyname (turėjo būti raudoname), o Rusios arkangelas Mykolas – baltame lauke. Šias spalvas imta naudoti ne tik kokardose, bet ir vėliavose, vadinti jas tautinėmis spalvomis. Numalšinus 1863 m. sukilimą tautinės vėliavos kūrimu ėmė rūpintis nauja, daugiausia valstiečių kilmės, lietuvių inteligentija. thumb|210px|left|Lietuvos vėliava, naudota 1918–1940 m. (santykis 2:3)
Pirmosios vėliavos, naudotos kaip tautinės, dėl Rusijos valdžios vykdomos priespaudos ir persekiojimų atsirado ne Lietuvoje, o užsienyje. Jau nuo XVII a. buvo žinoma Mažosios Lietuvos žalia, balta ir raudona vėliava. Ją 1829 m. perėmė Karaliaučiaus studentų korporacija „Lituania“, 1885 m. Birutės draugija Tilžėje. Nuo 1914 m. ją dažnai kėlė JAV lietuviai, pabėgėliai į Rusiją, 1918 m. lietuviai kariai Pirmojo pasaulinio karo Rumunijos fronte. Ypač daug vėliavų bei tautinių juostų sukūrė JAV lietuvių draugijos. 1894 m. sukurta mėlyna ir balta, balta ir mėlyna vėliava su raiteliu viduryje. Pastaroji – audeklas, padalytas į 2 lygias baltos (prie koto) ir mėlynos spalvos dalis, 1900 m. Susivienijimo lietuvių Amerikoje suvažiavimo paskelbta tautine. Kitos lietuvių draugijos turėjo mėlyną (1898 m., Vestvilis, Ilinojaus valstija), raudoną, geltoną ir mėlyną (1900 m., Niujorkas), raudoną, baltą ir mėlyną (1905 m., Čikaga), baltą, raudoną ir mėlyną (data nežinoma, Čikaga), raudoną, žalią ir mėlyną (data nežinoma, Baltimorė), raudoną, žalią ir geltoną (1912 m., Baltimorė), mėlyną, baltą ir raudoną (1914 m., pretendavo į tautines spalvas), geltoną, žalią ir raudoną (1914 m., Čikaga) ir kitokių vėliavų. Tokią įvairovę lėmė lietuvių grupelių susiskaldymas ir išsibarstymas – tautinės vėliavos idėjai įgyvendinti trūko stipraus vienijančio centro, galinčio suvienodinti tą ar kitą vėliavos variantą.
Pirmą kartą pačioje Lietuvoje kokia turėtų būti tautinė vėliava, svarstyta Didžiajame Vilniaus Seime 1905 m. Jonas Basanavičius „Vilniaus žiniose“ prieš pat šį visuomenės atstovų susirinkimą pasiūlė Lietuvos tautine vėliava pripažinti LDK vėliavą su baltu raiteliu raudoname lauke, tačiau dėl neigiamų asociacijų su tuo metu per revoliucinį judėjimą paplitusiomis raudono lauko vėliavas daugeliui visuomenės veikėjų LDK vėliava neatrodė priimtina kaip atsikuriančios valstybės simbolis. Be to, J. Basanavičiaus pasiūlymas daug kam buvo nepriimtinas, nes Vytis raudoname lauke visada buvo valstybės vėliava. thumb|240px|[[Vilniaus konferencija|Lietuvių konferencijos, išrinkusios Lietuvos Tarybą, prezidiumo ir sekretoriato nariai. Už jų – Lietuvos istorinė vėliava.]]
Rimtos diskusijos dėl šalies vėliavos Lietuvoje atsinaujino tik 1917 m. 1917 m. birželio 6 d. lietuvių visuomenės veikėjų pasitarime J. Basanavičius vėl siūlė vėliavą su baltu raiteliu raudoname lauke, bet daugeliui susirinkusiųjų Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valstybės vėliava neatrodė tinkama būti tautine vėliava, be to, ji laikyta perdėm sudėtinga, nelengvai pasiuvama. Nutarta vėliavos spalvas išrinkti iš tautinių audinių. Ruošiantis Lietuvių konferencijai Vilniuje dailininkas Antanas Žmuidzinavičius parengė žaliai raudonos Lietuvos vėliavos projektą. Ja per konferenciją buvo papuošta Vilniaus miesto teatro salė. Šios dvi spalvos labiausiai dominavo tautiniuose drabužiuose, juostose. Tam pritarė ir JAV lietuviai. Tačiau konferencijos dalyviams A. Žmuidzinavičiaus pasiūlyta vėliava atrodė niūri.
Per konferenciją buvo parengtas dar vienas Lietuvos vėliavos projektas – archeologo Tado Daugirdo, kuris daugiau nei kiti vėliavų kūrėjai buvo susipažinęs su heraldika. Jis pasiūlė tarp žalios ir raudonos spalvų įvesti ploną geltonos spalvos juostą, kad vėliava būtų gyvesnė ir kad geltona spalva simbolizuotų aušrą. Lietuvių konferencija dėl vėliavos galutinai nieko nenusprendė, bet pavedė tai išspręsti sudarytai Lietuvos Tarybos komisijai, į kurią įėjo J. Basanavičius, A. Žmuidzinavičius ir T. Daugirdas. Komisija nusprendė A. Žmuidzinavičiaus vėliavos projektą papildyti dar viena – geltona spalva. Komisijos 1918 m. balandžio 19 d. protokolas skelbė, kad tautinę vėliavą sudaro trys spalvos: raudona apačioje, žalia viduryje ir geltona viršuje; vėliavos viršutiniame kampe, prie koto arba jos viduryje, privalo būti valstybės herbas. Tokią vėliavą 1918 m. balandžio 25 d. vienbalsiai patvirtino Lietuvos Taryba ir nutarė ją, gavus Vokietijos okupacinės administracijos leidimą, iškelti Vilniuje, Gedimino pilies bokšte. Spaudoje pasirodžius nepagarbiam straipsniui apie Vokietijos vėliavos nuleidimą ir lietuviškosios pakėlimą, vokiečiai į bokštą sugrąžino savo vėliavą, o trispalvę leido kelti žemiau arba šone. Lietuvos Tarybos Prezidiumas šios teisės atsisakė. Vokiečiams pasitraukus iš Vilniaus 1919 m. sausio 1 d. vakare Vilniaus komendanto K. Škirpos iniciatyva Lietuvos trispalvė antrą kartą iškelta Gedimino pilies bokšte, prie jos pastatyta sargyba, vėliava pagerbta šūvių salve. Trispalvė pilies bokšte plevėsavo iki sausio 6 d., kai Vilnių užėmė Raudonoji armija. 1997 m. liepos 3 d., Lietuvos Respublikos Seimas sausio 1 d. paskelbė Lietuvos vėliavos diena. miniatiūra|left|1940 m. Mstislavo Dobužinskio siūlytas vėliavos variantas.
1922 m. pirmojoje Lietuvos Valstybės Konstitucijoje ir 1928 m. Lietuvos Respublikos Konstitucijoje įrašyta viena valstybės vėliava – geltonos, žalios, raudonos spalvos derinys be herbo. Ypač smarki diskusija kilo 1936 m.: vieni siūlė geltoną juostą dėti į vidurį – to reikalaujanti heraldika. Kiti tinkamiausia laikė Mažosios Lietuvos žalią, baltą ir raudoną vėliavą. Mstislavas Dobužinskis siūlė geltoną, raudoną ir baltą arba baltą, raudoną ir geltoną vėliavą, atitinkančią jo kurto herbo spalvas. Siūlyta net statmenų juostų žalia, balta ir žalia vėliava su raudonu dvigubu kryžiumi viduryje. 1938 m. Konstitucijoje trispalvė išliko, jos spalvos įvardytos Lietuvos tautinėmis spalvomis. 1940 m. gegužės 8 d. Valstybės herbo komisija pateikė Prezidentui M. Dobužinskio siūlomą geltonos, raudonos ir baltos vėliavos, kurios vienoje pusėje per vidurį pavaizduotas valstybės herbas, kitoje – Gediminaičių stulpai, projektą. Tolesnius sprendimus 1940 m. birželio nutraukė TSRS okupacija. thumb|[[Lietuvos TSR vėliava, naudota 1953–1988 m.]]
1940 m. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas vietoje trispalvės valstybine vėliava paskelbė raudoną vėliavą su auksiniu pjautuvu ir kūju kairiajame kampe. 1953 m. liepos 19 – 1988 m. spalio mėn. LTSR administracijos naudotoje vėliavoje buvo raudonos, baltos ir žalios horizontalios juostos, atitinkamai 8/12, 1/12 ir 3/12 vėliavos pločio.
Okupaciniu laikotarpiu įvairiomis progomis (ypač vasario 16 d.) žinomų ir nežinomų disidentų tautinė trispalvė kai kuriuose objektuose, viešose vietose būdavo iškeliama slapta kaip pasipriešinimo režimui ženklas. thumb|210px|left|Trispalvės pakėlimas Šiauliuose 1989 m. Vasario 16-ąją
Devinto dešimtmečio pabaigoje Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dalyvių, Sąjūdžio ir kituose viešuose visuomenės renginiuose pradėta kelti tautinę vėliavą. 1988 m. spalio 7 d. ji oficialiai iškelta Vilniaus Gedimino pilies bokšte. Visuomenės spaudžiama 1988 m. lapkričio 18 d. LTSR Aukščiausiosios Tarybos vienuoliktojo šaukimo dešimtoji sesija pakeitė LTSR Konstituciją ir geltonai, žaliai ir raudonai vėliavai suteikė valstybės vėliavos statusą. Vėliavos spalvos (geltona, artima oranžinei, sodriai žalia ir raudona, artima purpurinei) atkurtos iš nepriklausomos Lietuvos vėliavų, kurias išsaugojo muziejai ir pavieniai asmenys. Geltona reiškia saulę, šviesą ir gerovę, žalia – gamtos grožį, laisvę ir viltį, o raudona – žemę, drąsą, už Tėvynę pralietą kraują. Lietuva pirmoji iš „sąjunginių respublikų“ atkūrė savo istorinę vėliavą. Sprendimas dėl vėliavos keitimo galiojo ir TSRS, todėl Maskvoje lietuviška trispalvė kabėdavo šalia kitų „sąjunginių respublikų“ vėliavų. Kadangi visų jų viršuje buvo raudona spalva, vėliavas kabinę darbininkai ne kartą yra suklydę ir pakabinę apverstą lietuvišką trispalvę. thumb|Lietuvos vėliava, naudota 1988–2004 m. (santykis 1:2)
1989 m. sausio 25 d. LTSR Aukščiausiosios Tarybos prezidiumas patvirtino vėliavos spalvinį etaloną ir iš sovietinių vėliavų perimtas ilgio ir pločio proporcijas (1:2). 1991 m. Lietuvos vėliavą Gedimino pilyje Vilniuje saugojo Romualdas Šimanskas su kitais gynėjais. 1992 m. spalio 25 d. Lietuvos Respublikos piliečių referendumu priimta Lietuvos Respublikos Konstitucija įtvirtino tautinės trispalvės kaip valstybinės vėliavos statusą (15 str.). 2004 m. liepos 8 d. Lietuvos Respublikos Seimas atkūrė senąsias vėliavos proporcijas (3:5).
2019 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos sprendimu K. Škirpos alėjos pavadinimas pakeistas į Trispalvės.
Mindaugas
Mindaugas (apie 1200 m. – 1263 m. rugsėjo 12 d.) – Lietuvos didysis kunigaikštis (~1236–1253 m.), taip pat pirmasis Lietuvos karalius (1253–1263 m.). Jo vainikavimo Lietuvos karaliumi diena yra Lietuvos Respublikos valstybinė šventė.
Istoriografijoje nuo XX a. pradžios vyrauja savotiška aksioma virtusi rusų istoriko Dmitrijaus Ilovaiskio XIX a. 7–ajame dešimtmetyje iškelta ir ukrainiečių istoriko Vladimiro Antonovičiaus 1878 m. išplėtota hipotezė, anot kurios Lietuvos valstybė buvusi sukurta būtent Mindaugo; pastaruoju metu vis daugiau istorikų šią daugelio istorijos šaltinių duomenims prieštaraujančią hipotezę atmeta ir teigia Lietuvos valstybę gyvavus jau apie 1200 m. ar net IX–XII a.
Mindaugo kilmė ir giminystės ryšiai
Žinių apie Mindaugo kilmę ir artimiausius giminaičius istorijos šaltiniuose labai nedaug. Sprendžiant iš Livonijos eiliuotojoje kronikoje įvardyto Mindaugo tėvo turėto didžiojo kunigo titulo, Henriko Latvio kronikoje nurodytų kai kurių iki Mindaugo valdžiusių Lietuvos valdovų žūties datų ir Voluinės metraščio žinios apie tai, kad 1219 m. Lietuvos ir Haličo-Voluinės taikos sutartis buvo sudaryta ir dviejų Mindaugo brolių ar pusbrolių vardu, galima spėti Mindaugą buvus arba 1213 m. prie Lielvardės žuvusio tiksliai neidentifikuoto Lietuvos didžiojo kunigaikščio, arba Lietuvos „vyriausiojo kunigaikščio“ „Živinbuto“ sūnumi, taip pat Daujoto jaunesniuoju broliu ar pusbroliu.
Kai kurie istorikai teigia, kad Mindaugas galėjo būti kunigaikščio Rimgaudo įpėdinis.
Mindaugo veikla iki 1248 metų
Kada Mindaugas įveikė hipotetinius kandidatus į paliktą tuščią Lietuvos valdovo sostą ir tapo Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu ar (pasak D. Ilovaiskio–E. Gudavičiaus teorijos) „pirmuoju suvienytos Lietuvos valdovu“, tiksliai nežinoma, tačiau tai, kad 1236 m. Haličo-Volynės didysis kunigaikštis Danila Romanovičius su Mindaugu derėjosi kaip su visos Lietuvos valdovu leidžia manyti, jog pastarasis didžiuoju kunigaikščiu tapo 1236 m. ar šiek tiek anksčiau.
1244 m. prieš Livonijos ordino valdžią sukilusiems pietiniams kuršiams pasiprašius Mindaugo globos, 1244–1245 m. žiemą pastarojo vadovaujama Lietuvos kariuomenė, tada nesėkmingai bandžiusi užimti Livonijos riterių neseniai užvaldytą buvusią kuršių Embūtės (dabar − Latvijoje, Liepojos rajono rytuose) pilį, visame tuometiniame Pietų Kurše (t. y. būsimoje „žemaičių dounininkų“ teritorijoje, – nepainioti su dabartinės, latviškosios Kurzemės pietine dalimi) ir galbūt nedidelėje tuometinio Šiaurės Kuršo dalyje (dab. Liepojos rajono pietinėje dalyje) laikinai įtvirtino Lietuvos didžiojo kunigaikščio administraciją.
1248 m. sausio 15 d. kartu su Tautvilu ir Gedvydu Protvos mūšyje nugalėjo Rusios kariuomenę, mūšio metu žuvo Rusios kunigaikštis Michailas Jaroslavičius Narsusis.
1249–1254 m. vidaus karas. Mindaugo krikštas ir jo padariniai
1248 m. pab. ar pačioje 1249 m. pr. Mindaugui iš savo sūnėnų (našlaičių Daujoto sūnų) Tautvilo ir Gedvydo bei šių dviejų kunigaikščių motinos brolio, visą ar dalį tuometinės Žemaitijos valdžiusio Vykinto atėmus jų tėvonijas, 1249 m. pavasarį ar vasarą Lietuvoje kilo vidaus karas (sprendžiant iš Volynės metraščio, tas karas kilo dėl Lietuvos žemės; pasak daugumos istorikų, Tautvilas su Gedvydu Lietuvos žemę ar jos dalį valdė iki 1248 m.). Mindaugo brolėnus stipria volynėnų ir polovcų kariuomene nedelsdama parėmė Haličo-Volynės valstybė; Tautvilas apie 1250 m. pr. dar atvyko į Rygą, ten apsikrikštijo, užsitikrino Livonijos katalikų bažnyčios hierarchų bei (neilgam laikui) Livonijos ordino paramą kovoje su Mindaugu ir tikriausiai apsiskelbė Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu. Vis dėlto iki 1254 m. trukęs Mindaugo karas su jo centralizuota politika nepatenkintais vidaus oponentais (dauguma aukštaičių, rytinių (Vidurio Lietuvos) žemaičių, nalšėnų ir jotvingių 1249–1254 m. vidaus karo metu liko ištikimi Mindaugui) ir jų užsienio rėmėjais baigėsi visiška Mindaugo pergale. 1251 m. Mindaugo delegacijai, atvykusiai pas popiežių Inocentą IV tartis dėl Lietuvos valdovo krikšto, vadovavo Parnužis. 1251 m. vasarį ar kovą apsikrikštijęs (šio krikšto iniciatorius buvo Livonijos krašto magistras Andrius Štirijietis) ir visokeriopą Vokiečių ordino Livonijos šakos palaikymą užsitikrinęs Mindaugas greitai išardė ir įveikė antilietuvišką tikrosios Lietuvos („Lietuvos žemės“) kunigaikščių Tautvilo ir Gedvydo, Haličo-Volynės, pietinių jotvingių ir vakarinių žemaičių koaliciją (daugumą Tautvilą palaikiusių lietuvių ir jotvingių Mindaugas nugalėjo ar perviliojo į savo pusę dar iki 1252 m. pab.).
Netrukus po Mindaugo ir kelių šimtų (?) jo artimųjų bei vasalų katalikiško krikšto (Volynės metraščio liudijimu, Mindaugo krikštas buvęs grynai formalus), t. y. 1251 m. liepos 17 d., Lietuva popiežiaus Inocento IV Milane surašyta bule buvo paskelbta katalikiška Lietuvos karalyste, suteikiant jai „šv. Petro nuosavybės“ teises, – taip Lietuvą kaip suverenų europinės politikos subjektą pripažino didžiausias tuometinės Vakarų Europos autoritetas, taigi ir pati Europa.
Vainikuoti Mindaugą ir jo žmoną Mortą popiežius įpareigojo Kulmo vyskupą Heinrichą Haidenreichą. 1253 m. liepos 6-ąją arba birželio 29-ąją (sekmadienį, kuris tais metais sutapo su šv. apaštalų Petro ir Povilo švente) Mindaugas ir Morta gal specialiai vainikavimo iškilmėms sumūrytoje pirmojoje Vilniaus katedroje (pasak dalies lietuvių archeologų bei architektūros istorikų), o gal dab. Palatavio piliakalnyje esą stovėjusioje Latavos pilyje (pasak T. Baranausko) buvo vainikuoti (Rygos meistrų nukaldintomis karūnomis) Lietuvos karaliumi ir karaliene. Netrukus po to (1253 m. liepą) mainais už taiką ir Lietuvos valstybės tarptautinį pripažinimą Mindaugas kryžiuočiams atidavė visą Nadruvą, kai kurias tuometinės Žemaitijos teritorijas ir pusę Dainavos, 1255 m. spalį – visą Lietuvos valdytą Sėlos dalį, o 1259 m. rugpjūčio 7 d. – visą tuometinę Žemaitiją (beveik iki Šventosios rytuose), visą Skalvą ir beveik visą Dainavą.
Su Haličo-Volynės didžiuoju kunigaikščiu Danila Romanovičiumi Mindaugas susitaikė apie 1254 m. pab. (1255 m. taika dar buvo sustiprinta Mindaugui ar Vaišelgai už Danilos sūnaus Švarno ištekinus Mindaugo dukterį). 1258–1259 m. žiemą šią taiką nutraukė Aukso ordos karvedžio Burundajaus vadovaujamos totorių ir jų priverstinių sąjungininkų volynėnų kariuomenės žygis, kurio metu buvo nusiaubta ne tik tikroji Lietuva, bet ir Nalšia bei Dainava (iš popiežiaus Aleksandro IV 1260 m. bulės matyti, kad nuo šio totorių ir volynėnų puolimo nukentėjo didesnė Lietuvos dalis). Dalis istorikų svarbiausiu Burundajaus žygio akstinu laiko „antitotorišką“ karaliaus Mindaugo politiką, – žinoma, kad 1255 m. jis netgi planavo ir jau buvo pradėjęs (netikėtai nutrūkusį) Lietuvos kariuomenės žygį į totorių valdomą Kijevą.
Mindaugo atsimetimas nuo krikščionybės (apostazė). Paskutinieji Mindaugo valdymo metai
Padrąsintas po Durbės mūšio kilusio antivokiško prūsų ir kitų baltų sukilimo bei pakurstytas Lietuvos submonarcho Treniotos, 1261 m. vasaros pab. ar rudens pradžioje Mindaugas atsimetė nuo krikščionybės; išvijęs iš Lietuvos beveik visus joje buvusius vokiečius ir susigrąžinęs 1259 m. jo paties Vokiečių ordinui užrašytą Žemaitiją, jis vėl atnaujino Lietuvos karą su kryžiuočiais.
1268 m. popiežius Klemensas IV vienoje savo bulių Mindaugą pavadino „šviesios atminties valdovu“, – toks Mindaugo įvardijimas privertė suabejoti Mindaugo 1261 m. apostazės realumu; vis dėlto tą apostazę nepriklausomai vienas nuo kito patvirtina net keturi iš skirtingų kraštų (Volynės, Livonijos, Lenkijos ir Lietuvos) kilę XIII–XIV a. šaltiniai, o Klemensas IV 1268 m. galėjo būti tiesiog nieko negirdėjęs apie Mindaugo atsimetimą nuo krikščionybės, nes popiežiumi jis tapo jau po Mindaugo mirties.
Koiperio juosta
thumb|240px|Koiperio juosta, esanti [[Saulės sistema|Saulės sistemoje]] Koiperio juosta (arba Koiperio žiedas, Koiperio–Edžvorto juosta) – disko formos kometoidų žiedas, esantis Saulės sistemos plokštumoje nuo 30 av iki 55 av, iš karto už Neptūno orbitos.
Manoma, kad Koiperio juostoje gali būti iki 10 milijardų kometoidų, kurių skersmenys yra nuo 1 km iki 1000 km, jų bendra masė lygi ~ 0,03 Žemės masės. Iš šios juostos į Saulės aplinką atskrieja trumpaperiodės kometos su orbitiniais periodais mažesniais nei 200 metų. Koiperio–Edžvorto juostos kometoidai dar vadinami koiperoidais. Tai lediniai kūnai, su silikatinių dulkių ir organinių medžiagų priemaiša, susidarę kartu su planetomis prieš 4,6 – 4,7 milijardų metų.
Mikalauskaitė
Mikalauskaitė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Mikalauskienė (ištekėjusi moteris).
Koiperio juosta
Pirmasis koiperoidas buvo atrastas 1992 m. 2003 m. buvo žinoma apie 700 koiperoidų, kurių didžiausias yra 1300 km skersmens. Manoma, kad ir Plutonas bei jo palydovas Charonas taip pat yra koiperoidai. Kometoidų žiedo buvimą už Neptūno orbitos numatė K. Edžvortas (Airija, 1943 m.) ir Dž. Koiperis (JAV, 1951 m.).
Mikalauskaitė
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Mikalauskas.
Koiperio juosta
Koiperio juosta yra pernelyg toli, kad galima būtų lengvai ją tirti. Šiuo metu Koiperio juostoje yra vienas iš Žemės paleistas kosminis aparatas. 2006 m. misiją pradėjęs NASA zondas „New Horizons“ 2015 m. liepos 14 d. praskriejo pro Plutoną ir toliau tęsia skrydį Koiperio juosta bei atlieka jos tyrimus.
Mikalauskaitė
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Koiperio juosta
Kilmė
Koiperio žiedo kilmė kol kas nežinoma. Manoma, jog kadaise besiformuojant Saulės sistemai, anapus Neptūno susiformavo Koiperio žiedas, nes iki Neptūno orbitos kosmose erdvė praskaidrėjo, jau susiformavus Saulės sistemai, o tolimesni objektai buvo nustumti už Neptūno orbitos, t. y., dalis Saulės sistemos medžiagos sankaupų ir taip liko toje vietoje, kur dabar yra.
Kroatijos futbolo varžybos 2001–2002 m.
Kroatijos futbolo varžybos 2001–2002 m.
Pirmosios rungtynės
-
Atsakomosios rungtynės
-
Novi Nužeco geležinkelio stotelė
Novi Nužeco geležinkelio stotelė  – geležinkelio stotelė Nužeco kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Semiatičės apskrityje, Nužeco Stacjos valsčiuje. Per stotelę eina Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija. Nuo stotelės iki Nužeco geležinkelio stoties yra 6,5 km ir iki Borovikų geležinkelio stotelės yra 2,7 km.
Kaspariškiai (Anykščiai)
Kaspariškiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 10 km į pietvakarius nuo nuo Kavarsko, 2,5 km į rytus nuo Taujėnų, prie Laviškio ežero. Per kaimą teka Laviškio ežero intakas Upelis. Praeina kelias.
Vakarinė kaimo pusė priklauso Ukmergės rajonui.
Istorija
1933 m. kaimas išskirstytas į vienkiemius.
1949 m. vasario 1 d. kaimas buvo įjungtas į kolūkį „Šviesusis kelias“, vėliau priklausė Kirovo vardo kolūkiui, Staškūniškio tarybiniam ūkiui, Svirnų kolūkiui.
Gyventojai
Kaspariškiuose 1908 m. gimė gydytojas Juozas Petrikas, 1941 m. – dailininkė skulptorė Veronika Vildžiūnaitė-Šukienė.
Kaspariškiai (Radviliškis)
Kaspariškiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 12 km nuo Sidabravo.
Noomi Rapace
Nomi Rapas (SV Noomi Rapace, 1979 m. gruodžio 28 d. Hiudiksvalis, Švedija) – švedų aktorė.
Pušinė (Kėdainiai)
Pušinė – buvęs viensėdis Kėdainių rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Aristavos.
Noomi Rapace
Biografija
Motina – švedų aktorė Nina Noren, tėvas – ispanų dainininkas, flamenko atlikėjas Rochelio Duranas. Kurio taip ir nėra mačiusi. Būdama septynerių metų amžiaus filmavosi Hrafno Gunlaugsono filme Varno šešėlis ir po jo nusprendė tapti aktore. Sulaukus 15 metų išėjo iš namų ir įstojo į teatro mokyklą Stokholme. 1996 m. debiutavo televizijos seriale „Trys karūnos“. 1998−1999 m. mokėsi Skara Skolscen teatro mokykloje. 2000-aisiais vaidino įvairiuose Stokholmo teatruose, o pastaruoju metu – Švedijos Karališkajame dramos teatre.
Pušinė (Kėdainiai)
Istorija
2020 m. spalio 14 d. gyvenvietė panaikinta prijungiant prie Aristavos ir Katkų kaimų.
Noomi Rapace
Biografija
Labiausiai žinoma Stigo Larsono trilogijoje Millennium, Lisbetos Salander vaidmenyje. Atliko pagrindinį vaidmenį filme „Prometėjas“
Buvęs vyras – švedų aktorius Ola Rapas, su kuriuo išsiskyrė 2011 m. Turi sūnų Lev (9 metų).
Dobrovolė
Dobrovole vadinamos gyvenvietės:
Keturiai
Keturiai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, Jašiūnų rytiniame pakraštyje, Merkio kairiajame krante.
Istorija
Seniau stambus Keturių kaimas ~2020 m. beveik visas prijungtas prie Jašiūnų.
Adamavas (Magūnai)
Adamavas – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 13 km nuo Magūnų.
Eleonora Marčiulionienė
Eleonora Marčiulionienė (1912 m. balandžio 12 d. Tauragnai – 2001 m. gruodžio 18 d. Čikaga) – Lietuvos keramikė.
Biografija
Vyras Aleksandras Marčiulionis. 1937 m. baigė Kauno meno mokyklą. 1937–1938 m. tobulinosi Keramikos mokykloje Bechyne (Čekija). 1938–1944 m. dėstė Kauno dailiųjų amatų mokykloje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1949 m. dirbo Dailės ir amatų mokykloje Freiburge. Nuo 1949 m. gyveno Australijoje, nuo 1956 m. – JAV.
Kūryba
Sukūrė dekoratyvinių vazų, lėkščių, šviestuvų. Antikos ir Tolimųjų Rytų dailės pavyzdžiu kūrė klasikinių formų dekoratyvinius indus, dekoruotus reljefiniu arba tapytu poglazūriniu dekoru. Skulptūrinės keramikos kūriniuose vyrauja lietuviška („Eglė“, „Lietuviškos vestuvės“, „Vargo mokykla“, šeštas – aštuntas dešimtmetis), motinystės („Motina su vaiku“, „Pavasario madona“, septintas – aštuntas dešimtmetis), religinė („Kryžiaus kelias“ 1957 m., „Angelas“, „Baltoji madona“, devintas dešimtmetis) tematika. Kūrybai būdinga įmantrumas, sentimentali nuotaika, taikomos sudėtingos technologijos, įvairios faktūros, glazūros viename kūrinyje. Nuo 1937 m. dalyvavo parodose: 1937 m. Pasaulinėje parodoje Paryžiuje ir 1939 m. Niujorke, 1938 m. I tarptautinėje amatų parodoje Berlyne. Individualios parodos surengtos 1970 ir 1974 m. Čiurlionio galerijoje Čikagoje.
Termosas
thumb|right|Termoso schema. Iliustracija iš 1907 m. JAV patento Termosas arba Diuaro indas – itin aukštos termoizoliacinės varžos indas. Tai stiklinis ar metalinis indas su dvigubomis sidabruotomis sienelėmis, tarp kurių sudarytas vakuumas. Paprastai papdomai apsaugomas įtaisant jį tvirtame metaliniame ar plastikiniame korpuse. Indui uždaryti naudojamas aukštos termoizoliacinės varžos dangtis ar kamštis.
Temperatūra termose žymiai mažiau priklauso nuo aplinkos temperatūros, todėl kinta daug lėčiau, žymiai stabilesnė nei paprastame inde. Termoso termoizoliacinė varža priklauso ir nuo panaudotų medžiagų kokybės, indo talpos, paviršiaus ploto.
Kaip termosas gali tarnauti ir metalinis bidonas ar dėžė tarp dvigubų jos sienelių prikemšant gofruoto popieriaus ar aliuminio folijos, uždarant juos dangteliais su dvigubomis sienelėmis.
Termoso išradimas
Termosą išrado škotų chemikas ir fizikas James Dewar. 1885 m. jis eksperimentavo su skystomis dujomis ir bandė išlaikyti jas atšaldytas. Jis sukonstravo indą, kuris jo garbei vadinosi Diuaro indu. 1904 m. Vokietijoje buvo įsteigta kompanija Thermos GmbH, kuri pradėjo pardavinėti Diuaro indus. Termosas buvo šio indo prekybinis ženklas, kuris tapo bendriniu Diuaro indo pavadinimu.
Termoso veikimas
Norint išlaikyti pastovią temperatūrą reikia sustabdyti šilumos perdavimą konvekcija, spinduliavimu ir laidumu. Šilumos perdavimą konvekcija sustabdo tarpelis tarp sienelių. Tam, kad sumažinti šilumos perdavimą spinduliavimu, sienelės yra labai lygios ir veidrodinės, todėl puikiai atspindi šiluminius spindulius. O šilumos perdavimą laidumu sustabdo termoizoliacinės medžiagos, iš išorės dengiančios stiklinį indą.
Pedja
Pedja  – upė centrinėje Estijoje; Emajegio kairysis intakas. Prasideda Pandiverės aukštumoje, netoli Kelaverės kalvos. Teka į pietus miškingomis vietovėmis. Įteka į Emajegį netoli nuo šio ištakų iš Vertsjervo ežero. Didžiausi intakai: Onga, Kavė, Piknurmė, Umbusis, Peltsama.
Prie Pedjos įsikūręs Jegevos miestas.
Mažeikių seniūnija
Mažeikių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Mažeikių rajono savivaldybėje, apimantis Mažeikių miestą.
Seniūnaitijos
2009 m. įkurta 12 seniūnaitijų:
Jumpstyle
Džiumpstailas  – šokio ir muzikos rūšis, atsiradusi 1997 metais Belgijoje iš „gabber“ muzikos. Tuometinis šokis buvo visiškai nepanašus į dabartinį. Tai buvo tiesiog kojų mėtimas pirmyn ir atgal pagal muziką. Tik vėliau stilius įgavo savo formą, Jumpstyle pagrindus ir kelis judesius. Vėliau šokis vis tobulėjo, atsirado naujos stiliaus šakos, nauji judesiai. right|thumb|250px|Atliekamas Jumpstyle. Danų televizijos parodija.
Išplitimas
Stilius daugiausiai praktikuojamas Europoje, ypatingai Nyderlanduose ir Belgijoje. Šokis buvo pavadintas „Jumpen“. Iki 2005 metų šis šokis nebuvo populiarus.
Jumpstyle populiarumas išaugo 2007 metais. Iš Nyderlandų ir Belgijos šis šokis persikėlė ir į kitas Europos šalis – Prancūziją, Ispaniją, Vokietiją, Didžiąją Britaniją, kiek vėliau ir į šiaurės rytus – Daniją, Lietuvą, Rusiją. Nors ir daug šokėjų baigė savo šokių karjera, bet „jumpstyle“ vis dar nesustoja populiarėjęs pasaulyje. Šokant „jumpstyle“ šokį muzika yra labai svarbus akcentas. Šokant šokį kojos juda pagal muzikoje girdimus būgnus.
Kastantinava
Kastantinava – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės nuo Suvieko, prie Maironių miško. Išlikę pora sodybų.
Šilbalių apylinkė
Šilbalių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Bartninkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkaviškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Vilkaviškio rajono Bartninkų apylinkės ir Kalvarijos rajono Rasių apylinkės.
Skrupulas
Skrupulas (, iš scrupulus 'mažas aštrus akmenėlis') – antikinis masės vienetas. Taip pat skrupulu vadindavo ir kitų matų 1/24 dalis.
Skrupulas masės vienetas
Senovės Romoje skrupulas buvo lygus 1/24 uncijos arba 1/288 libros (t. y., 1,137 g). Skrupulais paprastai matuodavo Romos sidabrinių monetų svorį (sestercija svėrė 1 skrupulą, denaras – 4 skrupulus ir t. t.).
Skrupulu vadino pasenusį vaistinių masės ir tūrio vienetą, lygų 20 granų arba 1/3 drachmos. Rusiškas vaistininkų skrupulas buvo lygus 1,244 g, o angliškasis skrupulas – 1,295 978 g.
FK Austria Wien
Vienos „Austria“ – Austrijos futbolo klubas iš Vienos.
Istorija
1938 m. dėl nacių invazijos trumpam laikotarpiui komanda vadinosi SC Ostmark Wien. 1966 m. prijungtas SC Schwechat klubas.
Tom Watson
Tom Watson (1859 m. balandžio 9 d. Niukasle – 1915 m. gegužės 6 d.) – anglų futbolo treneris, kuris treniravo Sunderland AFC ir Liverpool FC.
Sanderlando klubą treniravo šešis sezonus nuo 1889 m. iki 1896 m. Per tą laiką klubas pateko į Anglijos futbolo lygą ir laimėjo trys lygos taures: 1891–1892, 1892–1893 ir 1894–1895 m. sezonuose.
1896 m. liepos 27 d. pasirašė sutartį ir tapo Liverpulio klubo treneris. Vadovaujant Liverpulio klubui, laimėjo dvi lygos taures: 1900–1901 ir 1905–1906 m. sezonuose. 1914 m. Liverpulis pirmą kartą žaidė FA Taurės finale, bet pralaimėjo Burnley klubui rezultatu 1-0.
Ageha Ohkawa
thumb|right|225px|Nanase Ohkava antra iš kairės. 2006 m. Ageha Ohkawa (g. 1967 m. gegužės 2 d.) – manga kūrėjų komandos, sudarytos vien tik iš moterų, CLAMP narė. Ji yra komandos vadovė; į jos pareigas įeina scenarijų rašymas, romanų viršelių dizainas, planavimas bei pardavimas.
Gimė Osakoje, Japonijoje. Anksčiau ji buvo žinoma kaip Nanase Ohkawa (大川七瀬 Ōkawa Ageha). 2004-aisiais, CLAMP penkiolikos metų jubiliejaus proga, kiekviena iš keturių narių pasikeitė savo vardus.
US Hostert
Hosterto US – Liuksemburgo futbolo klubas iš Hosterto.
Istorija
Klubas įkurtas 1946 m. Nuo 1946–1947 m. rungtyniavo Trečiame divizione (penkta pakopa). Vėlesniais metais būta kilimo į aukštesnius divizionus.
2006–2007 m. pateko į Éirepromotioun (antrą pakopą), bet šiame divizione neįsitvirtino.
Po vieno sezono Pirmame divizione vėl grįžo į Éirepromotioun ir netrukus tapo nugalėtojais.
Rungtyniavo aukščiausioje lygoje. Keletą kartų iškrito į Éirepromotioun ir vėl pratekdavo į aukščiausią lygą.
Nuo 2017–2018 m. sezono rungtyniauja aukščiausioje šalies lygoje.
UEFA taurių taurė 1979–1980 m.
UEFA taurių taurė 1979–1980 m. – 20-asis UEFA taurių taurės turnyras. Prasidėjo 1979 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale baudinių serijoje (pirmąkart taurės finalų istorijoje) laimėjęs prieš  klubą.
Pasaulio prekybos centras
Pasaulio prekybos centras  – iki 2001 m. Niujorke stovėjęs 7 pastatų kompleksas, iš kurių išsiskyrė du 110 aukštų dangoraižiai. Kompleksas pastatytas 1966–1973 m. ir sunaikintas per rugsėjo 11-osios teroristų išpuolį.
Statybos
220px|left|thumb|Pamatų statybos 1968 m. Statybų darbai prasidėjo 1966 metų rugpjūčio 5 dieną. Projektą finansavo Port Authority of New York and New Jersey. Atlikti pamatų paruošimo darbus nebuvo lengva, nes netoliese ėjo dvi metro linijos, kurių darbui nebuvo galima trukdyti. Po žeme 760 000 m³ plote buvo pastatytas 6-aukštų rūsys, 93 000 m² iškastos žemės buvo supilta prie netoliese esančios Hudsono upės, taip sukuriant vietą dabar esančiam Battery Park City. 1970 metais buvo baigtos pirmojo dangoraižio statybos, į kurį pirmieji nuomininkai pradėjo keltis dar 1970 metų gruodį, į antrąjį dangoraižį pirmieji nuomininkai pradėjo keltis tik 1972 metų sausį. Abiejų dangoraižių pastatymas kainavo 900 milijonų JAV dolerių. Kaspino kirpimo ceremonija įvyko 1973 metų balandžio 4 dieną.
Dvyniai dangoraižiai
Pasaulio prekybos centro kompleksas susidėjo iš septynių pastatų, tačiau iš jų labiausiai išsiskyrė du 110-aukštų dangoraižiai.1PPC (Šiaurinis dangoraižis ant kurio 1978 metais buvo pastatyta 360 pėdų aukščio televizijos antena) buvo 417 metrų (1 368 pėdų) aukščio. 2PPC (Pietinis dangoraižis ant kurio stogo buvo pastatyta stebėjimo aikštelė) buvo 415 metrų (1 362 pėdų) aukščio. Pastatų matmenys buvo 64,4 su 64,4 metrų. Iki Rugsėjo 11 atakų pastatų rūsyje buvo įsikūręs didžiausias prekybos centras Manhetene pavadinimu The Mall at the World Trade Center.
Plutiškių apylinkė
Plutiškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Pasaulio prekybos centras
Dvyniai dangoraižiai
Po statybų pabaigos 1972 metais, 1-asis dangoraižis tapo aukščiausiu pastatu pasaulyje, aplenkdamas iki tol 40 metų aukščiausiu buvusį Empire State Building. 2-asis dangoraižis tapo antru pagal aukštį pastatu pasaulyje, kai buvo užbaigtas 1973 metais. Aukščio skirtumas tarp dvynių dangoraižių atsirado todėl, kad uosto valdyba nusprendė paaukštinti 43 ir 67 aukštus 1 dangoraižyje, 2 dangoraižyje to nereikėjo, todėl pastatas išliko 415 metrų aukščio. Dangoraižiai neilgai buvo aukščiausiais pastatais pasaulyje, juos 1973 metais aplenkė Čikagoje pastatytas Sears Tower, kurio aukštis siekė 442 m.
Aštuoni iš 110 aukštų buvo techninės paskirties (mechaniniai aukštai), juos sudarė 7/8, 41/42, 75/76 ir 108/109 aukštai. Tiek vienas, tiek kitas dangoraižis turėjo po 350 000 m² laisvos vietos skirtos biurams, bendras septynių komplekso pastatų laisvas plotas skirtas biurams sudarė 1,04 km².
Plutiškių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šilavoto valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Prienų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Kazlų Rūdos rajono Ąžuolų Būdos apylinkės.
Pasaulio prekybos centras
Dvyniai dangoraižiai
XX a. 10 dešimtmetyje komplekse buvo įsikūrę apie 500 kompanijų biurai, tarp jų buvo daugybė finansinių kompanijų, tokių kaip Morgan Stanley, Aon Corporation, Salomon Brothers, bei pati uosto valdyba. Elektra pastatus aprūpino Consolidated Edison (ConEd). Į pastatus tekėdavo 13 800 voltų srovė, kuri tekėdavo į pastotes įsikūrusias mechaniniuose aukštuose, ten srovė būdavo mažinama 480/277 ir vėliau į 120/208 voltus, kuri buvo reikalinga įvairiems prietaisams ir apšvietimui. Kompleksas taip pat turėjo avarinių elektros generatorių.
110-ame šiaurinio dangoraižio aukšte buvo įkurtos komercinės ir viešosios radijo, bei televizijos perdavimo stotys. Ant dangoraižio stogo buvo pastatyta daugybė įvairių antenų tame tarp ir 360 pėdų (apytiksliai 110 metrų) aukščio centrinis antenos stiebas, kuris buvo perstatytas 1999 metais ir pritaikytas skaitmeninei televizijai. Centriniame stiebe buvo pastatytos beveik visos pagrindinių Niujorko transliuotojų antenos: WCBS-TV 2, WNBC-TV 4, WNYW 5, WABC-TV 7, WWOR-TV 9 Secaucus, WPIX 11, WNET 13 Newark, WPXN-TV 31 ir WNJU 47. Nuo stiebo taip pat buvo transliuojamos keturios miesto radijo stotys FM dažniu:WPAT-FM 93,1, WNYC 93,9, WKCR 89,9, ir WKTU 103,5.
Sinergetika
Sinergetika – mokslas, tiriantis atvirų, nepusiausvirųjų sistemų saviorganizacijos dėsningumus (stabilių struktūrų arba periodinių procesų tokiose sistemose formavimąsi). Viena iš svarbiausių tokių sistemų charakteristikų yra didelis sudedamųjų dalių - elementų - skaičius ir netiesinė sąveika tarp jų.
Pasaulio prekybos centras
Stebėjimo aikštelė ir langai
250px|thumb|right|Vaizdas nuo 2PPC stebėjimo aikštelės, 1980 m. 250px|thumb|right|7PPC nuo 2PPC stebėjimo aikštelės, 1992 m. Didžioji pasaulio prekybos centro komplekso dalis buvo neprieinama visuomenei, tačiau 2PPC (Pietiniame dangoraižyje) buvo įrengta stebėjimo aikštelė pavadinimu „Top Of The World“ (liet. „Pasaulio viršūnė“). Žmonės norintys patekti į stebėjimo aikštelę pirmiausiai turėdavo praeiti apsaugos patikrinimą, kuris atsirado po 1993 metais įvykusių pasaulio prekybos centro sprogdinimų, tik praėjus patikrinimą buvo galima patekti į 107 aukšte įsikūrusią vidinę stebėjimo aikštelę, kuri buvo 399 metrų aukštyje ir iš ten buvo matomas Niujorko miesto vaizdas 360 laipsnių kampu, taip pat buvo rodomas trimatis Manheteno vaizdas ir dirbtinai sukurtas vaizdas iš sraigtasparnio, skraidančio po miestą. Žmonės taip pat galėjo pasinaudoti eskalatoriumi ir pakilti į lauke esančią, aukščiausią pasaulyje stebėjimo platformą. Platforma buvo 420 metrų aukštyje. Teigiama jog esant geroms oro sąlygoms žmonės galėjo matyti vaizdą 72 kilometrų (45 mylių) atstumu. Ant stogo taip pat buvo pastatyta tvora, sauganti nuo savižudžių.
Sinergetika
Sinergetikos pagrindus septintame praeito šimtmečio dešimtmetyje padėjo vokiečių fizikas Hermanas Hakenas.
Pasaulio prekybos centras
Stebėjimo aikštelė ir langai
Šiaurinio dangoraižio (1PPC) 107 aukšte buvo įsikūręs restoranas pavadinimu „Windows on the World“, lietuviškai reiškiantis „Langai ant pasaulio“. Tai buvo elegantiškas restoranas, kuriame būdavo švenčiamos stambios šventės, tokios kaip vestuvės. Per savo paskutinius pilnus darbo metus, restoranas uždirbo 37,5 milijonus JAV dolerių, tapdamas daugiausiai pajamų gaunančiu restoranu Jungtinėse Amerikos Valstijose.
Sinergetika
Saviorganizacijos procesai pasireiškia įvairiose gyvenimo srityse ir mokslo šakose. Tai, pavyzdžiui, plačiai žinoma Belousovo-Žabotinskio reakcija chemijoje, kainų kitimas ir krizės ekonomikoje, širdies raumens susitraukinėjimas, kopų susidarymas dykumose, snaigės formavimasis, struktūrų ir organizacijų kūrimasis socialinėje sferoje.
Pasaulio prekybos centras
Kiti pastatai
Kompleksą sudarė ir penki mažesni pastatai. Vienas iš jų buvo 22-aukštų Vista Hotel viešbutis (3 PPC) įsikūręs komplekso pietvakariuose. Trys žemaūgiai (4 PPC, 5 PPC ir 6 PPC) pastatai buvo išdėstyti aplink aikštę, pastarieji buvo tokio paties dizaino kaip ir dvyniai dangoraižiai. 6 PPC buvo įsikūręs komplekso šiaurės vakaruose, 5 PPC buvo įsikūręs komplekso šiaurės rytuose, o 4 PPC komplekso pietryčiuose. 1987 metais buvo pastatytas naujas 47-aukštų pastatas komplekso šiaurėje ir pavadintas 7 pasaulio prekybos centro pastatu. Po pasaulio prekybos centro kompleksu buvo įkurtas požeminis prekybos centras, kuris buvo sujungtas su Niujorko metro sistema, uosto valdybai priklausančiu PATH traukiniu, kuris jungė Manheteną su Niudžersiu, Hobokenu ir Niuarku.
Sinergetika
Šių laikų sinergetika
Šiandien sinergetika dažnai minima kaip postmodernusis mokslas. Tokį pavadinimą grindžia Margeret J. Wheatley savo knygoje „Vadovavimas ir naujasis mokslas. Tvarkos atradimas chaotiškame pasaulyje“, kurioje ji atkreipia dėmesį į tai, kad daugelis neišsprendžiamų problemų yra neišsprendžiamos todėl, kad jos iškilo mechanistinio determinizmo terpėje. M. J. Wheatley teigia, kad mes iki šiol gyvename niutoniškame pasaulėvaizdyje (paradigmoje). Mes iki šiol skaidome objektus, reiškinius į dalis, mes vis dar tikime, kad veiksmas lygus atoveiksmiui. Sinergetikoje implikuoto holistinio principo esmė yra suvokimas, kad ne vien dalys, elementai lemia (determinuoja visumą), kiek visuma sąlygoja sistemos elementų elgesį, ir būtent į tai sinergetikoje kreipiama daugiausia dėmesio. Kaip bebūtų, galima sakyti, kad XXI a. pasaulis palieka niutonišką pasaulėvaizdį ir pereina prie sinergetinio pasaulėvaizdžio, taip pat žmonių tiesinį mąstymą keičia dinaminis mąstymas.
Šiuo metu pasaulyje ryškiausiais sinergetikos mokslo židiniais reikėtų laikyti vakarų Europos ir Rusijos akademines bendruomenes. Vokietijoje, Štutgarto teorinės fizikos institute, sinergetikos centre tebedirba vienas iš sinergetikos mokslo pradininkų H. Hakenas. Rusijos akademinė bendruomenė visada pasižymėjo pažangumu netiesinėje dinamikoje ir diferencialiniuose skaičiavimuose, o šiuo metu sėkmingai plėtoja sinergetikos mokslo objektą bei aiškina sinergetikos mokslo problematiką. Taip pat Rusijoje šiuo metu veikia sinergetikos bendruomenė, kuri yra tarptautinės chaoso teorijos taikymo psichologijoje ir gamtos moksluose mokslinės bendruomenės šaka Rusijoje. Be abejo nūdienos Pasauliui yra paliktas itin solidus I. Prigogino įdirbis į sinergetikos mokslą (Prigogino vadinama disipatinių struktūrų teoriją).
Pasaulio prekybos centras
Kiti pastatai
Po kompleksu buvo įsikūrusi viena didžiausių pasaulio aukso saugyklų, priklausanti įvairiems komerciniams bankams. 1993 metais netoli saugyklos seifo buvo susprogdinta bomba, tačiau seifas atlaikė sprogimą. Praėjus septynioms savaitėms po rugsėjo 11 atakų, iš saugyklų buvo išvežta brangiojo metalo, kurio vertė buvo 230 milijonai JAV dolerių.
Pasaulio prekybos centro gyvenimas
Eilinę darbo dieną dangoraižiuose dirbo apie 50 000 darbuotojų, bei dar 200 000 žmonių į pastatą pakliūdavo kaip lankytojai. Kompleksas buvo toks didelis, kad net turėjo savo pašto indeksą, 10048. Dangoraižiai siūlė įspūdingus vaizdus nuo stebėjimo aikštelės įsikūrusios pietiniame dangoraižyje, bei 107 aukšte įsikūrusį restoraną šiauriniame dangoraižyje. Dvyniai dangoraižiai tapo gerai žinomi visame pasaulyje, juos buvo galima pamatyti įvairiose filmuose, televizijos laidose, atvirukuose, prekių etiketėse, žurnaluose bei kitur. Taip pastatai tapo neatsiejama Niujorko miesto dalimi, kaip Empire State Building dangoraižis arba Laisvės statula. 1974 metais prancūzų akrobatas trosu perėjo nuo vieno dangoraižio stogo iki kito.
Sinergetika
Sinergetika Lietuvoje
Lietuvoje, sinergetikos mokslo srityje aktyviai dirba Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto mokslininkai. Ypač didelis indėlis į sinergetiką Lietuvoje buvo įneštas dėka Kęstučio Pyrago, Julijono Jono Kaladės ir Leono Valkūno atliekamų mokslinių tyrimų bei jų dėstomų kursų universitete (matematinis modeliavimas ir sinergetikos pagrindai; netiesinės dinamikos pagrindai; sinergetika, chaosas, fraktalai). Aiškius sinergetikos kontūrus apibrėžė Saulius Kanišauskas, aprašydamas juos savo monografijoje „Sinergetinio pasaulėvaizdžio kontūrai“. Ši monografija yra vienas iš pirmųjų leidinių aprašančių sinergetikos mokslą Lietuvoje.
Šaltiniai
Sinergia
Pasaulio prekybos centras
1975 m. vasario 13 d. gaisras
1975 metų vasario 13 dieną Šiaurinio dangoraižio 11-ame aukšte kilo gaisras, kuris buvo įsiplieskęs iki beveik pusės aukšto. Ugnis kabelių angomis pradėjo plisti ir į kitus aukštus, tačiau ten buvo greitai užgesinta, pats gaisras buvo numalšintas per kelias valandas. Ugniai atsparia medžiaga padengta plieno konstrukcija buvo apsaugota nuo tirpimo, dėl to po gaisro neliko jokių konstrukcijos pažeidimų. Įvykis nulėmė tai, jog abiejose dangoraižiuose buvo įdiegta purkštukų sistema. Gaisrininkai teigia jei tokia sistema būtu buvusi įdiegta tuo metu kai dangoraižiai buvo statomi, ugnis būtų padariusi mažiau žalos. Neskaitant žalos, kurią padarė ugnis, keli žemesni aukštai buvo užlieti vandeniu, kol buvo gesinamas gaisras.
1993 m. vasario 26 d. sprogdinimai
250px|thumb|right|Komplekso pogrindis sprogus bombai 1993 metų vasario 26 dieną 12:17 vietiniu laiku, Ramzi Yousef pastatė sunkvežimį su 680 kg sprogmenų garaže esančiame po šiauriniu dangoraižiu, bei detonavo sprogmenį. Sprogimo metu žuvo 6 žmonės, bei apie 50 000 žmonių trūko oro.
1997 ir 1998 metais islamo ekstremistai prisidėję prie sprogdinimų buvo nuteisti kalėti iki gyvos galvos. Po įvykių aukoms buvo pastatytas memorialas, baseinas su žuvusiųjų vardais. Po 2001 m. rugsėjo 11 d., buvo rasta memorialo detalė su užrašu „John“, tai vienintelė memorialo detalė likusi po dangoraižių griūties.
Nuorodos
World Trade Center
Adamonys
Adamonys – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Vaisodžių.
Mesopotamijos žemuma
Mesopotamijos žemumoje iškilo viena seniausių pasaulyje Mesopotamijos civilizacija, čia klestėjo Šumero, Babilono, Asirijos valstybės.
Kasaris
Kasaris  – upė vakarų Estijoje. Prasideda Hagudi savivaldybėje. Teka į pietus, pietvakarius. Įteka į Veinos jūros (Baltijos jūros dalis) Matsalu įlanką. Sudaro deltą; joje įkurtas Matsalu rezervatas. Didžiausias intakas – Vigala (kairysis).
Kilimas
Kilimas – stačiakampio formos austinės tekstilės gaminys.
Kilimas skirtas patalpų grindims ir sienoms puošti. Musulmonai kilimėlius naudoja melsdamiesi.
Kilimai būna ir odiniai (iš karvės, kiaulės ar kitos odos), bei kailiniai (dažyti arba natūralūs). Odinių kilimų priežiūra kiek sudėtingesnė, negalima jiems leisti sudrėkti arba laikyti ten, kur labai karšta. Taip pat reikalinga atitinkama priežiūra, kad odinis kilimas išliktų estetiškas.
Nužeco geležinkelio stotis
Nužeco geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Nužec Stacjos kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Semiatičės apskrityje, Nužeco Stacjos valsčiuje. Per stotį eina Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija. Nuo stoties iki Sičės geležinkelio stotelės yra 7,1 km ir iki Novi Nužeco geležinkelio stotelės yra 6,5 km.
Kilimas
Kilimo istorija
Kilimus žmonės austi pradėjo Centrinėje Azijoje, kur klajoklių gentys savaip turėjo spręsti būsto apšiltinimo, jo transportavimo ir jaukaus interjero kūrimo problemas. Pasistatę palapinę ir patiesę kilimą ant smėlio jos viduje, klajokliai galėjo gyventi jaukiai ir patogiai.
Seniausias kilimas saugomas Ermitaže Sankt Peterburge. Šiam kilimui jau – apie 7000 metų.
Egipto faraonų kapavietėse randami kilimai rodo, kad jau tais laikais jie buvo populiarūs.
XV amžiuje Persijoje (dabartinis Irakas Iranas) įvyksta tikra revoliucija kilimų gamyboje – išplečiama jiems naudojamų medžiagų gama ir įsigali augalinių raštų įvairovė.
Europa kilimus atrado išplitus prekybai. Industrinio perversmo metu buvo sukurtos staklės, galinčios kilimus gaminti masiškai.
Sijai
thumb|200px|Sijų žemės prieš 1770 m. (žalia) ir dabartinės rezervacijos (geltona)
Sijai (Sioux, spėjama, kad iš odžibvių k. žodžio, reiškiančio „gyvatė“ arba „vagis“, sav.  Očhéthi Šakówiŋ – 'septynių tarybų ugnys') – JAV ir Kanados indėnų tautų grupė. Populiacija sudaro ~170 tūkst. žmonių. Gyvena JAV šiauriniame pakraštyje: Šiaurės ir Pietų Dakotose, Minesotoje, Nebraskoje, Montanoje, Ajovoje, Viskonsine, Vajominge; taip pat Kanados prerijose (Manitoboje, Saskačevane, Albertoje). Kalba sijų kalba, priklausančia sijų kalbų šeimai.