cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Demas
Senovės Atikos demai
Atėnų pavyzdžių demai buvo sukurti ir kituose Graikijos miestuose, pvz., V a. pr. m. e. pabaigoje - Koso ir Rodo salose.
Demų grupės sudarė tritijas, kurios savo ruožtu sudarė 10 Atėnų filių (genčių). Kiekviena gentis turėdavo po 3 tritijas (viena mieste, viena pakrantėje, viena žemyno gilumoje).
Kiti demai
Terminas demas išliko ir helenizmo ir romėnų laikais. Bizantijos laikai demasi vadino keturias vežimų lenktynių frakcijas - Raudonuosius, Mėlynuosius, Žaliuosius ir Baltuosius.
Gabija (choras)
Gabija – Vilniaus Gedimino technikos universiteto (VGTU) akademinis choras.
Lernayin Arcax
Stepanakerto „Lernayin Arcax“ – Armėnijos futbolo klubas iš Stepanakerto (Kalnų Karabachas).
Gabija (choras)
Istorija
1961 m. įsikūrus Vilniuje Kauno politechnikos instituto filialui, 1964 m. kovo 8 d. filialo vadovybė ir studentų aktyvas nutarė suburti chorą. Chorui vadovauti buvo pakviestas maestro Klemensas Griauzdė (1905–1983). Įdomu tai, kad buvo patikrinti visų studentų balsai.
Lernayin Arcax
Dėl politinės padėties anksčiau namų rungtynes žaisdavo Kapane, Jerevane, o nuo 2009 m. Gorise.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1990 m. Nuo 1993 m. žaidė aukščiausioje šalies lygoje. Paskutinį kartą joje dalyvavo 2005–2006 m. sezone.
Gabija (choras)
Istorija
Per dvi savaites pavyko surinkti 40 dainininkų. Kovo 23 dieną įvyko pirmoji choro repeticija. Jai vadovavo K. Griauzdė ir chormeisteriai Elona Paškūnienė bei Boleslovas Zubrickas. Viena pirmųjų choro dainų – J. Bendoriaus harmonizuota lietuvių liaudies daina „Mergužėle lelijėle”.
Lernayin Arcax
Istorija
Kurį laiką buvo išnykęs iš futbolo žemėlapio, tačiau 2019 m. vėl žaidė Pirmoje lygoje. Dėl pandemijos Pirma lyga liko neužbaigta.
2020–2021 m. Pirmoje lygoje liko penktoje vietoje. 2021–2022 m. tapo Pirmos lygos nugalėtojais.
Gabija (choras)
Istorija
Vasarą choras dirbo ir repetavo Anykščių rajono „Atžalyno” kolūkyje. Čia ir buvo surengtas pirmasis choro koncertas.
1975–1995 m. chorui vadovavo Feliksas Viskantas (nuo 1972 m. buvo šio choro chormeisteriu).
Lernayin Arcax
Istorija
2022–2023 m. rungtyniavo Premjer lygoje, tačiau tarp dešimties dalyvių liko paskutiniai.
2019 –
Šaltiniai:
Saulius Mikalajūnas
Saulius Mikalajūnas (g. 1972 m. rugsėjo 6 d.) – Lietuvos futbolininkas saugas, žaidęs šalies rinktinėje ir baigęs karjerą 2003 metais.
2009 m. gruodžio 23 d. buvo paskirtas Klaipėdos klubo vyr. treneriu. 2010 m. gegužės 19 d. atsistatydino iš vyr. trenerio pareigų.
Saris (drabužis)
thumb|150px|Moteris su sariu
Saris – tradicinis moterų apdaras Pietų Azijos šalyse, Indijoje, Bangladeše, Nepale ir Šri Lankoje. Sudaro ilgas (4-9 m) audinio gabalas, vyniojamas aplink kūną. Gaminamas iš šilko arba medvilnės.
Pranas Dailidė
Pranas Dailidė (1888 m. rugsėjo 29 d. Sintautai – 1965 m. rugsėjo 1 d. Sirakūzas, Niujorko valstija) – Lietuvos visuomenės veikėjas, diplomatas, žurnalistas, publicistas.
Biografija
Brolis Bronius Edmundas Dailidė. 1911 m. baigė Sankt Peterburgo universiteto Fizikos ir matematikos fakultetą. Studijuodamas aktyviai dalyvavo studentų organizacijos veikloje. 1935 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą.
Žurnalistinėje veikloje dalyvavo nuo 1908 m. 1918–1921 m. Lietuvos Tarybos, vėliau Lietuvos Respublikos atstovas Kaukazo valstybėms, rūpinosi grąžinti i Lietuvą karo pabėgėlius. 1921–1939 m. (su pertraukomis) dirbo Lietuvos užsienio reikalų ministerijoje, 1921 m. vadovavo Ypatingajam skyriui, kuris vykdė sutartį su Rusija. Už brošiūrą „Bažnyčios padėtis valstybėje“ (1925 m.) valdančioji LKDP jam pasiūlė pasitraukti iš tarnybos. 1925–1926 m. dirbo Lietuvos banke.
Nuo 1925 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos veikėjas, 1926 m. ir 1930 m. CK narys. 1926–1927 m. Seimo atstovas, pritarė Bažnyčios atskyrimui nuo valstybės. Per 1926 m. valstybės perversmą suimtas, netrukus paleistas. 1926 m. laikraščio „Lietuva“, 1927–1928 m. faktinis laikraščio „Lietuvos žinios“ redaktorius. 1935–1939 m. Lietuvių tautininkų sąjungos narys, 1934–1939 m. – Eltos direktorius. 1939–1940 m. Lietuvos nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Latvijai. 1940–1941 m. vertėsi advokato praktika.
Lietuvių tremtinių draugijos veikėjas, 1947 m. pirmininkas, BALF veikėjas. Bendradarbiavo JAV lietuvių leidiniuose „Sandara“, „Margutis“, „Draugas“, „Darbininkas“, „Vienybė“. 1947–1953 m. žurnale „Margutis“ paskelbė atsiminimų. Išspausdino daugiau kaip 3000 straipsnių Lietuvos spaudoje ir per 400 straipsnių JAV lietuvių laikraščiuose. Parašė matematikos vadovėlių, parengė spaudai rinkinį „Lietuvos sutartys su svetimomis valstybėmis“, (2 t. 1930–1939 m.).
Smalinė (Vilnius)
Smalinė – vakarinė Vilniaus miesto savivaldybės dalis, esanti tarp Pilaitės ir Buivydiškių. Kolektyviniai sodai, nausėdijų kvartalai.
Istorija
Iki XX a. pabaigos – kaimas Buivydiškių apylinkėje.
Žas
ŽAS – Lietuvos muzikinė grupė, susikūrusi 1993 metais Vilniuje, Lietuvoje. Pavadinimas kildinamas iš frazės „žertva ant smūgio“, kurią ištarė M. Berenio brolis.
Vytautas Bacevičius
Vytautas Bacevičius (1905 m. rugsėjo 9 d. Lodzėje – 1970 m. sausio 15 d. Niujorke, JAV) – lietuvių kompozitorius, pianistas.
Žas
Diskografija
Studijiniai albumai
Videografija
Skaitmeninis vaizdo diskas
Vytautas Bacevičius
Kūryba
Ankstyvuosiuose kūriniuose ryški vėlyvojo romantizmo (Richardas Vagneris), impresionizmo (Klodas Debiusi), simbolizmo (Aleksandras Skriabinas, Bela Bartokas) įtaka. Rytų filosofijos ir estetikos paveiktas iškėlė kosminės muzikos idėją, vengė žanriškumo. Vėlesnėje jo kūryboje esama konstruktyvizmo bruožų.
Soliniuose koncertuose dažniausiai skambino F. Listo, F. Šopeno, A. Skriabino, K. Debiusi, M. Ravelio, M. K. Čiurlionio, J. Gruodžio, savo kūrinius. Užsienyje propagavo lietuvių kompozitorių kūrybą.
Sūris
thumb|250px|Šveicariškas sūris Sūris – iš karvių, ožkų bei avių pieno varškės gaminamas maisto produktas.
Apie sūrį
thumb|220px|2005 m. Lietuvos pašto ženklas, skirtas [[Lietuviškas varškės sūris|lietuviškam varškės sūriui]] Sūris buvo žinomas ir vartojamas 2000 m. pr. m. e. Senovės graikams ir romėnams sūris buvo vienas svarbesnių maisto produktų. Sūrio gamyba klestėjo daugelyje Romos imperijos vietovių. X amžiuje Italija buvo pažangiausias sūrio gamybos kraštas. Viduramžiais jų gamybą plėtė ir tobulino Vakarų Europos vienuolynai. Šiuo laiku daugiausiai sūrių gamina JAV, toliau – Prancūzija, Italija, Vokietija. Svarbiausi sūrio importuotojai yra Anglija, Vakarų Vokietija, Belgija. Sūrio eksportu pirmauja Naujoji Zelandija, toliau seka Nyderlandai, Danija, JAV.
Lietuvoje prieš I pasaulinį karą dvarų pieninės gamino šveicariškus, olandiškus, balšteino ir kitus sūrius. Nepriklausomybės laikais tos rūšies sūrį gamino privačios ir koorporatinės pieninės. Pastarosios jų gamybą buvo pradėjusios labai plėsti paskutiniais nepriklausomybės metais. Be to, Klaipėdoje buvo gaminama šiek tiek Camembert’o sūrio. Tilžės sūriui teko 78 %, olandiškam (Ėdamo) 14,2 %, bakšteino, 3,4 % visų pagamintų sūrio kiekio. Lietuvos sūrio eksportas buvo labai mažas. 1936 m. eksportuota 441,2 tonos, o 1938–908,9 tonos sūrio. Daug labiau už saldaus pieno gamybą Lietuvoje nuo seniausių laikų paplitusi baltų (varškės), arba ūkiškų rauginto pieno sūrių gamyba ir vartojimas. Dažniausiai juos gamina iš nugriebto pieno. Kad sūris būtų saldesnis ir netrapus, kartais rūgusį pieną maišo su saldžiu pienu, o riebumui padidinti prideda grietinės, ir tą mišinį kaitina, kol pieną sutraukia. Iš taip paruoštos ir nusausintos varškės slegia sūrį. Gamina jį su kmynais arba be jų. Vartoja valgiui šviežiai pagamintus arba panokintus ir išdžiovintus sūrius.
Pagrindinės sūrių grupės
Platesnė informacija pagrindiniame straipsnyje Sūrių grupės
Vienos, visuotinai priimtos sūrio klasifikacijos nėra. Pagrindiniai sūrį apibūdinantys kriterijai yra šie:
Daugeliui sūrio rūšių taikomas kilmės apsaugos taisyklės – tai reiškia, kad tam tikru pavadinimu (pvz., Roquefort, Parmigiano Reggiano, lietuviškas Liliputas) gali vadintis tik sūriai, gaminami konkrečioje vietovėje nustatytu būdu ir iš kontroliuojamų žaliavų. Saugomų pavadinimų vertimas (pvz., Parmigiano Reggiano išvertimas į Parmezaną) laikomas vartotojų klaidinimu.
Mozzarella
thumb|250px|Mozzarella sūris Mozzarella vadinami kelių porūšių Itališki švieži sūriai, kurie gaminami naudojant sukimą ir pjaustymą: mozzarella di latte di bufala pagamintas iš nepasterizuoto buivolės pieno; mozzarella di bufala campana pagamintas tik iš Campania buffalo pieno; mozzarella fior di latte pagamintas iš šviežio pasterizuoto arba nepasterizuoto karvės pieno, o  mozarella pagaminta iš mišinių, kartais parūkytų, ir tuomet patalpintų į specialias talpas.
Camembert (Kamambero) sūris
thumb|250px|Kamamberas Camembert’o sūris yra vienas žymiausių ir mėgstamiausių sūrių Prancūzijoje, nepaisant to, kad sūris pradėtas gaminti tik nuo XVIII amžiaus.
Camembert’as pavadinimas kilo nuo Normandijos kaimelio, kur šiuo metu stovi Marie Harel – sūrio pradininkės statula. 1855 m. sūris buvo patiektas Napoleonui III, pristatytas kaip sūris iš Camembert kaimo. Sūris paliko jam didžiulį įspūdį ir nuo tada šis sūris tapo visur žinomas Camembert vardu.
Camembert’o gamyba: Pagamintas iš pasterizuoto karvės pieno. Brandinimo pradžioje, Camembert’as yra purus ir švelnus, o per laiką įgauna kreminį atspalvį (paprastai 2-3 savaitės). Tradiciškai tam paskiriama 21 diena. Camembert’as turi subtilų sūroką skonį. Geras sūris turi būti sunokęs iki pat sūrio „širdies“. Jo masė privalo turėti aiškų geltoną atspalvį.
Camembert’as puikiai dera su baguette duona. Taip pat Camembert’as puikiai dera su vaisiais ar riešutais. Geriausia jį valgyti kambario temperatūroje. Tinkamiausi vynai yra raudonas Bordeaux (Bordo) vynas arba Beaujolais.
Brie (Brie de Meaux)
thumb|250px|Brie sūris
Brie sūrio gamybos vieta yra nutolusi nuo Paryžiaus 50 km į rytus. Brie de Meaux yra senos kilmės sūris. Seniausi istoriniai duomenys apie Brie sūrį randami Karolio Didžiojo kronikoje. Imperatorius ragavo sūrį mažame Brie miestelyje 774 m. Per Prancūzijos Revoliuciją, Liudviko XVI paskutinis noras prieš giljotinavimą buvo, kaip teigiama, gauti paskutinį Brie kąsnį.
1814 m. princas de Talleyrand organizavo europietiškų sūrių varžybas Vienos Kongreso metu. Brie de Meaux buvo apdavonatas pirmuoju prizu ir paskelbtas „Le Roi des Fromages“ (Sūriu Karaliumi). Iš daugybės rūšių Brie de Meaux yra ko gero puikiausias ir plačiausiai žinomas.
Brie gamyba: Padaryti vienam Brie de Meaux sūriui reikia apie 25 litrų pasterizuoto karvės pieno. Pagal tradiciją sūris maišomas rankomis su pelle à brie (skylėtų samčiu). Tuomet sūris pasūdomas, išimtinai tik su sausa druska.
Skonis: Brie de Meaux turi švelnumo, kurio galima tikėtis tik iš pačių geriausių pasaulio sūrių rūšių. Brie de Meaux turi labai švelnią žemės riešutų ir vaisių aromatų kombinaciją. Brie puikiai dera su šampanu. Raudonas Bordeaux (Bordo) arba Bourgogne (Burgundy) vynai yra taip pat puikus pasirinkimas.
Rokforo pelėsinis sūris
thumb|250px|Rokforo sūris Pirmos žinios apie Rokforo sūrį siekia 79 mūsų eros metus, kuomet Plinijus Vyresnysis užsiminė apie sūrio turtingą aromatą. Rokforas pagamintas išmtinai tik iš Raudonosios Lakaunės avių pieno, šios avys ganosi milžiniškose Rouergue (Prancūzija) plynaukštėse, ir Aveyron’e. Tikras Rokforo sūris turi raudonos avies prekinį ženklą.
1411 m. Karalius Karolis VI davė teises brandinti Rokforą tik vienam kaimui: Roquefort-sur-Soulzon. Šiais laikais, Rokforo sūriai vis dar natūraliai brandinami mažiausiai 4 mėnesius tuose pačiuose kaimelio urvuose. 2003 m. buvo septyni Rokforo gamintojai. Didžiausias yra „Roquefort Société“. „Roquefort Papillon“ taip pat gerai žinoma sūrių markė. Kiti penki gamintojai yra: „Carles“, „Fromageries occitannes“, „Gabriel Coullet“, „Vernières“ and „Le Vieux Berger“.
Rokforo gaminimas: Rokforo kokybė priklauso nuo avies pieno, varškės perdirbimo, “penicillium roqueforti” grybo ir brandinimo natūraliuose urvuose. Pelėsinis grybas Penicillium roqueforti buvo rastas tuose pačiuose urvuose, kur brendo sūriai. Šiandien pelėsinis grybas dažniausiai gaunamas laboratorijose, kad būtų užtikrintas jo pastovumas ir konsistencija.
Parmezanas
thumb|250px|Parmezanas
Parmezano sūris Italijoje žinomas kaip Parmigiano Reggiano. Žodis Parmezanas kilo iš prancūziškai tariamo originalaus pavadinimo Parmigiano Reggiano. Europos Sąjungoje Parmezano pavadinimas įregistruotas kaip maisto produktų ženklas ir yra apsaugotas įstatymų. Ženklas gali būti legaliai naudojamas kalbant išskirtinai tik apie Parmigiano Reggiano DOP sūrius pagamintus tik Šiaurės Italijos tam tikroje teritorijoje. Pagal legendą Parmezanas buvo kurtas viduramžių eigoje Bibbiano mieste, Reggio Emilia provincijoje. Šio miesto produkcija netrukus išplito į Parmos ir Modenos teritorijas. Istoriniai dokumentai parodo, kad XIII-XIV amžiuje Parmezano sūris buvo labai panašus į tą, kuris gaminamas šiais laikais.
Parmezanas buvo liaupsintas anksčiau nei 1348 Bokačo darbuose, Dekamerone jis kalba apie kalną padarytą tik iš Parmezano su makaronais.
thumb|250px|Cheshire Sūris thumb|250px|Sage Derby sūris
Poveikis sveikatai
Kai kurių studijų duomenimis, sūris padeda sumažinti dantų ėduonies riziką.
Neigiamas poveikis
Kaip ir piene, sūryje yra daug sočiųjų riebiųjų rūgščių, kurios laikomos vienu iš širdies ir kraujagyslių ligų sukėlėjų. Dėl to JAV rekomenduojama valgyti ne daugiau 60 g riebaus sūrio per savaitę. Kita vertus, daugiausiai sūrio suvalgančiose šalyse – Graikijoje ir Prancūzijoje – sergamumas širdies ir kraujagyslių ligomis yra mažas.
Sūryje yra kazeino, kuris, virškinamas žmogaus skrandyje, skyla į keletą medžiagų, viena iš kurių yra opiatas kazomorfinas. Dėl to tiriamas sūrio (ir kitų pieno produktų) ryšys su vaikų elgesio sutrikimais (pvz., autizmu).
Nors žmonės, nevirškinantys laktozės, dažnai vengia sūrio, tačiau brandintuose sūriuose išlieka tik ~5 % piene buvusios laktozės, o ilgai brandintuose jos gali beveik nebūti. Ilgai brandintuose sūriuose gali būti daug histamino ir tiramino, kuris kai kuriems žmonėms gali sukelti į alergiją panašią reakciją.
JAV nėščioms moterims patariama vengti sūrio su mėlynuoju pelėsiu ir trumpai brandinto sūrio dėl galimo listerijos bakterijų poveikio vaisiui.
Įdomybės
Lietuvoje ir Lenkijoje gaminami obuolių sūriai.
Violetinis nuosėdis
Violetinis nuosėdis (Cortinarius violaceus) – nuosėdinių šeimos valgomas grybas, turintis vidutiniškas maistines savybes. Dėl savo retumo yra saugotinas.
Išvaizda
Spalvos kaita: kepurėlės spalva įvairuoja nuo violetinės iki melsvai juodos. Lakšteliai violetiniai, tačiau vėliau tamsiai raudonai rudi.
Augavietė
Šis retas grybas dažniausiai sutinkamas drėgnuose lapuočių miškuose, kartais ir prie spygliuočių medžių.
Sezonas: rugpjūtis-spalis.
Josifas Augustas
Erchercogas Josifas Augustas Viktoras Klemensas Marija, Vengrijos ir Bohemijos princas, (1872 m. rugpjūčio 9 d. – 1962 m. liepos 6 d.) trumpą laiką buvo Vengrijos valdovas. Jis priklausė Habsburgų-Lotaringų šeimai, buvo vyriausiasis Erchercogo Josifo Karlo (1833–1905) sūnus. Josifo Augusto senelis buvo palatinas Josifas (1776–1847), Vengrijos palatinas ir jaunesnysis imperatoriaus Leopoldo II sūnus.
„Erchercogas Josifas“, 76,02 karato bespalvis deimantas su nepriekaištingai matoma vidaus struktūra, yra pavadintas Erchercogo garbei, nes oficialiuose įrašuose teigiama, kad deimantas buvo jo nuosavybė.
Ankstyvasis gyvenimas
thumb|left|180px|erchercogas su žmona Jis gimė Alčute, Vengrijoje. 1893 m. lapkričio 15 d. Miunchene jis vedė Bavarijos princesę Augustę Mariją (1875–1964).
Nuo 1893 m. jis tapo imperatoriaus Pranciškaus Juozapo „teisėtu vaikaičiu“. Josifo žmonos mama Gizela buvo vyriausia gyva imperatoriaus Pranciškaus Juozapo ir imperatorienės Elžbietos Vitelbach dukra. Visi jaunos poros vaikai gimė, kol imperatorius Pranciškus Juozapas dar buvo gyvas. Jų šeši vaikai:
Josifas savo, kaip karininko, karjerą pradėjo 1890 m., kai jam buvo pavesta būti 1-ojo pėstininkų pulko leitenantu. Netrukus jis buvo paaukštintas į oberleitenantus ir 1893 m. buvo perkeltas į 72-ąjį pėstininkų pulką. 1894 m. jis buvo perkeltas į 6-ąjį Dragūnų pulką, o vėliau paties kaizerio paaukštintas į majorus ir perkeltas į 1-ąjį Husarų Honvedo pulką. Jis pradėjo vadovauti šiam pulkui 1904 m., o vėliau, 1908 m., pradėjo vadovauti 79-ajai Honvedo brigadai. 1911 m. pradėjo vadovauti 31-ajai pėstininkų divizijai Budapešte.
Pirmasis pasaulinis karas
Augustas iki Pirmojo pasaulinio karo jau buvo gavęs daugybę karinių apdovanojimų. Į jo apdovanojimų sąrašą įėjo Bronzinis medalis už karinius nuopelnus, Juodojo Erelio ordinas, 1-os klasės Raudonojo Erelio ordinas, Didysis Viktorijos ordino kryžius, Didysis Karlo III ordino kryžius bei Didysis Bulgarijos ordino kryžius.
1914 m. jis kartu su savo pajėgomis kovėsi Galicijoje bei Karpatų kalnuose. Po to, kai Italija įsitraukė į karą, jis buvo perkeltas prie Karintijos sienos kautis su Isonzo armija. Augustas pasiliko šiame fronte iki pat Devintojo Isonzo upės mūšio 1916 m.; šio laikotarpio metu jis vėl gavo daugybę karinių apdovanojimų. Augustą labai mėgo jo kariai, ypatingai tie, kurie buvo vengrų tautybės.
1916 m. lapkritį jam buvo patikėta vadovauti Heresfrontui ir kovoti prieš rusų bei rumunų pajėgas. 1918 m. sausį jis buvo paskirtas 6-osios armijos vadu, o liepą pradėjo vadovauti 10-ajai bei 11-ajai armijoms. Galiausiai jam buvo paskirta vadovauti Heresgrupei Balkanuose. 1918 m. spalio 24 d. jis tapo paskutiniu Austrijos-Vengrijos feldmaršalu, nes kaizeris norėjo nuraminti vengrų nacionalistus.
Pokaris
1918 m. spalio 27 d. imperatorius Karolis I Augustui skyrė Vengrijos „Homo Regius“ titulą, bet Augustas paprašė atleisti jį nuo ištikimybės priesaikos kaizeriui. Tuomet jis pradėjo derybas ir paskyrė grafą Janosą Hadiką sukurti naują nacionalinę vyriausybę. Tačiau 1918 m. spalio 31 d. prasidėjusi Chrizantemų revoliucija atbaidė jį nuo šių planų. Lapkritį buvo paskelbta socialistinė Vengrijos demokratinė respublika, bet po kelių mėnesių ją pakeitė komunistinė Vengrijos sovietinė respublika. Populiarusis Augustas išgyveno nenukentėjęs ir tapo valstybės regentu. Kadangi Sąjungininkų pajėgos nesutiko pripažinti Erchercogo Josifo kaip Vengrijos valdovo, jis buvo priverstas atsistatydinti 1919 m. rugpjūčio 23 d. 1920 m. Erchercogas tapo pirmuoju Vitezo ordino riteriu. Vėliau jis tapo Vengrijos gamtos mokslų akademijos garbės nariu ir buvo jos prezidentu 1936–1944 m. 1944 m. iš Vengrijos jis pasitraukė į Jungtines Amerikos Valstijas, bet vėliau grįžo į Vokietiją. Jis mirė 1962 m. Raine.
Jo vyriausiasis sūnus Josifas Pranciškus mirė anksčiau už jį patį, 1957 m.
Taigi Josifo Augusto pagrindiniu įpėdiniu tapo jo vyriausiasis vaikaitis Erchercogas Josifas Arpadas, gimęs 1933 m. Josifas Arpadas yra vedęs princesę Mariją, su kuria susilaukė vaikų, kol Josifas Augustas dar buvo gyvas. Jo vyriausiasis sūnus yra Erchercogas Josifas Karlas, gimęs 1960 m.
Josifo Augusto vaikaitė Ilona, gimusi 1927 m., ištekėjo už Džordžo Aleksandro, Meklenburgo kunigaikščio.
Arekipa
Arekipa  – miestas Peru pietuose, antras pagal svarbą po sostinės Limos. Miestas yra Arekipos regiono ir Arekipos provincijos sostinė.
Arekipos miestas išsidėstęs ugnikalnio El Misti papėdėje. Virš jūros lygio miestas iškilęs 2 380 m. Gyventojų – 860 000 (2005). Per Arekipą eina Panamerikos plentas. Mieste – du universitetai: Universidad Nacional de San Agustín de Arequipa (1828 m.) ir Universidad Católica de Santa María (1961 m.).
Istorija
Miestas buvo įkurtas 1540 m. rugpjūčio 15 d. Garsija Manueliu de Karbachaliu (Garcí Manuel de Carbajal), ispanų konkistadoro Fransisko Pisaro (Francisco Pizarro) emisaru. Metais vėliau, Ispanijos karalius Karolis V suteikė Arekipai miesto teises.
Architektūra
thumb|left|250px|Arekipos katedra
2000 m. Arekipos senamiestis įtrauktas į UNESCO paveldo sąrašus. Jam būdingi kolonijinio laikotarpio pastatai, pastatyti iš medžiagos, vadinamos sillar (baltos spalvos vulkaninės uolienos). Būdinga ispaniško ir andalūzietiško stiliaus architektūra. Svarbiausi objektai: XVI a. Šv. Katalinos vienuolynas, XVII a. Goyeneche rūmai, barokinis Casa del Moral, katedra, eilė kolonijinių laikų bažnyčių ir kitų pastatų.
Albina Simokaitytė
Albina Simokaitytė-Tumkevičienė (1923 m. gegužės 17 d. Marijampolėje – 2004 m. gegužės 18 d. Šiauliuose, palaidota Donelaičio kapinėse) – Lietuvos teatro aktorė.
Biografija
Baigusi mokytojų seminariją, 1945–1949 m. vaidino Marijampolės dramos teatre. 1949 m. kartu su vyru, aktoriumi ir režisieriumi Kaziu Tumkevičium persikėlė į Šiaulius, 1949–1986 m. Šiaulių dramos teatro aktorė.
Vaidmenys
Sukūrė per 90 vaidmenų, iš jų svarbesni:
Breckiai
Breckiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Žaiginio.
Aleksandras Babianskis
Aleksandras Babianskis (1853 m. Vaiguva – 1931 m. gruodžio 10 d. Varšuva) – Rusijos imperijos kariuomenės generolas, lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Baigė Šiaulių gimnaziją ir Sankt Peterburgo karo akademiją. Už darbą Rusijos imperijos kariuomenės teismuose suteiktas generolo laipsnis.
Dalyvavo Sankt Peterburgo lietuvių išeivių organizacijų veikloje, 1904–1906 m. bendradarbiavo Sankt Peterburgo „Lietuvių laikraštyje“, rėmė lietuvių reikalavimus, kad vietos katalikų mokyklose būtų dėstoma ir lietuvių kalba. 1905 m. su kitais lietuvių inteligentais dalyvavo „Lietuvių laikraščio“ redakcijos sukviestame susirinkime, kur buvo pareikalauta Lietuvai (su Gardino gubernija) suteikti savivaldą, visose Lietuvos mokyklose dėstyti lietuvių kalba, rusus mokytojus pakeisti lietuviais, pirmą kartą paskelbtas reikalavimas atkurti lietuvišką Vilniaus universitetą. Nuo 1906 m. advokatas, kaltinamuosius gynė ir politinėse bylose. Stiprėjant lietuvių ir lenkų nesutarimams, visuomeninę veiklą lietuvių organizacijose nutraukė. Po Pirmojo pasaulinio karo apsigyveno Varšuvoje, siūlė įvairius planus sutaikyti Lietuvą ir Lenkiją, 1921 m. rėmė Hymanso projektą; siekė įkurti lietuvių ir lenkų draugiją abiejų tautų santykiams gerinti.
Medžių grupė Observatorijos kieme
Istorija
Kiemas susiformavo XVI a., statant patalpas kolegijai, todėl akademijos laikais jis buvo vadinamas Kolegijos kiemu. Dabartinę formą įgavo XVII a. pradžioje. 2008 m. kieme įrengiant lietaus nuotekų sistemą ir raunant kieme augusius medžius atlikti archeologiniai žvalgymai. Iki tol šiame universiteto kieme buvo atlikti tik nedidelės apimties tyrinėjimai. Dėl keliamos grėsmės nupjauti trys paminkliniai klevai (į saugomų teritorijų kadastrą įrašyti 2009, o sunaikinti – 2008 m.).
Medžių grupė savivaldybės botaniniu gamtos paveldo objektu paskelbta 1996 m. gegužės 29 d.
Anglijos futbolo varžybos 1963–1964 m.
Anglijos futbolo varžybos 1963–1964 m.
Jurginas
Jurginas (Dahlia) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis.
Tai daugiametės žolės su stambiais šakniagumbiais. Stiebas stačias, šakotas, tvirtas. Lapai priešiniai, plunksniškai suskaldyti. Graižai stambūs, ilgakočiai, dažnai nulinkę, įvairiaspalviai. Jurginai skirstomi į dekoratyvinius (graižai iki 30 cm skersmens, augalo aukštis 100–200 cm), rutulinius (graižai apvalūs, 10–20 cm skersmens, augalo aukštis iki 200 cm), paprastuosius tuščiavidurius (graižai tik su viena eile liežuviškų žiedų, augalo aukštis 50–100 cm) ir pomponinius (graižai apvalūs, 2–5 cm skersmens, augalo aukštis 50–150 cm).
Dauginami šakniagumbių dalijimu, auginiais ir sėklomis (vienmečiai). Žiemai šakniagumbiai iškasami ir laikomi tamsioje, sausoje ir vėsioje vietoje.
Gentyje 15 rūšių, paplitusių Centrinėje Amerikoje. Lietuvoje auginama viena rūšis – didžiagraižis jurginas (Dahlia pinnata), kuris populiarus dekoratyvinis augalas. Sodinamas vejose ir lysvėse. Išvesta daug veislių.
Pavadinimo kilmė
Lotyniškai jurginų gentis pavadinta švedų botaniko Andreas Dahl, XVIII a. pabaigoje keliavusio Amerikoje ir Meksikoje rinkusio jurginus, garbei. Vieną iš 15 augalo rūšių, kurią XVIII a. išvedė vokiečių kilmės rusų akademikas Johanas Gotlybas Georgis, rusai pavadino georginu, o sulietuvinus (pagal analogiją: rusų Georgijus = lietuvių Jurgis) gėlė tapo jurginu.
MDG
MDG, Mdg arba mdg be taškų arba su taškais gali reikšti:
Lengvoji atletika 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Lengvoji atletika 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko keturias dienas. Iš viso dvylika rungčių buvo įtraukta į pirmosios lengvosios atletikos varžybų programą. Visos rungtys, išskyrus maratoną, vyko Panathinaiko stadione. Iš viso varžėsi 64 lengvaatlečiai iš 10 šalių.
Jungtinių Amerikos valstijų rinktinė, kurią sudarė 10 sportininkų, iškovojo devynis iš dvylikos galimų aukso medalius. Varžybose nepasiektas nei vienas pasaulio rekordas. Dalyviai dėl to kaltino netinkamus bėgimo takelius, kuriuose nebuvo įmanoma išvystyti didelio greičio. 100 m bėgimo atkrentamieji bėgimai tapo pirmosiomis vykdytomis olimpinių žaidynių varžybomis istorijoje. Pirmuoju apdovanotu olimpiados čempionu tapo trišuolininkas James Connolly. Disko metimas ir maratonas pirmą kartą vykdytas tarptautinėse varžybose.
Triušinis bandikutas
Triušinis bandikutas (Macrotis lagotis) – bandikutų (Peramelemorphia) eilės sterblinis žinduolis, gyvenantis Centrinės ir Vakarų Australijos dykumų bei pusdykumių rajonuose. Gyvūnai sveria apie 0,8 – 2,5 kilogramo. Patino kūno ilgis 30 – 55 centimetrai, patelės – 29 – 39 centimetrai. Seniau šie sterbliniai buvo paplitę pietinėje Australijos dalyje, bet dabar yra reti. Šiandien triušiniai bandikutai, kaip ir daugelis kitų Australijos sterblinių yra saugomi. Keturi iš šešių porūšių išnyko.
Gyvenimo būdas
Triušiniai bandikutai (dar vadinami bilbiais) gyvena sausringose Australijos vietovėse, kurių peizažą sudaro reti miškai, savanos ir stepės su puriu dirvožemiu. Triušiniai bandikutai rausia žemėje gilius urvus, kuriuose praleidžia šviesųjį paros metą. Tokio urvo gylis – kartais iki 1,5 metro. Iš bandikuto urvo aukštyn veda tik viena landa, prie kurios yra nedidelė krūva žemių. Triušiniai bandikutai gyvena po vieną. Triušinio bandikuto užpakalinės kojos ilgesnės už priekines, tačiau jis juda ne šuoliuodamas, bet lėtai risnodamas ant visų keturių galūnių: priekines kojas statydamas kartu, o užpakalines – paeiliui.
Maistas
Triušiniai bandikutai medžioja ir ant žemės, ir po ja. Pagrindinis jų maistas – įvairūs vabzdžiai. Be jų, bandikutai ryja smulkius stuburinius, pavyzdžiui, peles, paukščius ir driežus. Stipriomis priekinėmis kojomis, užsibaigiančiomis ilgais lenktais nagais, gyvūnas išsikapsto iš po žemės vabzdžių lervų. Ilgas smailėjantis bandikuto snukis lengvai įlenda į visas angas ir plyšius tarp akmenų. Triušinis bandikutas gyvena sausringose žemyno vietose, kur nuolat trūksta vandens, todėl skysčių poreikį paprastai patenkina ėsdamas sodrius vaisius.
Dauginimasis
Dauguma triušinių bandikutų dauginasi ištisus metus, tačiau jų jaunikliai dienos šviesą išvysta dažniausiai pavasarį. Bendrauja tik poravimosi metu. Per 15 parų trunkantį nėštumą patelė iššnešioja vieną ar du jauniklius. Jaunikliai gimsta 1 centimetro ilgio, silpnai išsivystę. Vos gimę jie įsiropščia į motinos sterblę. Čia, žįsdami motinos pieną, jie vystosi keletą savaičių. Paūgėję jie išlenda iš sterblės, tačiau pajutę pavojų tučtuojau sušoka atgal.
Bilby Bilbí
Šilėnų piliakalnis (Birštonas)
Šilėnų piliakalnis, Aštrusis kalnas – piliakalnis Birštono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Šaltinėnų, Birštono seniūnija. Pasiekiamas keliu Nemajūnai – Vėžionys prieš Šilėnus, miške esančios laukymės pradžioje pasukus į dešinę pietų kryptimi, 1,5 km pavažiavus iki nebegyvenamos sodybos – yra 100 m į šiaurę nuo jos ūkinių pastatų, miške, einant tarp dviejų kalvų esančia griova, priekyje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskirame pailgame aukštumos atragyje. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 41 m ilgio, 10 m pločio pietiniame bei 8 m pločio šiauriniame gale. Šiauriniame jos gale supiltas 0,5 m aukščio, 11 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 12 m aukščio. Aikštelės pietinę dalį apardė duobė. Piliakalnis yra pušyne.
Tyrimai
1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 9200 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Tautvilas
Tautvilas arba Tautvila (m. 1263 m.) – XIII amžiaus Lietuvos kunigaikštis. Yra žinoma, kad jo tėvas buvo Dausprungas, motina – Vykinto sesuo, o brolis – Gedvydas.
Biografija
Apie 1248 m. Lietuvos didysis kunigaikšis Mindaugas pasiuntė kariuomenę į rusėnų žemes, t. y., į Polocko kunigaikštystę užkariauti naujų teritorijų. Tačiau kol Tautvilas, Vykintas ir Gedvydas kariavo su rusėnais, Mindaugas siekdamas pašalinti potencialius pretendentus į Lietuvos sostą, užgrobė jų valdomas žemes bei pasiuntė žmones nužudyti Tautvilą ir Gedvydą. Šie sužinoję apie įvykius Lietuvoje ir supratę apie gresiantį pavojų, pabėgo pas savo svainį Danielių iš Haličo. Neilgai trukus Tautvilo dėdė – žemaičių kunigaikštis Vykintas, subūrė galingą koaliciją, kuri turėjusi padėti atkovoti užgrobtas žemes, bei pasodinti į Lietuvos sostą Tautvilą. Koaliciją sudarė: Vykinto valdomi vakariniai žemaičiai (rytiniai žemaičiai rėmė Mindaugą), jotvingiai, Kalavijuočiai bei Danieliaus halyčėnai.
1254 m. Tautvilas susitaikė su Mindaugu ir iš jo gavo valdyti Polocką kaip dalinę kunigaikštystę. Tačiau Tautvilas 1263 m. buvo nužudytas Treniotos, kuris siekdamas atsisėsti į Lietuvos sostą turėjo pašalinti ir jį.
Degu
Degu (Octodon degus) – aštuondantinių (Octodontidae) šeimos graužikas. Šiek tiek mažesnis už žiurkę, tačiau dėl išorinio panašumo dažnai su ja painiojamas. Dydis gerokai svyruoja priklausomai nuo kilmės iš tam tikros populiacijos. Kūno ilgis 25-31 cm, uodegos – 7,5-13 cm. Svoris 170–300 g. Kailiukas rudas, kūno apačioje šviesus. Virš akių ir po jomis gali būti geltonų plaukų „vokai", ant kaklo – geltonos spalvos žiedas. Uodega ilga, gale su šepetėliu, lengvai nulūžta pastvėrus grobuoniui.
Paplitęs Pietų Amerikos pietvakarinėje dalyje – Čilėje, Andų kalnuose iki 1200 m aukščio. Gyvena kolonijomis ir kasa ilgas urvų sistemas. Minta augaliniu maistu. Urve kaupia maisto atsargas. thumb|210px|left|Degu
Auginamas kaip dekoratyvinis graužikas.
Nelaisvėje gyvena apie 6–7 metus.
Ošo
thumb|right|250px|Radžnyšpuramas, [[Oregonas|Oregono valstija. Ošo vairuodamas „Rolls-Royce Silver Spirit“ automobilį važiuoja pro minią savo adeptų. Tokį apvažiavimą Ošo darydavo kasdien. 1982 m. vasara]]
Radžnyšas arba Ošo, gimė kaip Čandra Mohanas Džainas (, 1931 m. gruodžio 11 d. – 1990 m. sausio 19 d.) – Indijos dvasinis mokytojas, Ošo meditacinio judėjimo kūrėjas.
Biografija
Mirus seneliui 1938 m., jis grįžo pas tėvus į Gadavaros miestelį su 20 000 gyventojų. Kartu atvyko jo senelė, kuri liko ištikimiausiu Ošo draugu iki savo mirties 1970 m. ir laikė save anūko mokine. Pirmą satori būseną Ošo patyrė 1946 m., būdamas 14 metų.
Vėliau Saugaro universiteto filosofijos fakultete, kurį su pagyrimu baigė 1956 m. Jis laimėjo aukso medalį Visos Indijos debatų konkurse ir tapo Indijos čempionu.
Nuo 1957 m. Ošo dėstė Raipuro sanskrito koledže. Po metų jis tapo Džabalpuro universiteto filosofijos profesoriumi. 1966 m. paliko šią pareigybę tam, kad galėtų visiškai atsiduoti šiuolaikinio žmogaus meditacijos menui. Šeštame dešimtmetyje apvažiavo visą Indiją kaip „Ačarja (mokytojas) Radžnišas“.
1968 m. Ošo apsistojo Mumbajuje ir pradėjo mokyti. Reguliariai vedė meditacines stovyklas, dažniausiai kalnuotose vietovėse, kuriose mokė ir „dinaminės meditacijos“.
1974–1981 m. Ošo persikėlė į Punos miestą, kur įkūrė ašramą, vedė diskursus hindi, po to anglų kalbomis, ir mokė meditacijos. Kasdien 6:00 val. ryto vyko dinaminė meditacija, po jos Ošo skaitydavo 60-90 min. paskaitas.
XX a. 8–9 dešimtmečiais Ošo turėjo kelis tūkstančius sekėjų, gyvenančių ašrame Punoje, bei daug sekėjų Vakaruose. 9-ojo dešimtmečio pradžioje Ošo su sekėjais persikėlė iš Puno į Oregoną (JAV) ir įkūrė Radžnyšpuramą. Ten organizacija įsivėlė į konfliktus su teisėsauga. Ošo norėjo užgrobti visą valdžią JAV Oregono valstijoje, ir per rinkimus norėdamas eliminuoti „netinkamus“ rinkėjus masiškai užkrėtė kavinių maistą salmoneliozės ir botulino bakterijomis. Po šio įvykio 1985 m. Ošo buvo deportuotas iš JAV ir 21 valstybė atsisakė jį pas save įsileisti, todėl Ošo grižo į Indiją.
Ošo turėjo 98 „Rolls-Royce“ automobilius ir svajojo turėti jų 365 – po vieną automobilį kiekvienai metų dienai. Ošo turėjo „Rolls Royce“ automobilių daugiau nei bet koks kitas asmuo pasaulyje. Ošo kasdien važiuodavo su vis kitu „Rolls Royce“ automobiliu per kelią, šalia kurio būdavo išsirikiavę Ošo mokiniai, kurie mesdavo gėles po Ošo automobilio ratais.
Mokymas
Ošo mokyme buvo eklektiškai jungiami hinduizmo (tantros, jogos), budizmo ir kitų religijų elementai, pabrėžtas seksualinis dėmuo. Įšventintas sekėjas gaudavo sanjasino titulą, nors ši sanjasa gerokai skyrėsi nuo tradicinės.
Radžnyšas taikė „Mistinės rožės“ techniką, kuri laikyta didžiule meditacine naujove – adeptas kasdien turėjo po tris valandas juoktis, verkti ir tris valandas per savaitę praleisti susikaupęs tyloje.
Pasekėjų Ošo laikytas nušvitusiu, beveik dievišku asmeniu, jam gausiai aukojo pinigus. Po Ošo mirties 1990 m. ir suėmus kelis svarbius organizacijos narius, Ošo judėjimo reikšmė ir pasekėjų skaičius sumenko, tačiau iki šiol Punoje veikia Ošo meditacijų centras.
Kai kurie religijotyrininkai (pavyzdžiui Aleksandras Dvorkinas ir kiti) Ošo meditacinį judėjimą priskiria prie totalitarinių sektų.
Ošo vertinamas labai prieštaringai – jis atvirai šaipėsi iš politinių ir religinių lyderių, savo mokymu griovė tradicinę santuokos, lytinių santykių, šeimos sampratą, daugelio laikytas sektantu, apsimetėliu, šarlatanu. Kiti tyrinėtojai Radžnyšą vertina kaip gerai supratusį to laikmečio Vakarų kontrkultūrinę dvasią, su kuria jis derino savo mokymą – ego nėra blogis, gyvenimas yra džiaugsmas, svarbiausia – ši akimirka, meilė ir laisvė be kaltės jausmo. Jo mokymas atliepė to meto Vakarų kontrkultūrinei nuostatai apie „žmogiškojo potencialo ugdymą“. Vokiečių filosofas Pėteris Sloterdaikas Radžnyšą vadino „religijų Vitgenšteinu“, atlikusiu radikalią pasaulio religijų žaidžiamų žaidimų dekonstrukciją. Indijoje Radžnyšas, būdamas gyvas, daugiausia vertintas neigiamai, bet po jo mirties jo reikšmė tolydžio didėja.
Cna (Pripetė)
Cna  – upė pietų Baltarusijoje, Bresto srityje; Pripetės kairysis intakas. Prasideda pelkėse, ties Gainineco kaimu. Teka į pietryčius miškingomis ir pelkėtomis vietovėmis, kerta Polesės žemumą.
54 km ruože vaga sureguliuota, vagos plotis iki 10 m žemupyje. Salpos plotis 500–1000 m. Vidutinis nuolydis – 0,42 m/km. Prie Cnos įsikūrę Hancavičai.
Bakkanas
Bakkanas  – miestas šiauriniame Vietname. Miestas yra Bakkano provincijos sostinė. Mieste 2004 metų duomenimis gyveno 20 000 gyventojų.
Вилояти Бак Кан
Ngavangas Namgijalas
Ngawang Namgyal (dzongkha: ཞབས་དྲུང་ངག་དབང་རྣམ་རྒྱལ, 1594 m. – 1651 m.) – pirmasis Butano dvasinis lyderis (šabdrungas).
Kilmė
Ngawang Namgyal gimė Ralunge, Tibete. Iš tėvo pusės jo giminės linija siekė Drogon Tsangpa Gyare, Drukpa budizmo mokyklos įkūrėją. Zhabdrung buvo laikomas Kunkhyen Pema Karpo reinkarnacija ir atsisėdo į sostą kaip jo paveldėtojas princas, tituluojamas šabdrungu.
Vėliau tarp šabdrungo ir Karmapa mokyklos lyderio kilo konfliktas. Dėl to 1616 m. Tsang Desi pareikalavo atiduoti šventas Ralungo relikvijas ir pasiuntė savo kareivius jų atimti jėga. Apie tai sužinojęs Ngawang Namgyal pabėgo iš Tibeto į pietus, dabartinį vakarų Butaną, kur įkūrė Čeri vienuolyną ties Timpu.
Butano suvienijimas
thumb|left|Simtokha dzongas Ngawang Namgyal įtvirtino savo valdžią vakarų Butane pavergdamas konkurentus, kurie priklausė priešiškai Lapa Kagju budizmo mokyklai ir buvo pastatę keletą senųjų Butano dzongų. Vėliau jis užėmė ir likusias Butano dalis.
1627 m. jis pastatė Simtoka dzongą, kuris buvo strategiškai patogioje vietoje. Iš ten jis galėjo kontroliuoti tiek Paro slėnį vakaruose, tiek Trongso slėnį rytuose.
Taip pačiais metais į Butaną atvyko pirmieji europiečiai (portugalai jėzuitai Estevao Cacella ir João Cabral). Jie Butano valdovą apibūdino kaip labai malonų, apsišvietusį žmogų, besidomintį menu.
1634 m. įvyko "Penkių lamų kova", kurioje Ngawang Namgyal nugalėjo prieš jį suvienytas Tibeto ir Butano pajėgas. Nuo to laiko Butanas tapo vieninga šalimi.
Ngawang Namgyal pradėjo suvienyto Butano istoriją, kartu įsteigdamas ir dvasinių lyderių šabdrungų liniją, valdžiusią šalį iki XX a.
Būda (įmonė)
Būda – Lietuvoje XIV-XVIII a. veikęs medienos apdirbimo įmonių tipas. Būdos buvo steigiamos didelėse giriose. Jose būdavo ruošiama mediena eksportui, gaminami medžio produktai.
Būdos minimos pirmą kartą 1379 m. Pirmosios atsirado Užnemunėje ir Žemaitijoje, arčiau Nemuno, kad būtų galima paprasčiau eksportuoti produkciją. Pradžioje būdas steigė dvarininkai, tačiau 1547–1554 m. būdų steigimas perėjo valstybės iždo žinion. Ypač būdos buvo steigiamos XVI–XVII a. įsisavinant Užnemunės žemes.
Būdų darbininkai buvo vadinami būdininkais ir gyveno laikinose gyvenvietėse. Buvo eksportuojama ąžuolų mediena, sakai, degutas, derva, terpentinas, taip pat pelenai, potašas. Produkcija gabenta į Rygą, Dancigą, Karaliaučių.
Dauginčiai (reikšmės)
Dauginčiai yra:
Krūmyninės medšarkės
Krūmyninės medšarkės (Malaconotidae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima. Anksčiau buvo priskiriami medšarkinių (Laniidae) šeimai.
MWI
MWI, Mwi arba mwi be taškų arba su taškais gali reikšti:
Persefone
Persefone – Andoros progresyviojo death metalo muzikos grupė, įkurta 2001 metais.
Virginija Juršienė
Virginija Jasiūnaitė-Juršienė (g. 1950 m. liepos 16 d. Valentuose, Biržų raj.) – Lietuvos dailininkė keramikė.
Biografija
Augo Vilniuje. Baigė M. K. Čiurlionio meno mokyklos skulptūros specialybę. 1974 m. baigė Lietuvos dailės institutą, J. Adomonio mokinė. 1976–1996 m. Vilniaus „Dailės“ kombinato dailininkė. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.
Kūryba
Keramikos kūriniai („Ateiviai“ 1986 m., „Luotai“ 1987 m., „Pievų miestas“ 1996 m., „Margi portretai“ 2004 m., „Moterys iš niekur“ 2005 m.) postmodernistinės krypties, būdinga konceptualumas, eksperimentavimas. Sukūrė asambliažų, objektų instaliacijų („Nestabilūs“ 2001 m., „Knyga – inversija“ 2003 m., „Klasės“ 2004 m.
Nuo 1974 dalyvauja parodose, individualios parodos surengtos Erfurte 1981, Vilniuje 1992 m., 1993 m., 1996 m., 2000 m., Kėdainiuose 1992 m.), konkursuose, projektuose Lietuvoje ir užsienyje (Pasaulinis taikomųjų menų konkursas Kanadzava-1999). Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus.
FK Šešupė
Čyčkų „Šešupė“ – Lietuvos futbolo klubas iš Čyčkų. Namų rungtynes žaidžia Vilkaviškyje.
Istorija
Įkurta 2000 m. kaip Vilkaviškio futbolo komanda „Šešupė“. 2009 m. ji persikėlė į Čyčkų stadioną. 2010 m. komanda ėmė dalyvauti III lygos varžybose. Iki tol klubas žaisdavo mėgėjų regioniniuose turnyruose, Nacionalinėje mėgėjų futbolo lygoje, seniūnijų žaidynėse. 2010 m. sutvarkytas stadionas. 2011 m. komanda pradėjo žaisti SFL lygoje.
Klubas turi ne tik berniukų, bet ir mergaičių komandą.
Werner von Siemens
Verneris fon Zymensas (Werner von Siemens; 1816 m. gruodžio 13 d. Lentėje prie Hanoverio – 1892 m. gruodžio 6 d.) – vokiečių išradėjas ir pramonininkas, didžiausio pasaulyje elektrotechnikos koncerno steigėjas.
Biografija
Verneris fon Zymensas gimė 1816m. gruodžio 13 d. Lentėje prie Hanoverio. Nors buvo nepaprastai gabus technikai, dėl finansinių nepriteklių negalėjo studijuoti. 1835 m. pašauktas į Prūsijos armiją. Siekdamas užsidirbti pinigų, eksperimentavo su broliu, darė išradimus. 1846m. jis sukonstravo elektrinį rodyklinį bei spausdinantį telegrafą. Po metų kartu su Johanu Georgu Halske Berlyne įsteigė firmą „Die Telegraphen-Bauanstalt Siemens&Halske“. Ši firma vėliau išaugo į pasaulinį koncerną „Siemens AG“. Nuo 1849m., pasitraukęs iš armijos, Zymensas visą dėmesį skiria techniniams išradimams. 1866m. jis atranda dinamo elektrinį dėsnį, kuris tampa pagrindiniu elektros energijos dėsniu. Dar vienas reikšmingas Zymenso atradimas – besiūlė elektros laidų izoliacija. Visame pasaulyje jis tiesė telegrafo linijas bei povandeninius kabelius. Zymensas taip pat kūrė elektrinį garvežį (1879), elektrinį liftą (1880) bei elektrinį tramvajų (1881), padėjo steigti fizikos, technikos srityje veikusias institucijas. 1880m. už gyvenimo nuopelnus jam suteiktas bajoro titulas. 1892m. gruodžio 6 d. Berlyno Šarlotenburge vienas garsiausių vokiečių pramonininkų ir išradėjų miršta.
Albina Katinienė-Veličkaitė
Albina Katinienė-Veličkaitė (1930 m. gruodžio 16 d. Kvesų k., Kauno r. – 2016 m.), chorvedė, pedagogė, mokslininkė – socialinių mokslų (edukologija) habilituota daktarė.
Biografija
1957–1960 Ukmergės vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir choro vadovė. Taip pat vadovavo miesto mokytojų mišriajam chorui, jį parengė 1960 respublikinei dainų šventei.
Nuo 1960 rudens Vilniaus vidurinės meno mokyklos dėstytoja ir 1-ojo vaikų darželio muzikos vadovė.
Nuo 1962 Vilniaus kultūros – švietimo technikumo dėstytoja, 1964 prie Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų subūrė sostinės ikimokyklinių įstaigų darbuotojų moterų chorą ir iki 1970 jam kūrybiškai vadovavo. Kartu dėstė muzikos disciplinas prie Vilniaus švietimo skyriaus veikusiuose metiniuose vaikų darželių auklėtojų kursuose.
Nuo 1981 kurį laiką buvo Respublikinių mokytojų namų ikimokyklinių įstaigų muzikos vadovų ir darželių auklėtojų choro studijos vadovė.
Nuo 1988 Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto (universiteto) Ikimokyklinės pedagogikos katedros vyr. dėstytoja, nuo 1992 docentė. 1994 apgynė socialinių mokslų habilituotos daktarės disertaciją tema: „Vaiko muzikinės kultūros ugdymas darželyje".
Nuo 1997 universiteto profesorė, vadovauja magistrantams ir doktorantams, dalyvauja disertacijų gynimo komitetuose, mokslinėse konferencijose Lietuvoje ir užsienyje. Pedagogė paskelbė daugiau kaip šimtą mokslinių straipsnių Lietuvos ir užsienio spaudoje, parašė šias knygas bei monografijas: „Muzikinis auklėjimas vaikų darželyje“ (kartu su M. Bedarfaite ir K. Linkevičiumi, 1966), „Sukas ratukas“ (1971), „Vaikų balsų lavinimas darželiuose“ (1975), „5-7 metų vaikų dainavimo mokymo pedagoginės sąlygos“ (1976), „Ikimokyklinio amžiaus vaikų dainavimo mokymo metodika“ (1978), „Muzikinio auklėjimo ir lavinimo vaikų darželyje metodika“ (1983), „Muzikinės kultūros pradmenų ugdymas darželyje“ (1992), „Vaiko muzikinės kultūros ugdymas darželyje" (1998) ir kt. Yra įvairių mokymo metodinių priemonių ir knygų sudarytoja arba bendraautorė.
A. Katinienė buvo Ukmergės rajono dainų švenčių dirigentė, respublikinių „Dainų dainelės" konkursų žiuri narė, yra Lietuvos švietimo ikimokyklinio ugdymo reformos pradininkė, Lietuvos pedagogų kvalifikacijos instituto muzikos mokytojų kvalifikacijos komisijos pirmininko pavaduotoja, Lietuvos švietimo ir mokslų ministerijos koordinacinės muzikinio ugdymo tarybos narė ir ikimokyklinio ugdymo ekspertų komisijos narė.
Mirė 2016 m.
Šulkaimis
Šulkaimis (, nuo 1907 m. Gut Schulkeim, nuo 1939 m. Schulkeim, nuo 1945 m., nuo 1950 m. liepos 5 d. Altaiskojė, )  – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrino kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos-vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities dvaras ir kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 7 d. Labguvos rajono, vėliau Polesko rajono kaimas, nuo 1947 m. birželio 17 d. Polesko rajono, nuo 1947 m. liepos 25 d. iki 2008 m. birželio 30 d. Gurjevsko rajono Dobrino apylinkės kaimas.
Société Générale
Société Générale S.A. (SocGen) – seniausias Prancūzijos bankas. Šis bankas taip pat yra ir vienas iš pagrindinių finansinių paslaugų teikėjų Europoje. SocGen bankas yra įsikūręs Paryžiuje. Bankas turi 120 000 darbuotojų, iš kurių 75 000 dirba Europoje. Savo veiklą vykdo 80 šalyse, o pagrindinės veiklos sritys yra mažmeninė bankininkystė ir investicinė bankininkystė bei kitos finansinės paslaugos.
Tlaskala (miestas)
Tlaskala, pilnai Šikohtenakatlio Tlaskala  – miestas vidurio Meksikoje, Meksiko slėnyje, prie Sahuapano upės, į rytus nuo Meksiko. Tlaskalos valstijos sostinė. Svarbus kultūrinis centras, žinomas nuo ikikolumbinių laikų. Vystomi tradiciniai amatai. Veikia universitetas. Plentai į Meksiką, Pueblą, Apisaką.
Paveldas
Mieste gausu kolonijinės architektūros paveldo: Šv. Pranciškaus Asyžiečio vienuolynas su katedra (1537 m.), Šv. Jono ir Šv. Juozo bažnyčia (1641 m.), Okotlano bazilika (1670 m.), Indijų karaiškoji koplyčia (1528 m.), Įsikūnijimo ligoninės liekanos (1537 m.), Karališkieji rūmai (1545 m.), Karališkieji ir parijų vartai (1550 m.), koridos arena (1732 m.), ginklų aikštė (1524 m.), XVI a. konvento, koplyčios, XIX a. akveduko liekanos.
Istorija
Miesto pavadinimas nahuatlių kalba reiškia „tortilijų vieta“. Tlaskala iškilo XIV a., kai Tepetikpako, Okotelolko, Tisatlano, Kiahuistlano klanai, kovodami prieš actekus, sudarė Tlaskalos konfederaciją. Netrukus Tlaskala buvo vienas svarbiausių Mezoamerikos prekybinių taškų. Tačiau actekai netrukus per gėlių karus užkariavo visas aplinkines teritorijas ir nukirto Tlaskalos prekybinius saitus.
XVI a., Kortesui vykdant Meksikos užkariavimą, tlaskaliečiai susivienijo su ispanais ir dalyvavo užimant actekų sostinę Tenočtitlaną. 1522 m. europiečiai įkūrė Tlaskalos miestą, pradėjo vietinių gyventojų evangelizaciją. XVI a. dauguma vietinių gyventojų žuvo dėl epidemijų. Vėliau Tlaskala tapo vienos iš Naujosios Ispanijos provincijų sostinių.
Bredėnai
Bredėnai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Žemųjų Viesų.
Ge
GE gali reikšti:
Ge gali reikšti:
ge gali reikšti:
Gražina Bacevič
thumb|Gražinos Bacevič kapas karinėse [[Povonzkų kapinėse]]
Gražina Bacevičiūtė (, 1909 m. vasario 5 d. Lodzė – 1969 m. sausio 17 d. Varšuva, palaidota karinėse Povonzkų kapinėse) – Lenkijos lietuvių kompozitorė, smuikininkė virtuozė.
Biografija
Tėvas Vincas Bacevičius, broliai Kęstutis Bacevičius ir Vytautas Bacevičius. Vyras gydytojas Piotras Andžejus Bernackis.