cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
San Pedro departamentas
Geografija
thumb|left|230px|Mbutuji upelis Veintisinko de Disiembrės apylinkėse thumb|left|230px|Galvijų ūkis
Vakarinę dalį, esančią Paragvajaus upės pakrantėse, sudaro šlapynių, užutėkių, senvagių išvagota lyguma, o likusią dalį užima kalnuoti ir miškingi kraštovaizdžiai. Dalį departamento užima San Choakino aukštuma, taip pat iškilusios neaukštos Kurusu, Korasono, Agvarajaus, Noviretos, Gvavirajaus ir San Migelio kalvos. Vakarine San Pedro riba teka laivuojama Paragvajaus upė, o per departamentą – jo intakai, kurių atskiri ruožai taip pat tinka laivybai: Kurugvati, Korjentesas ir Manduvira. Be to, gausu mažesnių upokšnių (Piripuku, Takvati, San Antonijas, Jetiti, Tapirakvajus, Pegvaho, Mbutujus, Tobatiri, Agvarakati.
Vidutinė metinė oro temperatūra yra 23,6 °C, tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 30,7 ir 18,9 °C. Per metus iškrenta apie 1140 mm kritulių (daugiausia vasarį, mažiausia liepą).
Ūkis
Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, tai svarbiausia arklininkystės ir viena svarbiausių galvijininkystės sričių šalyje. Auginama medvilnė (23,2 tūkst. tonų, 2002 m.), ryžiai (0,9 tūkst.), soja (76 tūkst.), cukranendrės (29,9 tūkst.), kukurūzai (75,3 tūkst.), kviečiai (9 tūkst.), tabakas (5,2 tūkst.). Auginamos kiaulės (171 tūkst. vnt.), galvijai (1082 tūkst.), avys (40,7 tūkst.), arkliai (48,5 tūkst.), ožkos (5,8 tūkst.). Turistinės traukos vietos yra San Pedro mieste (katedra, muziejus), San Estanislao (kultūros namai, istorijos muziejus), Ikuamandiju šaltinis, Chechujo upė su smėlio paplūdimiais.
Administracinis suskirstymas
thumb|230px|Kinkomi ratai San Pedro departamente
San Pedro departamentas padalintas į 21 apygardą:
Barclays
thumb|left|Barclays Vilniuje. Barclays PLC − tarptautinė finansinių paslaugų grupė, įsikūrusi Londone, Jungtinėje Karalystėje. Remiantis 2010 m. Forbes žurnalo duomenimis, tai 10 pagal dydį finansinių paslaugų grupė ir 21 pagal dydį bendrovė pasaulyje. Ji vykdo savo veiklą daugiau nei 50-yje šalių 5 žemynuose ir turi 50 milijonų klientų. 2010 m. Barclays turimo turto suma siekė €1,94 trilijonus ir buvo trečias pagal dydį šiuo atžvilgiu pasaulyje, atsiliekantis tik nuo BNP Paribas bei HSBC bankų.
Veikla
2009 m. Lietuvoje, Vilniuje pradėjo veiklą vienas iš Barclays informacinių technologijų centrų.
Kazys Grigas
Kazys Grigas (1924 m. kovo 1 d. Pagiriai, Čekiškės valsčius – 2002 m. gruodžio 3 d. Vilnius) – Lietuvos tautosakininkas paremiologas, folkloristikos istorikas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
Baigė Vilkijos gimnaziją. 1945–1948 m. Kauno universitete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą, pašalintas dėl sovietinei ideologijai nepriimtinų pažiūrų, 1951 m. baigė Vilniaus universitetą. 1983 m. filologijos mokslų daktaras.
Kurmiai
Kurmiai (Talpa) – kurminių (Talpidae) šeimos vabzdžiaėdžių gyvūnų gentis, kuriai priklauso labai plačiai paplitę gyvūnai.
Kūnas pailgas, kaklas trumpas, snukis ištįsęs ir iš viršaus palinkęs į apačią. Galūnės labai sutrumpėjusios ir pritaikytos rausti. Priekinės letenos plačios, su galingais nagais. Akys rudimentinės. Kailis trumpas, tankus, juodos, tamsiai rudos, rečiau tamsiai pilkos spalvos. Kūnas 9-18, uodega – 1,5-3,4 cm ilgio.
Gausiai paplitę miškų ir miškastepių zonoje. Pirmenybę teikia drėgniems, bet ne užpelkėjusiems dirvožemiams, kuriuose lengva rausti. Po žeme įsirengia sudėtingą maitinimosi ir gyvenamųjų tunelių sistemą. Rausdamas gilius tunelius į žemės paviršių išstumia žemės kauburėlius – kurmiarausius. Aktyvūs ištisą parą, labai ėdrūs. Didžiausią maisto dalį užima sliekai ir kiti bestuburiai, tarp jų nemažai žemės ir miškų ūkių kenkėjų.
Per metus patelė atveda viena vadą.
Juškovy Grudas
Juškovy Grudas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje, pasienyje su Baltarusija. Kaimas yra apie 11 km į pietryčius nuo Michalovo ir apie 40 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Dauguma kaimo gyventojų yra gudų tautybės ir stačiatikių tikėjimo. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. DW686 ir vaivadijos kelias Nr. DW687.
Gozo FC
Goco FC – buvęs Maltos futbolo klubas iš Goco.
Liepinės žydų kapinės
thumb|right|250px|Žydų kapinės Liepinės žydų kapinės - žydų kapinės įkurtos XVIII a. Liepinės kaimo šiaurinėje dalyje. Kapinės sutvarkytos, teritorija 0,38 ha, kapinėse yra užrašas Žydai - Liepinės gyventojai (Żydom lipskim - mieszkańcy).
Gozo FC
Istorija
Žaidę elito divizione 1999–2000 m. sezone, tačiau liko tarp blogiausių ekipų ir iškrito į žemesnį divizioną.
2011 m. komanda išformuota, o klubas likviduotas.
Eddie Pope
Edis Poupas (g. 1973 m. gruodžio 24 d.) – futbolininkas, buvęs JAV rinktinės gynėjas.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 1996 m. lapkričio 10 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur antrosiose rungtynėse žaidėjui parodžius dvejas geltonas korteles, jis išvarytas iš aikštės ir negalėjo žaisti sekančių rungtynių.
2007 m. Eddie Pope pasitraukė iš profesionalaus futbolo.
S.T.A.L.K.E.R.: Clear Sky
S.T.A.L.K.E.R.: Clear Sky − postapokaliptinė pirmojo asmens šaudyklė, skirta Microsoft Windows; antroji kompiuterinio žaidimo „S.T.A.L.K.E.R.: Shadow of Chernobyl“ dalis. Žaidimą kūrė „GSC Game World“ kūrėjų komanda iš Ukrainos. Naujoji dalis buvo išleista 2008 m. rugpjūčio 29 d. Žaidimas platinamas įprastu ir internetiniu būdu per Steam.
Žaidimo įvykiai vyksta netoli Černobylio atominės elektrinės sprogimo vietos. Žaidėjas valdo veteraną Stalker Scar ir bando išgyventi zonos platybėse.
Latakijos muchafaza
Latakijos muchafaza  – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies šiaurės vakarinėje dalyje, prie Viduržemio jūros ir Turkijos sienos. Administracinis centras – Latakija.
Administracinis suskirstymas
Muchafaza suskirstyta į 4 mintakas:
Myriaus pilis
Myriaus pilies kompleksas nuo 2000 metų yra UNESCO Pasaulio paveldo sąrašo objektas Baltarusijoje. Pilis stovi netoli Myriaus miesto, Kareličų rajone, Gardino srityje.
thumb|250px|left|Myriaus pilis. [[Napoleonas Orda|Napoleono Ordos piešinys, 1876 m. ]]
Gotikos stiliaus pilį XV a. pabaigoje pradėjo statyti vietos turtuolis, Lietuvos dvaro maršalka, Bresto seniūnas Jurgis Ivanovičius Iljiničius. 1568 m. pilį paveldėjo jo anūkas Bresto vaivada Jurgis Ščesnavičius Iljiničius, o po jo mirties turtus paveldėjo Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis. Radvilos pilį baigė statyti renesanso stiliumi. Šalia rytinės ir šiaurinės sienų buvo pastatyti trijų aukštų rūmai. Napoleono karų metu pilis buvo apleista ir smarkiai apgriuvusi. XIX a. pabaigoje pilis buvo atstatyta ir pritaikyta gyventi. Šalia pilies suformuotas parkas. Po Dominiko Radvilos mirties 1813 m. pilis atiteko jo dukrai Stefanijai ir jos vyrui Liudvikui fon Vitengšteinui (Liudvik zu Sayn-Wittgenstein-Berleburg), o vėliau jų dukrai Marijai, kuri ištekėjo už kunigaikščio Chlodvigo Hohenlojės-Šilingfiursto. Jų sūnus Mauricijus Hohenlojė-Šilingfiurstas 1895 m. pilį pardavė Mikalojui Sviatopolkui Mirskiui. Šeima pilį valdė iki 1939 m. II pasaulinio karo metais pilyje naciai buvo įrengę getą vietos žydams.
Architektūra
Pilis keturkampė, kampuose – masyvūs bokštai, kurių aukštis apie 25 metrus. Penktas bokštas vakarinės sienos centre – vartų bokštas, kažkada ten buvo įmontuotas pakeliamas tiltas per platų griovį. Sienų storis vietomis siekia 3 metrus, aukštis iki 13 metrų. Gerai apgalvota dviejų eilių šaudymo angų sistema leido pilį ginti iš visų pusių. Vėliau šaudymo angos buvo užmūrytos arba perdarytos į langus, bokštus puošę mūrinės karūnos, pertvarkant pilį, buvo pakeistos į stogus.
Anatolijus Čiubaisas
Anatolijus Čiubaisas (, g. 1955 m. birželio 16 d. Barysave, Minsko sritis) – Rusijos ekonomistas, politikas, valstybės veikėjas, valstybinės korporacijos „Rosnano“ valdybos pirmininkas.
Nuo pat 1991 m. A.Čiubaisas su nedidelėmis pertraukomis užima įvairias svarbias pareigas valstybės valdymo ir verslo struktūrose, aktyviai dalyvauja šalies politiniame gyvenime. Jis yra vienas XX a. paskutiniame dešimtmetyje vykusių ekonominių ir politinių reformų ideologų, po 2000-ųjų vykusios Rusijos energetinės sistemos pertvarkos iniciatorius.
Biografija
1990 m. tapo Leningrado mero A.Sobčiako pavaduotoju, vėliau – pirmuoju pavaduotoju.
1991 m. lapkričio mėn. paskirtas Rusijos Federacijos valstybinio turto valdymo komiteto pirmininku – RTSFR ministru, 1992 m. birželio mėn. – Rusijos Federacijos vyriausybės vicepremjeru ekonomikos ir finansų politikos klausimams.
A.Čiubaisui vadovaujant buvo parengta ir įgyvendinta plati valstybės turto privatizavimo programa. Joje buvo keliami 7 pagrindiniai tikslai: privataus turto turėtojų sluoksnio formavimas, įmonių veiklos efektyvumo didinimas, gyventojų socialinių garantijų sistemos ir socialinės infrastruktūros sukūrimas už privatizavimo metu gautas lėšas, šalies finansinės padėties stabilizavimas, konkurecingumo aplinkos sukūrimas ir demonopolizacija. thumb|180px|left|„Vaučeris“ Privatizavimas vyko organizuojant paskolų aukcionus bei 150-čiai milijonų Rusijos piliečių išdalinus privatizacijos čekius, vadinamuosius „vaučerius“. Skelbta, kad vienas vaučeris vertas brangiausio tuo metu automobilio „Volga“. Tačiau dėl ekonominės krizės, kainų liberalizacijos, indėlių nuvertėjimo, neišmokėtų atlyginimų krito gyventojų perkamoji galia, o tuo pačiu ir vaučerių vertė.
Įgyvendinant programą 1991–1997 m. buvo privatizuota apie 130 000 įmonių. Didelę dalį turto įsigijo nusikaltėlių grupuotės, supirkinėjusios nuvertėjusius vaučerius iš nuskurdusių rusų. Paskolų aukcionų pagalba stambūs pramoniniai objektai perėjo į vadinamųjų oligarchų rankas. Todėl A.Čiubaisas pradėtas vadinti „Rusijos oligarchinio kapitalizmo“ kūrėju.
Dažnai keitėsi A.Čiubaiso pareigos: 1992 m. gruodžio mėn. formuojant V.Černomyrdino vyriausybę jis paskirtas vicepremjeru-Valstybinio turto valdymo komiteto pirmininku, 1994 m. sausio mėn. perskirtas į šias pareigas, 1994 m. lapkričio mėn. paskirtas pirmuoju vicepremjeru ekonomikos ir finansų politikos klausimams bei Federalinės vertybinių popierių komisijos pirmininku. 1995 m. tapo prezidento B.Jelcino Užsienio politikos koordinavimo komisijos nariu, Rusijos atstovu tarptautinėse finansinėse organizacijose.
Po 1995 m. gruodžio mėn. vykusių Valstybės Dūmos rinkimų premjero V.Černomyrdino blokas „Mūsų namai – Rusija“ (Наш дом – Россия) parlamente gavo tik 12 proc. mandatų (komunistai – beveik 35 proc.). Prezidentas B.Jelcinas dėl nesėkmės apkaltino A.Čiubaisą ir atleido iš visų pareigų.
Netrukus prasidėjo prezidento rinkimų kompanija. B.Jelcino reitingas buvo ypač žemas, jo rinkiminis štabas veikė nefeektyviai. A.Čiubaisas sukūrė neformalią analitinę grupę, sugebėjo įrodyti savo siūlomų metodų efektyvumą, pajungė stambiausias finansines grupuotes rinkimų kampanijos finansavimui. B.Jelcinas laimėjo rinkimus, antrame ture surinkęs 53,82 % balsų. B.Jelcino dukra T.Djačenko pripažino, kad A.Čiubaiso vaidmuo šioje pergalėje buvo ypač reikšmingas.
1996 m. liepos mėn. A.Čiubaisas tapo Rusijos prezidento administracijos vadovu. 1997 m. kovo mėn. paskirtas pirmuoju vicepremjeru, netrukus – kartu ir finansų ministru. 1997 m. britų žurnalas Euromoney apklausęs žymiausius pasaulio finansistus A.Čiubaisą už savo šalies ekonomikos vystymą paskelbė „Geriausiu metų finansų ministru“. 1997 m. balandžio mėn. paskirtas Rusijos atstovu Tarptautiniame rekonstrukcijos ir plėtros banke. 1997–1998 m. buvo RF Saugumo tarybos narys.
1997 m. lapkričio mėn. po įsiplieskusio korupcijos skandalo (vadinamoji „Rašytojų byla“, kai žymiausi reformatoriai, tarp jų ir A.Čiubaisas už dar neparašytą knygą gavo po 90 000 USD) iš ministro pareigų atleistas, tačiau liko pirmuoju vicepremjeru. Šių pareigų neteko kartu su visa V.Černomyrdino vyriausybe 1998 m. kovo mėn.
1998–2008 m. vadovavo Rusijos elektrifikacijos ir energetikos kompanijai RAO JES (РАО ЕЭС России). 2008–2020 m. – nanotechnologijų kompanijos Rosnano vadovas.
Nuo 2020 m. gruodžio mėn. ėjo specialiojo Rusijos prezidento pasiuntinio ryšiams su tarptautinėmis organizacijomis pareigas.
Remiantis žiniasklaidos pranešimais, 2022 m. kovo 23 d. Čiubaisas atsistatydino iš specialiojo pasiuntinio pareigų ir išvyko iš šalies dėl savo pasipriešinimo Rusijos invazijai į Ukrainą. Jis buvo aukščiausias Rusijos pareigūnas, atsistatydinęs dėl pradėto karo.
Jemeno istorija
Jemeno istorija – Jemeno teritorijoje nuo seniausių laikų iki dabarties egzistavusių valstybių ir tautų istorija. Jemenas – viena iš pasaulio senųjų civilizacijų, pasižymėjusi daug išskirtinių kultūros bruožų. Šalies istoriją ilgą laiką formavo jo strateginė padėtis tarp Artimųjų Rytų, Indijos ir Afrikos, kuri nulėmė labai svarbų vaidmenį Indijos vandenyno prekyboje.
Jemeno priešistorė
Pasak legendų, jie laikomi legendinio protėvio Kahtanio palikuonimis, ir jiems duodamas pavadinimas kahtanitai. Jų laikais prasidėjo smilkalų prekyba, kuri vyko Raudonąja jūra ir Arabijos pusiasaliu. Tai skatino vietos kultūros vystymąsį ir inspiravo civilizacijos gimimą.
Senovės Jemenas
thumb|200px|Senojo Jemeno valstybės
Nors išsivysčiusios archeologinės kultūros Jemene egzistavo nuo gana senų laikų, pirmosios valstybės ėmė formuotos I tūkst. pr. m. e. pradžioje. Iki VI a., Jemene egzistavo Saabos, Asvano, Mineaeno, Katabano, Hadramauto, Himjaro ir kitos karalystės, kontroliavusios pelningą prieskonių prekybą. Šios valstybės išvystė aukšto lygio civilizaciją, klestėjo žemės ūkis, buvo statomi puikūs architektūros ir inžinieriniai paminklai. Vietinė kultūra pasiekė Etiopiją už jūros ir ten taip pat suklestėjo civilizacija. Senovės Romoje dėl vertingo prieskonių verslo Jemenas buvo žinomas kaip Arabia Felix („Laimingoji Arabija“).
Nuo paskutiniųjų amžių prieš mūsų erą Jemene prasidėjo kovos dėl hegemonijos, ir iškildavo tai viena, tai kita valstybė. Kurį laiką šalyje bandė įsigalėti Aksumo imperija, bet vietos valstybės, ypač Himjaras, jai priešinosi. Romos imperatorius Augustas taip pat kraštą bandė aneksuoti, bet planai žlugo. Aksumui valdžią Jemene pavyko paimti tik VI a., o vėliau, 570–630 m. kraštą nukariavo Sasanidų imperija.
Pirmą kartą III a. ir antrą kartą VII a. daug saabiečių ir himjariečių migravo iš Jemeno į Šiaurės Afriką ir šiaurinę Arabijos pusiasalio dalį, po Maribo užtvankos (sadd Ma’rib) sugriovimo.
Islamo laikotarpis (VII–XIX a.)
VII a. islamo Kalifatas pradėjo didesnę krašto kontrolę, čia paplito islamas, beveik išstumta vietinė kalba ir įsigalėjo arabų kalba. Vietos gyventojai arabizuoti.
Silpstant Kalifato Abasidų dinastijai, krašte ėmė įsigalėti eretiška Zaidi sekta. Siekdamas sustabdyti jos plitimą, Abasidų kalifas al-Ma’mun paskyrė čia vietininką, kuris 819 m. paskelbė nepriklausomybę ir įkūrė Zijadidų dinastiją, valdžiusią iki 1018 m. Tai – pirmoji nepriklausoma islamiško Jemeno dinastija, įsitvirtinusi Zabido mieste.
Aukštutinis Jemenas ir Imamatas
thumb|250px|Sadah – Imamato sostinė
Tuo pat metu kalnuotose Jemeno srityse įsitvirtino zaiditai, kurie 897 m. įkūrė Zaidi imamatą. Tai lėmė Jemeno skilimą į du regionus.
Ši valstybė istorinį tęstinumą ir teokratinę sistemą išlaikė iki pat XX a. II pusės. Pirmoji imamų dinastija buvo Rasidai, valdę iki XVI a. Kadangi imamate nebuvo valdžios paveldėjimo principo, imamais buvo skiriami įvairūs nariai, galintys įrodyti įpėdinystę nuo pirmojo imamo. Tai labai sunkino valstybės valdymą, ne kartą imamatas buvo suskilęs, egzistavo laikotarpiai be imamo (pvz., 1066–1138), ar egzistuodavo keletas konkuruojančių imamų (pvz., 1436–1522).
Žemutinis Jemenas
thumb|200px|Sanos senamiestis Greta religinės imamo valdžios žemutinį Jemeną (ypač lengvai prieinamas pakrantės teritorijas) kontroliuodavo užsieninės ir vietinės pasaulietinės dinastijos. Kai kurios jų išplėsdavo įtaką ir aukštutiniame Jemene:
Osmanai ir Kasimidai (XVI–XVIII a.)
Osmanų imperija 1517 m. užkariavo Egiptą ir jo valdomas sritis, įskaitant Jemeną. Turkai siekė išplėsti savo sritis, ir ėmė skverbtis į Imamato kontroliuojamą Aukštutinį Jemeną. Tuo metu, kai Osmanai užėmė Jemeno pakrantes, Imamatą kalnuose valdė Rasidų dinastijos Sharaf ad-Din atšaka (1507–1572). Šie imamai labai atkakliai priešinosi turkams, bet 1569–1570 m. patyrė ne vieną pralaimėjimą, o 1585 m. suimtas paskutinis galimas pretendentas į imamato sostą. Tokiu būdu imamatas atiteko Osmanų imperijai ir Jemenas suvienytas.
Nepaisant to, kilus pasipriešinimui, 1597–1620 m. kalnuose iškilo naujas imamas – Kasimas Didysis, kuris išvarė turkus iš kalnuotos krašto gilumos ir atkūrė imamato nepriklausomybę. Jo įkurta imamų dinastija žinoma kaip Kasimidai. Jie kontroliavo kraštą (beveik visą Jemeną) iki pat XIX a.
Padalintas Jemenas (1839–1990)
1839 m. Britanija okupavo Adeną ir tų pačių metų rugsėjo mėnesį paskelbė jį savo kolonija. Tai lėmė Jemeno padalijimą tarp Britanijos įtakotos pietinės dalies, ir Osmanų įtakotos šiaurinės.
Šiaurės Jemenas
XIX a. šiaurinę kalnuotą Jemeno dalį kontroliavo imamai Kasimidai, o pajūrio žemumas – Osmanai. Imamatas patyrė labai stiprią vahabitų agresiją, nuo kurios reikėjo gintis, ir kas nuolat silpnino valstybę. Nors vahabitai neįsigalėjo, 1848 m. dideles imamato sritis vėl susigrąžino Osmanų imperija, o 1872 m. Turkija įsigalėjo visame Šiaurės Jemeno regione.
1918 m. Šiaurės Jemenas tapo nepriklausomas nuo Osmanų imperijos kaip Jemeno Karalystė. Joje Kasimidai susigrąžino valdžią ir buvo tituluojami karaliais (melik). Ši valstybė turėjo ne tik išsikovoti nepriklausomybę nuo Turkijos, bet ir kariauti su stiprėjančia Saudo Arabija šiaurėje ir Adeno Protektoratu pietuose.
1962 m. Egipto inspiruotas sukilimas nuvertė imamą-karalių ir paskelbė Jemeno Arabų Respubliką, tačiau kadangi Jordanas ir Saudo Arabija rėmė rojalistus, šalyje kilo pilietinis karas, pasibaigęs tik 1968 m., kuomet galutinai įsitvirtino respublikinis valdymas.
Pietų Jemenas
thumb|250px|Du protektoratai 1963-1967 m. Britai ilgainiui okupavo ir aplink Adeną esančias teritorijas, kurios įėjo į Adeno protektorato sudėtį. 1963 m. čia administraciškai buvo suformuoti du protektoriatai Pietų Arabijos Federacija ir Pietų Arabijos Protektoratas. Juose buvo išlaikyta senųjų feodalų, šeichų, emyrų, sultonų valdžia, kurių pagrindu egzistavo 20 valstijų.
1967 m. britai pasitraukė iš Adeno. Po britų pasitraukimo abu protektoriatai susijungė, ir ši teritorija tapo socialistine Pietų Jemeno Liaudies Respublika.
Suvienytas Jemenas (1990-)
1990 m. gegužės 22 d. 2 šalys susijungė į Jemeno Respubliką. Naujoji valstybė Persijos įlankos kare rėmė Iraką ir susilaukė bausmės: Saudo Arabija ir Kuveitas ištrėmė daug jemeniečių darbininkų. Šalies ekonomikai buvo suduotas smūgis, nedarbas sudarė daugiau kaip 30 %.1994 m. Jemene kilo pilietinis karas tarp Jemeno ir nuo jo atskilusios Jemeno Demokratinės Respublikos.
Kalitnikas
Kalitnikas  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
1966 m. Formulės 1 sezonas
thumb|right|250px|Sezoną laimėjo [[Jack Brabham su savo valdoma ekipa Brabham.]] '''1966 m. Formulės 1 sezonas''' buvo 17-tas FIA organizuotas Formulės 1 sezonas, kuris prasidėjo gegužės 22 d. ir baigėsi spalio 23 d. Jį sudarė 9 lenktynės.
Čempionato apžvalga
Sezone debiutavo 3 L. kubatūros varikliai, tai yra dvigubai daugiau nei anksčiau. Sezone dominavo australas Jack Brabham su britų Brabham ekipa. Australas pelnė keturias pergales ir dar vieną kartą finišavo ant podiumo. Surinkęs 42 taškus jis 14-a aplenkė antroje vietoje likusį britą John Surtees.
Antroje komandinės įskaitos vietoje liko italų Scuderia Ferrari ekipa.
Šiame sezone buvo pritaikyta nauja taisyklė, pagal kurią, lenktynininkas neįveikęs 90% lenktynių distancijos negauna nei vieno taško, nepaisant vietos.
1966 m. konstruktorių įskaita
Taškai už rezultatus buvo skirstomi taip – 9-6-4-3-2-1. Kiekvienose lenktynėse į įskaitą skaičiuojamas tik geriausias kiekvienos komandos rezultatas.
Grand Prix – filmas apie 1966 m. sezoną
1966 m. buvo sukurtas filmas „Grand Prix“, kuris atkartoja šio sezono įvykius.
1408 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Bobramunis
Bobramunis (Anthemis) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas iš graikų k. anthemos – žieduotas; augalas turi daug žiedų ir ilgai žydi. Vienmetės arba daugiametės žolės. Lapai vieną ar du kartus suskaldyti. Graižai dažniausiai pavieniai, vidutinio dydžio arba gana dideli. Žiedai daugiausia dvejopi: kraštiniai liežuviški, balti arba geltoni, viduriniai vamzdiški, geltoni arba oranžiniai.
Gentyje apie 150 rūšių, paplitusių Europoje, ypač Viduržemio pajūrio kraštuose ir pietvakarių Azijoje. Lietuvoje auga šios rūšys:
Ford Probe
Ford Probe buvo kompaktinės klasės sportinis automobilis, kurį gamino AutoAlliance International. Automobilis buvo gaminamas tarp 1989 ir 1997 metų, bei buvo parduodamas Šiaurės Amerikoje, Europoje, bei Australijoje. Iš viso buvo parduoti 837,273 automobiliai.
Kaniavėlė
Kaniavėlė – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Panočių, prie Šipetos upelio, netoli sienos su Baltarusija. Šiaurės vakariniame pakraštyje stūkso Kaniavėlės piliakalnis. Yra akmenine tvora apjuostos kapinaitės.
thumb|left|250px|Kaniavėlės kapinės
Istorija
XIX a. pab. Kaniavėlėje (Kaniaukoje) buvo dvaras ir palivarkas. Lenkų valdymo laikais kaime veikė Šv. Kazimiero draugijos skyrius.
Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 48 žmonės, iš kurių visi užsirašė lietuviais.
OS/2
OS/2 („Operating System/2“) – Microsoft ir IBM operacinė sistema, pradėta kurti 1985 m. Nuo 1990 m. šią OS tobulino tik IBM kompanija. 1987 m. išleista pirmoji versija skirta IBM gaminamiems kompiuteriams „Personal System/2“ (PS/2). IBM firmos nebeparduodama. Nuo 2006 m. gruodžio 31 d. nutrauktas palaikymas.
OS/2 1.1
OS/2 1.1 versija – išleista 1988 m. spalio mėn. Šioje versijoje jau buvo įdiegta grafinė vartotojo sąsaja. Ši sąsaja buvo labai panaši į operacinės sistemos Windows 2.1 vartotojo sąsają.
OS/2 1.2
OS/2 1.2 Extended Edition versijoje buvo pristatytas TCP/IP ir Ethernet palaikymas.
OS/2 1.3
Kuriant šią versiją 1990 m. nutrūko IBM ir Microsoft firmų bendradarbiavimas OS/2 operacinės sistemos kūrime. Toliau šią operacinę sistemą vystė tiktai IBM. OS/2 buvo tik kaip brangus atskiras programinės įrangos paketas, kuriame trūko išorinių įrenginių palaikymo, ypač kurie buvo pagaminti ne IBM firmos.
OS/2 1.3 versija buvo išleista 1991 m. Joje labai trūko išplėstinės atminties emuliatoriaus, kuris buvo naudojamas Windows/386 2.1, ir galėjo vykdyti tik 640 KB dydžio programas. Iki OS/2 2.0 versijos OS/2 neišnaudojo Intel 80386 procesoriaus paprastesnių 32-bitų ir  galimybių.
Anglijos futbolo varžybos 1877–1878 m.
Anglijos futbolo varžybos 1877–1878 m.
Jonas Rustemas
thumb|Jonas Rustemas. Autoportretas Jonas Rustemas (,  1762 m. Pėroje, Konstantinopolio priemiestis – 1835 m. birželio 21 d. Dūkšteliuose) – dailininkas, daręs įtaką XIX a. lietuvių dailės raidai, dailės pedagogas.
Biografija
thumb|180px|right|Antkapinis paminklas [[Dūkšteliai|Dūkšteliuose]] Rustemo motina prancūzė, tėvas buvo armėnas. 10 metų Rustemą Podolės žemių generolas Adomas Kazimieras Čartoriskis (1734–1823), susižavėjęs geru berniuko prancūzų kalbos mokėjimu, atsivežė į Pulavų dvarą (Lenkija). Čia Rustemą piešimo pagrindų mokė Čartoriskių namų mokytojas Žanas Pjeras Norblenas (1745–1830). Norblenui visam laikui persikėlus į Varšuvą, Rustemas persikėlė gyventi, Varšuvoje baigė mokyklą, studijavo menus.
Manoma, kad 1788–1790 m. Jonas Rustemas praleido Vokietijoje. Nuo 1788 m. „Uoliojo lietuvio" masonų ložės narys. Nuo 1790 m. ilgą laiką gyveno Lietuvoje, keliaudamas iš dvaro į dvarą. Tapė portretus, vertėsi privačiomis dailės pamokomis.
Kūryba
Jono Rustemo kūrybos sritys – tai tapyba, piešiniai, kortos, gyvieji paveikslai, architektūrinis švenčių apipavidalinimas. Žanrų požiūriu jo kūryboje atrandami portretai, peizažai, buitinės scenos. Dingo beveik visos jo sukurtos neportretinės drobės. O apie portretus galime šnekėti taip pat tik su išlygomis. Vis dėlto J. Rustemas nutapė kone visą Vilniaus ir dalies Lietuvos tarp 1800–1830 m. aukštuomenę. Ilgą laiką jo portretai buvo vertinami ne dėl jų meninės išraiškos, o visų pirma dėl skambių asmenybių pavardžių.
Dauguma Jono Rustemo darbų nedatuoti, todėl sunku nustatyti chronologinę seką. Dėl šios priežasties dailininko portretus patogiau analizuoti skirstant į atskiras grupes: tai visafigūriai, pusiaufigūriai ir biustiniai portretai. Visafigūrių portretų išliko nedaug. Tai poriniai Antano ir Onos Vankavičių, grupinis Marijos ir Adomo Mirskių su Barbora Šumskyte (apie 1808) bei Mykolo Riomerio (1820) portretas.
J. Rustemo portretuose susijungia sentimentalaus švietėjiško klasicizmo ir ankstyvojo romantizmo bruožai. Vieni įdomiausių yra buitiniai piešiniai. Juose užfiksuotos scenos iš kasdieninio gyvenimo, vaizduoti įvairaus luomo atstovai darbo ar poilsio metu. Su šiais piešiniais į Lietuvos dailę atėjo visai nauji personažai ir motyvai: miesto amatininkai, cirko žonglieriai, aristokratinė publika, orkestro muzikantai, kareiviai, dvasininkai. Juose juntama J. Rustemo mokytojo J. P. Norblino realistinių piešinių įtaka.
J. Rustemo kortose pavaizduotas kone visą XIX a. Vilniaus gyvenimas, visi socialiniai sluoksniai, mados, papročiai, pasilinksminimai, įvairių Vilniuje gyvenusių tautų atstovai (žydai, ir turkai, ir totoriai) su savo aplinkos specifika. J. Rustemo kortos pagrįstos „akių“ integravimo į piešinį žaidimu. Šiose kortose galima išvysti ne tik žymių to meto žmonių atvaizdus, bet ir paties dailininko portretą. Kortos nesudaro įprastinės kaladės, jos nėra tarpusavyje susijusios tematiškai ar pagal kokią nors kitą sistemą. Vienintelė atributika, kuri sieja šiuos J. Rustemo kūrinius su kortomis, yra pats kortų formatas ir kortų spalvų ženklai. Jos turėjo pakeisti per daug įsisiautėjusį žaidimą ramesniu, ugdančiu žaidėjo estetinį skonį. Panašių tikslų tikriausiai siekė ir J. Rustemas. Jo kortoms nesvetima yra satyra ir groteskas. Pats J. Rustemas šiuos savo kūrinius gana šmaikščiai vadino Terlionių arba fantastiškomis kortomis.
Pedagoginė veikla
Jonas Rustemas buvo Piešimo ir tapybos katedros (1797–1832) dėstytojas. Nuo 1811 m. profesorius, nuo 1819 m. katedros vadovas. XIX a. trečiajame dešimtmetyje J. Rustemo – pedagogo ir organizatoriaus autoritetas labai išaugo. Jis energingai komplektavo paveikslų galeriją, organizavo studentų dailės parodas, ieškojo rėmėjų nepasiturintiems studentams, rūpinosi baigiančiųjų mokslo laipsniais ir stipendijomis, siunčiant juos tobulintis į Peterburgą. J. Rustemas buvo paruošęs Dailės skyriaus pertvarkymo į Dailės fakultetą projektą (1819 m.).
Lenkijos romantizmą reprezentuoja Vilniaus universiteto Dailės katedrų auklėtinių Jono Rustemo, Valentino Vankavičiaus, Vincento Smakausko, Kanuto Rusecko kūryba, kuri lygiai taip pat sudaro ir Lietuvos XIX a. I pusės dailės branduolį.
Rolandas Makrickas
Rolandas Makrickas (g. 1972 m. sausio 31 d. Biržuose) – katalikų arkivyskupas, Vatikano diplomatas, Bažnyčios istorikas.
Biografija
Mokėsi Biržų 1-ojoje vidurinėje mokykloje (dabar „Atžalyno“).
1990 m. įstojo į Kauno tarpdiecezinę kunigų seminariją. 1991 m. išvyko į Romą, Šv. Kazimiero lietuvių kolegiją, tęsti filosofijos ir teologijos studijas Popiežiškajame Grigaliaus universitete.
1996 m. liepos 20 d. įšventintas kunigu (pirmąsias šv. Mišias aukojo Biržų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčioje, Panevėžio vyskupija).
1996–2001 m. – Vilniaus arkikatedros bazilikos rezidentas.
1996-2001 m. Lietuvos Vyskupų Konferencijos generalinio sekretoriaus padėjėjas bei Jubiliejinių Krikščionybės 2000-ųjų Metų Jubiliejaus komiteto atsakingasis sekretorius.
2001-2006 m. tęsė Bažnyčios istorijos bei Bažnyčios teisės studijas Popiežiškajame Grigaliaus universitete kur 2004 m. apsigynė  Bažnyčios istorijos daktaro laipsnį.
2003-2006 m. studijavo Popiežiškoje bažnytinėje akademijoje.
2006-2009 m. dirbo Apaštalinėje Nunciatūroje Tbilisyje, Vatikano atstovybėje Gruzijai, Armėnijai ir Azerbaidžanui.
2009-2013 m. dirbo Apaštalinėje Nunciatūroje Stokholme, Vatikano atstovybėje Švedijai, Suomijai, Danijai, Islandijai ir Norvegijai.
Antakalnio bunkeriai
thumb|250px|Įėjimas į bunkerį
Rolandas Makrickas
Biografija
2013-2017 m. dirbo Apaštalinėje Nunciatūroje Vašingtone, Vatikano atstovybėje Jungtinėse Amerikos Valstijose, aptarnavo Vašintono lietuvių Šiluvos Švč. Mergelės Marijos koplyčią.
2017-2019 m. Charge d`Affaires a.i. Apaštalinėje Nunciatūroje Gabone bei Patarėjas Apaštalinėje Nunciatūroje Kongo Respublikoje (Brazavilis).
Antakalnio bunkeriai
2008 m. Antakalnio bunkeriai buvo įrašyti į Kultūros paveldo departamento kultūros vertybių registrą, kaip kraštovaizdžio, retas architektūrinis ir inžinerinis objektas (unik. kodas ).
Rolandas Makrickas
Biografija
2019 m. paskirtas į Šventojo Sosto Valstybės Sekretoriatą Vatikane.
Antakalnio bunkeriai
Antakalnio bunkeriai taip pat yra išskirti kaip gyvūnų buveinių apsaugai svarbi teritorija, siekiant išsaugoti vieną didžiausių šikšnosparnių žiemojimo vietų pietryčių Lietuvoje. Čia daugiausia žiemoja į Lietuvos raudonąją knygą įrašytų europinių plačiaausių. Teritorija, atitinkanti BAST kriterijus, patvirtinta LR Aplinkos apsaugos ministro 2009 m. Be europinių plačiaausių aptinkamos dar šešios šikšnosparnių rūšys. Siekiant apsaugoti žiemojančius šikšnosparnius nuo trikdymo, bunkeriuose draudžiama lankytis šikšnosparnių žiemojimo metu (rugsėjo-balandžio mėn.), jų įėjimai yra užtverti.
Rolandas Makrickas
Biografija
2021 m. gruodžio 15 d. popiežius Pranciškus paskirtas Popiežiškosios Švč. Mergelės Marijos didžiosios bazilikos Romoje (Basilica Papale di Santa Maria Maggiore) nepaprastuoju komisaru. 2023 m. vasario 11 d. popiežius Pranciškus paskyrė jį tituliniu Tolentino arkivyskupu.
2023 m. balandžio 15 d., Vatikano Valstybes Sekretoriaus, Jo Eminencijos Kardinolo Pietro Parolin, pašventintas vyskupu Popiežiškojoje Švč. Mergelės Marijos didžiojoje bazilikos Romoje. Koncelebravo Vatikano Valstybės Sekretoriato Sostitutas Arkivyskupas Edgaras Pena Parra ir Švč. M. Marijos didžiosios bazilikos Arkikunigas Jo Eminencija Kardinolas Stanislaw Rylko.
Antakalnio bunkeriai
Istorija
Bunkerių statyba susijusi su Vilniaus krašto okupacija, kai 1920 m. spalio 9 d. Liucjano Želigovskio vadovaujama Lenkijos kariuomenė užėmė Vilnių ir Vilniaus kraštą. 1920–1922 m. okupuotame krašte egzistavo įkurta tariamai savarankiška Vidurinės Lietuvos valstybėlė, kuri 1922 m. prijungta prie Lenkijos. 1923 m. Ambasadorių konferencija Vilniaus kraštą pripažino Lenkijai. Nepasitikėdama kaimynais, ypač neseniai įkurta TSRS, Lenkija nusprendė Vilnių paversti modernia tvirtove prieš galimą priešą Šiaurės Rytuose. Netrukus po to, 1924 m. vasarą, Lenkijos kariuomenės užsakymu pradėta amunicijos bunkerių statyba Antakalnyje, Rasose ir Šnipiškėse, baigta 1926–1927 m. Per karą ir vėliau bunkeriai buvo naudojami kaip slėptuvės ar sandėliai, apleisti.
Bunkerių kompleksas
Antakalnio bunkerius supa statūs, apaugę mišku Pavilnių regioninio parko Sapieginės erozinio atragio šlaitai ir gilios griovos. Įtvirtinimai patenka į Antakalnio kraštovaizdžio draustinio teritoriją. Buvo pastatytos į kalnų šlaitus įlietos požeminės patalpos, skirtos fortų įguloms, štabams, amunicijos, šaudmenų ir ginklų sandėliams.
Bunkerių kompleksas užima 11,15 ha teritoriją. Yra penki bunkeriai su dešimčia įeigų. Vienas bunkerių – dviaukštis. Jame į antrą aukštą patenkama pirmo aukšto koridoriaus šonuose esančiais laiptais. Pirmą ir antrą aukštus jungia ir šachta, kuria būdavo keliami sviediniai, svėrę apie 100 kg.
Bunkerius sudaro iš betoninių konstrukcijų pastatytos stačiakampės kameros ir koridoriai. Bunkeriuose yra nuo dviejų iki aštuonių patalpų (8–20 m² ploto, 1,8–2 m aukščio), sujungtų koridoriais. Įrengta sudėtinga ventiliacijos sistema. Čia yra išlikusių 55 cm pločio bėgių. Į kai kurias požemines patalpas buvo galima įstumti čia vedusio siaurojo geležinkelio vagonus. Bunkerius juosia labai siauri tuneliai, kurie netyčia detonavus sandėliuojamiems sprogmenims turėjo sušvelninti sprogimo bangą. Šalia buvo įrengtos kelios sargybinės. Yra išlikusios rytų, vidurio ir vakarų sargybinės liekanos – 11,7x10 m, 10x10 m, 7x7 m dydžio pastatų betono ir plytų mūro pamatų fragmentai, apaugę medžiais ir krūmais.
Šikšnosparniai
Šikšnosparnių žiemavietė Antakalnio kariniuose įtvirtinimuose yra antroji pagal dydį Vilniuje. Gyvūnai čia žiemoja, slėpdamiesi negiliuose plyšiuose ar pakibę ant sienų, palubėse, ventiliacijos angose. Patalpos sausos.
Šikšnosparnių rūšinė sudėtis ir gausa bunkeriuose stebima nuo 1988 m. Jau pirmaisiais tyrimų metais jų aptikta šešių rūšių: daugiausia europinių plačiausių (65), keletas vandeninių pelėausių, rudųjų ausylių, kūdrinių pelėausių, vėlyvųjų šikšnių bei vienas šiaurinis šikšnys.
Vienoje iš centrinio dviaukščio bunkerio patalpų įrengta speciali salė visuomenės gamtosauginiam švietimui plėtoti.
Kožanų Šv. Nukryžiavimo Kryžiaus cerkvė
'''Kožanų Šv. Nukryžiavimo Kryžiaus cerkvė'''  – stačiatikių cerkvė, esanti Kožanų kaime. Cerkvė priklauso Kožanų Viešpaties Kryžiaus parapijai. Pirmoji cerkvė šioje vietovėje pastatyta apie 1833 m., dabartinė cerkvė pastatyta apie 1886 metus. 2005 m. gruodžio 14 d. cerkvė buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
BM-21 Grad
BM-21 Grad – tarybinė 122 mm kalibro reaktyvinė salvinė kovos mašina. Ši kovos mašina naudojama daugiau kaip 50 pasaulio šalių. Daug šalių gamina jos kopijas ar savus variantus.
Elsweyr
thumb|right|Elsweyr provincijos žemėlapis
Elsweyr – viena iš kompiuterinių žaidimų The Elder Scrolls serijos provincijų, esanti Tamriel žemyno pietuose. Ji ribojasi su Valenwood ir Cyrodiil provincijomis. Elsweyr apgyvendinta chadžitų rasės atstovais. Provincija garsi narkotinių augalų „Mėnulio cukrus“ plantacijomis ir nelegalaus narkotiko skooma platinimu kitose provincijose.
Istorija
Elsweyr senovinės chadžitų rasės civilizacijos centras, kuriame iki šių laikų viešpatavo išskirtinė ir dominuojanti kultūra.
Chadžitai provinciją apgyvendino ankstyvosios eros 309 m., jie buvo gerai įvaldę atletikos ir akrobatikos sporto šakas. Manoma, kad pirmieji chadžitų rasės atstovai įsikūrė prie Niben upės, Elsweyr šiaurėje.
Pirmosios eros pradžioje Elsweyr žemėse valdė 16 nepriklausomų valstybių, jų gyventojai taikiai gyveno tarpusavyje ir nebandė plėsti savo valstybių teritorijos ribų.
Pirmosios eros 1260 m. provincijos teritorijoje kilo grėsmingas Thrassiano maras, žuvo aibės Elsweyr gyventojų… Iš 16 valstybių susidarė tik 2 (Pa’alatiin ir Ne Quin-al). Tarp šių naujų valstybių prasidėjo karas, kuris vyko šimtmečius.
Antrosios eros 309 m. kariaujančios valstybės susivienijo, atsirado valstybė vardu Elsweyr, tačiau naujosios valstybės gyventojai nenorėjo gyventi su savo senaisiais priešais ir prasidėjo pilietinis karas, kuris lėmė ekonomikos nuoslūgį provincijoje.
Trečiosios eros laikotarpiu chadžitai bandė atgaivinti savo ekonomiką, jie pradėjo intensyviai gaminti nelegalų Tamriel imperijoje narkotiką skooma, tačiau tai nepadėjo, ekonomika išliko menka. Vėliau Elsweyr provinciją užpuolė Tamriel imperijos kariai, jie užėmė didžiąją dalį provincijos…
Su laiku Elsweyr teritorijos krizė nurimo, ekonomikos lygis vėl pakilo.
Geografija
Elsweyr provincijoje karštas klimatas, provincijos šiaurės vakaruose No-quin-al dykuma, pietuose miškas Tenmar, o pietryčiuose jūra Topal. Elsweyr pietiniuose krantuose pakankamai derlingas dirvožemis, ten auginami javai, cukranendrės ir Mėnulio cukrus.
Politinė sistema
Elsweyr provincijoje monarchinė politinė sistema, provinciją valdo elfų dominijos vadovai ir Elsweyr valstybės valdovai, dar vadinami "Karčiais"
Religija
Elsweyr provincijoje garbinami šie dievai: Azura, Sheogorath, Baan Dar, Rajhin, Lorkhan, Stendarr, Mara, Jone, Riddle’Thar, Akatosh.
Svarbiausios provincijos vietos
thumb|right|„Koloso salė“ Corinthe mieste
Nuorodos
Эльсвейр
Amerikietiška gotika
Amerikietiška gotika – vienas žinomiausių JAV kultūros paveikslų, kurį 1930 m. nutapė Grantas Vudas (Grant Wood, 1891−1942). Jame vaizduojama vidutinė pagyvenusių amerikiečių pora su šakėmis priešais kaimo ūkio namą.
Apie paveikslą
1930 m. JAV tapytojas Grantas Vudas pastebėjo namą (išlikęs iki šiol) Eldono mieste, Ajovos valstijoje. Jam kilo idėja nutapyti dviejų žmonių portretus šio namo fone, kurie vaizduotų vidutinių amerikiečių porą. Kas iš tikro vaizduojama paveiksle, taip ir neišaiškinta ir pats menininkas apie tai nepaliko konkrečių užuominų. Pagal paprasčiausią aiškinimą, jame vaizduojama vidutinė JAV vidurio-vakarų fermerių šeima, puritoniška, konservatyvi.
Šį paveikslą Grantas Vudas pristatė Čikagos meno instituto organizuojamojoje parodoje 1930 m., kur jis laimėjo bronzos medalį ir 300 USD premiją. Paveikslas tikriausiai būtų neatkreipęs didelio dėmesio, jei jo nebūtų išpopuliarinę laikraščiai. Paveiksle vaizduojama pora su šakėmis buvo traktuota, kaip JAV vidurio-vakarų vidutinio amerikiečio karikatūra. Menininkas sulaukė grasinimų iš Ajovos gyventojų ir gynėsi nieko blogo nenorėjęs jame pavaizduoti, nes jis pats irgi yra regiono gyventojas. Anot Vudo, paveiksle vaizduojamas tėvas su dukterimi, o ne vyras ir žmona. Visgi greit laikraščiai išgarsino šį paveikslą ir paprastai jis žinomas, kaip tipinių užsidariusių ir provincialių amerikiečių parodija.
Kūrinį įsigijo Čikagos meno institutas. Jam pozavo Granto Vudo sesuo Nan ir vietos dantistas B. H. McKeeby. Vudas nutapė juos atskirai ir jie niekuomet nepozavo paveikslui kartu. Iš pradžių dailininkas galvojo nutapyti paveiksle grėblį, bet vėliau nutapė šakes. Moteris dėvi savo mamos medalioną ir jos dėvimi drabužiai jau tuo metu buvo išėję iš mados. Paveikslo pavadinimas kildinimas iš jame vaizduojamo namo, pastatyto tuo metu populiariu eklektiniu tokių kaimo fermų stiliumi naudojant gotikines formas (pvz., centrinio viršutinio lango forma). Taip pat, paveikslas atliktas XV a. Šiaurės renesanso dailei būdinga maniera su labai tiksliai ir aiškiai išreikštomis detalėmis, frontaliomis herojų pozomis. Paveikslo stilistika priskiriama realistinei meno krypčiai.
Kuocėnų savivaldybė
Kuocėnų savivaldybė  – buvęs administracinis vienetas šiaurės Latvijoje, Vidžemėje. Administracinis centras – Kuocėnai. Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Valmieros rajono dalies. Buvo suskirstyta į 5 valsčius: Berzainės, Diklių, Kuocėnų, Vaidavos ir Zilaiskalno. Po 2021 m. administracinės-teritorinės reformos panaikinta, prijungta prie naujos Valmieros savivaldybės.
ISO 3166-2
ISO 3166-2 – tarptautinio standarto ISO 3166 antroji dalis, naudojamas nurodyti pasaulio šalį ir joje esantį konkretų miestą ar rajoną. Šio standarto kodas susideda iš dviejų ženklų šalies kodo, brūkšnelio ir po jo sekančio ne ilgesnio kaip trijų ženklų vietos kodo. Ši antroji dalis kai kada naudojama ir vietoms kelete šalių nurodyti. Šiuo atveju kiekvienoje šių šalių ji reiškia ne tą patį.
Ženklas gali būti raidė arba skaitmuo. Lietuvos miestų bei rajonų kodai turėtų prasidėti LT-. Šiuo metu Lietuvoje naudojami penkiaženkliai pašto indeksai nėra ISO 3166-2 kodai.
Pavyzdžiai
GB-MAN (Anglija, Mančesteris), UZ-TK (Uzbekija, Taškentas), LT-VL (Vilniaus apskritis) ir pan.
Oficialiai priskirti kodai
Čia yra pilnas oficialiai ISO 3166-1 standartu apibrėžtas šalių kodų sąrašas su nuorodomis į atitinkamų šalių regionų kodų sąrašus apibrėžtus ISO 3166-2 standartu.
Siauras lentelės variantas
Tihama
Tihama (arab. تهامة‎ Tihāmah‎) – istorinis Arabijos regionas, esantis pusiasalio vakarinėje dalyje, prie Raudonosios jūros. Šiuo metu šiame regione yra dalis Saudo Arabijos ir Jemeno.
Geografija
Tihamos regionas yra daugiau geografinis, nei istorinis. Tai siauras, apie 60 km pločio, pakrantės ruožas iš rytų apribotas kalnuotų Hidžazo ir Asiro vietovių. Dėl specifinio klimato čia labai smėlinga žemė, gausios smėlio kopos. Regionas praktiškai negyvenamas išskyrus keletą derlingų oazių, kuriose įsikūrę miestai.
Daros muchafaza
Daros muchafaza  – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies pietvakarinėje dalyje, prie Jordanijos sienos. Administracinis centras – Dara.
Ismailo Samani viršukalnė
Ismailo Samani viršukalnė (, ; iki 1998 m. – Komunizmo viršukalnė, iki 1962 m. Stalino viršukalnė) – viršukalnė Pamyro kalnuose, rytų Tadžikistane, Kalnų Badachšane, Petro Pirmojo ir Mokslų Akademijos kalnagūbrių sandūroje. Tai aukščiausia Tadžikijos ir Pamyro viršūnė. Aukštis – 7495 m (50 pagal dydį viršukalnė pasaulyje). Šlaituose yra ledynai (Bivačno, Beliajevo), kurių bendras plotas – 136 km².
Aukštesnį, už šiauriau esančią Nepriklausomybės viršukalnę, kalną atrado 1928 m. sovietų-vokiečių ekspedicija ir palaikė ją Garmo viršukalne. Tačiau 1932 m. išsiaiškina, kad tai ne tas pats kalnas ir 1933 m. pavadintas Josifo Stalino garbei (Stalino viršukalnė; пик Сталина). 1962 m. pervadintas į Komunizmo viršukalnę, o 1998 m. – į Ismailo Samani viršukalnę, persų Samanidų dinastijos valdovo, Ismailo Samani garbei.
Pirmasis į viršukalnę rytine puse 1933 m. įkopė sovietų alpinistas Jevgenijus Abalakovas, dalyvavęs Mokslų Akademijos ekspedicijoje Pamyre. Šios ekspedicijos metu kopiant į viršukalnę žuvo du alpinistai.
Pirmieji lietuviai 1971 m. į šią viršūnę įkopė alpinistai: Algis Briedis, Alfonsas Jakštas, Augustas Kubilius, Jaroslavas Okulič-Kazarinas įkopimo vadovas, Algis Petrauskas, Vitalius Stepulis, Antanas Varanka, Jurgis Zamulaitis.
Samogrudo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo cerkvė
'''Samogrudo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo cerkvė'''  – stačiatikių cerkvė, esanti Samogrudo kaime. Cerkvė priklauso Samogrudo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapijai. Cerkvė pastatyta 1867 metais. 1898 m. pastatyta varpinė.
Ordonas II
Ordonas II (ast. Ordoñu II de Llión; 873 m. – 924 m. sausio mėn. Leone, Ispanijoje) – Galisijos karalius, valdė nuo 910 m. gruodžio 20 d. iki mirties.
Šeima
Karalius Ordonas II buvo vedęs 3 kartus, bet tik pirmoje santuokoje jis turėjo vaikų.
Figigas
Figigas  – Maroko Atlaso kalnų miestas (apie 13 000) rytinėje šalies dalyje 290 km į pietus nuo Udždos ir 8 km į vakarus nuo Alžyro pasienio miesto Beni Unifo. Miestą iš trijų pusių supa valstybės siena su Alžyru. Figigas priklauso Maroko Rytų regionui. Mieste gyvena daugiausiai berberai amazigai.
Figigas senas Maroko miestas, pastatytas aplink datulinių finikų oazę, kurioje auga 190 000 palmių. Oazę supa Sacharos pusdykumė ir aplink ją pastatyti įtvirtinimai (arab.: ksar), kurių dabar likę tik septyni: thumb|Figigo palmių oazė thumb|Moterys Ksar Zenaga gatvėje
Aleksandrija (Rumunija)
Aleksandrija  – miestas pietų Rumunijoje, į pietvakarius nuo Bukarešto, prie Dunojaus intako – Vedejos upės. Teleormano apskrities centras.
Mašinų ir metalo apdirbimo, statybinių medžiagų gamybos, siuvimo, tekstilės (medvilnės, kilimų), maisto pramonė.
Istorija
Miestas 1834 m. pavadintas tuometinio Rumunijos princo Aleksandro II Giko garbei.
Ilgučiai
Ilgučiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Subačiaus geležinkelio stoties, prie Viešintos ir Lėvens santakos, pasiekiamas nuo kelio. Greta – Šaukliškių ir Kunčių kaimai. Šiauriau kaimo teka Lėvuo, piečiau – Viešinta.
Istorija
Pirmą kartą paminėtas 1701 m. Subačiaus bažnyčios metrikų knygoje, priklausė Subačiaus seniūnijai. 1784 m. minimas kaip Pliaterių valda, nuo 1843 m. priklausė Subačiaus valstybiniam dvarui.
Gyventojai
Šaltinis:
Šventasis Sostas
thumb|right|250px|Šventojo Sosto emblema Šventasis Sostas (lot. Sancta Sedes) – oficiali ir pagrindinė Romos katalikų bažnyčių vyskupija, kuriai vadovauja popiežius. Šventojo Sosto ištakos yra apaštaliniai laikai, kuomet Apaštalas Petras platino evangeliją tikintiesiems.
Šventasis Sostas yra nepriklausomos respublikos analogas, turintis savo centrinę valdžią, vadinama Romos kurija, administracijos vadovą, vadinamą Vatikano valstybės sekretoriumi, taip pat įvairius departamentus, kaip ministerijos atitikmenį. Šventasis Sostas palaiko diplomatinius ryšius su kitomis valstybėmis, o savo teritorija laiko Vatikaną.
Diplomatijoje Šventasis Sostas kalba ir atsako už visą Romos katalikų bažnyčią.
Šventasis Sostas yra šių organizacijų narys: Tarptautinė atominės energijos agentūra, Tarptautinė telekomunikacijų sąjunga, Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacija, Jungtinių Tautų pabėgėlių agentūra ir Cheminio ginklo draudimo organizacija. Taip pat Šventasis Sostas yra stebėtojas šiose organizacijose: Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėja, Europos Taryba, UNESCO, Pasaulio Prekybos Organizacija, Jungtinių Tautų maisto ir žemės ūkio organizacija.
Nuo 1506 m. sausio 22 d. Julijaus II nutarimo Šventojo Sosto sargyba rūpinasi Šveicarijos gvardiečiai. 2005 m. gvardija turėjo 134 narius. Šių gvardiečių atranka vyksta pagal išskirtinį Šventojo Sosto ir Šveicarijos susitarimą. Visi sargybos nariai privalo būti katalikai, nevedę vyrai, turintys Šveicarijos pilietybę, praėję pagrindinius mokymus su Šveicarijos kariuomene, nuo 19 iki 30 metų, bent 175 cm ūgio.
Gvardiečiai apginkluoti lengvuoju ginklu ir alebarda, yra treniruoti apsaugininkų taktikos.
Šventojo Sosto emblema nuo Vatikano skiriasi tuo, jog sidabrinis raktas laikomas iš kairės pusės, o auksinis iš dešinės. Šis skirtumas buvo priimtas 1929 m.
1409 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Hellelujah
„Hellelujah“ – šeštasis grupės „Drowning Pool“ studijinis albumas, išleistas 2016 metais.
Dainos
Bendra trukmė: 48:51
Thomas Lawrence
Tomas Lorensas (, 1769 m. balandžio 13 d. – 1830 m. sausio 7 d.) – XVIII a. pabaigoje iškilęs anglų tapytojas portretistas, Britanijos karališkosios menų akademijos prezidentas.