cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hajašio riba
HR diagramoje Hajašio riba brėžia beveik vertikalią liniją ties maždaug 3500 °K. Sritis į dešinę nuo jos (šaltesnė) vadinama draudžiamąja sritimi. Šioje srityje žvaigždės pusiausvyra negalima. Draudžiamojoje zonoje visgi aptinkamos besitraukiančios prožvaigždės (nesančios pusiausvyroje), taip pat žvaigždės, kurių magnetiniai laukai trikdo vidinę energijos pernašą konvekcijos būdu. Gali būti taip pat žvaigždžių kurių tikrąjį spektrą pakeliui iškraipo kosminiai debesys.
Hajašio riba taip pavadinta Chushiro Hayashi, japonų astrofiziko, garbei.
Agaviniai
Agaviniai (Agavaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus lelijainių (Liliopsida) klasės augalų šeima.
Ežermiškis
Ežermiškis arba Lemechovas (, nuo 1946 m. Лемехово) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Mozyrio kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Girdavos apskrities kaimas. 1910 m. buvo 45 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m.–1993 m. Novo Bobruisko apylinkės kaimas.
Baltagalvė žvynuotoji antis
Baltagalvė žvynuotoji antis (Tachyeres leucocephalus) – žąsinių (Anseriformes) būrio neskraidanti antis, endeminė Argentinos rūšis.
Baltagalvė žvynuotoji antis yra viena iš vėliausiai išaiškintų žvynuotųjų ančių (Tachyeres, 'turintis greitus irklus') rūšių, kuri aprašyta tik 1981 m. Taip yra todėl, kad ši antis sutinkama tik gana siaurame ir menkai apgyvendintame pakrantės ruože aplink San Chorchės įlanką, pietinėje Čubuto provincijos ir šiaurinėje Santa Kruso provincijos dalyse. Be to, žvynuotosios antys pagal plunksnų dangą atrodo labai panašios. miniatiūra|240px|left|Krante besiilsinti baltagalvė žvynuotoji antis
Biologija
Suaugęs anties patinas turi baltą galvą, ryškiai geltoną ar oranžinį snapą su juodu nagu, geltonas ar oranžines kojas su juodais nagais. Kūną dengia pilkos plunksnos, papilvę – baltos. Šėrimosi metu snapas tampa blankesnės spalvos. Patelės galva ruda, su balta apykaklės juostele, snapas žalsvas ar geltonas.
Veisimosi periodas trunka nuo spalio iki vasario mėn. Lizdas sukamas ant žemės tarp krūmokšnių iš žolės, šakelių ir potvynių atplukdomų šiukšlių. Peri 5–6 kiaušinius. Peryklos randamos 500 km ilgio pakrantės ruože nuo Čubuto upės žiočių iki Čubuto ir Santa Kruso provincijų pasienio. Populiacijos skaitlingumas vertinamas apie 3 700 perinčių porų. Perėjimui pasirenkamos salos ir nedideli žemės lopinėliai sekliuose užutėkiuose ir įlankose, tarp krūmų augmenijos, taip apsisaugojant nuo stipraus vėjo, bangavimo, sausumos ir oro plėšrūnų.
Grėsmės
Populiacijai grėsmę kelia naftos verslovėse išsiliejanti nafta, natūralių buveinių traukimasis, invazinių rūšių gausėjimas, plėšrūnai. Pastebėta, jog žalos kiaušinių dėtims daugiausiai pridaro kirai (Larus dominicanus) ir kuoduotosios karakaros.
Negalinčios skristi antys nuo plėšrūnų gelbėjasi greitai nuplaukdamos, panerdamos po vandeniu arba irkluodamos sparnais. Toks judėjimas vandeniu, vietoje irklų naudojant sparnus ir su kojų pagalba, leidžia išvystyti iki 24 km/h greitį.
Bamses Venner
„Bamses Venner“ – danų muzikos grupė, gyvavusi 1973–2011 metais.
Bamses Venner atstovavo Danijai 1980 m. „Eurovizijoje“ su daina „Tænker altid på dig“, kuri iš 19 dalyvių užėmė 14 vietą su 25 taškais.
1980 m. grupę sudarė Flemming Jørgensen (vokalas), Mogens Balle (fortepijonas / vargonai), Bjarne Green (gitara) ir Arne Østergaard (būgnai). 2004 m. grupę sudarė Flemming Jørgensen (vokalas), Peter Bødker (fortepijonas / vargonai / gitara), Frank Thøgersen (būgnai), Torben Fausø (klavišiniai) ir Jes Kerstein (gitara). Grupė dainas atlikdavo danų kalba.
Grupės vokalistas Flemming Jørgensen mirė 2011 m. sausio 1 d. Jam mirus grupė iširo.
Farerų salų futbolo asociacija
Farerų salų futbolo asociacija  – Farerų futbolo vykdomoji, institucija organizuojanti Formuladeildin, Farerų futbolo taurę, taip pat Farerų vyrų futbolo rinktinę.
Istorija
Futbolas Fareruose yra žaidžiamas nuo XIX amžiaus antros pusės. Pirmoji lyga įkurta 1942 m., iki 1978 m. ją organizavo Farerų sporto asociacija. 1979 m. sausio 13 d. buvo įkurta Farerų salų futbolo asociacija. Pirmoji moterų lyga įsteigta 1985 m.
1988 m. liepos 2 d. asociacija buvo priimta į FIFA, o nuo 1990 m. balandžio 18 d. yra UEFA narė. Nuo tada Farerai dalyvauja tarptautinėse varžybose.
Trombocitas
250px|thumb Trombocitai – bespalvės, bebranduolės ir įvairaus pavidalo kraujo plokštelės. Trombocitai yra 2–3 mikronų skersmens; 1 ml kraujo vidutiniškai jų yra 166–390 milijonų. Trombocitai susidaro kaulų čiulpuose iš megakariocitų, o vėliau juos praryja ir suvirškina makrofagai. Pagrindinė trombocitų funkcija – dalyvauti kraujo krešėjime, kaip pirminis atsakas – pirminė hemostazė. Jie prilimpa prie sužalotų kraujagyslių sienelių, o be to ir patys tarpusavyje gali sulipti.
Anatomija
Kaip ir raudonieji kraujo kūneliai, trombocitai yra bebranduoliai, disko formos ląstelės, kurių skersmuo yra 1.5–3.0 µm. Organizmas turi labai ribotą kraujo plokštelių kiekį, todėl jų resursai gali greitai išsekti. Šios ląstelės turi RNR, kanalikularinę (canalicular) sistemą, bei kelių rūšių organeles: lizosomas (su rūgštinėmis hidrolazėmis), tankiuosius kūnelius (su ADP, ATP, serotoninu ir kalciu) ir alfa granules (su fibrinogenu, V faktoriumi, vitronektinu, trombospondinu ir von Willebrand faktoriumi), kurių vidinė sudėtis yra išskiriama į ląstelę po trombocito aktyvacijos. Šių organelių komponentai svarbūs hemostazei ir uždegiminiam atsakui vykdyti.
Gamyba organizme
Trombocitai organizme yra gaminami kaulų čiulpuose; progeninės trombocitų ląstelės yra megakariocitai. Šios didelės, daugiabranduolinės ląstelės pumpuruoja susidarant trombocitams. Trombopoetinas yra trombocitų gamybą skatinantis hormonas, gaminamas daugiausiai kepenyse. Organizme šis hormonas yra surištas su trombocitais – kol trombocitų kiekis yra pakankamas, hormono koncentracija maža, tačiau kai trombocitų skaičius sumažėja, trombopoetinas atsipalaiduoja ir indukuoja naujų trombocitų gamybą.
Cirkuliacija
Kraujo plokštelių cirkuliacijos periodas yra 9–10 dienų. Po cirkuliacijos trombocitai atskiriami blužnyje. Sutrikusi blužnies veikla gali sąlygoti trombocitų kiekio padidėjimą kraujyje, tuo tarpu padidėjęs blužnies aktyvumas (Gaucher liga, leukemija) sumažina trombocitų kiekį.
Funkcijos
Trombocitai yra aktyvuojami kai sueina į kontaktą su kolagenu (atsiranda kraujagyslėse po sužalojimo), trombinu (tiesiogiai per PAR-1), ADP, baltųjų kraujo kūnelių receptoriais, endotelinėmis kraujagyslių ląstelėmis, kitais aktyvatoriais. Po aktyvacijos trombocitai išskiria įvairius koaguliacijos faktorius ir trombocitų aktyvacijos faktorius, taip pat jie suformuoja katalitinį fosfolipidinį paviršių (kuriame krūvis sukuriamas fosfatidilserino ir fosfatidiletanolamino) tenazės ir protrombinazės kompleksams. Trombocitai adsorbuojasi vienas prie kito per adhesijos receptorius arba integrinus, taip pat adsorbuojasi prie kraujagyslių sienelių endotelinių ląstelių, taip suformuodami hemostatinį kamštį, kartu sujungdami ir fibriną. Agregacijos metu ląstelėse esantys dideli kiekiai miozino ir aktino filamentų pradeda susijungti, dėl ko krešulys sutvirtėja. Dažniausiai sutinkamas trombocitų adhezijos receptorius yra glikoproteinas (GP) Iib/IIIa – tai nuo kalcio priklausomas fibrinogeno, fibronektino, vitronektino, trombospondino ir von Willebrand faktoriaus (vWF) receptorius. Kiti receptoriai savo sudėtyje turi GPIb-V-IX kompleksą (jautrus vWF) ir GPVI (kolagenui).
Dideli ir maži trombocitų kiekiai
Normalus trombocitų skaičius sveikame organizme yra 150–400×109/l kraujo. Tiek trombopenija, tiek trombocitozė gali sąlygoti koaguliacijos problemas. Apskritai, maža trombocitų koncentracija padidina nukraujavimo riziką, o trombocitozė (aukšta trombocitų koncentracija) gali sukelti trombozę.
Mažos trombocitų koncentracijos paprastai negydomos kraujo perpylimu, nebent pacientas kraujuoja ar koncentracija nukrenta žemiau 5×10^9/l. Chirurginių operacijų metu mažesnės koncentracijos negu 50 (×109/l) laikomos susidariusiomis dėl nenormalaus chirurginio kraujavimo, ir stengiamasi palaikyti trombocitų koncentraciją ne mažesnę kaip 80–100. Beje, trombocitų kiekis nepasako, ar visi trombocitai organizme yra funkcionuojantys. Pavyzdžiui, aspirinas negrįžtamai sutrikdo trombocitų veiklą, ir hemostazė neatsistato tol, kol aspirino koncentracija nukrenta arba paveiktos ląstelės neatnaujinamos šviežiomis – pakeitimas naujomis ląstelėmis gali užtrukti iki savaitės.
Vosyliškės (Ignalina)
Vosyliškės – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Gaidės, pasienyje su Baltarusija.
Juškoniai
Juškoniai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 6 km nuo Pakruojo.
Šiaurės sala
dešinėje|framed|Šiaurės sala Šiaurės sala – viena iš dviejų didžiųjų N. Zelandijos salų.
Geografija
Salos plotas – 113 729 km². Pagal dydį, tai antroji N. Zelandijos sala; pasaulyje ji užima 14 vietą. Nuo Pietų salos Šiaurės salą skiria Kuko sąsiauris. Krantai vingiuoti, ypač salos šiaurėje. Šiaurės salos centre yra Vulkaninė plynaukštė. Joje yra vulkanų (aukščiausias Ruapehu, 2797 m), geizerių; dažni žemės drebėjimai. Salos šiaurinėje dalyje vyrauja lygumos. 1894 m. saloje įkurtas pirmasis Naujojoje Zelandijoje Tongariro nacionalinis parkas. Šiaurės saloje yra ilgiausia N. Zelandijos – Vaikato upė (Waikato River). Saloje ir didžiausias – Taupo ežeras (Lake Taupo). Auga mišrieji miškai. Klimatas subtropinis.
Didžiausi miestai
2011 m. saloje gyveno apie 3 360 000 žmonių. Didžiausi salos miestai:
Šveicarijos socialdemokratų partija
Šveicarijos socialdemokratų partija, PS (vok. – Sozialdemokratische Partei der Schweiz, pranc. – Parti Socialiste Suisse, it. – Partito Socialista Svizzero) – viena įtakingiausių Šveicarijos politinių partijų.
Įkurta 1888 m. Berno gyventojo A. Steko, kuris bandė sukurti socialdemokratinę partiją dar 1870 ir 1873 m., iniciatyva. Jis buvo ir partijos programos autorius, numatęs taikią kovą dėl valdžios ir valstybinės ekonomikos plėtrą. 1904 m. programoje buvo akcentuojamas internacionalizmas.
Šveicariška formulė
Siekdama savo tikslų, PS plačiai naudoja tiesioginės demokratijos formą – referendumus.
1987 m. P. Oberas ir 1988 m. O. Štichas buvo Šveicarijos prezidentais.
PS nuolat išlaiko savo įtaką 21 iš 26 kantonų vyriausybėse ir savivaldybėse.
Parlamento rinkimuose 1999 m. ir 2003 m. gavo po 52 vietas 200 vietų Nacionalinėje taryboje.
Struktūra
2004 m. buvo apie 40 000 narių, susibūrusių į 1123 pirmines organizacijas. Struktūra teritorinė.
Aukščiausias organas – kasmetinis suvažiavimas, kuriame atstovaujami visi kantonai. Jis renka 104 narių Valdybą ir 19 narių Vadovaujantį komitetą. Partijos organuose taip pat atstovaujamas Šveicarijos profsąjungų susivienijimas.
Nuolatiniam darbui vadovauja Biuras ir 5 centro sekretoriai. Veikia moterų, jaunimo ir sporto organizacijos.
Partijos pozicijas atspindi laikraščiai „Volksrecht“ (Liaudies teisė) ir „Berner tagwacht“ (Berno apžvalga), leidžiamas teorinis žurnalas „Profil-Rote reviu“.
SI narė nuo 1951 m.
Virdžinija (PAR)
Virdžinija  – miestas Pietų Afrikos Respublikoje, Fristeite, į pietryčius nuo Velkomo, prie Johanesburgo–Blumfonteino geležinkelio ir Sando upės. Svarbus aukso gavybos centras. Taip pat kasama urano rūda, vystoma chemijos pramonė. Apylinkėse auginami kukurūzai, laikomi galvijai.
88,7 % gyventojų – negrai (daugiausia basotai ir kosai).
Istorija
1890 m. vietovę Virdžinija pavadino čia dirbę iš Virdžinijos valstijos kilę geležinkeliečiai. 1949 m. įkurta aukso kasėjų gyvenvietė. 1988 ir 1994 m. Virdžiniją ir apylinkes siaubė potvyniai.
Tristão Vaz Teixeira
thumb|left|150px|Paminklas Vašui Teišeirai Mošike
Tristanas Vašas Teišeira (Tristão Vaz Teixeira; g. ~1395 m. – m. 1480 m.) – portugalų keliautojas, 1419–1420 m. kartu su Žuanu Gonsalvešu Zarku ir Bartlomėjumi Perestrelu atradęs Madeiros salas.
Buvo Henriko Jūrininko skydininku, drauge kariavo mūšiuose dėl Seutos ir Tanžero, buvo įšventintas riteriu. Su Žuanu Zarku atrado Porto Santo salą ir buvo paskirtas jos valdytoju. 1425 m. persikėlė į Madeirą. 1440 m. tapo Mašiko kapitonijos valdytoju. Su savo karavelėmis organizavo įvairias keliones į Afriką.
Dėl įgaliojimų viršijimo buvo atleistas iš savo pareigų, bet 1452 m., gavęs atleidimą, grąžintas. Vedė Branką Teišeirą, su kurią susilaukė daug palikuonių. Ir dabar Teišeirų giminė tebegyvena Madeiroje. Mirė Silveše, sulaukęs garbaus amžiaus.
Vitalijus Butyrinas
Vitalijus Butyrinas (1947 m. gegužės 30 d. Kaune – 2020 m. spalio 30 d. Vilniuje ) – Lietuvos fotografas.
Biografija
1993–2001 m. Tarptatinės fotografijos federacijos atstovas Lietuvoje. 1976 m. Tarptautinės fotografijos federacijos fotografas menininkas, 1988 m. nusipelnęs fotografas menininkas, 1992 m. meistras, 1997 m. fotografas visuomenininkas.
Nuo 1965 m. dalyvavo parodose, pelnė daugiau kaip 250 apdovanojimų. 1968 m. Kaune, kino teatre „Ąžuolynas“, buvo atidaryta pirmoji personalinė fotografijų paroda. Surengė individualių parodų Lietuvoje, Australijoje, Japonijoje, JAV, daugelyje Europos šalių. Daugiausia kūrė fotomontažus. Fotografijos alegoriškos, yra fantastikos, romantikos elementų.
Megara
Megara – miestas Graikijoje, Atikos periferijoje. Šiuo metu Megara yra Atėnų priemiestis, kuriame gyvena 30 000 žmonių. Megara nutolusi nuo Atėnų šiaurės vakarų kryptimi 42 km ir sujungta autostrada su Peloponesu, Vakarų Graikija ir Atėnais. Megara yra Megaros lygumoje. Žemės ūkis dominavo prieš prasidedant namų statybai 1960–1970 metais.
3 km į pietus yra Pachi bendruomenė, garsi savo žuvų užeigomis ir lankoma žmonių iš visos Graikijos. Nea Peramos yra kaimyninis miestas rytuose, o Kakija Skala – vakaruose. Pietuose yra karinis aerodromas.
Istorija
Senovės laikais Megara priklausė Korintui, kurio naudai Megara įkūrė Megarą Hyblėją, mažą polį Sicilijoje į šiaurę nuo Sirakūzų. Megara kovojo su Korintu dėl nepriklausomybės ir po to įkūrė (apie 667 m. pr. m. e.) Bizantijų kaip ir Chalkedoną.
Peloponeso kare (apie 431–404 m. pr. m. e.) Megara buvo Spartos sąjungininkė.
Žinomiausias senovės Megaros pilietis yra Byzas (legendinis Bizantijaus įkūrėjas). VI a. poetas Teognis irgi kilęs iš Megaros. Megariečiai virto priežodžiu dėl dosnumo statant šventyklas ir joms aukojant. Šv. Jeronimas 404 m. e. m. laiške praneša „Yra paplitęs posakis apie megariečius – Jie stato tarsi gyventų amžinai, o gyvena tarsi mirtų rytoj.“
Francisco Hernández de Córdoba (Nikaragva)
thumb|200px|1924 m. Nikaragvos pašto ženklas, vaizduojantis Ernandesą de Kordobą
Fransiskas Ernandesas de Kordoba (Francisco Hernández de Córdoba; mirė 1526 m.) – ispanų konkistadoras, dabartinės Nikaragvos teritorijos kolonizatorius.
Apie jo gyvenimą iki atvykimo į Ameriką nieko nėra žinoma. Buvo Auksinės Kastilijos gubernatoriaus Pedrariaso Davilos pavaldinys, ekspedicijų vadas. 1523 m. atvyko į šiuolaikinės Nikaragvos Ramiojo vandenyno pakrantę, patraukė gilyn į žemyną, kur įkūrė du miestus – Granadą (prie Nikaragvos ežero) ir Leoną (prie Managvos ežero). 1524 m. įkūrė pirmą gyvenvietę dabartinėje Kosta Rikos teritorijoje – Villa de Bruselas. Palaikė Ernaną Kortesą kovoje prieš Kristobalį de Olidą.
Pedrariasas Davila įtarė Kordobą išdavyste, todėl įsakė jį suimti. Ernandesas de Kordoba 1526 m. buvo nukirsdintas centrinėje Leono aikštėje.
Fransisko Ernandeso de Kordobos garbei pavadinta Nikaragvos valiuta – kordoba.
Ivanas Mazepa
Ivanas Mazepa (, 1639 m. kovo 20 d. – 1709 m. balandžio 22 d.) – Ukrainos etmonas, nuo 1687 iki 1709 valdęs šalį.
Lachų kalba
Lachų kalba – vakarų slavų kalba, vartojama šiaurės Moravijoje bei Austrijos Silezijoje (Ostravos apylinkėse). Ji yra gimininga čekų ir lenkų kalboms. Kadangi lachų gyvenama teritorija dabar yra Čekijoje, jų kalba laikoma čekų kalbos tarme, bet abi kalbos nemažai skiriasi, ypač leksika ir kirčiavimu. Praktiškai visi lachai yra dvikalbiai, tačiau jie kalba čekiškai su stipriu akcentu.
Ivanas Mazepa
Stepono Adomo ir Marynos sūnus. Šiaurės karo metu rėmė švedus.
Lachų kalba
lachų kalba: Mjełach/Žech mjeła w Łubojatach četku.
čekų kalba: Měla jsem v Lubojatech tetu.
lenkų kalba: Miałam w Łubojatach ciotkę.
lietuvių kalba: Turėjau Lubojatuose tetą.
Apskritalapis katilėlis
Apskritalapis katilėlis (Campanula rotundifolia) – katilėlinių (Campanulaceae) šeimos daugiametis augalas.
Stiebai kylantis, prie pamato šakoti, 15-35 cm aukščio. Pamatiniai lapai apskriti. Žiedynas – daugiažiedė šluotelė. Vainikėlis mėlynas, rečiau balsvas, varpiškos formos. Žydi birželio – rugpjūčio mėn. Vaisius – nusvirusi dėžutė.
Auga sausose pievose, pušynuose, pajūrio kopose, sausose pamiškėse, smėlio ir priesmėlio dirvose.
Lietuvoje apyretė rūšis. Auginamas darželiuose, nes lengvai dauginasi vegetatyviškai. thumb|left|210px|Apskritalapis katilėlis
Navaros karalystė
Navaros karalystė (, 🇪🇺), iš pradžių vadinta Pamplonos karalyste (🇪🇺) – baskų karalystė, gyvavusi Vakariniuose Pirėnuose prie Atlanto vandenyno dabartinėje Ispanijos ir Prancūzijos teritorijoje. Navaros karalystė įkūrė Inigas Arista ir pasiskelbė Pamplonos karaliumi 824 m. Iš pradžių jis priešinosi frankų invazijai ir buvo Kordobos emyrato vasalas. X a. pradžioje Pamplonos karalystė išsilaisvino iš maurų ir užkariavo daug teritorijų, bet po to vėl buvo valdoma Kordobos emyro iki XI a. pradžios. Keletas padalinimų ir valdovų dinastijų pasikeitimų lėmė karalystės teritorijos sumažėjimą ir tai, kad ją valdė Aragono (1054–1134 m.) ir Prancūzijos karaliai (1285–1328 m.).
XV a. kilo vidinis konfliktas ir jo pabaigoje Navaros karalystės pietinę dalį užėme Kastilijos karalystė 1512 m. (1524 m. visam laikui). Navaros karalystė tapo suvienytos Ispanijos dalimi. Šiaurinė karalystės dalis buvo sujungta personaline unija su Prancūzijos karalyste 1589 m., kai Navaros karalius tapo Prancūzijos karaliumi Henriku IV. 1620 m. šiaurinė Navaros dalis buvo prijungta prie Prancūzijos; Prancūzijos karaliai vadinosi „Prancūzijos ir Navaros“ karaliais iki Didžiosios Prancūzijos revoliucijos ir vėl, atkūrus monarchiją, iki 1830 m. Navara netrukus pertvarkyta į provinciją, neturinčią ypatingo statuso.
Kasteljon de la Plana
Istorija
Senasis miestas buvo įsikūręs už 3 km nuo dabartinio, ant kalvos (įkūrė maurai). Vėliau jis buvo perkeltas į pakalnę, link lygumos, todėl prie pavadinimo Castellón buvo pridėta de la Plana (t. y. „lygumos Kasteljonas“). Aragono karalius Jokūbas I 1233 m. atkariavo miestą iš maurų, o į dabartinę vietą perkėlė 1251 m.
Vaistinių prikazas
Vaistinių prikazas  – prikazas Rusijoje, tvarkęs caro dvaro, o vėliau – ir kariuomenės aprūpinimą vaistais ir medikais, organizavo ligonių ir sužeistųjų gydymą.
Manoma, kad Vaistinių prikazas atsirado apie 1620 m., bet žinomuose šaltiniuose pirmą kartą minimas 1632 m. Prikazui vadovavo bojarinas, vadovavęs ir Šaulių prikazui, ir djakas.
Vaistinių prikazo funkcijos:
Pradžioje atsirado dvaro vaistinė, kurią reikėjo aprūpinti vaistais. Tai organizavo Didžiųjų rūmų prikazas (Приказ Большого дворца). Didėjant dvaro medikų ir vaistininkų skaičiui ir prireikus organizuoti aprūpinimą vaistais buvo įsteigtas specialus Vaistinių prikazas. Pradžioje šis prikazas buvo įsikūręs Maskvos kremliuje. Vaistinių prikazas turėjo vaistinių kiemą (аптекарский двор) su virtuve. 1657 m. vaistinių kiemas buvo perkeltas iš Kremliaus į kitą vietą.
Pirmajame veiklos etape Vaistinių prikazas tvarkė caro dvaro reikalus – tiekė vaistus caro vaistinei, vadovavo dvaro medikams ir vaistininkams.
XVII a. viduryje Vaistinių prikazas tapo atsakingas už kariuomenės aprūpinimą medikamentais ir pulkų medikais. Tuo prikazas ėmė užsiiminėti 1631–1632 m. vykusio karo su Abiejų Tautų Respublika dėl Smolensko metu. Ėmęs aprūpinti kariuomenę medikamentais jis sumažino nuostolius sužeistųjų tarpe ir dėl epidemijų, nuo ko anksčiau kentėjo Rusijos kariuomenė. Nuo XVII a. 30-ųjų metų Vaistinių prikazas centralizuotai tiekė pulkams vaistus ir skirstė karo medikus.
Prikazas planavo ir organizavo priešepidemines priemones, atlikinėjo teismo medicinos ekspertizę, rengė medicinos darbuotojų kadrus, organizavo vaistinių augalų auginimą ir rinkimą, komplektavo medicininės literatūros bibliotekas, organizavo medicinės literatūros vertimus į rusų kalbą.
XVII a. viduryje Vaistinių prikazas iš vienos iš dvaro kanceliarijų tapo centrinės valdžios administraciniu organu, veikusiu visoje valstybėje.
Prikazui pavaldūs buvo visi medikai – vidaus ligų gydytojai, chirurgai, vaistininkai, okulistai ir kt. Gydytojų tarpe buvo daug svetimšalių, išsilavinimą gavusių Europos universitetuose. Iki XVIII a. Rusijoje to padaryti nebuvo įmanoma. Svetimšaliai gydytojai privalėjo mokyti savo mokinius viso to, ką patys mokėjo. Nemaža dalis žemesnio lygio medikų buvo vietiniai rusai, kurie buvo mokęsi Vaistinių prikazo medicinos mokykloje (лекарская школа), atidarytoje 1654 m. Tokios mokyklos reikėjo, nes reikėjo daug medikų pulkams ir kovai su epidemijomis. Joje mokėsi chirurgijos, medicininės botanikos, praktinės farmacijos. Mokinių turėjo turėti ir Vaistinių prikazo specialistai.
1714 m. Vaistinių prikazas ėmė vadintis Vyriausiosios vaistinės kanceliarija (Канцелярия главнейшей аптеки), o vėliau – Vaistinių kanceliarija. 1721 m. – Medicinos kaceliarija (Медицинская канцелярия).
Mykolas Giedraitis
Mykolas Giedraitis (, g. apie 1420 m. Giedraičiai arba Videniškiai – 1485 m. gegužės 4 d. Krokuva) – vienuolis, palaimintasis. Minimas gegužės 4 d.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos kunigaikščių Giedraičių giminės. Nuo vaikystės silpnos sveikatos, luošas, vaikščiojo su ramentais. Į atgailos kanauninkų vienuolyną Bistryčioje (dab. Astravo rajonas) įstojo XV a. šeštame dešimtmetyje. Noviciatą baigė ir amžinuosius įžadus davė Krokuvoje. Manoma, 1461-1465 m. studijavo Krokuvos universitete ir įgijo filosofijos bakalauro laipsnį. Gyveno vienuolyne prie Šv. Morkaus bažnyčios Krokuvoje, buvo zakristijonas. Palaidotas prie didžiojo altoriaus.
Garsėjo šventumu, nuolankumu, pamaldumu. Daug laiko skyrė Nukryžiuotojo Jėzaus Kristaus garbinimui. Turėjo aiškiaregystės dovaną – išpranašavo, kad sudegs Šv. Morkaus vienuolynas. Prie kapo buvo meldžiama jo užtarimo.
Karstas pirmą kartą atidarytas 1521 m., palaikai buvo nesuirę. 1625 m. jo relikvijos perkeltos į sarkofagą viešam gerbimui. Nuo tada Lietuvoje ir Lenkijoje laikytas palaimintuoju, jo biografija įtraukta į šventųjų gyvenimo aprašymus. Pradėtas beatifikacijos procesas, bet 1634 m. pasikeitus beatifikacijos tvarkai, liko nebaigtas; XX a. pabaigoje atnaujintas. Kultą skatino atgailos kanauninkai ir Giedraičių giminė. Mykolas Giedraitis – zakristijonų globėjas.
Oficialiai paskelbtas palaimintuoju 2018 m. lapkričio 8 d.
Migonių piliakalnis
Migonių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Migonių kaimo (Kruonio seniūnija). Pasiekiamas iš plento pasukus į Migonis, juose –­ į dešinę link Gliebiškio, yra už sodybos, kairėje, nusileidus nuo kalno, kelio kairėje, priešais Kruonės upelį.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Kruonės kairiojo kranto aukštumos kyšulyje. Šlaitai statūs, 11–16 m aukščio. Aikštelė ovali, 9 x 16 m dydžio. Jos pietiniame šlaite supiltas 4 m aukščio, 13 m pločio pylimas, kurio šlaitas leidžiasi į 25 m pločio, 2 m gylio griovį. Yra 1,5 ha ploto papėdės gyvenvietė, kurios kultūrinis sluoksnis siekia 0,5 m.
Piliakalnį 1954–1955 m. ir 1957 m. tyrė Vilniaus universitetas ir Lietuvos istorijos institutas (vadovė Regina Volkaitė-Kulikauskienė). Ištirtas 100 m² plotas; padaryti pylimo ir pietinio šlaito pjūviai. Aptiktas 2,8 m storio kultūrinis sluoksnis. Rasta brūkšniuotosios ir grublėtosios keramikos dirbinių, molinių verpstukų, akmeninių trintuvų, geležinis įmovinis kirvis. Išskirti 4 pylimo statybos etapai, kiekvienas jų pasibaigęs gaisru. Pirmasis pylimas buvo 1,2 m aukščio, 5 m pločio, su medine užtvara viršuje, kuri sudegė. Po to pylimas buvo paaukštintas iki 2 m aukščio ir 7 m pločio užpilant smėlio sluoksnį ir užplūkiant molį. Jo viršuje buvusi medinė siena irgi sudegė. Trečiasis pylimas paaukštintas iki 3 m ir ties pagrindu siekė 11 m plotį. Naujoji medinė gynybinė siena įrengta jo vidiniame šlaite, sustiprinta akmenimis. Ji juosė ir visą aikštelę. Sudegus šiai sienai pylimas paaukštintas iki dabartinės išvaizdos, jo išorinis šlaitas išgrįstas iki 40 cm skersmens akmenimis.
Gyvenvietėje rasta pastatų liekanų, masyvi žalvarinė apyrankė, Romos imperatoriaus Maksimino I sestercija, molinių verpstukų, geležinių ylų ir smeigtukų, brūkšniuotosios ir grublėtosios keramikos dirbinių. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e.–II tūkstantmečio pradžia. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Vytauto Didžiojo karo muziejus. 0,15 km į šiaurės rytus yra Migonių pilkapynas.
Šaltiniai
kultūros istorijos. – V., 1958.
Dokas
thumb|250px|[[Gdynės dokai]] Dokas – įrenginys laivui statyti ar remontuoti, įrengiamas laivų statykloje arba dideliame uoste nuo bangavimo apsaugotoje vietoje.
Įranga
Dokas turi vandens siurblių, keliamąjį kraną, laivų švartavimo įrenginių, priemonių elektros energijai, garui, suslėgtam orui, kitoms dujoms tiekti. Pagal paskirtį dokai būna:
Sausasis dokas – turi sandarią gelžbetoninę arba metalinę stačiakampio lovio pavidalo kamerą, kai kada kelias, su pusapvaliu galu ir uždoriu. Laivui įplaukus uždoris uždaromas, vanduo išsiurbiamas, laivas atsiremia į atramas arba vežimėlius. Naudojamas laivams statyti (statybinis dokas) ir remontuoti (remontinis dokas).
Plaukiojamasis dokas – ilgas, stačiakampio plano, plieninis, rečiau gelžbetoninis pontonas su kameromis viduje ir sienomis. Į kameras prileidus vandens dokas grimzta, laivas įplaukia tarp doko sienų; vandenį išsiurbus dokas iškyla, laivas atsiremia į atramas. Šis dokas paprastai nesavaeigis, ji tempia vilkikas. Naudojamas laivams remontuoti, nuleisti nuo stapelio į vandenį, laivui ar kitam įrenginiui plukdyti uosto akvatorijoje (transportinis dokas).
Šaltiniai
Hafebaseng
Akantiniai
Akantiniai (Acanthaceae) – magnolijainių (Magnoliopsida) klasės astražiedžių (Asteridae) poklasio augalų šeima.
Šeimoje 246 gentys ir apie 2500 rūšių.
Sistematika
Akantinių šeima skirstoma į tris pošeimius, 229-250 genčių ir 3500 rūšių.
Togo istorija
Togo istorija - Togo, Afrikos valstybės ir jos teritorijos Benino įlankos pakrantėje, istorija.
Ikikolonijinis laikotarpis
Iki XIX a. pabaigos pietinis Togas kartu su pietiniu Beninu ir pietrytine Gana sudarė atskirą kultūrinį regioną, kuris nuo XVI a. vadintas Vergų krantu. Tikriausiai XII-XIV a. į dabartinę Togo teritoriją iš Nigerio upės baseino pirmieji atsikėlė gbe kalbomis kalbančios etninės grupės. Jie sukūrė pirmąją gentinę valstybę Tado, iš kurios į vakarus migravę gyventojai buvo eve tautos protėviai. Eve, taip pat jiems giminingi genai apgyvendino visą pietinį Togą. Jie išvystė aukšto lygio kultūrą ir sukūrė ankstyvuosius politinius darinius. Šiek tiek šiauriau jorubų kolonistai iš rytų sukūrė Atakpamės valstybę.
Šiaurinė Togo dalis buvo daugiau veikiama iš Sahelio civilizacijos (daugiausia iš mosių valstybių). Ten susikūrė gentinės karalystės Bassaras, Kabu, Čokosi (su centru Mango), Kotokoli (su centru Sokodėje).
Kolonijinis laikotarpis ir nepriklausomybė
Britų imperijai įsitvirtinus Akanalande (Ganoje) vakaruose, o Prancūzijos imperijai - Dahomėjoje rytuose, XIX a. pabaigoje Vokietija įsiterpė tarp jų. Negaudami sutikimo įsikurti iš vietos pakrančių karalysčių - Anecho ir Agbodrafo, 1884 m. vokiečiai sudarė protektorato sutartį su mažo Togo kaimelio vaduku Mlapa III, ir tai davė pradžią jų kolonijai, o kartu šalies pavadinimui. Taip suformuota Togolando kolonija. Vokietija iš jos eksportavo kavą, kakavą ir medvilnę.
1914 m., prasidėjus Pirmajam Pasauliniam karui, į Togą įsiveržė britų ir prancūzų pajėgos. 1916 m. teritorija padalinta į britiškąją ir prancūziškąją, o po Antrojo pasaulinio karo Togą ir toliau admistravo Jungtinė Karalystė (Britų Togolendas) ir Prancūzija (Prancūzijos Togolandas).
1956 britiškoji (vakarinė) dalis gavo nepriklausomybę (sudėtinė Ganos – tada Aukso kranto – dalis). 1955 m. Prancūzų Togolandas gavo autonomijos statusą Prancūzijos sudėtyje. Prancūzų Togolando nepriklausomybė paskelbta 1960 m. balandžio 27 d.
Pirmieji nepriklausomybės metai buvo susiję su politiniu nestabilumu. 1963 m. nušautas pirmasis prezidentas Sylvanus Olympio – nušovė pulkininkas leitenantas Étienne Eyadéma. Šaliai pradėjo vadovauti nušautojo Olimpio svainis Nicolas Grunitzky, kurį 1967 m. pakeitė pasikėsinimo organizatorius Eyadéma, jau tapęs generolu.
Skydo galva
thumb|right|150px|Skydo galva (raudona skydo galva sidabriniame lauke) Skydo galva – garbingoji heroldinė figūra, viršutinė skydo sritis, paprastai juostos pavidalo ir kitos spalvos.
Togo istorija
Diktatūra
1967-2005 m. šaliai vadovavo diktatorius generolas Eyadéma: vienpartinė sistema, žudomi politiniai oponentai. 1990-1993 m. opozicijos judėjimas prieš diktatorių buvo pasiekęs aukščiausią laipsnį, bet nuversti diktatoriaus nepavyko. Paskutiniuose rinkimuose 2003 m. Eyadéma surinko tik 57 proc. balsų, kai ankstesniuose ne kartą kritikuotuose rinkimuose buvo žymiai daugiau.
Skydo galva
Galvos aukštis nėra griežtai apibrėžtas, būna nuo 1/4 iki 1/3 skydo aukščio. Jei galva neturi savo figūrų, aukštis paprastai artimas 1/4, jei turi – tuomet 1/3. Kai kuriuose viduramžių bei Renesanso herbuose galvos aukštis kartais būdavo artimas beveik pusei skydo aukščio. Tuomet skydas praktiškai tampa perkirstas. Siaurų (žemų) galvų Anglijos ir Škotijos heraldikoje nebūna.
Apatinė galvos riba paprastai tiesi, bet gali būti ir kitų formų.
Skydo galva galėjo būti naudojama kaip jaunesnės linijos ženklas. Dažnai jaunesnių linijų herbai būdavo pažymėti bordiūrais. Tačiau atvejais, kai pagrindinės linijos skydas jau turi bordiūrą, tuomet jaunesniosios linijos herbai būdavo žymimi papildomai uždėta galva.
Miestų heraldikoje skydo viršuje galėjo būti pridedama galva, kuri nurodydavo miesto priklausomybę. Galvoje dažnai būdavo suspaustas valstybės herbas. Tai buvo būdinga vokiškajai heraldikos tradicijai.
Liste de pièces héraldiques
Airijos darbininkų partija
Airijos darbininkų (leiboristų) partija, PLO (airiškai: Páirti an lucht oibre, angl. ''The Irish Labour Party) – Airijos Respublikos kairioji politinė partija.
Įkurta 1912 m., Džeimso Konolio, Džeimso Larkino ir Viljamo O'Brajeno iniciatyva kaip politinis Airijos tredjunionų (profsąjungų) sparnas. 1922 m. rinkimuose gavo 21 % balsų ir 17 parlamento mandatų. Nuo 1930 m. savarankiška partija, bet iki 1940 m. atstovavo išskirtinai profsąjungų interesams.
Ideologija
1940 m. priimtoje programoje pasisakoma už respubliką, privačią nuosavybę, išskyrus svarbiausias ekonomikos sritis. 1973 m. „Naujojoje respublikos programoje“ nustatytas svarbiausias tikslas – socializmas ir „dirbančiųjų respublika“. 1980 m. programoje siekiama neklasinės visuomenės, gamybos priemonių ir bankų suvisuomeninimo. 1989 m. priimta nauja „Ekonominė programa 90-iesiems“.
Politika
1948–1951, 1954–1957, 1973–1977, 1981–1986 m. dalyvavo koalicinėje vyriausybėje su Fine gael partija. 1987–1992 buvo opozicijoje.
1972–1973 priešinosi Airijos stojimui į Europos ekonominę bendriją, bet šalininkams laimėjus referendumą, pakeitė nuomonę.
1992 m. rinkimuose į Atstovų rūmus gavo daugiausia balsų savo istorijoje 19,3 % ir 33 vietas iš 166. 1993–1994 sudarė koalicinę vyriausybę su Fiana Fail, 1994–1997 su Fine gael ir Demokratine kairiąja partijomis, nuo 1997 m. opozicijoje.
1990 m. partijos lyderė M. Robinson tapo pirmąja moterimi, Airijos respublikos prezidente.
Partiją nuolat palaiko 7-17 % rinkėjų. 2002 m. rinkimuose gavo 21 vietą 166 vietų parlamente.
Struktūra
1985 m. PLO turėjo 206 000 narių, iš kurių 6000 individualių, kiti kolektyviniai, atstovaujantys Airijos tredjunionų kongreso profsąjungas. SI narė.
Augsburgo taika
thumb|220px|Augsburgo taikos sutarties spausdintinio varianto titulinis puslapis Augsburgo taika – 1555 m. rugsėjo 25 d. Augsburgo mieste (Vokietija) pasirašyta taikos sutartis tarp protestantų Šmalkaldų lygos ir imperatoriaus Karolio V. Ja baigti nuo 1531 m. Vokietijoje vykę religiniai karai.
Taikos principai
Ši sutartis faktiškai pripažino ir įteisino liuteronų tikėjimą Šventojoje Romos imperijoje. Pagal cuius regio, eius religio (lot. „kieno valdžia, to ir tikėjimas“ arba „kieno valdžia, to ir religija“) principą regiono valdovo tikėjimas (katalikybė ar liuteronybė) tapo privalomas to regiono gyventojams. Per nustatytą laikotarpį šeimos galėjo persikelti į regioną, kuriame buvo įteisinta jų praktikuojama religija (24 straipsnis). Nurodyta, kad dvasininkas, pakeitęs tikėjimą, turi netekti bažnytinių pareigų
Susiedama religinį susiskaldymą su politiniu, Augsburgo taika užfiksavo mažų valstybėlių rinkinį, išlikusį Vokietijoje iki pat XIX a.
Kernavės Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia
'''Kernavės Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Kernavės miestelyje, Neries dešiniojo kranto viršutinėje terasoje.
Šalia dabartinės bažnyčios yra išlikę pirmosios Kernavės bažnyčios pamatai.
Istorija
thumb|250px|left|[[Kernavės medinė koplyčia]]
Pirmoji bažnyčia pastatyta iki 1430 m. Kernavės dvaro valdytoja Ona Kareivaitė-Mačkuvienė 1496 m. ją apdovanojo ir įsteigė altariją. 1508 m. bažnyčiai dar skyrė turtų. Per reformaciją netoli bažnyčios buvo pastatyta arijonų sektos koplyčia. Kurį laiką arijonai buvo užėmę ir bažnyčios beneficiją. 1522 m. bažnyčia atstatyta. 1655 m. ji sudegė, pastatyta laikina. Po 1674 m. buvo statoma nauja.
1739 m. pastatyta ąžuolinių rąstų bažnyčia (nugriauta 1933 m. ir pervežta į Krivonis, dabartinė Krivonių šv. Antano Paduviečio bažnyčia). Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla. Kernavės parapija XIX a. buvo gerokai sulenkinta. Lietuviškas pamaldas 1900 m. pradėjo kunigas Viktoras Miškinis. Dabartinė mūrinė bažnyčia pastatyta 1910–1920, konsekruota 1925 m. Lenkija 1920 m. dalį Kernavės parapijos okupavo. 1933 m. senoji Kernavės bažnyčia pervežta į Krivonis.
1930–1934 ir 1968–1979 m. čia klebonavo visuomenės veikėjas, rašytojas, lietuvybės skleidėjas Nikodemas Švogžlys-Milžinas (1899–1985; suremontavo bažnyčią, parašė Kernavės istoriją, įkūrė muziejų, palaidotas šventoriuje). 1946 m. bolševikai nuteisė ir ištrėmė kleboną Zenoną Baužį (mirė kalėjime). Kleboną Kazimierą Pivariūną nuteisė 10 m. kalėti. Po 1979 m. klebonas monsinjoras Česlovas Krivaitis atnaujino bažnyčią, pastatė kleboniją, įrengė muziejų, 1985 m. pastatė Lietuvos krikščionybės 600 m. jubiliejaus paminklą.
Architektūra
thumb|left|250px|Bažnyčia iš priekio
Bažnyčia neogotikinė, su aukštu fasado bokštu, penkiasiene apside ir zakristijomis iš šonų. Vidus 3 navų, skliautuotas. Šventorių juosia plytų mūro tvora su smailiaarkiais vartais. Jame dvi koplyčios: medinė koplyčia (XVIII a., dabar bažnytinių reliktų muziejus) ir mauzoliejinė koplyčia (pastatyta 1856 m.; palaidoti Riomerių, Puzinų, Lubaneckių, Chrapaveckių palaikai), Lietuvos kario paminklas. Klebonijos pastatas (pastatytas 1881 m.).
Pranas Jankauskas (1945)
Pranas Jankauskas (g. 1945 m. sausio 29 d. Ančėnai prie Alantos) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1962 m. baigė Alantos vidurinę mokyklą. 1965 m. baigė Daugpilio aviacijos radiotechnikos priešlėktuvinės gynybos mokyklą, 1976 m. – V. Kuibyševo inžinerinę akademiją Maskvoje, karo inžinierius elektromechanikas. 1982 m. technikos mokslų kandidatas.
1965–1972 m. Karelijoje ir Archangelske tarnavo aviacijos specialistu priešlėktuviniuose daliniuose. 1976-1978 m. Kaliningrado aukštojoje inžinerinėje mokyklos mokslinis bendradarbis, 1982-1992 m. vyr. dėstytojas, Elektromechanikos ir automatikos katedros vedėjas, nuo 1985 m. docentas. Nuo 1992 m. Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos mokyklos (nuo 1994 m. Lietuvos karo akademija) dėstytojas, nuo 1993 m. – Kovos technikos katedros vedėjas, nuo 1994 m. – viršininko pavaduotojas studijoms, nuo 1995 m. – prorektorius studijoms, nuo 1999 m. – akademijos viršininko pavaduotojas kariniam rengimui, nuo 2000 m. – mokslui ir studijoms. 1994 m. pulkininkas
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų kryptis – magnetinė hidrodinamika, magnetinių laukų modeliavimas. Parašė daugiau kaip 70 mokslo darbų, vadovėlių, mokymo priemonių. 37 išradimų autorius.
Elžbieta Sofija Hohencolern
Elžbieta Sofija Hohencolern (1589 m. birželio 4 d., Berlynas – 1629 m. gruodžio 24 d., Frankfurtas prie Oderio) – Brandehburgo princesė, ištekėjus – kunigaikštienė Radvilienė ir Saksen-Lauenburgo hercogienė.
Biografija
thumb|left|150px|Elžbieta Sofija vaikystėje Elžbieta Sofija – Branderburgo kurfiursto Johano Georgo ir jo trečios žmonos Elžbietos Angaltskaitės duktė, kunigaikščio Joachimo Ernesto Angaltskio anūkė.
Pirmą kartą Elžbieta Sofija ištekėjo 1613 m. kovo 27 d. už Jonušo Radvilos Berlyne. 1628 metais Elžbieta Sofija pardavė skirtas jai valdas – miestą ir Lichtenbergo pilį Baireito kunigaikštystėje savo broliui markgrafui Kristianui Hohencolernui. Kunigaikštis Jonušas 1617 metais įgijo valdas savo žmonai našlystės atvejui už 100 tūkstančių guldenų iš Valdenfelcų.
Maltos futbolo supertaurė
Maltos futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio nuo 1985 m. varžosi Maltos čempionai ir taurės laimėtojai. Jei pirmenybes ir taurę laimi ta pati komanda, ji dėl supertaurės žaidžia prieš vicečempioną.
Elžbieta Sofija Hohencolern
Biografija
Antruoju Elžbietos Sofijos vyru 1628 m. vasario 27 d. tapo Julius Henrikas Saksen-Lauenburgas. Elžbieta Sofija palaidota Šv. Marijos bažnyčioje, Frankfurte.
Vosyliškės (Kaišiadorys)
Vosyliškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Rumšiškių, Ramšiškių miške, Pravienos dešiniajame krante. Šalia kaimo eina greitkelis, kitapus jo telkšo Paežeris.
Elžbieta Sofija Hohencolern
Vaikai
Nuo pirmos santuokos Elžbieta Sofija pagimdė sūnų Boguslavas Radvila (1620–1669), kuris vedė princesę Aną Mariją Radvilaitę (1640–1667). Antroje santuokoje taip pat gimė sūnus Francas Erdmanas Saksen-Lauenburgas, vedęs princesę Sibilę Hedvygą Saksen-Lauenburgę (1625–1703).
Austroneziečių migracijos
thumb|300px|Migracijų žemėlapis su svarbiausiomis datomis Austroneziečių migracijos – priešistorinės austronezinėmis kalbomis kalbančių tautų (austroneziečių) migracijos jūromis (Ramiajame ir Indijos vandenynuose), vykusios daugiau nei keturis tūkstančius metų. Šiuo metu austroneziečiai apgyvendino milžinišką pasaulio teritoriją, kuri driekiasi nuo Madagaskaro vakaruose iki Velykų salos rytuose, nuo Havajų šiaurėje iki Naujosios Zelandijos pietuose. Šis regionas dar įvardijamas kaip Austronezija.
Ši migracija dar vadinama malajų-polineziečių migracija, nes būtent šios vienintelės kalbinės grupės atstovai ir vykdė migracijas.
Austroneziečių protėvynė
Nors egzistuoja daug teorijų, aiškinančių austroneziečių protėvynę, labiausiai pagrįsta ir Vakaruose įsigalėjusi teorija austroneziečių protėvyne laiko Taivano salą. Tai pagrindžia ir lingvistiniai duomenys: 9 iš 10 austronezinių kalbų yra randamos būtent Taivane. Visa migracija buvo vykdoma tik vienos kalbinės grupės – malajų – polineziečių, kurių vieninteliai atstovai Taivane yra jami tauta (gyvena mažoje į pietus nuo Taivano esančioje salelėje). Jie vieninteliai iš visų Taivano aborigenų naudoja laivus.
Kai kurių austronezinių tautų tarpe yra labiausiai paplitusi teorija, kildinanti austroneziečius iš Javos.
Plitimas Malajų salyne
Archeologiniai duomenys rodo, kad pirmieji austroneziečių atstovai už Taivano ribų išsilaipino Filipinų šiaurinėse salose. Iš ten jie plito vis tolyn į pietus, apgyvendindami visą Malajų salyną, Malakos pusiasalį bei dabartinio Vietnamo pakrantes (pastarųjų palikuonys žinomi kaip čamai). Šis salynas jau buvo apgyvendintas iki tol senųjų gyventojų (australoidų), kurių palikuonys yra dabartiniai australijos aborigenai ir papuasai, kadangi Australija ir Naujoji Gvinėja austroneziečių apgyvendintos nebuvo.
Malajų salyno apgyvendinimas įvyko taip, kad, išskyrus keletą atvejų, beveik nebeliko senųjų vietos gyventojų palikuonių. Keletas senųjų gyventojų atstovų Malajų salyne yra negritai, Molukų papuasai.
Malajų salyno austroneziečiai ilgainiui susėslėjo. Mūsų eros pradžioje čia Indijos kultūros įtakoje susuformavo brandi budistinė-hinduistinė civilizacija.
Melanezija ir Lapitos kultūra
thumb|250px|left|Lapitos kultūros teritorija II tūkst. pr. m. e. viduryje vienoje ryčiausių austraneziečių gyvenamoje teritorijoje, – Bismarko salyne, – susiformavo priešistorinė Lapitos kultūra. Jos atstovai gamino savitą keramiką. Yra teorija, kad ši kultūra buvo stipriai įtakota iš Pietryčių Azijos, t. y. buvo Pietryčių Azijos neolito tąsa, tačiau tiesioginių to įrodymų beveik nėra.
Melaneziečiai, skirtingai nei jų kaimynai Malajų salyne, nebesivertė ryžių auginimu, o vietoj to išvystė vietos sąlygoms labiau tinkamą šakniavaisių (jamso, taro) auginimą.
Mikronezijos apgyvendinimas
Iki tol visiškai negyvenamas Mikronezijos regionas austroneziečių buvo apgyvendintas maždaug I tūkst pr. m. e., ir apgyvendinimas vyko iš dviejų pusių. Filipinų tautoms giminingos tautos tuo metu migravo į rytus, pasiekdamos vakariausias Mikronezijos salas – Palau, Marianus. Jos davė pradžią čamorų tautai.
Tuo pačiu metu Lapitos kultūros atstovai migravo į šiaurę, apgyvendindami rytinę Mikronezijos dalį. Šios tautos kalba tarpusavyje giminingomis mikroneziečių kalbomis.
Polinezijos apgyvendinimas
Viena paskutiniųjų austroneziečių migracijos istorijoje buvo polineziečių migracija, kurios ištakos buvo Fidžyje, kur prieš prasidedant mūsų erai susiformavo protopolineziečių kalba ir kultūros ypatumai. Iki to laiko buvo pamirštos keramikos tradicijos, todėl polineziečiai keramikos jau nebeturėjo.
Viena paskutiniųjų buvo apgyvendinta Naujoji Zelandija, kurią polineziečiai pasiekė apie 1200 m.
Ginčijamasi, ar polineziečiai savo migracijos laikais pasiekė Amerikos žemyną. Dabar toliausiai į rytus nutolusi austroneziečių gyvenama vieta yra Velykų sala. Tačiau kai kurie Čilės bei pietų Argentinos vietos gyventojų kultūros ypatumai tokius ryšius su polineziečiais rodo. Be to, Polinezijoje išplitusi saldžioji bulvė, iki tol nežinota Azijoje, bet sukultūrinta Amerikoje, taip pat liudija šiuos ryšius.
Malagasių migracija
I mūsų eros tūkstantmetyje kita austroneziečių grupė iš Malajų salyno vykdė priešingos krypties migraciją į vakarus. Perplaukę Indijos vandenyną, jie pasiekė Afriką, kur įsikūrė Madagaskare ir tapo malagasių protėviais. Spėjama, kad ši malagasių migracija turėjo didelės įtakos Afrikos kultūrai, nes atnešė čia daug naujų kultūrinių augalų, be kurių Afrikos buitis dabar nebeįsivaizduojama. Tai buvo bananai, ryžiai, kokosai, daugybė vaisių rūšių.
Migracijos principai
thumb|250px|Polineziečių jūrininkai thumb|150px|Maršaliečių tradicinis žemėlapis
Austroneziečių migracijų priežastys buvo labai įvairios: karas, badas, taip pat atsitiktinumai bei nelaiminga meilė. Praktiškai kiekviena sala Okeanijoje yra išlaikiusi savo apgyvendinimo istoriją giedojamosiose legendose, kurios pasakoja apie atskirus žmones, vadovavusius migracijoms.
Austroneziečių migracijos vyko ne sausuma, o jūra, todėl reikalavo ypatingų sugebėjimų bei tam tikrų technologijų.
Svarbiausia prielaida šiai migracijai buvo laivybos atsiradimas. Austroneziečiai naudojosi įvairių tipų laivais, kurių svarbiausias buvo polinezietiška kanoja, dažniausiai žinoma kaip vaka (Malajų salyne: bangka; havajiečių kalba: waa; taitiečių kalba: vaa). Šios kanojos patobulinimas pridedant šoninius laivelius (ama), kurie padėdavo išlaikyti balansą tolimuose plaukiojimuose, pagimdė garsiuosius malajų – polineziečių katamaranus ir trimaranus. Tobuliausias jų variantas buvo Mikronezijoje išvystyta proa, laikoma greičiausiu irkluojamu laivu iki XX a. Fernandas Magelanas, lankęsis 1521 m. Marianų salose, pažymi, kad vietos gyventojų laivai labai pralenkia vakarietiškus laivus savo greičiu ir manevringumu.
Kai kurios austroneziečių tautos išvystė savitą kartografiją. Jų žemėlapiai būdavo pinami iš šakelių, kurių susikirtimų vietos žymėdavo svarbiausias salas. Žemėlapiuose būdavo vaizduojamos ir pagrindinės jūrinės srovės, vėjo kryptys, kiti svarbūs objektai. Maršalo salose žinomos dvi žemėlapių rūšys: meddo vaizduoja nedidelius plotus, o rebbelib – didžiulius salynus ir vandenyno plotus.
Nuo XV a. austroneziečių laivyba ėmė menkti, kai kuriose vietose ir visai užmiršta. Sumažėjo kelionių, ir laivybos istorija liko daugiausia mituose bei giesmėse.
Šaltiniai
Polynesia
Ali ibn Idris
Ali ibn Muhanedas arba Ali ibn Idris (arab.: علي بن مُحَمَّد) buvo ketvirtasis Idrisidų dinastijos Maroko sultonas, valdęs nuo 836 m. iki mirties 848 m. Jis buvo Muhamedo ibn Idris sūnus, perėmęs sostą iš tėvo, ir pasivadino Ali ibn Idris. Po mirties sostą paliko savo broliui Jahija I.
Panevėžio apylinkės teismas
thumb|Teismo rūmai Laisvės aikštėje Panevėžio apylinkės teismas – vienas iš 12 bendrosios kompetencijos apylinkės teismų Lietuvoje. Iki 2018 m. sausio 1 d. vadinosi Panevėžio miesto apylinkės teismu. Nuo 2018 m. teismas prijungė Biržų, Kupiškio, Pasvalio ir Rokiškio teismus, kurie buvo pavadinti rūmais. Dirba 39 teisėjai. Apeliacinė instancija – Panevėžio apygardos teismas.
Adresas: Laisvės a. 17, 35200, Panevėžys.