cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kauno marių regioninis parkas
Kultūros paveldas
thumb|230px|Pažaislio vienuolynas Parko teritorijoje yra Pažaislio vienuolyno ansamblis – vienas vertingiausių brandžiojo baroko kūrinių Lietuvoje ir visoje XVII a. Šiaurės rytų Europoje. Lietuvos liaudies buities muziejuje saugomi ir eksponuojami pagrindinių etnografinių krašto regionų architektūros, kultūros, buities eksponatai, daug praeities vertybių. Aukštame, vaizdingame marių krante įsikūręs poetės Salomėjos Nėries memorialinis muziejus Palemone, poeto Jono Aisčio muziejus Rumšiškėse, iš Kauno marių dugno iškelta ir į viršutinę Nemuno terasą perkelta Rumšiškių bažnyčia bei varpinė, daugiau kaip 20 istorijos ir archeologijos paminklų.
Parke yra 9 piliakalniai: Kauno marių pakraščiuose yra Pakalniškių, Vieškūnų, Lašinių, Samylų, Dovainonių, Maisiejūnų ir Surgantiškių, Dabintos, Visginų piliakalniai, Dovainonių ir Maisiejūnų pilkapynai.
Laisvalaikis ir pramogos
thumb|230px|Rumšiškių muziejus Kauno marios – vienas tinkamiausių vandens telkinių Lietuvoje mėgstantiems buriuoti bei plaukioti motorinėmis valtimis. Galima pasinaudoti Kauno „Žalgirio“ jachtų klubo paslaugomis, čia organizuojami pramoginiai plaukiojimai jachtomis, kateriais, mokoma buriuoti. Daugiausia tinkamų poilsiauti bei maudytis pakrančių yra žemutinėje marių dalyje – Pažaislio pusiasalyje, ties Jakštonimis, Grabučiškėmis, Girionimis. Pasistatyti palapinę ar susikurti laužą galima Duobkalnio, Laumėnų, Samylų, Rumšiškių poilsiavietėse.
Rumšiškėse, Lietuvos liaudies buities muziejuje galima pajodinėti ar pavažnyčioti arklius, visą muziejaus ekspoziciją aplankyti važiuojant brička. Marios ir jų apylinkės mėgstamos žvejų ir medžiotojų, pamario miškuose galima pagrybauti ir pauogauti. Galima pakeliauti 3 km ilgio Pakalniškių ekologiniu taku.
Parke švenčiamos Užgavėnės, Velykos, Atvelykis, Jurginės, Sekminės, Žemės diena, vyksta Pažaislio muzikos festivalis.
Draustiniai
thumb|230px|Kadagių slėnis
Estijos vyrų krepšinio rinktinė
Estijos vyrų krepšinio rinktinė – krepšinio komanda, tarptautinėse varžybose atstovaujanti Estijos valstybei. Žymių pergalių nėra pasiekusi.
Estija dalyvavo 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, kur nugalėjo Prancūziją, bet pralaimėjo JAV ir Filipinams, ir užėmė 9–14 vietą. Taip pat 1937 ir 1939 m. Baltijos šalyse vykusiuose krepšinio čempionatuose. 1990 m., atkūrus Estijos rinktinę, ši kartais patenka į Europos čempionatus, bet iš grupių etapo neišeina (išimtis – itin sėkmingas 1993 m. Europos krepšinio čempionatas, kuriame estai pasiekė ketvirtfinalį).
PlayStation
PlayStation (, oficialiai trumpinama − PS, neoficialiai − PSX arba PS1) − video žaidimų konsolė (žaidimų aparatas, jungiamas prie TV imtuvo), kurį sukūrė japonų įmonė „Sony“.
2000 m. pasirodė mažesnis konsolės modelis (PSOne). Tais pačiais metais pasirodė „Sony“ PlayStation 2 su CD bei DVD filmų peržiūros ir žaidimų galimybėmis.
PlayStation ir PSOne konsolių gamyba nutraukta 2006 m. I ketvirtį, o pardavimas − 2007 m. III ketvirtį. 2013 m. gegužės duomenimis, PlayStation parduota apie 105 mln. vienetų tiražu ir nusileista tik vėlesniam PlayStation 2 kompiuteriui.
2018 m. išleista miniatiūrinė konsolės versija PlayStation Classic su 20 instaliuotų žaidimų. Pastebėta, kad žaidimų vaizdas prastas moderniuose ekranuose, o tarp instaliuotų žaidimų nėra buvusių populiariais „Gran Turismo“, „Tomb Raider“, „Crash Bandicoot“ žaidimų.
Vitė (reikšmės)
Vite vadinami keli Klaipėdos priemiesčiai (miesto dalys):
Paprastoji bitkrėslė
Paprastoji bitkrėslė (Tanacetum vulgare) – astrinių (Asteraceae) šeimos daugiametis, aštraus kvapo, 30-120 cm aukščio augalas. Šakniastiebiai šakoti, stiebas stačias, prie pagrindo dažniausiai rausvai dryžuotas. Lapai apaugę trumpais, retais plaukeliais, su taškelių pavidalo liaukutėmis. Graižų gausu, jie susitelkę į skėtišką tankią šluotelę.
Žydi liepos – rugsėjo mėn. Auga panamėse, pakelėse, palaukėse ir kt. Augalas vaistinis, o tuo pačiu ir nuodingas. Lapuose ir žiedynuose yra eterinių aliejų. Be to, yra flavonidų, rauginių medžiagų, alkaloidų. Nuo seno vartojamas medicinoje. Kai kur maltais bitkrėslės graižais barstomi kumpiai ir lašiniai nuo musių ir kirmėlių.
thumb|left|210px|Paprastosios bitkrėslės žiedai thumb|left|210px|
KK156
KK156 – krašto kelias, jungiantis Naująją Akmenę ir Ventą. Kelio ilgis – 18,04 kilometro. Šiame krašto kelyje yra viena „Juodoji dėmė“.
Antanas Savickis
Antanas Savickis (apie 1782 m. kovo 25 d. Kretingos valsčiuje, Žemaitijoje – 1836 m. gegužės 11 (23) d. Žemalėje) – Romos katalikų kunigas ir medikas, poetas bei vertėjas.
Biografija
Mokėsi Kalvarijos parapijinėje mokykloje, vėliau studijavo mediciną Vilniaus universitete. 1812 m. parašė medicinos daktaro disertaciją. Tarnavo karo gydytoju Napoleono kariuomenėje.
Steponas Batoras
thumb|| Janas Mateika. Steponas Batoras prie Pskovo (1872 m.) thumb|[[ATR Stepono Batoro valdymo laikais]] thumb|Stepono Batoro antkapis [[Vavelis|Vavelyje]] thumb| Atminimo lenta Vilniaus universiteto Didžiajame kieme
Antanas Savickis
Biografija
1819 m. baigė Varnių kunigų seminariją. Tais pačiais metais įšventintas kunigu, vikaravo įvairiose Žemaičių vyskupijos parapijose: Tirkšlių Kristaus Karaliaus, nuo 1827 m. – Gargždų Šv. arkangelo Mykolo, nuo 1828 m. – Stulgių Šv. apaštalo evangelisto Mato, nuo 1829 m. – Židikų Šv. Jono Krikštytojo; nuo 1834 m. atkeltas į Žemalės Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčią. Pastarajame miestelyje tarnavo iki pat mirties, palaidotas Žemalės kapinėse.
Steponas Batoras
Steponas Batoras (lenk. Stefan Batory; vengr. Báthory István, 1533 m. rugsėjo 27 d. – 1586 m. gruodžio 12 d.) – Transilvanijos kunigaikštis (1571–1576 m.), Lenkijos karalius (1575–1586 m.), Lietuvos didysis kunigaikštis (1576–1586 m.). Valdė kartu su Ona Jogailaite.
Antanas Savickis
Kūryba
Antanas Savickis paliko rankraščiuose grožinių kūrinių: „Baikos, arba pasakos“, „Pradžia visokių satyrų, arba prikalbusių“. Spausdinta A. Savickio kūryba pirmą kartą paskelbta 1955 m. išleistoje antologijoje „Lietuvių poezija. XX amžius".
Steponas Batoras
Reformavo Abiejų Tautų Respublikos husarų kavaleriją, po Stepono Batoro reformų, husarai kovėsi kaip sunkioji kavalerija (sunkiosios kavalerijos rikiuotėje). Sudarė taikos sutartį su Turkija ir Krymo chanatu. Įtraukęs į Livonijos karą Lenkijos kariuomenę, atkovojo Rusijos užimtas LDK bei Livonijos teritorijas ir privertė rusus sudaryti taikos sutartį. Suvaidino svarbų vaidmenį pertvarkant Vilniaus jėzuitų kolegiją į Vilniaus universitetą.
Antanas Savickis
Kūryba
Vertė iš lotynų kalbos ir išleido religinę literatūrą:
Steponas Batoras
Transilvanijos kunigaikštis
Gimė to paties vardo (Batori Stefan) Transilvanijos didiko šeimoje. 1571 m. Steponas Batoras tapo Transilvanijos vaivada. Buvo austrų priešu.
Antanas Savickis
Kūryba
Kūryba pasižymi didaktiškumu ir idealizmu, joje gausu tuo metu lietuvių kalboje naudotų svetimybių.
Steponas Batoras
Lietuvos ir Lenkijos valdovas
Lietuviai renkant Steponą Batorą nedalyvavo. Jis buvo išrinktas lenkų po ilgų derybų. Vedė Žygimanto Augusto seserį Oną, jis 1576 m. gegužės 1 d. vainikavosi Krokuvoje Lenkijos karaliumi bei Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu. 1576 m. Steponas Batoras prisiekė pacta conventa. Pagal ją pasižadėjo atgauti žemes, kurias buvo užėmusi Maskva, sustiprinti valstybės sienas, skirti Abiejų Tautų Respublikos reikalams 200 000 florinų.
Lietuvių bajorai Stepono Batoro ilgai nenorėjo pripažinti kaip neteisėtai išrinkto valdovo, nes rinkimas vyko lietuviams nedalyvaujant, tačiau, S. Batorui pripažinus lietuvių teises, jį pripažino ir lietuviai. S. Batoras atėjo šalį valdytį turėdamas plačius politinius tikslus. Didelė Vengrijos dalis buvo užkariauta turkų, pats Batoras titulavosi ir laisvos Transilvanijos kunigaikščiu, bet ir ją puolė turkai ir Austrijos Habsburgai. Todėl S. Batoras planavo suorganizuoti Vakarų Europos valstybių koaliciją su Lietuva ir Lenkija prieš bendrus priešus. Tačiau prieš tai jis siekė sutramdyti augančią Maskvos galybę. Steponas Batoras buvo griežtas valdovas, kuris neleido bajorams savavaliauti. Pats būdamas vengras, jis vienodai gerbė lenkų ir lietuvių teises. Steponas Batoras nemokėjo nei lenkiškai, nei lietuviškai, o bendravo lotyniškai.
Karas su Maskva (1577–1582)
1558–1583 m. karas su Maskva, pradėtas dar Žygimanto Augusto, tebesitęsė. 1577 m. pradžioje Maskva vėl įsiveržė į Livoniją. S. Batoras tuo metu buvo užimtas trumpu karu Dancige dėl miesto privilegijų ir negalėjo ateiti į pagalbą. Rusai šeimininkavo Livonijoje, plėšė Lietuvos rytų pakraščius. Tų pačių metų gruodį, išsprendęs Dancigo klausimą, S. Batoras grįžo prie Livonijos reikalų ir kartu su švedais pamažu per 1578 m. pradėjo stumti Maskvos pajėgas iš Livonijos.
Po nesėkmių Livonijoje Ivanas IV Rūstusis S. Batorui basiūlė taiką, bet Batoras nesutiko. 1578 m. seimas pritarė S. Batoro prašymui paremti karinius veiksmus į priešo teritoriją. Seimas balsavo už dydžiu precedento neturinčius mokesčius, suteikdamas solidžią paramą karo veiksmams.
Steponas Batoras, būdamas energingas ir karo dalykuose nusimanęs vadas, ėmė rūpestingai ruoštis karui. Visų pirma reikėjo pertvarkyti kariuomenę. Nors jau Žygimantas Augustas buvo sudaręs nuolatinę kariuomenę, bet jos nepakako. S. Batoras pradėjo organizuoti valstiečius į vadinamąją rinktinę kariuomenę. Paimtuosius valstiečius atleisdavo nuo visų kitų pareigų. Nuo kiekvieno 20 ha turėjo eiti vienas valstietis. Susidarė gera pėstininkų kariuomenė. Tada bajorai jau mažiau stojo į kariuomenę, pasilikdami savo dvaruose ir ūkininkaudami. Be to, S. Batoras sutvarkė artileriją, pasamdė kariuomenės Vengrijoje, pasikvietė žinomų inžinierių iš Italijos ir kitų kraštų, sutvarkė maisto tiekimą, žemės darbams pašaukė valstiečius su kirviais ir kastuvais. Taip gerai pasiruošęs 1579 m. S. Batoras su didele jungtine Lietuvos ir Lenkijos kariuomene pradėjo karo žygį prieš Maskvą. S. Batoras išstūmė rusus iš Livonijos, rusų žemėje užėmė Polocką ir apgulė Pskovą. Pskovas išbuvo apgultyje 5 mėnesius, bet nekrito. Tačiau sėkminga S. Batoro kompanija atvėrė kelia ir švedų puolimui. 1582 m. Maskvos caras Ivanas IV Rūstusis, norėdamas išsaugoti Pskovą, buvo priverstas prašyti taikos ir atsisakyti visų Livonijos užkariavimų. Taika buvo pasirašyta dešimčiai metų. Lietuva atgavo Livoniją ir Polocką.
S. Batoras duoda laisvę visų tikėjimų žmonėms
S. Batoras pats būdamas katalikas, leido Lietuvoje kurtis protestantams. Jis visados sakydavo: „Esu žmonių, ne sąžinių karalius“, jis skelbė leidžiąs kiekvienam savo tikėjimą skleisti pamokymais ir geru pavyzdžiu, bet ne smurtu, ne ugnimi ir kardu. Be Liuterio, plito Lietuvoje dar ir Kalvino mokslas, ypač tarp bajorų ir didikų. Galinga Lietuvos didikų Radvilų giminė miestuose steigė protestantų mokyklas, bažnyčias, spaustuves. Tačiau tuo laiku subruzdo ir ginti savo tikėjimo katalikai. Daug lietuvybei nusipelnė Žemaičių vyskupas Merkelis Giedraitis. Žemaičių vyskupas kunigaikštis M. Giedraitis rado daugybę žmonių, atkritusių į senąjį tikėjimą, katalikų kunigai ir bažnyčios išnyko. Jei kunigų kur ir buvo dar likę, tie patys lietuviškai nemokėjo. Vyskupas pasikvietė kunigų, mokančių lietuviškai, ir pats važinėjo po kraštą, sakydamas pamokslus, mokydamas dorovės. Jis įkūrė Vilniuje kunigų seminariją. Kovojo su plintančia lenkų įtaka Lietuvoje, visada pabrėždamas LDK savarankiškumą, rūpinosi lietuviškų knygų spausdinimu.
Lietuva – švietimo židinys Rytų Europoje
Plintant protestantizmui, daug protestantų mokyklų atsirado Lietuvoje, katalikai suskato steigti savo mokyklas, kad būtų atstatyta katalikybė. Steponas Batoras labai rūpinosi jaunuomenės auklėjimu, savo aktu 1579 m. balandžio 1 d. jis pakėlė Vilniaus kolegiją į akademiją – universitetą. Iš pradžių jame tebuvo du fakultetai: filosofijos ir teologijos. Dauguma profesorių buvo svetimtaučiai, mokslas dėstomas lotyniškai, bet buvo mokoma ir vietos gyventojų kalbų – gudų, lenkų ir lietuvių, nes turėta galvoje, kad baigę akademiją kunigai bei teologai galėtų aiškinti tikybos dalykus žmonių gimtąja kalba. 1586 m. studentų (daugiausia lietuvių, gudų, lenkų, bet ir vokiečių, švedų, vengrų ir kt.) buvo 700, o po dešimties metų padaugėjo iki 900. Akademija daugiausia rūpinosi katalikybės įtvirtinimu ir kova su protestantizmu, bet, nepaisant, kad lietuvių kalba buvo apleista, paskatino lietuvišką raštiją ir apskritai pakėlė švietimą krašte, Vilniaus akademija – universitetas tapo kultūriniu centru Rytų Europoje. Mokslas, kultūra iš Lietuvos plito į rytų slavų žemes, net Bizantijos įtakoje buvusią Maskvą. Vilnius kaip prekybos centras, viliojo ne tik kaimynų pirklius, bet ir su prekėmis atvykstančius vengrus, rumunus, totorius, armėnus.
S. Batoras sutvarko teismus
Lietuvos bajorai labai mėgdavo bylinėtis, retai kuomet pasitenkindavo vietinių teismų nutarimu, vis eidavo skųstis Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. Kadangi S. Batoras turėjo labai daug darbo ir gyveno daugiausia Lenkijoje, negalėdavo visų bylų peržiūrėti. Tad 1581 m. kovo 1 d. buvo nutarta įkurti aukščiausiąjį teismą – Vyriausiąjį Lietuvos Tribunolą. Tribunolą sudarė 40 bajorų rinktų teisėjų, kurie posėdžiaudavo paeiliui Vilniuje, Trakuose, Naugarduke ir Minske. Įsteigus Tribunolą, bajorų reikšmė Lietuvoje dar daugiau išaugo.
S. Batoras mirė Gardine 1586 m. gruodžio 12 d., ruošdamasis karui su Maskva ir savo didelių planų neįvykdęs. Po mirties jam buvo atliktas pirmasis aprašytas ir išspausdintas skrodimas, jį atliko gydytojas Simonas Simonijus ir Nikolas Bucela.
Lietuvos upės
Lietuvoje suskaičiuojama apie 29 900 upių ir upelių, ilgesnių nei 0,25 km – jų bendras ilgis siekia 63,7 tūkst km. Upių ir upelių, ilgesnių nei 3 km, skaičius buvo suskaičiuotas labai tiksliai – 4418. Upių, ilgesnių nei 10 km yra 816 (3 proc.), o ilgesnių nei 100 km – 17.
Lietuvos upės susidarė tirpstant ledynui paskutiniojo apledėjimo metu. Ledynų tirpsmo vandenys išgraužė upių slėnius, kurių pavidalas vėliau dar keitėsi dėl erozijos.
Baseinai
Visos Lietuvos upės priklauso Baltijos jūros baseinui. Daugiausia upių jungia Nemuno baseinas – 71,6 %. Jis užima praktiškai visą šalies teritoriją, išskyrus šiaurinę dalį. 13,4 % Lietuvos ploto dengia Lielupės baseinas, kuriam priklauso Mūšos-Nemunėlio žemuma tekančios upės. 8 % teritorijos priklauso Ventos baseinui, 2,9 % – Dauguvos baseinui (Dysna, Laukesa), 4,1 % – Baltijos jūros mažųjų upių baseinams (Šventosios, Bartuvos, Danės, Rąžės, Smeltalės, Priegliaus).
Hidrologija
Kadangi Lietuva yra drėgmės pertekliaus zonoje, jos upių tinklas tankus (vidutinis tankumas 0,99 km/km²). Vidurio žemumoje šis tankumas vienas didžiausių (1,45 km/km²), o Pietryčių lygumoje – vienas mažiausių (0,45 km/km²). Dėl lygaus šalies paviršiaus upių nuolydžiai nedideli, vandens srovė lėta, vagos vingiuotos (labiausiai vingiuotos yra Šalčia, Kiauna, Merkys ir Grūda). Dauguma upių nėra labai vandeningos: tik 155 vidutinis metinis debitas viršija 1 m³/s, iš jų 15 upių viršija 10 m³/s, ir tik dviejų – 100 m³/s. Didžiausias debitas yra Nemuno žemupyje – 616 m³/s.
thumb|left|200px|Vasarą išdžiūvusi [[Putnupys|Putnupio vaga]] Lietuvos upės vandenį gauna iš trijų šaltinių – lietaus, sniego tirpsmo ir požeminių vandenų. Dėl skirtingo kritulių pasiskirstymo ir klimatinių sąlygų kaitos metų bėgyje, susidaro atskiros vandens režimo fazės – potvynis, poplūdis, nuosėkis. Potvynių metu upės būna pačios vandeningiausios, pakyla vandens lygis, vanduo užlieja salpas, dažnai išsilieja iš vagos. Potvynis vyksta pavasarį, tirpstant sniegui. Jo metu nuteka ~40 % upių metinio vandens nuotėkio. Poplūdžiai tai staigūs, trumpalaikiai vandens lygio pakilimai po liūčių. Nuosėkiai būna vasarą, kai lyja negausiai ir retai. Tuomet upės vandens lygis smarkiai nukrenta, jos maitinamos praktiškai vien požeminio vandens. Daug mažų upelių išdžiūva visiškai, vidutinio ilgio upės susiskaido į atskirus vandens telkinius. Taip pat nuosėkis būna ir žiemą. Lietuvos upės yra vidutinio drumstumo (25-50 g/m³) ir per metus nuneša ~0,5 mln. tonų nešmenų.
thumb|250px|Pavasarį ištvinusi Venta Vidutiniškai upės būna užšalusios 3 mėnesius  – nuo gruodžio pabaigos iki kovo pabaigos. Tačiau dėl dažnų atodrėkių ledo danga išlieka labai nepastovi. Šiltomis žiemomis gali ant kai kurių upių iš viso nesusidaryti. Šilčiausias vanduo Lietuvos upėse būna liepos mėnesį (įšyla virš 20 °C).
Hidrologinės sritys
Pagal savo hidrologinį režimą Lietuvos upės skirstomos į 4 sritis:
Panaudojimas
thumb|250px|Vandens malūno liekanos Šušvėje
Upės nuo senovės Lietuvoje buvo naudojamos laivybai. Jomis taip pat gabenta mediena, statyti vandens malūnai, lentpjūvės, o nuo XX a. pr. pradėtos statyti užtvankos ir hidroelektrinės. Įrengta virš 340 tvenkinių, didesnių kaip 5 ha. Daug mažų upelių tarybiniais metais buvo paversta melioracijos grioviais, vagos sureguliuotos, dalis sunyko visiškai.
Ilgiausios upės
Virvytė (99,7 km), Kražantė (96 km) bei Žeimena yra tik truputį trumpesnės nei 100 km. Žeimenos ilgis yra diskusijų objektas ir galėtų būti net 114 km.
Keletas kitų upių prasideda Lietuvoje, bet jų ilgis Lietuvos teritorijoje yra mažesnis už 100 km. Tai Dysna (173 km), Švėtė (118 km), Katra (109 km), Bartuva (101 km).
Upių debitas
Didžiausią debitą (m³/s) upių žiotyse turi šios upės:
Vandens kokybė
Labiausiai užterštos Lietuvos upės (2006 m.):
Silmariljonas
„Silmariljonas“  – Džono Ronaldo Ruelio Tolkino visą gyvenimą rašytos mitologijos, kurias po jo mirties surinko ir išleido sūnus Kristoferis, padedamas fantasy rašytojo Guy Gavriel Kay.
Lietuvos upės
Vandens kokybė
Švariausios Lietuvos upės (2006 m.):
Prūsijos žemės kronika
thumb|280px|Prūsijos žemės kronikos 1679 m. leidimo pirmasis puslapis Prūsijos žemės kronika, Dusburgiečio kronika, Dusburgo kronika – Vokiečių ordino 1190–1330 m. karų istorija. Seniausia išlikusi kryžiuočių kronika, kurią Karaliaučiuje lotynų kalba parašė Petras Dusburgietis.
Silmariljonas
Lietuviškas knygos vertimas (vert. Leonas Judelevičius) išleistas 2009 metais leidyklos „Alma literra“.
Prūsijos žemės kronika
Šaltiniai
Petras Duisburgietis turėjo galimybę naudotis Vokiečių ordino Didžiųjų magistrų archyvais Marienburge. Pagrindiniai Prūsijos žemės kronikos šaltiniai:
Silmariljonas
Idėja
Viename laiške Tolkinas yra rašęs:
Prūsijos žemės kronika
Kronika
Kronika turi 4 dalis. Pirmojoje dalyje rašoma apie Vokiečių ordino atsiradimą, antrojoje – apie įsikūrimą Pavyslyje, trečiojoje šlovinama agresija prieš prūsus ir lietuvius. Aprašomas 1283–1330 m. Vokiečių ordino nuolatinis karas su Lietuva. Kronika baigta 1326 m., tačiau yra jos tęsinys iki 1330 m.
Silmariljonas
Idėja
Savąsias legendas (arba mitologijas) Tolkinas rašė visą gyvenimą. Jos prasidėjo „Prarastųjų sakmių knyga“ 1917 m. Tik vėliau atsirado pavadinimas Silmariljonas. Tolkino sukurta kalba kvenja (Quenya) šis žodis reiškia „apie silmarilius“ (vns. silmaril – brangakmeniai, kuriuose elfas Feanoro uždarė Valinoro medžių šviesą; kuopinė daugiskaita silmarilli; dgs. genityvas silmarillion).
Ištraukas iš mitologijų Tolkinas skaitė savo draugams bei šeimos nariams.
Prūsijos žemės kronika
Kritika
Vietomis Petras Dusburgietis ne tik klydo, nesilaikė įvykių chronologijos, bet ir klastojo faktus. Tačiau jis pateikė svarbių, neretai unikalių faktų apie prūsų, sūduvių, lietuvių buitį, kultūrą, papročius, prūsų tautinio išsivadavimo kovą, Lietuvos karus su kryžiuočiais.
Silmariljonas
Idėja
Paskatintas „Hobito“ sėkmės, Tolkinas bandė įsiūlyti „Silmariljoną“ leidėjams, tačiau niekada nesitikėjo jų dėmesio. Nepavykus sumanymui išleisti „Žiedų valdovą“ drauge su mitologijomis, „Silmariljoną“ jis ir toliau tobulino patylomis. Tačiau būtent „Silmariljono“ mitologijas Tolkinas laikė svarbiausiu savo gyvenimo kūriniu. Anot jo, „Hobitas“ ir „Žiedų valdovas“ į mitologijas tik netikėtai įsibrovė.
Mirus tėvui, sūnus Kristoferis Tolkinas ėmėsi redaguoti išlikusias krūvas rankraščių. Jis sudarė knygą, dabar žinomą pavadinimu „Silmariljonas“, stengdamasis iš gausybės variantų atrinkti tuos, kurie, jo manymu, labiausiai atitiko paskutinį tėvo sumanymą. Ši knyga anglų kalba išleista 1977 m. Vėliau likę rankraščiai bei versijos su išsamiais Kristoferio komentarais išleisti knygoje „Nebaigtosios sakmės“ bei „Viduržemės istorijos“ tomuose.
Prūsijos žemės kronika
Nuorašai ir leidiniai
Prūsijos žemės kroniką pirmą kartą 1679 m. išleido Kristupas Hartknochas. Mokslinį leidimą 1861 m. parengė Maksas Tepenas. Publikaciją lietuvių kalba 1985 m. parengė Romas Batūra (įvadas ir komentarai) ir vertėjas iš lotynų kalbos Leonas Valkūnas.
Silmariljonas
Idėja
2007 m. kaip atskiras romanas išleista papildyta viena pagrindinių „Silmarillion“ istorijų (apie Tūriną Turambarą) – „Hurino vaikai“.
Lietuviška „Silmariljono“ versija pasirodė tik 2009 m., išleista leidyklos „Alma littera“. Nors knyga „Hurino vaikai“ išleista vėliau, kaip papildymas „Silmariljonui“, lietuviška „Hurino vaikų“ versija pasirodė jau 2008-aisiais – metai po angliškos versijos išleidimo.
Struktūra
„Silmarilijoną“ sudaro:
„Silmariljono“ įvykiai trumpai atpasakojami „Žiedų valdovo“ prieduose. Šioje knygoje sudėtos žymiausios ir reikšmingiausios Tolkino parašytos istorijos: apie Hūrino sunaus Tūriną Turambarą (pagrįsta Kulervo istorija iš „Kalevalos“, apie Bereną ir Lučieną (Lúthien), apie žmonių ir elfų sukūrimą, ir kitos.
Siužetas
„Ainulindalėje“ pasakojama, kaip pirmiau visko buvęs Eru, elfų vadinamas Ilūvataru, sutvėrė ainurus; (vns.- „Ainu“), kurie jam giedojo. Ilūvataras jiems pasiūlė temą, ainurai ėmė kurti Didžią Muziką. Muzikoje atsirado nedarnių garsų, kurių įpynė ainas, vardu Melkoras. Kliaudoms pataisyti Ilūvataras įvedė dar vieną temą, vėliau dar vieną. Galiausiai Muzika baigėsi. Tuomet Ilūvataras parodė ainurams Viziją, kurioje buvo matyti viskas, ką jie giedojo, o paskui tarė: Eä, tebūnie! Taip atsirado Eä – Pasaulis, kuris Yra. Į šį pasaulį nusileido dalis ainurų ir pamatė, kad tai, ką jie giedojo, dar reikia sukurti. Po ilgų darbų jie sutvėrė Ardą – Žemę. Ardą ypač pamilo dalis ainurų ir nusileido į ją. Jų galios susietos su Arda, todėl jie vadinami valarais(vns. „Vala“) – Pasaulio Galybėmis. Apie valarus pasakojama „Valakventoje“: Manvė yra vyriausiasis, su juo gyvena Varda, žvaigždžių sutvėrėja, Javana – augalų ir gyvūnų globėja, Ulmas – vandenų valdovas ir t. t.
„Quenta Silmarillion“ pasakojama apie Ilūvataro Vaikus. Ilūvataro Vaikai – tai elfai ir žmonės. Apie juos ainurai negiedojo Muzikoje, jie atėjo tik iš Ilūvataro temų. Dar yra dvarfai (arba nykštukai), kuriuos, nesulaukdamas elfų ir žmonių, kūrė valaras Aulė, tačiau paaiškėjo, kad jis negali suteikti jiems gyvybės. Ilūvataras pasigailėjo ir „įsivaikino“ dvarfus. „Quenta Silmarillion“ rašoma, kad pirmieji tamsioje, Dviejų Valarų Medžių(Telperiono ir Laurelino) neapšviestoje Viduržemyje, nubudo elfai, arba kvendai(„Quendi“). Buvo trys elfų gentys – vanjarai, noldorai ir telerai. Viduržemėje buvo pavojinga – ten sau buveinę buvo įsikūręs Melkoras, tad valarai elfus pasikvietė pas save. Dalis jų išvyko į Amaną, dalis liko Viduržemėje – išvykusius į Amaną vadino eldarais, pasilikusius – avariais. Avariai buvo tik noldorų bei telerų kilmės, vanjarai visi išvyko į Amaną. Dauguma noldorų išvyko, ne tiek daug pasisekė teleriams – daugelis jų pasiliko ir tapo avariais, tačiau dauguma vis tiek nužygiavo iki Anduino, Didžiosios Upės, ir ilgai ten pasiliko, nes nenorėjo pasitraukti. Tada vienas iš kilmingesnių telerų, Lenvė arba Danas, išsivedė didžiąją dalį tautos, atsisakęs kada nors įžengti į Amaną, jeigu teks taip ilgai keliauti. Jo tauta tapo nandorais, vėliau, Antrajame Amžiuje susimaišiusiems su avariais ir tapusiems silvanais, Rytiniais elfais. Likusioji tautos dalis greitai iškeliavo. Deja, dingus ir vėliau per vėlai atsiradus jų valdovui Elu Tingolui, daugelis jo tautos pasiliko ir tapo sindarais, Pilkaisiais elfais. Maža grupelė pagaliau atvyko į Amaną, ir vėliau jiems vieniems taikytas pavadinimas „telerai“. Amane gimė ir užaugo noldorų princas Feanoras, kuris pagamino Silmarilus – brangakmenis, švytėjusius Medžių šviesa. Melkoras nužudė Du Medžius ir pagrobė Silmarilus. Tuomet Feanoras ir septyni jo sūnūs prisiekė, kad atims Silmarilus ir neatleis nė vienam, kuris iš jų juos bandys paveržti. Suklaidinti Melkoro ir įtikinti Feanoro, prisiekusio neapykantą Melkorui, kurį jis vadino Morgotu, Juoduoju Priešu, dauguma noldorų iš Amano grįžo į Viduržemę, ir čia prasidėjo ilgus metus trukusi beviltiška kova su Melkoru. Ji pasibaigė Beleriando – Viduržemės dalies, kurioje vyko dauguma „Quenta Silmarillion“ įvykių, – paskendimu.
Valarai į Viduržemę ištremtiems elfams atleido ir leido grįžti į Vakarus, tačiau ne visi grįžo iškart. Edanams, Žmonių Tėvams, už pagalbą kovose valarai padovanojo Nūmenoro salą. Apie gyvenimą joje ir jos žūtį (ne be Saurono pagalbos) pasakoja „Akallabêth“.
Dalis „Apie Galios Žiedus bei Trečiąjį Amžių“ trumpai atpasakoja įvykius Antrajame Amžiuje – kaip buvo nukaldinti Galios Žiedai, vaidinę svarbų vaidmenį Trečiojo Amžiaus įvykiuose – ypač šio Amžiaus pabaigoje (tai aprašyta „Žiedų valdove“).
96 (skaičius)
Chemijoje – kiurio atominis skaičius.
Kazimieras Kuzminskas
Kazimieras Kuzminskas:
Monona
Monona – miestelis Viskonsino valstijoje, JAV. Miestas yra Madisono priemiestis.
2000 m. gyventojų surašymo duomenimis miestelyje gyveno 8018 gyventojai.
Vytautas Alfonsas Jonaitis
Vytautas Alfonsas Jonaitis (1938 m. lapkričio 20 d. Sodeliškiai, Pašvitinio valsčius – 2006 m. gegužės 9 d. Vilnius) – Lietuvos entomologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1957 m. baigė Linkuvos vidurinę mokyklą. 1962 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. Dar būdamas studentu, 1962 m. Kaune parašė savo pirmąjį entomologinį darbą „Anykščių girininkijos lapgraužiai (Coleoptera, Chrysomelidae), jų daroma žala ir kovos priemonės su jais“. Jį apgynęs kaip diplominį darbą, įgijo miškų ūkio inžinieriaus kvalifikaciją. 1965 m. rudenį priimtas į Lietuvos mokslų akademijos Zoologijos ir parazitologijos instituto (dab. Ekologijos institutas) akivaizdinę entomologijos specialybės aspirantūrą. 1969 m. apgynė disertaciją „Eglės jaunuolynų spyglius graužiantieji kenkėjai, jų entomofagai ir kovos priemonės“, biologijos mokslų kandidatas. 1988 m. Leningrade, TSRS mokslų akademijos Zoologijos institute apgynė disertaciją „Šeimininko ir parazito entomokompleksų ištekliai, formavimas ir funkcionavimas ekosistemose“, biologijos mokslų daktaras.
1962 m. liepos – lapkričio mėn. Anykščių miškų ūkio technikas, 1962–1965 m. Širvintų miškų ūkio girininkas. 1968–1975 m. Zoologijos ir parazitologijos instituto jaunesnysis, 1975–1985 m. vyresnysis mokslinis bendradarbis, faktiškai ir darbo grupės vadovas, 1986–1991 m. vadovaujantis mokslinis bendradarbis. 1985–1986 m. Vabzdžių ekologijos sektoriaus vadovas, 1991–2003 m. Entomologijos laboratorijos vedėjas, vyriausiasis mokslinis bendradarbis, nuo 2003 m. vyriausiasis mokslo darbuotojas. Stažavo 1973 m. Rumunijoje ir 1982 m. Rusijoje.
Nuo 1995 m. Lietuvos entomologų draugijos viceprezidentas. Leidinių 1981–1994 m. „Acta Entomologica Lituanica“ ir 1982–1995 m. „Naujos ir retos Lietuvos vabzdžių rūšys“ atsakingasis redaktorius.
Mokslinė veikla
Sukūrė, su kitais, šeimininko ir parazito sąveikos matematinį modelį. Pagrindė naujus šeimininko ir parazito sistemų gausumo ir fenologinių ciklų kitimų vertinimo bei vabzdžių populiacijų formavimo ir kontroliavimo principus.
Tverų gimnazija
Rietavo savivaldybės Tverų gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Tveruose, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191131366. Filialas Tverų gimnazijos Pajomančio pradinio ugdymo skyrius.
1804 m. įkurta Tverų parapinė mokykla. 1910 m. mokyklai pastatytas naujas pastatas. Nuo 1956 m. rugsėjo mokykla tapo vidurine. Pirmąją abiturientų laidą mokykla išleido 1962 metais. 1961 m. reorganizuota į aštuonmetę. 1963 m. užbaigtas statyti naujas mūrinis mokyklos priestatas. 1970 m. mokykla vėl reorganizuota į vidurinę. 2005 m. renovuoti mokyklos pastatai. Kasmet mokykloje mokosi apie 270 mokinių.
Istorija
1804 m. įkurta Tverų parapinė mokykla. Per savo gyvavimo laikotarpį mokykla yra buvusi pradinė, septynmetė, aštuonmetė, yra vadinusis progimnazija. 1853 m. mokykloje mokėsi 35 vaikai.
1908 m. mokykloje pradėjo mokytojauti lietuvis mokytojas Zigmas Kundrotas, vėliau – Antanas Vireliūnas. 1910 m. mokyklai pastatytas naujas pastatas. Joje yra dirbusios iškilios šio krašto mokytojos Zagorskaitė ir Bušmaitė.
1991 m. įkurta dabartinė vidurinė mokykla. 1995 m. vasario 14-16 d. suorganizuota pirmoji jaunųjų istorikų konferencija „Lietuvos valstybingumo raidos bruožai, nepriklausomybės kovų idealai“, kurioje dalyvavo septynių mokyklų atstovai. Buvo perskaityti šeši pranešimai. Pirmosios konferencijos sėkmė skatino tolesniems darbams, konferencijos tapo kasmetės.
2001–2002 mokslo metais Tverų vidurinėje mokykloje mokėsi 290 mokinių. 2004 m. mokykloje mokėsi apie 270 mokinių, dirbo 25 pedagogai. 2005 m. renovuoti mokyklos pastatai: pakeisti langai, stogo danga, perdažytos vidaus sienos, grindys, sporto salėje įrengtos naujos krepšinio lentos, šiuolaikinė grindų danga. 2008 m. baigti Tverų miestelio aiškės rekonstrukcijos darbai, sutvarkyta mokyklos aplinka, įrengti nauji takeliai.
Direktoriai
thumb|220px|Tverų vidurinė mokykla thumb|220px|H. Šimanausko darbai Tverų vidurinėje mokykloje
Mokiniai
Mokykloje mokėsi:
Kaimynai (Alytus)
Kaimynai – kaimas Alytaus rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, prie Simno pietvakarinių pakraščių, Giluičio ežero pakrantėje. Praeina kelias.
Šarkiškiai
Šarkiškiais vadinami kaimai:
Aldona Jonaitytė
Aldona Jonaitytė (g. 1928 m. gegužės 4 d. Jukniuose, Kruopių valsčius, dab. Šakynos seniūnija) – Lietuvos kalbininkė, humanitarinių mokslų daktarė.
Biografija
Mokėsi Šakynos mokykloje. 1953 m. baigė Vilniaus universitetą. 1962 m. filologijos mokslų kandidatė.
1957-1984 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute. Tyrinėjo Šakynos tarmę, arealinę kalbotyrą, tarmių niveliaciją ir kitas dialektologijos problemas. Į lietuvių kalbą išvertė latvių, rusų, gudų grožinės literatūros kūrinių.
CS Sanem
Sanemo CS – Liuksemburgo futbolo klubas iš Sanemo. CS Sanem šūkis – one team, one dream.
Istorija
Klubas įkurtas 1946 m., rungtyniavo žemesniuose divizionuose.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo 1. Divisioun 2. Bezierk (trečioje pakopoje, antroje grupėje) ir liko devintoje vietoje.
2022–2023 m. sezone buvo keturiolikti.
Vestportas (Viskonsinas)
Vestportas – miestas Viskonsino valstijoje, JAV. Miestas yra Madisono priemestis.
2000 m. gyventojų surašymo duomenimis miestelyje gyveno 3 586 gyventojai.
Šviesos stipris
Šviesos stipris – fizikinis dydis, naudojamas šaltinio spinduliavimo intensyvumui apibūdinti. Jis žymimas simboliu I, o jo matavimo vienetas vadinamas kandela:
Tai vienas iš septynių pagrindinių tarptautinės sistemos (SI) vienetų. Kandela yra stipris tokios šviesos, kurią spinduliuoja 1/60 cm² ploto platininio kandelos etalono anga platinos kietėjimo temperatūroje, kai slėgis lygus 101 325 Pa.
Nuo 16-tos generalinės svorių ir matų konferencijos 1979 m., kandela yra apibrėžiama taip:
Kandela yra šviesos stipris tokio šaltinio, kurio monochromatinės 540·1012 hercų spinduliuotės, tenkančios vienam steradianui, galia lygi 1/683 vato.
Kvecių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta 1940 m. pabaigoje, atkurta 1944 m. pabaigoje vietoje Kvecių seniūnijos. 1949 m. buvo Kretingos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Ankštakių apylinkės.
Protėjas (palydovas)
Protėjas arba Neptūnas VIII – antras pagal dydį Neptūno gamtinis palydovas.
Atradimas
Palydovas atrastas 1989 m. liepą iš erdvėlaivio Voyager 2, tyrusio Neptūną, darytų nuotraukų. Iš karto po atradimo buvo suteiktas laikinas S/1989 N 1 pavadinimas. Vėliau pavadintas senovės graikų jūrų dievo Protėjo vardu.
Charakteristikos
Protėjas yra vienas tamsiausių Saulės sistemos kūnų. Jis (kaip ir Saturno palydovas Febė) atspindi tik apie 6 procentus į jį krintančios Saulės šviesos. Paviršius gausiai nusėtas krateriais.
Difuzionizmas
Difuzionizmas – XIX amžiaus pabaigos – XX amžiaus pradžios kultūrinės antropologijos kryptis.
Vaiponė
thumb|left|240px|[[Vaiponė žemėlapyje]]
Difuzionizmas
Ši kryptis plėtojosi daugiausia Vokietijoje. Svarbiausi jos atstovai – vokiečių etnologai Frydrichas Racelis, Leo Frobenijus, Fricas Grėbneris, Adolfas Bastianas. Difuzionizmo atstovų teigimu, skirtingų visuomenių panašūs kultūros reiškiniai atsirado kaip skoliniai iš vieno ar kelių centrų arba pasklido per tautų migraciją. Pasak difuzionistų, daugelis vienų ar kitų kultūrinių bei technologinių pasiekimų kyla ne dėl žmonių išradingumo ar kultūrinės evoliucijos, bet dėl tarpukultūrinių mainų. Sociokultūrinės formos yra nelyginant gyvybės formos, savo kilme geografiškai sąlygotos, tačiau linkusios sklisti, prisitaikyti prie aplinkos bei patirti adaptyvias modifikacijas. Difuzionizmo pagrindiniai teiginiai tokie: pasaulyje nėra nei vienos izoliuotos kultūros, jos nuolat kinta ir maišosi, kultūras ir visuomenes keičia migracijos, nukariavimai, ilgalaikiai mainai, kaimynystės santykiai.
Vaiponė
Vaiponė, Vaiponia  – upė šiaurės rytų Lenkijoje ir pietų Lietuvoje. Pradėjusi savo kelią Lenkijoje, Šipliškės valsčiaus Pavaiponės kaimo laukuose, Vaiponė neša savo vandenis į šiaurę ir kerta Lietuvos-Lenkijos valstybinę sieną. Priėmusi dešininio intako Mergutrakio vandenis, įteka į Gasdą (Kirsnos intakas) iš kairės pusės.
Loreta Poškaitė
Loreta Poškaitė (g. 1965 m., Vilniuje) – sinologė, orientalistė, religijotyrininkė.
Farerų futbolo varžybos 2011 m.
Farerų futbolo varžybos 2011 m.
2011 m. Farerų Supertaurė
-
Vaiponė
Pavadinimo kilmė
Upės vardas sietinas su veiksmažodžiu vaipytis „kraipytis, maivytis, šaipytis“ (dar plg. „suktis, sukimasis“). Upės apylinkių reljefas labai kalvotas, upės vaga labai vaipyta, kraipyta. Tačiau dar yra priesaga on, kuri įasmeniną šį vietovardį ir išeina, kad upė yra kaip veikėja, kuri teka vaipyta, kraipyta vieta.
Farerų futbolo varžybos 2011 m.
2011 m. Farerų Supertaurė
--
Loreta Poškaitė
1990 m. baigė Lietuvos muzikos akademiją. 2000 m.apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Individo estetinės būties problema klasikiniame konfucianizme ir daoizme“. Tais pačiais metais pradėjo dirbti Lietuvos kultūros tyrimų institute bei Vilniaus universiteto Orientalistikos centre. Dėstomi kursai – Kinijos istorija, kinų estetika, daoizmas ir kt.
Mokslinėje periodikoje („Logos“, „Acta orientalia Vilnensia“, „Rytai–Vakarai: komparatyvistinės studijos“ ir kt.) publikavo keliasdešimt straipsnių.
Farerų futbolo varžybos 2011 m.
Finalo rungtynės
---
Marinka
Marinka vadinama:
Aukštagiris (ežeras)
Aukštagiris – ežerėlis Lietuvoje, Kalvarijos savivaldybėje, 5 km šiaurės rytus nuo Liubavo, Grandų botaniniame draustinyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,055 km, plotis – iki 0,03 km. Altitudė 118,6 m. Krantai žemi, užpelkėję – ežeras telkšo ~ 2 ha dydžio pelkėje, apaugusioje krūmynais. Pietuose išteka upelis per pelkę link Pečežerio ežero (Šešupės baseinas). Į šiaurę įsikūręs Gabrieliškių kaimas.
Mars Science and Telecommunications Orbiter
Mars Science and Telecommunications Orbiter (MSTO) – NASA planuojama misija į Marso planetą. MSTO ketinama paleisti 2011 arba 2013 metais. 2009 NASA planavo į Marsą pasiųsti Mars Telecommunications Orbiter, tačiau dėl biudžeto apkarpimų, teko atsisakyti šios idėjos. Taigi NASA MSTO siųs atlikti dvigubą misiją – t. y. savo ir Mars Telecommunications Orbiter.
MSTO pakeis nuo 2006 Marse dirbantį Mars Reconnaissance Orbiter. MSTO turės visus būtiniausius mokslinius prietaisus atmosferai, paviršiui ir kt. tirti.
Difuzionizmas
Ši antropologinė mokykla labiausiai domėjosi žmogiškųjų sociokultūrinių idėjų ir formų perdavimu–perėmimu, pamėgdžiojimu – įsisavinimu, imitavimu, infiltracija bei akultūracija, vykstančia tam tikroje erdvėje. Viena kertinių difuzionizmo sąvokų yra „kultūros ratas“  – funkcionaliai susiję kultūriniai bruožai, būdingi tam tikram geografiniam arealui ir tam tikram istoriniam laikotarpiui.
KK157
KK157 – krašto kelias, jungiantis Kelmę ir Tytuvėnus. Kelio ilgis – 18,82 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Maršrutas
Kelias prasideda Kelmėje, Raseinių gatvėje. Eina Kelmės rajone. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Dikšiai, Maneikiai, Maironiai, Pavydai. Baigiasi Tytuvėnuose, piečiau Giliaus ežero. Ties Mosteikių kaimu kelias kerta Dubysą, 2 km į vakarus nuo Tytuvėnų kelią kerta Tauragės – Radviliškio geležinkelis.
Difuzionizmas
Be pagrindinės vokiečių difuzionizmo krypties, panašiu laikmečiu plėtota Vienos kultūrinė-istorinė mokykla (pagr. atstovas – Vilhelmas Šmitas), įvedusi istorizmo atžvilgį į antropologiją, bei radikalusis britų difuzionizmas (Viljamas Džeimsas Peris, Graftonas Eliotas Smitas), teigęs hiperdifuzionistinį požiūrį, jog visi pagrindiniai pasaulio kultūriniai-medžiaginiai pasiekimai paplitę iš Egipto.
Nuo XX amžiaus paskutinių dešimtmečių difuzionizmas, kaip pernelyg paviršutiniškas, dedukcinis ir duomenų stokojantis kultūros tyrinėjimo būdas, laikomas neperspektyviu.
Suomenselkė
Suomenselkė  – moreninių kalvagūbrių grandinė vidurio Suomijoje. Driekiasi ~500 km nuo Botnijos įlankos iki Rusijos. Plotis 30-50 km. Sudaro vandenskyrą tarp Ladogos ežero baseino pietuose ir Botnijos įlankos baseino šiaurėje. Gausu ozų. Paviršius miškingas, pelkėtas. Tai vienas rečiausiai gyvenamų ir mažiausiai paliestų miškingų Suomijos regionų.
Kamiankai (Semiatičės apskritis)
Kamiankai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Grodzisko, apie 16 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 72 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Steatopigija
thumb|right|150px|Moteris su steatopigija.
Steatopigija – reiškinys, kai apie žmogaus (paprastai moters) sėdmenis ir juose yra didelės riebalų sankaupos. Riebalų sankaupos dažnai apima ne tik sėdmenis, bet ir leidžiasi šlaunų išoriniu ir priekiniu paviršiumi, kartais pasiekia net kelį. thumb|left|Hotentotų moteris ir vyras (1900 m. piešiniai)
Steatopigija būdinga koisanams. Šis bruožas itin būdingas moterims, o vyrams pasireiškia rečiau ir mažiau. Daugelyje žmonių grupių moterims dažniau pasireiškia polinkis kaupti riebalus sėdmenų srityje, negu vyrams. Steatopigija žinoma Centrinės Afrikos pigmėjų tarpe, Andamanų salų onge gentyje. Koisanai steatopigiją laiko gražumo požymiu. Moterų steatopigija prasideda kūdikystėje ir visiškai susiformuoja pirmojo nėštumo metu.
Manoma, kad steatopigija buvo būdinga žmonėms, kurie gyveno teritorijose nuo Adeno įlankos iki Gerosios Vilties kyšulio. Iš šių žmonių dabar išliko tik dvi tautos – koisanai ir pigmėjai. Koisanų steatopigija yra ryškiausia, tačiau pasitaiko ir tarp kitų Afrikos gyventojų. Ji pasitaiko ir Andamanų negritų moterims.
Manoma, kad abiejų lyčių steatopigija buvo būdinga ankstyvųjų žmonių populiacijoms.
Ventspilio olimpinis stadionas
Ventspilio Olimpinis stadionas – daugiafunkcis stadionas, esantis Ventspilyje, Latvijoje. Šiuo metu stadionas daugiausia naudojamas futbolo rungtynėms ir jame savo namų varžybas žaidžia futbolo klubas FK Ventspils. Stadione yra 3085 vietos.
Mašiū
Mašiū  – kraterinis ežeras, susiformavęs potencialiai aktyvaus ugnikalnio kalderoje. Telkšo Akano nacionaliniame parke, Hokaido saloje, Japonijoje.
Hidrologija
Ežerą supa statūs kraterio šlaitai, siekiantys 200 metrų aukštį. Jis neturi jokių žymių įtakų ar ištakų. Ežeras yra vienas skaidriausių pasaulyje ir vienas giliausių Japonijoje. 1931 m. rugpjūčio 1 d. buvo išmatuotas vandens skaidrumas, kuris siekė iki 41,6 m. Palyginimui tuo pat metu išmatuoto Baikalo ežero skaidrumas siekė 40,5 m. Nuo 6-ojo dešimtmečio skaidrumas ėmė svyruoti nuo 20 iki 30 m. Vandens skaidrumas greičiausiai sumažėjo dėl nerkų ir vaivorykštinių upėtakių įveisimo ir taip pat nuo nuošliaužų.
Pavadinimo kilmė
Ežeras iš pradžių ainų vadintas Velnio ežeru. Šis pavadinimas japonų kalba buvo užrašytas kaip Mašino ežeras (魔神湖 Mashin-ko). Ilgainiui japonai ežerą ėmė minėti šalimais stūksančio Mašiū kalno vardu. Šios viršukalnės pavadinimas ainų kalba, kuriuo jis geriausiai žinomas, yra Kamuinupuri arba Dievų kalnas. Ežeras taip pat tebevadinamas ainų suteiktu Kamuito arba Dievų ežero vardu.
Ugnikalnio kaldera
Mašiū susidarė mažiau nei prieš 32 000 metų. Kaldera, tai stratovulkano, kuris iš tiesų yra didesnės Kušaro ežero kalderos parazitinis kūgis, liekana. Ugnikalnio išsiveržimas, kurio metu susidarė dabartinė kaldera, įvyko prieš apytiksliai 7000 metų. Paskutinis išsiveržimas, įvykęs prieš maždaug 2000 metų, buvo Plinijaus tipo. Jo metu po regioną pasklido pemza.
Mašiū ugnikalnių išsiveržimų stiprumo skalėje priskiriamas 6 balų kategorijai.
Iš Mašiū kalderos išdygę du ugnikalniai. Vienas jų yra Kamuišu sala, ežero saloje iškilęs lavos kupolas. Kitas – Kamui kalnas, stratovulkanas su lavos kupolu, kuris yra aukščiausias taškas kairiajame ežero krante. Šalimais yra dar vienas ugnikalnis – Nišibecu kalnas.
Pagrindinės ugnikalnius sudarančios uolienos yra andezitas ir dacitas.
Pocvietis
Pocvietis – buvęs kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Didžiųjų Šelvių, netoli Klausučių.
Istorija
XX a. tarpukariu Pocviečio dvaras išparceliuotas.
Vo
Vo  – Šveicarijos kantonas, esantis šalies pietvakariuose. Kantono sostinė – Lozana. Vo kantonas yra vienas didžiausių Šveicarijoje – tiek pagal plotą (4), tiek pagal gyventojų skaičių (3).
Geografija
thumb|left|Kalnai Vo kantone (Diabreletas) thumb|right|Ženevos ežero pakrantė Kantonas siekia Nešatelio ežerą, prie kurio ribojasi su Nešatelio kantonu, pietuose telkšo Ženevos ežeras, ten Vo ribojasi su Ženevos kantonu bei Valė kantonu. Kitoje Ženevos ežero pusėje – Prancūzija. Vakarinėje kantono pusėje taip pat pasienis su Prancūzija. Vakaruose Vo ribojasi su Fribūro bei Berno kantonais.
Pietryčių Vo kantono dalis yra kalnuota. Šie kalnai vadinami Vo Alpėmis. Aukščiausia Vo viršūnė – Diabreletas (3210 m).
Kantono centre stūkso Šveicarijos plynaukštė, o šiaurės vakarinėje dalyje – Žuros kalnynas. Ten viršūnės siekia 1700 metrus.
Istorija
Dar priešistoriniais laikais žmonės apsigyveno Vo kantono ežerų pakrantėse. Vėliau ten apsigyveno keltų helvetų gentis. 59 metais prieš Kristų, Cezario kariuomenė nukovė helvetus ir romėnai įsikūrė šiose apylinkėse. Romėnai įkūrė Vevė ir Lozanos miestus. Apie III–IV amžių teritoriją užpuolė alemanų gentys, o V amžiuje teritoriją užemė burgundai. Vėliau burgundus pakeitė frankai. 888 metais Vo prijungiama prie Karolingų imperijos.
1032 metais vokiečių Zaringenų dinastija nugalėjo burgundus. Jiems priklausė ir Savojos žemės. Kai Savojos jėgos išseko XV amžiuje, Vo žemes užemė Berno kariai. Žemės priimė Reformaciją. Berno valdžia nebuvo populiari, todėl prancūzų revoliucionieriai įsiveržė 1798 metais ir įkūrė Lemano respubliką. Respublika vėliau virto į Lemano kantoną, kuris 1803 metais prisijungė prie Šveicarijos Konfederacijos.
Keturiasdešimt Ūbų
Keturiasdešimt Ūbų (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Tambovskojė, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. Matyt, kaimui priklausė 40 ūbų (Prūsijos ūbas = 7,6597 ha) žemės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. gegužės 7 d. Liautų valsčiaus kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės apylinkės kaimas.
Varnių seniūnija
Varnių seniūnija (anksčiau Varnių miesto ir apylinkės seniūnija) – administracinis-teritorinis vienetas Telšių rajono savivaldybės pietuose. Seniūnija veikia kultūros centro pastate.
Berkas
Berkas – miestas Viskonsino valstijoje, JAV. Miestas yra Madisono priemiestis. 2000 m. gyventojų surašymo duomenimis miestelyje gyveno 2990 gyventojai, 2,9 proc. miestelio gyventojų gyveno žemiau skurdo ribos.
Lietuvos didysis pakamaris
Lietuvos didysis pakamaris – vienas iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos dvaro valdžios pareigūnų.
Pareigybę įsteigė Vladislovas Jogaila apie 1398 m.
Įgaliojimai
Lietuvos didysis pakamaris turėjo panašius įgaliojimus, kai ir Karūnos dvaro pakamaris, tik šios pareigos buvo laikomos mažiau prestižinės, nes Karūnos dvaro pakamaris beveik visada buvo greta karaliaus ir turėjo nemažą įtaką dvare. Lietuvos didysis pakamaris perimdavo Karūnos dvaro funkcijas tik kai karalius būdavo Lietuvoje.
Pagrindinė Didžiojo pakamario funkcija buvo karaliaus saugumas dvare, be to, jis priimdavo miestelėnų prašymus karaliui, parengdavo juos ir perduodavo karaliui.
Vandenskyra
Vandenskyra – linija, skirianti du gretimus vandens telkinių baseinus. Paprastai vandenskyros riba eina kalnagūbriais, kalvynais, tačiau lygumose tai gali būti ir labai nežymūs paaukštėjimai.
Voluinės metraštis
Voluinės metraštis, arba Ipatijaus metraštis  – seniausias išlikęs XII-XIII a. bažnytine slavų kalba rašytas Pietų Rusios metraštis, tiksliau, XIII a. II pusėje Voluinėje (Haličo-Voluinės didžiųjų kunigaikščių Chelmo ir Voluinės Vladimiro dvaruose) sudarytas trijų Pietų Rusioje rašytų metraščių sąvadas (kiekvienas iš tų trijų metraščių savo ruožtu yra įvairių ankstesnių metraščių sąvadas). Metraščio protografas (Voluinės metraščio galutinės redakcijos pirminis variantas) neišliko; spėjama, kad jis turėjo būti surašytas XIII a. pab. ar XIV a. pr.
Vandenskyra
Baseinų vandenskyros skirstomos į tris lygius:
Voluinės metraštis
Nuorašai
Svarbiausiais Voluinės metraščio nuorašais laikomi apie 1425 m. greičiausiai Pskove surašytas Hipatijaus nuorašas (iki XIX a. pr. saugotas Šv. Hipatijaus vienuolyne šalia Kostromos) ir apie 1560 m. Kijevo Pečiorų vienuolyne surašytas Chlebnikovo nuorašas (jo savininku kurį laiką buvo Kolomnos pirklys P. Chlebnikovas), – pastarajame tiksliau nurašyta protografo teksto pabaiga, nėra Hipatijaus nuorašo sudarytojų įvesto chronologinio tinklo su daugiausia fiktyviomis istorinių įvykių datomis (dėl šių ir kt. aplinkybių dalis istorikų Chlebnikovo nuorašą laiko archajiškesniu už Hipatijaus nuorašą).
Iš kitų žinomų Voluinės metraščio nuorašų kiek didesnę vertę turi tik nepilnai išlikęs 1651 m. Jarockio nuorašas ir apie 1711 m. surašytas jam labai artimas, bet geriau išlikęs Jermolajevo nuorašas (šiedu Voluinės metraščio nuorašai buvo sukurti Chlebnikovo nuorašo pagrindu, tačiau nuo pastarojo jie skiriasi savita kai kurių teksto dalių redakcija), o Voluinės metraščio Pogodino (apie 1621 m.) ir Krokuvos (apie 1795 m.) nuorašai tėra Chlebnikovo nuorašo nuorašai.
Turinys
Voluinės metraštį sudaro 4 dalys: