cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Babrinis (Ignalinos r.)
Babrinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 3 km į pietryčius nuo Ceikinių, 0,5 km į rytus nuo Merkmenių ežero. Ilgis iš šiaurės į pietus 0,38 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 181,6 m. Vakarinis krantas aukštas, kiti krantai daugiausia žemi, vietomis pelkėti, pakrantės miškingos. Šiaurėje išteka K-5-2 upeliukas link K-5 upelio (Kančioginos intakas).
Liudvikas XII
Biografija
Kilęs iš Valua dinastijos Orleano šakos. Gimė Orleano hercogo Karolio šeimoje Blua pilyje.
Valdymas
Kadangi visi keturi Prancūzijos karaliaus Karolio VIII vaikai anksti mirė, Liudvikas, remdamasis Salijų tiesa ir būdamas Karolio V proanūkis, tapo sosto įpėdiniu. 1476 m. rugsėjo 8 d. dėl politinių priežasčių susituokė su Liudviko XI antrąja dukterimi Joana de Valois. Jaunystėje dalyvavo nesėkmingame feodalų maište prieš Karolį VIII. Po sukilimo trejus metus kalintas, kol 1491 m. prisijungė prie Karolio VIII kariuomenės, žygiavusios į Italiją. Siekdamas išlaikyti Bretanę, 1499 m. popiežiui Aleksandrui VI leidus, išsiskyrė su Joan de Valois ir susituokė su Karolio VIII našle Ona Bretaniete. Tapęs Prancūzijos karaliumi sušaukė notablių susirinkimą, kuris parengė teismo proceso taisykles. Viso valdymo metu ypač aktyviai, tačiau nesėkmingai kariavo Italijoje. Prancūzijoje sumažino mokesčius, reformavo valstybės administraciją. Dėl šių priežasčių buvo populiarus Prancūzijoje, vadintas „Tautos tėvu“. Liudvikas XII mirė neturėdamas sūnų, todėl sostą paveldėjo jo sūnėnas Pranciškus I.
FC Luzern
„Liucernos“ futbolo klubas – Šveicarijos futbolo klubas iš Liucernos.
Babrinis (Ignalinos r.)
Iš rytų prieina Salelės kaimas.
FC Luzern
Istorija
Klubo ištakos siekia 1901 m.
Battlefield 2
Battlefield 2 (, angl. sutrumpinimas BF2) – 2005 m. kompiuterinis žaidimas, kuriame žaidėjai kovoja šiuolaikiniame mūšio lauke, naudodami šiuolaikines ginklo sistemas. „Battlefield 2“ yra pirmo asmens šaudyklė su strategijos ir RPG elementais.
Žaidime yra du žaidimo režimai, vieno žaidėjo režimas su trejais sunkumo lygmenimis ir keleto žaidėjų režimas internete arba LAN tinkle. Abiejuose žaidimo režimuose naudojami tie patys žemėlapiai.
Savio Nsereko
Savio Nsereko - Ugandoje gimęs, bet Vokietijos pilietybę turintis atakuojantis saugas.
Sufolkai
thumb|Sufolkų veislės avys Sufolkai  – avių veislė, išvesta pietryčių Anglijoje (Jungtinė Karalystė), Safolko grafystėje.
Savio Nsereko
Klubinė karjera
Žaidėjui buvo prognozuojama superžvaigždės ateitis, tačiau trumpai aukščiausio lygio futbolu pasimėgavusiam saugui pastarieji metai nebuvo sėkmingi.
Sufolkai
Sufolkų avys – mėsinio tipo avys. Veislė išvesta mišrinant vietines Norfolk Horn raguotąsias avis su Southdown avinais.
Savio Nsereko
Klubinė karjera
Saugas apie save futbolo pasauliui žinią paskleidė 2008 metų Europos (U-18) futbolo čempionate. Tada S. Nsereko su Vokietijos rinktine tapo Senojo žemyno čempionu ir buvo pripažintas geriausiu turnyro futbolininku.
2009 metais jaunojo žaidėjo talentu neabejojo Londono „West Ham“ klubas, įsigijęs vokietį iš „Brescia“ ekipos už nemenką 8,3 mln. svarų sterlingų sumą. Visgi S. Nsereko nepateisino į jį dėtų vilčių: futbolininkas Anglijos klube praleido vos septynis mėnesius, sužaidė dešimt mačų bei tik kartą pradėjo„Premier“ lygos rungtynes starto sudėtyje.
Sufolkai
Apibūdinimas
Sufolkų avys yra stambios, labai juoda bevilne iki paausių galva ir bevilnėmis kojomis. Labai judrios ir ištvermingos, iš 100 ėriavedžių pirmais metais gaunama nuo 125 iki 140 ėriukų, antrais metais nuo 140 iki 170 ėriukų. Ėriukų svoris gimus vienetukui būna nuo 4,5 kg iki 6,5 kg, o dvynukams nuo 3,5 kg iki 5,5 kg. Paros ėriukų prieaugis gali siekti nuo 400 g iki 450 g. Jau 3 mėnesių nupenėti ėriukai sveria nuo 30 kg iki 35 kg, jų skerdienos išeiga siekia 52 procentus.
Savio Nsereko
Klubinė karjera
Jam nepavyko įsitvirtinti Florencijos „Fiorentina“ komandoje, kuri S. Nsereko skolino Italijos, Vokietijos, Bulgarijos bei Rumunijos klubams. Po nesėkmingų metų Italijoje vokietis klajojo po Izraelio, Vokietijos, Kazachstano bei Bulgarijos klubus.
Atyrau
2013-2014 metais vokietis atstovavo Kazachstano klubui "Atyrau" ir jame įmušė pirmąjį įvartį profesionalų futbole po 6 metų pertraukos!
Sufolkai
Apibūdinimas
Nors Sufolkai gerai prisitaiko prie įvairiausių klimatinių sąlygų, jiems būtina užtikrinti pilnavertį šėrimą. Subrendę avinai sveria nuo 120 kg iki 160, kartais būna iki 200 kg svorio, o ėriavedės sveria nuo 80 iki 100 kg, nuo šių avių prikerpama nuo 3,5 kg iki 6,0 kg 7–9 cm ilgio baltos vilnos, kuri yra 48–50 plonumo klasių 30–34 mikronų storio. Suffolk avys gali būti veisiamos grynuoju veisimu ir taip pat avinai gali būti naudojami kitų veislių mėsinių savybių pagerinimui.
Savio Nsereko
Beroe Stara Zagora
2015 metais atstovavo Bulgarijos klubui. Pasirodė vienuolikoje rungtynių, įvarčiais nepasižymėjo.
FK Lietava
Nuo 2016 metų kovo mėnesio 17 dienos, kai buvo pasirašyta sutartis, jis tapo FK Lietava Jonava nariu. Tą pačią dieną jis debiutavo rungtynėse prieš FK Kauno Žalgirį. Pasirodė 46 minutę po keitimo. Žaidė už klubą 13 kartų, įvarčiais nepasižymėjo. Vasarą atsisveikinta juo šiuo žaidėju.
Įdomybės
2012 metais S.Nsereko suimtas Tailande nustačius, kad imitavo savo paties pagrobimą ir iš šeimos narių reikalavo 25 tūkst. eurų išpirkos. Futbolininkas pripažino kaltę ir buvo pasiųstas už grotų kelioms savaitėms. S.Nsereko aiškino, kad pinigų jam reikėjo skoloms padengti, nes gyveno ne pagal kišenę.
Lietuvos bitininkas (žurnalas)
Lietuvos bitininkas – mokslo ir praktikos žurnalas bitininkams ir bičių produktų vartotojams, einantis nuo 1991 m. Vilniuje.
Istorija
Tęsia 1905 m. leisto žurnalo Lietuvos bitininkas darbus. Leidžia Lietuvos bitininkų sąjunga 1-2 kartus per metus. Tiražas 1992 m. – 4000 egz., 1996 m. – 2100 egz. Sąjungos nariams dalijamas nemokamai.
Redaktorius Jonas Dmukauskas.
Uzbekų virtuvė
Uzbekų virtuvė tiesiogiai priklauso nuo užauginto derliaus kiekio ir įvairovės. Šalies virtuvei turi įtakos ir istorija, nes kai kurie receptai, atėję iš senų laikų, vis dar populiarūs šioje šalyje. Per tūkstantmečius Uzbekijos kulinarijoje susidarė specifinės tradicijos. Uzbekų virtuvė − tai riebūs, aromatingi ir aštraus skonio patiekalai.
Per ilgą tautos gyvavimo istoriją uzbekai sukūrė šimtus savitų receptų, kuriuose panaudojo daugelį šalyje užauginamų produktų. Kai kurie receptai išliko ir iki mūsų dienų. Dažnai daržovių ar vaisių patiekalai buvo gaminami su pienu, kiti patiekalai, pavyzdžiui, sriubos, mėsos valgiai, būdavo paruošiami vos iš poros ar trejeto produktų, tačiau dėl prieskonių gausos patiekalas įgaudavo nepakartojamą aromatą ir neįprastą, tačiau malonų skonį.
Uzbekų virtuvę galima skirti į dvi dalis, nes vasaros metu dažniausiai valgomos daržovės ir vaisiai bei iš jų gaminami įvairūs patiekalai, o žiemą − džiovinti vaisiai, marinuotos daržovės. Visus metus populiariausia uzbekų mėsa yra aviena ir iš jos gaminami patiekalai, rečiau naudojama arkliena, kupranugariena, ožkiena. Paplotėliai ir įvairių rūšių duona yra taip pat neatsiejama nuo uzbekų virtuvės. Duona dažniausiai valgoma su arbata, tačiau į paplotėlius neretai dedami įvairūs priedai: daržovės, vaisiai ar mėsa. Plovas laikomas pagrindiniu uzbekų virtuvės patiekalu. Jo gamyboje naudojamos kepintos daržovės, pakepintos mėsos gabalėliai ir ryžiai, taip pat kartais dedama razinų ar kitų vaisių. Uzbekijos vyrai didžiuojasi galėdami pagaminti skaniausią ir aromatingiausią plovą.
Svarbiausia maisto pramonės produkcija − sviestas ir riebalai, žuvų produktai, mėsa. Uzbekų virtuvės specifiškumą lemia krašto klimatas, žemės dosnumas, ilgaamžių buities tradicijų įvairovė, įvairių tautų, gyvenančių šalyje ir už jos ribų, kulinarinių pasiekimų asimiliacija, technologinis ir empirinis patiekalų ruošimo charakteris.
Pagrindiniai uzbekų patiekalų prieskoniai: paprastasis raugerškis, raudonieji aštrūs pipirai (džiovinti, šviežiai nuskinti ir t. t.), juodieji pipirai, kalendra, bazilikas ir pan. Uzbekų virtuvė neįsivaizduojama be daržovių (morkų, moliūgų, bulvių, pomidorų, ropių, česnakų, ridikų ir kt.), nors bulvės, kopūstai, pomidorai, baklažanai pradėti kultivuoti tik XIX a. pabaigoje. Dažnai kepama sviestu ir avienos taukais. Daržovės − patiekalo pagrindas ir prieskonis.
Daugelis nacionalinių patiekalų ruošiama garais, taip pat valgiai iš miltų ir grūdų, pvz., makaronai, skirti pirmiesiems ir antriesiems patiekalams; mėsėčiai, pyragėliai. Mėgstamos sriubos, ypač kruopų, tirštos košės iš ryžių su mėsa. Paskaninama pipirais. Iš vaisių dažniausiai valgomos vynuogės, arbūzai, melionai.
Svarbią vietą mityboje užima paplotėlių formos duona, kepama iš kvietinių miltų. Tautiniai uzbekų valgiai − daržovių sriuba su aviena ir ryžiais (Mastava), avienos troškinys su daržovėmis (Žarkopas), uzbekiški kotletai (Tuhum Dulma), gariniai vyniotiniai, įdaryti avienos faršu, avienos čeburekai.
Nacionalinės uzbekų virtuvės pasididžiavimas − šašlykas ir įvairių rūšių plovas, gaminamas iš ryžių su mėsa, svogūnais ir morkomis, dedama daug taukų, avienos lašinių. Plovas gaminamas ir iš ožkienos, arklienos, paukštienos. Plovo gamyboje naudojamos kepintos daržovės, pakepintos mėsos gabalėliai ir ryžiai, kartais dedama razinų ir kitų vaisių (džiovintų ir šviežių slyvų, cidonijos, granatų sėklų).
Tautinį koloritą išlaiko indai ir užstalės etiketas.
Belkevičius
Belkevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Belkevičienė (ištekėjusi moteris) ir Belkevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Zalesjės kaimo gyvenvietė
Zalesjės kaimo gyvenvietė  – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Polesko rajone. Centras – Zalesjė.
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje ir rytuose su Slavsko rajono Bolšakovo kaimo gyvenviete, pietuose su Černiachovsko rajono Kamenskojės kaimo gyvenviete ir Gvardeisko rajono Zorino kaimo gyvenviete, vakaruose su Polesko rajono Saranskojės ir Golovkino kaimo gyvenvietėmis.
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką.
Kaliningrado srities įstatymu Nr. 260 Zalesjės kaimo gyvenvietę sudaro:
Šaltiniai
Salessje (Kaliningrad)
Konopki Klimkai
Konopki Klimkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zavadų valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Pjavė
Pjavė  – upė Šiaurės Italijoje, prasidedanti Peralbos kalno šlaite Karnijos Alpėse, tekanti 220 km į pietus ir įtekanti į Adrijos jūrą šiauriau Venecijos. Teko Veneto regione. Aukštupyje Pjavė yra kalnų upė, tekanti giliu slėniu, žemupyje – lygumų upė.
Vaškonių piliakalnis
Vaškonių piliakalnis, Saliamonų kalnas – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 13052; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. AV1855) ir gyvenvietė Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, 0,6 km į šiaurės vakarus nuo Vaškonių, Dūkšto seniūnija. Pasiekiamas plentu Dūkštas – Visaginas, ties jo posūkio į dešinę viduriu, kur plentas priartėja prie geležinkelio, prieš autobusų stotelę pasukus keliuku į kairę šiaurės vakarų kryptimi, į mišką, už 50 m ir vėl į kairę pietvakariuosna, už 100 m – yra 50 m į kairę pietų kryptimi nuo keliuko, už pelkutės, Dūkšto girininkijos 179 kvartalo pietrytinėje dalyje, miške, Ignalinos miškų urėdija.
Pjavė
Iki XIV a. upės žiotys buvo gerokai piečiau. Einant laikui žiotys slinko, o po katastrofiško 1683 m. potvynio Pjavės žiotys įgijo dabartinį pavidalą.
Vaškonių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, juosiamoje drėgnų slėnių. Aikštelė ovali, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 25x10 m dydžio, iškiliu viduriu, 2 m žemesne pietvakarių dalimi. Šiaurės rytų šlaite, 4 m žemiau aikštelės, yra natūrali terasa. Šlaitai vidutinio statumo, iki 8 m aukščio. Aikštelė apardyta duobių. Piliakalnis yra miške.
Pjavė
Ant Pjavės upės yra Pieve di Cadore, Belunas, San Donà di Piave miestai.
Mūšiai prie Pjavės
Napoleono karų metu 1809 m. prie Pjavės upės įvyko mūšis tarp prancūzų-italų ir austrų kariuomenių.
Vaškonių piliakalnis
Tyrimai
1991 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pirmąja puse.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Kavadas
Kavadas  − upė šiaurės Portugalijoje.
Upė prasideda Siera Laroko (Serra do Larouco) kalnuose. Jos ilgis 135 km. Kavadas įteka į Atlanto vandenyną prie Espozendės miesto.
Upė prateka pro šiuos miestus: Vila Realas, Braga, Barselosas ir Espozendė.
Rizokarpazas
Rizokarpazas – Kipro miestas, išsidėstęs šiaurrytinėje Karpazo pusiasalio dalyje. Tai didžiausias šio pusiasalio miestas. Nuo 1974 m. priklauso nepripažintai Šiaurės Kipro respublikai, kuri pagal administracinį suskirstymą priklauso Iskelės apygardai, o pagal Kipro suskirstymą priklauso Famagustos apygardai.
2006 m. mieste gyveno 5 300 žmonių. Pagrindinė gyventojų veikla – žemės ūkis, įskaitant ir tabako auginimą. Veikia tabako fabrikas.
Netoli nuo dabartinio miesto, arčiau Viduržemio jūros pakrantės, dar antikos laikais atsirado Karpazo miestas, IV a. tapęs vyskupijos centru, kurį panaikino Lusignanai, 1222 m. Famagustos vyskupą perkeldami į Rizokarpasą, kuris nuo to laiko pradėjo stipriai plėstis. Daugiausiai graikų gyvenamas miestas tapo apylinkės centru. 1974 m. miestą okupavo turkų kariai. Dėl to graikai pradėjo trauktis iš miesto į pietinę salos dalį. Dar ir dabar, saugomi JTO misijos, mieste gyvena apie 250 graikų, daugiausiai senosios kartos atstovai. Tai pati didžiausia graikų bendruomenė Šiaurės Kipre.
Didysis Rosarijas
thumb|right|220px|Didysis Rosarijas iš kosmoso Didysis Rosarijas – miestų konurbacija Argentinoje, Santa Fė provincijoje, susidariusi apie Rosarijo miestą. Apima teritoriją maždaug 20-30 km aplink Rosarijo centrą. Nusidriekusi palei Paraną, nuo Galveso pietuose iki San Martino šiaurėje. Pradėjo vystytis įkūrus uostą prie Paranos upės. 1,161 mln. gyventojų (2001 m.). Tai trečia pagal dydį aglomeracija šalyje (po Buenos Airių ir Kordobos). 78 % aglomeracijos gyventojų gyvena Rosarijuje.
Jonavos CBet
Jonavos „CBet“ – Jonavos krepšinio klubas, rungtyniaujantis Lietuvos krepšinio lygoje. Klubas įkurtas 1999 m., ilgamečiam Jonavos reprezentaciniam klubui Jonavos „Statybai“ išsikėlus į Kauną ir tapus Kauno LKKA-Žalgiriu. Klubas yra daugkartinis NKL medalių laimėtojas.
Istorija
Komanda nuo 2017–2018 m. sezono savo namų rungtynes žaidžia Jonavos sporto arenoje, kuri talpina 2200 žiūrovų.
2020–2021 m. sezoną Jonavos „CBet“ ekipa pradėjo su naujomis ambicijomis: komandą papildė buvę LKL krepšininkai, o ekipos strategu tapo ilgametis Prienų klubo treneris Virginijus Šeškus. Jonaviečiai šiame sezone laimėjo NKL čempionų titulą ir įgijo teisę žaisti LKL.
2023 m. pirmąsyk klubo istorijoje tapo "Citadele" Karaliaus Mindaugo Taurės vice-čempionais.
Teleormano apskritis
Teleormano apskritis  – apskritis pietų Rumunijoje, Muntenijos regione. Tai 19-a pagal plotą ir 24-a pagal gyventojų skaičių šalies apskritis. Administracinis centras – Aleksandrija.
Geografija
Visa teritorija yra Valakijos žemumoje, kuri pietuose palaipsniui leidžiasi į Dunojaus slėnį. Be Dunojaus, svarbiausios apskrities upės yra Oltas, Vedeja ir jos intakas Teleormanas.
Administracinis suskirstymas
Apskritis suskirstyta į 3 savivaldybes, 2 miestelius ir 93 bendruomenes.
Lodvaras
Lodvaras  – miestas šiaurės vakarų Kenijoje, prie Turkvelo upės, į vakarus nuo Turkanos ežero. Turkanos apskrities centras. Pro miestą eina Kisumu–Kapoetos (Pietų Sudanas) kelias, yra oro uostas. Verčiamasi turizmu, krepšių pynimu. Veikia ligoninė, katalikų katedra.
Istorija
1933 m. Shah Mohamed Turkvelo upės pakrantėse įkūrė prekybinį punktą. Gyvenvietė pradėjo augti, atsirado dujų stotis, klinika, kalėjimas. 1959 m. Lodvare 2 metus namų arešte praleido Jomo Kenyatta.
Eurazinė grąžiagalvė
Eurazinė grąžiagalvė, arba tiesiog grąžiagalvė (Jynx torquilla) – geninių (Picidae) šeimos paukščių rūšis.
Paplitimas
Eurazijoje paplitusi nuo Atlanto iki Kolymos baseino ir Ramiojo vandenyno pakrančių. Šiaurėje arealas siekia Kolos pusiasalį, Baltąją jūrą, Pečioros aukštupį, Obės, Jenisejaus, Lenos vidurupį, pietuose tęsiasi iki Korėjos pusiasalio, pietvakarinės Altajaus dalies, šiaurinio Kazachstano, Volgos žemupio, Kaukazo, Mažosios Azijos, Viduržemio jūros pakrančių.
Izoliuotų perimviečių yra Kašmyre ir vidurinėje Kinijoje.
Viešinta
Viešinta – upė šiaurės rytų Lietuvoje, Anykščių ir Kupiškio rajonuose; Lėvens kairysis intakas. Prasideda Viešintų miestelio apylinkėse ir tuojau prateka Viešintų ežerą (kartais šis ežeras ir laikomas upės ištaka). Teka vakarų, šiaurės vakarų kryptimi. Pačiame žemupyje pasuka į šiaurės rytus ir įteka į Lėvenį 89 km nuo jo žiočių, šalia Skverbų kaimo.
Intakai: Vašuoka (kairysis), Pelyša, Aleja, Kumponas (dešinieji). Vietomis vidurupyje sudaro kilpas. Žemupys įeina į Lėvens kraštovaizdžio draustinį.
Prie Viešintos įsikūrusios gyvenvietės: Skudai, Papiliai (Anykščių raj.), Senasis Subačius, Smėlinka, Subačius, Paviešintys, Skverbai (Kupiškio raj.).
Eurazinė grąžiagalvė
Paplitimas
Šiauresnių kraštų populiacijos žiemoja Užsachario Afrikoje, Pietų ir Pietryčių Azijoje.
Viešinta
Upėvardis kildinamas iš šaknies *vieš-, kuri galėjusi reikšti „tekėti, bėgti“ (plg. „tvenkinys“,  „liejasi, bėga“,  „vanduo“,  „klampus skystis, sultys“, sen.  „pelkė“).
Eurazinė grąžiagalvė
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje joms tinkamose buveinėse paplitusi visur, įprasta, bet vietomis apyretė. Jų gausa šalyje pastaraisiais dešimtmečiais mažėjanti. Pavasaryje perėti sugrįžta balandžio mėnesį, o rudenį rugpjūčio viduryje pavieniui migruoja į žiemavietes.
Buveinės
Aptinkama lapuočių arba mišriuose miškuose, bet rečiau pušynuose. Kadangi daugiausiai minta skruzdėlėmis, o jauniklius daugiausiai maitina jų kokonais, tad svarbus faktorius - skruzdėlių gausa ten kur renkasi lizdavietes. Eurazinės grąžiagalvės apsigyvena nedideliuose miškeliuose, pamiškėse ir medynuose palei aikšteles, kur yra senų medžių, bei mėgsta senus ekstensyviai naudojamus sodus, gausiai apželdintas sodybas, arba senas kapines ir parkus. Nors daug laiko praleidžia ant viršutinių medžių šakų, paukštis kartais nutupia ant žemų krūmų, ir dažniausiai maitinasi ant žemės šokuodamas trumpais šuoliukais ir laikydamas pakeltą į viršų uodegą. Buvo nustatyta, kad Šveicarijos žemės ūkio paskirties žemėje pirmenybę prieš kitas buveines teikia senų kriaušių sodams, kuriuose yra daug skruzdėlių kolonijų, ir kurios yra jų pagrindinis maisto šaltinis.
Išvaizda
Patinas dydžiu ir apdaru panašus į patelę ir gamtoje jų atskirti neįmanoma - Patino ir patelės kūnas rusvai pilkos spalvos, išmargintas tamsiomis ir šviesiomis dėmelėmis bei juostomis, apatinė pusė pilkšva, gerklės ir pagurklio srityje juostelės smulkios, tamsios. Šonai ir pilvas išmarginti išilginėmis tamsiomis dėmelėmis. Vairuojamosios plunksnos minkštos, pilkos, su juodu skersiniu raštu. Snapas pilkšvas. Kojos balzganos, o jos kojų du pirštai atsukti į priekį ir du atgal. Rainelė raudonai ruda. Jaunikliai išsirita pliki, o užaugę labai panašūs į tėvus, tik kiek blyškesnių spalvų.
Elgsena
Eurazinės grąžiagalvės pasižymi savotiška elgsena. Užtikta lizde ji ištiesia kaklą į viršų, pašiaušia galvos plunksnas, lėtai sukioja galvą į šalis ir šnypščia panašiai kaip gyvatė. Polinkis gręžioti galvą atspindimas lietuviškame šio paukščio pavadinime.
Balsas
Eurazinės grąžiagalvės balsas specifinis ir girdimas iš toli. Patinas kiauksi monotoniška trelė "pie-pie-pie-pie-pie…", kuri girdima tik veisimosi sezono pradžioje. Gynimosi balsas kuomet tupi lizde primena gyvatės šnypštimą. Jaunikliai tėvų prašydami maisto uokse tyliai zyzia "zizizizizi…".
Dauginimasis
Patinas ieško lizdo vietos, kai tik atskrenda iš žiemaviečių. Peri uoksuose, bet kadangi pačios jų išsikalti negali, todėl naudojasi senais genių uoksais, taip pat kiaušinius deda į medžių dreves arba inkiluose. Eurazinės grąžiagalvės pradeda perėti tik tada, kai daugelis uoksų, drevių ar inkilų jau būna užimti, todėl dažnai puola jau užimtas lizdavietes, uoksus ir inkilus, išmeta kitų paukščių kiaušinius. Nuo eurazinių grąžiagalvių nukenčia margasparnės musinukės, didžiosios zylės, raudonuodegės.
Mityba
Maisto ieško ant žemės, kaišiodamos ilgą liežuvį į kiekvieną pasitaikiusią skylę. Daugiausia minta skruzdėlėmis, jų lėliukėmis ir kokonais.
Upytė (Kaunas)
Upytė – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 8 km nuo Raudondvario.
Potis
Potis – miestas vakarų Gruzijoje, išsidėstęs prie Juodosios jūros kranto, Rionio upės žiočių, Kolchidės žemumoje. Pagrindinis Gruzijos prekybos ir žvejybos uostas. Geležinkelis ir plentas jungia su Tbilisiu, automobilių keliai su Batumiu, Zugdidžiu. Laivų statyba ir remontas, mašinų gamybos, siuvimo, žuvies perdirbimo pramonė. Veikia dramos teatras, krašto muziejus. Miesto apylinkėse auginami citrinmedžiai, arbatmedžiai, granatmedžiai. Šalia miesto yra Kolchidės rezervatas.
Istorija
VII–VI a. pr. m. e. sandūroje Rionio žiotyse įsikūrė graikų kolonija Fasis. Trečiojo Mitridato karo metu miestą užėmė Romos kariuomenė. XIV a. Genujiečiai įkūrė neilgai gyvavusią prekybos faktoriją. 1578 m. miestą užėmė Osmanų imperija, įtvirtino jį ir pavertė savo forpostu Kaukaze. Miestas tapo dideliu vergų turgum. 1640 m. susivieniję vakarų Gruzijos kunigaikščiai atkovojo miestą. 1723 m. jis vėl atiteko Osmanų imperijai. 1770 ir 1771 m. jungtinės Rusijos ir Gruzijos pajėgos nesėkmingai bandė užimti miestą. 1806-1812 Rusijos-Turkijos karo metu, 1809 m., Rusija užėmė miestą, tačiau Bukarešto sutartimi turėjo jį gražinti. Po sekančio Rusijos-Turkijos karo Potis atiteko Rusijai.
Miestas priklausė Kutaisio gubernijai. 1858 m. gavo uosto statusą. Nuo 1863 m. iki 1905 m. buvo įrengtas modernus uostas. 1872 m. geležinkelis sujungė Potį su Tbilisiu. Miestas smarkiai išaugo valdant merui Niko Nikoladzei, nuo 1894 m. iki 1912 m. Jam vadovaujant pastatytas teatras, katedra, dvi gimnazijos, elektrinė, naftos perdirbimo gamykla, sparčiai vystomas uostas ir kita. XX a. pradžioje Potis jau buvo svarbus Juodosios jūros uostas, per kurį buvo eksportuojama dauguma Grusijos mangano ir anglies.
1905-1907 m. Rusijos revoliucijos metu, 1905 m. gruodį, Potyje vyko streikai ir barikadų mūšiai. Rusijos pilietinio karo metu per Potį atvyko Vokietijos ir Britanijos karinės ekspedicijos. 1918 m. gegužės 28 d. Potyje pasirašyta preliminari sutartis dėl Gruzijos-Vokietijos sąjungos. 1921 m. kovo 14 d. miestą okupavo Tarybinė armija.
Tarybiniais metais miestas toliau vystėsi kaip pramoninis ir karinis uostas. Nukentėjo 2008 m. vykusio Gruzijos ir Rusijos karo metu.
Veiksnys
Veiksnys – pagrindinė sakinio dalis, kuri atsako į klausimą kas? ir todėl dažniausiai yra reiškiama linksniuojamųjų kalbos dalių vardininku. Žymimas vienu brūkšniu po žodžiu. Paprastai veiksnys nurodo:
Veiksniu sakinyje gali eiti įvairios linksniuojamosios kalbos dalys: Kartais veiksnys gali būti išreikštas neasmenuojamosiomis veiksmažodžio formomis: dalyviu,
Alytaus Vidzgirio progimnazija
miniatiūra|265px|right
Alytaus Vidzgirio progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Alytaus mikrorajone Vidzgiryje, Kaštonų g. 3, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191056433.
Istorija
1977 m. sausio mėnesį padėti pamatai Alytaus 8-osios vidurinės mokyklos pastatui. Aplinką tvarkė, sodino medelius būsimieji mokyklos mokytojai ir mokiniai. Statybos baigtos ir mokykla atiduota jos šeimininkams 1977 m. rugpjūtį. 1977 m. rugsėjo 1 d. mokyklos slenkstį peržengė pirmieji mokyklos mokytojai ir mokiniai. Mokyklai vadovavo istorijos mokytojas Petras Kaminskas ir pavaduotojos Z. Burokienė, E. Urbanavičienė, V. Valivonienė. 1980 m. išleista I abiturientų laida, atestatai įteikti 33 abiturientams.
1981 m. mokykloje suburti pirmieji šokių kolektyvai. Tai buvo 4-6 klasių mokiniai, kuriems vadovavo mokytoja Marija Markevičienė. Šokti jiems taip patiko, kad dabar atveda jau savo vaikus į jaunučių grupę. Pavaduotojais dirbo Albinas Čebatorius, Leonas Gailius, Violeta Pakalniskienė, Irena Glaveckienė.
1992 m. įkurta mokinių savivaldos organizacija – moksleivių seimas. 1993 m. įkurta mokyklos taryba – mokyklos demokratijos garantas. Pirmoji tarybos pirmininkė G. Malaškevičienė, vėliau vadovavo R. Jauneikienė, V. Manerskienė, mokyklos auklėtinė Daiva Baliukonytė. 1994 m. rugsėjo 1 d. mokykla pavadinta Vidzgirio vidurine mokykla. Tokį pavadinimą sąlygojo geografinė padėtis: mokykla įsikūrusi Vidzgirio gyvenamajame rajone. 1996 m. liepos mėnesį įteisintas mokyklos finansinis savarankiškumas.
1997 m. spalio 25 d. mokykla šventė 20 metų jubiliejų, išleista 18 abiturientų laidų, mokyklą baigė 742 abiturientai. 10 abiturientų mokyklą baigė aukso medaliu, 23 – sidabro. 1997 m. spalio 25 d. išleistas pirmasis mokyklos laisvo ir nepriklausomo laikraščio Savo vietoj numeris. Pirmojo laikraščio numerio redaktorius buvo Karolis Jachimavičius, redaktoriaus pavaduotoja-Vilija Tauraitė, mokytoja Daiva Baliukonytė ir Virginija Margelytė, maketuotojai-mokytojas Vidas Žemaitis ir mokiniai Stasys Ivašauskas ir Juozas Kazakevičius. Pirmąjį numerį sudarė 8 puslapiai. 2000 m. gruodžio mėn. išleistas laikraščio pirmasis priedas moksleivių tėvams pavadinimu „Iš arčiau“. 2000 m. mokykloje pradėtas įgyvendinti profilinis mokymas, pradinėse klasėse pradėtas ankstyvasis anglų kalbos mokymas, pradėjo veikti priešmokyklinė grupė.
Katakurganas
Katakurganas – miestas vidurio Uzbekistane, 76 km į šiaurės vakarus nuo Samarkando, Zeravšano upės slėnyje. Į pietus nuo miesto tyvuliuoja Katakurgano tvenkinys. Rajono centras. Per eina Samarkando-Kagano geležinkelis bei Samarkando-Bucharos plentas.
Gaminamos medvilnės rinkimo mašinos, valoma medvilnė. Maisto (mėsos, malimo, aliejaus) pramonė. Vystomi amatai (ypač keramika). Apylinkėse auginama medvilnė. Yra muzikinis dramos teatras, 3 kolegijos.
Istorija
Dabartinio miesto apylinkėse senovėje buvo Rabinžano miestas (sugriautas XII a.). Katakurganas įkurtas XVII a. pab. ir buvo prekybos ir amatų centras.
Reva
Didžiausi intakai: Vainibuka ir Vinimala. Upė laivuojama nedideliais laivais iki 80 km nuo žiočių ruožų. Prie Revos upės įsikūrę ~200 kaimų.
Paprastoji bekmanija
Paprastoji bekmanija (Beckmannia eruciformis) – miglinių (Poaceae) šeimos, bekmanijų (Beckmannia) genties augalas. Auga Vakarų Azijoje, nuo Turkijos iki Sibiro, Kazachstane, Vidurio ir Pietryčių Europoje,
Biologija
Augalas daugiametis, sudarantis retus kerus. Jo stiebas status, iki 30–100 cm aukščio. Turi trumpus šakniastiebius. Žiedus apdulkina vėjas. Žydi liepą–rugpjūtį. Sėklos (grūdai) subręsta rugpjūtį–rugsėjį. Laikomas pašariniu augalu.
Auga vidutiniškai drėgnose ir drėgnose pievose, vidutiniškai derlingame dirvožemyje, esnant pH 5,8–7,6. Mėgsta gerai apšviestas buveines, bet pakenčia ir dalinį pavėsį, todėl gali būti randami ir retais medžiais apaugusiuose paupiuose.
Populiacija Lietuvoje
Lietuvoje paprastoji bekmanija nuo 1992 m. įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Vienintelė ir, manoma, savaiminė šios rūšies populiacija yra tik ties Merkio ir Varėnės santaka Varėnos rajone. Kitur aptinkami augalai yra užnešti atsitiktinai arba išlikę buvusių pasėlių vietose ir sulaukėję (Kauno, Panevėžio, Utenos ir Vilniaus rajonuose).
Toro karalystė
Toro karalystė – viena iš penkių tradicinių karalysčių Ugandos valstybės sudėtyje. Sostinė – Fort Portalas.
Snapchat
„Snapchat“ – vaizdo įrašų ir nuotraukų dalinimosi socialinis tinklas, 2011 m. sukurtas Stanfordo universiteto studentų Bobby Murphy ir Evan Spiegel.
Toro karalystė
Istorija
thumb|left|150px|Toro karalystė po Ruvenzururu atsiskyrimo Toro karalystės žemes iki XIX a. valdė Bunjoro karalystė. Ji įkurta 1830 m., kai Bunjoro Omukamos Nyamutukuros Kyebambe III vyriausias sūnus Kaboyo Olimi I sukilo ir įkūrė savą karalystę. 1876 m. trumpam buvo įjungta į Bunyoro-Kitaros karalystę, bet 1876 m. nepriklausomybę atgavo.
Snapchat
2015 m. gegužės mėnesio duomenimis, programos naudotojai per dieną išsiųsdavo 2 milijardus vaizdo filmukų ir nuotraukų. Kompanijos vertė siekia 10-20 milijardų JAV dolerių. 2016 m. kasdieninis vartotojų aktyvumas pasiekė 7 milijardus žinučių peržiūrų.
Toro karalystė
Istorija
Po nepriklausomybės Ugandos vyriausybė Toro monarchiją panaikino 1967 m., kartu su Bugandos, Bunyoro ir Busogos ir kitomis monarchijoms, bet 1993 m. karalystė vėl buvo atkurta.
Snapchat
Programėlė yra prieinama iOS bei Android operacinėms sistemoms.
Toro karalystė
Istorija
Nuo 1963 m. karalystės vakarinėse dalyse gyvenę bakondžo ir baamba siekė savo atskiros valstybės. Jų siekis buvo įvykdytas tik 2008 m., pripažįstant Ruvenzururu karalystę.
FK Detonit Junior
„Detonit Junior“ – buvęs Makedonijos futbolo klubas iš Radovišo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2014 m. Žaidė žemesniuose divizionuose.
2018–2019 m. sezone rungtyniavo Antroje lygoje, liko septintoje vietoje ir po sezono iškrito į žemesnį divizioną.
2019–2020 m. sezone rungtyniavo Trečioje lygoje.
2022 m. pranešta, kad klubas susijungė su FK Plačkovica ir nutraukė veiklą kaip savarankiškas klubas.
Indoeuropiečių protėvynė
Indoeuropiečių protėvynė – hipotetinė istorinės lingvistikos, indoeuropeistikos, etnologijos ir archeologijos rekonstrukcija, nusakanti žmonių, kalbėjusių vadinamąja indoeuropiečių prokalbe pradinį buvimo arealą.
Žinomiausios protėvynės teorijos yra Marijos Gimbutienės ir Kolino Renfriu. M. Gimbutienė indoeuropiečių protėvyne laikė pietų Prieuralės stepes, kuriose tarpo Kurganų kultūra, užplūdusi Senąją Europą keletu bangų. Daugelis lingvistų yra pastarosios teorijos šalininkai. Ši teorija yra iš dalies pagrindžiama naujausių mokslinių atradimų – archeogenetikos duomenų šviesoje. Kita yra K. Renfriu, kuris ją sieja su žemdirbystės ir gyvulininkystės atsiradimo vieta Mažojoje Azijoje.
Princas ir elgeta
thumb|Knygos iliustracija Princas ir elgeta (The Prince and the Pauper) – rašytojo Marko Tveno išleista knyga, publikuota 1882 metais. Joje pasakojama 1547 m. istorija, kai Princas Edvardas, susipažinęs su labai panašiu į jį bendraamžiu elgeta Tomu, apsikeičia su juo vietomis. Tomas apsirengęs princo drabužiais apsigyvena Anglijos karaliaus Henriko VIII rūmuose, o Edvardas tampa vargšu.
Pagal šią knygą ir susijusia tema sukurtas ne vienas filmas – 1937, 1962, 1976, 2000, 2007 metais ir kt.
Žuvintė
Žuvintė – nedidelė upė, tekanti Ukmergės ir Širvintų rajonuose, Šventosios kairysis intakas, 9,2 km ilgio. Įteka į Šventąją kairiajame krante 25,1 km atstumu nuo jos žiočių, ties Sukiniais. Priklauso Šventosios upės baseinui.
Prasideda Žuvinčių ežere Ukmergės ir Širvintų rajonų paribyje. Aukštupyje teka per dirbamus laukus sureguliuota vaga. Prie Svietiškio kerta kelią ir toliau vingiuoja vaizdingomis pamiškėmis ir miškais natūralia raizgyta vaga, abipus kurios driekiasi valstybinis Žuvintės kraštovaizdžio draustinis, įsteigtas saugoti upelio gilaus erozinio slėnio kraštovaizdį.
Žuvintė turi du žymesnius intakus – Gumbrę ir Sugedą (dešinieji). Netoli santakos su Šventąja ir Sugedos intaku upelio dešiniajame krante yra gamtos paminklas – „verdantis“, geizerinio tipo Žuvintės šaltinis. Netoli stūkso vienas didžiausių Ukmergės rajone Sukinių piliakalnis, yra veikiančios rusų sentikių kapinaitės. Ties miško supamu piliakalniu upelyje būta tilto – vagoje riogso išlikusi medinė atrama.
Prie Žuvintės įsikūrusios gyvenvietės: Žuvinčiai, Svietiškis, Apušynai, Vairopka, Praniai, Sukiniai.
Etimologija
Upėvardis kildinamas su gyvūno pavadinimo žuvis.
Romas Kašinskas
Romas Kašinskas (g. 1938 m. rugpjūčio 1 d. Griebčiuose, Kybartų valsčius) – Lietuvos gydytojas otorinolaringologas, biomedicinos mokslų daktaras, Vilniaus universiteto Ausų, nosies, gerklės ir akių klinikos įkūrėjas.
Biografija
1963 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, 1969 m. medicinos mokslų kandidatas. 1973 m. baigė anglų kalbą ir literatūrą Vilniaus universiteto Filologijos fakultete.
Nuo 1968 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto dėstytojas, nuo 1990 m. jo Ausų, nosies, gerklės ligų klinikos, nuo 1996 m. Akių ligų klinikos vedėjas, nuo 1978 m. docentas. 1990–2002 m. Ausų, nosies, gerklės ligų klinikos, 2002–2007 m. Ausų, nosies, gerklės ligų centro direktorius, Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Ausų, nosies, gerklės ir akių ligų klinikos vedėjas.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo sritis – frontalinio sinusito, faringito, vazomotorinio rinito diagnostika ir gydymas. Paskelbė apie 60 mokslinių straipsnių. Sukūrė otorinolaringologų mokyklą, prisidėjo prie sveikatos reformos vykdymo Lietuvoje. Stažavo Vokietijoje, Danijoje.
Linkuvos kalvagūbris
Linkuvos kalvagūbris − moreninis kalvagūbris Lietuvos Vidurio žemumos šiaurinėje dalyje. Kalvagūbris ištįsęs lanku, išgaubtu į pietus. Jo ilgis apie 120 km, plotis 1−3 km.
Geografija
Linkuvos kalvagūbris prasideda 5 km į pietryčius nuo Vegerių, Latvijoje, eina Joniškio rajono savivaldybės teritorija per Juodeikius, Dilbinėlius, Rūdiškius, Pakruojo rajono savivaldybės teritorija per Linkuvą, Pasvalio rajono savivaldybės teritorija per Tetirvinus, Biržų rajono savivaldybės teritorija per Nemunėlio Radviliškį, prie Apaščios ir Nemunėlio santakos vėl patenka į Latviją.
Linkuvos kalvagūbris skiria Žiemgalos ir Mūšos-Nemunėlio žemumas. Kalvagūbrį šiaurės rytų dalį kerta Mūša, kurios aukštupys iki tol teka jo pietine papėde, ir Nemunėlis ties santaka su Apaščia.
Kalvagūbrį sudaro 3 atkarpos: šiaurės vakarinė, vidurinė (aukščiausia) ir šiaurrytinė. Šiaurės vakarinė atkarpa tik 10−15 m santykinio aukščio; šiaurės rytuose ji palaipsniui nusileidžia į Žemgalės žemumą, todėl kalvagūbris šioje atkarpoje pastebimas tik iš pietvakarių. Apie 7 km į vakarus nuo Linkuvos prasideda ir tęsiasi į rytus per Linkuvą vidurinė kalvagūbrio atkarpa. Virš aplinkinių lygumų ji pakilusi apie 30 m ir vienodai ryški iš šiaurės ir pietų.
Linkuvos kalvagūbrio šiaurinėje papėdėje prasideda daugybė upelių (Lielupės intakų), tekančių į šiaurę per Žemgalės lygumą.
Geologija
Linkuvos kalvagūbris – galinė morena, susidariusi iš priemolio su juostuotųjų molių, kai kur – smėlio lęšiais. Be to, molių yra aplygintoje kalvagūbrio keteroje ir šlaituose.
Linkuvos kalvagūbrio reljefas plokščiai banguotas arba lėkštai kalvotas. Kalvagūbrį sudaro moreninis priemolis su juostuotųjų molių lęšiais. Be to, moliai aptinkami aplygintoje kalvagūbrio keteroje ir šlaituose.
Linkuvos kalvagūbrį sustūmė ledyno plaštaka, atšliaužusi nuo Rygos įlankos. Tirpstant ledynui, kalvagūbrio žemesnės vietos buvo apsemtos susitvenkusių tirpsmo vandenų. Jie aplygino kalvagūbrio paviršių, apklodami jį limnoglacialinėmis nuosėdomis. Ilgiausiai išbuvo apsemta šiaurrytinė atkarpa, todėl ji yra lygiausia.
Juodkalnijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Juodkalnijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Finalo rungtynės
-
Kašmyro istorija
Kašmyro istorija - kultūrinio Pietų Azijos regiono, susikoncentravusio Kašmyro slėnyje, istorija. Kadangi iki XIX a. atskiri Didžiojo Kašmyro kultūriniai regionai vystėsi savarankiškai, apie kitas jo dalis galima rasti informacijos straipsniuose Džamu istorija, Ladako istorija, Baltistano istorija.
Senovė
Pagrindinis straipsnis: Gandharos istorija
Kašmyro slėnis turi ilgą istoriją. Gentinė Kašmyro valstybė minima jau senovės indų tekstuose, tarp jų ir Mahabharatoje. Nuo III a. pr. m. e. ši teritorija buvo priklausoma nuo daugybės imperijų, kurios valdė Šiaurės Vakarų Indiją (Gandharos regioną). Čia viešpatavo Maurjai, Indo-graikai, Indo-skitai, Kušanai, eftalitai.
Hinduizmo-Budizmo laikotarpis
Nuo VI a. Kašmyras iškovojo nepriklausomybę kaip atskira valstybė, ir iki 1339 m. jį valdė įvairios dinastijos, kurios propagavo budizmą ir hinduizmą.
Pirmoji svarbi dinastija buvo Gonandai, kurių metu įsitvirtino Kašmyro statusas. Pirmieji jos valdovai buvo budizmo rėmėjai, tačiau vėlesnieji jau statė hinduistines šventyklas. Tuo metu buvo pastatyta sostinė Šrinagaras.
Labiausiai Kašmyras suklestėjo Korkatų dinastijos laikais. Jos žymiausias valdovas Lalitadija Muktapidas (724-761) sukūrė imperiją, valdžiusią visą Šiaurės Indiją, dalį Tibeto, Irano. Tai buvo didžiausias Kašmyro išsiplėtimas istorijoje.
Korkatų, taip pat vėlesnių dinastijų laikais Kašmyras tapo mokslo ir meno centru, čia buvo sukurta daugybė puikių architektūros bei literatūros paminklų
Islamo laikotarpis
Pagrindinis straipsnis: Šamasudinų dinastija
Nuo XIV a. slėnyje įsiviešpatavo musulmoniška dinastija, šalyje plito islamas. Tai buvo antrasis Kašmyro suklestėjimas, kuomet valdė išmintingi valdovai, klestėjo kultūra.
Mogolai, Duraniai, Sikhai
1587-1752 m. Kašmyras priklausė Mogolų imperijai, ir šiuo metu šalis irgi klestėjo. Mogolų imperatoriams patiko vietos klimatas, todėl jie vertino kraštą, pastatė čia savo vasaros rezidencijų, įkūrė puikius sodus.
Tačiau XVIII a silpstant Imperijos valdžiai ir šalyje prasidėjus anarchijai, Kašmyrą užėmė Duranių valdomas Afganistanas. Duranių era truko 1752-1819 m. ir tai buvo vienas juodžiausių laikotarpių Kašmyro istorijoje. Dėl to vietos diduomenė patys pasikvietė tuo metu galingus sikhus, kad užkariautų Kašmyrą ir išvaduotų nuo priespaudos. Sikhai valdė 1819-46 m.
Džamu-Kašmyro karalystė
Pagrindinis straipsnis: Džamu-Kašmyro karalystė
Britams sutriuškinus sikhų galybę šiaurės Indijoje, galią regione įgavo iki tol silpna dogrų valstybėlė Džamu. Dograi pradėjo užkariavimus, sukurdami didelę valstybę, kurios teritorija ir tapo Džamu-Kašmyro karalyste, atitinkančia Kašmyro regiono plačiąja prasme teritoriją. Ši karalystė įėjo į Britų Indijos sudėtį, tačiau turėjo savivaldą. Tai buvo viena didžiausių Britų Indijos valdų.
Kašmyro konfliktas
Pagrindinis straipsnis: Kašmyro konfliktas
Džamu-Kašmyro valstybėje buvo aiški musulmonų dauguma, ir jis buvo greta Pakistano, bet jį valdė hinduistas maharadža. Jis nutarė, kad Kašmyras turėtų likti nepriklausomas, tačiau vėliau, dėl įvairių priežasčių, kurias Indija ir Pakistanas interpretuoja skirtingai, prasidėjo karas, ir minėtas maharadža paprašė Indijos pagalbos. Indija užėmė du trečdalius teritorijos, o Pakistanas – likusį trečdalį.
Šio konflikto metu susiformavo linija tarp abiejų šalių, kuri nėra pripažįstama abiejų valstybių, tačiau kuri de facto yra valstybių riba. Dabartiniu metu Kašmyro slėnis yra valdomas Indijos ir sudaro dalį Džamu ir Kašmyro valstijos
Jermakas
250px|thumb|Jermakas Jermakas (rus. Ерма́к Тимофе́евич, g. 1532 arba 1542 – m. 1585 rugpjūčio 5 arba 6) – Dono kazokų atamanas, vienas pirmųjų Sibiro užkariautojų.
Ankstyvieji metai
Jermakas Timofejevičius gimė prie Čiusovajos upės, rytiniame Maskvos pakraštyje. Vienintelis turimas šaltinis apie Jeremako vaikystę yra Čerepanovo kronikos, kurios buvo surinktos 1760 m. – daug vėliau po Jermako mirties ir niekada nebuvo pilnai išleistos, tačiau 1894 m. istorikas A. A. Dmitrijevas padarė išvadą, jog tai greičiausiai yra autentiškas XVII a. dokumentas. Kronikose yra minima, jog Jermako senelis buvo Afonasijus Grigorjevičius Alenivas, jis atvyko iš Suzdalio (Maskvos šiaurės rytų regionas). Norėdamas išvengti skurdo persikėlė į pietus – į Vladimirą, kur tapo kučieriu (vežiku) Muromo miškuose. Muromo miškuose jis buvo suimtas vaivados dėl to, kad veždavo nesąžiningus keleivius – plėšikus, kurie jį samdė. Vėliau Afonasijaus sūnus (Jermako tėvas) Timofėjus persikėlė į Stroganovo žemes prie Čiusovajos.
Profesija
Jermakas dirbo Stroganovo upių laivuose vežėju ir jūreiviu, gabeno druską Kamos ir Volgos upėmis. Laikui bėgant jis pavargo nuo šio darbo ir surinkęs gaują tapo upių piratu. Tarp savo bičiulių kazokų įgavo pravardę Jermakas.
Prieš Sibiro užkariavimą Jermakas dalyvavo Livonijos kare, kuriame vadovavo kazokų būriui.
Ona Mačernienė
Ona Mačernienė (g. 1949 m. kovo 3 d. Stokaičiuose) – Lietuvos pedagogė.
Biografija
1956–1957 m. mokėsi Žvingių vidurinėje mokykloje, 1957–1960 m. – Stokaičių pradinėje mokykloje, 1960–1961 m. – Vizbarų septynmetėje mokykloje, 1961–1967 m. – Žygaičių vidurinėje mokykloje. 1973 m. baigė Vilniaus universiteto Matematikos ir mechanikos fakultetą. 1967–1968 m. Balčių aštuonmetės mokyklos mokytytoja, 1973–1975 m. Vilniaus 39-osios vidurinės mokyklos matematikos mokytoja, nuo 1975 m. Vilniaus 41-osios vidurinės mokyklos matematikos mokytoja, 1987–1998 m. direktoriaus pavaduotoja, nuo 1998 m. – direktorė.
FC Thun
Tuno FC – Šveicarijos futbolo klubas iš Tuno.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1898 m. Kitados rungtyniavo aukščiausiame šalies divizione.
Bobbie Singer
Bobbie Singer (tikrasis vardas Tina Schosser; g. 1981 m. vasario 22 d. Lince) – austrų dainininkė.
Būdama 15 metų įrašė pirmą dainą „Egoistic“, bet sėkmės nesusilaukė. 1999 m. su daina „Reflection“ transliuotojo ORF sprendimu išrinkta Austrijos atstove 44-ajame „Eurovizijos“ dainų konkurse, kuris vyko gegužės 29 d.Jeruzalėje. Konkurse Bobbie Singer su 65 taškais užėmė 10 vietą tarp 23 dalyvių. 2000 m. atlikėja įrašė dainą „Before I Die“ siaubo filmui „Seven Days to Live“, tačiau ir ši daina sėkmės neatnešė.
SC Wacker Leipzig
Leipcigo „Wacker“ – buvęs Vokietijos futbolo klubas iš Leipcigo.
Ansi
Ansi (arba Anesi) – miestas rytų Prancūzijoje, Ronos-Alpių regione, 35 km į pietus nuo Ženevos. Įsikūręs Savojos Alpių papėdėje, prie Ansi ežero šiaurinio kranto. Aukštutinės Savojos departamento centras. Yra oro uostas, geležinkelio stotis, pro miestą eina Ženevos–Grenoblio plentas.
Metalurgijos, tiksliųjų mašinų gamybos, metalo apdirbimo, elektronikos, aviacijos, tekstilės (medvilnės), popieriaus, maisto (šokolado) pramonė. Populiarus Alpių kalnų kurortas.
Mieste yra XII a. salos rūmai (Palais de l’Isle) Tju upėje, XII-XVI a. Ansi pilis, XVI a. Šv. Petro vėlyvosios gotikos katedra, kitos XV–XVII a. bažnyčios, 1784 m. pastatyti vyskupų rūmai.
Istorija
Ansi susiformavo iš senovės keltų gyvenvietės. XIII-XIV a. Ansi buvo Ženevos kunigaikštystės sostine, nuo 1401 m. atiteko Savojos grafystei. 1535–1819 m. buvo Ženevos vyskupų rezidencija. Nuo 1860 m. miestas priklauso Prancūzijai.
Sportas
Mieste žaidžia aukščiausiosios futbolo lygos komanda Évian Thonon Gaillard FC.
Mažasis buivolas
Mažasis buivolas, arba anoa (Bubalus depressicornis) – jaučių (Bovinae) pošeimio dykaraginis žinduolis.
Mažiausias iš buivolų, išvaizda panašus į stambią antilopę. Kūno aukštis 60-100 cm, masė 150-300 kg. Kailis tamsiai rudas, snukio galas, dėmė pakaklėje ir kojų apatinės dalys baltos. Ragai užauga iki 40 cm ilgio, beveik tiesūs, truputį nukreipti atgal ir šiek tiek į viršų.
Gyvena tik Sulavesio saloje. Kalnuose gyvenantis mažasis buivolas buvo išskirtas į atskirą rūšį - kalninį buivolą (Bubalus quarlesi).
Gyvena pelkėtose džiunglėse ir kalnų miškuose iki 2000 metrų aukščio. Laikosi pavieniui, poromis, kartais nedideliais būriais. Minta žoliniais augalais, medžių ir krūmų lapais, ūgliais, vaisiais, vandens augalais. Poruotis gali bet kuriuo metų laiku. Nėštumas trunka 275-315 dienų, gimsta 1 jauniklis. Subręsta 2-3 metų, gyvena iki 25 metų.
Nykstanti rūšis, įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą.
Išnašos ir šaltiniai
thumb|left|200px
Grasulfas I
Grasulfas I (m. 571 m.) – pirmojo lombardų karaliaus Alboino brolis, manoma, kad jis buvo pirmasis Friulio hercogas.
Dėl pirmojo Friulio hercogo ginčijamasi: Paulius Djakonas teigė, kad pirmasis buvo Gisulfas, kiti tyrėjai sako, kad pirmasis buvo Grasulfas, nes diplomatiniuose laiškuose jis vadinamas hercogu. Laiškas rašytas frankų Austrazijos dvaro majordomo Gogo (Gogo) (valdant Sigebertui I ar Childebertui II), tarp 571 m. (kai Gogas iškilo į majordomus) ir 581 m. (kai Gogas mirė). Laiškas nedatuotas, jo nepavyksta susieti su konkrečia data. Tradiciškai jį priskiria Gogo mirties metams (581 m.), bet alternatyvi hipotezė (autyorius Walter Goffart) teigia, kad laiškas rašytas maždaug 571–572 m., Sigeberto I ambasados į Konstantinopolį metais. Gogas laiške ragino Grasulfą tapti frankų sąjungininku, kad kartu su Bizantija ir popiežiumi išvyti įsibrovėlius (spėjama, lombardus) iš Italijos. Pasiuntiniai Austrazijoje laukė Grasulfo atsakymo, kad kad galėtų jį perduoti Bizantijos imperatoriui.
Grasulfo sostinės vieta nežinoma. Galbūt Grasulfas buvo hercogas, bet ne Friulio hercogijos.
Kaljanas (miestas)
Kaljanas – miestas vakarų Indijoje, Maharaštros valstijoje, prie Mumbajaus (kartais laikomas jo priemiesčiu). 1,26 mln. gyventojų (2005). Išsidėstęs prie Ulhas upės žiočių Arabijos jūron, 48 km į šiaurės rytus nuo Mumbajaus.
Miesto plėtrą stipriai paskatino Mumbajaus miesto perkrovimas, čia įsikūrė daug pramonės įmonių. Didžiausias pramonės kompleksas yra rytinėje miesto dalyje – čia gaminami dažai, chemikalai, elektros prietaisai ir įranga. Su Mumbajumi susisiekia geležinkelio linija.
Mieste daug senovės pastatų griuvėsių.
Istorija
Tai senas uostas, žinomas dar nuo Guptos dinastijos laikų (320–550 m.). XVI a. jį valdė musulmonai, vėliau – mogolų imperatorius Šahdžahanas, kuris XVII a. viduryje pastatė tvirtovę. XIX a. viduryje užvaldė britai.
কল্যান-দোম্বিৱালি Kalyan-Dombivli Kaljan-Dombivali Kalyan-Dombivli Kalyan-Dombivali Kalyan-Dombivali Kalyan-Dombivli
Sena ir Marna
Sena ir Marna  – Prancūzijos departamentas šalies centro šiaurėje, Il de Franso regione, pavadintas pagal Senos ir Marnos upių vardus. Administracinis centras – Melenas (Melun).
Departamente 5 apskritys, 45 kantonai, 31 municipalinis susivienijimas ir 514 komunos. Plotas – 5 915 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, Il de Franso provincijos dalyje.
Departamentas įeina į Prancūzijos „Didžiąją karūną“, kurią sudaro Uazos slėnis, Ivlinas, Esonas bei Sena ir Marna. „Mažąją karūną“ sudaro Aukštutinė Sena, Sena-Sen Deni ir Marnos slėnis.
Geografija
thumb|[[Cezaris|Cezario pilis Provanse]] Senos ir Marnos departamentas šiaurėje ribojasi su Uazos ir Esno, rytuose su Uazos slėnio, Senos-Sen Deni, Marnos slėnio, pietuose su Luarės, Jonos bei vakaruose su Obo ir Uazos departamentais.
Klimatas
Klimatas tipiškas atlantinis, lietus|lietaus iškrenta vidutiniškai 650 mm, kiek daugiau rytuose. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra 3,2 °C, liepos mėnesio – 18,6 °C.
Ekonomika
Apie 60 % teritorijos – 343 000 ha, užima žemės ūkis su 3242 sklypais, iš kurių 451 didesni nei 200 ha. Auginami kukurūzai, burokėliai, kviečiai, aliejinės kultūros. Apie 150 ūkių primelžiama 300 000 hektolitrų pieno skiriama Brijė sūrio gamybai.
Nuo 1240 m. auginamos rožės, o Provansas dažnai vadinamas rožių sostine. Mo apylinkėse nuo XIII a. auginamos garstyčios, kurios buvo tiekiamos karaliaus stalui. Yra kelios šokolado ir saldumynų gamyklos.
Departamente kasmet išgaunama po 0,5 mln. t naftos, kasamas gipsas, smėlis, žvyras, gaminamas cementas. Apie 50 000 gyventojų savo butus jau šildosi geoterminiais vandenimis.