cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Čikaga
Istorija
Per darbininkų streiką Haymarket, įvykusį Čikagoje 1886 m. gegužės 4 d., kilusių riaušių metu žuvo keli gyventojai. 1893 ir 1933 m. mieste surengtos pasaulinės parodos. Apie 1900 m. Čikaga išaugo į penktą pagal dydį pasaulio miestą.
Ekonomika
Čikaga laikoma Vidurio Vakarų finansų, ekonomikos ir kultūros lopšiu. Tai tarptautinis prekybos ir finansų centras; čia veikia keletas vertybinių popierių biržų. Čikagos darbo rinka užima trečią vietą JAV pagal pagaminamą produkciją (442 mlrd. JAV dol.).
Mieste ir priemiesčiuose yra įsikūrusios 66 iš Fortune 500 didžiausių JAV kompanijų, tarp jų: „Boeing“, „Sara Lee“, „Walgreens“, „Motorola“, „Caterpillar“, „Sears“, „State Farm Insurance“, „Allstate“, „Deere“, „McDonald's“, „Aon“, „Office Max“, „USG“ ir „Tribune Company“.
Oro uostai
Pagrindinis Čikagos oro uostas yra Čikagos O'Haro tarptautinis oro uostas, esantis Čikagos šiaurės vakarinėje dalyje. Nuo 1962 iki 1997 m. O’Haro oro uostas buvo užimčiausias pasaulio oro uostas. Plona žemės juosta sujungia pagrindinę Čikagos dalį su O’Haro oro uostu. Antras pagal dydį ir senesnis Čikagos oro uostas yra Čikagos Midvėjaus oro uostas, esantis miesto pietvakarinėje pusėje. Nuo 1932 iki 1962 m., kai buvo buvo vykdomi O’Haro oro uosto plėtimo darbai, Midvėjaus oro uostas užėmė jo, kaip užimčiausio pasaulio oro uosto, statusą. Dar vienas, mažesnis Meigs Fildo oro uostas, buvęs Mičigano ežero pusiasalyje, – apleistas, uždarytas nuo 2003 m., mero Richard M. Deil jaun. įsakymu. 200px|thumb|right|Lietuviškas restoranas
Gyventojai
Čikagiečiai save identifikuoja pagal gyvenamąjį rajoną, į kuriuos miestas buvo suskirstytas 1920 m. Čikagos universiteto pagalba. Afrikos amerikiečiai sudaro du penktadalius miesto gyventojų, kas trečias gyventojas yra baltųjų rasės, kas ketvirtas – ispanų kilmės ir kas dvidešimtas yra azijietis. Čikagoje yra taip pat įsikūrusi viena didžiausių išeivių iš Lietuvos bendruomenė.
Architektūra
Čikaga yra stačiakampio plano. Miesto centras išsidėstęs prie Mičigano ežero. Pietinėje dalyje daugiausia sukoncentruota pramonė. Čikagoje vyrauja po 1871 m. gaisro statyti pastatai. Tuomet didžiausią įtaką miesto architektūrai padarė vadinamoji Čikagos mokykla. XIX a. pabaigoje mieste statyti eklektiniai, neoklasicistiniai pastatai. XX a. pirmoje pusėje mieste vyravo Bauhauso architektūra, pradėtos naudoti plieninės, kabamosios ekraninės konstrukcijos. Čikaga laikoma pirmuoju pasaulyje miestu, kuriame pradėti statyti dangoraižiai. Čikagoje stovi daugiau kaip 200 pastatų, kurių aukštis yra virš 100 metrų. Aukščiausias dangoraižis – Sears Tower. Čikaga turi ilgametes aukštybinės statybos tradicijas, o nuo 1973 m. užima pirmąją vietą JAV.
Švietimas
miniatiūra|[[Čikagos universitetas]]
Sportas
right|thumb|U.S. Cellular Field stadionas pietinėje miesto dalyje
Mieste 1994 m. vyko XV pasaulio futbolo čempionatas. 2006 m. laikraštis „The Sporting News“ išrinko Čikagą geriausiu JAV miestu sportui. Miestas turi 15 sportinių klubų ir yra vienas iš nedaugelio JAV miestų sugebėjusių išlaikyti klubus savo miesto ribose. Čikagos „White Sox“ paskutinį kartą tapo stipriausia beisbolo komanda 2005 m. Labiausiai pasaulyje atpažįstama komanda yra Čikagos „Bulls“, kurie, vedami Maiklo Džordano net šešis kartus laimėjo NBA čempionatą paskutiniame XX a. dešimtmetyje. Klubas rungtyniauja United Center arenoje, esančioje vakarinėje miesto dalyje.
2007 m. balandžio 14 d. miestas įveikė konkuruojantį Los Andželą ir atstovavo JAV tarptautiniu mastu dėl teisės organizuoti 2016 m. vasaros olimpiadą, tačiau 2009 m. spalio 2 d. pralaimėjo Rio de Žaneirui.
Oleškovas
Oleškovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Balstogės Čarnos valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Čarna Bialostockos ir apie 25 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Oachaka
Oachaka, arba Oachaka de Chuaresas (Oaxaca de Juárez) – miestas pietinėje Meksikoje, Pietų Siera Madrės kalnų Oachakos slėnyje, 1550 m aukštyje. Oachakos valstijos sostinė. 258,0 tūkst. gyventojų (2005 m.), su priemiesčiais – virš 500 tūkst. Yra vietinių skrydžių oro uostas. Keliai į Salina Krusą, Kuautlą, Puerto Anchelį. Misto, elektronikos, tekstilės, statybinių medžiagų pramonė. Svarbus turistinis centras.
Architektūra
Oachaka drauge su šalia esančia Monte Albano archeologine radimviete įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Miestas garsėja kolonijine architektūra: yra XVII a. pr. barokinė Santo Domingo bažnyčia, XVI–XVII a. Nuestra Señora de la Asunción katedra, XVII a. Nuestra Señora de la Soledad bazilika, XIX a. gubernatoriaus rūmai, muziejai, kuriuose saugomi ikikolumbinio ir kolonistinio laikotarpio eksponatai.
Frenkelio fabrikas
thumb|280px|Buvęs Chaimo Frenkelio fabrikas nuo [[Talša|Talšos ežero]] |thumb|280px|Frenkelio fabrikas nuo [[Prūdelis (Šiauliai)|Prūdelio]] miniatiūra|Freinkelio fabrikas, XX amžiaus pradžia thumb|280px|Chaimo Frenkelio fabriko Šiauliuose firminis ženklas 1906 m. thumb|Frenkelio fabrikas nuo Vilniaus g. thumb|Vienas seniausių fabriko korpusų 2008 m. thumb|Gamybiniai korpusai 2008 m. thumb|Chaimo Frenkelio fabriko Šiauliuose firminis ženklas 1914 m. thumb|Chaimo Frenkelio fabriko Šiauliuose kaminas pastatytas 1911 m. thumb|Frenkelio odų fabriko Šiauliuose gaisrininkai. Jokūbas Frenkelis sėdi centre thumb|Frenkelio odų fabriko Šiauliuose meistrai. Jokūbas Frenkelis sėdi centre thumb|Frenkelio odų fabriko Šiauliuose darbininkai sutinkant Lietuvos prezidentą. Jokūbas Frenkelis sėdi centre thumb|Frenkelio odų fabrikas apie 1935 m. thumb|[[Stasys Ivanauskas. Karo sugriautas fabrikas]] thumb|Fabrikas 1945 m. thumb|Atstatyta fabriko elektrinė thumb|„Elnio“ senoji katilinė 2008 m. vasario 7 d. thumb|„Elnio“ senoji katilinė 2008 m. vasario 7 d. thumb|„Elnio“ senoji katilinė po gaisro thumb|„Elnio“ bankrotas 1996 m. spalio mėn. Frenkelio fabrikas – viena didžiausių Rusijos imperijos odų apdirbimo įmonių, 1879–1995 m. veikusi Šiauliuose. Nors per daugelį metų įmonė kelis kartus keitė pavadinimus, šiauliškiai ją visada vadino pirmuoju vardu.
Įkūrimo prielaidos
Šiauliuose iki 1875 m. nebuvo jokios fabrikinės gamybos įmonės. Iš Kauno gubernijos administracinių centrų pagal gamybos apimtį Šiauliai lenkė tik Zarasus. Tik 1836–1858 m. nutiesus plentą Ryga-Tilžė ir 1871 m. rugsėjo 4 d. atidarius Liepojos-Romnų geležinkelį, Šiauliai greitai tapo svarbiu prekybos centru, įgijo puikias ekonominio vystymosi perspektyvas ir formavosi kaip stambus Lietuvos Šiaurės vakarų regiono pramonės centras. Pirmoji stambi maisto pramonės įmonė – pirklio Jakovo Podliašuko tabako fabrikas Šiauliuose įkurtas 1879 m. Tiesa, 1859 m. panaikinus valstybines kredito įstaigas, išskyrus Valstybinį banką, Rusijos imperijoje, kuriai priklausė ir lietuviškosios gubernijos, nebeliko legalaus (viešojo) kredito. Steigti privačias kredito įstaigas nebuvo leidžiama. Verslininkai turėjo vienintelę išeitį – sekant didžiųjų miestų verslininkų pavyzdžiu, imtis iniciatyvos ir steigti savitarpio kreditavimo susivienijimus. Pirmoji Šiauliuose savitarpio kredito bendrovė įsteigta 1881 m. grafo Nikolajaus Zubovo iniciatyva.
Nors Rusijos imperija didelių paskatų pramonės plėtrai Lietuvoje ir neteikė, Šiauliai, kurių apylinkėse nuo Šiaulių ekonomijos laikų buvo stiprus žemės ūkis, auginta daug galvijų, netrukus tapo žymiu odos apdirbimo centru. 1877–1885 m. Rusijos imperijos vyriausybė muitais apribojo odų pramonės produkcijos importą. Be to, po 1863 m. sukilimo ir baudžiavos panaikinimo mieste atsirado nemažai pigios darbo jėgos.
Tai buvo pagrindinės priežastys, kodėl jaunas Ukmergės pirklys Chaimas Frenkelis, tik kiek pramokęs odų išdirbimo meno, atsiskyrė nuo brolio Abraomo verslo ir su sukauptu 5000 rublių kapitalu persikėlė į Šiaulius ir, pietrytiniame Šiaulių priemiestyje iš valstiečio Urbono nupirkęs pelkėtą žemės sklypą, dviejuose mediniuose namuose įkūrė primityvią odos dirbtuvėlę.
Ch. Frenkelio odų fabrikas
Jeigu Frenkelio odų dirbtuvėje tedirbo vos 10 darbininkų, fabrikui ėmus augti, darbininkų skaičius ėmė didėti. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą fabrike dirbo 800 darbininkų, o metinė produkcija siekė net 14 milijonų aukso rublių. Įmonės teritorija užėmė 100 000 kvadratinių metrų plotą, kuriame buvo apie 60 įvairaus dydžio pastatų.
Geros kokybės gaminių dėka fabrikas greitu laiku užkariavo vieną po kitos Rusijos sritis, gamyba sparčiai augo, 1913 m. į įvairias sritis buvo išsiunčiama iki 1500 vagonų odos prekių. 1905 m. Ch. Frenkelio odos dirbiniai Paryžiaus parodoje apdovanoti aukso medaliu. Ypač fabrikas išgarsėjo, kai 1906 m. pradėjo gaminti aukščiausios kokybės „raudonuosius padus“, turėjusius didelę paklausą rinkoje. Prekybai plečiantis Ch. Frenkelio fabrikas dideliais kiekiais odas atsiveždavo net iš Pietų Amerikos (Montevidėjas, Rio de Žaneiras) ir Indijos. Odos išdirbimui reikalingų medžiagų įmonė įsigydavo Rusijoje, dalį importuodavo. „Encyclopædia Britannica“ 1911 m. Šiaulius įvardijo kaip pasaulinį odų pramonės centrą.
Ch. Frenkelis, nors ir savamokslis, buvo sumanus fabrikantas. Fabrike netruko atsirasti technikos naujovių, jame įrengti pirmieji mieste telefonai, 1894 m. fabrike įrengtas garo katilas, gamybos procese pradėtas naudoti artezinių šulinių vanduo. 1908 m. fabrike buvo suburta gaisrininkų komanda, kuri gesino fabrike ir mieste kilusius gaisrus. 1900 m. Ch. Frenkelio odų fabrike buvo įrengta 50 kW galios dinamo mašina, kurios gaminama elektra buvo naudojama fabriko patalpoms bei teritorijai apšviesti ir suko du 16 ir12 AJ variklius. 1902 m. teritorijos ir patalpų apšvietimui naudotos 2 Voltos lanko ir apie 300 kaitrinių elektros lempučių. 1906 m. baigęs Berlyno universiteto Chemijos fakultetą, į verslą įsijungė ir vienintelis sūnus, Rygos I gildijos pirklys Jokūbas Frenkelis. Jam buvo patikėta diegti moderniausius odų rauginimo metodus.
Sėkmingą verslą nutraukė Pirmasis pasaulinis karas. Dar kurį laiką fabrikas gamino odas armijai, bet artėjant frontui, Rusijos imperijos kariuomenės Vakarų fronto karo vadovybės įsakymu dalis fabriko mašinų buvo evakuota Rusijon, kita dalis vietoje sunaikinta, didžiuliai pagamintos odos ir žaliavos sandėliai išplėšti. Chaimas Frenkelis su šeima pasitraukė į Rusiją, po Spalio perversmo – į Vokietiją.
„Batas“
1918 m. Chaimas Frenkelis su sūnumi grįžę į Šiaulius ir pamatę nuniokotą fabriką, Vokietijoje derėjosi dėl nuostolių atlyginimo, bet susitarimo nebuvo pasiekta. Netrukus Chaimas Frenkelis mirė, bet 1920 m. karo sugriautame mieste Frenkelio odų fabrikas vėl pradėjo veikti. Jokūbas Frenkelis su giminaičiais Chaimu Leiba Šiškinu, Hiršu Eliju Mordeliu, Izaoku Mordeliu ir Fainušu Potruchu atnaujino gamybą, bet nei buvusios šlovės, nei buvusių gamybos mastų fabrikas nebepasiekė.
Netekus Rusijos rinkos reikėjo derintis prie naujų rinkos reikalavimų. Vietoje prieš karą gamintų 4 odos rūšių J. Frenkelis 1929 m. jau gamino 37 rūšis, kad patenkintų vietos rinkos reikalavimus. Tai neigiamai atsiliepė gamybos apyvartinėms lėšoms ir gamybos tempui. Su panašiomis problemomis susidūrė ir kitos Šiaulių odų apdirbimo įmonės, kartu paėmus, gaminusios tik 1/6 prieškarinės produkcijos. 1925 m. Frenkelio, brolių Rogalinų, brolių Nurokų ir brolių Choronžickių fabrikai, vengdami bankroto, sudarė kartelį, kuris reguliavo produkcijos kainas ir kiekį, reikalingą vidaus rinkai. Šis kartelis tais pačiais metais Frenkelio fabriko patalpose, kurių dalis dėl susiaurėjusios gamybos buvo tuščios, įsteigė avalynės fabriką „Batas“, kuris per trumpą laiką nurungė importinę produkciją ir užkariavo beveik visą Lietuvos avalynės rinką.
1926 m. birželio 24 d. fabrikas pradėjo darbą ir buvo reorganizuotas akcinės bendrovės pagrindais. J. Frenkelis surinko geriausius Lietuvos batsiuvius, pasikvietė keletą specialistų iš Vokietijos, Austrijos, Latvijos, kurie turėjo mokyti vietinius darbininkus dirbti su mašinomis, ugdyti kvalifikuotą darbo jėgą.
Iš pradžių „Bate“ dirbo tik 50 darbininkų, per dieną būdavo pagaminama apie 50 porų batų. Vėliau, apsirūpinus mašinomis, maždaug kas 20 sekundžių būdavo pagaminama batų pora. 1939 m. „Bate“ dirbo 500 darbininkų.
Fabrikas tapo didžiausiu avalynės fabriku Lietuvoje, jis avalyne aprūpino daugiau, kaip pusę Lietuvos gyventojų. Bato avalynė buvo graži, patvari, patogi ir įvairiose vietinėse bei tarptautinėse parodose nuolat laimėdavo aukso medalius bei kitus apdovanojimus. Produkcija nedideliais kiekiais buvo eksportuojama ir užsienyje susilaukė teigiamo įvertinimo.
J. Frenkelio odos fabrikas
Veikė ir Frenkelio odos fabrikas, nors jau 1926 m. odų pramonėje ėmė reikštis perprodukcija, nes vidaus rinkos perkamumas buvo silpnas, o užsienio rinkos uždarytos. Odų apdirbimo pramonei padėjo išsilaikyti tik Lietuvos kariuomenės intendatūros užsakymai karių batams, arklių pakinktams ir kt. 1929 m. Frenkelio, Nurokų, J. Faino ir Rogalinų odos fabrikų metinė produkcija siekė 17 mln. litų vertės, juose dirbo 500 darbininkų.
Žaliavą gamybai – gyvulių odas, pradžioje daugiausia importuodavo, nes vietinių galvijų odos buvo prastos kokybės, inkštiruotos ir netiko išdirbimui. Nuo 1930 m. Lietuvos žemės ūkiui persiorientavus intensyvios gyvulininkystės kryptimi ir ėmus gerinti galvijų veisles, Šiaulių odos fabrikai vis daugiau naudojo vietinių raguočių, veršių, ožkų, avių, kiaulių odų.
Odos buvo išdirbamos pusiau rankiniu, pusiau mašininiu būdu. Žalios odos rauginimo skyriuje buvo dedamos į didžiules statines rauginti, po to dažomos, plaunamos, lyginamos, džiovinamos, karpomos. Darbas buvo labai sunkus, nešvarus, dvokiantis, visur tekšojo balos.
1928 m. fabriko apyvarta siekė 12 mln. Lt, o 1938 m., kai krito žaliavų ir apdirbtų odų kainos – 7 mln. Lt, bet buvo apdirbta 267 000 odų. Vidaus rinkoje 1938 m. odos dirbinių produkcijos buvo parduota už 9 mln. Lt, užsienyje – už 1,5 mln. Lt.
Nacionalizacija
Prasidėjus TSRS okupacijai, 1940 m. rugpjūčio mėn. nacionalizuoti J. Frenkelio odos fabrikas (345 darbininkai), „Bato“ fabrikas (850 žmonių) ir kitos miesto pramonės įmonės. J. Frenkelio fabrikas pavadintas Odų fabriku Nr. 5, jo direktoriumi paskirtas buvęs komisaras J. Šumauskas, „Bato“ fabrikui vadovavo Lurje. Vadovauti odos pramonei sukurtas Odos trestas.
Visoje Šiaulių odos pramonėje gamybos lygis smuko. 1941 m. vasario mėn. chromo gamybos planas Odų fabrike Nr.5 įvykdytas 90,6 %, padų gamybos – 46,9 %. Įmonių vadovybė neleistinai nesirūpino tiekimu, trūko chemikalų, žaliavų. „Bato“ fabrike 1941 m. sausio mėn. iš 4000 porų batų daugiau kaip 100 porų grąžinta kaip niekalas – batai buvo su dideliais trūkumais. Kovo pabaigoje LKP Šiaulių miesto komiteto sekretorius Abelis Kleineris rašė, kad „labai pašlijusi darbo drausmė: daugelis darbininkų pradeda dirbti 10-15 minučių vėliau ir baigia darbą 10-15 minučių anksčiau. Pasitaikydavo, kad darbininkai ir net meistrai į darbą ateidavo neblaivūs.“ Nors artėjant TSRS-Vokietijos karui odos pramonės gaminiai ypač buvo reikalingi, Šiaulių fabrikai ir toliau buvo labai blogai aprūpinti žaliava, kurią turėjo gauti iš vietinių resursų ir Sovietų Sąjungos fondų. 1941 m. II ketvirtį Šiaulių odos įmonės iš vietinių tiekėjų, t. y. „Maisto“, gavo tik 50 % skirtų fondų, o iš Sąjungos tiekėjų negavo nieko. Fabrikų turimos atsargos baigėsi, negavus žaliavų grėsė gamybos sustabdymu.
„Elnias“
Karo metu Ch. Frenkelio fabriko korpusai labai nukentėjo dėl tiesioginio rusų artilerijos apšaudymo nuo Šimšės kalvų. Kai kuriuos gamybinius pastatus susprogdino besitraukiantys vokiečiai. Iš mirkymo-rauginimo ir klijų virimo skyrių visai nieko nebeliko. Fabrikui buvo suteiktas „Elnio“ vardas, jo direktoriumi paskirtas Jakovas Šumkauskas. Fabriko atstatymas prasidėjo jau 1944 m. rudenį, o gruodžio mėn. pradėjo veikti pirmieji chromo apdirbimo, žievės malimo skyrius, o vėliau ir kailių apdirbimo skyrius. 1946 m. „Elnyje“ pastatytas pirmasis respublikoje konvejeris. 1949 m. prasidėjo antrojo konvejerio statyba. Chromo gamybai gautos naujos mašinos ir atidarytas naujas cechas. Įmonė specializavosi gaminti chromą iš arklių ir kiaulių odų.
Tačiau 1946 m. balandžio mėn. LKP Šiaulių MK 1-ojoje konferencijoje „Elnio“ direktorius J. Šumkauskas (vėliau nuteistas už socialistinės nuosavybės grobstymą) pripažino, kad dėl medžiagų, žaliavų ir energijos trūkumo įmonė dažnai nedirbdavo ir darbininkams buvo mokama 50% atlyginimo. 1946–1947 m. Kauno bazėje buvo išbrokuota 10 000 porų avalynės, pagamintos „Elnyje“. 1951 m. vasario 4 d. surašyti trys aktai, pagal kuriuos „Elnio“ produkcijos pirma rūšis sumažinta 49,6%, į fabriką grąžinta 16,1% gaminių. 1951 m. kovo 3 d. Vilniaus centrinė universalinė parduotuvė rašė Vyriausiajai lengvosios pramonės realizavimo valdybai ir prašė sustabdyti „Elnio“ kombinato avalynės siuntimą, nes avalynė prastos kokybės, bloga apdaila, moteriškos avalynės fasonai neturi paklausos. 1951 m. sausio-vasario mėn. Kauno prekyba išbrokavo „Elnio“ avalynės už 10 066 rb. Dėl tokios „stachanovinės“ gamybos 1951 m. „Elnio“ sandėliuose susikaupė avalynės už 7 mln. rublių.
1953 m. vienuolikos mėnesių planą kombinatas įvykdė tik 97,2%, o dėl blogos avalynės kokybės buvo pareikšta pretenzijų 90 663 poroms avalynės, kurios vertė 190,6 tūkst. rb. Be to, buvo sumokėta 268,1 tūkst. rb. baudų už prekių pateikimo pirkėjams taisyklių pažeidimus. Vidinio broko buvo pagaminta už 528,6 tūkst. rb., nuostoliai dėl broko sudarė 359,6 tūkst. rb. beje, pagal 1953 m. planą įmonei buvo numatyti 7,5 mln. rb. nuostolių, kuriuos kas mėnesį turėjo padengti aukštesnės organizacijos. Kadangi dažniausiai tos sumos nebūdavo pervedamos, kombinatui trūkdavo apyvartinių lėšų. Tiekėjai atsisakydavo duoti medžiagų. O nuo 1953 m. rugpjūčio 1 d. Valstybinis bankas nutraukė kombinato kreditavimą ir pranešė visiems tiekėjams apie „Elnio“ nemokumą.
1953 m. odos avalynės kombinate „Elnias“ dirbo 2320 žmonių, iš jų 123 administracijos techninis personalas. Pokariu iki 1953 m. avalynės gamyba padidėjo 24 kartus, o kietų odų gamyba – 8 kartus. 1953 m. įsisavinta masinė kerzinių batų gamyba. Per metus jų pasiūta 100 000 porų, įsisavinta vasarinių vyriškų sandalų odiniais padais gamyba – pagaminta apie 50 000 porų, mažų moteriškų batelių su kailiniu pašiltinimu pagaminta apie 10 000 porų. Iš prastesnės rūšies odos žaliavos pradėta gaminti oda pirštinėms. 1953 m. įmonė gamino pusę visos miesto pramonės produkcijos.
1955 m. pradėjo veikti naujas avalynės gamybos konvejeris rantavimo ceche, į naujas patalpas persikėlė štampavimo cechas, atidarytas naujas klijų virimo cechas, pradėjo veikti valymo įrenginiai. 1965 m. užbaigta Kietų odų gamyklos rekonstrukcija. Tačiau ir toliau kombinatas dirbo nuostolingai. Ir nors 1986 m. tuometiniame gamybiniame odos avalynės susivienijime „Elnias“ buvo sukurta ir įdiegta į gamybą 80 naujų rūšių avalynės, tačiau išaugo ir reklamacijų skaičius.
„Elnias“ ir Šiauliai
Nepaisant nuostolingos gamybos, „Elnio“ fabrikas, nuo 1946 m. kovo mėn. odos ir avalynės kombinatas, nuo 1980 m. gamybinis odos avalynės susivienijimas „Elnias“ buvo viena didžiausių Šiaulių miesto įmonių. Ją darbuotojų skaičiumi tik 1971 m. pralenkė Šiaulių televizorių gamykla, kiek vėliau – karinė gamykla „Nuklonas“. „Elnyje“, kaip ir visose miesto įmonėse, iš dalies siekiant kompensuoti mažus atlyginimus ir blogas darbo sąlygas, daug dėmesio buvo skiriama kultūrai, sportui, darbuotojų gyvenimo sąlygoms. Įmonėje veikė choras, meno kolektyvai, būreliai. Tačiau didžiausia sėkmė lydėjo futbolininkus. Šiaulių Elnias 1948, 1949, 1953, 1957, 1958, 1960 ir 1961 m. tapo Lietuvos futbolo čempionais, 1950, 1951 ir 1956 laimėjo antrąsias, 1952, 1954 ir 1959 m. – trečiąsias vietas. Be to, elniškiai 1950, 1957 ir 1959 m. laimėjo ir Lietuvos futbolo taurę. Į daugelį kovų „Elnio“ futbolininkus vedė „nepakeičiamas“ kapitonas Algirdas Griškonis, klube išaugo nemažai futbolininkų, garsinusių miesto ir Lietuvos vardą.
„Elnio“ kombinato vadovai, matydami, jog specialistai tvarkosi žymiai geriau, pasistengė, kad Rėkyvos VRE būtų perduoti ir kiti fabriko katilai. Kartu jie pareikalavo, kad pagal sutartį būtų tiekiamas numatytų parametrų garas ir šiluma, o tai buvo nelengva. Todėl 1964 m., kai tik Šiaulius pasiekė Dašavos dujos, „Elnio“ katilinėje buvo uždegtas pirmasis dujų fakelas. Tai leido gerokai padidinti katilų našumą, pagerėjo gyventojų aprūpinimas šiluma. Pagal Maskvos projektavimo instituto „Giprosachar“ parengtą projektą prasidėjo „Elnio“ katilinės rekonstrukcija. Katilinėje buvo sumontuotas vienas pirmųjų Lietuvoje vandens šildymo katilas TVGM-30.
Pabaiga
Odos ir avalynės susivienijimas „Elnias“ buvo antra stambi Šiaulių miesto įmonė, patekusi po privatizavimo plaktuku. 1992 m. rugpjūčio mėn. didžiausią dalį fabriko akcijų nupirko kauniečiai, kurie, kaip parodė ateitis, apie odų gamybą ir vadybą nieko nenusimanė. Be to, jau antrą kartą po 1915 m. nutrūkus prekybiniams saitams su Rusija, naujos rinkos Vakaruose vėl neatsivėrė, o Lietuvą užplūdo pigi labdaros avalynė. Todėl fabrikas, kurio „paklausiausia“ produkcija buvo kerziniai batai TSRS kariuomenės kareiviams, tiesiog buvo pasmerktas.
1994 m. akcinės bendrovės „Elnias“, kurios įstatinis kapitalas siekė 1,6 mln. Lt, grynasis pelnas dar sudarė apie 4 mln. Lt, 1995 m. sumažėjo iki 0,9 mln. Lt, bet skolos pasiekė 10,6 mln. Lt, iš jų mokesčių inspekcijai – 2,6 mln., Sodrai – 1,4 mln. Lt. 1996 m. kovo 29 d. vykusiame AB „Elnias“ visuotiniame akcininkų susirinkime stambiausių akcininkų balsais bendrovės įstatinis kapitalas buvo padidintas iki 15,4 mln. Lt, nes, kaip paaiškino įmonės generalinis direktorius Petras Obrikis, būtina grąžinti 3 mln. Lt paskolą kelioms kreditinėms institucijoms, o dviejų paskolų grąžinimo terminai grėsmingai arti: balandį ir gegužę; dar pusės milijono reikia apyvartinėms lėšoms. Bet jau 1996 m. pabaigoje paskelbtas įmonės bankrotas. Fabrikas galutinai uždarytas 1998 m. Kreditoriai netruko pusvelčiui išparduoti bendrovės valdytą turtą. Jie paliko ne tik cheminėmis medžiagomis užterštą Talšos ežerą, bet ir nemažai istorinio paveldo, kuris iki šiol niokojamas.Vienu metu fabriko teritorijoje buvo net 42 savininkai. Gamyklos teritorija labai apleista, gamykloje įsikūrusios smulkios įmonės, kurios buvusiuose cechuose sandėliuoja savo prekes arba gamina gaminius. Tik viena UAB „TDL oda“ kol kas dar susijusi su odos gamyba, tačiau Šiaulių miesto savivaldybės taryba dar 2001 m. yra nusprendusi, jog buvusio Frenkelio fabriko teritorija turi būti skirta miesto gyventojų kultūros ir rekreacijos reikmėms. Numatoma su Europos Sąjungos finansine parama viename iš seniausių, dar Chaimo Frenkelio statytų cechų, pagal savivaldybės parengtą projektą „Šiaulių menų inkubatoriaus įkūrimas“ įrengti Kultūros fabriką.
Premjermajoras
Premjermajoras  – vyresniojo karininko laipsnis Rusijos imperijos kariuomenėje XVIII a. Rangų lentelėje buvo priskirtas VIII klasei. Vyresnis laipsnis buvo papulkininkis, o žemesnis – sekundmajoras.
Pagal 1716 m. statutą majoro laipsnis buvo padalintas į premjermajora ir sekundmajorą.
Premjermajoras pulke vadovavo rikiuotės ir inspekciniams reikalams. Vadovavo pirmajam pulko batalionui, o nesant pulko vado – vadovavo pulkui.
1797 m. abu majorų laipsniai buvo pakeisti vieningu majoro laipsniu.
1827 m., kai Nikolajus I įvedė žvaigždutes kaip skiriamuosius ženklus, dar egzistavo atsargos sekundmajorai ir premjermajorai, tad atsargos sekundmajorų epoletai buvo pažymėti viena žvaigždute, o atsargos premjermajorų ir tiesiog majorų – dviem žvaigždutėmis.
Vytautas Bogušis
Vytautas Bogušis (g. 1959 m. sausio 2 d. Puvočių kaime Varėnos raj.) – Lietuvos pasipriešinimo tarybiniam okupaciniam režimui ir politinis veikėjas.
Biografija
1976 m. dėl religinių ir tautinių įsitikinimų pašalintas iš vidurinės mokyklos. 1977–1979 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1983–1991 m. Vilniaus valstybinio jaunimo teatro inžinierius. 2001–2003 m. Lietuvos radijo ir televizijos komisijos narys, deleguotas LR Prezidento.
Disidentinė veikla
1979 m. rugpjūčio 23 d. pasirašė 45 pabaltijiečių memorandumą. 1979–1988 m. aktyvus Lietuvos laisvės lygos narys. Nuo 1980 m. Lietuvos Helsinkio grupės narys. Su kitais leido pogrindžio spaudą „Laisvės šauklys“, „Vytis“, Tarptautinės žmogaus teisių asociacijos ir Helsinkio grupės leidinio „Krikščionis demokratas“ redaktorius. Bendradarbiavo nelegalioje lietuvių spaudoje – „Lietuvos katalikų bažnyčios kronika“, „Aušra“, „Dievas ir Tėvynė“, Rusijos disidentų pogrindžio spaudoje, teikė informaciją radijo stotims „Vatikano radijas“, „Amerikos balsas“, „Laisvoji Europa“, „Svoboda“. Su kitais pasirašė viešų kreipimųsi į TSRS valdžią ir tarptautines organizacijas dėl piliečių teisių pažeidimų Tarybų sąjungoje, dėl draudimo vokiečiams ir žydams grįžti į tėvynę, dėl Andrejaus Sacharovo, Sergejaus Kovaliovo, Piotro Grigorenkos suėmimo. Vienas iš 1987 m. rugpjūčio 23 d., 1988 m. vasario 16 d. ir 1988 m. rugsėjo 28 d. antitarybinių mitingų Vilniuje organizatorių.
Politinė veikla
1989 m. vasario 10 d. Lietuvos krikščionių demokratų partijos atkūrimo iniciatorius, vienas iš Ateitininkų federacijos atkūrėjų. 2000–2003 m. Moderniųjų krikščionių demokratų sąjungos pirmininkas. 2003–2013 m. Lietuvos liberalų ir centro sąjungos (LiCS) narys, partijos pirmininko pavaduotojas.
1992–1996 m. Seimo narys, išrinktas pagal jungtinį Lietuvos krikščionių demokratų, Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos, Lietuvos demokratų partijos sąrašą. 1996–2000 m. Seimo narys, išrinktas pagal Lietuvos krikščionių demokratų partijos sąrašą, dirbo Valstybės valdymo ir savivaldybių komitete. 2004–2008 m. Seimo ir 2008–2012 m. Seimo narys, išrinktas pagal LiCS sąrašą. 2007 m. sausio mėn. – 2013 m. liepos mėn. LiCS frakcijos seniūnas.
1998 m. apdovanotas Vyčio kryžiaus 4 laipsnio ordinu ir Ukrainos 2 laipsnio ordinu „Už nuopelnus“, 2000 m. – Lietuvos nepriklausomybės medaliu.
Ananiasz Zajączkowski
Ananiaš Zajončkovski (1903 m. lapkričio 12 d. Trakuose, Rusijos imperija – 1970 m. balandžio 6 d. Romoje, Italija) – Lietuvos karaimų kilmės turkologas, orientalistas, Varšuvos universiteto profesorius.
Biografija
Gimė 1903 m. lapkričio 12 d. Trakuose, Aleksandro ir Emilijos Bezekovičiūtės šeimoje. Mokėsi Žygimanto Augusto gimnazijoje Vilniuje. Baigęs mokslus išvyko studijuoti į Krokuvos universitetą. 1929 m. tapo mokslų daktaru, jo darbas buvo skirtas gimtosios kalbos gramatikai. 1929-1931 m. studijavo Berlyne, Stambule ir Paryžiuje. Krokuvos universitete dirbo filologijos katedros asistentu. 1932 m. pradėjo dėstyti turkų kalbą Varšuvos universiteto orientalistikos institute. 1935 m. tapo profesoriumi. 1945-1969 m. turkologijos katedros vadovas, 1945-1950 m. Vroclavo universiteto orientalistikos katedros vedėjas. 1961 m. tapo Berlyno universiteto garbės daktru, 1966 m. Tbilisio, 1967 m. Mančesterio. Skaitė paskaitas Maskvoje, Jeruzalėje, Neapolyje, Maince ir Stambule. 1945-1970 m. buvo Lenkijos karaimų bendrijos pirmininkas. Parašė apie 300 mokslinių straipsnių. Mirė 1970 m. balandžio 6 d. Romoje.
Geležies amžius
thumb|Geležies amžiaus ginklai ir papuošalai
Geležies amžius – priešistorinis archeologinis laikotarpis, kuris pagal trijų periodų sistemą eina po akmens ir bronzos amžių. Geležies amžiui būdingas geležies įrankių ir ginklų naudojimas. Po geležies amžiaus, priklausomai nuo kultūrinio arealo, seka antika arba ankstyvosios istorinės kultūros.
Ankstyvoji istorija prasideda su rašto naudojimu. Priklausomai nuo to, ar konkreti civilizacija jau turėjo raštą ar ne, geležies lydymas ir apdirbimas patenka į priešistorę (Vidurio ir Rytų Europa) arba ankstyvąją istoriją (Viduržemio jūros baseinas, Artimieji Rytai, Kinija, Indija). Geležies amžiaus metu daugelio kultūrų žmonės pradėjo naudoti raštą. Dėl to daugelyje regionų geležies amžius yra priešistorės pabaiga. Po geležies amžiaus (priklausomai nuo konkrečios kultūros) prasidėjo Antika arba Tautų kraustymosi periodas.
Geležies amžius Viduržemio jūros regione prasidėjo apie 1100 m. pr. m. e., šiaurės Europoje – 800 - 700 m. pr. m. e. Kinijoje geležies amžius prasideda apie 600 m. pr. m. e., Afrikoje apie 500-400 m. pr. m. e., Pietų Afrikoje apie 200 m. pr. m. e.
Kaip ir kitų priešistorinių laikotarpių atveju, geležies amžiaus chronologinės ribos gerokai svyruoja priklausomai nuo kultūrinės ir geografinės aplinkos. Be to, kai kurios civilizacijos neturėjo geležies amžiaus, pvz., prieškolumbinės Amerikos civilizacijos. Taip pat svarbu pažymėti, kad „geležies amžius“ nėra evoliucinė pakopa, bet naudojamas pabrėžti technologijos, kuri paveikė kai kurias, ypatingai europines, kultūras reikšmę.
Vidurio Europa
Vidurio Europoje geležies amžius prasideda apie 800 m. pr. m. e. Vidurio Europos geležies amžius yra dalijamas į keletą periodų:
Apie Lietuvos geležies amžiaus periodizaciją žr. Geležies amžius Lietuvoje.
Svarbiausi Vidurio Europos geležies amžiaus archeologiniai paminklai:
Turkmėnijos himnas
Nepriklausomo, neutralaus Turkmėnistano himnas yra Turkmėnijos valstybės himno pavadinimas. Sukurtas buvusio Turkmėnijos vadovo Saparmurato Nijazovo 2006 m. gruodžio 21-ąją. Himnas 2008 m. pakoreguotas, kadangi jis buvo susietas specialiai su Nijazovo režimu.
Himno žodžiai turkmėnų kalba
Halkyň guran baky beýik binasy
Berkarar döwletim, jigerim – janym.
Başlaryň täji sen, diller senasy
Dünýä dursun, sen dur, Türkmenistanym!
Janym gurban sana, erkana ýurdum
Mert pederleň ruhy bardyr könülde.
Bitarap, Garaşsyz topragyn nurdur
Baýdagyn belentdir dünýan önünde.
Gardaşdyr tireler, amandyr iller
Owal – ahyr birdir bizin ganymyz.
Harasatlar almaz, syndyrmaz siller
Nesiller döş gerip gorar şanymyz.
Halkyň guran baky beýik binasy,
Başlaryň täji sen, diller senasy,
Arkamdyr bu daglar, penamdyr düzler
Ykbalym, namysym, togabym, Watan!
Sana şek ýetirse, kör bolsun gözler
Geçmişim, geljegim, dowamym, Watan!
Grynasis matas
Grynasis matas – tai finalinė šachmatų partijos, uždavinio, ar etiudo padėtis, kai karalius ne tik matuojamas, bet ir visi šalia jo, esantys tušti laukeliai, atakuojami tik vieną kartą. Be to, laukelius šalia karaliaus, blokuojančios figūros, kurios trukdo matuoti jų karalių, gali būti surištos. Kitais atvejais jos neturi būti atakuojamos.
1-a pozicija. Pozicijai būdinga tai, kad laisvus laukelius šalia juodųjų karaliaus baltieji kontroliuoja tik po kartą. Juodųjų figūros, blokuojančios laukelius šalia savo karaliaus, baltųjų figūrų nėra puolamos. Visi reikalavimai išlaikyti - todėl juodųjų karaliui yra paskelbtas grynasis matas.
2-a pozicija. Skirtingai nuo pirmos pozicijos laisvą f8 laukelį, esntį šalia juodųjų karaliaus, atakuoja dvi baltųjų figūros: žirgas ir  rikis, todėl paskelbtasis matas negali būti grynuoju. 3-ia pozicija. Baltųjų rikis, laukelyje b4, atakuoja juodųjų pėstininką, esantį šalia karaliaus laukelyje g7, o to pagal grynojo mato apibrėžimą daryti nevalia, todėl paskelbtas yra tik paprastasis matas.
Paplitimas
Grynieji matai sutinkami šachmatų partijose bei  šachmatų uždaviniuose. Kadangi reikalavimų dėl taupumo nėra, grynasis matas dažniau už taisyklingąjį pasitaiko praktinėse partijose.
Pateiktoje tuometinio pasaulio šachmatų čempiono Aleksandro Aliochino ir pasaulio eksčempiono Emanuelio Laskerio turnyrinės partijos viduryje, kai viename iš variantų juodųjų karaliui iškilo neatremiama grynojo mato grėsmė, pasaulio eksčempionas E. Laskeris pasidavė.
Šachmatų kompozitorių Levo Lošinskio ( Lev Ilich Loshinsky ; 1913 – 1976) ir Rafaelio Kofmano ( Rafael Moiseevich Kofman; 1909 – 1988) trijų ėjimų uždavinys sprendžiamas ėjimu 1.Vd7!, kuris sukelia grėsmę: 2. Rxb5++ Kb3 3. Rc4#. Šiame variante visi matinės zonos laukeliai atakuojami po vieną kartą, o matinis laukelis – du kartus, bet tai leidžiama.
Jei juodieji ginasi ėjimu - 1….Rb4, seka: 2. Ba7+ Ra5 3. Re6#
Nors šalia juodųjų karaliaus laukeliai a5 ir b5  su  juodųjų figūromis yra baltųjų atakuojami, tačiau matas yra grynasis, kadangi atakuotų juodųjų figūrų surišimai trukdo joms ginti nuo mato juodųjų karalių.
Trečias uždavinio variantas 1…Rxh4 2. Bxb5 ∞ 3. R b3#. Mato skelbime dalyvauja visos, išskyrus karalių baltųjų figūros, o laukeliai šalia karaliaus yra atakuojami po vieną kartą, tad matas yra ir taupusis  ir  grynasis.
Nuorodos
Grynasis matas
Joniškio rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.
Joniškio rajono savivaldybės taryba – Joniškio rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2002 m. gruodžio 22 d.
Partijos
Rinkimai įvyko 2002 m. gruodžio 22 d. Rinkimuose gavo vietų:
Nuorodos
Oficiali svetainė
Kapitonas poručikas
Armija
Rangų lentelėje šis laipsnis buvo priskirtas X klasei (gvardijos kapitonai poručikai buvo VIII klasėje).
1798 m. kapitonai poručikai pervadinti į štabskapitonus. Laipsnis atitiko dabartinį vyresnįjį leitenantą, pagal pareigas – kuopos vado pavaduotoją.
Laivynas
Laivyno kapitono poručiko laipsnis rangų lentelėje: 1798 m. kapitono poručiko laipsnis pervadintas į kapitoną leitenantą.
Viechetki Dužė
Viechetki Dužė  – kaimas Lenkijos rytuose, Bielanų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Bielanų, apie 10 km į pietvakarius nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 82 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Mantaičiai (Pakruojis)
Mantaičiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 6 km nuo Lygumų.
Gailiūniškės
Gailiūniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 13 km nuo Nemenčinės.
Dejūnai
Dejūnai – kaimas pietinėje Anykščių rajono savivaldybės dalyje, 1 km į pietus nuo Staškūniškio, šalia plento. Eina keliukas link Brazgių. Šalia plyti Balagano miškas ir teka Pravažos upelis. Yra neveikiančios sunykusios kapinės.
Istorija
Dejūnų kaimas įsikūrė greta Dejūnų dvaro, kurį valdė Staikūnai. 1923 m. kaime buvo 18 sodybų, taip pat minimas Dejūnų palivarkas su 4 sodybomis ir 27 gyventojais. 1936 m. kaimas išskirstytas į vienkiemius. Dejūnuose 1918–1921 m. veikė pradinė mokykla.
Žymūs žmonės
Dejūnuose 1908 m. gimė kunigas Petras Dubauskas, 1952 m. – agronomas ir verslininkas Jonas Janišius.
Junda
Junda (Janda) – hipotetinė lietuvių karo deivė.
Rašytiniuose šaltiniuose šis žodis sutinkamas tik vieną kartą: Ipatijaus metraštyje (1258 m.) rašoma, kad Romanui atvykus su lietuviais prie miesto, lietuviai, nieko nežinodami, puolė miestą <…> reiškė nepasitenkinimą ir spjaudė, saviškai tardami „janda“, šaukėsi savo dievų Andajo ir Divirikso, ir minėjo visus savo dievus<…>. . Dalis tyrinėtojų, pvz. Vilhelmas Manhartas manė, kad janda yra laiko, likimo deivė, būta manymų, kad tai karo deivė. Kita vertus, tai galėjęs būti šaltinio autorių nesuprastas keiksmas ar koks kitas žodis.
Panemunėje, kur Liekė įteka į Nemuną ir kur Lapupis įsilieja į Liekę (Kauno raj.), šių trijų upių apjuostas stovi Jundakalnis. Pasakojama, kad senų senovėje čia buvęs karo deivės Jundos alkas. Pradėjus kraštą pulti kryžiuočiams, šioje vietoje pastatyta bajoro Šėtos pilis.
Levakantas
Levakantas  – miestas pietvakarių Tadžikistane, Chatlono provincijoje, Vachšo slėnyje, 15 km į rytus nuo Bochtaro.
Istorija
Išaugo 1956 m. pradėjus Golovnos HE ant Vachšo upės statybą. Sovietmečiu miestas Michailo Kalinino garbei vadintas Kalininabadu (Калининабад), nuo 1996 iki 2018 m. – Sarbandu (Сарбанд).
Reliacinė duomenų bazė
Reliacinės duomenų bazių valdymo sistemos – tokios duomenų bazių valdymo sistemos (DBVS), kurios remiasi Edgaro Kodo (Edgar F. Codd) aprašytu reliaciniu modeliu, kurio pagrindinis elementas yra reliacinė lentelė.
Pirmoji beveik pilnai reliacinė DBVS – 1978 m. išleista Multics Relational Data Store.
Dauguma šiuolaikinių populiariųjų DBVS palaiko didžiąją dalį E. Kodo suformuluotų taisyklių: Oracle Database, Microsoft SQL Server, IBM DB2, Microsoft Access, MySQL, PostgreSQL, tačiau jomis neapsiriboja. Kiekvienas gamintojas siūlo savus plėtinius ir papildymus, todėl perkeliant duomenų bazę į kitą programą tenka papildomai dirbti.
Kiškiakopūstis
Kiškiakopūstis (Oxalis) – kiškiakopūstinių (Oxalidaceae) šeimos augalų gentis. Genties pavadinimas iš 'rūgštus' + hals 'druska'; oxalis – kažkokio rūgštaus augalo pavadinimas senuose raštuose. Lapuose yra vitamino C. Jie tinka maistui kaip salotos ir sriubai. Vartoti didelius kiekius kenksminga, nes juose esanti oksalo rūgštis kenkia inkstams. Anksčiau buvo naudojama vaistams nuo skorbuto ir kaip priešnuodis apsinuodijus arsenu. Tinka dažymui. Be to, kai kurios rūšys (tarp jų ir Lietuvoje) auginamos kaip dekoratyviniai augalai.
Gumbinis kiškiakopūstis yra gumbinė P. Amerikos daržovė.
Rūšys
Gentyje yra apie 800 rūšių. Lietuvoje auga šios rūšys:
Kitų šalių kiškiakopūsčių rūšys:
Oserodekas
Oserodekas  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Balstogės Čarnos valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Leibkompanija
thumb|right|200px|Leibkompanijos [[grenadieriaus kepurės pavidalo tabakinė su imperatorės Jelizavetos monograma]] Leibkompanija (, iš 'kūnas' +  'kuopa') – Rusijos imperijos gvardijos dalinys, buvusi Leibgvardijos Preobraženskojės pulko grenadierių kuopa (364 žmonės), kuriai padedant 1741 m. lapkričio 25 d. Rusijoje buvo įvykdytas rūmų perversmas ir sostą užėmė imperatorė Jelizaveta Petrovna.
Istorija
1741 m. gruodžio 31 d. imperatorė Jelizaveta Petrovna išleido įsaką, kuriuo buvo įsteigta Leibkompanija.
Imperatorė tapo leibkompanijos kapitonu. Kuopos kapitonas poručikas gavo pilno generolo laipsnį, du poručikai – generolų leitenantų laipsnius, du paporučikiai – generolų majorų laipsnius, adjutantas – brigadininko laipsnį, praporščikas – pulkininko, aštuoni seržantai – papulkininkių, šeši viceseržantai – premjermajorų, papraporščikis ir kvartirmeisteris – sekundmajorų, dvylika kapralų – kapitonų, dvylika vicekapralų – kapitonų poručikų, o trys šimtai grenadierių – poručikų laipsnius.
Tiesioginė ir vienintelė leibkompanijos pareiga buvo saugoti imperatorę ir imperatoriškosios šeimos narius. Tiek Peterburge, tiek Maskvoje, tiek abiejų sostinių užmiesčio rūmuose imperatorę, o žygių metu – ir didįjį kunigaikštį su didžiąja kunigaikštiene visada saugojo leibkompaniečių komandos. Peterburge kasdien vidinę sargybą iš Leibkompanijos sudarydavo 1 seržantas, 1 kapralas, 10 kavalergardų ir 40 grenadierių su būgnininku ir fleitininku.
1749 m. leibkompanijai apgyvendinti buvo skirti Petro I Žiemos rūmai, vadinti „Senaisiais Žiemos rūmais“. Šie rūmai buvo toje vietoje, kur dabar yra dabartinis Ermitažo teatras ir Leibgvardijos Preobraženskojės pulko 1-ojo bataliono kareivinės. Visos leibkompanijos išlaikymo išlaidos būdavo padengiamos iš dvaro kontoros lėšų. Karūnavimo ir kitų iškilmingų įvykių metu leibkompaniečiai vilkėdavo kavalergardų mundurus ir tarnavo rūmuose kaip kavalergardai.
Leibkompaniečių herbai
thumb|right|200px|Grafų Voroncovų herbas. Herbo galvoje – Leibkompanijos herbas. 1742 m. buvo patvirtintas leibkompanijos herbo projektas: juodame lauke auksinė gegnė su trimis padegtomis granatomis, virš gegnės šonuose dvi auksinės penkiakampės žvaigždės, o po gegne – dar viena tokia pati žvaigždė. Šis herbas įėjo į daugelį leibkompaniečių herbų kaip sudėtinė dešinioji pusė. Keliuose herbuose (grafų Voroncovų ir Šuvalovų) jis įėjo kaip skydo galva.
Leibkompaniečių skydai turėjo uždėtą bajoro šalmą, pasuktą dešinėn, ant šalmo – Leibkompanijos grenadieriaus kepurė su raudona ir balta stručio plunksnomis. Abipus kepurės – du juodi erelio sparnai, ant kiekvieno sparno po tris sidabrines žvaigždutes. Bendras leibkompaniečių herbų devizas – „Už ištikimybę ir uolumą“.
Heraldistas A. Lakieras nurodė tik 55 leibkompaniečių herbus, įėjusius į 1797 m. „Bendrąjį herbyną“ (Общий гербовник дворянских родов Российской империи): Andrejevai (Андреевы) (III, 121) ; Andrejevskiai (Андреевские) (III, 137) ; Balašovai (Балашовы) (II, 136) ; Barsukovai (Барсуковы) (VI, 156) ; Bulatovai (Булатовы) (III, 135) ; Burcovai (Бурцовы) (III, 100) ; Volkovai (Волковы) (III, 120; VI, 70) ; Voronovai (Вороновы) (III, 134) ; Gavrilovai (Гавриловы) (I, 98) ; Goriunovai (Горюновы) (I, 96) ; Grigorjevai (Григорьевы) (III, 122) ; Dechtiariovai (Дехтяревы) (I, 94) ; Jekimovai (Екимовы) (III, 138) ; Žerdinai (Жердины) (III, 119) ; Žuravliovai (Журавлевы) (I, 90) ; Zavorujevai (Заворуевы) (III, 140) ; Zotovai (Зотовы) (I, 92) ; Zykinai (Зыкины) (III, 139) ; Ignatjevai (Игнатьевы) (I, 89) ; Kartavcovai (Картавцовы) (VIII, 55) ; Kartašiovai (Карташёвы) (I, 99) ; Kozlovai (Козловы) (II, 137) ; Kuznecovai (Кузнецовы) (III, 124) ; Laptevai (Лаптевы) (III, 123) ; Lasunskiai (Ласунские) (VIII, 29) ; Lukinai (Лукины) (VIII, 117) ; Lučkovai (Лучковы) (III, 133) ; Martjanovai (Мартьяновы) (VII, 17) ; Maskinai (Маскины) (III, 130) ; Masterovai (Мастеровы) (III, 128) ; Michailovai (Михайловы) (II, 140) ; Muravjovai (Муравьёвы) (II, 138) ; Nečiajevai (Нечаевы) (III, 141) ; Ochlestyševai (Охлестышевы) (III, 116) ; Podrezovai (Подрезовы) (III, 126) ; Rachmaninovai (Рахманиновы) (IV, 134) ; Rusenovai (Русеновы) (II, 139) ; Riabikovai (Рябиковы) (I, 97) ; Savinai (Савины) (III, 115) ; Simonovai (Симоновы) (I, 95) ; Surinai (Сурины) (I, 93) ; Trusovai (Трусовы) (III, 118) ; Uvakinai (Увакины) (III, 129) ; Ulučkinai (Улучкины) (I, 91) ; Uchtomskiai (Ухтомские) (III, 127) ; Chrapoviskiai (Храповицкие) (II, 127) ; Černosvitovai (Черносвитовы) (VIII, 70) ; Šalimovai (Шалимовы) (III, 117) ; Šaminai (Шамины) (III, 131) ; Šerapovai (Шераповы) (III,132) ; Šurinovai (Шуриновы) (III, 136). Pagal įvairius šaltinius parengtų herbų skaičius svyruoja nuo 200 iki 260. Gerokai didesnį tokių herbų skaičių patvirtina kelios vėlesnės publikacijos.
Leibkompanijos likimas
Jelizavetos valdymo laikais Lebkompanija naudojosi išskirtinėmis privilegijomis ir dėmesiu, tačiau jos nariai pasižymėjo beveik visišku disciplinos nebuvimu. 1762 m. kovo 21 d. imperatorius Petras III Leibkompaniją išformavo.
Jekaterina II, tapusi imperatore, didžiąją dalį atleistųjų leibkompaniečių priėmė į kavalergardų korpusą, o apie 80 leibkompaniečių gavo pensijas.
Polícia Aérea
Polícia Aérea ('Oro policija') – Portugalijos oro pajėgų policijos dalinys.
Organizacija
Oro policija yra Oro pajėgų šaka. Kiekviena oro pajėgų bazė turi savo vieną policijos postą, kurį sudaro:
Darbhanga
Istorija
Darbhanga pradėjo kurtis XVI a., kai tapo maithilių valdomos Darbhangos karalystės sostine. Britai miesto teises Darbhangai suteikė 1864 m.
Grandininė linija
thumb|350px|right| Garandininė linija su skirtingomis a reikšmėmis
Grandininė linija (GL) – plokščia transcendentinė kreivė, kurios formą homogeniniame gravitaciniame lauke įgauna lanksti, netąsi, vienalytė sunki grandinė su įtvirtintais galais. Angl. k. GL yra catenary curve – pavadinimas, kilęs iš lotyniško žodžio „catena“ – grandinė.
Lygtis Dekarto koordinatėse:
(1)
Taškas (0,A) – vadinamas viršūne, Ox ašis - direktrise. Matematines GL savybes pirmą kartą ištyrė Robert Hooke (1670), o jos matematinę lygtį, praktiškai vienu metu, išvedė Gotfridas Leibnicas , Christiaan Huygens ir Johannu Bernoulli 1691-iais metais. GL ir su ja susijusios kreivės yra naudojamos architektūroje ir inžinerijoje, tiltų ir arkų dizainuose.
thumb|180px|right|Kabanti grandinė linija. thumb|180px|right|Laisvai kabantys elektros maitinimo laidai (ypač tie, kurie naudojami elektrifikuotiems geležinkeliams) taip pat sudaro GL. thumb|180px|right|Voratinklis, tai kelios elastines grandininės linijos.
Energijos minimumo principas
Be galo mažos masės dm GL elemento potencinė energija homogeniniame gravitaciniame lauke: čia g – laisvojo kritimo pagreitis, y=y(x) –  GL elementщ aukštis virš “žemės”(lygio, kuriame potencinė energija laikoma lygi nuliui). Jei grandinė vienalytė, tai čia \rho – GL tankis, S–  skerspjuvio plotas,  –  GL elemento ilgis.
Pareikalaukime, kad kabančios GL forma būtų tokia, kad ji turėtų mažiausią potencinę energiją. Tai reiškia, kad energijos funkcionalas (4) turi minimalią reikšmę tarp visų glotnių kreivių su fiksuotomis kraštinėmis sąlygomis, t. y. variacinė funkcionalo E[y] išvestinė  ,:
čia – energijos funkcionalo (4) tankis.
Įstatę į Oilerio–Lagranžo lygtį (5) funkcionalo tankį (4), gausime antros eilės paprastą netiesinę dif. lygtį, kurią išsprendę, gausime funkciją y(x)– GL formą.
Galima padaryti truputi paprasčiau, jei pastebėti, kad funkcionalas (4) nepriklauso nuo nepriklausomojo kintamojo x išreikštoje formoje. Tai reiškia, kad tokiam funkcionalui dydis
yra pastovus, nepriklausantis nuo x. Iš (6) seka:
t. y. pastovaus nario c, arba poslinkio tikslumu, GL forma yra hiperbolinis kosinusas.
Statikos dėsniai
thumb|Grandininės linijos elementas ir į jį veikiančios jėgos. Galimas ir kitoks GL formos išvedimas, kuris remiasi statikos dėsniais ir fizinių jėgų savybėmis. Norėdami gauti GL lygtį, y-ašimi laikysime kreivės simetrijos ašį, o atstumą OA nuo GL viršūnės iki x-ašies pasitikslinsime vėliau. Visoje GL pasirenkame jos dalį: atkarpą AM nuo GL viršūnės A iki taško M(x,y). Kadangi grandinė nejuda, lanką AM galima laikyti kietu kūnu, kuris veikiamas trijų jėgų: taške A – grandinės įtempimo jėgos, nukreiptos liečiamąja, taške M – grandinės įtempimo jėgos , nukreiptos liečiamąja taške M, ir grandinės masės centre – jėgos , kuri lygi grandinės atkarpos AM svoriui. Jei lanko ilgį AM pažymėsime L, o jos linijinį tankį \rho, tai.
Suprojektavę jėgą x ir y-ašimis, turėsime:
Žinodami, kad grandinė yra pusiausvyros padėtyje, pritaikykime jos atkarpai AM I Niutono dėsnį: ,
iš kurio seka, kad:
Padalinę pirmąją lygtį iš antrosios gauname: .
Pakeitę ir žymėdami , turėsime:.
Ši lygtis leidžia apibrėžti GL kaip geometrinę kreivę, kurios lanko ilgis, apskaičiuotas nuo viršūnės iki bet kurio taško, yra proporcingas liestinės kampiniam koeficientui, nubrėžtam lanko pabaigoje. Atkreipsime dėmesį į svarbią GL savybę: parametro a reikšmė tiesiogiai proporcinga GL įtempimui T_{0} jos viršūnėje.