cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marija Žarkauskaitė
Biografija
Sulaukusi 4-erių ir mirus tėčiui, su mama iš Pabezninkų kaimo persikėlė į Voniškes. Mokėsi Miletonių pradinėje, vėliau – Žilinų aštuonmetėje mokyklose. Baigusi Varėnos vidurinę mokyklą (muzikos klasę), 1970–1975 m. studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą Vilniaus valstybinio universiteto Filologijos fakultete. Vėliau dirbo Marcinkonių vidurinėje mokykloje, „Vakarinių naujienų“ redakcijoje, žurnale „Tautinė mokykla“, o nuo 1993 m. – laikraštyje „Lietuvių godos“. 2017 m. apdovanota Stanislovo Rapolionio premija.
Kūryba
M. Žarkauskaitės kūryba spausdinta įvairiuose laikraščiuose, literatūros leidiniuose. Pirmieji eilėraščiai spausdinti dar mokantis vidurinėje mokykloje tuometiniame Varėnos rajono laikraštyje „Raudonoji vėliava“ (nuo 1968 m. ji buvo literatų būrelio, veikusio prie šio laikraščio, narė); žurnale „Moksleivis“; mokinių kūrybos almanache „Ošia atžalynas“. Ji buvo tuo metu vykusių jaunųjų literatų konkursų rajone laureatė ir respublikinių konkursų Telšiuose, Trakuose dalyvė. Studijų metais lankė tapybos studiją, veikusią prie universiteto estetikos katedros (tuo metu studijai vadovavo tapytojas Kostas Dereškevičius).
Asava
Istorija
1656 m., kitais duomenimis, 1666 m. Kazimieras ir Aleksandra Franckevičiai pastatydino pirmąją medinę unitų bažnyčią. 1706 m. per švedų antplūdį ji sudegė. Bažnyčią 1732 m. atstatydino Jurgis Radvila. XVIII a. veikė parapinė mokykla. XIX a. buvo miestelis Lydos apskrities Aleksandravo valsčiuje. 1910 m. kunigaikštis V. Kochanskis pastatydino dabartinę Šv. Jurgio katalikų bažnyčią. 1970 m. sunaikinta cerkvė.
Lietuviai
Nuo seno Asavos parapija buvo lietuviška, nors bažnyčioje iki pat XX a. pradžios pamaldos vyko tik lenkų kalba. 1901 m. kunigas F. Arbatavičius įvedė jas ir lietuvių kalba. Nuo 1907 m. kunigai lenkai protegavo vien lenkų kalbą.
1919–1939 m. Asava priklausė Lenkijai, 1939 m. priskirta Baltarusijos TSR. Lenkijos valdymo metais netoli Asavos, Padvarės kaime, kurį laiką veikė Šv. Kazimiero draugijos skyrius, lietuviškas vaikų darželis, Asavoje – lietuviška mokykla; lenkų administracija juos uždarė. Po Antrojo pasaulinio karo lietuviškai kalbėjo tik vyresniosios kartos žmonės.
Aiviekstė
Aiviekstė – upė Latvijoje, skirianti Latgalą nuo Vidžemės. Išteka iš Lubano ežero, įteka į Dauguvą. Didžiausias Dauguvos intakas Latvijoje ir keturiolikta ilgiausia Latvijos upė. Didžiausi intakai − Pededzė, Balupė.
Didžiausios prie Aiviekstės esančios gyvenvietės (einant pasroviui) yra Lubana, Meiraniai, Liauduona ir Guostiniai.
Didysis Jenisiejus
Didysis Jenisiejus, Bij Chemas  – upė Rusijoje, Pietų Sibire, Tuvoje; dešinioji Jenisiejaus ištaka. Išteka iš nedidelio Kara Balyko ežero Rytų Sajane. Teka į rytus ir pietryčius daugiausia kalnuotomis vietovėmis. Žemupyje teka Tuvos duburiu. Ties Kyzylu susilieja su Mažuoju Jenisiejumi (Ka Chemu) ir sudaro Jenisiejų (Ulug Chemą).
Upė laivuojama 285 km nuo žiočių. Didžiuoju Jenisiejumi buvo plukdoma mediena.
Kupstinė šluotsmilgė
Kupstinė šluotsmilgė (Deschampsia cespitosa) – miglinių (Poaceae) šeimos šluotsmilgių (Deschampsia) genties augalas. Auga Eurazijos miškų, stepių ir tundros juostose, vietomis Amerikose, Australijoje.
Aukštis – 30–100 cm, sudaro tankų stiebų kuokštą. Šaknys kuokštinės, gali siekti 80 cm gylį (pelkynuose – 20 cm). Žiedynas – 10–25 cm ilgio šluotelė.
Labai dažna užliejamose ir žemyninėse pievose, krūmynuose, miškuose. Pašarinė augalo vertė menka. Šienaujamų pievų piktžolė.
Pamoterys
Pamoterys – kaimas Kauno rajono savivaldybėje.
Eerste Nederlandse Systematisch Ingerichte Encyclopaedie
Eerste Nederlandse Systematisch Ingerichte Encyclopaedie (ENSIE) – nyderlandų kalba išleista enciklopedija.
Tai daugiatomis alfabetinis leksikonas, pasirodęs 1952.
Bazė
thumb|right|200px|[[Muilas|Muilai yra silpnos bazės, kurie susidaro sąveikaujant riebiosioms rūgštims su natrio hidroksidu.]] Bazė – chemijoje tai cheminis junginys, kuris turi laisvą elektronų porą su kuria gali prijungti H+ dalelę (protoną). Kitaip bazė tai protonų akceptorius. Bazė yra rūgšties priešingybė ir reakcija tarp rūgšties ir bazės vadinama – neutralizacijos reakcija.
Bazių skirstymas
Bazės būna tirpios (pvz., natrio hidroksidas, kalio hidroksidas) ir netirpios (pvz., vario hidroksidas).
Iš kitos pusės bazės būna stiprios arba silpnos. Stipri bazė dar vadinama šarmu. Stiprių bazių pKb yra didesnis nei 13.
Silpnos bazės sąvoka nėra konkreti, lyg ir kiekvieną junginį kurio pKb yra mažesnis už 13 galima būtų laikyti silpna baze, įskaitant net ir tokius junginius kaip alkanus, bet dažniau silpnos bazės sąvoka vartojama apibūdinti junginiui, kuris visgi turi gan didelį pKb, bet mažesnį už 13.
Stiprių bazių pavyzdžiai:
Silpnų bazių pavyzdžiai:
Kartais išskiriamos „superstiprios“ bazės:
Srednekano rajonas
Srednekano rajonas , – Magadano srities (Rusijos federacija) administracinis vienetas. Administracinis centras – miesto tipo gyvenvietė Seimčianas.
Geografija
Ribojasi šiaurėje – su Sachos Respublika, šiaurės rytuose – su Čiukčių autonomine apygarda ir Šiaurės Evensko rajonu, pietryčiuose – su Omsukčiano rajonu, pietuose – su Chasyno rajonu, pietvakariuose – su Jagodnojės rajonu ir vakaruose – su Susumano rajonu.
Žvigai
Žvigai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 7 km į rytus nuo Šiaulių, į pietus nuo kelio, prie kelio Žeimiai–Kairiai.
Istorija
1950–1991 m. kaimo žemė priklausė Žadžiūnų kolūkiui.
Thabo Mbeki
Thabas Mbekis (Thabo Mvuyelva Mbeki, g. 1942 m. birželio 18 d. Idutyvoje, Transkėjus) – Pietų Afrikos Respublikos politinis lyderis ir prezidentas (1999–2008 m.).
Biografija
Gimė Afrikos nacionalinio kongreso (ANC) ir Pietų Afrikos komunistų partijos lyderio Govano Mbekio šeimoje. Baigė Batervorto pradžios mokyklą. Nuo 1956 m. ANC narys, studentų organizacijos aktyvistas, 1959 m. už dalyvavimą studentų streike pašalintas iš Lovdeilo instituto, baigiamuosius egzaminus išlaikė Umtatos aukštojoje mokykloje. Toliau studijavo Johanesburge, Londono universitete, 1966 m. Sasekso universiteto magistras.
1961 m. išrinktas Afrikos studentų asociacijos sekretoriumi. 1966 – 1971 m. Afrikos nacionalinio kongreso atstovybės tarnautojas Londone, 1971 m. ANC veiklos organizatorius Lusakoje, 1973 m. Botsvanoje, Svazilande. 1975 m. ANC atstovas Nigerijoje, 1978 m. Lusakoje.
1978 m. paskirtas ANC pirmininko politiniu sekretoriumi. 1984 – 1989 m. ANC informacijos departamento, 1989 – 1994 m. tarptautinių santykių departamento vadovas. Nuo 1985 m. ANC vykdomojo komiteto narys, 1994 – 1999 m. PAR vyriausybės pirmininko Nelsono Mandelos pavaduotojas, nuo 1997 m. ANC pirmininkas.
1999 m. išrinktas Pietų Afrikos Respublikos prezidentu. Vienas iš Afrikos Sąjungos organizatorių, 2002 – 2003 m. šios organizacijos pirmininkas, jos programos „Naujoji partnerystė Afrikos plėtrai“ vadovas. Turėjo didelę įtaką normalizuojant Ruandos, Burundžio, Kongo, Zimbabvės vidaus ir tarptautinius santykius.
Oosthoeks Encyclopedie
Oosthoek enciklopedija olandų kalba išleista kelis kartus:
Enciklopediją Utrechte 1907 ėmėsi rengti A. Oosthoek (1876-1949); 1970 išleido firma Kluwer.
Remtasi „Vivat's Geïllustreerde Encyclopedie“ (11 tomai, Amsterdam, 1899-1908); 1916 pasirodė „Oosthoek's Geïllustreerde Encyclopaedie“.
Leidimai
Oosthoek's Geïllustreerde Encyclopaedie (= 1ste druk). Redacteur-Secretaris: A. A. Pulle. 11 dln. 1916-1923. Supplement (dl. 12) 1925. Utrecht: Oosthoek.
Oosthoek's Geïllustreerde Encyclopaedie. 2de druk. Redacteur - secretarissen E.C. G. Brünner en H. F. Nierstrasz. 12 dln. 1925-32. Supplement (dl. 13) 1934. Utrecht: Oosthoek.
Oosthoek's Geïllustreerde Encyclopaedie. 3de bijgewerkte en aangevulde druk. Redacteur - secretarissen: H. F. Nierstrasz en E.C. G. Brünner. 12 dln. 1932-39. Utrecht: Oosthoek. Oosthoek's Encyclopaedie. 4de druk. 15 dln. 1947-53. Supplementen (dln. 16 en 17) 1955 en 1957. Utrecht: Oosthoek.
Oosthoeks Encyclopedie. 5de druk. 15 dln. 1959-64. Supplement (dl. 16) 1966. Utrecht: Oosthoek. Oosthoeks Encyclopedie. 6de druk. Hoofdredactie Jac L. Griep en J.A. van Houtte. 15 dln. 1968-73. 4 Supplementen (dl. 16-19). Utrecht: Oosthoek.
De Grote Oosthoek. Encyclopedie en woordenboek. 7de uitgave. Hoofdredactie Jac L. Griep en J.A. van Houtte. 20 dln. 1976-81. Atlas (dl. 21), 1978. Supplementen 1 en 2 1981, 1985. Utrecht: Oosthoek.
Lotta Engberg
Anna Charlotte „Lotta“ Engberg (mergautinė pavardė Pedersen; g. 1963 m. kovo 5 d. Everkalikse, Norbotenas) – švedų dainininkė ir televizijos laidų vedėja. Užaugo Laxå mieste, Erebru lėne.
Dainininkė debiutavo 1980 m. Švedijos televizijos laidoje „Nygammalt“. Jai tuo metu buvo 17 metų. Laidoje ji pasirodė su choru „Trioala“.
Poe pergalės 1987 m. švedų konkurse Melodifestivalen, išrinkta atstovauti Švedijai „Eurovizijos“ dainų konkurse 1987 su daina „Boogaloo“. Iš viso surinkusi 50 taškų, užėmė 12 vietą. Atlikėja „Melodifestivalen“ konkurse dalyvavo 1984, 1988, 1990, 1996, 2002 ir 2012 m.
1989 m. su vyru Anders Engberg įkūrė grupę pavadinimu „Lotta & Anders Engbergs orkester“. 1993 m. grupė laimėjo Švedijos muzikos apdovanojimą „Grammis“ už Geriausią metų grupę. 1994–2002 m. gyvavo kita jos grupė „Lotta Engbergs“.
Pastaraisiais metais savo karjerą pradėjo kaip televizijos laidų vedėja. 2008–2011 m. buvo televizijos loterijos „Bingolotto“ vedėja.
Kačanikas
Kačanikas ( arba Kaçaniku; ) – miestas ir savivaldybė Uroševaco srityje, pietų Kosove. Savivaldybės plotas 211 km², įskaitant Kačaniko miestą bei 31 kaimą.
Istorija
Kačanikas buvo įkurtas Sinano Pašos (, Osmanų imperijos didžiojo vizirio), kuris pastatė tvirtovę, mečetę (išlikusi iki mūsų dienų), valgyklą vargšams, mokyklą, turkišką pirtį bei kelis malūnus ant Lepenaco upės.
Gyventojai
2011 m. duomenimis, savivaldybės teritorijoje gyveno 33 454 gyventojai.
Mikniškių šv. Jono Kronštatiečio koplyčia
'''Mikniškių Šv. Jono Kronštatiečio koplyčia''' – stačiatikių koplyčia Mikniškėse, Turgelių seniūnijoje, Šalčininkų rajone. Aštuonkampė mūrinė koplyčia iškilo 1940 m. Ji pastatyta Dievo Motinos ikonos „Visų liūdinčiųjų Džiaugsmas“ cerkvės šventoriuje. Koplyčioje palaidotas vietos stačiatikių dvasinis vadovas, šventikas Pontijus Rupyševas (?–1939).
Koplyčia pavadinta XIX a. stačiatikių bažnyčios ir visuomenės veikėjo Jono Kronštatiečio (, 1829–1908) vardu.
Istorija
Pontijus Rupyševas tarnavo šventiku Rusijos kariniame Baltijos laivyne, buvo susitikęs su Jonu Kronštatiečiu. Atsitiktinai išvengė bolševikų represijų, laiku sėdęs į traukinį, vykusį į Latvijos pusę. Į Lietuvą atvažiavo 1921 m. Jis buvo Mikniškių dvaro sodyboje pastatytos cerkvės šventiku, 1922 m. Mikniškėse įkūrė stačiatikių bendruomenę. Jos aktyviomis narėmis buvo ir dvarininko Koreckio trys dukterys, kurios pakeitė gyvenimo būdą, ėmė griežtai lai­kytis Bažnyčios įsakymų. Ilgainiui šventikas tapo labai populiarus, iki pat mirties 1939 m. lankydavo vyskupi­jos parapijas. Į Mikniškes plūdo tikintieji, pasiryžę asketiš­kam gyvenimui ir tikėdamiesi protojerėjaus Rupiševo dvasi­nio vadovavimo. Kilo Rupiševo kultas: jo nuotrau­kos cerkvėje, kapinėse ir tikinčiųjų namuose garbintos kaip ikonos, žmonės tikėjo stebuklinga gydomąja že­mės nuo jo kapo jėga.
Durbė
Durbė – miestas Latvijoje, Kuržemės pietuose, Pietų Kuršo savivaldybėje. 527 gyventojai (2021 m.). Tai mažiausias Latvijos miestas pagal gyventojų skaičių. Jis išsidėstęs prie greitkelio Ryga-Liepoja, 25 km į šiaurės rytus nuo Liepojos, 195 km nuo Rygos, Durbės ežero pietiniame krante.
Mikniškių šv. Jono Kronštatiečio koplyčia
Istorija
Koplyčią pastatė 1940 m. bendruomenė už brolių ir seserų bei daugelio gerbėjų iš kitų vietovių lėšas. Išleista knyga „He ocтавлю вас сиротами“ pagal protojerėjaus rašytus dienoraščius.
Tonfa
Tonfa (, tong fa ar tuifa) – tradicinis medinis Okinavos ginklas, žinomas visame pasaulyje. Šiais laikais naudojamos ir plastikinės ar metalinės tonfos. Naudojamas kai kurių šalių policijų kaip policininko lazda.
Durbė
Istorija
thumb|left|150px|Durbės mūšio paminklas 1260 m. liepos 13 d. prie Durbės ežero įvyko garsusis Durbės mūšis tarp kryžiuočių ordino ir žemaičių, į kurių pusę perėjo ordino armijos sušaukti kuršiai. Mūšyje ordinas buvo sutriuškintas – krito magistras Hornhuzenas, Prūsijos ir Livonijos maršalai, daugiau nei 150 riterių ir daug karių.
1263 m. Livonijos ordino magistro Burchardo fon Hornhūzeno įsakymu čia pastatyta ordino pilis. XV a. pradžioje apie ordino pilį kūrėsi miestelis ir šimtmečio viduryje buvo pastatyta nedidelė bažnyčia. 1651 m. pašventinta mūrinė Durbės liuteronų bažnyčia. Šiaurės karo metu XVIII a. pradžioje pilis buvo nuniokota. Miesto teisės nuo 1893 m. 2000–2021 m. buvo Durbės savivaldybės administracinis centras.
Žymūs žmonės
Gimę ar gyveno Durbėje:
Gil Eanes
thumb|180px|Žilas Janišas
Žilas Janišas (Gil Eanes) – XV a. portugalų keliautojas, pirmasis europietis, nuplaukęs toliau į pietus nuo Bužadūro kyšulio (dab. Vakarų Sachara).
1435 m. Žilas Janišas su Alfonsu Gonsalvesu Baldaja leidosi į dar vieną ekspediciją. Jie nuplaukė 150–250 km į pietus nuo Bužadūro kyšulio, pasiekė Ruivošo užutėkį.
Tonfa
Kilmė
Dėl šio ginklo kilmės yra diskutuojama, tačiau ekspertai mano, kad jis atsirado Kinijoje arba Indonezijoje. Jis naudojamas ir Pietryčių Azijos, ir Kinijos kovos menuose ir, ko gero, į Okinavą buvo atgabentas per šių kovos menų įtaką. Kinijoje manoma, kad ginklas išsivystė iš ramentų, tačiau Okinavos tautosakoje teigiama, kad Shō Shin valdymo laikotarpiu ginkluotė ir kovos menų taikymas buvo suvaržyti, norint stabilizuoti padėtį šalies viduje po pilietinio karo. Sakoma, kad šie draudimai paskatino kai kurių ūkio padargų vystymasi į savigynos ginklus. Šiuo atveju, pasakojama, kad tonfa atsirado iš medinės girnos rankenos. Policininko lazda taip pat yra sukurta remiantis tonfos pagrindu, tačiau kovos stilius yra kitoks.
Sandara
Tonfą sudaro dvi dalys – rankena su bumbulu ir rankenai statmenas strypas (paprastai 51-60 cm ilgio), kartais – lentelės formos. Klasikiniame ėmyje už rankenos strypas būna išilgai dilbio. Ties alkūne jis išsikiša apie 3 cm. Rankena cilindriška, gali būti griovelėta, kad būtų tvirčiau suimama.
Naudojimas
Tonfa gali būti naudojama puolimui ir gynybai gana įvairiai: Kadangi egzistuoja kelio tonfos ėmio (laikymo) būdai, mokantis kautis tonfa tenka išmokti kirstynėse greitu tempu keisti vieną ėmį kitu.
Nuorodos
Porrete
Trišakių akmuo
miniatiūra|250px|right|Trišakių akmuo (į lauko pusę) miniatiūra|250px|right
Trišakių akmuo, dar vadinamas Batakmeniu, Čebatoriumi – mitologinis akmuo, esantis Trišakių kaime (Vabalninko sen.), Biržų rajone, apie 2 km į pietus nuo kelio, pasukant iš Svilių. Žmogaus ūgį siekiantis riedulys stūkso miško kampo pakraštyje, supamas vešlios miško augmenijos, smarkiai apsamanojęs. Nuo šalia praeinančio gruntinio kelio jį skiria atviras dirbamas laukas (apie 150 m). Paminklą žyminčių ženklų nėra. Už 20 m į miško gilumą guli perpus mažesnis riedulys, kelios nuolaužos.
Tai istorinę ir mitologinę vertę turintis regioninės reikšmės objektas, 2007 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą (unikalus kodas ). Apie šį akmenį yra užrašyta kaimyninių Trišakių ir Voriškių kaimų gyventojų pasakojimų.
Duomenys
Stambus riedulys yra paliestas žmogaus veiklos. Akmuo pilkas, vidutinio grūdėtumo granitas. Pietinėje pusėje yra 1990 m. iškaltas 16x16 cm dydžio Gedimino stulpų ženklas ir metai „1918–1990“. Rytinė dalis nuskelta.
Panevėžio kurčiųjų ir neprigirdinčiųjų pagrindinė mokykla
Panevėžio kurčiųjų ir neprigirdinčiųjų pagrindinė mokykla – valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo internatinė mokykla Panevėžyje, Parko g. 19, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba kurtiesiems ir neprigirdintiesiems. Įstaigos kodas 191816651. Steigėjas Panevėžio apskrities viršininko administracija.
Istorija
Katalikiškoji kurčiųjų ir neprigirdinčiųjų mokykla įkurta 1993 m. Steigėjas – Panevėžio miesto taryba ir Švenčiausios Trejybės bažnyčia. Įkūrėjas vienuolis marijonas kunigas dr. Petras Kavaliauskas. 1998 m. liepos 1 d. mokykla Panevėžio miesto tarybos sprendimu reorganizuota į pagrindinę mokyklą. Steigėjas – Panevėžio miesto savivaldybės taryba. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu 2004 m. sausio 1 d. mokyklos steigėjo funkcijos perduotos Panevėžio apskrities viršininkui. 2006 m. rugsėjo 1 d. mokykloje įsteigta priešmokyklinio ugdymo grupė penkiamečiams.
Ikstapa
Ikstapa  – miestas pietvakarinėje Meksikoje, Gerero valstijoje, Ramiojo vandenyno pakrantėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo savivaldybės centro Siuatanecho. 6,4 tūkst. gyventojų (2005 m.). Istapa yra svarbus vakarų Meksikos kurortas: čia dažnai sustoja kruiziniai laivai, yra Ikstapos-Siuatanecho tarptautinis oro uostas su tiesioginiais skrydžiais iš JAV ir Kanados miestų. Populiarus poilsis paplūdimiuose, povandeninis nardymas, vandens pramogos.
Ikstapa pradėta kurti 1968 m. remiant Meksikos bankui.
Ikstapoje atostogų metu ilsisi prezidentas Valdas Adamkus.
Kröller-Müller muziejus
Kröller-Müller muziejus yra meno muziejus, įsikūręs Choge Veliuve parke prie Oterlo, Nyderlanduose. Muziejų sudaro meno galerija, įkurta 1935 m., ir skulptūrų parkas, įkurtas 1961 m.
Muziejuje yra antra pagal reikšmingumą Vincento van Gogo darbų kolekcija (po Van Gogo muziejaus Amsterdame). Muziejuje yra ir kitų impresionistų, bei modernistų dailininkų darbų.
Istorija
Rinkti meno kolekciją ponia Helene Kröller-Müller (1869–1939) pradėjo susižavėjusi savo dukros privataus mokytojo H. P. Bremmer pamokomis. 1907 m. Helene įsigijo pirmąjį paveikslą, o vėliau, patariama H. P. Bremmer, labai praplėtė kolekciją. Apie 1913 m. Kröller-Müller šeimos kompanijos pastate buvo atidaryta galerija, tačiau Helene svajojo ją įkurdinti „dideliame“ muziejuje.
Vieta muziejui buvo parinkta prie Oterlo, kur Kröller-Müller šeima turėjo nusipirkusi apie 6000 hektarų žemės. Muziejaus architektu tapo Henry van de Velde, buvo netgi pradėti kloti pamatai, tačiau Kröller-Müller šeimai įklimpus į finansines problemas statybos nepratęstos, o toje vietoje meno kolekcijai 1935 m. pastatytas laikinas pastatas, suplanuotas irgi Henry van de Velde.
Toliau prastėjant Kröller-Müller šeimos finansinei padėčiai jie muziejų ir kolekciją padovanojo valstybei. 1938 m. atidarytas Valstybinis Kröller-Müller muziejus Oterlo. Pirmąja direktore paskirta Helene, tačiau jau po 1 metų mirė.
1953 m. muziejus praplėstas skulptūrų galerija ir nauju sparnu (architektas Henry van de Velde). 1961 m. prie muziejaus atidarytas skulptūrų parkas. 1975 m. buvo pastatytas naujas muziejaus priestatas suplanuotas architekto Wim Quist. 2005 m. senasis pastatas atnaujintas kapitaliai.
Kolekcija
Per savo gyvenimą Helene Kröller-Müller įsigijo per 11 000 dailės darbų. Ji viena pirmųjų įvertino Van Gogo talentą. Kolekcijoje yra Žoržo Sera, Pito Mondriano, Pablo Pikaso ir daug Nyderlandų modernistų darbų.
Keletas žymiausių galerijos paveikslų:
Diskobolas
Diskobolas (Disko metikas) – klasikinės Sen. Graikijos skulptūra, sukurta V a. pr. m. e. skulptoriaus Mirono. Neišlikusi. Žinoma iš keleto romėniškų kopijų.
Apie skulptūrą
„Diskobolas“, kitaip − „Disko metikas“, buvo sen. Graikijoje V. a. pr. m. e. skulptoriaus Mirono sukurta bronzinė skulptūra, vaizduojanti disko metiką. Disko metimas tuo metu buvo olimpinių žaidinių penkiakovės rungtis. Pati skulptūra neišliko, ji buvo žinoma iš antikinių rašytinių šaltinių, kuriuose buvo įvardijama pavyzdiniu kūriniu, vaizduojančiu žmogaus judesį. Statulą mini Plinijus Vyresnysis ir Lukanas. 1781 m. kasinėjant Romos Eskvilino kalvoje buvo rasta beveik pilnai išlikusi romėniška marmurinė kopija. Po to buvo nustatyta, kad kitos „Diskobolo“ liekanos prieš keletą dešimtmečių buvo restauruotos į parkritusį karį vaizduojančią statulą (dabar Kapitolijaus muziejuose}. Rasta statula vadinama „Lancellotti Diskobolu“, nes buvo vienu metu Massimo-Lancellotti rūmuose. Statula 2-ojo pasaulinio karo metu buvo pervežta į nacistinę Vokietiją, 1948 m. gražinta Italijai JAV kareivių. Kita statula, be galvos, buvo rasta 1908 m. Kastel Porciane buvusios imperatoriškosios vilos griuvėsiuose. Šios statulos poza yra natūralesnė. Abi šios skulptūros yra Romos nacionaliniame muziejuje.
Bače Suchė
Bače Suchė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Lomžos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietus nuo Lomžos ir apie 71 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Diskobolas
Apie skulptūrą
1791 m. buvo rasta kita „Diskobolo“ statula Adriano viloje Tivolyje. Ją 1805 m. įsigijo Britų muziejus. Ši statula vadinama „Taunlio Diskobolu“, nes ją įsigijo Charles Townley iš kito anglų perpardavinėtojo Thomas Jenkins. Pastarasis įtikino, kad rasta vietoje nudaužta galva priklauso „Diskobolui“, bet, kadangi ji aiškiai negalėjo atitikti ankstesnę žinomą versiją – atsuktą disko pusėn, galva buvo restauruota žiūrinti nuo disko. Tokiu būdu ši statula tapo savotiška antikinės Mirono statulos klastote. Iš karto netrukus Adriano viloje buvo rastas kitas „Diskobolo“ torsas, kurį įsigijo Vatikano muziejai. Šios versijos naujaisiais laikais pagaminta galva buvo restauruota pagal „Taunlio Diskobolą“ – žiūrinti nuo disko. Visos rastos marmurinės skulptūros, laikoma, yra iš II a. „Diskobolas“ tapo viena geriausiai žinomų ir atpažįstamų antikinių statulų pasaulyje. Ji įspūdį daro savo simetriškomis formomis ir atleto įtampos perteikimu, o ne natūralumu. Jau senovės rašytojai pastebėjo, kad skulptūros poza visiškai nenatūrali ir, kad tokiu būdu diskas nemetamas.
Živilė Vaiciukevičiūtė
Živilė Vaiciukevičiūtė (g. 1996 m. balandžio 3 d.) – Lietuvos lengvaatletė, kuri specializuojasi sportiniame ėjime.
Biografija
2016 m. Slovakijoje vykusiose varžybose Ž.Vaiciukevičiūtė pirmą kartą įveikė 20 km ėjimo trasą ir įvykdė olimpinį normatyvą. Tais pačiais metais vykusiame pasaulio komandiniame sportinio ėjimo čempionate Ž.Vaiciukevičiūtė aplenkė savo seserį dvynę Monika Vaiciukevičiūtė ir olimpinę veteranę Kristiną Saltanovič bei buvo atrinkta į 2016 m. vasaros olimpinių žaidynių komandą.
2020 m. birželį paskelbė apie sportinės karjeros pabaigą ir pasitraukimą iš 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių komandos.
Nikeris
Nikeris  – upė šiaurės vakarų Suriname. Prasideda Bakheiso kalnuose, Sipalivinio apygardoje. Aukštupys slenkstėtas, yra krioklių. Teka į šiaurę, nuo vidurupio teka Nikerio ir Korono apygardomis. Nuo Vageningeno miesto pasuka į šiaurės vakarus. Įteka į Atlanto vandenyną ties Naujuoju Nikeriu. Sudaro bendras žiotis su Koranteino upe.
Didžiausias intakas – Marataka.
Paraželiai
Paraželiai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Rokų, netoli Sėmenos upelio ir kelio.
Tajči
Tajči Cameron (g. 1970 m. liepos 1 d. Zagrebe) – Kroatijos dainininkė.
1990 metais laimėjo Jugoslavijos nacionalinę atranką ir išrinkta atstovauti šiai šaliai 1990 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse. Tarptautiniame konkurse ji pasirodė su daina „Hajde da ludujemo“ ir iš kitų šalių gavusi 81 tašką, užėmė 7 vietą tarp 22 dalyvių.
Bače Lipnikas
Bače Lipnikas  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Lomžos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Seišelių herbas
Seišelių salų herbe vaizduojamas skydas, kuriame ant žalios kalvos yra vėžlys. Viduryje kalvos stovi kokoso medis. Fone matosi mėlyna jūra su pora salų ir laiveliu šalia jų. Ant skydo viršaus yra padėtas sidabrinis šalmas, virš kurio pavaizduotas tropinis paukštis, skrendantis virš mėlynos ir baltos bangų. Skydas apsuptas dviejų kardžuvių. Po skydu yra parašytas Seišelių šūkis: „Finis Coronat Opus“ (lotyniškai „Pabaiga vainikuoja darbą“).
Juš Kozak
Jušas Kozakas (slovėn. Juš Kozak, slapyvardis  Jelanovas (Jelanov), 1892 m. birželio 26 d. Liublianoje, Slovėnija – 1964 m. rugpjūčio 29 d. Liubliana) – slovėnų rašytojas, eseistas, teatro kritikas, redaktorius ir pedagogas.
Biografija
Jušas Kozakas gimė Liublianos priemiestyje, žemvaldžio, smuklininko ir mėsininko šeimoje. Vidurinę mokyklą ir egzaminus išsilaikė gimtajame mieste, po to nuo 1911 iki 1914 m. Vienoje (dab. Austrija) studijavo geografiją ir istoriją, o 1920 m. diplomą apsigynė Liublianos Menų fakultete.
Dėl dalyvavimo uždraustame atgimimo dalyvių judėjime, Austrijos-Vengrijos sosto įpėdinio Franco Ferdinando nužudyme Sarajeve beveik pusę metų praleido kardomajame kalėjime, tačiau Liublianos teismo proceso metu 1914 metais buvo nuteistas kalėti vienam mėnesiui. Pirmajame pasauliniame kare nuo 1914 iki 1917 metų kariavo rusų ir Sočio frontuose.
1943 metais, po Italijos kapituliacijos, tapo partizanu (brolis Ferdinandas Kozakas taip pat buvo žymus partizanas).
Po Antrojo pasaulinio karo buvo „Slovėniškojo almanacho“ (1945), žurnalo „Naujasis pasaulis“ (1946-1947) redaktoriumi ir nacionalinio dramos teatro vadovu (1948-1955) Liublianoje. ?1961? metais tapo nuolatiniu Slovėnų mokslo ir meno akademijos nariu.
Kūryba
Kalnuotų vietovių ir valstiečių paveikslas intensyviai kuriamas dviejuose apsakymuose: „Baltasis maumedis“ (1926 m.) ir „Meduolio pilis“ (1929 m.), kuriuose susipina šalies ir paprastų valstiečių gyvenimai.
1932 metais išėjo oficialiai nepriekaištingas ir to meto aktualias temas atskleidžiantis Kozako darbas  „Celė“ („Celica“): žmogaus portreto aprašymas, atskleidžiantis 1914 metų nuosmukį, kai buvo svajojama apie teisingumą, laisvę bei turtingą asmenybės pasaulėvaizdį kalėjime ir už jo sienų.
Laiko vaizdavimą prieš Antrąjį pasaulinį karą, kai fašizmas grasino sunaikinti europinę kultūrą, Kozakas pateikia iš dalies apsakyme, iš dalies eseistinėje knygoje „Kaukės“ (1940). Po išsivadavimo Kozakas išleido eseistinę knygą „Betiksliai laukimai“ (1946), skirtą grožio ieškojimui ir knygą romano pavidalu su įvairių žmonių mintimis ir atsiminimais – „Medinis šaukštas I“ (1947), „Medinis šaukštas II“ (1952).
Pokario gyvenimą aprašė apysakose: „Agrarinė reforma“ (1947), „Jasperas Osatas“ (1949), „Baladė apie gatvę skirtinguose posmuose“ (1956). Be žinomų darbų Kozakas dar parašė kroniką – kelionių dienoraštį „Prekmursiškomis vėžėmis“ (1934), satyrinę pasaką „Špridonas“ ir sukūrė vaiko paveikslą kūrinyje „Alešas“ (1953 m.).
Kozako kūryba atskleidžia kūrėjo modernius pasakojimo bruožus: pasakojime būdingi svarstymai ir įtraukiama visuomeninė kritika. Pasauliniu mastu Kozakas buvo humanistinių ir pažangių minčių skelbėjas, kaip nepritaikytų doktrinų ir visuomeninės reakcijos priešininkas asmeniškai nepažintai tiesai. Tokio ieškojimo atspindys yra ir jo rašymo stilius, kuriame dažnai daugiau atsiskleidžia mąstytojo bruožų nei rašytojo; tokiu būdu iškyla Kozako polinkis į eseistiką. Rašytojiškos asmenybės talentas labiausiai nušvinta, kai Kozakas visiškai atvirai ir stilistiškai ginamai kalba apie savo gyvenimą, brandą ir vystymąsi, pateikdamas psichologiškai aštriais bruožais aprašytą aplinką ir žmogiškąją prigimtį.
Kauno evangelikų krikščionių baptistų bažnyčia
Kauno evangelikų krikščionių baptistų bažnyčia – baptistų bažnyčia Kaune, Žemųjų Šančių rajone, 2-ojoje Kranto g. 5.
Kauno baptistų bendruomenė gyvuoja nuo XIX a. pabaigos, kai buvo įsteigta daugiausiai į Lietuvą atvažiuojančių darbininkų iš užsienio. Nuo 1898 m. veikia baptistų bažnyčia. Tai yra antri pagal senumą baptistų maldos namai Lietuvoje.
Istorija
1876 m. iš Virbalio į Kauną atvykus gyventi Šneideriui, priklausiusiam Eitkūnų baptistų bendruomenei, Kaune jis surado tikėjimo pasekėjų. 1883 m. buvo jau 12 pasikrikštijusių žmonių. 1888 m. Eitkūnų bendruomenės Kauno skyrius turėjo 75 narius. Eitkūnai buvo Vokietijai priklausančioje teritorijoje ir tai sudarydavo tam tikrų sunkumų. Todėl nuo 1889 m. Kauno skyrius pradėjo veikti kaip atskira, savarankiška bendruomenė. Pamaldos vyko privačiuose namuose, kol nebuvo pastatyta bažnyčia Šančiuose. miniatiūra|250px|right|Bažnyčios interjeras
Dauguma bendruomenės narių buvo vokiečiai. Bet greitai įtikėjo ir prisidėjo prie bendruomenės ir kitų tautybių žmonės. Pastarieji pravesdavo savo pamaldas rusų kalba, bet be tikinčiųjų rusų, buvo ir lietuvių, lenkų. Po Pirmojo pasaulinio karo pamaldose pradėta vartoti ir lietuvių kalba. Nuo 1921 m. bendruomenei pradėjo vadovauti Gustavas Freutelis, gimęs ir užaugęs Kauno mieste. Jis tarnavo bendruomenėje iki 1935 m. Tikintieji lietuviai 1933 m. įkūrė atskirą bendruomenę, kad galėtų plačiau ir laisviau skelbti Dievo Žodį tarp savo tautiečių. Jai vadovavo Teodoras Gerikas. Tais pačiais metais Kauno baptistų bendruomenė prisijungė prie Lietuvos Baptistų Sąjungos. 1934 m. Valterio Šveiceriaus ir kitų tikinčiųjų pastangomis buvo įkurta Kauno baptistų, kalbančių rusiškai, bendruomenė.
Sovietmečiu maldos namai buvo atimti. Juose buvo valdžios apgyvendinti rusų kareiviai. Vėliau maldos namai buvo paversti klubu, o po to - druskos sandėliu. Pasibaigus karui, nedidelė Kaune likusi tikinčiųjų grupė pamaldoms rinkdavosi tikinčiųjų butuose.
1980 m. iš Lvovo (Ukraina) į Kauną persikėlė gyventi jauno tikinčiojo Vladimiro Seredos šeima. 1989 m. jis buvo įšventintas pastoriaus tarnystei.
1988 m. Kauno miesto Liaudies deputatų taryba išdavė orderį, leidžiantį vėl naudotis bažnyčios patalpomis. 1990 m. lapkričio 11 d. maldos namai buvo grąžinti bendruomenei. Tuo laiku tai buvo suniokotas sandėlis nukritusiu stogu, kuriame jau 20 metų buvo laikoma druska. Pastatas reikalavo daug lėšų ir pastangų bažnyčios atstatymui. 1991 m. liepos 27 d. maldos namai buvo pašventinti ir atidaryti.
Veikla
1991-2001 m. bendruomenė organizavo ne vieną evangelizacinį renginį, dvasinį koncertą miesto salėse, mokyklose, daugybę seminarų, konferencijų, vaikų ir jaunimo stovyklų. Užsimezgė ryšiai su Švedijos ir Vokietijos bažnyčiomis, iš kur ne kartą buvo gauta humanitarinė pagalba, kuri buvo dalijama miesto stokojantiems, mokykloms, darželiams, įvairioms šalpos organizacijoms. Vaistų siuntos buvo perduotos ligoninėms.
Nuo 1994 m. baptistai organizuoja, praveda susitikimus ir pamaldas Alytaus griežto režimo pataisos darbų kolonijoje, nuo 2003 m. prisijungė prie organizacijos „Tarnavimas kaliniams“ veiklos ir pradėjo tarnystę Pravieniškių 1-siuose pataisos namuose. Teikia dvasinę bei materialinę pagalbą, padeda integruotis į visuomeninį gyvenimą grįžusiems iš įkalinimo įstaigų, sergantiems lėtiniu alkoholizmu ir narkomanija, našlaičiams vaikams, socialiai remtiniems žmonėms, platina Šventąjį Raštą.
Kitos baptistų bendruomenės, veikiančios Kaune:
Klina
Klina arba Klinė ( arba Klinë; ) – miestas ir savivaldybė Pečo srityje, šiaurės vakarų Kosove. Savivaldybė išsidėsčiusi Klinos ir Baltojo Drino upių santakoje.
Istorija
Miesto teritorijoje žmonių gyventa nuo antikos laikų. Pirmasis miestą paminėjo Klaudijus Ptolemėjus, kaip Chinna.
Valgomasis česnakas
Augalų morfologija
Daugiametis žolinis augalas. Stiebas tiesus, 30-60 cm aukščio. Lapai plokšti, linijiški. Žydi smulkiais žiedais, susitelkusiais skėčiuose). Žiedyne išauga žiediniai pumpurai, kurie sunyksta nepražydę ir oriniai svogūnėliai. Sėklų nebrandina. Svogūnas sudėtinis iš 6-30 skiltelių, padengtų balta plėvele.
Panaudojimas
Sodininkystėje česnakai auginami soduose, daržuose kaip prieskonis. Raunami tada, kai sudžiūsta lapai ir svogūno kaklelis.
Tinkamas kaip trąšos. Džiovintų laiškų ir svogūnų lukštų antpilu (100 gr 10 l vandens) purškiamos obelys, slyvos, rožės nuo amarų ir voratinklinių erkių. Iš česnako išskirta nenuodinga medžiaga, kurios labai maža koncentracija stimuliuoja augalų pumpuravimąsi.
Mityba
Maistinės savybės plačiai žinomos. Aštrus česnako skonis ir kvapas, kurį sukelia eterinis aliejus, lemia česnako vartojimą kulinarijoje. Jis suteikia maistui aštrų, pikantišką ir savitą kvapą. Kad šios savybės išliktų, smulkintas česnakas į patiekalus dedamas baigiant virti.
Svogūnėliai vartojami kaip prieskoniai, rauginamiems produktams bei marinatams, konservams ir dešroms.
Kulinarijoje smulkintas česnakas dedamas į daugelį mėsos bei daržovių patiekalų, į šaltieną, žuvį ir kai kuriuos padažus.
Savybės
Vaistinė žaliava – svogūnai ir lapai. Eteriniai aliejai turi baktericidinių savybių ir suteikia česnakui aitrų kvapą. Fitoncidai pasižymi priešmikrobinėmis, priešgrybelinėmis, priešparazitinėmis savybėmis, turi antitoksinių ir regeneracinių savybių. Iš česnako išskirtas antibiotikas alicinas naikina bakterijas. Alicinas česnake susidaro iš alijino, blogai vandenyje tirpstančio aliejinio skysčio, turinčio specifinį kvapą. Fitoncidai užmuša streptokokus, stafilokokus, šiltinės bakterijas, choleros vibrioną, tuberkuliozės mikrobus.
Vartojamos česnakų kapsulės, tabletės, tinktūros, košelės, sultys, ištraukos, inhaliacijos, klizmos.
Bogušicė
Bogušicė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Lomžos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietvakarius nuo Lomžos ir apie 78 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą teka Lomžičkos upė.
Konvergentinė evoliucija
Konvergentinė evoliucija - evoliucijos procesas, kurio metu negimingos organizmų grupės įgyja panašių bruožų. Dėl tokio proceso rūšys įgauna konvergentišką panašumą, tai yra panašumą, kuris remiasi ne jų giminingumu, o bruožais susiformavusiais nepriklausomose grupėse. Toks panašumas dažniausiai atsiranda tada, kai skirtingos rūšys užima tą pačią arba artimą ekologinę nišą. Ryškiausias konvergencinės evoliucijos pavyzdys - ryklių, ichtiozaurų ir delfinų vienoda kūno forma. Stambių judrių plėšrūnų ekologinė niša vienoda, todėl ir prisitaikymas evoliucijos eigoje vyko panašiai.
Šlavinas
left|120px
Šlavinas – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, 10 km į rytus nuo Inturkės, Labanoro regioniniame parke. Ežeras telkšo rininės kilmės duburyje. Ilgis iš vakarų į rytus 1,47 km, plotis iki 0,31 km. Altitudė 150,9 m. Giliausia vieta (26 m) yra ežero viduryje. Krantai daugiausia statūs, aukšti, tik pietinėje pakrantėje ties vidurine dalimi pelkėti. Šiaurinėje pakrantėje auga Juodenėnų miškas, kitose pakrantėse plyti pievos, dirbami laukai, pietinėje pakrantėje stūkso miškelis.
Vakaruose įteka upelis iš menko Slabados ežero, rytuose P-1 upelis išteka į Sutrinio ežerą (Spenglos upės intako Pravalos baseinas, Žeimenos upės baseinas).
Ties rytiniu Šlavino galu yra Šlavinos, ties vakariniu – Slabados, o ties šiaurrytiniu - Jusėniškių, kaimai. Veikia kaimo turizmo sodyba, yra stovyklavietė. Vakarine pakrante eina kelias. Šiaurrytiniu krantu eina riba su Švenčionių rajonu.
Ežero pavadinimas kildinamas nuo žodžio šluoti (šlavu, šlaviau; „braukti, valyti su šluota“), („šluoti“), plg. sen. („valau“), 🇬🇷 („valau, skalauju, plaunu“), („grynas, tyras“).
Benekainys
Benekáinys  – agromiestelis Baltarusijoje, Gardino srityje, 12 km į šiaurę nuo Varanavo, prie Šalčios upės, kelio Šalčininkai–Varanavas pusiaukelėje. Apylinkės centras.
Istorija
Iki 1795 m. Benekainys priklausė Vilniaus vaivadijai, valdant Rusijos imperijai – Vilniaus gubernijai. XIX a. tai buvo miestelis, Lydos apskrities Benekainių valsčiaus centras. 1920–1939 m. buvo užgrobusi Lenkija, 1939 m. kraštą okupavus TSRS – priskirti Baltarusijos TSR. 1861–1950 m. buvo valsčiaus centras. 1942–1944 m. Benekainių valsčius priklausė Ostlando Lietuvos generalinei sričiai.
Lietuviai
Benekainių apylinkėse nuo seno gyventa lietuvių, jos įėjo į vientisą lietuvių kalbos arealą, visų gyvenviečių pavadinimai lietuviški. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje lietuviai sparčiai slavėjo. XX a. pradžioje lietuviškai dar kalbėjo maždaug pusė parapijos gyventojų (namuose), kiti – daugiausia baltarusiškai. Pamaldos buvo laikomos tik lenkų kalba. Lenkijos valdymo metais miestelyje veikė Ryto draugijos lietuvių mokykla, aplinkiniuose kaimuose apie 10 mokyklų ir Šv. Kazimiero draugijos 14 skyrių (vėliau uždaryti). 1942–1944 m. veikė lietuviška pradinė mokykla, vėliau kurį laiką progimnazija. Pagal 1942 m. gyventojų surašymą lietuviai sudarė 18 proc. Benekainių valsčiaus gyventojų. XX a. pabaigoje lietuviškai kalbėjo tik pavieniai vyresnės kartos žmonės.
Šilavotas
Šilavotas – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, Jiesios dešiniajame krante, Šilavoto kalvagūbryje (110–125 m virš jūros lygio). Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (pastatyta 1902 m.), biblioteka (nuo 1954 m.), paštas (LT-59272), paminklinis akmuo Šilavoto apylinkėse žuvusių Tauro apygardos partizanų atminimui. Piečiau Šilavoto esančiame Naujasodyje yra Šilavoto Davatkyno muziejus, Šilavoto pagrindinė mokykla.
thumb|left|220px|Paminklas Tauro apygardos partizanams
Istorija
1806 m. Šilavote pastatyta medinė koplyčia. XIX a. pabaigoje kaimas buvo Marijampolės apskrities Klebiškio valsčiuje, priklausė Prienų parapijai.
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2005 m. liepos 19 d. Prezidento dekretu patvirtintas Šilavoto herbas.
Pariečė
Pariẽčė  – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, į šiaurės rytus nuo Gardino, šalia valstybinės sienos su Lietuva. Stovi Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (XX a. pradžia), cerkvė (1901 m.), yra I pasaulinio karo aukų kapinės. Praeina Peterburgo–Varšuvos geležinkelis, įrengta Pariečės geležinkelio stotis.
Istorija
XIX a. kaimas ir Pariečės geležinkelio stotis (vadinta Druskininkų vardu) buvo Gardino apskrities Sabalionių valsčiuje. XX a. pradžioje Pariečėje gyveno nemažai lietuvių. XX a. tarpukariu priklausė Lenkijai. Iki TSRS griūties pro Pariečę kursavo traukinys Vilnius–Druskininkai.
Pasaulio jaunimo dienos
thumb|200px|[[PJD 2005 m. Kelne]] thumb|right|200px|PJD [[kryžius ]]
Pasaulio jaunimo dienos (PJD; ) – Romos katalikų bažnyčios renginys, vykstantis kas 3 metus kurioje nors pasaulio dalyje, trunkantis apie 2 savaites. Į PJD keliauja piligrimai iš viso pasaulio, nebūtinai giliai tikintys katalikai, taip pat kiti krikščionys, yra ir kitų religijų atstovų. PJD metu susitinkama su Popiežiumi; kulminacinis renginys – bendros Šv. Mišios paskutinę renginio dieną.
Lietuva ir PJD
2005 m. Vokietijoje vykusiose Pasaulio jaunimo dienose dalyvavo 2000 jaunuolių iš Lietuvos. Panašus renginys, vykstantis Lietuvoje nacionaliniu mastu yra Lietuvos jaunimo dienos (LJD).
Garliavos herbas
Garliavos herbas – Garliavos miesto heraldinis atributas.
Aprašas
Herbo skydo auksiniame lauke papėdėje – žalia šakelė su trimis į viršų nukreiptais žaliais ąžuolo lapais.
Istorija
Garliavos herbo etaloną sukūrė dailininkė Valerija Kiškienė.
Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą patvirtino 1994 m. gruodžio 21 d. dekretu Nr. 472.
Skaičiaus „3“ istorinė simbolika
2) Skaičius „3“ Garliavos įkūrimo – įsikūrimo istorijoje turi dar vieną labai svarbią reikšmę. Istoriniuose šaltiniuose pateikta, kad J. Godlevskis šiame miestelyje pastatė maldos namus 3 konfesijoms: 1809 m. pastatęs bažnyčią Romos katalikams, ne už ilgo jis pastatė bažnyčią evangelikams liuteronams ir sinagogą žydams. Garliavos miestelyje nuo jo įsikūrimo iki Antrojo pasaulinio karo gyvavo ir viena su kita darniai sugyveno trijų religijų – katalikų, žydų ir evangelikų liuteronų – bendruomenės (po 1945 m. pasibaigusio Antrojo pasaulinio karo išliko tik katalikų bendruomenė). Todėl galima teigti, kad Garliavos miestelio įkūrimą – įsikūrimą ženklina J. Godlevskio pastatyti treji maldos namai trims skirtingoms konfesijoms, kurios, plėtodamos kiekviena savo konfesinę, švietėjišką – kultūrinę, socialinę bei ekonominę veiklą, sąlygojo bendrą Garliavos miestelio augimą ir vystymąsi.
Pavytė
Pavytė – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Rokų, prie Jiesios ir Vyčiaus santakos. Telkšo Vyčiaus tvenkinys.
Ukrainietiškoji tarybinė enciklopedija
200px|right|"Ukrajinska Radjanska Encyklopedija" „Ukrainietiška tarybinė enciklopedija“, UTE (ukrain. Ukrajinska Radjanska Enciklopedija, ) – pirmoji ukrainietiška visuotinė enciklopedija.
Išleista 1959-1965 metais.
Ukrajinska Radjanska Enciklopedija sudaryta iš 17 tomų; išleista Kijeve.
Aleksandras Algirdas Abišala
Aleksandras Algirdas Abišala (g. 1955 m. gruodžio 28 d. Intoje, Komijos Respublika, Rusijos TFSR) – Lietuvos verslininkas, verslo konsultantas, politikas, fizikos ir matematikos mokslų daktaras, signataras.
Biografija
Gimė tremtinių šeimoje. 1962–1973 m. mokėsi Kauno 25-ojoje vidurinėje mokykloje, 1973–1978 m. studijavo Vilniaus universiteto Fizikos fakultete.
1978 m. Kauno politechnikos instituto (KPI) Chemijos technologijos fakulteto vyr. inžinierius. 1978–1980 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1980–1981 m. KPI Chemijos technologijos fakulteto vyr. laborantas. 1981–1990 m. Kauno radijo matavimų technikos mokslinio tyrimo instituto inžinierius technologas, mokslinis bendradarbis. 1984–1986 m. Vilniaus universiteto aspirantas neakivaizdininkas, fizikos-matematikos mokslų kandidatas.
1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio, Sąjūdžio Seimo narys, 1989–1990 m. Sąjūdžio Seimo seniūnas. 1990–1992 m. LR Aukščiausiosios Tarybos deputatas, signataras. 1991 m. vasario 26 d. – 1992 m. liepos 20 d. ministras be portfelio. 1992 m. liepos-gruodžio mėn. LR ministras pirmininkas. Nuo 1993 m. TŪB „A. Abišala ir partneriai. Konsultacinė firma“ narys (2005 m. bendrija pertvarkyta į UAB „A. Abišala ir partneriai“). VšĮ „Junior Achievement Lietuva“ valdybos narys, pirmininkas. Asociacijos „Žinių ekonomikos forumas“ tarybos narys, pirmininkas. 2008–2009 m. vadovavo komisijai energijos tiekimo saugumo po 2009 m. problemoms nagrinėti, derybininkas su Europos Sąjunga dėl Ignalinos atominės elektrinės darbo pratęsimo.
30 mokslinių straipsnių Lietuvos ir užsienio leidiniuose (puslaidininkių fizika ir technologija), 3 išradimų autorius.
Žmona Nijolė (g. 1956), sūnūs Tadas (g. 1978) ir Liudas (g. 1983).
Lee Miller
Elizabeth 'Lee' Miller (1907 m. balandžio 23 d. Poukipsyje, Niujorko valstijoje – 1977 m. liepos 21 d. Anglijoje) – amerikiečių fotografė.
Gimusi Niujorko valstijoje, sėkmingai dirbo modeliu Niujorke. 1929 metais išvyko į Paryžių, kur tapo pripažinta mados fotografe ir portretų meistre. Antrojo pasaulinio karo metu ji tapo „Vogue“ žurnalo karo korespondente ir užfiksavo tokius įvykius kaip Londono bombardavimas, Paryžiaus išlaisvinimas, taip pat Buchenvaldo ir Dachau koncentracijos stovyklose įkalintų žmonių gyvenimą.
Vaikystė
Elizabetos Miler tėvai – Teodoras ir Florencija Mileriai. Tėvas buvo vokiečių kilmės, o mama – kanadietė, kilusi iš Didžiosios Britanijos. Ji turėjo jaunesnį brolį Eriką ir vyresnį – Džoną. Elizabeta buvo tėvo numylėtinė, todėl ji dažnai pozuodavo jo mėgėjiškoms fotografijoms. Kai Elizabetai buvo septyneri, ji buvo išprievartauta vizito pas šeimos draugus Brukline metu. Po to jai buvo diagnozuota gonorėja.
Modelio karjera
Jos tėvas, Teodoras Mileris, inžinierius, išradėjas ir verslininkas, supažindino Elizabetą ir jos brolius su fotografija dar ankstyvoje vaikystėje. Devyniolikmetę Elizabetą Manhatane pastebėjo „Vogue“ leidėjas Kondė Nastas (Condé Nast), kuris padėjo jai tapti profesionaliu modeliu.
Fotografija
1929 metais E. Miler išvyko į Paryžių mokytis pas siurrealizmo krypties dailininką ir fotografą Maną Rėjų. Nors iš pradžių jis atsisakė priimti studentus, netrukus Miler tapo fotografo asistente, mylimąja ir įkvėpėja. Gyvendama Paryžiuje ji įkūrė savo fotografijos studiją, dažnai perimdavo Mano Rėjaus mados užduotis, suteikdama jam galimybę susikoncentruoti tapybai. Ji buvo aktyvi dalyvė siurrealistų judėjime su savo sąmojingomis ir šmaikščiomis nuotraukomis. Jos draugų tarpe buvo tokie žmonės kaip Pablas Pikasas, Polis Eliuaras ir Žanas Kokto. Ji netgi suvaidino Žano Kokto filme „Poeto kraujas“ (1930 m.).
Po to, kai paliko Maną Rėjų 1932 m., Elizabeta grįžo į Niujorką ir įkūrė komercinę fotografijos studiją, kurioje dirbo ir jos brolis Erikas. Tais pačiais metais ji buvo įtraukta į moderniosios Europos fotografijos parodą Džiuliano Levio galerijoje Niujorke. 1933 m. Levis suteikė Miler galimybę surengti savo solo parodą.
1934 m. ji paliko savo studiją Niujorke dėl vedybų su egiptiečiu verslininku Aziz Eloui. Nors šiame gyvenimo etape ji nedirbo kaip profesionali fotografė, tačiau nuotraukos, kurias tuo metu ji padarė, yra laikomos jos geriausiomis siurrealistinėmis fotografijomis. 1937 m. jai pabodo gyvenimas Kaire, todėl ji grįžo į Paryžių, kur sutiko savo būsimą vyrą, britų dailininką Rolandą Penrouzą. 1955 m. jos fotografijos po ilgos pertraukos pirmą kartą buvo įtrauktos į modernaus meno muziejuje Niujorke vykusią parodą.
II pasaulinis karas
Antrojo pasaulinio karo pradžioje Elizabeta kartu su Rolandu gyveno Londone. Prasidėjus miesto bombardavimui, pora ignoravo šeimos ir draugų prašymus grįžti į JAV. Miler pradėjo naują karjerą kaip karo korespondentė žurnalui „Vogue“. Ji buvo akredituota žurnalistė JAV kariuomenėje nuo 1942 m. gruodžio. Kartu su ja dirbo amerikietis Deividas E. Šermanas, „Life“ žurnalistas. Viena žymiausių nuotraukų iš Miler ir Šermano partnerystės laikotarpio yra darytą Šermano, kurioje vaizduojama Miler Adolfo Hitlerio namuose Miunchene.
Šiuo laikotarpiu Miler fotografavo mirštančius vaikus Vienos ligoninėje, gyvenimą pokarinėje Vengrijoje ir net Vengrijos ministro pirmininko Laslo Bardošio egzekuciją. Po karo ji toliau dirbo „Vogue“ žurnale mados ir garsenybių temomis.
Anglija
Miler sugrįžus į Angliją iš rytų, ją pradėjo kamuoti klinikinė depresija. Ji pradėjo piktnaudžiauti alkoholiu ir tapo neužtikrinta dėl savo ateities. 1946 m. su Rolandu ji išvažiavo į JAV, kur susitiko su Manu Rėjumi. Kai sužinojo, jog laukiasi sūnaus, ji ištekėjo už Rolando. Ji toliau dirbo fotografe žurnalui „Vogue“, bet karo šešėlis ją vis dar persekiojo. Jos depresija sustiprėjo, kai sužinojo apie savo vyro ilgalaikį romaną su cirko artiste Diane Deriaz. Miler beveik nešnekėdavo apie karą, bet ši patirtis turėjo žiaurių padarinių jos santykiams šeimoje ir sveikatai.
Miler mirė nuo vėžio savo namuose Anglijoje 1977 m., kai jai buvo 70.
Paežerių ežeras
Paežerių ežeras tai:
Didysis Zabas
Didysis Zabas – upė Turkijoje ir Irake; Tigro kairysis intakas. Prasideda kalnuose pietrytinėje Turkijoje. Teka į pietryčius Kurdistano kalnais ir lygumomis. Įteka į Tigrą į pietus nuo Mosulo, prie senovinio Nimrudo miesto.
Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Yra įrengtos kelios HE.
Sigitas Slavickas
Sigitas Slavickas (1941 m. spalio 19 d. Skersabaliuose, Kalvarijos savivaldybėje – 2017 m. liepos 27 d.) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Raudeniškių, Brazavo ir Kalvarijos mokyklose. 1961 m. Kauno politechnikume įgijo techniko ir 1970 m. Kauno politechnikos institute inžinieriaus mechaniko kvalifikaciją.
1961–1964 m. Vilniaus politechnikumo dėstytojas instruktorius, 1964–1990 m. Kalvarijos maisto pramonės technikumo dėstytojas. 1990–1993 m. Valstybės kontrolės departamento Marijampolės skyriaus kontrolierius, 1993–1996 m. Valstybės kontrolės Alytaus skyriaus kontrolierius.