cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adomo tiltas
Adomo tiltas minimas „Ramajanoje“: esą, Hanumanas su beždžionių kariauna šokavo per šias saleles keliaudamas į Lanką. Pasak kito mito, Adomas, nusileidęs iš dangaus į Šri Lanką, šiuo salelių tiltu iškeliavo į žemyną.
Žalsvoji palminė angis
Gyvena kalnų drėgnuosiuose kalnų miškuose, aptinkama 850–980 m virš jūros lygio aukštyje. Gyvena medžių, krūmų lapijoje. Minta smulkiais paukščiais, varliagyviais, driežais, graužikais.
Nėra agresyvi, užklupta slepiasi, bet paliesta gali staiga pulti. Įgėlimas gali sukelti sunkių sveikatos negalavimų, bet mirtį sukelia retai.
Vietiniai pavadinimai: Víbora de palma verde, lora, lora venenosa.
Izumi
Idzumiu pavadinta daugelis vietų Japonijoje:
Izumi taip pat yra ir japoniškas vardas, ir japoniška pavardė. Žymūs žmonės su tokiu vardu:
Šešuolių dvaras
Šešuolių dvaras – dvaras, buvęs Šešuoliuose, prie Šešuolių ežero, dabartiniuose Dvarniniuose.
Istorija
Žinomas nuo Vytauto laikų. 1449 ir 1478 m. dovanotas Vilniaus vyskupui. 1567 m. dvaro žemių dalis Kuziluose skirta naujai Šešuolių Šv. Juozapo bažnyčiai.
1818 m. dvare klebonui priklausė 20 valakų žemės (kartu su Kuzilais). 1837 m. sudegė ir nebebuvo atstatytas. XIX a. 2-ojoje pusėje dvaras buvo valstybinis. XX a. tarpukariu dvare buvo biblioteka, spirito varykla, ūkis.
Liudvikas Aksamitauskas
Liudvikas Aksamitauskas (g. 1937 m. sausio 12 d. Plungėje – m. 2003 m.) – Lietuvos architektas, alpinistas.
Biografija
1955–1961 m. studijavo Kauno politechnikos institute. 1969–1972 m. parengė Aukštadvario, Onuškio, Sudeikių, Tauragnų plano projektus. 1972–1991 m. dirbo Paminklų konservavimo instituto Kauno skyriuje; vadovavo architektų grupei, rengusiai Kėdainių senamiesčio restauravimo ir regeneravimo projektą. Nuo 1991 m. Kauno paminklų restauravimo projektavimo instituto architektas.
Kūryba
Su kitais parengė pastatų restauravimo projektų Kėdainiuose (rotušės, pirklių ir amatininkų namų, karmelitų vienuolyno, sinagogos) ir Kaune (XVI a. gyvenamųjų namų). Suplanavo Simno centrinę dalį ir aikštę (su G. Jarmaliene), parengė dvarų su parkais, Kėdainių senamiesčio kvartalų restauravimo projektų. Be kitų, suprojektavo Lietuvos laisvės koplyčią Vilijampolėje.
Samanių pagrindinė mokykla
Zarasų rajono Samanių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Samaniuose (Zarasų raj.), vykdžiusi pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 190211090. Steigėjas Zarasų rajono savivaldybės taryba. miniatiūra|240px|left|2016 m.
Istorija
Įsteigta 1965 m. sausio 13 d.
2008 m. rugsėjo 1 d. Samanių pagrindinė mokykla prijungta prie Suvieko pagrindinės mokyklos. Nuo 2009 m. liepos 1 d. Zarasų Pauliaus Širvio pagrindinės mokyklos Samanių pradinio ugdymo skyrius. Zarasų rajono savivaldybės tarybos 2011 m. liepos 28 d. sprendimu Nr. T-100 Samanių pradinio ugdymo skyrius uždarytas.
Močia (albumas)
Močia – antrasis studijinis lietuvių folkroko ir postfolkloro grupės „Atalyja“ albumas. 12-kos dainų albumą grupė įrašė studijoje „Tamsta“, 2004 m. jį išleido įrašų kompanija „Dangus“.
Albumą atveria antifonu atliekama advento daina „Leliumai“. Po jos skamba lyriškoji „Kas pramynė“ (iš A. ir J. Juškų rinkinio). Trečioji albume – dvejinė sutartinė „Močia“, davusi pavadinimą ir visam albumui; ji praturtinta lyrine įžanga, pasižymi „kietoku“ skambesiu (pasitelkiama metalo roko išraiška). Lyrinis albumo centras – rugiapjūtės daina „Ąžuolėlis“ (vyriškam balsui, kanklėms ir trims bansuriams). Albumą užbaigia melancholiško skambesio trejinė sutartinė „Gervelė“. Jos pabaigoje klausytojams pateikiamas siurprizas – slaptasis takelis („Sakalėlis“), kuriame skamba lietaus garsai, balsas ir kanklės. Albumą puošia videoklipas (rugiapjūtės vaizdai iš LRT archyvų, skambant „Gervelės“ įrašui). Didžiausio klausytojų populiarumo susilaukė penktoji albumo daina – „Dūda“.
William Golding
William G. Golding (Viljamas Goldingas, 1911 m. rugsėjo 19 d. Niukvėjus, Kornvalio grafystė, Jungtinė Karalystė – 1993 m. birželio 19 d. Peranarvortalis, netoli Truro, Kornvalio grafystė) – XX amžiaus anglų romanistas, klasikas, 1983 apdovanotas Nobelio literatūros premija.
Gyvenimo faktai
Viljamas Goldingas gimė Niukvėjuje, Kornvalyje, Jungtinėje Karalystėje. Augo klasikinės gimnazijos mokytojo šeimoje, kurioje viešpatavo literatūros ir antikos kultūros kultas. Rašyti jis pradėjo būdamas septynerių. Kornvalietiška Goldingo kilmė retai komentuojama, bet jis pradėjo mokytis kornų kalbos būdamas dar jaunas.
Tėvas buvo vietinės mokyklos direktorius ir radikalių politinių pažiūrų intelektualas ir švietėjas. Vėliau šeima persikraustė į Marlborą, kur Viljamas pradėjo lankyti Marlboro klasikinę mokyklą. 1930 m. pradėjo studijuoti Oksfordo universitete, kur studijavo gamtos mokslus ir anglų kalbą. Pirmoji knyga – eilėraščių rinkinys, pasirodė metai prieš Goldingui įgyjant bakalauro laipsnį.
1939 m. vedė chemikę analitikę Aną Brukfild (Ann Brookfield). Vėliau Solsberyje (Salisbury), vyskupo Vordsvorto mokykloje (Bishop Wordsworth’s School) įsidarbino anglų kalbos ir filosofijos mokytoju.
Antrojo pasaulinio karo metu tarnavo Britų karo laivyne ir prisidėjo prie galingiausio Vokietijos linijinio laivo „Bismarko“ sunaikinimo. Taip pat 1944 m. dalyvavo Normandijos išsilaipinime. Karo pabaigoje Goldingas vėl grįžo prie mokytojavimo ir rašymo.
Sulaukęs literatūrinės sėkmės, Goldingas nuo 1961 m. galėjo mesti mokytojavimą ir metus kaip garbės svečias praleido Holinso koledže, Virdžinijoje, kur galėjo visiškai atsiduoti kūrybai. Goldingas buvo geras Džeimso Loveloko (James Lovelock) bičiulis.
1988 m. karalienė Elžbieta II įšventino Goldingą į riterius. Seras Viljamas Goldingas mirė savo namuose Peranarvortalyje, netoli Truro, Kornvalyje. 1993 m. palaidotas Šventosios trejybės kapinėse, Viltšyre, Anglijoje.
Kūryba
Rašytojas ypač jautriai reagavo į Antrojo pasaulinio karo žiaurumus, kuriuos patyrė tarnaudamas Britų karo laivyne eiliniu jūreiviu, o vėliau – karininku povandeniniuose laivuose nuo 1940 m. iki karo pabaigos. Stebėdamas pasaulio gyvenimą, įvykius, žmones, V. Goldingas kaskart vis labiau įsitikino, kad žmonija serga. Jo manymu, rašytojo uždavinys – nustatyti diagnozę ir gydyti. Jis ieško tos ligos apraiškų kiekviename individe, ryškiau nesiedamas jo su visuomenės struktūra. Jis gilinasi į žmogaus prigimtį, parodo, kad žemieji žmogaus instinktai atitinkamomis sąlygomis išsikeroja ir nustelbia viską, kas žmogų daro žmogumi.
Rašytojas nerimauja dėl jaunosios kartos likimo – negi ir jai teks patirti, išgyventi tą tragediją, kurią teko išgyventi vyresniajai kartai per Antrąjį pasaulinį karą? Kur yra riba tarp žmogaus ir žvėries? Kas žmogų daro žmogumi? Šie svarbiausi klausimai, nedavę ramybės V. Goldingui, atsispindi daugelyje jo kūrinių, taip pat ir „Musių valdove“ – filosofiniame – alegoriniame romane, išgarsinusiame autorių visame pasaulyje.
Jo pirmąjį romaną "Musių valdovas" atmetė dvidešimt viena leidykla, tačiau kai 1954 m. buvo išleista, tapo tikra literatūros sensacija.
Zatokai
Zatokai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Smalvų. Šiauriau kaimo telkšo Saločių ežeras.
Gyventojai
thumb|left|235px|Pastato griuvėsiai Zatokuose, Saločių ežero pusiasalyje
Sadūnų apylinkė
Sadūnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Zaulcai
Zaulcais vadinamos gyvenvietės:
Kasabos
Kasabos (Chloroscombrus) – stauridinių (Carangidae) šeimos žuvų gentis.
Gireišiai
Gireišiais vadinami kaimai:
Mitkūnai
Istorija
Pirmą kartą minimi 1598 m.
Molėtų apylinkė
Molėtų apylinkė (iki 1954 m. Molėtų miestelio apylinkė, Molėtų I apylinkė, Molėtų II apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Trys apylinkės (Molėtų miestelio, Molėtų I ir Molėtų II apylinkės) įkurtos užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. jos buvo Molėtų valsčiuje, 1950 m. priskirtos naujam Molėtų rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. Molėtų I apylinkė prijungta prie Kaližų apylinkės ir Spalio apylinkės, Molėtų II apylinkė – prie Kaližų apylinkės, o miestelio apylinkė pavadinta tiesiog Molėtų apylinke, tačiau ir ji greitai buvo panaikinta, 1956 m. gruodžio 28 d. Molėtams gavus rajoninio miesto teises.
Aktyvus srovės šaltinis
frame|Aktyvus srovės šaltinis su stabilitronu Aktyvus srovės šaltinis – schema, teikianti pastovią elektros srovę nepriklausomai nuo apkrovos varžos ar išėjime esančios įtampos. Tokie šaltiniai įvairiose schemose dažnai naudojami vietoje rezistorių, padidinant jų darbo stabilumą, charakteristikų tiesiškumą ir kitus svarbius parametrus. Idealūs pastovios srovės šaltiniai neegzistuoja, tačiau žinoma daug schemų, kurių parametrai praktikoje pakankamai artimi idealiems.
Tinkamai įjungus, tranzistoriaus kolektorius ar lempos anodas gali būti toks nekintančios srovės šaltinis.
Srovės šaltinis su tranzistoriumi ir stabilitronu
Šioje schemoje stabilitronui DZ1 tenkanti įtampa dėl šio elemento ypatybių yra pastovi (jei tik maitinimo įtampa didesnė už jo pramušimo įtampą). Dalis rezistoriaus R1 teikiamos srovės nuteka stabilitronu (užtikrindama jo normalų darbą), kita dalis per tranzistoriaus bazės – emiterio sandūrą nuteka rezistoriumi R2. Kadangi tranzistoriaus bazės įtampa daugmaž pastovi, o basės – emiterio sandūrai tenkanti įtampa irgi nelabai kinta, srovė per rezistorių R2:
čia VR2 – R2 tenkanti įtampa, VZ – stabilitrono stabilizuojama įtampa ir VBE – tranzistoriaus bazės – emiterio sandūrai tenkanti įtampa (silicio tranzistoriams paprastai apie 0,65 V).
Dėl tranzistoriaus darbo ypatybių ši emiterio srovė daugmaž lygi ir jo kolektoriaus srovei, jei tik tranzistoriaus srovės stiprinimo koeficientas (β0 arba hFE) pakankamai didelis. Taigi srovė, tekanti per apkrovą Load mažai priklauso nuo galbūt kintančios apkrovos varžos bei maitinimo šaltinio Vs įtampos.
Rekomenduojama R1 varža randama pagal formulę
kur K paprastai pasirenkamas tarp 1.2 iki 2 (R1 turi būti pakankamai maža užtikrinti norimą IB), ir hFE(min) yra mažiausias tikėtinas tranzistoriaus stiprinimo koeficientas (įvairiems tranzistoriams paprastai svyruoja nuo kelių dešimčių iki kelių šimtų, prireikus gali būti išmatuotas). IZ yra stabilitrono normaliam darbui reikalinga srovė (paprastai keli ar keliolika miliamperų).
Variantai
Jei kaip stabilitronas naudojamas Zenerio diodas, temperatūriniam stabilumui padidinti jam priešpriešais nuosekliai gali būti įjungtas paprasta diodas. Kintant temperatūrai, Zenerio diodo pramušimo įtampa keičiasi priešinga kryptimi nei paprasto diodo atsidarymo įtampa, ir šie pokyčiai dalinai kompensuoja vienas kitą. Diodą paprastai verta naudoti jei Zenerio diodo pramušimo įtampa pasirenkama didesnė nei 5,6 V (žemesnės įtampos Zenerio diodai pakankamai stabilūs). Diodas prie stabilizuojamos įtampos prideda apie 0,65 V.
Kai kada vietoje stabilitrono jungiamas (tiesiogine kryptimi, atvirkščiai nei stabilitronas) ir šviesos diodas, kuriam šviečiant jam tenkanti įtampa irgi gana stabili. Schemai su šviesos diodu
Kai kada srovės šaltinis schemose apibendrintai žymimas savo sutartiniu ženklu (Vaizdas:Current source symbol.png).
Gurbantiungiutas
Gurbantiungiuto dykuma, Dzosotyn Elisunas  – antra pagal dydį Kinijos Liaudies Respublikos dykuma. Plyti Rytų Turkestane (Sindziange), užima centrinę Džiungarijos lygumos dalį. Dažnai laikoma Gobio dykumos vakariausia dalimi.
Ši smėlio dykuma užima 45–50 tūkst. km² plotą, iš kurio ~38 tūkst. km² sudaro pusiau tvirti smėlio kopagūbriai ir barchanai, likusią dalį – smėlio ir žvirgždo lygumos bei takyrai. Gūbriai daugiausia dienovidžių krypties, iki 30 m aukščio (šiaurėje – iki 100 m), su stačiais rytiniais šlaitais ir nuožulnesniais vakariniais.
Gurbantiungiuto dykumos smėlynuose vietomis auga saksaulai, kiečiai, takyruose pasitaiko eglūnų. Dykuma naudojama kaip kupranugarių ir avių ganykla. Dykumą kerta plentas Altajus–Baluntajus, Irtyšiaus–Karamajaus kanalas.
Gurbantiungiuto dykuma įdomi geodeziniu požiūriu – joje yra toliausiai nuo vandenyno nutolusi pasaulio sausumos vieta bei viena iš 4 pasaulio vietų, kurios vienodai nutolę nuo Grinvičo ir 180 dienovidinių bei pusiaujo ir šiaurės arba pietų ašigalio.
Billy Idol
Billy Idol (tikras vardas William Michael Albert Broad, g. 1955 m. lapkričio 30 d.) – britų pankroko dainininkas, muzikantas ir aktorius. 8–ojo dešimt. antroje pusėje išgarsėjęs kaip grupės „Generation X“ vokalistas, 9–ojo dešimt. pradžioje pasirinko solinę karjerą ir susilaukė didžiulės pasaulinės šlovės, prie kurios stipriai prisidėjo ir stilingi vaizdo klipai, todėl Idolas vadinamas viena pirmųjų „MTV“ žvaigždžių.
Dainininkas vis dar rengia sėkmingus koncertinius turnė kartu su savo ilgamečiu gitaristu Steve Stevensu. 2014 m. išleido autobiografinę knygą „Dancing with Myself“ bei 7-ą studijinį albumą „Kings & Queens of the Underground“.
1964 m. pilietinių teisių aktas
thumb|right|250px|Prezidentas [[Lyndon B. Johnson pasirašo 1964 metų pilietinių teisių aktą]] thumb|200px|right|Pirmasis 1964 metų pilietinių teisių akto puslapis 1964 metų pilietinių teisių aktas buvo 1964 metų liepos 2 dieną pasirašytas žymus Jungtinių Amerikos Valstijų įstatymo lygmens teisės aktas, įstatymiškai uždraudęs rasinę segregaciją mokyklose, viešose vietose ir darbovietėse. Šis įstatymas buvo skirtas padėti afroamerikiečiams, tačiau kiek vėliau jis buvo pataisytas, kai buvo išleistas moterų teisių apsaugos įstatymas. Pagal pilietinių teisių aktą JAV taip pat buvo sukurta Lygių galimybių įsidarbinimo komisija.
Reikšmė
Įsigaliojus šiam teisiniam dokumentui, jo ilgalaikiai didžiuliai padariniai jautėsi visoje šalyje. Dokumentas uždraudė diskriminacija viešose vietose, valdžioje, darbe. Aktas anuliavo segregacinius įstatymus JAV pietuose. Įstatyminės priemonės, kuriomis buvo priverčiama vykdyti įstatymą, iš pradžių buvo silpnos, tačiau vėlesnių įstatymo papildymų dėka buvusi tvarka buvo sugriežtinta.
Arnas Ribokas
Arnas Ribokas (g. 1993 m. sausio 14 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, saugas.
Karjera
Rungtyniavo Ekrano jaunimo ekipose. Nuo 2010 m. pagrindinėje ekipoje. 2012 m. tapo šalies čempionu.
2014 m. atstovavo kroatų NK Inter Zaprešić, o vasarą sugrįžo į Lietuvą ir žaidė Klaipėdos Granite.
Nuo 2015 m. rungtyniavo FK Panevėžys.
Rolandas Kazlas
Rolandas Kazlas (g. 1969 m. gegužės 11 d. Molėtuose) – aktorius ir režisierius.
Biografija
1987 m. baigė Molėtų 1-ąją vidurinę mokyklą, 1991 m. – Lietuvos muzikos ir teatro akademijos aktorių laidą (kurso vadovai Dalia Tamulevičiūtė ir Algirdas Latėnas).
1991–1993 m. buvo Šiaurės Atėnų teatro aktorius, 1993–2007 m. Valstybinio jaunimo teatro aktorius, nuo 2008 m. nepriklausomas kūrėjas.
Kozažė
Kozažė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Cechanoveco valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietvakarius nuo Cechanoveco, apie 29 km į pietus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 69 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. 2001 m. kaimas sudarė 4,2 % valsčiaus gyventojų.
Istorija
Žmonių gyvenvietė šioje vietovėje buvo dar nuo XI a. amžiaus. XVI a. priklausė Stanislovui Kiškai. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1624 m. savininku tapo Jonušas Kiška. XVIII a. įkurta smuklė. 1827 m. kaime buvo 23 namai ir 174 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 51 namas ir 292 gyventojai, iš kurių 146 vyrai ir 146 moterys.
Gyventojai
Gyventojų skaičiaus raida nuo 1827 metų:
Atatranka
thumb|Atatranka šaudant. Atatranka – šaunamojo ginklo judėjimas šūvio metu į priešingą šūviui pusę. Esant atatrankai, dėl patiriamos jėgos šūvio metu, šaunamasis ginklas pasislenka atgal, sukelia smūgį į šaulio petį ar ranką. Kuo didesnis pabūklo žiotinis greitis, atatrankos sukuriama energija taip pat būna didesnė. Didelė atatranka mažina ginklo taiklumą. Atatrankos poveikis pirmiausia buvo pastebėtas šaudant iš artilerijos pabūklų, kurie patirdavo atošliaužą ir padidėdavo apkrova ginklo stovui ar lafetui. Mažinti atatrankai įvairiuose ginkluose naudojami vamzdžio stabdžiai, amortizatoriai. Atatranka yra panaudojama automatiniuose ir pusiau automatiniuose ginkluose jiems užtaisyti.
Imperatyvioji norma
Privatinė teisė
Imperatyviųjų normų yra ir privatinėje teisėje. Pvz., 2001 metų Lietuvos civiliniame kodekse įtvirtinta, kad viešajai tvarkai ir gerai moralei prieštaraujantis sandoris yra niekinis ir negalioja. Pagal teisinio reguliavimo kategoriškumo kriterijų imperatyvioji norma yra priešinga dispozityviajai normai. Vertikaliesiems santykiams reguliuoti taikomas imperatyvinis metodas.
Tarptautinė teisė
Tarptautinėje teisėje pagal priimtas tarptautines konvencijas imperatyviosiomis normomis pripažįstama:
Vytautas Jonas Gylys
Vytautas Jonas Gylys (1886 m. sausio 26 d. Griškabūdis – 1959 m. birželio 14 d. Torontas) – Lietuvos diplomatas, teisininkas.
Biografija
1912 m. baigė Sankt Peterburgo universitetą. 1912–1917 m. dirbo Rusijos imperijos vidaus reikalų ministerijos juriskonsultų skyriuje Sankt Peterburge, 1917–1918 m. Suomijos generalgubernatūroje Helsinkyje. 1917 m. Lietuvių tremtinių draugijos (Suomijos lietuvių draugijos) pirmininkas. 1918 m. gruodžio mėn. Lietuvos vyriausybės kanceliarijos viršininkas. 1919–1921 m. Lietuvos atstovas Suomijai, nuo 1920 m. – ir Estijai. 1921–1924 m. LR konsulas Karaliaučiuje, 1924–1926 m. Kopenhagoje, 1927–1930 m. Rygoje, 1930–1932 m. Londone, nuo 1931 m. – generalinis konsulas.
1932–1934 m. Klaipėdos krašto gubernatorius. 1934–1937 m. laikinasis reikalų patikėtinis Belgijoje. Nuo 1937 m. įgaliotasis ministras ir nepaprastasis pasiuntinys Švedijoje, nuo 1938 m. dar ir Danijoje bei Norvegijoje, rezidavo Stokholme. 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą atsisakė grįžti, dėl to LTSR vyriausybė atėmė pilietybę. Švedijai pripažinus Lietuvos inkorporavimą į TSRS de jure 1940 m. rugpjūčio mėn. uždarė pasiuntinybę, bet liko Švedijoje. 1949 m. persikėlė į Kanadą; iki mirties – Lietuvos generalinis konsulas Toronte.
Vytautas Jonas Gylys, 1939 m. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, Užsienio reikalų ministerijos sprendimu, svarbiausias tarpukario Lietuvos tarptautines sutartis išgabeno į Švediją, o po karo – į Kanadą. 2021 m. jos buvo rastos Toronte ir vėliau perduotos Lietuvos centriniam valstybės archyvui.
Kasikjarė
Kasikjarė  – upė pietų Venesueloje, kairioji Orinoko upės atšaka, didžiausia ir žinomiausia planetos upės bifurkacija. Atsiskyrusi Orinoko aukštupyje, 20 km žemiau La Esmeraldos gyvenvietės, Kasikjarė nebegrįžta į pagrindinę vagą, bet teka pietvakarių kryptimi ir įteka į Negro upę (kairysis Amazonės intakas) ties San Karlos de Rio Negru.
Priklausomai nuo vandens lygio Kasikjarė gali tekėti ir priešinga kryptimi, t. y. įtekėti į Orinoką. Kadangi Kasikjarė teka per mažai tyrinėtas vietoves, įvairių šaltinių duomenys apie kanalo ilgį įvairuoja nuo 225 iki 410 km. Kasikjarei tenka iki trečdalio Orinoko aukštupio debito. Potvynių metu Kasikjarės sistema tampa dar sudėtingesnė – link Negro baseino susidaro dar viena protaka. Manoma, kad Kasikjarės formavimosi procesas tebevyksta – su laiku ji turėtų „pagrobti“ Orinoko aukštupį ir visus jo vandenis nuplukdyti Amazonėn. thumb|left|210px|Kasikjarės kanalo schema, kurią 1800 m. nubraižė A. von Humboltas thumb|250px| Kasikjarė (apačioje) atsišakoja nuo Orinoko (viršuje) Didžiausi intakai: Parnonis, Siapa, Jatua (visi kairieji). Visa Kasikjarė laivuojama.
Kasikjarės pavadinimas kilęs iš jekvanų genties žodžio Kashishiwadi.
Kasikjarės kanalą 1800 m. ištyrė vokiečių mokslininkas Aleksandras von Humboltas, bet jo egzistavimą dar 1744 m. paminėjo ispanų jėzuitų misionierius tėvas Romanas.
Zaulcai (Elektrėnai)
Zaulcai – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 3 km nuo Semeliškių.
Elijošius Nonevičius
thumb|Elijošius Nonevičius-Nonys Elijošius Nonevičius-Nonys (1863 m. Žagarių kaime, Punios seniūnijoje, Alytaus rajone – 1931 m. liepos 4 d.) – žymus veterinaras, bakteriologas, aktyvus visuomenės veikėjas ir vieno studentų rėmimo fondo įkūrėjas.
Biografija
E. Nonevičius gimė lietuvių bežemių bajorų Aleksandro ir Felicijos (Nedzinskaitės) Nonių – Nonevičių šeimoje. Pirmuosius mokslus pradėjo pas kaimo daraktorių, vėliau baigė Alytaus pradinę mokyklą. Gal tuo gabaus jaunuolio mokslai būtų ir pasibaigę, jei ne tėvo brolis kunigas Anzelmas Nonevičius. 1872 m. Anzelmas Nonevičius buvo paskirtas Nemajūnų klebonu ir naujos bažnyčios statytoju. Čia ir paėmė globoti tris brolio vaikus. 1874 m. Elijošius įstojo į Vilniaus klasinę gimnaziją. Baigė ją su pagyrimu. 1884 m. rudenį pradėjo mokytis Dorpato (Tartu) veterinarijos institute. Mokėsi gerai, gavo valstybinę stipendiją. 1889 m. jam buvo įteiktas veterinarijos magistro diplomas.
Už ryšius su narodnikais (turėjo ryšių su vienu iš „Proletariato“ partijos vadovų Liudviku Janavičiumi), lietuviškos spaudos platinimą buvo areštuotas ir kalinamas Peterburge, Petropavlovsko tvirtovėje, o po to išsiųstas į Kaukazą kovoti su kiaulių maru. Paaiškėjus naujiems faktams 1892 m. tardomas Vilniuje kartu su kitais 105 asmenimis ir nubaudžiamas 9 mėnesiams Lukiškių kalėjimo vienutėje. Išleistas iš kalėjimo vyksta į Nemajūnus. 1893 m. Nemajūnų bažnyčioje susituokia su Ustronės dvarininkaite Jadvyga Elena Murauskaite (Moravska). Santuoka truko neilgai, šeima iširo, E. Nonevičius grįžo į Vilnių. Vertėsi vet. gydytojo praktika. Aktyviai dalyvavo visuomeninėje kultūrinėje veikloje, priklausė nelegaliam lietuvių inteligentų rateliui Dvylika Vilniaus apaštalų.
1904 m. susituokė su Vilniuje gyvenančia vokiete Sofija Amolina Šachtaite.
Prasidėjus rusų – japonų karui buvo išsiųstas į Odesą, ten gyveno 4 metus, po to išsikėlė į Maskvą. 1908–1914 m. dėstė bakteriologiją Maskvos M. Bliumentalio chemijos ir bakteriologijos institute. Už mokslinius darbus du kartus apdovanotas aukso medaliu. Pirmajame pasauliniame kare dalyvavo kaip vyresnysis vet. gydytojas.
1918 m., užsitarnavęs papulkininkio laipsnį, grįžo į Lietuvą. E. Nonevičius turėjo nemažą tiek mokslinio, tiek praktinio darbo patirtį. Jis puikiai išmanė bakteriologiją ir kovos su užkrečiamosiomis ligomis dalykus, buvo iniciatyvus. Elijošius sukūrė serumą arklių įnosėms gydyti; paskelbė straipsnių apie gyvulių ligas ir gydymą. Lietuvos valdžia jam pavedė organizuoti veterinarijos departamentą. E. Nonevičius rūpinosi vet. diagnostikos gerinimu, bakteriologijos instituto steigimu.
1922 m. buvo paskirtas veterinarinės inspekcijos gydytoju su buveine Prienuose. Gyveno Nemajūnuose, važinėjo po kaimus Jiezno, Birštono, Nemajūnų apylinkėse gydydamas gyvulius. Įvertinus E. Nonevičiaus mokslinę ir praktinę veiklą jis buvo pakviestas į Lietuvos universitetą Kaune. Mokslinė taryba išrinko jį ekstraordinariniu profesoriumi ir veterinarijos skyriaus Patologinės anatomijos ir mėsos pažinimo katedros vedėju.
Skatindamas studentų mokslinius tiriamuosius darbus įsteigė savo vardo 1200 Lt premiją ir kas mėnesį aukojo po 100 Lt iš savo atlyginimo premijų fondui.
1929 m. jam buvo paskirta 420 Lt valstybinė pensija. Iš savo santaupų 4320 Lt paskyrė į savo vardo premijų fondą, iš kurio buvo mokamos pašalpos neturtingiems studentams.
Archyvai
Mokėdamas rusų, lenkų, prancūzų, vokiečių, lotynų, italų, latvių kalbas buvo sukaupęs didelę biblioteką. Domėjosi tautosaka, susijusia su liaudies veterinarija, užrašinėjo liaudiškus gydymo būdus. Deja, niekas tinkamai nesirūpino jo archyvais, didelė jų dalis sunyko.
Adapazaris
Adapazaris – miestas šiaurės vakarų Turkijoje, netoli Sakarijos upės. Sakarijos provincijos sostinė. Automobilių („Toyota“ gamykla), tekstilės (šilko ir linų), tabako, maisto, medienos apdirbimo pramonė. Žemės ūkio rajono prekybos centras.
Šienlaukis
Šienlaukis – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Gylių, 12 km į šiaurę nuo Raseinių. Pro kaimą eina Radviliškio–Tilžės geležinkelis, įsikūrusi geležinkelio stoties gyvenvietė. Seniūnaitijos centras. Per kaimą eina kelias, atsišakoja.
Prie Šienlaukio yra 114 ha Pušynpelkio durpynas. Jame vidutinis durpių klodas yra 3,8 m. Durpių atsargos sudarė 3,8 mln. kub. m. Durpynas priklauso seniūnijai ir yra eksploatuojamas. Ankstesniais laikais Šienlaukyje prie Šešuvies buvo keliasdešimt ledyninių riedulių, vadintų „deivių“ akmenimis.
thumb|left|200px|Kryžius prie posūkio Viduklėn
Istorija
Šienlaukis paminėtas ir 1514 m., kuomet bajoras Vaitiekus Janavičius Viduklės klebonui Jurgiui pardavė šio kaimo valstietį Budrį su šeima ir turtu.
Valakų reforma Viduklės valsčiuje pradėta vykdyti 1559 m. Dėl žemės sklypų ištiesinimo ir taisyklingo išmatavimo iš valsčiaus bajorų paėmus dalį žemės, jie tokio pat dydžio žemės pakaitalus gaudavo Šienlaukio kaimo žemėse. Pakaitalas buvo duodamas ir mišku, ir pievomis, ir dirvonuojančia žeme. Tie, kurie sutiko atsiimti mišku, žemės gaudavo daugiau negu atidavė.
1667 m., atliekant Žemaitijos dvarų surašymą, pažymėta, kad Viduklės dvaro tėvūnas yra Aleksandras Vainiotas. Į dvaro sudėtį įėjo Lenkčiai (9 dūmai), Šienlaukis (30 dūmų) ir Vailabai (4 dūmai).
Ilgą laiką Šienlaukio kaimas priklausė Viduklės dvarininkams Stanevičiams. 1771 m., mirus Jurgiui Stanevičiui, jo nemažą turtą pasidalijo šeši sūnūs, Šienlaukį pasiėmė sūnus Marcelijus Stanevičius (1728–1813) kartu su žmona Zuzana. Anų laikų dokumentuose jie buvo tituluojami Mstislavlio kardininkais.
Vėliau Šienlaukis priklausė Marcelijaus sūnui Jurgiui Ksaverui (1769–1828), Jurgio Ksavero sūnui Feliksui (1815–1883), o šiam mirus, atiteko vieninteliam sūnui Feliksui (18?-1948). Feliksas buvo lošėjas, ir dėl jo skolų dvarą teko įkeisti Sankt Peterburgo – Tulos žemės bankui. 1908 m. įskolintą dvarą iš F. Stanevičiaus nupirko Blinstrubiškių savininkas Kazimieras Jančiauskas. Vėliau dalį dvaro žemių iš jo išpirko Felikso sesuo Bronislava Pšeciševskienė, bet Lietuvai išsikovojus nepriklausomybę, buvo pradėta vykdyti žemės reforma, parceliuojami dvarai, žeme aprūpinami bežemiai valstiečiai. 1922 metais B. Pšeciševskienei taip pat teko valstybei perduoti visą Viduklės dvarą.
Apie Šienlaukio pastatus pirmieji duomenys randami 1859 metais sudarytame inventoriuje, kuriame surašyta 19 sodybų ir smuklė. Pirmoji sodyba, kurioje aprašyti 6 trobesiai, priklausė Florijonui Stulginskiui. Antroji sodyba, kurioje stovėjo 4 pastatai, priklausė Liudvikui Šneideriui. Trečioji sodyba, su 5 trobesiais, priklausė Simonui Vaigauskui. Ketvirtoji sodyba, su 4 pastatais, priklausė Antanui Antanavičiui. Penktoji sodyba, taip pat su 4 pastatais, priklausė Pranciškui Navickui. Šeštoji sodyba nedidelė, su 3 pastatais, priklausė Stanislovui Jakubauskui. Septintoji sodyba, kurią sudarė 5 trobesiai, priklausė Pranui Adomavičiui. Aštuntoji sodyba, sudaryta iš 4 trobesių, priklausė Ievai Jucevičienei. Devintoji sodyba sudaryta taip pat iš 4 trobesių, priklausė našlei Elžbietai Žukauskienei. Dešimtoji sodyba su 5 trobesiais priklausė Vincui Bakevičiui. Vienuoliktoji sodyba su 4 trobesiais priklausė Pranui Kačiušiui. Dvyliktoji sodyba su 5 trobesiais priklausė Ignui Gumuliauskui. Tryliktoji sodyba su 5 trobesiais priklausė Jonui Žulpai. Keturioliktoji sodyba su 4 trobesiais priklausė Motiejui Arbačiauskui. Penkioliktoji sodyba su 5 trobesiais priklausė Antanui Navickui. Šešioliktoji sodyba su 5 trobesiais priklausė Felicijonui Vizgirdui. Septynioliktoji sodyba – tik 3 trobesių – priklausė miškininkui Barauskui Pilypui, Kasparo s. Aštuonioliktoji sodyba, susidedanti iš 5 trobesių, priklausė Izidoriui Radziliauskui. Devynioliktoji sodyba – dviejų pastatų – priklausė Pratapui Pranui, Juozapo s.
Šiuo metu Šienlaukyje išlikusios tik dvi senos etnografinės sodybos ir užvažiuojamieji namai. Buvusieji užvažiuojamieji namai su smukle stovi kelių sankirtoje. Priešais užvažiuojamuosius namus, prie kelio, stovi medinis kryžius – vertikalus akcentas, žymintis Šienlaukio kaimo pradžią.
1915 m. pabaigoje – 1916 m. pradžioje, vykstant Pirmajam pasauliniam karui, vokiečiai tiesė Tauragės–Radviliškio geležinkelio magistralę, kuri ėjo ir per Šienlaukį.
Šienlaukyje nuo 1935 m. veikė pradinė mokykla.
Antrojo pasaulinio karo metai
II pasaulinio karo metais vokiečiai Šienlaukyje buvo įsirengę karinę stovyklą. Vienas iš kaimo gyventojų – sentikis Rodijonas Kozlovas – aktyviai rėmė apylinkėse veikusius antinacinio pasipriešinimo kovotojus, „Keršytojo“ būrio vyrus.
Prasidėjus žydų persekiojimui Viduklės valsčiuje, LAF narys mokytojas Kazimieras Giedraitis buvo siunčiamas iš Šienlaukio atvežti netoli geležinkelio stoties gyvenusio neturtingo žydo Abelio šeimos. Pasipiktinęs tuo, kokiems tikslams mėginama jį panaudoti, mokytojas nutrenkė turėtą šautuvą ir pasišalino. Panašiai pasielgė ir kiti vidukliškiai inteligentai LAF organizacijos nariai. Vieną iš Abelio dukterų per nacių okupacijos laikotarpį slėpė ir globojo Šienlaukio sentikio Rodijono Kozlovo šeima.
1943 m. kovo 11 d. apie 4 valandą nakties Šienlaukio kaime netoli geležinkelio stoties įvyko kraupi avarija, kai priešpriešiais susidūrė du vokiečių kareivių pilni ešelonai. Vienas iš Rytų fronto su sužeistais ir atostogauti vykstančiais vermachto kariais važiavo į Vokietiją, o kitas iš Vokietijos su kariais vyko į Rytų frontą. Abu ešelonai turėjo apsilenkti Šienlaukio geležinkelio stotyje. Avarijoje žuvo apie 130 nacių. Iki šiol nėra visai aišku, ar tai buvo antifašistinio „Keršytojo“ būrio partizanų diversija, ar atsitiktinumas, įvykęs dėl budėtojų ir mašinistų neatidumo. Diversija mažiau tikėtina, nes naciai po to nesiėmė, kaip įprasta, smurto prieš aplinkinius gyventojus (ypač rusų sentikius); buvo suimti ir įkalinti Šienlaukio geležinkelio stoties viršininkas Mockus, budėtojai Pranciškus Galinauskas ir Anufrijenka.
Pokario pasipriešinimo kovos
Šienlaukyje gimė pokario pasipriešinimo kovų dalyvis Petras Parnarauskas-Lapas. Jis žuvo 1947 m. kovo pabaigoje Užumedžio kaime. Tuo metu Viduklės stribai ir garnizonas, gavę informatoriaus Galicko pranešimą, Talkininkų, Užumedžio ir Šarkaimio kaimų apylinkėse vykdė karinę – čekistinę operaciją.
Sentikiai Šienlaukyje
1920–1925 m. į Šienlaukio kaimą atsikėlė nemažai rusų sentikių. Jie kaimą vadino Шинолавки.
1942 m., remiantis gegužės mėnesį vykdyto visuotinio gyventojų surašymo duomenimis, Šienlaukio sentikių valdomų ūkių savininkais buvo: Nikolajus Lavrentjevičius Kartašovas (g. 1870), Fiodoras Nikolajevičius Kartašovas (g. 1903), Romanas Nikolajevičius Kartašovas (g. 1905), Vasilijus Nikolajevičius Kartašovas (g. 1907), Vasilijus Kiseliovas (g. 1901), Jemeljanas Fiodorovičius Kozlovas (g. 1900), Ilja Fiodorovičius Kozlovas (g. 1908), Rodijonas Fiodorovičius Kozlovas (g. 1919), Ivanas Grigorjevičius Kupreščenka (g. 1880), Semionas Vasiljevičius Kuznecovas (g. 1902), Jegorijus Vasiljevičius Kuznecovas (g. 1905), Larijonas Ivanovičius Metlovas (g. 1900), Romanas Metlovas (g. 1914), Filimonas Metlovas (g. 1914), Varsanofijus Metlovas (g. 1921), Konstantinas Rybakovas (g. 1903), Jelena Rybakova (g. 1903), Jermolajus Larijonovičius Sokolovas (g. 1901), Dorofejus Tolkačiovas (g. 1895), Vasilijus Tolkačiovas (g. 1898), Timofejus Zujevas (g. 1899).
Taip pat nuo 1941 m. pavasario kaime buvo apsistojusios trys sentikių šeimos, atsikėlusios iš Suvalkų krašto – tai Lukos Januševskio (g. 1907), Anisimo Protokovo (g. 1887) ir Marijos Šalajevos (g. 1892). Paminėtinas faktas, kad tuo metu nuo 1940 m. rudens kaime gyveno keturi totoriai musulmonai iš Rusijos – tai pas Zujevus apsistoję Zoja ir Michailas Maksutaviai, ir pas Kiseliovus priimti Marija ir Fenis Faizulenai.
Šienlaukio sentikiai priklausė Kelmės valsčiuje buvusiai Šlyžiškės religinei bendruomenei, ten buvo krikštijami, tuokėsi, laidojami Šlyžiškės sentikių kapinėse.
2012 m. Šienlaukyje gyveno tik vienas sentikis – Nikolajus Šeršniovas (Semiono Kuznecovo anūkas).
Mokslų akademijos kalnagūbris
Mokslų akademijos kalnagūbris  – kalnagūbris Tadžikistane, vakarinėje Pamyro kalnų dalyje. Nusidriekęs per 110 km. Jame yra aukščiausia Pamyro viršukalnė – Ismailo Samani viršukalnė (7495 m, seniau Komunizmo viršukalnė).
Imperatorė Irena
Irena Atėnietė ( Eirēnē, apie 752 m. Atėnai – 803 m. rugpjūčio 9 d. Lesbo sala) – 797–802 m. Bizantijos imperatorė.
Mokslų akademijos kalnagūbris
Kalnagūbris atrastas Nikolajaus Korženevskio 1927 m., pavadintas TSRS Mokslų akademijos garbei.
Imperatorė Irena
Biografija
thumb|left|Imperatorė Irena ir [[imperatorius Konstantinas VI|Konstantinas]]Kilo iš kuklios atėniečių šeimos. 769 m. ištekėjo už imperatoriaus Leono IV. Nuo 780 m. mirus Leonui IV valdė kaip sūnaus imperatoriaus Konstantino IV regentė ir bendravaldė. 780 m. numalšino ikonoklastų, ikonų naudojimo priešininkų, siekiančių pasodinti į sostą Leono IV pusbrolį, sąmokslą. Vėliau varžėsi dėl valdžios su sūnumi, kurį rėmė Mažosios Azijos administraciniai regionai temai. Konstantinas IV buvo paskelbtas vieninteliu teisėtu imperatoriumi. Remiama vyskupų ir imperatoriškųjų rūmų dvariškių ji suėmė savo sūnų, 797 m. jį apakino.
787 m. sušaukė II Nikėjos susirinkimą. Jame buvo įteisintas paveikslų garbinimas. 802 m. buvo suderėtos jos ir Rytų frankų imperatoriaus Karolio Didžiojo vedybos. Tais pačiais metais tuo nepatenkinta diduomenė ją nuvertė, ji ištremta į Prinkipo (dab. Biujukada) salą, vėliau – į Lesbo salą. Šventoji, šventė rugpjūčio 9 d.
Miškiniai
Miškiniai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Kučiūnų. Seniūnaitijos centras. Yra Miškinių jaunimo centras „Liepelė“. Į rytus nuo kaimo telkšo Galstas, į vakarus – siena su Lenkija. Praeina kelias.
Istorija
XIX a. pab. kaimas priklausė Seinų apskrities Alnų valsčiui, Berznyko parapijai.
Organizacinė kultūra
Organizacinė kultūra įvardija organizacijos vertybes, įsitikinimus ir papročius. Organizacijų struktūrą atvaizduoti ir paaiškinti yra santykinai paprasta, tačiau paaiškinti organizacinę kultūrą yra kiek kebliau.
Šioje srityje yra padaryta daugybė tyrimų.
Organizacinės struktūros faktoriai
Tautinė kultūra daro didelę įtaką kultūrai. Geert Hofstede parodė, kad yra regioniniai skirtumai. Europoje galima išskirti keturias plačias regioninių kultūrų sritis:
Organizacijos Nariai į organizaciją atsineša savo asmeninę patirtį, savo įsitikinimus ir savo vertybes.
Organizacijos vidaus Darbo grupės irgi turi savo bendravimo bei elgesio normas ir būdą, kuris daro įtaką platesnei organizacijai.
Užduotis. Kultūra gali būti „importuota“. Tai yra, pavyzdžiui, kompiuterių specialistas gali turėti gebėjimus, kalbą ir elgesį, įgytą nepriklausomai nuo organizacijos, kurie skiriasi nuo bendradarbių, ir tai daro įtaką organizacijos kultūrai.
Organizacijos kultūrai ypatingai didelę įtaką daro jos vadovai. Vadovai gali nustatyti organizacijos kultūrą ir siekti įdiegti organizacijos vertybes ir elgesio kodeksą (etiketą), kurie atspindėtų organizacijos tikslus.
Stipri ir silpna kultūra
Sakome, kad kultūra yra stipri tuomet, kai organizacijos nariai veikia dėl to, kad jų vertybės linkusios atitikti organizacijos vertybes. Ir priešingai, kultūra yra silpna, kuomet šios vertybės yra linkusios skirtis nuo organizacijos vertybių. Tuomet kontrolė gali būti pasiekiama daugybės biurokratinių procedūrų dėka.
Kur kultūra stipri – žmonės veikia todėl, kad jie tiki, kad tai, ką jie daro, yra tai, ką reikėtų daryti. Tačiau šiuo atveju egzistuoja kito reiškinio rizika: pernelyg grupinio mąstymo. Tai yra būsena kai žmonės mąsto taip panašiai, kad jie negali atsispirti grupiniam mąstymui, ir taip sumažėja inovacinių minčių. Tai gali atsitikti, pavyzdžiui, kur yra didelis pasitikėjimas centriniu charizmatiniu organizacijos vadovu, ar kur yra perdėtas tikėjimas organizacijos vertybėmis.
Palyginimui, biurokratinės organizacijos gali nesugebėti mąstyti inovaciškai dėl per didelės priklausomybės nuo įsigalėjusių procedūrų.
Inovacinėms organacijoms reikia žmonių, kurie yra pasiruošę kritiškai mąstyti apie dabartinę padėtį – nesvarbu, ar tai yra grupinio mąstymo tipo struktūrą, ar biurokratinio tipo struktūra. Tačiau tam taip pat būtinos procedūros naujoms idėjoms efektyviai įgyvendinti.
Organizacijų kultūros tipologija
Organizacinė kultūra nėra apibrėžiama vien tik vadybos mokslo pagalba, ji taip pat gali būti apibrėžta psichologinių kriterijų pagalba. Mokslininkai siūlo klasifikuoti kultūras pagal psichologinius kriterijus: paranojinė, paremta prievarta, depresinė, šizoidinė, oportunistinė ir įsipareigojanti kultūros. Tuo tarpu kiti mokslininkai (Schermerhorn, Hunt, Osborn, cit. pagal Šimaskienė, 2002) išskiria tokius organizacinės kultūros tipus: beisbolo komanda, klubas, tvirtovė, akademija.
Segura
Segura  – upė Ispanijos rytuose. Prasideda urve, Chaeno provincijoje. Teka per Kalasparos, Siesos, Mursijos, Orihuelos miestus. Intensyviai naudojama irigacijai, todėl jūrą pasiekia smarkiai nusekusi.
Geltonuodegės
Geltonuodegės (Seriola) – stauridinių (Carangidae) šeimos žuvų gentis.
Rūšys
thumb|210px|left|[[Japoninė seriolė (Seriola quinqueradiata)]]
Jungtinės La Platos provincijos
Jungtinės La Platos provincijos (isp. Provincias Unidas del Río de la Plata) arba Jungtinės Pietų Amerikos provincijos (isp. Provincias Unidas de Sud América) – Argentinos valstybės pavadinimas 1816–1853 m. Taip pat apėmė ir dabartinį Urugvajų bei dalį Bolivijos (Tarichos departamentą). Vėliau suskilo į Argentinos Respubliką ir Argentinos Konfederaciją. thumb|250px|left|Jungtinės La Platos provincijos [[1821]]
Kulakai
Kulakai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Cechanoveco valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į rytus nuo Cechanoveco, apie 28 km į pietus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 63 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 16 namų ir 82 gyventojai, iš kurių 42 vyrai ir 40 moterys. Kaime yra medinė XIX a. pastatyta ''Šv. Roko'' koplyčia ir XVIII a. barokinė Jonas Nepomuko koplyčia.
Zaulcai (Trakai)
Zaulcai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Ubiškių.
XIII Europos futbolo čempionato atranka/E grupė
XIII Europos futbolo čempionato atrankos E grupės rezultatai.
-
69 (reikšmės)
Skaičius 69 gali reikšti:
Broliai (filmas)
Broliai – 2009 m. JAV sukurta ir 2 Auksiniams gaubliams nominuota drama apie Afganistane karinės misijos metu dingusį armijos kapitoną Semą Keihilą ir namuose likusią jo šeimą bei artimuosius, negalinčius susitaikyti su netektimi.
Turinys
left |thumb|160px|Kadras iš filmo Kapitonas Semas Keihilas palieka namuose žmoną Greisę su 2 dukterimis ir vyksta į tarnybą Afganistane. Tuo metu namo iš kalėjimo po banko apiplėšimo grįžta jo niekur nepritampantis brolis Tomis. Po kurio laiko namiškius pasiekia žinia, kad Semo sraigtasparnis buvo numuštas ir visa įgulai laikoma dingusi be žinios. Matydamas Greisės vargus, Tomis pasijunta atsakingu už brolio šeimą ir visai būdais mėgina pagelbėti jai susitaikyti su galima vyro žūtimi. Eina mėnesiai ir Tomio globa palaipsniui virsta aistra brolio žmonai, kuri, pradžioje skeptiškai žiūrėjusi į jo pagalbą, taip pat ima jausti šiam prieraišumą.
Netrukus šeimą pasiekia džiugi žinia: Semas gyvas ir išlaisvintas per kariuomenės surengtą operaciją. Namuose jis sutinkamas kaip didvyris, tačiau pradeda aiškėti, kad nelaisvėje praleisti mėnesiai nepraėjo be pėdsakų ir gerokai pakeitė šio elgesį...
Pacifizmas
400px|thumb| Pacifizmas ( – „taikus“) – judėjimas, smerkiantis bet kokius karus ar prievartą, pasyviomis priemonėmis remiantis taiką.
Pacifizmas apima eilę požiūrio taškų:
Pacifizmas gali remtis moralės principais (deontologinis požiūris) arba pragmatizmu (konsekvencialistinis požiūris). Principinio pacifizmo šalininkai tiki, jog bet kokioje prievartos situacijoje – ar kare, ar tarpasmeniniuose santykiuose, prievartos veiksmas taps moraliai neteisingu. Tuo tarpu, pragmatikai pacifistai mano, jog karo ar tarpasmeninės prievartos kaina yra per didelė, dėl to yra būtina rasti kitus sprendimo kelius.
thumb|Pacifistinis simbolis
Pacifistų simbolika
Pacifistų simbolis – apversta Gyvybės Runa pavaizduota Amžinybės simbolio (rato) apsuptyje. Kai kurie pacifizmo priešininkai tvirtina, kad iš tikrųjų tai Nerono kryžius, simbolizuojantis neapykantą religijai. Nerono kryžius atrodo taip pat, kaip ir pacifizmo simbolis, ten vaizduojamas apibrėžtas, apverstas ir nulaužtais galais Jėzaus Kristaus kryžius.
Suvieko mokykla
Zarasų rajono Suvieko pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Suvieke (Zarasų raj.), vykdžiusi pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190211514. Steigėjas Zarasų rajono savivaldybės taryba.
Istorija
miniatiūra|left|Mokykla 2016 m.
1919 m. Suvieko dvare atidaryta lietuviška pradinė mokykla, kuri veikė tik tris savaites, iki Suvieką užėmė bolševikai. 1930/1931 m. m. jau dirbo keturi mokytojai. Veikė Jaunųjų ūkininkų ratelis bei Angelaičių organizacija. Sovietmečiu, 1949 m. mokykla reorganizuota į septynmetę, 1961 m. į aštuonmetę, vėliau į devynmetę, dešimtmetę. Iki 1990 m. mokykloje nuolat mokėsi virš 100 mokinių, vėliau šis skaičius pradėjo mažėti. 1985 m. mokykla persikėlė į naujai pastatytą, modernų pastatą. Mokykloje yra sporto salė, stadionas, valgykla, biblioteka, dirbtuvės, muziejus (šiuo metu panaikintas), žaidimų aikštelė.
Šniukštų pagrindinė mokykla
Zarasų rajono Šniukštų pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šniukštuose (Zarasų raj.), vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 190211667. Steigėjas Zarasų rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Mokykla įsteigta 1921 m. rugsėjo 1 d.
2008 m. rugsėjo 1 d. Šniukštų pagrindinė mokykla prijungta prie Antazavės Juozo Gruodžio vidurinės mokyklos.
Gabija (reikšmės)
Gabija:
1965 m. balsavimo teisių aktas
thumb|200px|Balsavimo teisių akto pirmasis puslapis
1965 metų balsavimo teisių aktas teisiškai uždraudė diskriminacinę balsavimo praktiką, dėl kurios Jungtinėse Valstijose kilo masinis rinkimų teisių atiminėjimas iš afroamerikiečių. Akte pakartojami 15-osios JAV konstitucijos pataisos punktai. Valstijoms yra draudžiama primesti „Jungtinių Amerikos Valstijų piliečiams balsavimo apribojimus arba versti juos dalyvauti rinkimuose nepriklausomai nuo piliečių rasės ar odos spalvos”.
JAV Kongresas šiuo aktu ketino uždrausti praktiką, kai užsiregistruoti balsavimui galėjo tik piliečiai, išlaikę raštingumo testą. Tokia praktika buvo pagrindinė priemonė, kurią pietinės valstijos naudojo, kad afroamerikiečiai negalėtų pasinaudoti savo balsavimo teisėmis. Aktą pasirašė JAV prezidentas Lyndonas Džonsonas, kuris 1964 m. taip pat pasirašė žymųjį Pilietinių teisių aktą.
Trasa Phoenix
Trasa Phoenix (pilnas pavadinimas Phoenix street circuit) – Formulės 1 trasa pačiame Finikso mieste Arizonos valstijoje, JAV. Joje 1989-1991 šioje trasoje vyko Formulės 1 JAV Grand Prix lenktynės.
Istorija
Trasa yra sudaryta iš miesto galtvių. Po dviejų GP trasos konfiguracija buvo pakeista. 1989-1990 jos ilgis buvo 3 798 m. 1991 sutrumpėjo iki 3 720 m.
Adresas
Phoenix
USA
Mirkymas
thumb|right|250px|Žaliosios arbatos lapeliai mirksta puodelyje Mirkymas  – medžiagos laikymas skystyje (paprastai vandenyje), kol ji persisunkia skysčio arba kol į medžiagą ar iš medžiagos pereina tam tikra tirpi medžiaga ar jų mišinys.
Paprastas mirkymas
Taip paprastai mirkomi sausi ar džiovinti produktai (pvz., džiovinta žuvis, džiovinti vaisiai, džiovinti žirniai, kruopos ir pan.). Mirkomas produktas išmirksta ir pasidaro tinkamas tolimesnėms operacijoms – smulkinimui, virimui ir t. t.
Įmirkymas
Produktas merkiamas į skystį su reikiamomis medžiagomis ir laikomas tol, kol tos medžiagos pereina iš skysčio į produktą.
Kamuolvabaliai
Kamuolvabaliai (Byrrhidae) – vabalų (Coleoptera) šeima, kuriai priklauso smulkūs ir vidutinio dydžio vabalai. Kūnas 2-13 mm ilgio, ovalinis ar kiaušiniškas, labai išgaubtas, apaugęs švelniais plaukeliais. Galva įtraukta į prieškrūtinį, todėl iš viršaus nematyti arba matomas tik priekinis jos kraštas.
Vabalai randami samanose, po akmenimis, miško paklotėje, smėlio kopose. Lervos gyvena dirvoje.
Minta augaliniu detritu ir samanomis.
Pasaulyje yra apie 700, Lietvoje – apie 14 rūšių.
Stanislovas Leduchovskis
Stanislovas Leduchovskis (1666–1725) – ATR valstybinis veikėjas, Tarnogrado konfederacijos generalinis maršalka (1715), Voluinės vaivada (1724–1725).
Biografija
Lenkijos bajorų Leduchovskių giminės atstovas, herbo „Szaława“ savininkas. 1683 metais 16-metis Stanislovas Leduchovskis kartu su broliais Felicijonu ir Kazimieru dalyvavo Vienos mūšyje (1683) su turkais-osmanais.
Ignotiškis
Ignotiškiu vadinami kaimai:
Christos Mylordos
Christos Mylordos (1991 m. balandžio 30 d. Nikosija, Kipras) – Kipro dainininkas.
2010 m. rugsėjo 10 d. Mylordos dalyvavo vietiniame jaunųjų talentų konkurse „Perfomance“ ir jame nugalėjo. Ši pergalė suteikė jaunajam dainininkui galimybę dalyvauti nacionalinėje 2011 m. Eurovizijos dainų konkurso atrankoje. 2011 m. sausio 20 d. tapo aišku, kad Christos Mylordos 2011 m. Eurovizijoje atstovaus Kiprą su daina „San Aggelos S'agapisa“.
Škotijos futbolo varžybos 1894–1895 m.
Škotijos futbolo varžybos 1894–1895 m.
Didelis paukštyčių narvas
Didelis paukštyčių narvas – 1972 m. režisieriaus Jacko Hillo sukurtas mažo biudžeto nuotykių filmas, priskiriamas vadinamajam „Women in Prison“ žanrui, kuriame gausu smurto bei moterų išnaudojimo scenų. Juosta stiliumi ir tematika yra artima 1971 m. režisieriaus sukurtam filmui „The Big Doll House“.
Žurnalistų žinios
thumb|300px Žurnalistų žinios – laikraštis žurnalistams ir visuomenei, leistas 1988–1992 m., 1994 m. ir 1997–2007 m. Vilniuje.
Istorija
Pirmasis numeris išėjo 1988 m. gruodžio 8 d. kaip bandomasis, reklaminis (be numerio) ir turėjo antraštę Lietuvos žurnalistų sąjungos ir „Periodikos“ susivienijimo biuletenis. Kaip šių organizacijų mėnesinis biuletenis (leidinys) ėjo iki 1990 m. Nr. 9. Nuo 1990 m. gruodžio Nr. 10 leido Lietuvos žurnalistikos fondas, o nuo 1991 m. – Lietuvos žurnalistų sąjungos leidykla „Žurnalistika“. 4-8 puslapių leidinys teikė aktualių informaciją žurnalistams, leidėjams, aptarė kūrybines ir ekonomines problemas, nušvietė Lietuvos žurnalistų sąjungos veiklą.
Kaip laikraštį žurnalistams ir visuomenei 1997 m. atgaivino Lietuvos žurnalistų sąjunga. Tiražas: 1989 m. – 2000 egz., 1990 m. – 5000 egz., 1997 m. – 2000 egz.