cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Erich Fromm
Erichas Fromas (Erich Fromm, 1900 m. kovo 23 d. – 1980 m. kovo 18 d.) – Vokietijos ir JAV psichologas bei filosofas humanistas, vienas neofroidizmo šakų psichoanalizėje įkūrėjų. Buvo Frankfurto mokyklos narys. Jo teoriniai modeliai darė įtaką pozityviosios psichologijos susikūrimui XX a. pabaigoje.
Biografija
E. Fromas gimė Frankfurte prie Maino (Vokietija), žydų ortodoksų šeimoje. Jo protėviai buvo rabinai.
Po studijų Frankfurto ir Heidelbergo universitetuose 22 metų jaunuoliui buvo suteiktas filosofijos daktaro laipsnis. Vėliau E. Fromas tęsė mokslą Berlyno psichoanalizės institute.
Nuo 1930 m. E. Fromas bendradarbiavo Frakfurto instituto socialiniuose tyrinėjimuose. Tapo garsiosios Frankfurto mokyklos nariu. 1933 m. į valdžią atėjus nacistams, E. Fromas kartu su Frankfurto universiteto šviesuomene persikėlė į JAV.
Savo tyrinėjimų pradžioje E. Fromas gilinosi į Z. Froido idėjas, taikė jas praktiškai ir radęs silpnų vietų vėliau kritikavo ortodoksinį froidizmą. Tai paskatino jį sukurti savo koncepciją, pavadintą neofroidizmu. Savo darbuose ir veikaluose humanistas didelį dėmesį skyrė laisvės dualizmo sampratai, vyro ir moters santykiams, sukūrė originalią meilės teoriją.
E. Fromas parašė didžiulio pasaulinio įvertinimo sulaukusias knygas: „Menas mylėti“, „Laisvės baimė“, „Žmogus sau“, „Sveikoji visuomenė“, „Psichoanalizė ir religija“, Psichoanalizė ir Dzenbudizmas", „Turėti ar Būti“ ir kt.
1969 m., pablogėjus sveikatai, E. Fromas persikėlė gyventi į Šveicariją, kur gyveno iki mirties.
Detektyvinis filmas
right|thumb|Visų laikų žymiausias detektyvų herojus – [[Šerlokas Holmsas]] Detektyviniai arba paslapties filmai  – dažniausiai laikomi kriminalinių filmų arba trilerių subžanru, kuriame susikoncentruojama į neišspręstą nusikaltimą arba mįslę (dažniausiai vieno ar kelių veikėjų nužudymą, pradingimą arba vagystę) ir centrinę detektyvo figūrą. Siekdamas išspręsti jam pateiktą mįslę ir metodiškai sekdamas nusikaltėlio pėdsakais detektyvas papuola į įvairius iššūkius ir nuotykius, kuriuos įveikia savo intelekto dėka ir galiausiai vadovaudamasis aštria logika ir samprotavimu iš įrodymų bei užuominų gausybės atranda tikrąjį bylos sprendimą bei nusikaltėlį.
Siužeto struktūra
Kitas esminis detektyvo naratyvo bruožas – detektyvo figūrą atitinkantis protagonistas. Protagonistas nebūtinai turi būti tikras detektyvas ar tirti būtent nusikalstamą veiklą (nors dažniausiai žanre siužeto pagrindu tampa žmogžudystė), svarbu kad siužete iškeltą mįslę jis išnarpliotų ne atsitiktinumo ar intuicijos, bet išskirtinio pastabumo, gero loginio mastymo bei samprotavimo dėka. Šis reikalavimas egzistuoja todėl, kad protagonistas yra savaip tapatinamas su žiūrovu, kadangi abu jie bando suvokti įtariamųjų psichologiją, motyvus ar kitaip išnarplioti užduotą mįslę, todėl be kitų bruožų itin svarbu, kad visi galimi įrodymai, užuominos bei kiti dalykai padedantys pačiam detektyvui išnarplioti mįslę būtų matomi ir žiūrovui, kad jis savo intelekto pagalba galėtų išnarplioti mįslę netgi greičiau už patį detektyvą. Būtent dėl šio susietumo detektyvuose daug ryškesnis konfliktas ne tarp protagonisto ir antagonisto bet tarp protagonisto ir pačios mįslės.
Kiti detektyvų bruožai, kaip kad veikėjų tipažai šiame žanre buvo itin priklausomi nuo laikmečio – jei iki XX a. 4-ojo dešimtmečio populiariausias buvo džentelmeniškas, intelektualus, tačiau fiziškai silpnesnis tipažas (kaip kad legendinis Šerlokas Holmsas), tai nuo 5-jo dešimtmečio detektyvų žanras vis labiau krypo į „kieto vyruko“ tipažą atitinkančio fiziškai stipraus, įžūlaus vadinamojo „hard-boiled“ tipo protagonisto. Šiuolaikiniame kine balansas yra atstatomas ir skirtinguose filmuose sutinkami tiek pirmojo tiek antrojo tipo protagonistai bei įvairūs tų archetipų mišiniai. Kaip ir daugelyje kitų kino žanrų dažnėja jų maišymas, todėl neretai filmai apima du ar daugiau žanrų. Detektyvo žanras dažniausiai aptinkamas konjunkcijoje su mistiniais, kriminaliniais, veiksmo, trilerių bei dramų žanrais.
Konfliktas
right|thumb|„[[Chinatown“ (1974 m.)]] Centrinis išorinis konfliktas detektyviniuose filmuose tipiškai būna tarp protagonisto ir antagonisto, tačiau dažnai pasitaiko ir kitokio tipo išorinių konfliktų. Protagonisto pagrindinė užduotis paprastai būna išsiaiškinti tam tikro nusikaltimo (dažniausiai žmogžudystės) aplinkybes, todėl konfliktas gali kilti tarp visų, susijusių su nusikaltimu, nebūtinai pagrindinio antagonisto ir protagonisto. Pavyzdžiui, filme „Chinatown“ (1974 m.) egzistuoja daug konfliktų tarp pagrindinio protagonisto (privataus detektyvo J.J. Gittes) ir visų veikėjų susijusių su nusikaltimu, kaip aukos žmona, aukos uošvio bei policijos departamento. Pagrindiniam protagonistui, priklausomai nuo to, kas jis toks (ar detektyvas, ar potenciali žudiko auka, ar šeimos narys, norintis atkeršyti už nužudymą) dažnai daug veikėjų vienaip ar kitaip trukdo pasiekti tikslą, t. y. išsiaiškinti visas nusikaltimo aplinkybes, todėl dažniausiai detektyviniuose filmuose pasitaiko ir konfliktų tarp kitų veikėjų. Dėl tokios konfliktų gausumos centrinį išorinį konfliktą galima paprasčiausiai apibendrinti kaip konfliktą tarp protagonisto ir pačios mįslės.
Išorinis konfliktas suteikia filmui siužetą ir stumia istoriją į priekį; ne tik išsprendžia pagrindinį konfliktą (suranda žudiką), tačiau ir suteikia protagonistui galimybių sužinoti kažką, ko jam trūksta, kad išspręsti konfliktą. Galbūt potenciali žudiko auka išmoksta savigynos; galbūt protagonistas buvo detektyvas savo pirmoje byloje bei įgavo patirties kaip tirti nusikaltimus.
Vidinis konfliktas yra veikėjo vystymosi šaltinis. Veikėjas turi kovoti su savo paties demonais ir laimėti (ko rezultatas – tam tikri pokyčiai) arba pralaimėti (pokyčių nebuvimas). Kiekvienas veikėjas turi vidinį gyvenimą. Pavyzdžiui, detektyvas gali turėti problemų savo asmeniniame gyvenime dėl nesugebėjimo pasitikėti žmonėmis, kurias jis turi įveikti norint pasiekti tikslą. A. Hičkoko filme „Svaigulys“ (1958 m.) protagonistas John Ferguson kenčia nuo aukščio baimės, kurią jam reikia nugalėti norint pasiekti užsibrėžtus tikslus. Ne visi veikėjai turi vidinius konfliktus, tačiau jie yra svarbūs norint išvengti nelanksčių, stereotipinių veikėjų – stoikiškų, įprastų, lengvai perprantamų detektyvų.
Protagonistas
left|thumb|Filme „Chinatown“ (1974 m.) nusikaltėliai detektyvui grasina peiliu Pirmuose detektyviniuose filmuose protagonistas būdavo pats detektyvas. Žanrui besivystant pagrindinio veikėjo vietą galėjo užimti beveik bet kas: policininkas, draudimo agentas, politikas, žinių reporteris, nusikaltėlis, bedarbis ar net atsitiktinis praeivis. Vis dėlto žanrui besišakojant ir liejantis su kitais filmų žanrais, dauguma šio žanro herojų išlaikė lengvai atpažįstamas savybes.
Filmo herojus išsiruošia į žygį, panašiai, kaip klasikiniai Vakarų mitologijos herojai, tokie kaip Odisėjas, Persevalis ar Lancelotas. Pagrindinis jų tikslas yra pasiekti savo užsibrėžtą tikslą arba sugrąžinti tai, kas prarasta. Herojai susiduria su pavojais, išbandymais ir pagundomis, kurios buvo ne tik fizinės, bet ir materialinės, moralinės bei seksualinės. Jų sėkmė priklausydavo nuo įgytų specifinių žinių arba nuo visagalio globėjo (Dievai, Mūzos ir t.t) malonės, kuri ir lemdavo protagonisto dalią. Dažniausiai, tam, kad pasiektų savo tikslą, herojai turėdavo, ką nors, paaukoti. Klasikiniai detektyvai, tokie kaip, Edgaro Alano Po sukurtas Dupinas ar Artūro Konano Doilio Šerlokas Holmsas puikiai atitinka šį apibrėžimą.
Jie paklūsta aukštesnėms jėgoms; protagonistas dažniausiai yra privatus detektyvas arba bent jau atliekantis jo funkcijas; jie naudojasi išskirtine erudicija tam, kad atitaisytų skriaudą, tai yra surastų pavogtą daiktą ar išaiškintų žmogžudį. Tai jie atlieka už arba labai mažą užmokestį arba jo apskritai atsisako ir dirba vien tik dėl tiesos atskleidimo. Jie priima įvairiausius iššūkius, išbandymus, susiduria su kliūtimis ir netgi patiria laikinus nuopuolius – būna pagrobti, sumušti, pašauti, pažeminti. Kartais net atsisakoma jų teikiamų paslaugų, nes jos laikomos bevertėmis ir nenaudingomis. Klasinių detektyvų autorių, tokių kaip, Dashiell Hammet, siužetuose, protagonistas sapnuoja reikšmingus sapnus susijusius su pagrindiniu pasakojimu. Tie pagrindiniai veikėjai, kurie praranda sąmonę, atsigauna su prašviesėjusiu protu ir taip sugeba išspręsti bylą. Herojai dažniausiai yra labai iškalbingi, iškalba sugeba paveikti savo oponentus. Filmo protagonistas turėtų būti įsimintinas veikėjas, tačiau nebūtinai susilaukiantis didžiausių žiūrovų simpatijų. Pagrindinio veikėjo asmeninių ir psichologinių problemų įjungimas į jo narpliojamą bylą gali padėti sukurti dar tikroviškesnį detektyvo portretą.
Antagonistas
Antagonistas detektyve yra neatskiriama istorijos pasaulio dalis, nes istorijos pagrindas yra įvykdytas nusikaltimas. Blogietis gali būti tiek konkretus asmuo tiek neapibrėžta nusikaltėlių grupė. Pasak William Marling, „Kietajame“ detektyve dažniausiai nėra vieno atskiro antagonisto. Jame veikia nusikaltėlių grupė, kuri dėl savo padarytų nusikaltimų kaltina visuomenę arba socialinę nelygybę tarp visuomenės klasių. Cituojant Gary Warren Niebuhr „kietojo“ detektyvo istorijos visuomenėje: „Visi yra įtariamieji, įtraukiant valstybines institucijas bei jų darbuotojus – net ir tuos, kurie rūpinasi teisėsauga.“
Antagonistai paprastai turi daug įtakos visuomenėje ir tam, kad pradėtų kovą su korumpuotais visuomenės nariais istorijos protagonistui reikia daug drąsos. Be to, antagonistai dažnai turi pagalbininkų, kurie dirba teisėsaugos institucijose. Apibendrinant, detektyve blogietis yra tas, kurio niekas neįtarė, tačiau jis užėmė pakankamai svarbų vaidmenį siužete.
Tipinis žiūrovas
Vienas pagrindinių detektyvinio žanro filmų tikslų – sukelti žiūrovo susidomėjimą, priversti jį susitapatinti su nusikaltimo tyrėju. Paprastai naratyvo struktūra detektyviniuose filmuose išlaikoma panašaus pobūdžio, keičiasi detalės ir aplinkybės. Norėdamas nesijausti mažiau įžvalgiu už protagonistą, žiūrovas privalo kreipti dėmesį į filme pateikiamas užuominas, kurios dažniausiai slypi nereikšmingose detalėse. Tokiu būdu žiūrovas automatiškai sukoncentruoja dėmesį ir stengiasi analitiškai vertinti ekrane vykstantį procesą, užuot rinkęsis pasyvų, paviršutinišką žiūrėjimą. Žiūrovas instinktyviai supranta, jog tiesą išsiaiškinti greičiau už protagonistą galima tik įdėmiai analizuojant detales. Taip jis įtraukiamas į filmo veiksmą, pasąmoningai rungtyniaudamas su nusikaltimo tyrėju.
Detektyvuose nusikaltimo atskleidimui reikalingos detalės paprastai išskiriamos į dvi rūšis: daiktines ir psichologines. Žiūrovas negali nukonkuruoti tyrėjo analizuodamas daiktines detales, nes dėl pačios medijos ribotumo, jis netenka kai kurių jutiminių analizės būdų (kvapo, lietimo ir t. t.). Todėl detektyvuose didelis dėmesys skiriamas psichologiniam, emociniam aspektui. Čia žiūrovas jaučia, jog gali pilnavertiškai konkuruoti su protagonistu. Veikėjų kalbėjimo manieros, judesiai, intonacijos yra pilnai suvokiamos ir stebėtojo analizuojamos. Jis gali susidaryti bendrą įspūdį apie veikėjų elgesį tam tikrose situacijose, ir pagal tai spręsti apie jų santykį su nusikalstamais elementais. Todėl detektyvo žanre daug dėmesio skiriama emociniams, psichologiniams veikėjų portretams. Neretai filmo sėkmė priklauso nuo sugebėjimo išlaikyti intrigą ir padaryti pabaigą nenuspėjamą. Žiūrovo suklaidinimas dažnai yra kertinis filmo sėkmės raktas. Žymiausi pavyzdžiai – „The Usual Suspects“ (1995 m.), „Vertigo“ (1958 m.).
Nereta žanrinio filmo savybė yra esamų auditorijos vertybių patvirtinimas. Stebėdami detektyvinio filmo eigą, žiūrovai paprastai nesąmoningai siekia patvirtinti tam tikrus savo vertybinius įsitikinimus. Nusikaltimas, visuotinai priimtomis normomis, yra traktuojamas kaip neigiamas veiksmas, nusikalstamą veiksmą atlikęs asmuo yra blogas ir turi gauti atpildą už savo veiksmus, detektyvas yra sumanus, teisingas ir pan. Dažniausiai detektyvinio filmo pabaiga ne tik patenkina žiūrovo smalsumą, atskleisdama visas įvykusio nusikaltimo detales ir atsakydama į iškilusius klausimus, tačiau ir leidžia jam pajusti, jog teisingumas egzistuoja ir auditorijos vertybiniai įsitikinimai yra galiojantys.
Vizualiniai elementai
right|thumb|Pakreiptu kampu ([[dutch angle) filmuojami kadrai dažniausiai yra naudojami sukurti įtampą ar psichologinį nerimą ]] Detektyvinio žanro holivudiniai filmai dažniausiai yra tamsūs, nežinomybe užpildyti, jaudinantys, mistiški. Detektyviniai filmai paprastai gali būti identifikuojami iš kitokio regimojo stiliaus. Kadangi beveik visi šitie filmai yra iš nespalvotos Holivudo eros, tamsių spalvų naudojimas kontrasto sukūrimui ekrane buvo įprasta. Taip pat labai paplitę yra žemo kampo ir olandiškos kameros kampo kadrai. Pakreiptu kampu (dutch angle) filmuojami kadrai dažniausiai yra naudojami sukurti įtampą ar psichologinį nerimą. Detektyviniame filme asmuo dažniausiai nerodomas tiesiogiai. Vietoj to, žiūrovas dezorientuojamas, parodant žmonių atspindį veidrodyje ar naudojant specialiuosius efektus. Šie vizualūs elementai prideda filmo siužetui niūrumo ir tamsos. Detektyvinio filmo pasakojime panaudojama daug sekų, kurios trikdo įprastą naratyvo liniją. Prisiminimai (flashbacks) ir ateities vizijos (flash-forwards) dažniausiai yra naudojami, kad užpildytų pasakojimą ir išlaikytų logiką bei tęstinumą.
Detektyvinis kinas Lietuvoje
right|thumb|Kadras iš lietuviško detektyvo „[[Vyrų vasara“ (1970 m.)]] Nors šiuolaikinėje Lietuvoje detektyvų žanras prarado savo populiarumą tiek užsienio kino atžvilgiu, tiek lietuviškame kine, tačiau sovietmečiu šis žanras anaiptol nebuvo visiškai užmirštas ir yra sukurta visai nemažai populiarumo sulaukusių filmų, kurie buvo gryni detektyvai ar naudojo detektyvo žanro elementus:
Dieveniškių Mokas
left|140px
Mokas – buvęs valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas, LR aplinkos ministro 2016 m. vasario 8 d. įsakymu Nr. D1-88 išbrauktas iš saugomų sąrašo kaip neatitinkantis kriterijų.
Akmuo
Dieveniškių Mokas – netaisyklingo keturkampio stulpo formos akmuo, kraštinių ilgiai prie pagrindo 100,80, 60 ir 90 cm, aukštis 1,6 m. Rastas per 1951 m. archeologijos ekspediciją prie VI–VII a. pilkapio. Pasak padavimų, po akmeniu palaidotas senis (ar generolas) Mokas. Dieveniškių Mokas priskiriamas Lietuvos pietinėje dalyje ir Baltarusijos šiaurės vakaruose paplitusių stulpo formos apeiginių akmenų grupei, būdingai jotvingių I tūkstantmečio vidurio laidojimo paminklams. Prie akmens buvo ieškoma lobių.
Prendzeliava
Prendzeliava – pietinė Kauno miesto teritorija, esanti į šiaurės rytus nuo Rokų ir į pietryčius nuo Panemunės.
Istorija
XIX a. buvo palivarkas Marijampolės apskrities Panemunės-Pažaislio valsčiuje. Iki XX a. vidurio vadinta Frencelhofu. Prie Kauno prijungta XX a. pabaigoje.
Algis Jurgis Kundrotas
Algis Jurgis Kundrotas (g. 1950 m. liepos 15 d. Užšuščiai, Šilutės raj.) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras, profesorius.
Biografija
1972 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1999 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Nuo 1980 m. dirbo Puslaidininkių fizikos institute; nuo 2001 m. vyr. mokslo darbuotojas, nuo 2002 m. taip pat dėstė Vilniaus Gedimino technikos universitete prof. pareigose.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritys: puslaidininkių fizika, optinė elektronika ir spektroskopija, puslaidininkinių įvairialyčių darinių kvantiniai reiškiniai, puslaidininkinių darinių sąveika su branduolinėmis dalelėmis, fizikinių reiškinių kompiuterinis modeliavimas, trupmeninio matumo erdvės kvantinė fizika ir jos taikymas nanodariniams.
Šaltiniai
http://www.samogit.lt/KULTURA/J_Kundrotas.htm
Jonas Mikalojus Radvila
Jonas Mikalojus Radvila (, 1681 m. gegužės 17 d. Klecke – 1729 m. sausio 20 d. Černiavčicuose) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės veikėjas.
Biografija
Kunigaikštis, kilęs iš Gediminaičių Radvilų giminės Olykos-Nesvyžiaus linijos Klecko šakos, tėvas Dominykas Mikalojus Radvila, motina Ona Marijana Palubinskytė. Broliai Mykolas Antanas Radvila ir Mikalojus Faustinas Radvila.
Šeima
Žmona Henrika Darata Pšebendovskytė (Henryka Dorota z Przebendowskich). Vaikai Juozapas Albertas ir Ana Malgožata mirė maži, sūnus Martynas Mikalojus Radvila
VI Klecko valdytojas, nuo 1699 m. LDK didysis raikytojas, nuo 1709 m. Naugarduko vaivada. Lydos, Jurbarko ir Sudovo seniūnas.
Už nuopelnus apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Nuorodos
Trimitų herbo Radvilos lenkų kalba
Giorgio Napolitano
Giorgio Napolitano (g. 1925 m. birželio 29 d. Neapolyje) – italų politikas, buvęs 11-tasis Italijos prezidentas. Pirmasis komunistas, užėmęs tokias aukštas pareigas per visą valstybės istoriją. 2013 m. rinkimuose G. Napolitano išrinktas antrai prezidentavimo kadencijai. Šiame poste italas išbuvo iki 2015 m. sausio 14 d., kuomet pasitraukė dėl savo amžiaus.
Iki prezidentinis laikotarpis
G. Napolitano gimė Neapolyje.
Sagamio žemė
thumb|300px|Sagamio žemė Japonijos žemėlapyje
Giorgio Napolitano
Iki prezidentinis laikotarpis
1942 m. Giorgio Napolitano baigė politikos mokslus Neapolio Federico II universitete, kuris laikomas seniausiu valstybiniu universitetu pasaulyje (įkurtas 1224 m.).
Studijų laikais Napolitano mėgo teatrą, tad vaidindavo spektakliuose ir rašė jų apžvalgas.
Besibaigiant II pasauliniam karui Napolitano su keliais savo draugais intensyviai dalyvavo Italijos susivienijimo judėjime, kuris buvo nusistatęs prieš nacių ir fašistų okupaciją.
Pasibaigus karui 1945 m. Napolitano įstojo į Italijos komunistų partiją, o po dvejų metų baigė teisės studijas.
1953 m. pirmą kartą Giorgio išrenkamas į žemesnįjį Italijos parlamento lygį – deputatų susirinkimą (iki pat 1996 m. jis buvo išrenkamas vis naujai kadencijai).
Sagamio žemė
Senoji žemės sostinė buvo įsikūrusi netoli dabartinio Hiracukos miesto.
Giorgio Napolitano
Iki prezidentinis laikotarpis
Nuo 1966 iki 1969 m. Napolitano užėmė partijos vadovo pareigas. Vėliau jis buvo atsakingas už partijos kultūros, ekonomikos ir tarptautinių ryšių skyrius.
Ašunto dešimtmečio viduryje Napolitano buvo kviečiamas skaiyti paskaitas į JAV Masačiusetso universitetus, tačiau tuometinis JAV ambasadorius Italijoje neišduodavo vizos italui dėl jo narystės komunistų partijoje.
1992 m. Napolitano pasitraukė iš komunistų partijos ir tapo Kairiosios demokratų partijos nariu. Nuo 1992 iki 1994 m. jis buvo šalies deputatų susirinkimo prezidentu. Nuo 1999 iki 2004 m. jis buvo ir Europos parlamento nariu.
Prezidentinis laikotarpis
thumb|right|200px|Napolitano ir [[Dmitrijus Medvedevas (kairėje) susitikimo Maskvoje metu]] Netrukus po jo parlamentavimo Europoje Napolitano dažnai buvo minimas tarp kandidatų į respublikos prezidentus. 2006 m. gegužės 10 d. po ketvirto rinkimų turo (surinkęs 543 iš 1009 balsų) Napolitano buvo išrinktas 11-tu Italijos respublikos prezidentu. Šias pareigas italas eina nuo gegužės 15 d.
Giorgio Napolitano yra vedęs žmoną Clio Maria Bittoni, su kuria turi 2 vaikus – Giulio Napolitano ir Giovanni Napolitano.
2006 m. liepos 6 d. Napolitano stebėjo XVIII pasaulio futbolo čempionato finalines rungtynes, kuriose Italijos vyrų futbolo rinktinė nugalėjo prancūzus. Napolitano tapo antruoju šalies prezidentu, kuris gyvai pamatė, kaip italai tapo pasaulio čempionais (po Sandro Pertini).
2008 m. Italijos politikoje tapo krizės metais. Metų pradžioje sausio 24 d. tuometinis vyriausybės vadovas Romano Prodi prarado pasitikėjimą senate, o vasario 6 d. Giorgio Napolitano paleido vyriausybę. Naujieji rinkimai įvyko balandžio 13-14 dienomis. Juos laimėjo Silvio Berlusconi.
2009 m. vasario 6 d. prezidentas nepasirašė S. Berlusconi vyriausybės pasiūlyto nuosprendžio, pagal kurį komoje 17 m. esanti moteris Eluana Englaro būtų toliau laikoma tokioje būsenoje (vyriausybės oponentai, tuo pačiu ir prezidentas, sutiko su siūlymu nutraukti dirbtinį maitinimą ir leisti moteriai numirti sava mirtimi). Tokios šalių pozicijos sulaukė daug debatų Italijoje ir sukėlė įtampą tarp šalies vyriausybės ir prezidento.
Svarų vaidmenį prezidentas atliko įvykus 2011 m. šalies vyriausybės krizei. Dėl ekonominės krizės poveikio Italijai tuometinis ministras pirmininkas S. Berlusconi prarado daugumos pasitikėjimą parlamente ir pasitraukė iš posto. Tuomet Napolitano nusprendė į jo vietą paskirti buvusį Eurokomisarą Mario Monti. Tokiam žingsniui pritarė ir abu parlamento rūmai.
Šie poelgiai ekonominės ir politinės krizės akivaizdoje leido Italijos prezidentui parodyti tikrą politinę galią (anksčiau jis atlikdavo tik formalumus). JAV dienraštis „The New York Times“ pavadino prezientą „karaliumi Jurgiu“ (angl. King George).
Antroji prezidentavimo kadencija
2013 m. balandžio 18 d. rinkimuose G. Napolitano buvo perrinktas antrai kadencijai, gavęs 738 iš 1007 balsų.
2015 m. sausio 14 d. atsistatydino iš prezidento pareigų vadovavęs 9-erius metus, dėl senyvo savo amžiaus.
Raudonieji nakvynės namai (2007 filmas)
Raudonieji nakvynės namai arba Raudonasis viešbutis – prancūziška juodoji komedija, kuri pasirodė 2007 m.
Siužetas
Filmas mus nukelia į laikus po Didžiosios prancūzų revoliucijos. Atokiame užkampyje įsikūrė Martinų šeimyna. Jie ten suka verslą, turi smuklę, užeiga ir viešbutį, kuriame apsistoja keliaunininkai. Pro šalį vyko grafų šeimyna, bet jų karietą užpuolė lokys ir sugadino ienas. Neliko nieko kito, tik užsukti pas svetingus užeigos šeimininkus ir prašytis prieglobsčio. Tačiau ne visiems lemta išgyventi, nes per dvidešimt metų jau daugiau negu šimtas pakeleivių dingo be žinios. Visą tai išpasakoja kunigui Roza, kuri norėjo prieiti išpažinties. Kunigas, atvykęs su grafais, po to pradeda elgtis labai keistai. Ir įtarimai krinta ant jo.
Veikėjai
Aktorius : vaidmuo
632 m.
632 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota:
Ardaičiai
Ardaičiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 6 km į pietvakarius Šiaulėnų.
Stephanie Swift
Stefani Svift (, tikrasis vardas – Melodi Maurice Clark; 1972 m. vasario 7 d. Luiziana, JAV) – pornografinių filmų aktorė ir režisierė.
Asmeninis gyvenimas
1994 metais Stefani nusifilmavo „Playboy“ kanalo erotiniame filmuke, po metų pradėjo vaidinti ir pornografiniuose filmuose. 2011 metais „Xxxchurch.com“ išleistame filme ji pasakojo, kad pasukti į pornografiją ją pastūmėjo vaikystėje šeimoje patirta seksualinė prievarta.
2004 metais įkūrė prodiuserių kompaniją „Swift Entertainment“.
2009 metais Stefani buvo diagnozuotas krūties vėžys, gydymui prireikė chemoterapijos ir operacijos. Po šių įvykių ji pasitraukė iš pornografijos verslo.
Nuo 2011 metų Stefani priklauso krikščioniškai organizacija „Xxxchurch.com“, kuri padeda pornografinių filmų aktoriams pasitraukti iš šio verslo.
Aktorė turi oranžinį „Wado Ryu“ karate diržą. Šiuo metu ji gyvena Kalifornijoje.
Apdovanojimai
Per savo karjerą ji suvaidino daugiau kaip 180 filmų bei 2 režisavo.
ATR–Švedijos karas (1600–1629)
ATR–Švedijos karas (1600–1629) buvo antrasis karinis konfliktas tarp Abiejų Tautų Respublikos ir Švedijos. Karas vyko keturiais etapais (1600–1611; 1617–1618; 1620–1625; 1626–1629) su paliaubomis tarp jų. Nuo 1618 m. karas tapo dalimi Trisdešimtmečio karo visoje Europoje, kuriame susidūrė katalikai ir protestantai.
Priešistorė
Livonijos karas baigėsi 1583 metais. Po to kilęs Vazų dinastijos ginčas dėl teisės į Švedijos sostą tapo beveik tris dešimtmečius trukusio ginčo pagrindu. Konflikto priežastis buvo Zigmanto Vazos kova su dėde Karoliu Sudermanlandiečiu dėl Švedijos sosto.
Konflikto ištakos siekė karo prieš Zigmantą laikus Švedijoje, kai 1593 m. mirus tėvui Zigmantas Vaza karūnavosi Švedijos karaliumi ir tuo pačiu metu buvo Abiejų Tautų Respublikos karaliumi. Po 1597–1599 m. vykusio pilietinio karo Švedijoje Zigmantas Vaza prarado Švedijos sostą.
Pirmasis etapas (1600–1611)
thumb|right|Iki karo pradžios 1600 m. Livonijoje kontroliuotos teritorijos
Švedų puolimas (1600–1601)
Dar 1599-ųjų lapkritį princas Karolis IX įsiveržė į Narvą, o iki 1600-ųjų kovo iš Estijos (kuri netrukus formaliai pripažino Karolio valdžią) išstūmė visas lenkų įgulas.
thumb|left|150px|[[Vendeno vaivada Jurgis Farensbachas]] 1600 m. rugpjūčio 19 d. Taline (tuomet – Revelis) ir Narvoje išsilaipino apie 10 tūkst. švedų karių armija. Prisijungus estų didikams ir valstiečiams bendros pajėgos siekė 14 tūkst. karių, kuriems vadovavo Karolis IX. ATR pajėgoms Livonijoje vadovavo Vendeno vaivada Jurgis Farensbachas, turėjęs apie 2,4 tūkst. samdinių (įskaitant 800 husarų ir 1000 pėstininkų). Prisijungus Rygos miesto įgulai, Kurliandijos, bajorų šauktinių ir Lietuvos totoriams bendros pajėgos sudarė 4,5 tūkst. karių.
Apsijungusi Karolio armija išžygiavo 1600 m. rugsėjo 13 d. dviem kryptimis. Pirmoji iš Talino pasuko Piarnu link, o antroji iš Narvos į Tartu (tuomet – Dorpatas).
Su silpnomis pajėgomis Jurgis Farensbachas negalėjo atremti švedų puolimo, tačiau visgi sugebėjo laimėti keletą susirėmimų:
Švedai užėmė:
Švedų apgultas Tartu (Dorpatas) pasidavė tik 1601 m. sausio 6 d.
Nors ATR laimėjo 1601 m. sausio 7 d. Cėsių (Vendeno) mūšį, kuriame 700 ATR karių atrėmė apie 3000 švedų puolimą, tačiau atlyginimo negaunantys samdiniai plėšikaudami apylinkėse priešiškai nuteikinėjo vietos gyventojus, kurie pradėjo remti švedus. Šie netrukus po pralaimėto mūšio užėmė Valmierą.
Kranklio paradoksas
Kranklio paradoksas – vokiečių logiko Karlo Gustavo Hempelio sukurtas paradoksas, demonstruojantis, kaip indukcija gali prieštarauti intuicijai.
Turime teiginį, kad visi krankliai juodi. Logikos požiūriu šis teiginys turi atitikmenį – teiginį, kad visi nejuodi daiktai nėra krankliai. Kiekvienas, stebėdamas kranklius, įsitikins pirmojo teiginio teisingumu. Tačiau stebinčiam raudonus obuolius (jų spalva puikiai atitinka antrąjį teiginį) nekils mintis, kad jo stebėjimai patvirtina teiginį, kad krankliai yra juodi.
ATR–Švedijos karas (1600–1629)
Švedų puolimas (1600–1601)
Tuo metu Zigmantas Vaza atsiųsdavo tik pažadų dėl Livonijos gynimo, bet neatsiuntė nei kariuomenės, nei pinigų.
1601 m. vasarį švedai pasiekė Dauguvos upę, o mėnesio pabaigoje pasirodė prie Rygos (kurios gynybai vadovavo pats Jurgis Farensbachas), o kovo 28 d. pradėjo Koknesės apgultį, kur miestas pasidavė balandžio 1 d. ir gynėsi tik pilyje likęs lenkų garnizonas.
thumb|right|150px|Karolis Gylenhelmas Kai kurie švedų išpuoliai vyko ir kitoje Dauguvos pusėje – Kurliandijoje, net Žemaitijoje. Koknesės pilies švedai nesugebėjo užimti, todėl Karolis paliko 2600 karių prie pilies ir su kita armijos dalimi atsitraukė 30 km į rytus prie Erlės, kur vadovavimą perleido savo nesantuokiniam sūnui Karoliui Gylenhelmui (SV Carl Carlsson Gyllenhielm), o pats grįžo į Švediją telkti naujų pajėgų.
ATR atsakas
1601 m. ankstyvą pavasarį Seimui patvirtinus naujus mokesčius, skirtus karui Livonijoje finansuoti, į čia išsiųstos karinės pajėgos, kurioms vadovauti pavesta garsiausiems ATR karvedžiams, pakeitė jėgų pusiausvyrą.
LDK didysis etmonas Kristupas Radvila Perkūnas atrėmė Švedijos kariuomenės puolimą ties Kuoknese Dauguvos dešiniajame krante ir išvadavo Cėsių (Vendeno) pilį.
Nors ir neturėdamas pakankamai kariuomenės Jonas Karolis Chodkevičius 1605 m. nusprendė neprileisti Švedijos kariuomenės prie Rygos ir pastojo jai kelią ties Salaspiliu.
1605–1608 m. paliaubos
Jonui Karoliui Chodkevičiui 1605 m. nugalėjus 2,5 karto didesnę Švedijos kariuomenę Salaspilio mūšyje buvo sudarytos paliaubos, kurios vėliau pratęstos iki 1608 m. Pralaimėjęs Salaspilio mūšį Karolis naujo žygio neberengė.
Faktiškai laimėjimu nebuvo pasinaudota, nes krašte virė kova prieš karalių ir kilo Zebžydovskio rokošas.
Švedijos puolimas 1608 m.
1608 m. Joachimas Frydrichas Mansfeldas vėl užpuolė Livoniją, čia užėmė Daugavgrivą, Viljandį, Koknesę.
Grįžęs Chodkevičius išlaisvino Rygą ir užėmė Piarnu. Salio mūšyje sunaikinta švedų flotilė, o prie Gaujos upės sumušto Mansfeldo pajėgos:
1611–1617 m. paliaubos
1611 m. balandį šalys pasirašė 9 mėnesių paliaubas. Spalį mirė Karolis IX, Švedijai nesiseka karas prieš Daniją, o Zigmantas Vaza įsivelia į karą Maskvoje. Todėl 1612 m. balandį paliaubos pratęsiamos dar 10 mėnesių, 1614 m. sausio 20 d. susitariama ugnį nutraukti iki 1616 m. rugsėjo 29 d.
Antrasis etapas (1617–1618)
thumb|right|150px|[[Gustavas II Adolfas]] Karą 1617 m. atnaujino Gustavas II Adolfas (karaliumi tapęs 1611 m.), kai Švedija ir MDK sudarė Stolbovo taikos sutartį.
Kariniai veiksmai atnaujinti padedant išdavikui Volmarui Farensbachui:
Du paskutiniai miestai vėliau grąžinti pagal 1618 m. sutartį, kurioje numatytas dvejų metų terminas.
Trečiasis etapas (1620–1622)
1620 m. lapkričio mėn. pasibaigus paliauboms Švedijos karalius Gustavas II Adolfas po kelių savaičių apgulties užėmė Rygą.
Paliaubų terminas baigėsi 1621 m. birželio 28 m. ir, nutraukęs derybas, rugpjūčio 21 d. Gustavas II Adolfas su 158 laivais ir apie 14 000 karių iš Švedijos atplaukęs prie Rygos ją apgulė. Rugsėjo 25 d. Rygos įgula (ATR daliniai) pasidavė.
thumb|left|150px|[[Lietuvos didysis etmonas Kristupas Radvila Jaunasis]] Livonijos apsaugai ir gynybai vadovavo Lietuvos lauko etmonas Kristupas Radvila Jaunasis. Tuo metu Livonijos pilių įgulose ir lauko kariuomenėje tebuvo apie 2200 karių. LDK svarbiausios jėgos, kurioms vadovavo Lietuvos didysis etmonas Jonas Karolis Chodkevičius, buvo sutelktos karui prieš Osmanų imperiją.
ATR buvo užsiėmusi karais su Osmanų imperija ir pasirašė sau nenaudingas paliaubų sąlygas, kuriomis taika sudaryta iki 1625 m. kovo mėn.
Ketvirtasis etapas (1625–1629)
LDK kariuomenei vadovavo ne patys aukščiausi kariniai pareigūnai.
Lietuvos didysis maršalka Jonas Stanislovas Sapiega pralaimėjo Švedijos karaliui Gustavui II Adolfui. LDK pajėgos vėl pralaimėjo švedams, tačiau puolimą sustabdė. Separatiškai LDK bajorai, vadovaujami Aleksandro Korvino Gosievskio, sustabdė karo veiksmus prieš Švediją.
Paliaubos ir taikos sutartis
1629 m. spalio 26 d. sudarytos Altmarko paliaubos, kurių metu, 1632 m. mirė Zigmantas Vaza, karaliumi išrinktas jo sūnus Vladislovas Vaza. Pasibaigus paliauboms 1635 m., Vladislovas Vaza pareiškė pretenzijas į Švedijos sostą.
1635 m. baigiantis paliaubų terminui reikėjo ruoštis naujam karui arba rūpintis pratęsti paliaubas. Nors renkamas karaliumi Vladislovas buvo pasižadėjęs nebesirūpinti Švedijos sostu, tačiau iš tikrųjų nuo jo neatsisakė. 1632 m. rudenį ties Liucenu (Lützen) (Vokietijoje) žuvo Švedų karalius Gustavas II Adolfas (Gustav II Adolf). Vladislovas ketino vesti jo našlę žmoną (Maria Eleonora of Brandenburg), bet jo priešai Švedijoje sosto paveldėtoja paskelbė jaunutę Gustavo II Adolfo dukterį Kristiną (Christina of Sweden). Vladislovas pasiryžo vesti ją, tačiau Švedijos ponai ir tam pasipriešino. Tada jis nusprendė, paliauboms pasibaigus, pradėti karą su švedais. 1635 m. jis pats su lenkų kariuomene pradėjo pulti švedus Prūsijoje, o Lietuvos etmonas Kristupas Radvila taip pat sėkmingai puolė juos Livonijoje.
1635 m. rugsėjo 12 d. sudaryta Štumsko taikos sutartis, turėjusi galioti 26 metus, pagal jos sąlygas Kristupas Radvila Jaunasis turėjo grąžinti Švedija sėkmingai užimtą Cėsių sritį Livonijoje, Lietuvai liko tik žemės pietinėje Dauguvos upės pusėje.
Taikos sutarties buvo laikomasi iki 1654 m. pabaigos, kai Švedijos riksdagas nusprendė įsikišti į ATR-Maskvos karą ir pradėjo Švedų tvaną, kuris baigėsi tik 1660 m. pasirašius Olivos taikos sutartį.
Šukionių piliakalnis
Piliakalnis
thumb|left|240px|Šios miško laukymės prieigose stūkso piliakalnis
Tyrimai
1969 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. 1998 m. Gintautas Zabiela padarė šiaurinio pylimo paviršiaus pjūvį – iš viso 10 m², aptiko iš 13 cm storio rąstų sudėtos suanglėjusios gynybinės sienos liekanas. Siena buvo krauta iš gulsčių rąstų, prilaikomų įkastų kuolų, viduryje pripilta žemės. Aikštelėje aptikta geležinių dirbinių: dalgis, 2 kapliai, sagtis, grandis, peilis; žalvarinių papuošalų liekanų.
Istorija
Piliakalnyje buvo 1372 m. rugpjūčio antroje pusėje Livonijos ordino kariuomenės nusiaubto Šukionių kaimo slėptuvė.
center|800px|Šukionių piliakalnis iš pietryčių pusės
Moisiejus Kopelmanas
thumb|Moisiejus Kopelmanas
Moisiejus (Michailas) Kopelmanas (1895 m. gegužės 7 d. Kaune – 1945 m. rugsėjo 27 d. Taišete) – Lietuvos verslininkas, finansininkas. Lazario Kopelmano brolis.
Biografija
Gimė II gildijos pirklio Simcho Kopelmano (1861–1912) šeimoje. 1913 m. baigė Kauno grafo Platovo vyrų gimnaziją. 1913–1914 m. Heidelberge studijavo filologiją, 1915–1919 m. Petrogrado universitete – teisę. 1919–1922 m. – Prekybos ir pramonės ministerijos Draudimo skyriaus vedėjas. 1922–1940 – akcinės apdraudimo bendrovės „Lietuvos Lloydas“ direktorius ir valdybos narys, ketvirtajame dešimtmetyje taip pat vienas iš akcinės draudimo draugijos „Lietuva“, Lietuvos komercijos banko valdytojų, Prekybos, pramonės ir amatų rūmų Draudimo įstaigų sekcijos valdybos narys. 1927 m. vedė teatro aktorę Jevgeniją Gidoni su kuria 1928 m. susilaukė sūnaus Dmitrijaus.
Antro pasaulinio karo metu – Kauno geto Seniūnų tarybos narys ir žydų policijos viršininkas. Abi šias pareigas ėjo nuo 1941 rugpjūčio mėn. iki 1944 sausio mėn.
1944 rugsėjo 4 d. NKGB suimtas, kalintas Kauno kalėjime. 1944 gruodžio 13 d. Kauno įgulos Karo tribunolo nuteistas penkiolikai metų katorgos. 1945 rugsėjo 27 d. mirė Taišeto lageryje.
Šaltiniai
thumb|Kauno geto policijos viršininkas M. Kopelmanas (centre) ir jo pavaduotojai J. Zupovičius (kairėje) ir J. Abramovičius
Mergiškės
Mergiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybės vakaruose, 5 km į vakarus nuo Ubiškių, Aukštadvario regioniniame parke. Yra kraštovaizdžio draustinis, gamtinis rezervatas, taip pat dvarvietė su Mergiškių alkakmeniu ir šalia esančiomis medžiais apaugusiomis senomis kapinaitėmis, kurias vietiniai vadina „Kunigaikščių kalneliu“. Prie kaimo yra Velnio duobė, Pamiškės piliakalnis, vakaruose stūkso Gedanonių kalva (257 m).
Draustinis
Kraštovaizdžio draustinyje vyrauja kalvotas reljefas su įvairiais dariniais: kalvomis, gūbriais, kalvagūbriais, daubomis, kalvatrakiais, lobais, raguvomis. Netoli Velnio duobės tyvuliuoja du gilūs ežeriukai, termokarstinės kilmės. Pasakojama, kad vienas iš jų požeminiu tuneliu susisiekia su Velnio duobe. Mergiškių kalvų miške yra gamtinis rezervatas, vertingas plačialapių miškų skrobliniu liepynu, kuriame auga europinis miežvienis, laukinis miežio protėvis, įrašytas į Lietuvos Raudonąją knygą. Yra tik 4 vietos Lietuvoje, kur auga šis žolinis augalas.
Draustinyje taip pat yra Antaveršio duobė, Ustronės riedulynas, Vaitkūnų keiminė terasa. Gelionių kalvoje įrengta apžvalgos aikštelė (matosi Veršiuko ežeras, Antaveršio kaimas, Užuguosčio Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia).
San Marino savivaldybės
thumb|right|400px|San Marino savivaldybės
San Marine yra devynios savivaldybės, kurios vietinių vadinamos Castelli (pilys), kadangi kiekviena savivaldybė yra ant atskiro kalno. Savivaldybių centrai yra atskiri San Marino miestai :
Didžiausia šalies gyvenvietė yra Dogana, priklausanti Seravalės savivaldybei.
Kiekviena savivaldybė, kaip Italijoje (comuni), turi atskirus miestus, kurie vadinami capoluogo, o dar mažesni miesteliai vadinami frazioni.
633 m.
633 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kamenis (Hainuvka)
Kamenis  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čyžų valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės rytus nuo Čyžų, apie 12 km į šiaurę nuo Hainuvkos ir apie 39 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Santaka (Kaunas)
Santaka – Kauno miesto teritorija, esanti vakariniame Senamiesčio pakraštyje, prie Nemuno ir Neries santakos. Yra Santakos parkas, stadionas, stovi Kauno Šv. Jurgio Kankinio bažnyčia, Kauno pilies liekanos. Vyrauja žalieji plotai, pėščiųjų ir dviračių takai.
Istorija
XV–XX a. prie Nemuno ir Neries santakos, pietinėje pakrantėje veikė Kauno senasis uostas.
1989 m. Dakaro ralis
1989 m. Dakaro ralis (dar žinomas kaip 1989 m. Paryžiaus-Dakaro ralis) – 11-asis Dakaro ralis. Maršrutas pirmą kartą kirto Libijos teritoriją. 209 iš 473 dalyvių užbaigė Dakaro ralį. Automobilių kategorijoje nugalėjo lenktynininkas, 1981 m. pasaulio ralio čempionato nugalėtojas Ari Vatanen. Motociklų kategorijoje nugalėjo Gilles Lalay.
KF Shkumbini
Pekinio „Shkumbini“ – Albanijos futbolo klubas iš Pekinio.
Žemieji Levikainiai
Žemieji Levikainiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės pietvakarinėje dalyje, 2 km į šiaurės rytus Šaukoto.
KF Shkumbini
Istorija
Klubo ištakos siekia 1924 m.
Africa Eco Race
Africa Eco Race (Afrikos eko lenktynės) – tarptautinis dykumų ralis, nuo 2009 m. vykstantis Europos ir Afrikos teritorijose. Šios lenktynės buvo pradėtos rengti kaip atsakas į atšauktą 2008 m. Dakaro ralį. Pastarosios lenktynės persikėlė į Pietų Ameriką, o Africa Eco Race ralis skirtas lenktynių Afrikoje mėgėjams.
Šių lenktynių trasos ir poilsio zonos lenktynininkams yra toliau nuo miestų ir pagrindinių transporto mazgų, didelis dėmesys skiriamas ekologinei lenktynių pusei. Įprastai lenktynėse reikia įveikti apie 6 500 km ilgio ruožus Maroke, Mauritanijoje ir Senegale.
2016 m. lenktynėse sportininkai įveikė 5 978 km iš kurių 3 750 km buvo greičio ruožai.
Kuliakampis
left|120px
Kuliakampis – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, 9 km į pietvakarius nuo Švenčionėlių, Labanoro girioje. Ilgis šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi 1,27 km, plotis iki 0,37 km. Altitudė 136,2 m. Kranto linija labai vingiuota. Šiaurės vakaruose skaidosi į dvi įlankas. Šiaurrytinė įlanka gausiai užžėlusi vandens augalija, užpelkėjusi. Ežero krantai daugiausia žemi,pelkėti, apaugę mišku. Centrinėje dalyje yra miškinga 0,52 ha ploto sala.
Pietryčiuose upeliu jungiasi su Gulbino ežeru (Žeimenos baseinas).
Kristina Budvytytė
Kristina Budvytytė (g. 1991 m. liepos 18 d. Šilutėje) – Lietuvos pianistė.
Biografija
2006 m. baigė Šilutės meno mokyklą (mokytoja – ekspertė Liudmila Kašėtienė).
2010 m. baigė Klaipėdos Stasio Šimkaus konservatoriją (mokytoja – ekspertė Virginija Ruzgienė).
Nuo 2010 m. Klaipėdos universiteto Menų fakulteto studentė (prof. Tatjanos Romaškinos klasė).
Dalyvavo Roko Zubovo, doc. Albinos Šikšniūtės, J. Dvariono, J. Andrejevo, A. Žvirblytės, K. Knorre (Rusija), V. Slobodian (Rusija), Zbignevo Ibelhaupto, Jurgio Karnavičiaus, M. Marčenko (Rusija), E. Tkach (Ukraina) fortepijono aukšto meistriškumo kursuose.
2014 m. dalyvavo prof. Aleksandro Puliajevo meistriškumo kursuose.
2014 m. suteiktas Klaipėdos universiteto Menų fakulteto 1 pakopos (bakalauro) atlikimo meno (fortepijonas) studijų programos muzikos bakalauro kvalifikacinis laipsnis.
Įvertinimai
2003 m. I tarptautinio jaunųjų pianistų konkurso „Baltijos gintarėliai“ diplomantė (mokytoja – ekspertė Liudmila Kašėtienė).
2003 m. tarptautinio Čekų muzikos festivalio-konkurso diplomantė (mokytoja – ekspertė Liudmila Kašėtienė).
2004 m. I tarptautinio Aldonos Dvarionaitės jaunųjų pianistų ir mokytojų konkurso-festivalio diplomantė (mokytoja – ekspertė Liudmila Kašėtienė).
2006 m. XIV Balio Dvariono respublikinio pianistų ir stygininkų konkurso diplomantė (mokytoja – ekspertė Liudmila Kašėtienė).
2006 m. II Tarptautinio jaunųjų pianistų konkurso „Baltijos gintarėliai“ diplomantė (mokytoja – ekspertė Liudmila Kašėtienė).
2007 m. VI respublikinio jaunųjų pianistų konkurso, skirto V. A. Mocartui, diplomantė (mokytoja – ekspertė Virginija Ruzgienė).
2008 m. Klaipėdos Stasio Šimkaus konservatorijos etiudų konkurso laureatė (III vieta) (mokytoja – ekspertė Virginija Ruzgienė).
2009 m. Klaipėdos Stasio Šimkaus konservatorijos etiudų konkurso laureatė (I vieta) (mokytoja – ekspertė Virginija Ruzgienė).
2009 m. Druskininkuose vykusio konkurso „Muzika be sienų“ diplomantė (mokytoja – ekspertė Virginija Ruzgienė).
2010 m. Tarptautinio pianistų, stygininkų ir pučiamųjų instrumentalistų konkurso – festivalio „XXI amžiaus menas“ Klaipėdoje, skirto Frederiko Šopeno 200-osioms gimimo metinėms laureatė (III premija ir specialus prizas) (mokytoja – ekspertė Virginija Ruzgienė).
2011 m. Tarptautinio konkurso „XXI amžiaus menas“ Austrijoje laureatė ansamblio kategorijoje su Adele Daunoravičiūte (I premija) (prof. Tatjana Romaškina).
2013 m. JAV Niujorko mieste vykusio tarptautinio konkurso „American protégé“ laureatė fortepijoninio ansamblio kategorijoje kartu su Adele Daunoravičiūte (I premija). (prof. Tatjana Romaškina).
2012 m., 2013 m. Lietuvos Respublikos Prezidentūroje Lietuvos muzikų, tarptautiniuose konkursuose laimėjusių aukščiausias vietas, pagerbimo iškilmių metu Lietuvos Prezidentės Dalios Grybauskaitės apdovanota sveikinimo raštu.
2013 m. tarptautinio forumo „Muzikinis atlikimas ir pedagogika“ tarptautinio konkurso „XXI a. menas“, vykusio Klaipėdoje, (Lietuvoje), laureatė ansamblio kategorijoje, kartu su Adele Daunoravičiūte (I vieta).
2014 m. tarptautinio forumo “Muzikinis atlikimas ir pedagogika” tarptautinio konkurso „XXI a. menas“, vykusio Lempaala, Suomija, laureatė (I vieta).
Kačerginė
Kačerginė – miestelis Kauno rajono savivaldybėje, 16 km į vakarus nuo Kauno, kairiajame Nemuno krante esančiame pušyne. Čia yra. Kačerginės seniūnija. Veikia Kačerginės pagrindinė mokykla, vaikų sanatorija „Žibutė“ su Kačerginės vaikų sanatorijos „Žibutė“ mokykla, Kačerginės biblioteka (nuo 1948 m.), paštas (LT-53088), vaikų darželis, ambulatorija, dvi maisto prekių parduotuvės, Prano Mašioto parkas. 1962 m. atidarytas Kačerginės automobilių ir motociklų sporto kompleksas „Nemuno žiedas“, kuriame vyksta ir tarptautinės varžybos.
Kačerginės Šv. Onos koplyčia (pastatyta 1998 m.), paminklas Lietuvos partizanams (pastatytas 1994 m., autorius Jonas Lukšė). 2014 m. buvo atgaivinta prieplauka, įrengtas dviračių takas nuo Marvelės iki Kačerginės, besijungiantis su pačiame miestelyje įrengtais pėsčiųjų-dviračių takais.
Steigiamas Kačerginės universalus daugiafunkcis centras.
miniatiūra|240px|left|Partizanų atminimo akmuo
Etimologija
Miestelio vardas yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio – pavardės Kačergis ir priesagos -inė. Iš žmonių pasakojimų ir kitų šaltinių galima manyti, kad bene pirmasis šių vietų gyventojas buvęs būtent Kačergis. Tokia pavardė pakaunėje ir dabar pasitaiko. Pavardė tikriausiai slaviškos kilmės ( – „žarsteklis“).
Tarpukariu buvo idėjų vasarvietę pavadinti Pušilu („pušų šilas“). Netoli Zapyškio anksčiau būta vienkiemio, kuris taip pat vadinosi Kačergine.
Istorija
thumb|left|240px|[[Kačerginės koplyčia]]
Į pietryčius nuo Kačerginės yra Pyplių piliakalnis. Vakarinė gyvenvietės dalis anksčiau buvo Palankių kaimas. Kačerginė išaugo po I pasaulinio karo, iš esmės kaip vasarvietė (dėl gražios gamtos ir gryno oro pušyne) žvejų gyvenvietės vietoje. 1933 m. paskelbta kurortu (vasarviete). Tarpukariu tai buvo žymių lietuvių mokslininkų, rašytojų, menininkų vasarvietė.
Netoli Kačerginės, miške, buvo 1941 m. Birželio sukilimo dalyvių būrio (apie 40 žmonių) štabas. 1948 m. ir 1951 m. TSRS okupacinė valdžia ištrėmė 18 Kačerginės gyventojų.
1946 m. Kačerginė smarkiai nukentėjo per Nemuno potvynį. 1946 m. rugpjūčio 3 d. gavo miesto tipo gyvenvietės statusą (kaip vasarvietė). 1945 m. įkurta ambulatorija, paštas. 1962 m. įkurta vaikų sanatorija „Žibutė“ su sanatorine mokykla.Sovietmečiu Kačerginė išsaugojo poilsiavietės statusą. Šiuo laikotarpiu joje išaugo pionierių stovyklos: „Fučiko“ vardo, „Žvaigždutė“, „Dobilėlis“, „Liepsnelė.
1997 m. gegužės 16 d. Vyriausybės nutarimu Nr. 486 Kačerginės miestas paskelbtas miesteliu. 1998 m. pastatyta Kačerginės Šv. Onos koplyčia. 1999 m. patvirtintas Kačerginės herbas. 2017 m. vasario 22 d. Kačerginei suteiktas kurortinės teritorijos statusas.
Zied Jaziri
Zajedas Džaziri (زياد جزيري; g. 1978 m. liepos 12 d.) – buvęs futbolininkas, Tuniso rinktinės puolėjas.
Rinktinė
Nacionalinėje komandoje rungtyniavo nuo 1999 m. gruodžio 22 d.
Su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur pirmosiose rungtynėse įmušė įvartį, antrosiose rungtynėse atliko rezultatyvų perdavimą, o trečiosiose rungtynėse buvo pašalintas iš aikštės už dvi geltonas korteles.
Vrbania
Vrbania  – upė Bosnijoje ir Hercegovinoje; Vrbaso dešinysis intakas. Prasideda Dinarų kalnuose, Vlašničiaus kalno papėdėje, 1520 m aukštyje virš jūros lygio. Teka į šiaurės vakarus tarpukalnių slėniu, įteka į Vrbasą šalia Bania Lukos.
Nuo aplinkinių kalnų į upę suteka daug intakų. Prie Vrbanios įsikūrusios Šipragės, Vrbanicių, Kotor Varošo, Čelinaco gyvenvietės. mini|thumb|left|250px|Vrbania ties Čelinacu žiemą