cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dolinskas
Dolinskas  – miestas Rusijoje, Sachalino srityje, pietrytinėje Sachalino salos pakrantėje, 43 km į šiaurę nuo Južno Sachalinsko; rajono centras. Miestas yra Susuno slėnyje, kuriame suteka 3 upės – Dolinka, Didysis Takojus ir Naiba. Praeina Južno Sachalinsko–Poronaisko plentas ir geležinkelis.
Istorija
1867 m. tarp ainų kaimų pastatytas Naibučio karinis postas. 1884 m. įkurta rusų gyvenvietė Galkino Vraskojė (Галкино-Врасское), pavadinta imperijos valstybinio veikėjo Michailo Galkino Vraskojaus garbei. Gyvenvietėje lankėsi tuo metu Sachaline gyvenęs Antonas Čechovas. 1905–1946 m. gyvenvietė priklausė Japonijai ir vadina Otiajumi (落合). Po II pasaulinio karo rusai vėl užėmė gyvenvietę, 1946 m. suteikė jai miesto statusą ir Dolinsko vardą. TSRS metais čia veikė stambus popieriaus ir celiuliozės kombinatas, mechaninės dirbtuvės.
Modern Times Group
„Modern Times Group“ – kompiuterinių žaidimų įmonė, įsikūrusi Švedijoje.
Sukuras (Kelmė)
Sukuras – buvęs viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Tįsaičių.
Modern Times Group
Buvęs Švedijos kompanijos „Kinnevik“ tarptautinis žiniasklaidos padalinys. MTG jungė nemokamai platinamus ir mokamus kanalus. Šie du padaliniai buvo reorganizuoti ir sujungti į vieną „Viasat Broadcasting Group“ – tarptautinį televizijos tinklą, aptarnaujantį Skandinavijos šalių žiūrovus per palydovus. 2000 m. metų pradžioje buvo nutarta, kad „Viasat“ apjungtų ir gretimas Baltijos šalis.
„TV3“ pirmąkart pasirodė 1987 m. gruodžio 31 d. Švedijoje, Danijoje ir Norvegijoje. 1996 m. įkurtas „TV3“ kanalas Estijoje., 1997 m. – Lietuvoje, 1998 m. – Latvijoje.
2017 m. „Bitė Group“ įsigijo visas Estijos bendrovės „Viasat“ akcijas, „TV3 grupę“, valdančią televizijos kanalus „TV3“, „TV6“, „TV8“, taip pat radijo stotį „Power Hit Radio“, ir kitus prekės ženklus Baltijos šalyse iš Švedijos žiniasklaidos koncerno „Modern Times Group“. „MTG Baltics“ filialas tapo „All Media Baltics“.
2018 m. MTG Skandinavijos žiniasklaidos padalinys tapo „Nordic Entertainment Group“ (vėliau „Viaplay“) įmone.
James Watson
Džeimsas Diujis Vatsonas (, g. 1928 m. balandžio 6 d.) – amerikiečių molekulinės biologijos mokslininkas, kartu su Fransiu Kriku ir Morisu Vilkinsu atradęs DNR erdvinę struktūrą, už ką 1962 m. gavo Nobelio fiziologijos ir medicinos premiją.
1968 m. Vatsonas tapo Koldspringharboro laboratorijos vadovu ir išleido autobiografinę knygą „Dviguba spiralė“, kurioje aprašė DNR erdvinės struktūros atradimo istoriją. Knyga sukėlė prieštaringų reakcijų, nes joje Vatsono kolegos, įskaitant velionę Rozalindą Franklin, buvo pavaizduoti neigiamai, o Harvardo universiteto leidykla atsisakė ją išleisti Krikui ir Vilkinsui užprotestavus.
1989 m. Vatsonas tapo JAV Nacionalinio sveikatos instituto žmogaus genomo projekto vadovu, tačiau 1992 m. pasitraukė iš projekto, nes nepritarė genomo dalių patentavimo idėjai.
Erika (daina)
miniatiūra|Atvirutė su dainos pirmuoju posmu.|250x250px Erika – vokiška žygiavimo daina. Dainą XX amžiaus trečiajame dešimtmetyje sukūrė Ermsas Nylas ir ji netrukus išpopuliarėjo Vermachte, ypač tarp sausumos pajėgų. „Erika“ buvo pats populiariausias maršas tarp vokiečių karių Antrojo pasaulinio karo metais.
Kilmė
miniatiūra| [[Tyrulinė erika|Erica tetralix, lietuviškai Tyrulinė erika, vokiškai Erika|kairėje|200x200px]] „Erika“ vokiečių kalboje reiškia ne tik gėlę, bet taip pat yra ir dažnas vokiškas moteriškas vardas. Dainos melodiją ir žodžius sukūrė vokiečių maršų kompozitorius Ermsas Nylas. Tiksli dainos sukūrimo data yra nežinoma. Nors dažnai nurodoma, kad daina sukurta apie 1930 metus, tačiau iki šiol neaišku, ar tai tiesa.
Dainą „Erika“ pirmąkart paskelbė leidykla „Louis Oertel“ Grosburgvėdelio mieste 1938 metais. Ji išpopuliarėjo dar iki Antrojo pasaulinio karo pradžios. Daina skatina sunkiai dirbti ir, anot Maiklo Tilotsono (Michael Tillotson), joks kitas maršas Antrojo pasaulinio karo metais nepasiekė „Erikos“ populiarumo. Jis buvo dažnai grojamas dideliuose politiniuose renginiuose.
Muzika
Daina prasideda eilute „Auf der Heide blüht ein kleines Blümelein“ (Pievelėje žydi maža gėlelė), gėlės (Erikos) tema, pavadinta kareivio mylimosios vardu. Po kiekvienos eilutės ir po kiekvieno pavadinimo „Erika“ dainavimo yra trijų taktų pauzė, kurią užpildo timpanas arba žygiuojančių kareivių žingsnių garsas, žemiau esančiuose žodžiuose pavaizduotas kaip (xxx).
Pasvalio geležinkelio stotis
Pasvalio geležinkelio stotis – siaurojo geležinkelio stotis šiaurės Lietuvoje, centrinėje Pasvalio miesto dalyje, kairiajame Lėvens krante. Kultūros paveldo objektas, priklauso šiaurės Lietuvos istorijos ir kultūros paveldui. 2010 m. rugsėjį prie stoties atidengta paminklinė kompozicija „Trėmimams atminti“.
Istorija
1916 m. I pasaulinio karo metais 600 mm siaurąjį geležinkelį iš Pasvalio į Guberniją nutiesė vokiečiai miškui ir kitoms gėrybėms vežti. Vėliau atsirado atkarpa iš Pasvalio į Biržus. 1931–1932 m. pastatytas naujas dviaukštis stoties pastatas. 1941 m. birželį iš Pasvalio geležinkelio stoties buvo gabenami tremtiniai į Sibirą.
1996 m. stotis įtraukta kultūros vertybių registrą.
Smalininkų evangelikų liuteronų bažnyčia
Smalininkų evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų maldos namai, esantys Smalininkų mieste, Nemuno g. 36, nuo 2004 m. įsikūrę buvusių kultūros namų pastate. Senosios bažnyčios vietoje, Nemuno ir Parko gatvių kampe, pastatytas paminklas su dideliu varpu ir paminkliniu akmeniu. Čia stovėjusio ir suniokoto paminklo žuvusiems Pirmajame pasauliniame kare parapijiečiams atminti fragmentas išsaugotas šalia dabar stovinčių maldos namų. miniatiūra|220px|left|Interjeras
Istorija
Deguto (smalos) gamintojų miestelyje liuteronai įsikūrė XV a., tačiau iki pat XIX a. vid. jie buvo pavaldūs Viešvilės parapijai. Pradžioje pamaldos rengtos nuomojamose patalpose, o surinkus 30 tūkst. markių 1878 m. ant kalvelės pastatyta bažnyčia. Pastatas buvo neoromaniškosios architektūros, raudonų plytų, nišoje, virš centrinio įėjimo, suprojektuoto bokšte, buvo įkomponuota danų skulp­toriaus Bertelio Thorvaldseno statula Laiminantis Kristus. Altorius, sakykla, vargonai buvo papuošti medžio pjaustiniais. Turėjo vieną varpą.
Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia apgriauta, o atėjus Raudonajai armijai parapija išnyko. Vėliau bažnyčios plytos išardytos. 1989 m. rugsėjo 27 d. buvo įregistruota Smalininkų-Viešvilės evangelikų liuteronų bendruomenė. Pamaldas laikyti leista vidurinės mokyklos sporto salėje, kur anksčiau buvo evangelikų liuteronų pagalbos namai vargstantiems. Religinė veikla šiame pastate prasidėjo 1995 m. liepos 2 d. Bažnyčia nuolatinio kunigo neturėjo, todėl ją aptarnaudavo atvažiuojantys kunigai: Jonas Okas, M. Sabutis (būsimasis vyskupas), M. Dikšaitis, E. Šulcas. 1998 m. rudenį nuolat pradėjo dirbti kun. Mindaugas Kairys. Jis rūpinosi sugrąžintų tikrųjų maldos namų atstatymu (buvę kultūros namai) Nemuno gatvėje. 2004 m. Smalininkų evangelikų liuteronų bažnyčia pašventinta.
SR Delémont
Delemono SR – Šveicarijos futbolo klubas iš Delemono.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1907 m.
Svilė (Tytuvėnai)
Svilė – buvęs viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 6 km į vakarus nuo Kiaunorių.
Breaking Hearts
„Breaking Hearts“ – aštuonioliktas studijinis britų atlikėjo Elton John albumas, išleistas 1984 m. birželio 18 d. Iš šio albumo keturi singlai pateko į top 40 singlų sąrašą: „Sad Songs (Say So Much)“ (JAV #5), „Who Wears These Shoes“ (JAV #16), „In Neon“ (JAV #38), ir Jungtinėje Karalystėje 5-ą vietą "Passengers".
Dainų sąrašas
Visas dainas parašė Elton John ir Bernie Taupin, išskyrus kur pažymėta.
Gonadarchė
Gonadarchė (🇬🇷 – 'palikuonis'  + 🇬🇷 – 'pradžia') – lytinio brendimo periodas, kurio metu lytinės liaukos pradeda išskirti lytinius hormonus. Pastaruosius fiziologinius procesus kontroliuoja posmegeninė liauka. Paprastai prasideda 10–11 metų mergaitėms bei 11–12 metų berniukams.
Rusijos Federacijos Federalinės saugumo tarnybos Kontržvalgybos tarnyba
RF FSB Kontržvalgybos tarnyba (Служба контрразведки) originalo kalba trumpinama "СКР" - viena iš pagrindinių centrinio FSB tarnybų, užtikrinanti kontržvalgybos funkciją Rusijos viduje. FSB Kontržvalgybos tarnybos pavadinimas ir struktūra atsirado 2004 m. liepos mėn. kai eilinės FSB centrinio aparato reorganizacijos metu vietoje Kontržvalgybos departamento buvo įkurta tarnyba.
Šaltiniai
FSB struktūra
Marcus Siepen
Marcus Siepen (g. 1968 m. rugsėjo 8 d.) – vokiečių muzikantas, dabartinis Blind Guardian gitaristas.
Jūros ichtiologinis draustinis
Draustinis skirtas saugoti lašišų, šlakių, upėtakių ir žiobrių nerštavietes.
Ulja
Ulja  – upė šiaurės vakarų Ispanijoje, Galisijoje (La Korunjos ir Pontevedros provincijose). Prasideda ties Anta de Uljos vietove, teka vakarų kryptimi miškingomis vietovėmis. Įteka į Atlanto vandenyną, Arosos užutėkį.
Pagrindiniai intakai: Arnegas, Desa (kairieji). Upė patvenkta Portodemuroso užtvanka. Upėje neršia lašišos, upėtakiai, unguriai, nėgės.
Dolynska
Dolynska  – miestas Ukrainoje, Kirovohrado srityje, Padnieprės aukštumoje, 75 km į pietryčius nuo Kropivnyckio; rajono centras. Didelis geležinkelių mazgas – kertasi linijos Kremenčukas–Mykolajivas ir Kryvyj Rihas–Bobrynecas. Maisto pramonė (grūdų elevatorius), apylinkėse yra ilgą laiką statomas Kryvyj Riho okslieno rūdų sodrinimo kombinatas.
Istorija
Gyvenvietė kurtis pradėjo XIX a. pab. nutiesus geležinkelį, ypač 1884 m. įrengus geležinkelių mazgą. Pagal žemių savininką pradžioje vadinta Kefalinu (Кефалино). XX a. pr. tai buvo stambi gyvenvietė, veikė plytų gamykla, lokomotyvų depas. 1901 m. suteiktas Dolynskos (Dolinskajos) pavadinimas. Tiesa, iki pat 1944 m. vietos valdžia gyvenvietę vadino Ševčenkovu. 1957 m. Dolynskos miesto tipo gyvenvietė tapo miestu.
Europos neolito ūkininkai
Europos neolito ūkininkai – archeogenetinis terminas, naudojamas apibūdinti atskirą genetinės kilmės komponentą, kuris nurodo Europos ankstyvojo neolito ūkininkų kilmę. Manoma, kad Europos neolito ūkininkų protėviai nuo Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų atsiskyrė apytiksliai 43 tūkstantmetyje pr. m. e. Nuo pastarųjų atsiskyrė ir Kaukazo medžiotojai-rinkėjai apytiksliai 23 tūkstantmetyje pr. m. e.
Minėto genetinės kilmės komponento Y chromosoma turėjo tipus, kurie apėmė daugiausia haplogrupę G2a ir mažiau haplogrupes H, T, J, C1a ir E1b1. Tuo tarpu, Europos neolito ūkininkų mitochondrinė DNR buvo įvairi. Viduriniojo neolito laikotarpiu Europos neolito ūkininkų vyriškosios lyties atstovų tarpe atsirado Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės išaugimas, paskatinęs tėvo linijos haplogrupės I2 dažnių padidėjimą tarp jų.
Eneolito ir ankstyvojo bronzos amžiaus metu Europos neolito ūkininkai patyrė Vakarų stepių pastoralistų invaziją iš Ponto stepės. Tai paskatino Y chromosomos tarp europiečių pokytį: Europos neolito ūkininkų vyraujančioji buvo pakeista Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų / Vakarų stepių pastoralistų Y chromosoma (daugiausia haplogrupių R1a ir R1b). Tačiau Europos neolito ūkininkų mtDNR išliko dažna. Tai rodo maišymąsis tarp Rytų/Vakarų stepių pastoralistų vyrų ir Europos neolito ūkininkų moterų. Dėl vėlesnių stepių pastoralistų migracijų į Šiaurės Europą ir atgal į Eurazijos stepę, Europos neolito ūkininkų mtDNR buvo paskleista naujose žemyno vietose.
Europos neolito ūkininkų genetinė kilmė išlieka Euroje, kuri svyruoja nuo 90 % prie Viduržemio jūros iki 30 % netoli Baltijos jūros.
Tyrimai
2014 m. „Nature“ paskelbtame tyrime Europos neolito ūkininkai buvo išskirti kaip atskiras genetinės kilmės komponentas. Nustatyta, kad Europos neolito ūkininkai, kaip ir senovės šiaurės eurazijiečiai ir Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai, yra viena iš trijų pagrindinių šiuolaikinių europiečių protėvių populiacijų. Dabartinėje Europoje Europos neolito ūkininkų genetinė kilmė svyruoja nuo 30% Baltijos jūros regiono valstybėse iki 90%  netoli Viduržemio jūros. Buvo ištirta, kad minėti neolito ūkininkai yra daugiausia Artimųjų Rytų neolitinių populiacijų kilmės su silpna Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų priemaiša. Būtent per Europos neolito ūkininkų protėvius dauguma šiuolaikinių pietų europiečių įgijo Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės. Nustatyta, kad apie 44 % Europos neolito ūkininkų genetinės kilmės buvo gauta iš bazalinių eurazijiečių populiacijos, kuri atsiskyė anksčiau negu atsirandant kitoms ne afrikiečių genetinėms linijoms. Buvo ištirta, kad Ötzi priklauso Europos neolito ūkininkams.
2015 m. birželį „Nature“ publikuotame novatoriškame genetiniame tyrime nustatyta, kad Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės kiekis, dokumentuojant jų atsinaujinimą, tarp Europos neolito ūkininkų ženkliai padidėjo neolito laikotarpiu. Buvo ištirta, kad Europos neolito ūkininkų Y-DNR turėjo haplogrupės G2a tipus. Tuo tarpu, mtDNR buvo įvairi. Vėlyvuoju neolitu ir ankstyvuoju bronzos amžiumi G2a beveik išnyksta iš Europos ir ją pakeičia R1b ir R1a tipai, nurodant masinę žmonių iš Ponto stepės migraciją. Manoma, kad ši migracija gali būti susijusi su indoeuropiečių kalbų paplitimu Europoje.
2015 m. lapkritį „Nature Communications“ paskelbtame genetiniame tyrime nustatyta, kad Europos neolito ūkininkų protėviai nuo Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų atsiskyrė apie 43 tūkstantmetį pr. m. e., galimai per pastarųjų migraciją į Europą. Apie 23 tūkstantmetį pr. m. e. minėti protėviai skilo į Europos neolito ūkininkus ir Kaukazo medžiotojus-rinkėjus. Pastarųjų priemaiša buvo aptikta tarp Duobinių kapų kultūros atstovų, kurie masiškai plito per Europą maždaug nuo 3000 m. pr. m. e.
2015 m. lapkritį „Nature“ publikuotame genetiniame tyrime ištirta, kad Europos neolito ūkininkai yra genetiškai artimai susiję su Anatolijos neolito ūkininkais. Buvo nustatyta, kad Europos neolito ūkininkai turi 7–11% daugiau Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės negu minėti Anatolijos ūkininkai. Tai leidžia manyti, kad Europos neolito ūkininkai priklausė bendrai protėvių populiacijai, prieš jų ekspansiją į Europą. Kalbant apie Y-DNR, Europos neolito ūkininkų vyrai turėjo G2a tipus. Tyrimo metu nustatyta, kad daugumą europiečių galima laikyti Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų, Europos neolito ūkininkų ir Duobinių kapų kultūros atstovų palikuonių asimiliacijos tarpusavyje rezultatu.
2018 m. „Nature“ paskelbtame genetiniame tyrime nustatyta, kad Europos neolito ūkininkai iš pradžių žemės ūkį daugiausia išplatino Europoje be maišymosi su vietiniais Vakarų Europos medžiotojais-rinkėjais. Taip pat pažymima, kad šis procesas vyko per masinį žmonių judėjimą. Tačiau viduriniojo neolito laikotarpiu Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinė kilmė, nulemta vyrų, išaugo Vidurio Europoje ir Iberijos pusiasalyje.
Rašalas (gėrimas)
„Rašalas“ – pigus surogatinis alkoholinis gėrimas. Paprastai vaisinis spirituotas vynas, kartais – likerio tipo gėrimas.
Europos neolito ūkininkai
Fizinė išvaizda
Europos neolito ūkininkai buvo žemesni už Vakarų stepių pastoralistus, gyvenusius Ponto stepėje. Minėtų ūkininkų genetinės kilmės dažniai Pietų Europoje gali paaiškinti žemesnį ūgį tarp pietų europiečių, lyginant su šiaurės europiečiais, turinčiais stepių pastoralistų genetinės kilmės aukštą lygį.
Pastabos
<references group="lower-alpha"/>
Rašalas (gėrimas)
Pavadinimas „rašalas“ ( 'marmalas') – tarybinių laikų pavadinimas, kuriuo buvo vadinami labai pigūs gėrimai, naudoti greičiau pasigerti. Dėl prastos kokybės tokio tipo gėrimai neretai sukeldavo apsinuodijimus, vėmimą.
Gaminamas iš etanolio, vandens, cukraus, dažiklių ir vaisių sirupų ar ekstraktų.
Istorija
„Rašalo“ tipo gėrimai maždaug nuo 1960 m. buvo labai paplitę Tarybų Sąjungoje. Jų gamyba smarkiai sumažėjo M. Gorbačiovo antialkoholinės kampanijos metu.
Rusijoje po TSRS suirimo prekyboje pasirodė įvairūs pigūs importiniai brendžiai ir degtinės, kurie pasigėrimo požiūriu yra pigesni. Todėl Rusijoje „rašalo“ tipo gėrimų gamyba po Gorbačiovo laikų praktiškai nebeatsigavo, juo labiau, kad Rusijoje tokių gėrimų gamyba įstatymiškai draudžiama.
Tarybiniais laikais viena svarbių „rašalo“ vartotojų grupių buvo jaunimas, kuris dabar linkęs gerti plačiai reklamuojamus gėrimus – alų, kokteilius.
Magdės šulinys
Magdės šulinys – šulinys, įrengtas ant Alko šaltinio Raseiniuose, prie Ateities ir Šaltinio gatvių sankirtos. Šaltinio vanduo renkasi į betono ir plytų mūro rentinio šulinį. Virš šaltinio įrengtas biuvetės tipo statinys, papuoštas ąžuoliniais drožiniais, iliustruojančiais vieną legendos apie Raseinių Magdę versiją. Vanduo tiekiamas per šalia stovinčią vandens kolonėlę. Tai vieno ar kelių šaltinių maitinamas senas miesto šulinys. Šaltinio vanduo požeminiais latakais teka į miesto centre esančius tvenkinius. Kitoje gatvės pusėje stovi mūrinis koplytstulpis – paminklas Laisvės kovų dalyviams.
Raseinių Alko šaltinis, vadinamas Magdės šuliniu, yra vietinės reikšmės istorinis ir mitologinis paminklas, 1994 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą.
Raseinių miestą ir Magdės šulinį – vieną iš miesto simbolių – išgarsino žymioji Maironio poema „Raseinių Magdė“, pirmą kartą publikuota 1909 m. Maironio apdainuotą šulinį mini viena iš legendų, kad kažkada lenkų bajoras pagrobė gražuolę Magdę ir norėjo ją vesti. Iš sielvarto merginos tėvas padarė dukters statulą, kuriai iš akių pabiro ašaros, taip atsiradęs šaltinis.
Istorija
Magdės šulinyje, pasakojama, niekuomet netrūko vandens, nors mašinomis įvairiu metu jį vežė pieninė, limonadinė, sovietų karinis dalinys. Vandenį nuolat sėmė ir vietiniai gyventojai. Prieškaryje sėmė ir moterys – vandens nešėjos, kurios už nedidelį užmokestį išnešiodavo šulinio vandenį po namus, o kartu su juo ir visas nugirstas naujienas. XX a. viduryje šis šulinys jau buvo uždengtas, vanduo iš jo buvo keliamas rankine pompa.
Šaltinis buvo tvarkomas XX a. 8-ame dešimtmetyje (projekto aut. Algirdas Daunora), papuoštas drožiniais (aut. Ričardas Ramanauskas). 2018 m. rekonstruojant gretimą Raseikos parką, sutvarkyta ir istorinės miesto vandenvietės aplinka, aikštelėje paklotas trinkelių grindinys, atnaujinti originalūs medžio horeljefai.
Magdės legenda
Raseinių Magdė – spalvinga, įvairiomis formomis padavimuose, priežodžiuose, anekdotuose ir grožinės literatūros kūriniuose gyvuojanti miesto legenda. Frazeologizmų, sudarytų su junginiu Raseinių Magdė (arba tiesiog Magdė), gausu ir jų skaičius nedaug nusileidžia Kaimo Jurgiui arba Molio Motiejui: „Nieko per dienų dienas nedirba, tik sėdžia kaip Magdė, ir gana“, „Pasirėdė kaip Raseinių Magdė“ ir t. t.
Magdės, pagrindinės legendos veikėjos, vaizdinys prieštaringas. Čia ji pirmoji Raseinių istorijoje modistė ir puošeiva, čia pamėklė, užimanti Užgavėnių Morės vietą, čia kvailas, žioplas, „sutižęs“, smalsus žmogus, nesvarbu, vyras ar moteris. Žemaičių literato Liudviko Adomo Jucevičiaus Magdės aprašyme 1830 m. paminėta svarbi chronologinė nuoroda – Magdės (tai Magdalenos vardo trumpinys) atvykimas į Raseinius datuojamas Augusto III valdymo laikotarpiu 1733-1763 m. Ši data beveik sutampa su karmelitų vienuolių įkurdinimu Raseiniuose. Marijos Magdalietės garbinimas yra būdingas karmelitų ordinui, nes karmelitė vienuolė Marija Magdalena de Paci 1669 m. paskelbta šventąja. Karmelitai Raseiniuose įsikūrė Magdės šulinio kaimynystėje, miesto parko rajone. Tautosakinis Magdės paveikslas yra lygiai toks pat margas, kaip ir šventosios Marijos Magdalietės ikonografija. Pastaroji vaizduojama ir kaip jauna graži ilgaplaukė, ir kaip medituojanti nusidėjėlė. Manoma, kad Raseinių karmelitai XVIII a. pirmojoje pusėje galėjo pašventinti šaltinį ir prie jo pastatyti šventosios skulptūrą ar atviro tipo koplytėlę. Galimai tuomet pasklido gandas ir apie Magdalenos stebuklus, - esą statulai iš akių trykštančios ir į šaltinį riedančios ašaros.
Tarpukaryje Raseiniuose buvo leidžiamas dvisavaitinis pašaipos laikraštėlis „Raseinių Magdė“.
Arena Kombëtare
Arena Kombëtare – stadionas Tiranoje, Albanijoje. Jis pastatytas vietoj čia stovėjusio Qemal Stafa stadiono. Komerciniais tikslais stadionas vadinamas Air Albania Stadium, jame telpa 22 500 žiūrovų – jis yra didžiausias šalies stadionas.
Stadione savo namų rungtynes žaidžia futbolo komandos „KF Tirana“ ir „KF Partizani Tirana“ bei Albanijos vyrų futbolo rinktinė.
Pikeliškių dvaras
Pikeliškių dvaras - dvaras Vilniaus rajone, Pikeliškių kaime.
Arena Kombëtare
2022 m. gegužę šiame stadione įvyks pirmojo UEFA Europos konferencijų lygos sezono finalo rungtynės.
Pikeliškių dvaras
Istorija
Dvaras atsirado XVIII a., priklausė Pisankų giminei. Išlikę rūmai statyti XIX a. pradžioje.
1930 metais dvarą įsigijo Aleksandra ir Juzefas Pilsudskiai. Pastarasis, tuometinis Lenkijos valstybės vadovas, mėgo šią vietą (praleisdavo atostogas), dvarą prižiūrėjo, tvarkė. Dvare svečiuodavosi kiti Lenkijos vadovai, užsienio ministrai.
Visų šalių proletarai, vienykitės!
thumb|200px|Šūkis [[Sovietų Sąjungos herbas|Sovietų Sąjungos herbe, užrašytas visomis respublikose vartotomis kalbomis]] thumb|Užrašas „Visų šalių proletarai, vienykitės!“ ant K. Markso kapo Londone
„Visų šalių proletarai, vienykitės!“ – vienas žinomiausių komunistinių šūkių. Pirmą kartą pavartotas 1848 m. vokiečių revoliucionierių – Karlo Markso ir Frydricho Engelso – parašytame Komunistų partijos manifeste. Antrame Manifesto skyriuje „Proletarai ir komunistai“ įrodinėjama, kad visų šalių darbininkai turi susivienyti, nepaisydami valstybinių sienų, ir būti pasiryžę įvykdyti revoliuciją, kuri nuverstų buržuazijos valdžią.
Sovietų Sąjungos šūkis
Šūkis buvo naudojamas Sovietų Sąjungos ir jos respublikų herbuose gimtąja respublikos kalba.
Slovakų demokratinė koalicija
Slovakų demokratinė koalicija (Slovenská demokratická koalícia), sutrumpintai SDK – 1997–2002 m. Slovakijoje egzistavusi politinė partija. Ją sudarė penkios partijos, kurios siekė 1998 m. rinkimuose dalyvauti kaip koalicija, tačiau dėl įstatymų pakeitimo turėjo suformuoti naują partiją. SDK ir trys kitos partijos sudarė 1998–2002 m. šalį valdžiusią koaliciją.
Istorija
Slovakų demokratinė koalicija buvo įkurta 1997 m. kaip atsvara to meto stipriausiai partijai – HZDS. SDK sudarė gan plataus spektro partijos, kurias galima priskirti tiek liberalams, tiek kairiesiems, tiek dešiniesiems: Demokratų sąjunga (Demokratická únia, DÚ), Krikščionių demokratų judėjimas (Kresťanskodemokratické hnutie, KDH), Demokratų partija (Demokratická strana, DS), Slovakijos socialdemokratų partija (Sociálnodemokratická strana Slovenska, SDSS) ir Slovakijos žaliųjų partija (Strana zelených na Slovensku, SZNS). Reaguodamos į tokios koalicijos sudarymą, valdančiosios partijos su HZDS priešakyje išleido įstatymą draudžiantį kandidatuoti tokio plataus masto grupėms. SDK teko koaliciją performuoti į partiją, kurią sudarė 150 kandidatų, t. y. po vieną kiekvienai parlamento vietai.
1998 m. rinkimuose SDK mažiau nei procentu atsiliko nuo nugalėjusios HZDS (atitinkamai 26,3 % ir 27,0 %). Pastaroji partija nesugebėjo suformuoti valdančiosios koalicijos ir ši galimybė perėjo į SDK rankas. SDK partneriais tapo Demokratinės kairės partija (Strana demokratickej ľavice, SDL), Vengrų koalicijos partija (Strana maďarskej koalície, SMK-MKP) ir Pilietinio supratingumo partija (Strana občianskeho porozumenia, SOP). Šios partijos rinkimuose atitinkamai surinko 14,1 %, 9,1 % ir 8,0 % rinkėjų balsų. Ši keturių (nors turint galvoje SDK atsiradimo aplinkybes – aštuonių) partijų koalicija buvo gana trapi, tačiau sugebėjo išsilaikyti visą 4 metų laikotarpį. Visgi tarpusavio nesutarimai išryškėjo jau 2000 m., o 2001 m. dalis narių su Mikuláš Dzurinda priešakyje atskilo ir įkūrė Slovakų demokratų ir krikščionių sąjungą (Slovenská demokratická a kresťanská únia, SDKÚ). SDK oficialiai nustojo gyvavusi 2002 m. rugpjūčio mėn.
SDK koalicijos vadovavimo laikotarpis pasižymėjo gana aiškiu provakarietiškumu ir siekiais kiek įmanoma sparčiau siekti narystės Europos Sąjungoje bei NATO.
Vida Vencienė
Vida Vencienė (Vida Mogenytė; g. 1961 m. gegužės 28 d. Ukmergėje) – Lietuvos slidinėjimo lenktynių sportininkė. Atstovaudama Tarybų Sąjungą sportininkė iškovojo aukso ir bronzos medalius 1988 m. žiemos olimpinėse žaidynėse. Atstovavo Lietuvai 1992 ir 1994 m. žiemos olimpinėse žaidynėse, bet medalių neiškovojo.
Slavoljub Đorđević
Slavoliubas Džordževičius (Slavoljub Đorđević; g. 1981 m. vasario 15 d.) – buvęs Serbijos futbolininkas, futbolo treneris. Savo laiku žaidė Serbijos ir Juodkalnijos U-21 rinktinėje.
Žaidėjo karjera
Nuo 2000 m. priklausė FK Crvena Zvezda, tačiau buvo skolinamas žemesniųjų divizionų ekipoms.
2007 m. perėjo į Jaroslaulio Šinnik.
2009 m. žaidė Austrijoje SC Rheindorf Altach.
2009–2011 m. sugrįžo į FK Crvena Zvezda.
2011–2012 m. atstovavo uzbekų FC Bunyodkor. Jame ir baigė profesionalaus futbolininko karjerą.
FK Vojvodina prieš FK Panevėžį
2021/22 m. Konferencijų lygoje antrame atrankos etape kovojo su „Panevėžio“ futbolo klubu. Pirmosios rungtynės, kurios įvyko 2021 m. liepos 22 d. Panevėžyje baigėsi minimalia serbų ekipos pergale (1:0). Nors panevėžiečiai sukūrė dvigubai daugiau progų, tačiau jų neišnaudojo, o serbų ekipa surengė pavojingą išpuolį, kuris baigėsi tiksliu smūgiu į vartus. Atsakomosios rungtynės buvo žaidžiamos Serbijoje 2021 m. liepos 29 d. Serbijoje ir vėl minimaliu rezultatu 1:0 nugalėjo „Vojvodinos“ klubas, kuris žengė į kitą etapą, o FK Panevėžys baigė pasirodymą Europos lygose. Ekipos vyr. treneriu tuo metu dirbo Slavoljub Đorđević.
Talkininkai (Kelmė)
Talkininkai – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 11 km į pietus nuo Liolių.
2010 m. Europos ralio čempionatas
2010 m. Europos ralio čempionatas buvo 58-asis Tarptautinės automobilių federacijos (FIA) rengiamas Europos ralio čempionatas. Šiais metais buvo 11 ralio etapų, kuris prasidėjo nuo „Rally 1000 Miglia“ ralio etapo. Čempionatą sudarė 24 lenktynininkai iš 6 valstybių. Luca Rossetti laimėjo 4 etapus ir iškovojo antrąjį Europos čempiono titulą.
Tvarkaraštis ir nugalėtojai
Kaip ir praeitais metais, tvarkaraštį sudarė 11 etapų. Bulgarijos ralio etapas buvo perkeltas į 2010 m. Pasaulio ralio čempionato tvarkaraštį, tačiau Lenkijos ralis buvo sugrąžintas į šį čempionatą. Kiti 10 etapų išliko tokie patys, nors šiek tiek buvo kitokia tvarka.
Čempionato rezultatai
Galutinėje šio čempionato įskaitoje, nugalėtojas gaudavo 25 taškus, antrą vietą užėmęs lenktynininkas po 18 ir trečią vietą užėmęs po 15. Lenktynininkai užėmę 4–10 vietas gaudavo po 7–5–3–2–1 taškus. Vieninteliai lenktynininkai kurie dalyvavo 5-uose ralio etapuose kvalifikavo į čempionato reitingus.
Sablo salos nacionalinis parkas
Sablo salos nacionalinis parkas – Kanadoje, Naujosios Škotijos provincijoje esantis nacionalinis parkas. Įkurtas 2013 m.
Vismantų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Radviliškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Aukštelkų apylinkės.
Anšanas (Elamas)
Anšanas, archeologinis pavadinimas Tel-e Maljanas − Elamo miestas dab. Irane, Farso provincijoje; į šiaurės vakarus nuo Širazo.
Sablo salos nacionalinis parkas
Apima Sablo neriją, apaugusią smiltlendrėmis ir kitais žemaūgiais augalais, Atlanto vandenyne, nutolusią 175 km nuo Naujosios Škotijos krantų. Ganosi žmogaus neliečiamos sulaukėjusių arklių kaimenės, kurios čia buvo apleistos ištrėmus prancūzų kolonistus. Iš viso šių arklių priskaičiuojama apie 550. Bandymai vietovę apsodinti miškais nuėjo niekais. Veisiasi paprastieji ruoniai, pilkieji ruoniai, yra keleto paukščių rūšių kolonijos. Vėpliai išnyko dėl medžioklės.
Anšanas (Elamas)
Istorija
Anšanas – vienas seniausių Elamo miestų, minimas III tūkst. pr. m. e. šumerų epe Enmerkaras ir Aratos valdovas kaip tarpinis miestas tarp Uruko ir paslaptingosios Aratos. Greičiausiai jame valdė keletas atskirų dinastijų, o Anšano valstybė konkuravo su kitomis Elamo valstybėmis.
Akado imperijos karalius Maništušu teigė nukariavęs Anšaną. Vėliau čia valdė Avano dinastija iš Sūzų, Lagašo Gudėja, savo vietininkus turėjo Ūro Šulgis ir Šusinas. Nusilpus Šumerui, apie 2004 m. pr. m. e. elamitai nusiaubė Ūrą ir atsivežė vyriausiojo dievo Nanos statulą į Anšaną. XIX a. pr. m. e. Larsos valdovas Gungunumas rašo sunaikinęs Anšaną.
Vėliau Anšanas išliko svarbiu Persų imperijos miestu. Kuriantis Achemenidų dinastijai, Anšane 675–640 m. pr. m. e. valdė Teispes, iš čia Achemenidai vykdė užkariavimus ir plėtė imperiją. Vėliau, sostinę perkėlus į Sūzus, Persepolį ir Pasargadus, Anšano reikšmė sumažėjo, jis nunyko.
Ilgą laiką mokslininkai spėliojo dėl Anšano vietos, kol 1973 m. patvirtinta jo lokalizacija archeologinėje vietovėje Tel-e Maljane. Pirmasis vietovę kasinėjo 1961 m. persas Ferydoun Tavalloli. 1971–1978 m. čia kasinėjo amerikietis William Sumner. Svarbiausi Anšano radiniai yra molinės lentelės su elamitų dantiraščiu, antspaudai ir keramika.
Esther Duflo
Ester Diuflo (, g. 1972 m. spalio 25 d. Paryžiuje) – prancūzų ir amerikiečių ekonomistė, Masačusetso technologijos instituto (JAV) profesorė, Nobelio ekonomikos premijos laureatė (2019).
JAV Nacionalinės mokslų akademijos narė (2017), Britų Akademijos narė korespondentė (2016).
Biografija
E. Diuflo gimė matematikos profesoriaus Michel Duflo ir gydytojos pediatrės šeimoje.
Vidurinėje mokykloje ji mokėsi rusų kalbos. 1993 m. dešimt mėnesių praleido Maskvoje, dėstė prancūzų kalbą ir rengė magistro darbą. Tuo pat metu dirbo prancūzų ekonomisto, susijusios su Rusijos banku, ir Amerikos ekonomikos patarėjo Jeffrey Sachs moksline asistente. 1994 m. Paryžiaus aukštojoje normalinėje mokykloje įgijo magistro laipsnį istorijos ir ekonomikos srityse, apgynusi disertaciją apie pirmojo penkerių metų plano istoriją Sovietų Sąjungoje. 1999 m. ji įgijo daktaro laipsnį Masačusetso technologijos institute (MTI).
E. Diuflo vyras – MTI profesorius Abhijit Banerjee, kartu su ja ir Michael Kremer apdovanotas Nobelio ekonomikos premija už jų eksperimentinį požiūrį į pasaulio skurdo mažinimą.
Taksiarchas
Taksiarchas  – karo vado pareigos senovės Graikijoje, dabartinėje Graikijos armijoje – brigados generolas.
Dabartinėje Graikijos armijos taksiarchija yra brigada.
Graikijos stačiatikių bažnyčios tradicijoje taksiarchais vadina arkangelus Mykolą ir Gabrielių, kurie laikomi dangaus kariaunos vadais. Arkangelų garbei Ταξιάρχης pavadintos kelios Graikijos vietovės.
Antika
Senovės Graikijoje taksiarchų laipsnius turėjo kai kurių miestų valstybių kariuomenių karininkai. Klasikiniuose Atėnuose buvo dešimt taksiarchų, po vieną kiekvienoje miesto filėje. Žinomiausi taksiarchai iš senovės Makedonijos pėstininkų pezetairų.
Bizantija
Terminas taksiarchas Bizantijos kariuomenėje pirmą kartą imtas naudoti VI a. pabaigoje imperatoriaus Maurikijaus veikale Strategikon. Ten juo vadino elitinių samdinių optimatų dalinio vadą.
XI a. nykstant temų armijoms taksiarcho laipsnio lygis kilo, o vėliau jis pranoko ir pakeitė turmarcho laipsnį. Komninų kariuomenėje taksiarchijos buvo stambiausi nuolatiniai pėstininkų daliniai.
Taksiarchai dabartinės Graikijos ginkluotosiose pajėgose
Šiuolaikinėje Graikijos armijoje karinis laipsnis taksiarchas (sutr. Ταξχος) atitinka brigados generolą. Už taksiarchą žemesnis laipsnis yra syntagmatarchis (atitinkas pulkininką), aukštesnis – ypostratigas (atitinkąs generolą majorą). Taksiarchai paprastai būna brigadų vadai arba divizijos vado pavaduotojai.
Graikijos oro pajėgose irgi yra taksiarcho laipsnis (Taxiarchos tis Aeroporias 'oro pajėgų brigados generolas').
Abu šie laipsniai įvesti po 1941 m., kai po Graikijos okupacijos Graikijos ginkluotosios pajėgos buvo atkuriamos Artimuosiuose Rytuose pasiremiant kai kuriais D. Britanijos kariuomenės ypatumais. Skiriamieji ženklai šiam laipsniui buvo įvesti tik 1946 m.
Dabartiniai armijos taksiarcho skiriamieji ženklai antpečiuose – liepsnojanti granata, sukryžiuoti kardas ir lazda bei šešiakampė žvaigždė.
Jendžejuvas
Jendžèjuvas  – miestas pietų Lenkijoje, Švento Kryžiaus vaivadijoje. Apskrities centras.
Istorija
XIX a. buvo miestas, Kelcų gubernijos Jendžejuvo apskrities centras.
Brauerio maršrutas
thumb|360px|[[Brauerio maršrutas parodytas raudona punktyrine linija, jos pabaigoje viena rodyklė (šiaurinė) nurodo kelią į saugius uostus, o kita (pietinė) – link laivybai pavojingų Australijos krantų. ]] Brauerio maršrutas – burlaivių maršrutas Indijos vandenyne, naudotas XVII a. ir vėliau nuo Gerosios Vilties kyšulio iki Nyderlandų Indijos (dabartinė Indonezija); Gerosios Vilties kyšulio maršruto rytinė dalis.
Plaukdami Brauerio maršrutu laivai iš Gerosios Vilties kyšulio (kuris yra 34° pietų platumos) pasukdavo į Riaumojančius keturiasdešimtuosius, plaukdavo į rytus Indijos vandenynu, tada pasukdavo į šiaurės rytus Javos salos link. Tokiu būdu 40° platumoje pūčiantys stiprūs vakarų vėjai bei vandenyno srovės žymiai sutrumpindavo burlaivio kelionės į Nyderlandų Indiją laiką.
Maršruto didžiausia problema buvo ta, kad tuo metu nebuvo tikslaus ir patikimo būdo geografinei ilgumai nustatyti, t. y., kaip toli į rytus laivas yra nuplaukęs. Vienintelis būdas suprasti, kada laivą sukti į šiaurę, buvo Amsterdamo ar Šv. Pauliaus salos pastebėjimas. Tačiau tai priklausė nuo kapitono žinių ir patirties. Dėl to nemažai laivų būdavo sugadinti ar nuskęsdavo, atsitrenkę į uolas, rifus ar salas tais laikais dar beveik nepažįstamos Australijos žemyninio šelfo vakarinėje dalyje. Garsiausi iš jų: Batavia 1629 m., Vergulde Draeck 1656 m., Zuytdorp 1712 m. ir Zeewijk 1727 m.
Maršrutu 1611 m. pirmas pasinaudojo olandų kapitonas Hendrikas Braueris, patyręs, kad kelionės laikas iš Europos į Javą sutrumpėja perpus, palyginus su iki tol naudotu musoniniu maršrutu Rytų Afrikos ir Indijos pakrante. Nuo 1616 m. Brauerio maršrutas tapo privalomas visiems Olandų Ost Indijos bendrovės laivams. Tokiu būdu bendrovė sutaupydavo lėšų, kelionei reikėdavo mažiau maisto atsargų. Be to, plaukiant šaltesniu klimatu maistas geriau išsilaikydavo, jūreiviai ir keleiviai geriau jausdavosi. Tarp naujojo maršruto privalumų buvo ir mažesnė tikimybė papulti į tropines audras bei sutikti galbūt priešiškai nusiteikusių portugalų laivus.
Britų Ost Indijos bendrovė naująjį maršrutą vadino „Pietiniu maršrutu“. Bendrovės kapitonas Hamfris Fitcherbertas sėkmingai jį išbandė 1620 m. laivu Royal Exchange. Tačiau po dvejų metų antras bendrovės laivas, pasinaudojęs šiuo maršrutu – burlaivis Tryall, neteisingai apskaičiavo ilgumą, nuplaukė per toli į rytus ir sudužo ant uolų Australijos vakarinėje pakrantėje. Po šio įvykio anglai ateinančius 20 metų šio maršruto vengė.
Atgal į Europą laivai grįždavo kitu maršrutu: iš Javos tiesiai į rytus apytikriai iki 60° lygiagretės, tada sukdavo į pietus ir plaukdavo tarp Madagaskaro ir Mauricijaus, toliau – Afrikos pietine pakrante iki Stalo įlankos Keiptaune.
Brauerio maršrutas pasitarnavo Australijos vakarinės pakrantės atradimui ir tyrinėjimui. 1696 m. olandų kapitonas Vilemas de Vlaminkas, nesėkmingai ieškodamas 1694 m. dingusio laivo Ridderschap van Holland, ištyrinėjo ir pažymėjo žemėlapiuose tada dar „Naująja Olandija“ vadinamos Australijos vakarinio kranto centrinę dalį.
Raudonės liepa
Raudonės liepa – išskirtinis medis, augantis Jurbarko rajone, Raudonės miestelyje. Tai sena mažalapė liepa, turinti septynis kamienus. Ji auga Raudonės pilies parke, 40 m į rytus nuo pilies, šalia sovietinę ideologiją išreiškiančio paminklo Antrajame pasauliniame kare žuvusiems Raudonosios armijos kariams.
Legenda
Raudonės liepoje tarp dviejų jos kamienų maždaug 3 m aukštyje yra įaugęs metalinis strypas. Pasak legendos, ant to strypo buvę mirtinai užplakti 7 baudžiauninkai, ir liepa skilusi į 7 kamienus.
Metų medis
2018 m. Lietuvos arboristikos centras paskelbė septynkamienę Raudonės liepą Lietuvos metų medžiu. Rinkimams liepą pasiūlė Panemunių regioninio parko direkcija. Šis vardas leidžia dalyvauti sekančių metų Europos metų medžio konkurse.
Voskonių apylinkė
Voskonių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Radviliškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Aukštelkų apylinkės ir Jukniškių apylinkės.
Audrius Petrošius
Audrius Petrošius (g. 1988 m. gegužės 4 d. Klaipėdoje) – Lietuvos valstybės ir Klaipėdos miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
2007 m. baigė Klaipėdos Vydūno vidurinę mokyklą, 2014 m. – Klaipėdos universitetą, 2015 m. – Vilniaus universitetą.
2010–2016 m. UAB „Samvik“ direktorius, 2017–2018 m. UAB „Kautra“ filialo vadovas, 2019–2020 m. UAB „Vežesta“ direktorius. 2020 m. Klaipėdos regiono atliekų tvarkymo centro projektų vadovas.
Nuo 2020 m. Lietuvos Respublikos Seimo narys.
Ibaras
Ibaras  – upė Juodkalnijoje ir Serbijoje; Vakarų Moravos dešinysis intakas. Prasideda pačiuose Juodkalnijos rytuose, Rožajės opštinoje, Hailos masyve (Prokletijės kalnų dalis). Aukštupyje teka į rytus tarpukalnių slėniu per Kosovo regioną. Ties Mitrovica pasuka į šiaurę, teka Kopaoniko kalnų masyvo vakariniu pakraščiu, sudaro kanjoną, vaga slenkstėta. Ties Kraljevu įteka į Vakarų Moravą.
Audrius Petrošius
Biografija
2019–2020 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys.
Ibaras
Pagrindiniai intakai:
Aukštupyje Ibaras patvenktas, susidaręs Gazivodos tvenkinys. Prie Ibaro įsikūrę miestai: Rožajė (Juodkalnija), Mitrovica, Zvečanas, Leposavičius, Raška, Kraljevas. Ibaro slėnyje gausu mineralinių versmių kurortų bei vienuolynų (Studenicos, Žičos, Gradaco).
Vainiškė
Vainiškė – buvęs viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Šaukėnų.
Rietavo Oginskių koplyčia
miniatiūra|250px|right|Galinėje dalyje pritvirtintos atminimo lentos. Koplyčią supa grupė maumedžių
Rietavo Oginskių koplyčia-mauzoliejus (Rietavo Aušros vartų koplyčia) – išlikęs buvusio Rietavo dvaro komplekso statinys, stovintis dvarvietės pakraštyje prie kelio į Plungę, Plungės g. 20, Rietave. Čia, parko pakraštyje, palaidoti keli Rietavą valdžiusių Oginskių šeimos nariai.
Istorija
Statyta XIX a. II p., rekonstruota 1902 m. 1985 m. atlikta interjero rekonstrukcija, 1998-2002 m. – eksterjero rekonstrukcija (pagal architektės Živilės Mačionienės projektą). 1993 m. įtraukta į LR Kultūros vertybių registrą.
Istorikai mano, jog ši koplyčia iš pradžių nebuvo mauzoliejus. Tai buvusi tarpinė Kryžiaus kelio koplyčia. Tik laidojant Mykolą Oginskį ji buvo pailginta ir tapo mauzoliejumi. Iki šiol yra žinoma šv. Gertrūdos koplytėlė, o senieji rietaviškiai prisimena, jog priešais koplyčią-mauzoliejų, kitoje Plungės gatvės pusėje (kur iki šiol išlikę trys medžiai), buvusi dar viena koplyčia. Apie kitas – nei spėlionių, nei konkrečių žinių likę. Todėl niekas negali pasakyti, ar Rietave buvo įrengtas visas Kryžiaus kelias, ar tik jo dalis. Iš to laiko, kai Rietavą valdė Oginskiai, tikslių faktų apie koplyčią-mauzoliejų nepavyko rasti nei muziejininkams, nei istorikams.
Oginskiai mauzoliejinę koplyčią pastatė senųjų kapinių teritorijos centre. Tikėtina, kad čia galėjo būti baudžiauninkų kapinaitės, kurias I. Oginskis iškėlė ir įrengė šeimos kapines. Statant koplyčią, laidojimo rūsiai, kaip įprasta šios paskirties statiniui, čia nebuvo kasami – mirusiesiems vieta palikta statinio ertmėse, padarytose tarp dvigubų sienų. Oginskių valdymo laikais koplyčia ir visa aplinkinė teritorija buvo aptverta metalinių virbų tvora. Nedidelėje koplyčios patalpoje vykstant pamaldoms, viduje išsitekdavo tik kunigas ir zakristijonas, o visi kiti susirinkusieji būriavosi ir meldėsi lauke, šalia padarytoje žvyruotoje aikštelėje. Buvo skambinama nedideliu varpu, kabojusiu šalia stovinčiame neogotikinio stiliaus koplytstulpyje.<ref name=zem Varpas neišliko. Lieto ketaus koplytstulpis XXI a. I dešimtmetyje buvo restauruotas.
Palaidojimai
Iš lauko pusės prie trijų mauzoliejaus sienų pritvirtintos atminimo lentos byloja, kad čia 1899 m. palaidota Irenėjaus Oginskio žmona Olga, 1902 m. – Plungės dvaro savininkas, Irenėjaus Oginskio sūnus Mykolas Oginskis, o 1909 m. – Rietavo dvaro savininkas Bogdanas Oginskis. Pasak Rietavo Oginskių kultūros istorijos muziejaus darbuotojų, paveldosaugininkai esą rado ir vaiko karstelį, nors rietaviškiams muziejininkams nepavyko aptikti jokių žinių, jog mauzoliejuje galėtų būti palaidotas vaikas. Apie šioje koplyčioje-mauzoliejuje palaidotą ir dvylikametę Bogdano Oginskio dukrą esama prieštaringų žinių, nes užrašytuose senųjų rietaviškių pasakojimuose toks faktas neminimas. Neatmetama galimybė, kad ši aplinkybė paminėta bažnytiniuose dokumentuose.
Architektūra
miniatiūra|160px|right|Marijos paveikslas, saugomas Spraudžio bažnyčioje Koplyčia – stačiakampio formos statinys, kurio stilius – eklektiškas (šiam stiliui būdingas laisvas praeities stilistinių formų jungimas). Į vidų patenkama iš vakarų pusės. Šoniniai fasadai pietuose bei šiaurėje – plokštuminiai, tolygūs. Plokštuminiai yra ir abu centriniai fasadai – vakarinis bei galinis rytų. Juose vyrauja neoromantinės formos. Daugiausia dekoro elementų turi pagrindinis fasadas, kurio centre yra gana didelės pusapvalės arkos formos durys – portalas.
Rosario Latouchent
Rozarijus Latušanas (g. 1996 m. kovo 21 d.) – Martininkos ir Prancūzijos futbolininkas, gynėjas. Žaidėjas gimė Prancūzijoje, bet turi šaknų Martinikoje, tad futbolininkas pasirinko atstovauti šiai šaliai.
Rietavo Oginskių koplyčia
Architektūra
Portalą sudaro puslankio formos archivolta (apvadas), virš kurios – trikampio formos arkatūrinis (nedidelių, tarpusavyje sujungtų dekoratyvinių arkų eilė) plastinis dekoras, primenantis stilizuotą augalinį motyvą. Arkatūros viršuje – karnizas, kuris lyg sudėliotas iš mažyčių keturkampių piramidėlių. Fasado kampus pabrėžia miniatiūriniai bokšteliai, iškylantys virš kraigo ir užbaigti metaliniais kryžiais. Portalo lygyje bokšteliuose yra nedidelės nišos su šventųjų skulptūrėlėmis. Šoniniai fasadai – lygūs, tik sienos centre būta skulptūrinių angelų galvučių, tačiau jos iki šių dienų neišliko.
Rosario Latouchent
Karjera
Prancūzijoje gimęs ir Martinikos pilietybę turintis futbolininkas rungtyniavo Škotijos, Prancūzijos čempionatuose.
Rietavo Oginskių koplyčia
Architektūra
Įrašai koplyčios viduje liudija, kad ją projektavo skulptorius Leonas Bukno (Leon Bucneau) iš Briuselio. Koplyčios vidus įrengtas kukliai. Centrinę vietą prie galinės sienos užima altorius. Jis padarytas iš natūralaus balto ir dirbtinio pilko marmuro. Altorius apie 1873-1874 m. atvežtas iš Briuselio. Tai skulptoriaus Leono Bukno darbas. L. Bukno sekėsi ir prekyba prabangiais gaminiais iš marmuro: židinių puošybos detalėmis, laiptais, altoriais. Jis dalyvavo keliose tarptautinėse prekybos mugėse ir parodose bei laimėjo apdovanojimų.
Rosario Latouchent
Karjera
„Caen“ klubo sistemoje išugdytas futbolininkas pirmą profesionalų kontraktą pasirašė su „Ross County“ klubu (Škotija).
Rietavo Oginskių koplyčia
Architektūra
Yra išlikę pasakojimų, esą koplyčioje prie altoriaus dirbtinio marmuro plokštės buvęs pritvirtintas sidabriniais šarvais papuoštas Marijos paveikslas. Manoma, jog II pasaulinio karo metais Rietavo tikintieji, pabūgę, kad Marijos paveikslas nebūtų pagrobtas, išvežtas arba sunaikintas, perkėlė jį į Spraudžio bažnyčią (Plungės dekanatas). Ten jis buvo pritvirtintas viename šoninių altorių, o neseniai, kai buvo atnaujintas, pakabintas Spraudžio bažnyčios centriniame altoriuje.
Išlikusios unikalios koplyčios-mauzoliejaus lubos. Visame jų plote įkomponuotas didžiulis lotyniškos formos kryžius, kurio centre – skulptūrinis Dievo atvaizdas. Kryžiaus galuose – figūrinės kompozicijos, o ilgąją jo dalį puošia vynuogių girlianda. Lubos iki šių dienų išliko nepakeistos. Grindys išklotos marmuro plytelėmis.
Rosario Latouchent
Karjera
Vėliau rungtyniavo Prancūzijoje ketvirtoje pakopoje, trečioje pakopoje žaidė Entente SSG ir „Stade Lavallois“ klubuose.
2020 m. prisijungė prie Ligue 2 rungtyniavusio „Nancy“ klubo.
FK Kauno Žalgiris
2023 m. vasario 13 d. pranešta, kad atstovaus Kauno Žalgiriui.
2023 m. kovo 5 d. įvyko debiutas A lygos rungtynėse prieš „Sūduvos“ klubą. Žaidėjas pasirodė po keitimo ir rungtyniavo iki finalinio švilpuko.
2023 m. gegužės 24 d. LFF taurės turnyro rungtynėse prieš FK Žalgiris pelnė pirmąjį rungtynių įvartį. Kauniečiai pirmavo rezultatu 1:0. Galutinė rungtynių baigtis 3:0 lėmė, kad „Kauno Žalgirio“ klubas pateko į kitą etapą.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Jasaičių apylinkė
Jasaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šiaulėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Daugėlaičių apylinkės ir Žeimių apylinkės.
Nemanas
Nemanas gali reikšti:
Torpedų likeris
Torpedų likeris (juice (viena prasmių) – 'likeris') – savos gamybos alkoholinis gėrimas. Gaminamas grūdų etanolio pagrindu.
Istorija
JAV torpedos Mark 14 turėjo miniatiūrinį garo variklį, kurio degalai buvo etanolis, kurį degindavo naudodami suspaustą orą arba kai kuriose modifikacijose – suspaustą deguonį. Etanolis buvo denatūruotas medžiaga, kurią vadino „rausvąja ledi“, bet šį denatūravimo priedą gana efektyviai pašalindavo filtruodami per suspaustą duonos kepalą.
Ėmus naudoti elektrines torpedas Mark 18, etanolio torpedose nebenaudojo, tačiau nedidelius etanolio kiekius elektrikai ir elektrikų padėjėjai laivuose naudodavo kai kurioms elektros įrangos dalims valyti.
Vartojimas
Antrojo pasaulinio karo metais darydavo iš etanolio, JAV naudoto torpedų varikliuose.
Torpedų likeris primena Antrojo pasaulinio karo laikais ir po jo Tarybų Sąjungoje žinomą panašų gėrimą „Šasi likerį“.
Mechuvas
Mèchuvas  – miestas Lenkijos pietuose, Mažosios Lenkijos vaivadijoje. Apskrities centras.
Istorija
XIX a. buvo miestas, Mechuvo apskrities centras Kelcų gubernijoje. 1863 m. apylinkėse įvyko Mechuvo mūšis tarp lenkų sukilėlių ir rusų kariuomenės.
Benjaminas Želvys
Benjaminas Želvys g. 1956 m. gegužės 1 d. Marijampolėje)  – Lietuvos operos dainininkas, Kauno valstybinio muzikinio teatro solistas, baritonas.