cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ágætis Byrjun
Išleidimas už Islandijos ribų
Dave ir Alex iš įrašų kompanijos Fat Cat jau nuo 1998 m. buvo nusižiūrėję Sigur Rós, todėl netrukus pasirašė sutartį “Ágætis Byrjun” išleidimui Didžiojoje Britanijoje. Pirmiausia 1999 m. rugsėjį išleistas “Svefn-g-englar" EP. Pasipylė entuziastingos revenzijos kaip: „paskutinė puiki XX a. grupė“, “kaip auksinės dievo ašaros rojuje” ir panašios. 2000 m. kovą Didžiojoje Britanijoje pasirodė antrasis EP "Ný Batterí", o 2000 m. rugpjūčio 14 d. Fat Cat perleido ir “Ágætis Byrjun”. 2001 m. įrašų kompanija Pias albumą perleido ir Šiaurės Amerikoje.
2000 m. antroje pusėje grupė sulaukė didžiulio kritikų palaikymo visame pasaulyje, ypač Amerikoje. Tai sukėlė didžiųjų JAV įrašų kompanijų mūšį norint užsitikrinti teises į grupės įrašus valstijose. Pasiūlyti didžiuliai pinigai, bet galiausiai grupė pasirinko pasiūlymą, kuris suteikė didžiausią kūrybinę laisvę. Tai buvo įrašų kompanijos MCA pasiūlymas. Grupė pirmą kartą koncertavo Amerikoje 2001 m. balandį - gegužę, o bilietai į daugumą pasirodymų buvo iškart išparduoti.
“Ágætis Byrjun” buvo albumas, atsiradęs tarsi iš niekur. Niekas nesitikėjo, kad niekam nežinomos keturių drovių, vos peržengusių savo dvidešimtmetį vyrukų, dainuojančių islandiškai, albumas taps pasauliniu muzikos fenomenu. Įrašų kompanija buvo numačiusi 1500 kopijų tiražą - dabar jo parduota keletas milijonų. Staiga grupės pokštas jų tiklapyje parašytas 1999 m. Nebeatrodė toks beprotiškas: “''Mes nesiekiam tapti žvaigždėmis ar milijonieriais. Mes paprasčiausiai pakeisim muziką ir žmonių požiūrį į ją amžiams.''”
Albumo apipavidalinimas
“Ágætis Byrjun” viršelio eskizai daryti Bic Ballpoint šratinuku. Piešė - Gotti Bernhöft.
Kompaktinio disko knygutėje yra užrašas "ég gaf ykkur von sem varð að vonbrigðum.. þetta er ágætis byrjun" reiškiantis "aš suteikiau viltį tapusią nusivylimu.. tai gera pradžia". Tai nuoroda į pirmuosius grupės albumus "Von" ir "Von brigði".
Įmonei, spausdinusiai albumo viršelius, nespėjus iki galo pagaminti pakuočių, paskutinę naktį prieš pasirodant įrašui vaikinai patys klijavo albumo įpakavimo dėžutes pirmoms “Ágætis Byrjun” kopijoms. To pasekmė - dauguma kompaktinių diskų buvo nepanaudojami dėl klijų dėmių ant jų ir grąžinti į parduotuves. Antroji ir vėlėsnės siuntos buvo be trūkūmų.
Apie kūrinius
“Ágætis Byrjun” įpakavime pirmasis kūrinys neminimas. Kūrinys "Intro" pavadintas oficialiame Sigur Rós tinklalapyje. „Intro“ yra ištrauka iš titulinio albumo kūrinio “Ágætis Byrjun”, grojama atvirkščiai.
Kūrinio “Starálfur” („Švytintis Elfas“) styginių instrumentų melodija yra palindrominė - tokia pati grojant tiek nuo pradžios, tiek iš galo, o kūrinys „Avalon“ yra iki trečdalio sulėtinta insrumentinė “Starálfur” ištrauka.
Lėkštę, naudojamą dainoje “Ný Batterí” („Nauja Baterija“), grupė rado senamiesčio gatvėje. Ji buvo sulankstyta ir aiškiai pervažiuota mašinos. Jiems patiko jos skambesys, ir tai tapo dainos kūrimo inspiracija. Daina turi ir prailgintą pučiamųjų pradžią. Kaip atskiras takelis pavadintas "Rafmagnið Búið"("Elektros Nebėra") ji buvo išleista "Ný Batterí" EP.
“Viðrar Vel Til Loftárása” reiškia („Oras Palankus Lėktuvų Antskrydžiui“). Kartą, per islandijos televiziją vykstant Kosovo karui, orų pranešėjas ironiškai pasakė: 'í dag viðrar vel til loftárása' (‘Šiandien palankus oras lėktuvų antskrydžiui’). Pagal šį įvykį ir pavadinta daina. Daina taip pat buvo ir “Svefn-g-englar" EP b pusėje.
Visos vokalinės partijos albume įrašytos islandų kalba išskyrus "Olsen Olsen", kuri įdainuota "vilties kalba".
Svefn-g-englar video
Pirmas grupės video klipas buvo dainai “Svefn-g-englar” („Vaikščiojantis Mieguose“, taip pat „Englar“ reiškia „Angelas“). Išleistas 2000 m. birželį. Klipe pasirodo Perlan’o teatro grupė - vienintelė islandų dauno sindromą trurinčių aktorių trupė, reguliariai pasirodanti Islandijoje. “Svefn-g-englar” video klipas buvo sugalvotas dainai “Viðrar Vel Til Loftárása”, bet vėliau idėja buvo pritaikyta šiam kūriniui.
Taip pat yra sukurtas video „Pristatant Perlan“, kurį prodiusavo Sigur Rós. Šis video yra dokumentika apie "Svefn-g-englar" video kūrimą, akcentuojant Perlan teatro grupę video kūrimo procese.
Režisavo Sigríður Eyþórsdóttir, Águst Jacobsson ir Sigur Rós.
Choreografiją kūrė Lára Stefánsdóttir.
Angelų kostiumus kūrė Binna & Nína.
Viðrar Vel Til Loftárása video
Antrasis video - dainai “Viðrar Vel Til Loftárása” („Oras Palankus Lėktuvų Antskrydžiui“) išleistas 2001 m. rugsėjį. Kontroversiškas video seka dviejų berniukų istoriją šeštojo dešimtmečio Islandijoje. Klipo pabaigoje vyksta futbolo rungtynės, kuriose žaidžia ir minėtieji berniukai, pasiekiančios kulminacinį tašką - jų bučinį. Klipe vaidina ir visi grupės nariai: Jónsi - futbolo komandos treneris, Orri - žmogus atsakingas už įvarčių lentą, Georg - teisėjas, o Kjartan - vienas iš žiūrovų. Be to, pieštinis embrionas iš "Ágætis Byrjun" viršelio, pasirodo ant butelio iš kurio geria vienas ir berniukų.
“Viðrar Vel Til Loftárása” video klipas buvo sumanytas dainai “Starálfur”, bet vėliau daina pakeista.
2002 m. klipas pripažintas geriausiu video Islandijos muzikos apdovanojimuose.
Režisūra: Stefan Arnie, Siggi Kinski ir Sigur Rós.
Medėnai
Medėnai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Linkuvos, prie kelio.
Bio Bijaus universitetas
Bio Bijaus universitetas  – valstybinis universitetas, įsikūręs Čilės mieste Konsepsjone. Įsteigtas 1988 m.
Fakultetai
Turi 6 fakultetus:
Gleivėtasis nuosėdis
Gleivėtasis nuosėdis (Cortinarius mucosus) – nuosėdžių (Cortinarius) genties grybų rūšis.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio, mėsingi. Kepurėlė 5-8 cm skersmens, užauga ir diddesnė, labai gleivėta, blizganti, geltonai ruda, oranžinė, rausvai ruda, vidurys amsesnis. Lakšteliai pilkšvi, seni – rausvai rudi, priaugtiniai. Kotas 7-12 x 0,5-2(3) cm, baltas, gleivėtas. Trama gelsva, nekarti, stora. Sporos 11-16 x 6-8 μm.
Būdingi požymiai: kotas su baltu, pilku, gleivėtu voratinkliško šydo apnašu.
Auga dažniausiai grupelėmis. Valgomas, labai dažnas.
Į gleivėtąjį nuosėdį labai panašus melsvakotis nuosėdis, net ir auga panašiose vietose, bet gleivėtojo kotas visada baltas, be melsvo ar violetinio apnašo.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, p. 350
Tuja
Tuja (Thuja) – kiparisinių (Cupressaceae) šeimos augalų gentis. Genties pavadinimas iš graikų k. žodžio thuia – maloniai kvepianti mediena.
Rūšys
Gentyje 5 rūšys, savaime paplitusios Šiaurės Amerikoje ir Rytų Azijoje.
Lietuvos botanikos soduose, parkuose bei sodybų želdiniuose auginamos 3 rūšys:
Kitos rūšys:
Seniau genčiai buvo priskiriama rytinė tuja (Thuja orientalis), tačiau dabar išskirta į atskirą tujūnų (Platycladus) gentį.
Pavadinimo kilmė
Spėjama, kad tujų pavadinimas kilęs iš graikų kalbos žodžio thuja, kuris žymi maloniai kvepiančią medieną.
Baldai
thumb|right|280px|Miegamojo baldai Baldai – santykinai dideli, dažniausiai buityje naudojami daiktai, skirti padaryti kambarį, biurą ar kitokią erdvę patogią gyvenimui. Dauguma baldų turi tam tikrą funkcinę paskirtį, kaip kad kėdės – sėdėjimui, lovos – miegojimui, spintos – daiktų laikymui, ir pan., tačiau gali būti ir baldų, turinčių simbolinę prasmę arba naudojamų kaip dekoracija.
Baldai gaminami iš įvairių medžiagų (medžio, plastiko, metalo ir kt.), kai kurie iš jų turi daug regioninių variacijų.
Baldai turi ilgą istoriją, juos mini Asirijos, Senovės Egipto, senovės Graikijos ir Romos imperijos šaltiniai.
Varpas (laikraštis)
thumb|180px|Varpas 1889 m. Nr. 1 „Varpas“ – literatūros, politikos ir mokslo mėnesinis (kurį laiką – dvimėnesinis) laikraštis, ėjęs nuo 1889 m. sausio mėn. iki 1905 m. Tilžėje ir Ragainėje.
Ištakos
Nustojus eiti „Aušrai“, Martyno Jankaus Tilžėje leidžiamas „Garsas“, ar Jono Šliūpo JAV pradėtas leisti „Lietuviškasis balsas“ negalėjo patenkinti susipratusių lietuvių, o ypač studentų, kurių į XIX a. pabaigą vis daugiau išeidavo iš lietuvybę išsaugojusio Lietuvos kaimo. Vien tik Maskvos Lietuvių studentų draugijoje buvo 58 nariai, kurie matė, jog tik tautos vienybėje įmanoma kovoti už krašto autonomiją ar nepriklausomybę.
Maskviečio studento Petro Leono pastangomis Tilžėje 1887–1888 m. leista „Šviesa“, bandė pašalinti plyšį, atsiradusį „Aušros“ laikais tarp patriotinių kunigų ir pasauliečių inteligentų.
„Varpo“ iniciatoriai buvo 1888 m. Varšuvoje įsteigtos Lietuvos draugijos nariai: Vincas Kudirka, Jonas Gaidamavičius-Gaidys, Juozas Adomaitis-Šernas, Juozas Kaukas, Justinas Staugaitis ir kt. Toje draugijoje buvo vos 22 nariai, tarp jų 12 studentų. Draugijos įstatuose vienas tikslų buvo skatinti švietimą, leidžiant knygas ir laikraščius. Tam tikslui buvo įsteigta varpininkų leidykla, kuri ėmėsi leisti mėnesinį žurnalą „Varpas“, skirtą daugiausia inteligentams, mėnesinį laikraštį „Ūkininkas“, skirtą valstiečiams, ir informacinį, nepolitinį laikraštį „Naujienos“ (ėjo 1901–1903 m.)
„Varpas“ buvo tarytum „Aušros“ tęsinys, o varpininkai – naujoji tautos atgimimo kovotojų pamaina. Laikraštyje jau iš pat pradžių bendradarbiavo žymesnieji „Aušros“ bendradarbiai: Jonas Basanavičius, Antanas Kriščiukaitis, Martynas Jankus, M. Davainis-Silvestravičius ir kt.
Tačiau kurį laiką buvo svarstoma, ar stengtis atgaivinti „Aušrą“, ar leisti naują laikraštį. Vienas iš motyvų buvo viltis susilaukti daugiau talkos ir mažiau priešiškumo, negu sulaukė „Aušra“, iš jaunųjų kunigų. Kurį laiką „Varpui“ tikrai talkininkavo keletas kunigų ir būrelis Seinų dvasinės seminarijos klierikų. Kunigų atstovas dalyvavo ir varpininkų suvažiavimuose, ir iki 1894 m. įeidavo į varpininkų komitetą. Iš 125 pirmųjų „Varpo“ prenumeratorių 44 buvo Seinų kunigų seminarijos klierikai, o 1890 m. iš 150 Žemaičių kunigų seminarijos klierikų per 80 gaudavę šį laikraštį. 1892 m. pas M. Jankų dingus „Varpo“ pinigams, Seinų kunigų seminarijos klierikai sudėjo po 5 rublius ir pasiuntė V. Kudirkai.
Tačiau 1894 m. „Tėvynės varpuose“ (8 nr.) buvo užpultas bažnytinio laikraščio „Žemaičių ir Lietuvos apžvalga“ įvadas popiežiaus Leono XIII enciklikai, skirtai Lenkijos tikintiesiems. Esą Leonas XIII, girdamas Rusijos caro Aleksandro III teisingumą, visai užmiršo Kražių skerdynes ir negina lietuvių katalikų bei persekiojamos katalikybės Lietuvoje. Dėl šio straipsnio sujudo Seinų klierikai ir pavedė Pr. Būčiui paaiškinti, kas toje popiežiaus Leono XIII enciklikoje sudaro esmę ir kas joje tėra diplomatija. Bet P. Būčio straipsnelis į „Tėvynės varpus“ pateko tik 1895 m. Nr. 1, o Nr. 3 jam vėl buvo atsakyta daug plačiau ir labai aštriai. Po to Seinuose, Kaune ir Petrapilio Dvasinėje akademijoje nuo laikraščio pasitraukė beveik visi kunigai.
Priedas „Naujienos“
1901–1903 m. leistas populiarus priedas „Naujienos“. Redagavo Jurgis Lapinas. Laikraščio bendradarbiais buvo Andrius Baltrušaitis, Jonas Biliūnas, Jurgis Bielinis, Liudvika Didžiulienė, Jonas Jaks-Tyris ir kiti varpininkai.
Bendradarbiai
Per „Varpo“ komitetus ir vadovybes perėjo gana daug žmonių. Kazys Grinius mini 24 asmenis, daugiausia prisidėjusius prie laikraščio leidimo. Tai Vincas Kudirka, Stasys Matulaitis, Povilas Višinskis, Felicija Bortkevičienė, Juozas Bagdonas, Pranas Mašiotas, Jonas Jablonskis, Petras Matulaitis, Kazys Grinius, Morta Zauniūtė, Juozas Kaukas, Motiejus Lozoraitis, Jurgis Lapinas, Jonas Vileišis, Julija Žemaitė, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis. Tai buvo ilgamečiai, prityrę darbuotojai.
„Varpas“ turėjo apie 150 autorių. Svarbiausieji jų: Vincas Kudirka (Kapsas), Juozas Adomaitis-Šernas, Jonas Gaidamavičius-Gaidys, kunigaikštis Gediminas Beržanskis-Klausutis, Juozas Kaukas, Motiejus Čepas, Juozas Bagdonas, Jonas Basanavičius, Jurgis Baltrušaitis, Jonas Biliūnas, Jurgis Bielinis, Felicija Bortkevičienė, Kazys Būga, Juozas Bulota, Tadas Daugirdas, Liudvika Didžiulienė, Vanda Albrechtienė – Didžiulytė, Mečislovas Davainis-Silvestraitis, Kazys Grinius, Liudas Gira, Jonas Jablonskis, Martynas Jankus, Augustinas Janulaitis, Feliksas Janušis, Juozas Jarašius, Konstantinas Jasiukaitis, Antanas Kriščiukaitis, kun. Kazimieras Aleksandravičius, Jonas Kriaučiūnas, Petras Leonas, Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis, Antanas Lingis, Motiejus Lozoraitis, Jonas Mačys-Kėkštas), Pranas Mašiotas, Pranas Matulaitis, Stasys Matulaitis, Vincas Mickevičius-Kapsukas, Marija Pečkauskaitė (Šatrijos Ragana), Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Vincas Pietaris, Vladas Požela, Sofija Pšibiliauskienė, Jurgis Puišys, Juozapas Radziukynas, Antanas Rucevičius, Adomas Sketeris, Antanas Smetona, Justinas Staugaitis, Jurgis Šaulys, Marcelinas Šikšnys, kun. Juozas Tumas-Vaižgantas, Pranas Vaičaitis, Liudas Vaineikis, Povilas Višinskis, Petras Vileišis, Jonas Vileišis, Eduardas Volteris, Julija Žymantienė (Žemaitė).
Sunkumai
„Varpo“ pradžiai buvo skirta 2000 rublių, 1890 m. pridėta dar 1000 rublių M. Jankaus spaustuvei praplėsti. 1899 m. perkėlus spausdinimą į Ragainę, tolokai nuo Tilžės, laikraščio nebegaudavo knygnešiai, nes nei E. Vejeris, nei J. Šionkė sakėsi nežiną, ar toks laikraštis iš viso dar pasirodo, o O. fon Mauderodė jį vadino bedievišku.
„Varpas“ tuo metu buvo pasiekiamas tik P. Mikolainio, kun. A. Grinevičiaus, kun. S. Leonavičiaus ir P. Matulaičio knygnešių tinklams, kurie jį surasdavo ir Ragainėje.
Laikraščio reputacijai pakenkė ir M. Jankaus leista ir redaguota „Tetutė“, kurios jis prikamšydavo knygnešiams ir per šiuos kunigams, kurie dėl to net atsisakė pas M. Jankų spausdinti savo knygas. M. Jankui nepasisekus, sutirpo pas jį ir visi „Varpo“ pinigai, o 1892 m. varpininkams dar teko atskirai primokėti M. Jankui 1600 rublių už visokias teises. V. Kudirka drauge su kitais atvykusiais varpininkais iš M. Jankaus šiaip taip išprašė už 1600 rublių atiduoti „Varpą“ ir senuosius jo numerius bei išgavo teisę laikraštį perkelti pas Mauderodę. Tomis 1892 m. pavasario dienomis V. Kudirkai ir kitiems pavyko iš Viliaus Bruožio išprašyti garantiją Mauderodės spaustuvei, kad tikrai bus sumokėta už popierių ir spausdinimą.
Bet tos Tilžės kelionių dienos buvo lemtingos V. Kudirkai – jis nuvargęs susmuko lipdamas laiptais, iš plaučių pirmą kartą prasivežė kraujas, ir jis labai stipriai nukraujavo.
Tilžėje buvo įsigyvenęs dviejų tiražų paprotys: spaustuvininkai, išspausdinę tam tikrą kiekį savo reikalams, per savo talkininkus išparduodavo pirmą, o tik savus išbaigę, paleisdavo užsakytuosius. Nuostolius apmokėjo Vilius Bruožis, Stasys Matulaitis, Kazys Grinius, Liudas Vaineikis ir kiti.
Reikšmė
„Varpas“, būdamas XIX a. paskutiniojo ketvirčio, tos paties epochos, kaip ir „Aušra“, laikraštis, turėjo su ja ir bendrų bruožų. Pirmas jų – tai negalėjimas Didžiojoje Lietuvoje spausdinti lotynų raidėmis lietuviškus raštus. Bendra buvo ir stengimasis išvengti ryškesnės ekonomiškai socialinės diferenciacijos.
Tačiau buvo ir ryškių skirtumų. „Aušros“ pradėtieji kelti principai – tautos savarankiškumo, demokratizmo, piliečių laisvių – dar nebuvo joje įgavę aiškių, visiems suprantamų formų. „Varpas“ tuos principus išplėtė, išryškino ir, svarbiausia, atrėmė į konkrečius, gyvenimiškus pagrindus, susiedamas tautinės kultūros klausimus su ekonominiais reikalais, kaip žemės reforma, kreditas, amatų ir ūkio mokyklos, sveikatos reikalai, susisiekimo kelių gerinimas ir t. t.
„Aušra“ gana atsargiai pasisakydavo dėl santykių su Rusijos valdžia, o „Varpas“ stojo į opoziciją rusų politikai Lietuvoje, drąsiai kėlė valdžios daromas lietuviams skriaudas, smerkė priespaudos ir rusinimo politiką. Mykolas Romeris savo knygoje „Litwa“ (1908 m.), lygindamas Aušros ir Varpo laikotarpius sako, jog „Aušra“ tai jaunatviškas entuziazmas, o „Varpas“ – tai subrendusio ir savimi pasitikinčio vyro žodis ir veiksmas.
„Varpe“ pirmuosius literatūrinius žingsnius žengė visa eilė būsimųjų rašytojų: A. Kriščiukaitis-Aišbė, G. Petkevičaitė-Bitė, L. Didžiulienė, J. Mačys-Kėkštas, P. Vaičaitis, J. Biliūnas, G. Landsbergis-Žemkalnis ir kt. Ypatingas literatūrinių talentų globėjas ir skatintojas buvo Povilas Višinskis, kurio pastangomis įsitraukė į lietuvių literatūrą trys moterys rašytojos: Sofija Pšibiliauskienė-Lazdynų Pelėda, Marija Pečkauskaitė-Šatrijos Ragana ir Julija Žymantienė-Žemaitė.
Tačiau didžiausias „Varpo“ nuopelnas – kad jis susiejo lietuvių tautinį atgimimą su bendruoju Vakarų Europos progresyviu liberalizmo sąjūdžiu, įkvėpė lietuvių tautiniam sąjūdžiui kovingumo dvasią ir padėjo susiformuoti vienai pagrindinių lietuvių politinių srovių varpininkams, iš kurios gimė Lietuvos demokratų partija ir kitos kairiosios, centristinės ir dešiniosios politinės organizacijos.
„Varpas“ neatsiejamas nuo Vinco Kudirkos gyvenimo ir kūrybos. Per paskutinius savo gyvenimo metus V. Kudirka davė Lietuvai labai daug. Jis pats prirašė daugybę laikraščio puslapių. Kiekviename numeryje jis paliesdavo pačius opiausius gyvenamojo momento klausimus ir juos spręsdavo be jokių kompromisų. Tai jis darė daugiausia „Tėvynės varpų“ skyriuje, kurį jis įvedė ir pats prirašydavo. 1898 m. „Varpo“ Nr. 6 išspausdinta „Tautiška giesmė“ tapo lietuvių tautos himnu. Be to, jis išvertė į lietuvių kalbą didelius literatūros veikalus, visomis jėgomis žadino lietuvių tautinę sąmonę, grįsdamas realius pagrindus Lietuvos prisikėlimui.
Vėliau buvo išleisti atskiri „Varpo“ numeriai – 1913 m. – du, 1914 m. – vienas, 1917 m. – vienas, 1920 m. – devyni, 1921 m. – trys, 1924 m. jubiliejinis, skirtas Vincui Kudirkai ir 1926 m. – jubiliejinis, skirtas Kaziui Griniui.
1989 m. leidykla „Vaga“ išleido fofografuotinį 1889 m. „Varpo“ 1–12 numerių leidinį. ISBN 5-415-00458-0
Butijos įlanka
thumb|250px|Butijos įlanka žemėlapyje
Butijos įlanka  – Arkties vandenyno įlanka ties Šiaurės Amerikos krantais. Įeina į Kanados teritoriją (Nunavutą). Įsiterpusi tarp Butijos pusiasalio vakaruose, Melvilio pusiasalio rytuose ir Bafino Žemės šiaurėje. Fiurio ir Heklos sąsiauriu jungiasi su Fokso baseinu, Beloto sąsiauriu – su Arkties vandenynu. Pietuose yra Komiti ir Peli įlankos, atskirtos Simpsono pusiasaliu. Ilgis 518 km, plotis iki 220 km, gylis iki 200 m. Dalinai ledai ištirpsta rugpjūtį.
Panzerkampfwagen IV
thumb|PzKpfw IV Ausf. D JAV Armijos ginkluotės muziejuje thumb|PzKpfw IV Ausf. H Samiūro tankų muziejuje thumb|PzKpfw IV Ausf. J Suomijos tankų muziejuje Panzerkampfwagen IV (sutrumpintai PzKpfw IV) – Vokietijos tankas, naudotas Antrajame pasauliniame kare.
1934 m. sausio 11 d. Vokietijos Sausumos kariuomenės ginkluotės departamentas pagal Heinco Guderiano paruoštas specifikacijas sukūrė pirmuosius planus tanko, kurio masė neviršytų 24 000 kg, o didžiausias greitis būtų 35 km/h. Šis tankas turėjo būti skirtas kovai su priešo pėstininkais, nors vėliau buvo pradėtas naudoti kovai su tankais.
Prototipus parengė Krupp, MAN AG ir Rheinmetall. Galų gale buvo pasirinktas Friedrich Krupp AG variantas. 1937 m. spalį buvo pagamintas pirmasis PzKpfw IV Ausf. A modelio tankas. Iš viso buvo pagaminti 8 523 PzKpfw IV.
Po Antrojo pasaulinio karo keletą trofėjinių PzKpfw IV iš TSRS, Čekoslovakijos ir Prancūzijos nusipirko Sirija. Jie buvo panaudoti per Šešių dienų karą.
Raušininkai (Bartai)
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Rūsenīks prūsiškos kilmės. 1352 m. minimi Russenig. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas, sujungtas su Bartais. 1910 m. buvo 50 gyventojų. 1947–2005 m. Borskojės apylinkės Jablonovkos kaimo dalis.
Aparesida
Aparesida – miestas ir savivaldybė San Paulo valstijoje Brazilijoje. 120 939 km² ploto mieste gyvena daugiau nei 35 000 gyventojų (2005 m.). Aparesidos miestas yra 168 km į šiaurės rytus nuo San Paulo ir 240 km į pietvakarius nuo Rio de Žaneiro.
Miestas žymus dėl jame esančios Aparesidos Mergelės šventovės bazilikos, kuri laikoma antra pagal dydį Romos katalikų bažnyčia pasaulyje (po Šv. Petro bazilikos Vatikane). Nuo šios bazilikos vardo ir kilo miesto pavadinimas.
Bazilikoje 2007 m. lankėsi ir į tikinčiuosius kreipėsi popiežius Benediktas XVI.
Valaška
thumb|right|Goralas (lenkų kalnietis) su valaška Valaška  – lengvas kirvukas 1 m ilgio ar kiek ilgesniu tiesiu kotu. Pentis buka, gali būti naudojama kaip plaktukas. Savininkai kotą paprastai išraižydavo pagal savo skonį. Valaškos galvos viršus yra tokios formos, kad ją galima paimti į saują ir pasiramsčiuoti valaška kaip vaikščiojimo lazda. Šiuolaikinės valaškos daugiausia yra dekoratyvinės, labai puošnios ir laikomos meno kūriniais. thumb|left|180px|Valaška besiremiantis legendinis slovakų plėšikas svieto lygintojas Jurajus Jánošíkas Valaškas kaip ginklą, kelioninę lazdą ir įrankį naudojo daugiausia slovakų, lenkų, vengrų, huculų piemenys, taip pat plėšikai.
Undinėlė
thumb|160px Undinėlė (dan. Den lille Havfrue) yra danų rašytojo H. K. Anderseno pasakos "Undinėlė" pagrindinė veikėja. Pasaka remiasi mitologine undinės figūra ir tapo Antonino Dvoržako operos "Rusalka" libreto pagrindu.
Kopenhagos skulptoriaus Edvard Eriksen (1876-1959 m.) sukurta Undinėlės skulptūra tapo Kopenhagos simboliu. Undinėlės galvą jis sukūrė pagal baleriną Ellen Price (1878-1968 m.), kuri 1909 m. Kopenhagoje buvo labai mėgiama to paties pavadinimo baleto pagrindinė šokėja, o kūną pagal savo žmoną Eline (1881-1963 m.). Taip nutiko, nes Ellen Price nenorėjo pozuoti nuoga.
Užsakovu buvo mecenatas ir Kopenhagos alaus daryklos Carlsberg įkūrėjas Carl Jacobsen. 125 cm dydžio ir 175 kg svorio skulptūros kopija 1913 m. rugpjūčio 23 d. buvo pastatyta savo dabartinėje vietoje, šalia pakrantės promenados. Originalą Erikseno paveldėtojai saugo nežinomoje vietoje.
Daugelio pasaulio miestų kraštovaizdį puošia nukopijuotos ar panašios undinėlės. 2015 m. sausio mėn. Klaipėdoje taip pat atidengta undinėlės skulptūra (autorius – skulpt. Klaudijus Pūdymas). 2,0 m ilgio skulptūrai išlieti sunaudota 140 kg bronzos. Ją miestui dovanojo Lietuvos aukštoji jūreivystės mokykla.
Latvijos ekonomika
Latvijos ekonomika panaši į kitų buvusių socialistinių šalių ekonomikas. Šiuo metu tai laisvos rinkos ekonomikos šalis, kurioje dominuoja paslaugų sektorius. 2006 m. Latvijos ekonominiai rodikliai vertinami kaip patys prasčiausi tarp ES valstybių.
Latvijos pereinamoji ekonomika atsigavo po 1998 m. Rusijos finansinės krizės dėl griežtos biudžeto politikos ir palaipsninio Latvijos eksporto perorientavimo į Vakarų Europos šalis, šitaip mažinant ekonominę priklausomybę nuo Rusijos. Didžioji dalis valstybei priklausiusių kompanijų, bankų ir kito nekilnojamojo turto jau yra privatizuota, nors valstybės valdžioje dar yra keletas stambių verslo įmonių.
1999 m. Latvija oficialiai įstojo į Pasaulio prekybos organizaciją. Pagrindinis užsienio politikos tikslas – įstojimas į Europos Sąjungą – pasiektas 2004 m. gegužės 1 d.
Einamosios sąskaitos ir biudžeto deficitai išlieka pagrindinėmis šalies problemomis, tačiau vyriausybės pastangos padidinti biudžeto pajamas ateityje biudžeto deficitą turėtų sumažinti.
Tarp svarbiausių ūkio šakų yra mašinų ir transporto priemonių gamyba. Be to, didelę reikšmę turi okeaninė žvejyba, baldų ir tekstilės pramonė. Svarbiausi prekybos partneriai yra šiaurės Europos šalys.
Bendro vidaus produkto pasiskirstymas (2005 m.):
2005 m. rugsėjo mėnesį Latvijoje užfiksuota 1,5 proc. metinė infliacija – tai didžiausias kainų augimas nuo 1997 m. sausio.
2008 m. Latvijoje spalį 26 bankai prarado apie 461 mln. LVL (apie 4,6 % visų indėlių). Lapkričio 8 d. valstybė perėmė antrą pagal dydį banką AS „Parex banka“. .
Žemės ūkis
Latvijos, kaip ir Lietuvos, žemės ūkis yra labai tradicinis ekonomikos sektorius. Jo dalis šalies BVP 2003 m. buvo 2,8, miškininkystės – 1,7 proc.
Kaimo vietovėse 2003 m. gyveno 32,1 proc. šalies gyventojų (746,4 tūkst.). Iš jų 109 tūkst. verčiasi žemės ūkiu ar medžiokle, 31 tūkst. – miškininkyste. Nuo visų šalyje dirbančių žmonių tai sudaro atitinkamai 10,9 ir 3,1 proc. 1996 m. kaimo vietovėse gyveno 31,4 proc. visų gyventojų, žemės ūkyje dirbo 14,6 proc., miškininkystėje – 2,1 proc. visų šalies dirbančiųjų.
Daugiau negu pusę visų namų ūkio disponuojamų pajamų sudaro darbo užmokestis (61 proc.), penktadalį – pensijos ir tik 9,4 proc. grynųjų pajamų yra iš žemės ūkio veiklos ar privataus verslo. Labiausiai kaimo vietovėse skursta namų ūkiai, kuriuos sudaro vienas asmuo ar du suaugę su dviem ar daugiau vaikų iki 14 metų amžiaus. Rizika patekti žemiau skurdo ribos (kai pajamos tėra 50 proc. vidutinių vartojimo išlaidų) 2002 m. grėsė 15 proc. šeimų, turinčių vieną vaiką, 16 proc. – 2 vaikus, 26 proc. – 3 ir daugiau. Kaimo moterys skursta labiau negu vyrai. Mažiausiai Latvijos kaime skursta gyventojai, perkopę 65 metus.
SteamOS
SteamOS – Linux operacinės sistemos distribucija, kuriama „Valve“ korporacijos kaip pagrindinė Steam Machine žaidimų konsolių sistema. Pirmoji operacinės sistemos versija buvo išleista 2013 m. gruodžio 13 d., pradėjus Steam Machine konsolių galutinių naudotojų beta testavimą. SteamOs 1.0 ir SteamOs 2.0 buvo paremtos Debian
2022 metais vasario mėnesį Valve išleido nešiojamą žaidimų kompiuterį Steam Deck su SteamOs 3.0. SteamOs 3.0 yra pagrįsta Arch Linux pagrindu ir naudoja KDE Plasma 5 darbalaukio aplinka.
Savybės
SteamOS projektuota specialiai kompiuterinių žaidimų žaidimui. Naudotojai turės galimybę transliuoti žaidimų vaizdą iš savo Windows ar Mac kompiuterių į kompiuterius su SteamOS sistema, kuri pasižymės tokiomis pat šeimos dalijimosi funkcijomis ir apribojimais kaip Steam. Operacinė sistema yra atviro kodo, todėl kiekvienas gali remtis šiuo kodu kurdamas nuosavą versiją arba pritaikyti jau esamą išeitinį kodą.
Kadangi SteamOS skirta žaisti žaidimus, ji neturi daugelio įdiegtų funkcijų, išskyrus interneto naršymą ir žaidimų žaidimą. Pavyzdžiui, joje nėra failų tvarkyklės ar paveikslėlių peržiūros. Tačiau naudotojai turi galimybę prisijungti prie GNOME darbastalio aplinkos ir atlikti tokias užduotis, kaip, pvz., įdiegti programinę įrangą. Nors šiuo metu operacinė sistema nepalaiko vaizdo transliavimo funkcijos, „Valve“ derasi su tokiomis bendrovėmis kaip „Spotify“ ir „Netflix“, siekdama įtraukti jų naudojamas funkcijas į SteamOS. OS iš prigimties palaiko „Nvidia“, „Intel“ ir „AMD“ grafikos procesorius.
„Valve“ pareiškė planuojantys įdiegti palaikymą filmų, televizijos peržiūrai ir muzikos perklausai iki išleidžiant naudojimui skirtą SteamOS versiją.
Sistemos reikalavimai
Dabartiniai SteamOS sistemos aparatinės įrangos reikalavimai:
Mūsų kelias
„Mūsų kelias“ – lietuvių karo pabėgėlių laikraštis, ėjęs 1945 m. rugsėjo 1 d. – 1949 m. liepos 15 d. anglų zonos Dilingeno karo pabėgėlių stovykloje Vokietijoje.
Šokliavoriai (gentis)
Šokliavoriai (Salticus) – šokliavorių (Salticidae) šeimos vorų gentis.
Mūsų kelias
Istorija
Jo pirmtakas buvo Lietuvių sąjungos Dilingeno skyriaus 2 p. leidinėlis „Pirmoji kregždutė iš Lietuvos“, kurio pirmasis numeris išėjo 1945 m. rugpjūčio 25 d. Nuo rugsėjo 1 d. pradėjęs eiti „Mūsų kelias“ iš pradžių buvo 4 p. dvisavaitis laikraštis, ėjo nereguliariai, nuo 1945 m. spalio mėn. – dvisavaitis, nuo 1946 m. – savaitraštis, nuo 1948 m. vidurio iki 1949 m. liepos 15 d. ėjo du kartus per savaitę. Daugintas rotatoriumi. Iš viso išėjo 243 numeriai.
Šokliavoriai (gentis)
Vorai 5-7 mm dydžio. Abi lytys labai panašios. Kūnas juodos ir baltos spalvos, apaugęs trumpais baltais plaukeliais. Pilvelis juodas, su baltu priekiniu kraštu ir 2 poromis įžambiai link vidurio einančių baltų dryžių.
Mūsų kelias
Istorija
1946–1949 m. turėjo priedą žurnalą „Šviesa“. Nuo 1946 m. „Mūsų kelias“ redakcija leido ir knygas – daugiausia vadovėlius, grožinę literatūrą, kalendorius. 1946 m. išleido 6, 1947 m. – 5, 1948 m. – 8 knygas. 1949 m. „Mūsų kelias“ susijungė su laikraščiu „Mintis“ ir persikėlė į JAV.
Šokliavoriai (gentis)
Subrendę vorai randami V mėn. Pastatuose būna ištisus metus. Iš plonų verpalų daro trumpą iš abiejų pusių atvirą urvelį, kuriame pasislepia drėgnomis ir vėsiomis dienomis. Saulės atokaitoje gaudo nutūpusius vabzdžius.
Mūsų kelias
Istorija
Leidėjas ir redaktorius Domas Penikas, redagavo Aleksandras Laikūnas bei Antanas Musteikis. Bendradarbiavo Antanas Laukaitis, Antanas Sabaliauskas, Aleksandras Vabalas.
Šokliavoriai (gentis)
Gyvena prie pastatų ir pačiuose pastatuose, ant saulės apšviestų namų sienų, tvorų, akmenų, taip pat ant saulėtose vietose augančių krūmų ir medžių kamienų, po žieve.
Lietuvoje dvi rūšys:
left|thumb|250px|[[Sieninis šokliavoris|Sieninio šokliavorio (Salticus scenicus) patelė.]]
Petras Rimša
Petras Rimša (1881 m. lapkričio 3 d., Margiuose, vėlesniame Naudžių kaime, Paežerių valsčius, Vilkaviškio apskritis, Rusijos imperija – 1961 m. spalio 2 d. Kaune) – lietuvių skulptorius, grafikas, medalistas.
Biografija
Brolis knygnešys Juozas Rimša. Mokėsi Paežerių pradžios mokykloje. Einat 17-uosius metus mirė tėvas, o vyresnysis brolis Juozas už draudžiamos spaudos platinimą buvo ištremtas į Rusiją, Petras liko su motina, dviem seserimis ir jaunesniuoju broliu. Tačiau ūkio darbai jo netraukė, nuo mažų dienų jam sekėsi piešimas ir drožinėjimas. Išvažiavo į Vilnių, vėliau į Varšuvą, kur mokėsi pas dievdirbį Špetkovskį, o kartu ir bendrojo lavinimo mokykloje. 1902 m., kai atėjo laikas tarnauti Rusijos imperijos kariuomenėje, išvyko į Paryžių, kur susipažino su dailininku ir architektu Antanu Vivulskiu, o šis jį supažindino su Paryžiaus dailės akademijos École de Beaux Arts profesoriumi A. Mersjė. Išlaikęs skulptūros egzaminą, P. Rimša tapo jo dirbtuvės mokiniu.
Su draugais iškeliavęs po Europą, į Paryžių nebegrįžo, 1905 m. įstojo į Krokuvos dailės akademiją, tačiau mokymo lygis joje buvo gerokai žemesnis negu Paryžiuje. Nepaisant to, po pusmečio profesorius Liaščko jį, kaip negabų ir netikusį išbraukė iš tikrųjų studentų, bet paliko laisvuoju klausytoju. 1906 m. Petras grįžo namo, buvo atleistas nuo tarnybos kariuomenėje ir pradėjo kurti savarankiškai. Tuo metu sukūrė vienus žymiausių darbų: „Artojai“, „Arklys“, „Jaučiai“, „Verpėja“ ir kt. Vilniuje įsijungė į lietuvių kultūrinį gyvenimą, dalyvavo steigiant Lietuvių dailės draugiją, rengiant pirmąsias meno parodas, jose eksponavo savo kūrinius. 1911 m. Petrapilyje „Paskatinimo“ jubiliejiniame konkurse laimėjo antrąją premiją už bronzinį „Artoją“.
Per Pirmąjį pasaulinį karą gyveno Rusijoje, studijavo Viatkos žemietijos amatų mokykloje. 1919 m. grįžo į Lietuvą. Nuo 1920 m. gyveno Kaune, Berlyne, JAV. 1923–1924 m. važinėjo į Londoną studijuoti O. Rodeno ir A. Burdelio kūrybą. 1928 m. tobulinosi Italijoje. 1928 m. ir 1935–1938 m. keliavo bei rengė parodas JAV.
Palaidotas Petrašiūnų kapinėse (antkapinio paminklo skulpt. Danutė Danytė, 1961 m.).
Kūryba
Petras Rimša išgarsėjo kaip patriotinės simbolikos skulptūrų „Artojas“ (1907 m.), „Lietuvos mokykla 1864–1904“ (1906 m. dar vadinama „Vargo mokykla“), „Skausmas“ (1916 m.) ir kt. autorius.
1923 m. pradėjo kurti medalius, daugiausia jubiliejinius − Vilniaus įkūrimo 600 metų, Vytauto mirties 500 metų (1925−1926 m.). Geriausius liedino Šveicarijoje. 1926 m. sukūrė realistinį bareljefinį Žemaitės portretą. Sukūrė kruopščiai modeliuotų ir dekoruotų bareljefinių medaliono pavidalo portretų. Savo kūrinius padovanojo M. K. Čiurlionio dailės galerijai.
1930 m. sukūrė medalioną, kurio išdidinta versija kartu su Raportų knyga „Vytauto Didžiojo garbei“ keliavo per Lietuvą.
Parašė straipsnių dailės klausimais, apipavidalino ir iliustravo daug knygų.
1945 m. suteiktas LSSR nusipelniusio meno veikėjo vardas, 1954 m. – LSSR liaudies dailininko vardas.
Atminimo įamžinimas
1967 m. ant namo Kaune (Karo ligoninės g. 3) pritvirtinta pirmoji atminimo lenta. 1991 m. lapkričio 22 d. atidengta antroji memorialinė lenta (skulpt. Danutė Danytė-Varnauskienė; archit. J. Valentukonis).
1225 m. pr. m. e.
'''1225 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Nuorodos
1225 av. J.-C.
Teodoras Čartoriskis
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Čartoriskių giminės. Tėvas Mykolas Čartoriskis, motina Marija Nemir, brolis Andrius Čartoriskis (m. 1488 m.)
Šeima
Žmona Sofija Sanguškaitė, kunigaikščio Andriaus Sanguškos duktė. Sūnūs Aleksandras Fiodorovičius Čartoriskis, Jonas Fiodorovičius Čartoriskis, dukterys Ona Čartoriskaitė, Fedora Čartoriskaitė, Anastasija Čartoriskaitė.
Vokietijos vyriausybė
Teisininkai
Kiekvienoje Vokietijos Vyriausybėje gausu teisininkų. Mažiausia dalis – 25 %, nepriklausomai nuo politinių partijų Skaičiuojami teisininkai generalistai, t. y. išlaikę antrąjį valstybinį teisės egzaminą (įgiję universitetinį išsilavinimą), po kurio gali užsiimti bet kuria teisine profesija be jokių papildomų kvalifikacinių egzaminų.
Teodoras Čartoriskis
Valstybės tarnyba
Dalyvavo Voluinės gynime nuo totorių antpuolių.
Dvarai
Dauguma dvarų buvo Naugarduko vaivadijoje. Dėl jų 1498 m. teisėsi su pusbroliu Semionu Čartoriskiu, Aleksandro Čartoriskio sūnumi. Be to, užsitarnavo kelis didžiojo kunigaikščio dovanotus dvarus. Nuo 1501 m. jo nuosavybe tapo Klevanė, 1512 m. Litovižas Vladimiro paviete, kartu su vaito pareigomis ir įpareigojimu rūpintis bažnyčia. 1514 m. atiteko 6 totorių tarnybos ir Koreličių dvaras Naugarduko paviete. 1517 m. iš kunigaikščio Kareckio nusipirko Suską, o 1524 m. Kalnietyčius (Kołniatycze).
Pagal 1528 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės surašymą šaukimo metu turėjo atvesti 32 raitelius, reiškia, jo dvaruose buvo ne mažiau, kaip 500 valstiečių ūkių (dūmų).
Tihuanakas
Tihuanakas  – svarbi ikikolumbinės indėnų kultūros archeologinė radimvietė šiaurės vakarų Bolivijoje, 72 km į vakarus nuo La Paso, Titikakos ežero pakrantėje. Tihuanako valstybė buvo viena svarbiausių Andų valstybių iki susikuriant Inkų imperijai.
Istorija
thumb|left|150px|Tihuanako ir Vario kultūrų išplitimas Seniausi Tihuanako miesto radiniai datuojami 1500 m. pr. m. e., tuomet tai buvo žemdirbių kaimas. Dalis kolonijinio laikotarpio tyrinėtojų Tihuanaką laikė seniausiu pasaulio miestu, tačiau jokių tą pagrindžiančių įrodymų nerasta. Savo klėstėjimo laikotarpį pasiekė 300 m. pr. m. e. – 1000 m. m. e. Tuomet miestas buvo svarbus religinis ir kosmologinis regiono centras. Tihuanako valstybė apėmė Altiplaną, šiaurinę Atakamą, rytuose siekė Jungaso miškus. Valstybė buvo plečiama ne užkariavimais, tačiau sudarant prekybines sąjungas, steigiant kolonijas. Tihuanakas ~1000 m. buvo apleistas dėl aiškiai nežinomų priežasčių. Viena iš versijų, kad regione prasidėjo sausra, todėl gyventojai pasitraukė į derlingesnius kraštus. Nuo to laiko miestas nebuvo gyvenamas.
Išskiriami šie Tihuanako kultūros raidos etapai:
Miestas
Tihuanako miestas užėmė 6 km², jame gyveno ~40 tūkst. gyventojų. Tihuanako kultūra pasižymėjo savo įspūdinga monumentaliąja architektūra: miestas pastatytas iš milžiniškų akmens blokų, sverenčių iki 131 tonos. Vienas pagrindinių miesto objektų – Kalasasajos rūmai (126,2 x 17,5 m). Jie apjuosti stora siena, įtvirtinta netaisyklingomis monolitinėmis kolonomis. Į vidinį kiemą buvo patenkama 6 pakopų monumentaliaisiais laiptais. Viduje buvo prabangi salė, išpuošta brangiaisiais metalais, rasta skulptūrų. Greta Kalasajos buvo požeminė, 742,5 m² užimanti šventykla. Jos grindyse buvo didelis (7,25 m aukščio) rausvo akmens postamentas. Be to, rasta ir barzdoto žmogaus skulptūra, kas yra gan neįprasta, žinant jog indėnai nėra barzdoti. Šalia Kalasasasajos yra Sarkofagų rūmai, kuriuose buvo laidojami kilmingieji. Į pietus stūksto Akapanos piramidė – šventykla arba karinė tvirtovė. Kitas svarbus Tihuanako objektas – Pumos vartai. Jie galėję būti vartais į uostą, kadangi miesto klestėjimo laikotarpiu Titikakos vandens lygis buvo 34 m aukštesnis nei dabar. Šiaurės vakarinėje Kalasasajos dalyje stovi miesto simbolis – Saulės vartai, iškirsti iš vientiso andezito bloko. Jų viršutinę dalį puošia mitologiniai reljefai: dievo figūra, zoomorfiniai ir geometriniai motyvai. Ant Saulės vartų pavaizduotas dievas siejamas su inkų dievu Virakoča, o valstybėje buvo itin svarbus žvaigždžių kultas. Tihuanake buvo gerai išvystyti ir tekstilės, keramikos, metalo apdirbimo amatai.
Tihuanako miestas kolonijiniu laikotarpiu ir Bolivijos nepriklausomybės pradžioje buvo smarkiai nuniokotas aukso ieškotojų ir akmenskaldžių. Senovinio miesto pastatų akmenys buvo naudojami aplinkinių namų, geležinkelio statybai. 2000 m. Tihuanako miesto griuvėsiai įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Hipotezės
Kadangi Tihuanako kultūra neturėjo rašto, o regioną vėliau užėmė Inkų imperija, apie miesto statytojus žinoma labai mažai. Manoma, kad jie galėjo būti giminingi jau išnykusiems pukinams. Titikakos ežere gyvenantys indėnai urai taip pat savo istoriją sieja su Tihuanaku ir teigia, kad jie nėra giminingi kitoms regiono tautoms. Tiek inkų, tiek vėliau Tihuanako žemes apyvendinusių aimarų mitologijoje Tihuanakas vaidina svarbų vaidmenį. Pasak legendos, inkų valstybės įkūrėjas Manko Kapakas yra Virakočios sūnus, pasirodęs iš Titikakos ežero. Pagal tai galima daryti prielaidą, kad buvę Tihuanako gyventojai įkūrė inkų imperiją. Norvegų keliautojas ir antropologas Turas Hejerdalas bandė įrodyti, kad Tihuanako gyventojai galėję persikelti į Polineziją. Kaip įrodymas buvo pateikiamas architektūros panašumas. Be to, indėnai saulės dievą dar vadino Kon Tiki Virakoča, o Polinezijoje Tikis yra svarbi dievybė.
Portugalų kalbos šalių bendrija
thumb|Organizacijos nariai Portugalų kalbos šalių bendrija (, CPLP) – tarptautinė organizacija vienijanti šalis, kuriose paplitusi portugalų kalba. įkurta 1996 m. Būstinė įsikūrusi Lisabonoje.
Coface Arena
Coface Arena yra įvairios paskirties stadionas Maince, Reino krašte-Pfalce, Vokietijoje. Atidarytas 2011 m. Daugiausiai naudojamas futbolo varžyboms. Stadione telpa 33 500 žiūrovų. Namų rungtynes žaidžia Vokietijos Bundeslygos FSV Mainz 05 futbolo klubas, kuris prieš tai žaidė Stadion am Bruchweg stadione.
Jonas Dagys (1904)
Jonas Dagys (1904 m. vasario 13 d. Šlepščiuose, Biržų valsčius – 1983 m. liepos 14 d. Biržuose) – Lietuvos ekonomistas.
Biografija
1925 m. baigė Biržų gimnaziją. Gimnazijoje redagavo satyros laikraštį „Svirplys“, vėliau – žurnaliuką „Saulėtekis“. 1929 m. baigė Lietuvos universitetą, ekonomistas. 1926–1929 m. redagavo laikraštį „Socialdemokratas“, 1929–1930 m. „Žaizdras“. 1928–1930 m. dalyvavo sporto draugijos „Viltis“ veikloje. 1935–1940 m. dirbo žurnalo „Ekonomika“ redakcijoje.
1929–1930 m. Kauno ligonių kasos statistikos ir spaudos skyriaus vedėjas. 1931–1940 m. Lietuvos banko, 1940–1941 m. SSRS valstybinio banko LSSR respublikinės kontoros ekonomistas. 1941 m. ir 1945–1971 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1945–1960 m. ir 1963–1965 m. Statistikos katedros vedėjas, 1945–1946 m. Ekonomikos fakulteto prodekanas, 1947–1951 m. dekanas, nuo 1956 m. docentas. 1948 m. ekonomikos mokslų kandidatas.
Parašė veikalų apie Lietuvos ekonomiką, statistikos šaltinius, LSSR gyventojų sudėtį, kolūkių darbo išteklius, SSRS nacionalinio turto statistiką.
Brolis skulptorius Jokūbas Dagys-Jokymas (1905–1989).
Elektrotechnika
Elektrotechnika – inžinerijos mokslas, kuris tiria ir įgyvendina elektros techninio pritaikymo sprendimus. Elektrotechnika be viso kito apima energijos gamybą ir informacijos perdavimą. Elektrotechnika kuria (elektronines) sudedamąsias dalis naudojamas valdymo, reguliavimo, matavimo ir kompiuterinėje įrangoje. Ypatingai tamprūs yra elektrotechnikos ryšiai su informatika. Viena vertus, elektrotechnika teikia taikomajai informatikai būtinus techninius pagrindus elektroninėms skaičiavimo mašinoms kurti, kita vertus informatika leidžia elektrotechnikai kurti sudėtingesnes elektrotechnines sistemas.
Elektrotechnika – tai vienas iš fundamentaliųjų technikos mokslų.
Fitna
Fitna (فتنة) – arabiškas žodis, apimantis tokias sąvokas kaip suskilimas, atsiskyrimas, perversmas, anarchija. Dažnai vartojamas kalbant apie pilietinį karą, nesutarimus, pasidalijimą islamiškoje visuomenėje, turint omenyje tikėjimo išbandymo laikotarpį; daugmaž atitinkanti koncepcija krikščioniškoje eschatologijoje yra tribuliacija. Pirminė žodžio reikšmė buvo metalų gryninimas (nešvarumų pašalinimas), tačiau ilgainiui terminas tapo populiarus apokaliptiniuose raštuose ir tapatinamas su pilietiniais islamiškais karais.
Skirtinguose Korano vertimuose žodžiui suteikiamos skirtingos reikšmės:
Termino reikšmė apokaliptiniuose raštuose iliustruojama pavyzdžiais žmonių, išgyvenančių kraštutinį moralinį ir psichologinį stresą, priverstų rinktis tarp tikėjimo ir to, ką gali gauti iš pasaulio (arba kai kuriais atvejais pačių gyvybės); bei dažnai atlikti pasirinkimą nežinodami, kas yra gėris, ir kas blogis.
Žodis taip pat kartais verčiamas kaip „maištavimas“, kas reikštų musulmonų bendruomenės suskilimą, šiai praradus proporcijų ir tikrovės nuovoką (maslaha – „visuomeninė gerovė“).
Būrys (karyba)
thumb|[[Bundesveras|Bundesvero būrys]] Būrys – karinis vienetas, dažniausiai iš 25–60 karių. Paprastai susideda iš 3-4 skyrių. 2-8 būriai sudaro kuopą. Būrys – mažiausias karinis vienetas, vadovaujamas karininko, paprastai leitenanto.
Pabūklų būrys
Pabūklų būrys, ugnies būrys  – artilerijos ugnies vienetas, susidedantis iš 2–4 pabūklų skyrių. Pabūklų būrys naikina taikinius ir atlieka kitus ugnies uždavinius veikdamas kaip baterijos dalis ar savarankiškai.
Minosvaidžių būrys
Minosvaidžių būrys  – minosvaidžių ugnies vienetas. Paprastai priklauso minosvaidžių baterijai arba sunkiųjų ginklų kuopai. Minosvaidžių baterijos būriai ugnies uždavinius atlieka kartu šaudydami kaip baterija, arba savarankiškai, kai kiekvienas būrys šaudo į savo taikinį. Sunkiųjų ginklų kuopos minosvaidžių būrys veikia savarankiškai, visais arba pavieniais minosvaidžiais.
Valdymo būrys
Valdymo būrys  – artilerijos valdymo padalinys, susidedantis iš žvalgybos, aprūpinimo ir ryšių skyrių.
Jaučio liežuvis
Jaučio liežuvis  – sunki ietis plačiu dviašmeniu antgaliu, kiek primenančiu kalaviją, naudota Europoje (ypač Prancūzijoje ir Italijoje) daugiausia XV a. Antgalio pamatinė dalis kartais turi kyšulius, dėl kurių „jaučio liežuvis“ tampa artimas partizanui.
Nuorodos
Iliustracijos:
Marcijonas Urmonas
Marcijonas Urmonas (g. 1955 m. liepos 28 d. Satkūnuose, Joniškio rajonas) – Lietuvos ir Joniškio rajono savivaldybė. politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Joniškio 2-ojoje vidurinėje mokykloje, Joniškėlio tarybiniame ūkyje - technikume įgijo mechanizatoriaus specialybę, Vilniaus universitete įgijo ekonomisto specialybę..
1974–1976 m. tarnavo armijoje, dalyvavo tiesiant Baikalo-Amūro magistralę, dirbo bėgių montuotoju, klubo vadovu. 1977–1983 m. dirbo Kaimo mechanizuotos kolonos vairuotoju, 1983–1988 m. susivienijimo „Žemės ūkio technika inžinierius. Nesėkmingai išoperavus stuburą, 1988 m. gavo I invalidumo grupę ir iki 1995 m. niekur nedirbo. 1995–2003 m. VšĮ Joniškio ligoninė vyr. ekonomistas. 2003–2004 m. Joniškio socialinių paslaugų centro direktorius. 2004 m. Žmonių su negalia aplinkos pritaikymo asociacija įsteigė viešąją įstaigą Joniškio socialinių paslaugų ir užimtumo centrą, šio centro direktorius.
Lietuvos liberalų ir centro sąjungos, nuo 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys. 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio pirmininko pavaduotojas, Žmonių su negalia aplinkos pritaikymo asociacijos pirmininko pavaduotojas. Išsiskyręs, vaikai Mantas ir Marius, anūkas Lukas. .
Bradford City AFC
Bradfordo „City“ – Anglijos futbolo klubas iš Bradfordo.
Živilė Šarakauskienė
Živilė Čiukšytė-Šarakauskienė (g. 1978 m. lapkričio 6 d. Panevėžyje) – Lietuvos šachmatininkė, Lietuvos moterų šachmatų rinktinės narė, Lietuvos moterų šachmatų čempionė.
Biografija
2005 m. Moterų tarptautinė meistrė (WIM).
2002, 2005 ir 2008 m. dalyvavo Europos moterų šachmatų čempionatuose. 2006 m. dalyvavo Europos Sąjungos šachmatų čempionate, kur užėmė 33 vietą. 2009 m. ir 2011 m. tapo Lietuvos moterų šachmatų čempionato nugalėtoja. Nuo 2012 m. dalyvauja Anglijos šachmatų čempionatuose.
Šeima
Vyras Gediminas Šarakauskas ir sesuo Dagnė Čiukšytė – taip pat šachmatininkai.
Milan Kundera
thumb|Milan Kundera 1980 metais
Milanas Kundera (1929 m. balandžio 1 d. Brno, Čekoslovakijoje – 2023 m. liepos 11 d. Paryžiuje, Prancūzijoje ) – čekų prozininkas, dramaturgas, poetas, eseistas.
Gyvenimas
M. Kundera pirmus eilėraščius sukūrė dar besimokydamas vidurinėje mokykloje. Po Antrojo pasaulinio karo rašytojas dirbo prekeiviu ir džiazo muzikantu. Vėliau įstojo į Prahos Karolio universitetą, kur studijavo muzikologiją, režisūrą ir literatūrą bei estetiką, kas turėjo nemažai įtakos jo kūrybai.
1948 m. M. Kundera, kaip ir daugelis to meto intelektualų, entuziastingai įstojo į komunistų partiją, tačiau 1950 m. buvo išmestas iš jos, nuo 1956 m. iki 1970 m. vėl priimtas.
1952 m. M. Kundera baigė universitetą ir tapo Prahos Menų akademijos Filmų fakulteto asistentu, o vėliau profesoriumi. Rašytojas ten dėstė pasaulio literatūrą. Tuo metu M. Kundera parašė daug eilėraščių, esė ir dramų. Prisijungė prie literatūrinių žurnalų Literarni Noviny ir Listy redakcijų.
Šeštajame dešimtmetyje M. Kundera dirbo vertėju, taip pat rašė esė ir dramas teatrui. Po 1968 m. sovietų invazijos, balandžio 21 d. M. Kundera neteko dėstytojo darbo, jo knygos buvo uždraustos visoje šalyje, nes rašytojas priklausė Prahos pavasario pasipriešinimo judėjimui. 1970 m. rašytojui uždrausta leisti knygas.
1975 m. M. Kundera tapo profesoriumi Reno universitete (Prancūzija). 1979 m., dėl knygos Juoko ir užmaršties knyga neteko Čekoslovakijos pilietybės, o 1981 m. M. Kundera gavo Prancūzijos pilietybę. Rašytojo romanai buvo uždrausti ir tuometinėje Sovietų Sąjungoje. Iki 1985 m. rašytojas interviu duodavo tik raštu.
Rašytojas su žmona iki mirties gyveno Paryžiuje.
Kūryba
Pirmoji rašytojo knyga buvo išleista 1953 m. Rašytojas pripažinimą pelnė ne poezijos rinktinėmis, kurias buvo išleidęs anksčiau, bet trumpų istorijų rinkiniu, kuris buvo pavadintas Juokingos meilės (parašytas 1958–1968 m.).
Romanas – Gyvenimas yra kitur buvo išleistas 1973 m. Paryžiuje.
1986 metais M. Kundera išleido pirmą knygą prancūzų kalba – L’Art du Roman (Romano menas).
1984 m. išleido romaną Nepakeliama būties lengvybė, laikomu jo garsiausiu darbu. Knygoje gilinamasi į čekų kilmės porelės gyvenimą, iškylančius sunkumus tuometinėje sovietinėje valstybėje. 1988 m. amerikiečių režisierius Philip Kaufman pastatė filmą pagal šią knygą.