cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Horst Köhler
Veikla
Vedęs; žmona Eva Köhler; kartu augina du vaikus.
Pranas Turūta
Pranas Turūta (1908 m. gegužės 10 d. Brazavo k., Kalvarijos valsč., Marijampolės apskr. – 1980 m. gruodžio 25 d. Grand Rapidsas, MI, JAV), pedagogas, chorvedys, visuomenės veikėjas.
Biografija
Muzikos mokėsi Marijampolėje pas J. Kamaitį ir J. Bendorių. Baigęs Marijampolės mokytojų seminariją, 1927 m. paskirtas Šventaragio pradžios mokyklos vedėju. Šlavančiuose suorganizavo Šaulių būrio mišrųjį chorą, su kuriuo dalyvavo 1928 m. 2-ojoje visos Lietuvos dainų šventėje Kaune, surengė nemaža koncertų daugelyje Marijampolės apylinkių. 1930–1940 m. buvo Igliškėlių pradžios mokyklos vedėjas, subūrė Šaulių būrio mišrųjį chorą, kuris giedojo Patilčių parapijos bažnyčioje, rengė koncertus, dalyvavo 1934 m. Marijampolės apygardos Šaulių rinktinių chorų dainų šventėje Marijampolėje ir buvo jungtinio choro dirigentas. Su choru dalyvavo 1937 m. Jaunosios Lietuvos dainų šventėje Kaune ir buvo jos dirigentas. 1931 m. iš Igliškėlių, Gudelių, Igliaukos, Pamargių, Šilavoto ir Šventaragio apylinkių pradžios mokyklų suorganizavo 300 mokinių chorą, išmokė dainų ir dirigavo Igliaukoje surengtoje vaikų dainų šventėje. Bolševikams okupavus Lietuvą, buvo suimtas ir kurį laiką kalintas Marijampolėje. 1941–1944 m. Eišiškių apylinkės pradžios mokyklų vyr. inspektorius, 1942–1944 m. Eišiškių suaugusiųjų gimnazijos mokytojas. Suorganizavo mišrųjį chorą, kuris giedojo bažnyčioje per lietuviškas pamaldas, surengė koncertų Eišiškėse ir Varėnoje.
1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, P. Turūta dirbo įvairiuose lietuvių komitetuose. 1946–1949 m. buvo Groso-Heseno apygardos lietuvių pradžios mokyklų inspektorius, 1948–1949 m. Kaselo-Martenbergo Kassel-Martenbergo lietuvių skautų tuntininkas, tos pačios stovyklos pradžios mokyklos ir gimnazijos chorų vadovas. 1949 m. atvykęs į JAV, apsigyveno Grand Rapidse mieste. Čia įkūrė lietuvišką mokyklą, kuriai ir vadovavo, suorganizavo vaikų chorą, kuris dalyvaudavo tautiniuose renginiuose, 1966 ir 1971 m. JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse, 1968 ir 1969 m. pavasario dainų šventėse.
P. Turūta daug metų kūrybingai dirbo su vyrų vokaliniu oktetu, kuris koncertavo apylinkės kolonijose, dalyvavo įvairiuose tautiniuose renginiuose, radijo ir televizijos laidose, dalį savo koncertinio repertuaro įdainavo į juostelę ir padovanojo J. Žilevičiaus Muzikologijos archyvui. Taip pat vadovavo Grand Rapidso Šv. Petro ir Povilo lietuvių parapijos chorui. 1951–1954 m. dirbo vargonininku ir vadovavo Šv. Gabrieliaus parapijos chorui Milvokyje, WI. Buvo vienas iš organizatorių ir jungtinio choro dirigentų Viskonsino valstijos dainų šventės, vykusios 1953 m. Kenoshoje, WI. Aktyviai dalyvavo LB kultūrinėje veikloje, surinko apie 300 liaudies dainų melodijų, kurias su savo muzikinių knygų biblioteka padovanojo Lietuvių muzikologijos archyvui. Daug rašė lietuviškoje spaudoje, mokykloms išleido leidinį „Dainuok, jaunyste“ (1963 m.). Apdovanotas Vytauto Didžiojo, Gedimino ir Šaulių sąjungos ordinais bei medaliais.
Jasna Guros vienuolynas
thumb|Vienuolyno vartai
Jasna Guros vienuolynas  – pauliečių vienuolynas Čenstakavoje, Lenkijoje.
Šis vienuolynas ir joje esantis Mergelės Marijos paveikslas daugiau nei šešis šimtus metų yra katalikų piligrimų lankymo vieta. Kasmet čia apsilanko apie 3–4 mln. piligrimų. Paveikslas, vaizduojantis Dievo Motiną ir Jėzų, žinomas kaip „Čenstakavos Juodoji Madona“ ir jam priskiriami daugelis stebuklų. Tarp jų yra paveikslui priskiriamas stebuklingas vienuolyno išgelbėjimas švedų tvano metu. Nors kariniu požiūriu šis įvykis nebuvo labai svarbus, tačiau jis paskatino lenkų pasipriešinimą invazijai. Nors karo eigos lenkai negalėjo iškart pakeisti, tačiau po sąjungos su Krymo chanatu švedai buvo išstumti. Netrukus po to, 1656 m. balandžio 1 d. Lvovo katedroje karalius Jonas Kazimieras Vaza pavedė krašto apsaugą Dievo Motinai ir paskelbė ją jo karalystės globėja.
Nuo 1994 m. priskiriamas prie Lenkijos istorijos paminklų.
Dinozaurų renesansas
„Dinozaurų renesansas“ – mokslinių tyrimų laikotarpis, prasidėjęs XX a. 7-ojo dešimtmečio pabaigoje, kuriam būdingas atsinaujinęs mokslininkų ir visuomenės susidomėjimas dinozaurais. Šį susidomėjimą paskatino nauji atradimai ir tyrimai, kurie rodė, kad dinozaurai galėjo būti šiltakraujai gyvūnai, o ne nerangūs šaltakraujai, kaip buvo manoma pirmojoje XX a. pusėje.
Žymiausi naujojo požiūrio į dinozaurus atstovai buvo John Ostrom, kuris teigė, kad paukščiai išsivystė iš Coelurosauria grupės dinozaurų bei Robert Bakker, kuris aiškino, kad dinosaurai buvo šiltakraujai ir tam tikra prasme labai panašūs į šiuolaikinius žinduolius ir paukščius. Bakker savo idėjas dažnai lygindavo su vyravusiomis XIX a. pabaigoje.
Dinozaurų renesansas padarė didelį poveikį praktiškai visoms dinozaurų biologijos sritims, įskaitant fiziologiją, evoliuciją, elgesį, ekologiją ir išmirimą. Taip pat dinozaurai labiau paplito masinėje kultūroje.
Dinozaurai ir paukščių kilmė
thumb|right|190px|Plaštakos kaulų panašumai tarp [[Deinonychus (kairėje) ir archeopterikso (dešinėje) paskatino John Ostrom atgaivinti idėją apie ryšius tarp dinozaurų ir paukščių.]] Nuo XIX a. vidurio iki amžiaus galo daugelis mokslininkų manė, kad tarp paukščių ir dinozaurų yra glaudus ryšys – dinozaurai suprasti kaip tarpinė grandis tarp roplių ir paukščių.
Tačiau 1926 m. Gerhard Heilmann išleido savo įtakingą veikalą The Origin of Birds,, kuriame atmetė dinozaurų ir paukščių sąsajas, daugiausia dėl to, kad kaip manyta dinozaurai neturėjo "šakutės" kaulo (furcula) (kaip žinoma dabar tai yra netiesa). Dėl to plačiai paplitusiomis hipotezėmis tapo paukščių kildinimas iš crocodylomorpha viršbūrio ir tekodontų, o ne iš dinozaurų.
Tokia situacija išliko iki 1964 m., kai John Ostrom atrado nedidelį plėšrų dinozaurą, kurį jis pavadino Deinonychus antirrhopus. Tai buvo terapodas, kurio skeleto panašumas į paukščius buvo akivaizdus. Remdamasis tuo Ostrom teigė, kad Huxley buvo teisus ir kad paukščiai išties išsivystė iš dinozaurų. Nors Ostrom susiedamas paukščius su dinozaurais buvo įkvėptas Deinonychus, panašūs į paukščius dinozaurai, pvz., velociraptorius, buvo žinomi jau keletą dešimtmečių. Po Ostrom atradimų, idėja, kad paukščiai išsivystė iš dinozaurų, susilaukė palaikymo iš paleontologų pusės ir šiuo metu tai yra vyraujanti koncepcija. Naujesni metodai, pvz., kladistika, ir keleto sparnuotųjų dinozaurų atradimas šį ryšį patvirtino. Ryšys tarp dinozaurų ir paukščių paskatino susidomėjimą dinozaurų (ypač terapodų) filogenetika.
Dinozaurų monofilija
Iš pradžių dinozaurai laikyti monofiline grupe, sudaryta iš gyvūnų turinčių bendrą protėvį, kurio neturėjo kiti ropliai.
228 m. pr. m. e.
'''228 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lietuvių dragūnų divizionas
Lietuvių dragūnų divizionas – Rusijos kariuomenės karinis dalinys 1917–1918 m. veikęs Valkoje, dab. Latvijos ir Estijos pasienyje, vienas pirmųjų XX a. lietuvių karinių dalinių.
Istorija
Per Pirmąjį pasaulinį karą 1917 m. pabaigoje Rusijos kariuomenės Šiaurės fronto 12-osios armijos vadovybė pritarė lietuvių karininko J. Mikuckio bei kitų iniciatyvai ir leido formuoti lietuvių dragūnų eskadroną. Eskadronas sudarytas 1917 m. gruodžio mėn. iš apie 100 20-ojo suomių dragūnų pulke ir kituose daliniuose tarnavusių lietuvių. Iš viso surinkta 120 karių ir 83 žirgai, todėl pradėtas formuoti ir antrasis eskadronas. 1918 m. sausio mėn. armijos vadovybė leido formuoti Lietuvių dragūnų divizioną. 1918 m. vasario mėn. jame buvo daugiau kaip 200 karių su žirgais.
1918 m. kovo 6 d. Vokietijai puolant Sovietų Rusiją, besitraukiantis divizionas Verro (dab. Viru, Estija) mieste pateko į Vokietijos kariuomenės nelaisvę. Kariai, nors buvo susitarimas jiems leisti grįžti į Lietuvą, buvo išvežti į karo belaisvių stovyklas Vokietijoje, daugiausia Hamburge. Per 8 mėnesius visi paleisti ir grįžo į Lietuvą. Daugelis vėliau tapo Lietuvos kariuomenės savanoriais. Lietuvių dragūnų diviziono vadas – Juozas Mikuckis.
Lieknasis ąsotenis
Lieknasis ąsotenis (Nepenthes gracilis) – ąsoteninių (Nepenthaceae) šeimos vabzdžiaėdis augalas.
Auga žemumose iki 750 m aukštyje virš jūros lygio.
Paplitęs Tailande, Sulavesio, Sundos salose.
ZEIT-Lexikon
ZEIT-Lexikon – enciklopedinis 20 tomų žinynas vokiečių kalba, išleistas 2005 m.
Apimtis
145 000 terminų, 8 000 iliustracijų, žemėlapių ir lentelių. Vieno tomo puslapių skaičius – apie 700. Formatas – 22,0 cm x 15,1 cm; 4,2 cm storio. Tiražas – 100 000 egzempliorių. 2005 m. gegužės mėnesį pirmasis leidimas jau buvo visas išpirktas.
Turinys
ZEIT-Lexikon yra leksinis enciklopedinis žodynas, kuriame glaustai paaiškinami terminai. Pirmieji 16 tomų sudaryti iš dviejų dalių: leksinės ir publicistinės.
Publicistinė dalis
Antroji – publicistinė – ZEIT-Lexikon dalis – „ZEIT Aspekte“ – skirta rinktiniams ZEIT straipsniams, kuriuose publicistiniu stiliumi atskleidžiamos įvairios temos, aprašomi asmenys, minimi atitinkame tome.
Daugumo tokių straipsnių yra istoriniai arba atspindi aktualius pasaulio reiškinius, įvykius. Pavyzdžiui, straipsnyje apie K. Adenauerį („Adenauer, Konrad“) pateikiamas Karlo Šmido straipsnis, sukurtas 1967 m., skirtas pirmajam Vokietijos Bundeskancleriui.
Pirmajame ZEIT-Lexikon tome yra tokie publicistiniai straipsniai, pateikiami tomo pabaigoje:
Žodynas, citatos
Pirmieji 16 tomų pateikia tik žinias. Kituose trijuose tomuose yra vokiečių kalbos žodynas, kuriame per 250 000 žodžių su paiškinamaisiais pavyzdžiais, sinonimais; paskutiniame dvidešimtajame tome yra per 5 000 įvairių citatų bei išsireiškimų.
Redakcija
Vyriausiasis leksinės žinyno dalies redaktorius – Joachimas Vaisas. Vyriausiasis „ZEIT Aspekte“ redaktorius – Dyteris Būlas.
Žinyną išleido Gerdo Bucerius Zeitverlag GmbH and Co. KG Hamburge bei Bibliografijos institutas (Manheimas), 2005 m.
Sara Šner-Nišmit
thumb|180px|
Sara Dušnickaitė (Sara Šner-Nišmit,, Lenkijoje žinoma ir kaip Sonia Dusznicka, o Lietuvoje: Sara Dušnickaitė, 1913 m. kovo 12 d. Seinuose, tuomet. Suvalkų gubernijoje – 2008 m. rugsėjo 22 d. Lohame ha-Getaʼot kibuce, Izraelyje) – litvakų kilmės Izraelio rašytoja, Antrojo pasaulinio karo dalyvė, visuomenės veikėja.
Biografija
Jos šeima nuo seno gyveno Dusnyčios kaime, apie ką byloja ir tėvų pavardė. Po 1920 m. lietuvių - lenkų karinio konflikto iš 308 ha šeimos valdomos žemės maždaug pusė liko Lenkijoje, o kita dalis atsidūrė Lietuvoje. Sara, gimtinėje labiau žinoma kaip Sonia, Dusnyčioje praleido ankstyvą vaikystę, o vėliau buvo išsiųsta pas savo dėdę Izaoką Finką į Marijampolę, kur baigė pradinę mokyklą. Tėvas gavo matininko darbą Lazdijuose ir visa šeima persikraustė į Lietuvą. Mokėsi Lazdijų „Žiburio“ gimnazijoje, gaudama tvirtus humanitarinius pagrindus. Gimnazijos direktoriumi buvo kunigas Dr. Jonas Starkus, o vokiečių kalbą dėstė Salomėja Nėris. Sara vaidindavo mokyklos dramos būrelyje, dalyvavo žydų sporto klubo Ha Koakh Lazdijai veikloje.
1931 metais pabaigė gimnaziją ir įstojo į Kauno universitetą studijuoti psichologiją ir pedagogiką. Priklausė žydų jaunimo organizacijai Hehalutz Hatzair, visuomeniniais reikalais keliaudavo po visą šalį. Ištekėjo. 1939 m., Lietuvai atgavus Vilnių, persikėlė ir tenai vadovavo žydų mokyklai Tarbut.
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, bėgo į Tarybų Sąjungą, bet kelionės tikslo nepasėkė ir atsidūrė vakarų Baltarusijoje, Naugarduko apylinkėse. Pateko į Dvoreco getą, kur teko dirbti priverčiamų darbų stovykloje vertėja. Supratusi, kad getas netrukus bus likviduotas, pasitraukė į apylinkėse veikusį partizanų būrį ir jame kovojo prieš fašistus iki pat Raudonosios armijos atėjimo. 1945 m. pabaigoje grįžo į Kauną, o 1946 metais pervažiavo į Lenkiją ir dirbo Varšuvos Žydų istorijos institute. Ištekėjo antrą kartą. Kartu su savo vyru Zvi Šner 1947 m. emigravo į tuometinę Palestiną, jie buvo žinomo Lohamei Hageta´ot kibuco vieni iš įkūrėjų. Gimė sūnūs Avner, Giora ir Mošė.
1955 m. įsidarbino vyro vadovaujamame „Geto kovotojų muziejuje“. Kibuco muziejus (viena iš jo salių skirta Valkininkų žydų istorijai) išgarsėjo visoje šalyje savo edukacinėmis programomis jaunimui, prie jų ruošimo prisidėjo ir Sara Šner-Nišmit. Norėdama plačiau supažindinti izraeliečius su Rytų Europos žydų gyvenimu ir holokaustu, pradėjo rašyti knygas. Taip gimė kūriniai apie tarpukario žydų judėjimą Lietuvoje, asmeninio gyvenimo prisiminimai. Labiausiai rašytoją išgarsino novelė apie Kauno getą – „Mapu gatvės vaikai“.
Mirė kibuce, kur ir buvo palaidota.
Augustavo aplinkkelis
thumb|right|200px|Rospudos slėnis Augustavo aplinkkelis – aplinkkelis turėjęs būti Via Baltica kelio dalimi ir aplenkęs šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje  esantį Augustavo miestą. Aplinkkelio statybų idėja atsirado 1992 metais ir 1996 m. iš kelių maršruto variantų išsirinktas vienas. 2007 m. vasario 15 d. turėjo prasidėti aplinkkelio statyba, tačiau dėl įvairių aplinkosaugos, žaliųjų, Europos Komisijos spaudimo ir kitokių organizacijų protestų buvo nuspręsta statybas sustabdyti. Aplinkkelis būtų ėjęs pro Natura 2000 gamtos apsaugos programos saugomus gamtos objektus, įvairiems augalams ir gyvūnams ekologiškai svarbias pelkes ir miškus. Šiose vietovėse auga ir gyvena nemažai į Lenkijos raudonąją knygą įrašytų augalų ir gyvūnų rūšių. 2009 m. buvo nustatyta kad aplinkkelis turės neigiamą poveikį aplinkai ir todėl 2009 m. gruodžio 29 dieną buvo nuspręsta ieškoti kitos vietos aplinkkeliui.
Eiga
thumb|right|200px|Aplinkkelio statybų pradžios paminklas prie [[Nove Gatnės kaimo]]
Pradžia
Šalia Augustavo tekančios Rospudos upės slėnyje yra unikali Rospudos pelkė. 1986 m. ji buvo išsamiai ištirta ir aprašyta. Tuomet buvo planuota šią unikalią vietą paskelbti gamtos rezervatu, bet per visas politines audras ir ekonominius persitvarkymus šio žingsnio žengti nespėta. Tačiau Rospudos slėnis pradėjo garsėti apie 2000 m., kai buvo priimtas sprendimas per slėnį tiesti Augustavo aplinkkelį, t. y. kelią į Lietuvą ir kitas Baltijos šalis. Tiesiant kelią į durpingą žemę turėjo būti įkaltos milžiniškos betoninės 27 metrų ilgio atramos ir ant jų užkelta apie pusės kilometro ilgio estakada. Aplinkkelio statybos kaina turėjo būti beveik 439 mln. zlotų. Už šiuos pinigus buvo planuojama pastatyti tris tiltus, 517 metrų ilgio estakadą, 10 viadukų ir 100 perėjų žvėrims.
Problemos dėl aplinkosaugos
Maždaug tuo pat metu prasidėjo gamtosaugininkų ir kelio tiesėjų konfliktas su ryžtingais abiejų pusių piketais – Augustavo gyventojų, reikalaujančių kuo greičiau tiesti kelią, jie net blokavo magistralę, vedančią į Lietuvą, ir tam prieštaraujančių gamtosaugininkų. Lenkijai tapus Europos Sąjungos nare, konfliktas dar labiau paaštrėjo, nes į gamtos apsaugojimo mūšį įsijungė ir Europos Komisija, pagrasinusi Lenkijai skausmingomis ekonominėmis sankcijomis ir Europos Teisingumo Teismo byla, jeigu ji vis dėlto ties kelią per Rospudos slėnį.
1617 m.
1617 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Augustavo aplinkkelis
Problemos dėl aplinkosaugos
thumb|200px|right|Aplinkkelio statybų pradžios paminklas Augustavo vakarinėje dalyje
Rospuda
Mokslininkų vertinimu, Rospudos slėnis – tai upės nešmenų suformuota 10 kvadratinių kilometrų puikiai išsilaikiusi Rospudos žemapelkė, įtraukta į Europos Sąjungos saugomų teritorijų tinklą Natura 2000. Šis tinklas jungia trapiausias ir vertingiausias natūralias ES buveines ir rūšis, ypač svarbias visos Europos biologinei įvairovei. Dauguma tokių ekosistemų Europoje buvo sunaikinta plečiantis žemės ūkiui, tačiau Rospudoje ji išlaikė savo pirmykštį pobūdį. Pelkėje auga apie 19 rūšių gegužraibių (orchidinių šeimos gėlė). Tai trečdalis visų Lenkijoje augančių gegužraibių rūšių. Tarp jų yra medauninkas, kuriam Rospuda yra vienintelė natūrali buvimo vieta (šis augalas įrašytas į Lenkijos ir Lietuvos raudonąją knygą). Rospudoje galima sutikti retų gyvūnų rūšių, kaip vilkų, lūšių, kurtinių, baltnugarių genių ir mažųjų erelių rėksnių. Visa tai yra ypatingo gamtosaugininkų rūpesčio objektas.
Problemos su Europos komisija
thumb|right|200px|Aplinkkelio statybų pradžios paminklas tarp [[Nove Gatnės ir Stare Gatnės kaimų]] 2006 m. Rospudos slėnio gynėjai surinko 150 tūkstančių parašų ir kreipėsi į Lenkijos prezidentą Lechą Kaczynskį. Tačiau tuometė vyriausybė, vadovaujama prezidento brolio J.Kačinskio, nepaisydama visuomenės protestų, nutarė statybą tęsti, aiškindama, kad Europos teisė Rospudai negalioja, nes to kelio trasa buvo suprojektuota dar prieš Lenkijos įstojimą į Europos Sąjungą. Tai sukėlė Europos Komisijos pyktį. Ji iš tikrųjų iškėlė bylą prieš Lenkiją Europos Teisingumo Teisme. Įsikišo ir Lenkijos teismai, kurie pagaliau 2008 m. pabaigoje visiškai sustabdė statybą.
1617 m.
Įvykiai
Nedatuoti
SK Riga 20
SK Riga 20 – Latvijos ledo ritulio lygos klubas, įkurtas 1999 m. Rygoje. Klubo komandos pagrindas yra jaunimo komanda, kurioje žaidžia Latvijos žaidėjai, jaunesni nei 20 metų.
Žaidėjai
{|
Kantono kinų kalba
Kantono kinų kalba (, sav. Gwong2 dung1 waa6, TFA. ) arba Jue kinų kalba (, Jyut6 jyu5, ) – kalba/tarmių grupė, vartojama daugiausia pietinėje Kinijos dalyje. Tradiciškai laikoma tarmių grupe, priklausančia kinų kalbai, tačiau lingvistiškai gali būti laikoma savarankiška kalba. Kantono kinų tarmės plačiai vartojamos Honkonge, Makao, Guangdongo ir Guangsi provincijose, taip pat kinų diasporos Pietryčių Azijoje, Australijoje, JAV ir kitur. Nors Kantono kinų kalba leksiškai labai artima mandarinų kalbai, tačiau dėl fonetinių skirtumų šios kalbos nėra tarpusavyje suprantamos. Taip pat yra gramatinių ir sintaksės skirtumų. Tiek mandarinų, tiek Kantono kalbos užrašomos praktiškai vienodai, tačiau tariamos skirtingai.
thumb|left|250px|Jue tarmės Kalbos pavadinimas kilo nuo angliško Guangdžou miesto pavadinimo Kantonas. Išskiriama bendrinė Kantono tarmė, kuri yra oficiali Honkongo ir Makao kalba. Greta jos egzistuoja dar keletas žemyninės Kinijos tarmių, kurios dažniausiai vartojamos tik kaip šnekamosios – tai nesunormintos Kantono tarmės bei siji tarmės, iš kurių svarbiausia – Taišano.
Nuorodos
Yue Chinese Chino cantonés 粵語 Kantonees Kantonesisk Język yue pnb:یو چینی Юэ (язык) காந்தோநீசிய மொழி ภาษาจีนกวางตุ้ง wuu:粤语 粤语 粵語 粵語
Testamentas
Testamentas – dokumentas, kuriuo asmuo (testatorius) nurodo kitų asmenų teises į jo turtą po jo mirties. Tai asmeninis vienašalis įstatymo nustatyta tvarka ir forma testatoriaus sudarytas sandoris, dėl jo turto (turto dalies) paveldėjimo po mirties, kurį testatorius gali bet kada pakeisti, papildyti arba panaikinti (atšaukti) ir kurio teisiniai padariniai atsiranda testatoriui mirus.
Jonas Motiejūnas-Valevičius
Jonas Motiejūnas-Valevičius (1893 m. birželio 22 d. Galvydžiai, Svėdasų valsčius, Rokiškio apskritis – 1959 m. lapkričio 13 d. Vilnius, palaidotas Saulės kapinėse.) – Lietuvos visuomenės ir karinis veikėjas, Lietuvos kariuomenės majoras.
Biografija
1914 m. mobilizuotas, 1915 m. baigė Kijevo 1-ąją karo mokyklą. Kaip Rusijos imperijos kariuomenės karininkas dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, sužeistas. 1917 m. paskirtas šturmuotojų bataliono vadu. 1918 m. grįžo į Lietuvą, Vilniaus krašte telkė partizanų būrį, jam vadovavo. Nuo 1918 m. lapkričio 28 d. Lietuvos kariuomenės savanoris, Pirmojo pėstininkų pulko bataliono vadas, dalyvavo nepriklausomybės kovose. 1919 m. Marijampolės, vėliau Šiaulių karo komendantas, ypatingų pavedimų karininkas prie Vyriausiojo kariuomenės vado. Kovojo su bolševikais operacijoje užimant Panevėžį, Kupiškį, Obelius bei Zarasus. 1919 m. rudenį kovose su bermontininkais prie Radviliškio sunkiai sužeistas. 1919 m. majoras. 1920 m. Vidaus reikalų ministerijos Kauno policijos vadas, Dešimtojo pėstininkų pulko vadas. 1920–1921 m. I rūšies ypatingų reikalų karininkas prie Vyriausiojo kariuomenės vado. Nuo 1921–1922 m. vidaus reikalų ministerijos policijos inspektorius, Piliečių apsaugos departamento administracijos skyriaus viršininkas, nuo 1922 m. rugpjūčio 1 d. šio departamento vicedirektorius, nuo 1924 m. sausio i d. referentas, 1925 m. – direktorius. Nuo 1925 m. birželio 12 d. iki 1939 m. liepos 1 d. Utenos apskrities viršininkas ir valdybos pirmininkas. Aktyviai dalyvavo tautininkų sąjungos Utenos skyriaus, kuriam vadovavo gydytojas Povilas Svilas, veikloje, rėmė Antano Namiko iniciatyvą, įsteigiant Utenoje kraštotyros muziejų. Nuo 1939 m. liepos 1 d. iki 1940 m. birželio 14 d. Alytaus, apskrities viršininkas.
1944 m. prasidėjus antrajai TSRS okupacijai liko Lietuvoje, slapstėsi, palaikė ryšius su su Krekenavos ir Ramygalos valsčiaus partizanais. 1947 m. gegužės 25 d. suimtas, ilgai kankintas, 1948 m. nuteistas 25 m. ir išvežtas į Spasko lagerį prie Karagandos, Kazachija. Dėl sveikatos ir senatvės 1955 m. paleistas.
Mustapha Yatabaré
Mustafa Jatabarė (Mustapha Yatabaré; g. 1986 m. sausio 26 d.) – Prancūzijoje gimęs Malio futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje. Žaidžia Turkijos klube Sivasspor.
Čopas
Čopas  – miestas Užkarpatės srityje, vakarų Ukrainoje, netoli pasienio su Slovakija ir Vengrija. Nuo Vengrijos miesto Zahono skiria Tisos upė.
Mustapha Yatabaré
Futbolininkas karjerą pradėjo gimtojo Bovė miesto klube AS Beauvais Oise. Profesionalo karjerą pradėjo regioninės lygos klube Villemomble Sports, o 2008 m. debiutavo Ligue 2 su Clermont Foot.
Kadangi Mustafos Jatabarė tėvai kilę iš Malio, žaidėjas kviečiamas į šios šalies rinktinę. Joje debiutavo 2008 m. varžybose prieš Alžyrą. Dalyvavo 2010 m. Afrikos Tautų taurėje ir įmušė išlyginamą įvartį į Angolos rinktinės vartus.
Čopas
Keli alternatyvūs pavadinimai kitomis kalbomis:, , , ,.
Istorija
Csap (tuometinis miesto pavadinimas), kaip ir likusi Trans-Karpatų teritorija, priklausė Vengrijai iki 1920 m. Po Pirmojo pasaulinio karo (Trianono sutarties) atiteko naujai sukurtai Čekoslovakijai. Antrojo pasaulinio karo metu atiteko Vengrijai. Po karo (Jaltos konferencijos) tapo Ukrainos TSR dalimi.
Demografija
Pagal 2001 m. Ukrainos gyventojų surašymą, miestas turėjo 8 919 gyventojų, iš kurių 40 % buvo ukrainiečiai, 39,2 % etniniai vengrai ir 20,8 % čigonai, rusai, slovakai, baltarusiai bei žydai.
Būdos (Naujoji Ūta)
Būdos – kaimas Prienų rajono savivaldybėje. Kaimą supa Ivoniškio miškas.
thumb|500px|center
Istorija
1959 m. šiame kaime gyveno 5 šeimos – 25 gyventojai. Kaimas niekada nebuvo elektrifikuotas, todėl jaunimas į jį nesugrįžo, o senieji gyventojai išmirė. 2007 m. jame gyveno vienintelis 80-metis gyventojas Vincas Krupavičius. Visa kaimo teritorija baigiama apsodinti ąžuolais, uosiais ir kitokiais medžiais. 2012 m. kovo 9 d. numirė paskutinis šio kaimo gyventojas.
Frydrichas Vilhelmas I
Biografija
thumb|left|150px|Frydrichas Vilhelmas I vaikystėje thumb|left|150px|Frydricho Vilhelmo I žmona Sofija Dorotėja Frydrichas Vilhelmas I, kilęs iš Hohenzollernų dinastijos, buvo trečiasis Frydricho III vaikas, iš antrosios santuokos su Hanoverio princese Sofija Šarlote. Turėjo vienintelę seserį Luizę Dorotėją, kuri 1700 m. ištekėjo už būsimojo Švedijos karaliaus Fredericko I, tačiau po penkerių metų mirė.
Būdos (Naujoji Ūta)
Partizanų kapavietė
Pietvakarių kryptimi nuo kaimo miške yra Lietuvos partizanų kapai (Naujosios Ūtos girininkija, Balbieriškio giria, 54 kvartalas, 30 sklypas). Kryžius, pastatytas 2000 m. šalia šioje vietoje buvusio bunkerio, 1945 m. kovo 7 d. žuvusių Dainavos apygardos Dzūkų rinktinės partizanų atminimui. Čia žuvo:
Frydrichas Vilhelmas I
Šeima
Pats Frydrichas Vilhelmas vedė 1706 m. būsimojo Anglijos karaliaus Jurgio I (1714–1727 m.) vienintelę dukterį, Braunšveigo-Liuneburgo princesę, Sofiją Dorotėją, su kuria susilaukė keturiolikos vaikų, tarp jų – būsimojo sosto paveldėtojo Frydricho II bei Luizės Ulrikos, kuri 1744 m. ištekėjo už būsimojo Švedijos karaliaus Adolfo Frederiko (1751–1771 m.).
Valdymo bruožai
Pateko į istoriją kaip „kareivių karalius“, kadangi, nors buvo labai religingas, bet grubus, reikalavęs besąlygiško paklusnumo ir nuolat dėvėjo uniformą. Buvo pirmasis monarchas Europoje, nuolat dėvėjęs uniformą. Sukūrė absoliutinę monarchiją. Prūsiją valdė pavyzdingai ir taupiai, organizuodamas valstybę pagal kariuomenės pavyzdį. Reformavo karališkuosius domenus ir Generalinius sąskaitybos rūmus. Sukūrė gerai funkcionavusį valdymo aparatą, išugdė ištikimų ir taupių valdininkų armiją, kurių dėka į valstybės iždą surinko 9 milijonus talerių. Valdovų rūmų ir kitų valdžios institucijų išlaidas sumažino 6 kartus. Centrine valdymo įstaiga tapo Generalinė direktorija.
Buvo veikiamas pietistinių idėjų. Vadovavosi nuostata, kad visuomenei pakanka Biblijos ir karinio statuto. Skatino žemės ūkį ir merkantilizmą, rūpinosi, kad valstiečiai keltųsi į naujas žemes ir šitaip padidino gaunamos žemės ūkio produkcijos kiekį.
Pirmuoju luomu valstybėje pavertė karininkų bajorų korpusą. 1733 m. paskelbė vad. „kantonistų reglamentą“, pagal kurį visa Prūsija buvo padalinta į specialias karines apygardas – kantonus. Karinei tarnybai pradėta registruoti visus vyriškos lyties vaikus, o kariuomenę įsakyta papildyti kiekvienam pulkui imant sveikus, 20 metų sulaukusius rekrūtus iš jam priskirto kantono. Nuo to laiko karo prievolininkų pagrindą Prūsijoje sudarė valstiečiai. Priverstinę bajorų tarnybą pakeitė mokesčiu. Tai leido nuo 38 000 iki 83 000 žmonių padidinti Prūsijos kariuomenę, ji tapo trečioji pagal dydį Europoje. Kariuomenės kovingumą stiprino muštru ir drausme. Taip pat šiurkščiai auklėjo savo sūnų, būsimąjį – Frydrichą II.
Palikuonys
Santuokoje su Sofija Dorotėja (1687–1757) gimė keturiolika vaikų iš kurių išgyveno dešimt:
Daujotai (Raseiniai)
Daujotai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Ilgižių III. Į vakarus nuo kaimo teka kairysis Dubysos intakas Palonas.
Julija Brazauskienė
Julija Brazauskienė (1932 m. – 2011 m. balandžio 16 d. Turniškėse, Vilniuje) – Algirdo Mykolo Brazausko (1932–2010), pirmojo nepriklausomybę atkūrusios Lietuvos prezidento, LKP CK pirmojo sekretoriaus pirmoji žmona.
Biografija
Baigė Kauno medicinos institutą (kartu su Julija studijavo ilgametis A. Brazausko gydytojas bei bičiulis Adolfas Berūkštis).
Dirbo gydytoja pulmonologe.
Su A. Brazausku susipažino vienoje Kauno čiuožyklų. Susituokė 1957 m. dar būdami studentai. Jiedu abu išsiskyrė į viešumą iškilus A. M. Brazausko romanui su Kristina Butrimiene. Išaugino dvi dukras dvynes (g. 1959 m.): Audronę Usonienę, gydytoją, ir Laimą Mertinienę, menotyrininkę.
Palaidota Kairėnų kapinėse.
Latvijos futbolo varžybos 2003 m.
Latvijos futbolo varžybos 2003 m.
Kvangdžu sukilimas
300px|thumb|Mangvol-dong kapinės, kuriose palaidotos sukilimo aukos. Kvangdžu sukilimas arba Kvangdžu demokratinis judėjimas  – 1980 m. gegužės 18–27 dienomis Pietų Korėjos Kvangdžu mieste vykęs gyventojų sukilimas, nukreiptas prieš Čion Duhan įvykdytą karinį perversmą ir valdžios užėmimą. Susirėmimų tarp civilių ir armijos metu žuvo keli šimtai žmonių.
Čion Duhan valdymo metu incidentas buvo pristatomas kaip komunistų ir jų šalininkų maištas, tačiau atkūrus demokratiją, Kvangdžu įvykiai buvo pripažinti kaip kova prieš karinę autokratiją. 1997 m. Čion Duhan, No Tėu ir 17 kitų asmenų buvo apkaltinti sąsajomis su daug aukų pareikalavusiu Kvangdžu protestų malšinimu, pripažinti kaltais ir nuteisti, tačiau netrukus bausmės jiems buvo dovanotos.
Gegužės 18-ta Pietų Korėjoje yra minima kaip Kvangdžu aukų atminimo diena.
Priežastys
Po Pak Čionghy mirties, 1979 m. gruodį prezidentu buvo išrinktas tuometinis premjeras Čoi Kjūha. Jis iškėlė siekį šalyje grąžinti demokratinę tvarką, tačiau nesulaukė palaikymo iš armijos, verslininkų ir kitų įtakingų grupių. Jau 1979 m. gruodį generolas Čion Duhan surengė perversmą ir perėmė didelę dalį valdžios į savo rankas. Nors Čoi Kjūha liko poste, jis nesugebėjo kontroliuoti padėties. Po šalį išplito dideli, daugiausiai studentų organizuojami protestai, kuriais reikalauta demokratijos atkūrimo. Situacijai tapus vis labiau įtemptai, 1980-tųjų gegužės viduryje generolas Čion Duhan paskelbė nepaprastąją padėtį ir galutinai perėmė valdžią. Čoi Kjūha buvo priverstas atsistatydinti. Čion Duhan vadovaujama kariuomenė siekdama įvesti tvarką ėmė malšinti gyventojų demonstracijas, uždraudė politinius susibūrimus, leidinius, suiminėjo disidentus. Šios priemonės buvo veiksmingos visoje šalyje, išskyrus Kvangdžu miestą, kur protestai tebesitęsė.
Eiga
1980 m. gegužės 18 d. dieną lig tol taikios studentų demonstracijos peraugo į smurtinius susirėmimus tarp vietinių civilių gyventojų ir į miestą įvestos armijos. Gegužės 19 d. gyventojai privertė kareivius atsitraukti ir perėmė miesto valdymą. Nesitaikstydamas su tokia padėtimi, Čion Duhan įvedė į Kvangdžu stipresnes armijos pajėgas, gyventojų malšinimui buvo leista naudoti brutalesnius metodus. Miestas buvo apsuptas, užblokuoti keliai. Kovos tarp apsiginklavusių civilių ir armijos su pertraukom truko iki 27-tos dienos, kol galiausiai armija sukilimą numalšino.
Pasekmės
Sukilimas pareikalavo kelių šimtų aukų; keli tūkstančiai žmonių buvo areštuoti ir įkalinti.
Kvangdžu sukilimas prisidėjo prie Čion Duhan populiarumo smukimo. Įvykis tapo pasipriešinimo autoritarizmui simboliu, kuris įkvėpė vėlesnius demokratinius judėjimus. Sukilimas paskatino ir antiamerikietiškų nuotaikų plitimą, nes malšinime dalyvavusių padalinių panaudojimas turėjo būti patvirtintas JAV vadovybės.
229 m. pr. m. e.
'''229 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Plikasis ąsotenis
Plikasis ąsotenis (Nepenthes gymnamphora) – ąsoteninių (Nepenthaceae) šeimos vabzdžiaėdis augalas.
Endeminė rūšis.
1618 m.
1618 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Jolanta Malijauskienė
Jolanta Malijauskienė (g. 1964 m. Kačerginėje) – Lietuvos teisėja, Trakų rajono apylinkės teismo pirmininkė.
Biografija
1982 m. baigė Kačerginės vidurinę mokyklą. 1982-1987 m. studijavo Vilniaus universitete. 1987-1993 m. dirbo Vilniaus miesto savivaldybės juriste, 1993-1999 m. Lietuvos Respublikos advokatūroje, 1999-2009 m. Vilniaus miesto pirmajame apylinkės teisme teisėja. Nuo 2009 m. – Trakų rajono apylinkės teismo teismo pirmininkė.
Melikertas
thumb|right|270px||[[Atamantas|Atamanto pamišimas. Atamanto rankoje Learchas, iš kairės pusės Ino su Melikertu]]
Melikertas (vėliau Palaemonas) – graikų mitologijoje Orchomeno karaliaus Atamanto ir Ino sūnus, Learcho brolis.
Ėmus Ino ir Atamantui auginti Ino sesers Semelės sūnų dievą Dionisą, deivė Hera užsirūstino ant Ino ir Atamanto, kad jie ėmėsi auginti jos nekenčiamos Semelės sūnų ir pasiuntė Atamantui pamišimą. Pamišęs Atamantas nužudė savo sūnų Learchą. Vos spėjo nuo jo pabėgti Ino ir Melikertas. Vyras nusivijo juos ir buvo besučiumpąs. Netekusi vilties Ino su sūnum Melikertu nuo pakrantės uolų puolė į jūrą. Jūroje juos priglaudė nereidės ir nuo to laiko jie gyvena jūros gelmėse. Ino tapo deive Leukotėja, o Melikertas – Palaemonu.
Augustavo istorija
Iki miesto įkūrimo
thumb|right|250px|Baltų genčių gyvenami plotai XII a. Apie 9 tūkst. metų pr. m. e. šalia Mėtos ežero būta žmonių gyvenvietės, kurioje pagal atliktus archeologinius kasinėjimus galima spėti gyveno trys šeimos. Kasinėjimų metu rasti titnago dirbiniai. Šiek tiek toliau nuo šios vietos apie IV ir III amžiuose pr. m. e. būta neolito laikų žmonių gyvenvietės. Apie VIII a. pr. m. e. į šias vietoves atsikraustė Baltų gentys. Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta - jotvingiai. 1283 m. jotvingius sumušė kryžiuočių ordinas ir užėmė šias žemes. 1392 m. Vytautas Didysis su savo kariuomene sugriovė kryžiuočių Metenburg pilį, kuri buvo šalia Mėtos upės. 1422 m. pasirašyta Melno taika, po kurios gyvenvietė oficialiai tapo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės dalimi. Gyvenvietė pirmąkart minima 1496 metais, nes šioje vietovėje prie Mėtos upės pradėti imti muito mokesčiai.
XVI a. - 1795 m.
thumb|left|100px|[[Žygimantas Augustas]] 1526 m. Jonas Radvila III gyvenvietėje įkūrė smuklę ir prekybos punktą, nes gyvenvietė buvo prekybos kelių sankryžoje tarp Lietuvos ir Prūsijos, Varšuvos ir Krokuvos. Pasak legendos miestas pavadintas Žygimanto Augusto garbei. 1546 m. karalienė Bona norėjo pavadinti gyvenvietę Zygmuntowo. 1557 m. miestui suteiktas Augustavo miesto herbas. 1561 m. gegužės 16 d. Žygimantas Augustas suteikdamas Magdeburgo teises pavadino Augustavu. Iki Liublino unijos miestas buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijoje. 1569 m. sieną tarp Lenkijos ir Lietuvos nustačius Mėtos upe Augustavas atiteko Lenkijai, nors miesto kapinės liko Lietuvos pusėje. Miestas sparčiai vystėsi XVII a. pradžioje (1580 m. mieste buvo 270 namai, XVII a. pradžioje jau 500 namų ir 2,500 gyventojų. 1656 m. po Prostkų mūšio totoriai su Jono Kazimiero Vazos kariuomene nusiaubė miestą, žudė ir ėmė į nelaisvę vietinius gyventojus. 1674 m. mieste įsikūrė kahalas, žydų bendruomenė. XVII a. antrojoje pusėje miestą ištiko maras. 1700-1721 m. vyko Šiaurės karas, kurio metu per miestą ėjo įvairiausios kariuomenės LDK, Lenkijos, Švedijos, Rusijos, Saksų ir Brandenburgo. 1710 m. mieste siautėjo maras. XVIII a. antroje pusėje miesto atsigavimas siejamas su Lietuvos dvaro paiždininkiu Antanu Tyzenhauzu, kuris miesto apylinkėse statė naujas gamyklas ir bandė konkuruoti su netoliese esančiu Ščebros kurortu. Mieste neišliko XVIII a. pastatų.
1795 - 1914
thumb|right|200px|[[Augustavo kanalas]] 1795 m. po III Abiejų Tautų Respublikos padalijimo miestas atiteko Prūsijos karalystei ir įėjo į Naujosios Rytų prūsijos regiono sudėtį. Čia buvo Dambravo apskrities teismas ir administracinis centras. Apie 1800 m. pastatytas pirmasis miesto mūrinis namas. 1807 m. įėjo į Varšuvos hercogystės, o nuo 1815 m. Lenkijos karalystės sudėtį. 1808 m. miestas tapo Lomžos departamento centru. 1812 m. žygio į Rusiją metu pro miestą ėjo Napoleono kariuomenė. 1815 m. po Vienos kongreso miestas atiteko Lenkijos Kongreso karalystei ir tapo Augustavo vaivadijos centru. 1829 m. pastatytas Augustavo paštas. 1836 m. mieste pastatyta Augustavo miesto rotušė. 1837 m. sukūrus Augustavo vaivadiją, jos centras perkeltas į Suvalkus, Augustavas tapo apskrities centru Augustavo, o nuo 1867 m. – Suvalkų gubernijoje. 1831 m. prasidėjo 1831 m. sukilimas, mieste ir apylinkėse vyko kautynės su Rusijos kariuomene. 1831 m. po nesėkmingų lenkams kautynių ties Ostrolenka, vadinamasis Gelgaudo korpusas su 12 000 karių, ties Raigardu gegužės 29 d. sumušęs rusų generolą Sackeną, žygiuodamas į Lietuvą perėjo per Augustavą. Miesto prekybinę reikšmę pakėlė 1825–1839 m. iškastas Augustavo kanalas. Per 1863 m. sukilimą Augustavo miškuose veikė kelios sukilėlių rinktinės. 1866 m. Augustavo gubernija padalinta į Suvalkų guberniją ir Lomžos guberniją, miestas pateko į Suvalkų guberniją. 1891 m. mieste pastatytas Augustavo Caro Aleksandro III paminklas. XIX a. pabaigoje mieste architektas Henrikas Markonis sukūrė nemažai klasicistinio stiliaus pastatų. XIX a. mieste klestėjo kontrabanda dėl miesto artumo šalia Prūsijos. 1894 m. pradėta Rusijos kariuomenės kareivinių statyba. 1897 m. mieste pastatytas Augustavo Petro Bagrationo paminklas. XX a. pradžioje per Augustavą nutiestas geležinkelis į Gardiną. XX a. pradžioje mieste gyveno 13,000 žmonių.
Pirmasis pasaulinis karas 1914-1918
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui Augustavo girioje vyko rusų ir vokiečių mūšiai. Pirmą kartą VIII vokiečių armijos III divizija Augustavą užėmė 1914 m. rugsėjo 16 d., tačiau kiek vėliau rusai miestą atsiėmė. Antrą kartą Augustavo miškai pagarsėjo 1915 m. vasario mėn., kai vokiečių VIII ir X armijos puolė pietvakarių Lietuvą. Tuomet Augustavo miškuose buvo apsupta didelė Rusijos kariuomenės dalis su XX pėstininkų korpusu. 1916 m. vokiečiai mieste pastatė didelę lentpjūvę.
Tarpukaris 1918-1939
thumb|Teritorija priskirta Lietuvai pagal [[Lietuvos-Tarybų Rusijos taikos sutartis|1920 metų liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį]]
1919 m. liepą Vokietijos kariuomenė pasitraukė iš miesto. Augustavas figūravo ir Lietuvos nepriklausomybės kovose. 1920 m. liepą rusams veržiantis į Lenkiją, lenkai atsitraukė ir iš jų okupuotos Suvalkų žemės. Tada pasienį su lenkais palei Augustavo kanalą užėmė Lietuvos kariuomenės dalys. Rugpjūčio 16 d. lenkų kariuomenė prieš Raudonąją armiją pradėjo kontrpuolimą. Lenkai prisiartino prie Lietuvos pasienio ir pradėjo spausti ten buvusią Lietuvos apsaugą. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį miestas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1920 m. rugpjūčio 28 d. Augustavas pateko į lenkų rankas. Kovoje su lenkų ulonais žuvę lietuviai kariai palaidoti Augustavo girioje, Plaskų valsčiaus Serski Laso kaimo kapinaitėse. 1921 m. mieste susikūrė Lenkijos kariuomenės 1 Krechovieckių kavalerijos pulkas. Lenkų valdžioje miestas tapo Baltstogės, vėliau Suvalkų vaivadijos centru. 1921 m. čia gyveno 8 300 gyv., 1934 m. apie 13 tūkst. gyventojų, 1939 m. 14,900 gyeventojų. 1921 m. mieste gyveno 2261 žydai, kurie sudarė 25,8% miesto gyventojų. Tarpukaro laikotarpiu mieste sparčiai vystėsi turizmo pramonė.
Antrasis pasaulinis karas 1939-1945
1939 m. rugsėjo 25 d. į miestą įžengė Raudonoji armija ir iki 1941 m. birželio 22 d. miestas priklausė Baltarusijos TSR, Augustavo rajonui. Per sovietų okupaciją buvo suiminėjami, tremiami ir žudomi vietiniai gyventojai, daugiausiai inteligentija, religinių struktūrų atstovai ir Lenkijos kariuomenės atstovai. 1941 m. birželio 22 d. miestą užėmė Vokietijos kariuomenė. 1941–1944 m. laikotarpiu miesto žydai buvo išvežti į Treblinkos koncentracijos stovykklą, mieste įkurtas žydų getas. Šiuo laikotarpiu miestas ir jo apylinkės neteko apie 18,000 gyventojų. Per antrąjį pasaulinį karą sugriauta apie 70% miesto pastatų.
Čekijos karalystė
Čekijos karalystė, arba Bohemijos karalystė  – valstybė, buvusi Centrinėje Europoje, de facto nepriklausomas Šventosios Romos imperijos narys. Čekijos karalius buvo vienas iš Šventosios Romos imperijos elektorių iki imperijos panaikinimo 1806 m. Daugelis Čekijos karalių buvo išrinkti Šventosios Romos imperijos imperatoriais. Čekijos karalystė sostinė Praha XIV a. pab., taip pat XVI a. pab. ir XVII a. pr. buvo faktinė Šventosios Romos imperijos sostinė. Nuo 1526 m. karalystės valdovais buvo Habsburgų ir Habsburgų Lotaringų dinastijos.
Po Šventosios Romos imperijos panaikinimo Bohemija tapo Austrijos imperijos, o nuo 1867 m. Austrijos-Vengrijos imperijos dalimi. Bohemija išlaikė formalų atskiros Čekijos karalystės statusą iki 1918 m., o Praha buvo vienu svarbiausių imperijos miestų. Paskutiniais Austrijos-Vengrijos imperijos gyvavimo metais Bohemija buvo labiausiai išsivysčiusi ir ekonomiškai pažangiausia Austrijos Karūnos teritorija. Čekų kalba buvo pagrindine parlamento ir kilmingųjų kalba iki 1627 m., kai buvo numalšintas Čekijos luomų sukilimas. Po to lygiaverte kalba tapo vokiečių, kuri tapo dominuojančia kalba parlamente iki čekų nacionalinio atgimimo XIX a. Vokiečių kalba taip pat buvo plačiai naudojama daugelio miestų administracijoje, po to, kai ten XIII a. atvyko vokiečių persikėlėliai. Karaliaus dvare buvo naudojamos čekų, lotynų ir vokiečių kalbos, priklausomai nuo laikotarpio ir valdovo.
Čekijos karalystė apėmė dabartinę Čekiją, o savo didžiausio teritorinio išsiplėtimo metu jai priklausė ir dalis dabartinių Austrijos, Vokietijos, Vengrijos, Italijos, Lenkijos, Slovakijos, Slovėnijos ir Ukrainos (Užkarpatės sritis).
Po Centrinių valstybių sąjungos pralaimėjimo Pirmajame pasauliniame kare karalystė ir imperija buvo panaikintos. Bohemija tapo naujosios Čekoslovakijos valstybės pagrindu.
XIII a. (iškilimas)
Pagal šią bulę Čekų karalius buvo atleidžiamas nuo visų pareigų Šventajai Romos imperijai išskyrus dalyvavimą imperijos pasitarimuose. Buvo atšaukta imperijos prerogatyva tvirtinti kiekvieną Bohemijos valdovą ir skirti Prahos vyskupą.
XIII a. buvo dinamiškiausias Pšemyslidų dinastijos valdymo periodas Čekijoje. Imperatoriaus Frydricho II buvo sutelktas į Viduržemio jūros regiono reikalus ir dinastines kovas žinomas kaip Didysis tarpuvaldis (1254–73 m.), dėl to imperijos valdžia Centrinėje Europoje susilpnėjo. Mongolų invazijos (1220-42 m.) nukreipė Čekijos rytinių kaimynų – Lenkijos ir Vengrijos – dėmesį. Tuo pasinaudoję Čekijos valdovai plėtė savo valdas ir įtaką. Otokaras II (1253–78 m.) vedė vokiečių princesę Margaretą Austrę ir tapo Austrijos kunigaikščiu, kuris valdė Aukštutinę ir Žemutinę Austrija bei dalį Štirijos. Jis užkariavo likusią Štirijos dalį, didžiąją dalį Karintijos bei dalį Karniolos. Otokaras II, vadinamas „geležies ir aukso karaliumi“ (geležies dėl savo užkariavimų, aukso dėl savo turtų), nugalėjo Vengriją Kresenbruno mūšyje, kuriame kovėse daugiau nei 200 000 karių. jis taip pat dalyvavo kryžiaus žygyje prieš prūsus, kurio metu 1256 m. buvo įkurtas Karaliaučius. Nuo 1273 m. Habsburgų imperatorius imperatorius Rudolfas I ėmė atstatinėti imperijos valdžią. Spaudžiamas Rudolfo I ir nesutardamas su maištingais Čekijos didikais 1276 m. Otokaras prarado visas savo vokiškąsias valdas, o 1278 m. žuvo Marchfeldo mūšyje su Rudolfu I.
Karaliaus Otokaro I įpėdiniu tapo Venceslavas I iš antrosios jo santuokos. Čekijos karalius Venceslavas II 1300 m. buvo karūnuotas Lenkijos karaliumi, o jo sūnus Venceslavas III po metų buvo karūnuotas Vengrijos karaliumi.
XIII a., dažnai skatinant Pšemyslidams vyko aktyvi vokiečių imigracija („Ostsiedlung“). Vokiečiai apgyvendino miestus ir kalnakasybos regionus Bohemijos periferijoje, o atskirais atvejais kūrė kolonijas ir šalies centrinėje dalyje. Svarbiomis vokiečių gyvenvietėmis buvo Stříbro, Kutna Hora, Německý Brod (dabartinis Havličkūv Brodas), ir Jihlava. Vokiečiai atsinešė ir savo teisę, kuri tapo pagrindu vėlesnei Bohemijos ir Moravijos komercinei teisei. Greit išplito santuokos tarp čekų didikų ir vokiečių.
XIV a. („Aukso amžius“)
thumb|left|Pšemyslidų dinastijos valdoma teritorija apie 1301 m.
XIV a., o ypač Karolio IV (1342-78) valdymas, laikomas Čekijos Aukso amžiumi. 1306 m. Pšemyslidų linija išmirė ir po dinastinių karų Čekijos karaliumi buvo išrinktas Jonas Liuksemburgietis. Jis vedė Venceslavo II dukterį Elžbietą Čekę (1292–1330). Jo įpėdiniu tapo Karolis IV, antrasis Liuksemburgų dinastijos karalius. Jis sustiprino Čekijos karalių galią ir prestižą. 1356 m. Čekijos karaliai tapo Šventosios Romos imperijos imperatoriaus elektoriais ir jais buvo iki imperijos panaikinimo 1806 m.
Vėlesnė istorija
Vėliau Čekijos karūna nuolat priklausė Habsburgams iki pat Austrijos imperijos panaikinimo 1918 m. 1867 m. įkūrus Austrijos-Vengrijos imperiją Čekija priklausė austriškajai imperijos daliai.
Daujotėliai (Raseiniai)
Daujotėliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Ilgižių III.
Rožinio kalnas
Rožinio kalnas  – moreninė kalva šiaurės rytų Lenkijoje: Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Krasnapolio valsčiuje, Žubravo ežero rytiniame krante. Nuo 152,0 m virš jūros lygio esančios viršūnės gerai matosi apačioje plytintis ežeras. Archeologu tvirtinimu, kalva dar geležies amžiuje buvo naudojama gynybos tikslams. Ant Rožinio kalno pastatytas kryžius stebimas nuo šalia einančio kelio iš Ramenkinės į Krasnę. Kalno pavadinimas siejamas su padavimu apie karvių piemenį, viršūnėje radusį rožinį.
230 m. pr. m. e.
'''230 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Vu kinų kalba
Vu kinų kalba (吴语 = Wú Yǔ) – kinų kalbos tarmių grupė (gali būti laikoma atskira kalba), vartojama Kinijos rytinėje dalyje – Šanchajuje, Džedziango, Dziangsu, vietomis Anhui, Dziangsi, Fudziano provincijose bei kinų užjūrio diasporoje. Tradicinis vu kalbos centras laikomas Sudžou miestas. Būtent šito miesto tarmė laikoma prestižine tarp vu tarmių.
Išskiriamos 5 vu tarmės:
Vu kalba, kaip ir minų tarmės, turi išlaikiusi daug senosios kinų kalbos ypatybių. Tačiau Kinijos valdžia skatina vietoje vu kalbos vartoti standartinę kinų kalbą.
Sankt Lorencas I
Sankt Lorencas arba Svetlovas (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, nuo 2006 m. gruodžio 28 d. Kovrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities Sankt Lorenco dvaro palivarkas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. – 2006 m. Romanovo apylinkės kaimas.
Seinų sinagoga
Seinų sinagoga  - sinagoga esanti Seinų mieste ul. Józefa Piłsudskiego 37 gatvėje prieš Seinų Baltąją sinagogą. Sinagoga buvo pastatyta XIX a. 6 dešimtmetyje vietoje Seinų senosios sinagogos, kurios steigėjas buvo rabinas Mozė Icchakas Avigdoras. Pastate buvo ješiva ir žydų kahalas. Per II pasaulinį karą sinagoga buvo stipriai suniokota. Po karo sinagogoje buvo grūdų sandėlis, šiuo metu pastate įsikūrę kultūros namai. Mūrinė sinagoga yra stačiakampio formos. Rytinėje pastato dalyje buvo pagrindinė maldų salė. Pastate yra 15 pusiau apskritų langų. Vakarinėje dalyje buvo kahalo patalpos.
Keibiškis
Keibiškis – buvęs viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Geidžiūnų, Dirvoniškių miško pašonėje.
Istorija
Panaikintas 1984 m.
Viktoras Turovskis
Viktoras Turovskis (1924 m. rugsėjo 29 d. Rybolio k., Bialystoko vaivadijoje, Lenkija – 1979 m. gegužės 22 d. Vilniuje) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Baigęs Gardino (Grodno-Baltarusija) gimnaziją, 1945 lankė parengiamuosius muzikos kursus prie Minsko konservatorijos. 1946–1952 choro dirigavimą studijavo Vilniaus ir Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. J. Motiekaitis). Studijuodamas dainavo Valstybinio radijo komiteto vokaliniame ansamblyje ir mokytojavo Vilniaus vidurinėse mokyklose. Baigęs studijas, vadovavo jvairiems Vilniaus miesto meno mėgėjų kolektyvams. 1955–1979 buvo Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų Lenkų dainų ir šokių liaudies ansamblio „Vilija" meno vadovas ir dirigentas. Ansamblis turėjo parengęs įdomių koncertinių programų, daug koncertavo Lietuvoje ir užsienyje.
Nuo 1961 V. Turovskis dėstė muziką Vilniaus pedagoginėje mokykloje, iki 1973 buvo muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas, iki 1976 merginų choro vadovas. Choras ne kartą pelnė pirmąsias ir kitas prizines vietas meno mėgėjų apžiūrose ir respublikinių dainų švenčių konkursuose. Chorvedys šefavo įvairius meno mėgėjų kolektyvus, dirigavo Vilniaus miesto ir respublikinėse dainų šventėse (1965, 1970, 1975). 1975 jam suteiktas nusipelniusio kultūros – švietimo darbuotojo garbės vardas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Aigaras Ciprusas
Aigaras Ciprusas (g. 1972 m. sausio 12 d. Rygoje) – latvių ledo ritulininkas, puolėjas.
Latvijos vyrų ledo ritulio rinktinės sudėtyje dalyvavo 11 pasaulio čempionatų ir 2 olimpinėse žaidynėse. 2006 m. sezoną pradėjo Latvijos ledo ritulio lygos klube DHK Latgale, bet sužaidęs ten kelias rungtynes pasirašė sutartį su Italijos Asiago Vipers.
Daujotiškė
Daujotiške vadinami kaimai: