cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Černobylio dienoraščiai
Siužetas
Po Europą keliaujantys šeši turistai ryžtasi aplankyti neeilinį miestą – Pripetę, kur gyveno Černobylio atominės elektrinės darbuotojai. Nusisamdę gidą, jie ima apžiūrinėti apleistą miestą. Kai vienoje nuotraukoje jie netyčia pastebi neaiškų objektą, draugai nusprendžia, kad mieste vaidenasi. Tačiau netrukus jie supras, kad iš tikro jie siaubingai apsiriko…
Klaipėdos krašto seimelis
Istorija
Pagal 1919 m. pasirašytą Versalio taikos sutartį Klaipėdos kraštas (Memelio teritorija) buvo atsietas nuo Rytų Prūsijos, Vokietijos imperijos, ir laikinai pavaldus Tautų Sąjungai. Po lietuvių inicijuoto Klaipėdos sukilimo 1923 metais, krašto kontrolė buvo perduota Lietuvai su sąlyga, kad Lietuvos respublika laikysis Klaipėdos konvencijos sąlygų. Į Klaipėdos konvenciją buvo įtrauktas Klaipėdos krašto statutas, kuriame įtvirtinta regiono įstatymų leidyba, teisminė, administracinė ir finansinė autonomija nuo Lietuvos respublikos. Konvencija taip pat nustatė autonominių institucijų – vietos parlamento (Seimelio) ir Klaipėdos direktorato (vykdomosios valdžios) – santykį. Parlamentas buvo renkamas demokratiniu būdu proporcingai pagal gyventojų skaičių, kuriame 5 000 gyventojų buvo skiriama viena parlamentaro vieta. Parlamentas turėjo galią atleisti krašto direktoratą bei Lietuvos respublikos paskirtą regiono gubernatorių. Tokiu atveju nauji rinkimai įvykdavo per ateinančias šešias savaites. Gubernatorius turėjo veto teisę parlamento sprendžiamiems įstatymams, tačiau tik tuo atveju, jeigu parlamento svarstomi įstatymai pažeisdavo Klaipėdos konvencijos nuostatas, Lietuvos respublikos Konstituciją ar kitas tarptautines teises. Iš 165 priimtų įstatymų 1925-1938 m. laikotarpiu, 62 įstatymai buvo vetuoti. Parlamentas buvo atsakingas už krašto švietimą, religinius klausimus, visuomenės sveikatą ir gerovę, vietos infrastruktūrą, civilinę, baudžiamąją ir ekonominę įstatymų leidybą, finansus, teismų organizavimą ir kt.
Visuose parlamento rinkimuose buvo renkami 29 atstovai, kuriuose absoliučią pergalę užsitikrindavo pro-vokiškos partijos. Vokietijai palankus parlamentas dažnai konfliktuodavo su pro-lietuvišku direktoratu. Pirmuosius tris parlamentus paleido direktoratas kartu su gubernatoriumi. 1932 metais Hagoje veikusiame nuolatinio teisingumo teisme vienoje byloje teismas pripažino, kad Lietuvos respublika neturėjo pagrindo atleisti trečiąjį Klaipėdos parlamentą. Po krizės apėmusios nacių aktyvistų išteisinimą, centrinės Lietuvos respublikos valdžios sprendimu 1935 metų parlamento rinkimai buvo atidėti ilgesniam nei numatyta konvencijoje šešių savaičių laikotarpiu viliantis sukurti palankesnes sąlygas lietuvių kandidatams Klaipėdos krašte. Tuo pačiu buvo pakeistas ir rinkimų įstatymas – rinkėjai dabar turėjo pateikti 29 atskirus biuletenius kiekvienam pageidaujamam asmeniui, o ne vieną partijos biuletenį. Pro-vokiškos partijos pateikė jungtinį sąrašą, kai pro-lietuviškos partijos - šešis atskirus sąrašus.
Pasaulio sunkiosios atletikos čempionatas
Pasaulio sunkiosios atletikos čempionatas – kasmetinis geriausių pasaulio sunkiosios atletikos sportininkų varžybos, kurias organizuoja Tarptautinė sunkiosios atletikos federacija. Pirmasis vyrų čempionatas įvyko 1891 m. Londone. 1987 m. įvyko pirmasis moterų čempionatas, o nuo 1991 m. vyrų ir moterų čempionatai vyksta kartu.
Vliorės karas
Vliorės karas – tai 1920 m. vykę mūšiai tarp Italijos pajėgų, dislokuotų Vliorės regione, ir smulkių Albanijos patriotų grupių. Karas tęsėsi 3 mėnesius ir turėjo didelį poveikį, sprendžiant Albanijos žemių priklausomybės likimą Paryžiaus taikos konferencijoje 1920 m. Vliorės karas buvo vienas iš veiksnių, įtvirtinant Albanijos nepriklausomybę.
Prielaidos
Prieš įsitraukdama į Pirmąjį pasaulinį karą kaip Antantės sąjungininkė Italijos karalystė turėjo 1915 m. pasirašiusi slaptą Londono sutartį, pagal kurią Italija pasižadėjo per mėnesį paskelbti karą Vokietijai ir Austrijai-Vengrijai, už tai karo pabaigoje gaudama kai kurių teritorijų. Šioje sutartyje Italijai buvo pažadėtos Albanijos žemės.
Konfliktas
Buvę įtvirtinimai negalėjo sulaikyti albanų kariuomenės puolimo ir revoliucinių judėjimų pačioje Italijoje. 1920 m. rugpjūčio 2 d. buvo pasirašytas Albanijos–Italijos protokolas, pagal kurį Italija turėjo palikti šalį. Šis susitarimas nubraukė Italijos pretenzijas į Vliorę ir mandatą valdyti Albaniją, išgelbėjant šios šalies teritoriją nuo tolesnio dalinimo. Ugnies nutraukimas buvo pasiektas rugpjūčio 5 d., taip užbaigiant nesutarimus tarp italų ir albanų.
Pasekmės
Tai buvo pirma Albanijos valstybės sutartis su užsienio šalimi. Italija pripažino Albanijos teritorinį vientisumą ir jos 1913 m. sienas. Vliorė buvo pirmoji nepriklausomos Albanijos sostinė.
Detlaukė
Detlaukė – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 7 km nuo Aleksandrijos.
457 m. pr. m. e.
'''457 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Branduolinis šnipinėjimas
Branduolinis šnipinėjimas – sąmoningas nelegalus valstybinių paslapčių apie branduolinį ginklą ir technologijas rinkimas ir/ar perdavimas kitoms šalims (šnipinėjimas). Branduolinio ginklo istorijoje žinomi daugelis branduolinio šnipinėjimo atvejų, taip pat daug įtariamo ar tariamo branduolinio šnipinėjimo atvejų. Kadangi branduoliniai ginklai paprastai laikomi svarbiausiomis valstybės paslaptimis, visos branduolinės valstybės turi griežtus apribojimus informacijos apie branduolinių ginklų konstrukciją, atsargas, paleidimo sistemas ir išdėstymą.
Manheteno projektas
Manheteno projekto, kurį siekdamos sukurti pirmuosius branduolinius ginklus Antrojo pasaulinio karo metu bendrai vykdė JAV, Jungtinė Karalystė ir Kanada], metu buvo keletas branduolinio špionažo atvejų, kai projekte dirbę mokslininkai arba technikai perdavė informaciją apie bombos kūrimą ir branduolinio ginklo konstrukciją Sovietų Sąjungai. Šie šnipai savo darbą tesė ir Šaltojo karo pradžioje. Kadangi daugelis šių incidentų pagarsėjo antikomunistinio judėjimo metu XX a. penktajame dešimtmetyje, ilgai buvo diskutuojama dėl įvairių su šiais atvejais susijusių detalių, nors daugelis klausimų buvo atsakyta paviešinus projekto VENONA įrašus, t. y. perimtą ir dešifruotą susirašinėjimą tarp sovietų agentų ir sovietų vyriausybės.
Tarp garsiausių su branduolinių paslapčių atskleidimu susijusių šnipų buvo:
Pakistanas
pakistaniečių inžinierius Abdul Kadir Khan, „Pakistano atominės bombos tėvas“, dalį savo žinių įgijo Nyderlandų branduolinės fizikos laboratorijose.
1975 m. JAV spec. tarnyba CŽV paprašė Nyderlandų patraukti Khaną baudžiamojon atsakomybėn.
Tubilustriumijos
thumb|right|180px|Romėnų kariai (rekonstrukcija) Tubilustriumijos – Senovės Romos šventės, vykdavusios kovo 23 d., paskutinę Kvinkvuatrijų šventimo dieną.,  buvo skirtos pagerbti Romos globėją, karo dievą Marsą ir sabinų deivę Neriną. Šventės vėl vykdavo gegužės 23 d., pagerbiant ugnies ir ugnikalnių dievą Vulkaną. Po jų šventoms apeigoms susirinkdavo komicijos Comitia Calatia išklausyti patricijų norus ir įpėdinių priesaikas.
Šventės vykusios Batsiuvių salėje (atrium sutorium) Argilete, amatininkų gatvėje miesto centre. Abejose šventėse buvo aukojami ėriukai. Tie romėnai, kurie nedalyvavo ceremonijoje, galėjo gėrėtis miesto gatvėse atliekamais Marso šokančių žynių (Salii) pasirodymais su šokiais ir dainomis. Tai buvo 12 patricijų jaunuolių, dėvėjusių pilną senovės kario aprangą su kardais ir legendiniais Marso skydais ankilais (ancile). Pasibaigus paradui, žyniai šventuosius ankilus grąžindavo saugojimui į šventyklą Forume.
Ginkluotės stabilizatorius
Ginkluotės stabilizatorius, patrankos stabilizatorius – ginklo (paprastai patrankos) ir taikiklių automatinio reguliavimo sistema tanke ar laive. Stabilizatorius užtikrina tikslų ginklo nutaikymą – išsaugo suteiktą vamzdžio kanalo ašies ir taikymo linijos kryptį svyruojant ginklo pagrindui (pvz., svyruojant tankui, laivui ir pan.). Paprastesni stabilizatoriai stabilizuoti ginklą ir taikiklį vienoje plokštumoje, tobulesni – dviejose plokštumose.
Stabilizatorius palengvina taikymąsi ir padidina taiklumą. Tai šiuolaikinio tanko, šarvuočio ar laivo ugnies valdymo sistemos dalis.
Techniniu požiūriu stabilizatorių sudaro jutiklių rinkinys ir procesorius, sujungti su patrankos ar pan. ginklo sukiojimo pavara. Jutiklių teikiamos informacijos dėka procesorius paskaičiuoja patrankos pavarų judesius, kurie kompensuoja patrankos nukrypimus dėl platformos judėjimo.
Patrankos stabilizatoriaus veikimą vaizdžiai demonstruoja vadinamieji „tankų šokiai“, kai tankas energingai sukiojasi ir važiuoja banguota vietove, tuo tarpu stabilizatorius laiko tanko patrankos vamzdį nukreiptą į taikinį. Vienas iš triukų tokiame demonstravime – tanko patrankos šūvis tankui šokant nuo tramplino.
Znad Wilii
Znad Wilii:
Malavis (miestas)
Malavis  – miestas Egipto centrinėje dalyje, Minjos muchafazoje, Nilo kairiajame krante, 40 km į pietus nuo Minjos. Tekstilės pramonė, išvystyti amatai. Žemdirbystės regiono centras. 15 km nuo Malavio yra Tuna el Gabalio nekropolis, kurio katakambose yra senovės Egipto laikotarpio gyvūnų mumijų. Taip pat netoli miesto yra koptų Šv. Fanos vienuolynas.
Prigimtinė teisė
thumb|[[Tomas Akvinietis – vienas prigimtinės teisės teoretikų (dailininkas Carlo Crivelli, 1476 m.)]] Prigimtinė teisė ir prigimtinės teisės teorija – viena seniausių teisės filosofijos ir teisės mokslo kategorijų. Nuo senų laikų prigimtinė teisė buvo priešinama su galiojančia (pozityviąja) teise kaip ideali, tobula netobulos egzistuojančios teisės atžvilgiu, kylanti iš pačios gamtos ir todėl nekintanti – priešinama su keičiama ir priklausoma nuo nustatyta žmogaus teise. Kaip tobula prigimtinė teisė yra sąlygojama, apibrėžiama per amžiną idealo bei tikrovės prieštarą, taip pat kai kuriomis pozityviosios teisės savybėmis, kurios pabrėžia šį prieštaravimą.
Pozityvieji įstatymai paprastai priimami ilgalaikiam taikymui. Kaip nustatytos bendro pobūdžio normos jie negali keistis kiekvienąkart keičiantis visuomeniniams santykiams, kuriems reguliuoti jie yra sukurti, nors tuo metu gyvenimas keičiasi bei kyla naujų santykių nustatymo poreikis. Netgi patys geriausi įstatymai retai tenkina visas asmenų grupes. Visuomeninių interesų įvairovę nebūtina atspindi teisėkūra. Todėl kyla nepasitenkinimas dėl pozityviosios teisės, kuris gali būti grindžiamas ir prigimtinės teisės reikalavimais. Pozityviosios teisės aktai yra keičiami bei subjektyvūs. Prigimtinė teisė laikoma viršesne už pozityviąją kaip tam tikra aukščiausioji teisė, kurios galia kyla iš gamtos – už pozityviąją teisę viršesnės normos. Laikantis pozicijos, kad egzistuoja prigimtinė teisė, manyta, kad egzistuoja tam tikros nuostatos tarsi nepriklausančios nuo žmogaus valios ir nustatytos pačios gamtos. Tokia įžvalga vertė ieškoti bei atrasti prigimtinės teisės pėdsakų galiojančioje teisėje bei teisės normose skirti nekeičiamas ir prigimtines nuostatas nuo nustatytųjų. Tokiu būdu prigimtinė teisė kaip koncepcija pagrindė praktinę reikšmę turintį reikalavimą dėl tobulesnės teisės, iš kitos pusės – natūraliai kylančią būtinybę stebėti, teoriškai nagrinėti žinomas nuostatas. Šie du aspektai papildo vienas kitą, tačiau negali būti suvesti vienas į kitą. Pirmuoju atveju prigimtinė teisė keliama virš pozityviosios, antru ji suprantama kaip tam tikra žinoma veikiančiosios teisės dalis. Toks dvilypumas pastebimas per visą prigimtinės teisės doktrinos formavimosi laikotarpį. Prigimtinė teisė susiformavo ne tik kaip teisės koncepcija, bet ir kaip atskira teisinė mokykla. Ja buvo grindžiama pozityvioji teisė. Šiai esant neteisingai, bet jos nuginčijimui nesant formalaus teisinio pagrindo, buvo remiamasi prigimtinės teisės reikalavimais. Prigimtine teise rėmėsi ir teisėkūra kai kuriose Europos valstybėse.
Prigimtinės teisės, prigimtinės teisės mokyklos antipodas (priešingybė) XX amžiuje laikytinas teisinis pozityvizmas, aukščiau visų normų keliantis pozityviąją teisę (galiojančius įstatymus, kitus formalius teisės aktus), padaręs didelę įtaką socialistinės teisės tradicijos valstybių teisiniame ir politiniame gyvenime (iki šiol kaip teisinė teorija turinti tvirtas pozicijas ir Lietuvos teisinėje sistemoje).
Prigimtinės teisės teoriją plėtojo tiek pasaulietinės, tiek ir religinės (bažnytinėje) teisėje (teoretikai – Tomas Akvinietis ir kiti).
Notreliečiai
Notreliečiai (Lamiales) – Magnolijainių (Magnoliopsida) klasės astražiedžių (Asteridae) poklasio augalų eilė.
Notreliečių (Lamiales) augalų šeimos pagal Cronquist sistemą
Lamiid
Legetėliai
Legetėliai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Pašušvio, tarp Paberžių ir Legečių miškų. Šiaurėje teka upelis Legetys. Praeina vieškelis.
Istorija
Iki XX a. vid. Legečių ir Legetėlių vietoje buvo Kirjanovo kaimas.
Eberhard Siebert
Eberhard Siebert (g. 1937 m. Klaipėdoje) – filologas, bibliotekininkas.
Pūstukas
thumb|right|150px|Pūstukai thumb|[[Klarnetas|Klarneto pūstukas]] Pūstukas – varinio ar medinio pučiamojo instrumento dalis, laikoma prie lūpų. Į jį pučiant, pradedamas formuoti garsas. Pūstukas veikia kaip rezonatorius, kuris perneša oro virpėjimą nuo lūpų link oro, esančio instrumente. Pūstuką sudaro įvairios formos tūbelė su anga, jungianti su pagrindine instrumento dalimi.
Skirtingų instrumentų pūstukai skiriasi, žemesnio tono instrumentų pūstukai taip pat būna didesni, siekiant maksimizuoti rezonansą. Pūstukas gali būti priderintas prie grojančio asmens lūpų formos.
458 m. pr. m. e.
'''458 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Vladislovas Konstantinas Tiškevičius Logoiskis
Vladislovas Konstantinas Tiškevičius Logoiskis (, 1809 m. – 1887 m. birželio 21 d.) – Lietuvos bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos, Bielopolsko šakos pradininkas. Tėvas Ferdinandas Tiškevičius Logoiskis. Motina Bogumila Chojecka.
Šeima
1836 m. vedė, žmona Marija Kržižanovska (Maria Krzyżanowska), sūnus Marcelijus Adomas Tiškevičius.
Zigmantas Benjaminas Kazakevičius
Zigmantas Benjaminas Kazakevičius (g. 1942 m. spalio 21 d. Skriaudžiuose, Prienų raj.) – Lietuvos ir Kauno miesto savivaldos politikas.
Biografija
1961 m. baigė Veiverių vidurinę mokyklą, 1968 m. – Lietuvos kūno kultūros institutą, 1975 m. – Leningrado aukštąją partinę mokyklą, 1995 m. stažavosi Europos politinėje akademijoje Lecke (Vokietija), 2001 m. Finansų ir bankininkystės institute.
1962–1965 m. atliko karo tarnybą Archangelsko srityje.
1967–1970 m. Kauno 1-osios vidurinės mokyklos mokytojas. 1970–1973 m. LLKJS Kauno miesto komiteto mokyklų skyriaus instruktorius, LKP Požėlos rajono komiteto lektorius konsultantas. 1975–1976 m. LKP Kauno miesto komiteto Politinio švietimo namų vedėjas, 1976–1979 m. LKP Kauno miesto komiteto Mokslo, mokymo ir aukštųjų mokyklų skyriaus vedėjas. 1979–1990 m. Kauno miesto vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas.
1990 m. Kauno viešbučių tresto valdytojo pavaduotojas, 1991–1992 m. valstybinės komercinės socialinių paslaugų įmonės „SOPA“ generalinio direktoriaus pavaduotojas, direktorius socialiniams klausimams. 1991–1993 m. susivienijimo „Banga“ socialinės buitinės tarnybos viršininkas, personalo direktorius. 1993–1995 m. Vyriausybės atstovas Kauno mieste, 1997 m. –Kauno apskrityje. 1997 m. AB „Grifas“ direktorius, 1998–2000 m. UAB „Žaliakalnio viešbutis“ direktorius, 2000 m. AB „Lietuvos taupomasis bankas“ Kauno centro poskyrio viršininkas.
2001–2003 m. ir 2006–2008 m. Kauno apskrities viršininko pavaduotojas, 2003–2004 m. vidaus reikalų viceministras, 2004–2006 m. Kauno apskrities viršininkas.
1994–1995 m. Kauno miesto tarybos deputatas, 1997 m., 2003–2004 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė) Kauno miesto savivaldybės tarybos narys.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno skyriaus narys, tarybos ir prezidiumo narys.
Šiluminis antvamzdis
thumb|right|300px|Varžtais pritvirtintas patrankos antvamzdis Šiluminis antvamzdis  – visą patrankos vamzdį gaubiantis apvalkalas, dažniausiai naudojamas šiuolaikinėse tankinėse patrankose. Antvamzdžio paskirtis – apsaugoti patrankos vamzdį nuo išsilenkimo netolygiai kaistant (pvz., dažnai šaudant, kaitinant saulei) ir tokiu būdu išlaikyti gerą taiklumą.
Pirmieji šiluminiai antvamzdžiai buvo tiesiog šiluminiai izoliatoriai. Jie saugojo nuo kaitrios saulės šviesos kaitinimo ar šalto vėjo aušinimo, nes šie gali vieną vamzdžio šoną labiau įkaitinti ar atvėsinti, dėl ko metalas plečiasi ar traukiasi, ir patrankos vamzdis išlinksta, o tikslumas blogėja.
Labiau šiuolaikiniai antvamzdžiai turi koncentrinius vidinį ir išorinį antvamzdžius, tarp kurių yra tarpas. Dalis tankinių patrankų turi nuimamus antvamzdžius, todėl keičiant susidėvėjusį vamzdį juos galima naudoti pakartotinai.
Yra patentuoti antvamzdžių variantai su specialiais dangalais : thumb|300px|Brezentu pridengtas tanko Chieftain antvamzdis
Vienas pirmųjų tankų, kurio patranka turėjo šiluminė antvamzdį, buvo britų Chieftain (patranka Royal Ordnance L11A5).
Anglosaksiškas ekonomikos modelis
Anglosaksiškas ekonomikos modelis – kapitalistinis makroekonomikos modelis, kuriam savybingi mažesni mokesčiai bei apribojimai. Tokiu modeliu pagrįstoje ekonomikoje vyriausybė tiekia santykinai nedaug paslaugų. Pastarasis ekonomikos modelis vyrauja angliškai kalbančiose šalyse, kaip antai Jungtinėse Amerikos Valstijose, Didžiojoje Britanijoje, Kanadoje, Naujojoje Zelandijoje, Australijoje Bei Airijoje. nuo to ir kilo anglosaksiško modelio pavadinimas.
Gyslotiečiai
Gyslotiečiai (Plantaginales) – Magnolijainių (Magnoliopsida) klasės astražiedžių (Asteridae) poklasio augalų eilė.
Žebokšta
Žebokšta – ežeras Lietuvoje, Širvintų rajone, 5 km į rytus nuo Musninkų. Ežero ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 1,14 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 100,7 m. Krantai aukštoki. Rytinėje pakrantėje stūkso miškas, kitose pakrantėse plyti pievos, vietomis apaugę krūmais. Iš šiaurės rytų į pietvakarius ežerą prateka Žebokštos upė (Musės intakas, atitekantis iš Bartkuškio ežero). Šalia įsikūrę Kaimynų ir Bartkuškio kaimai. Vakarinėje pakrantėje veikia kaimo turizmo sodyba.
Amazonė (Brazilija)
Amazonė  – didžiausia Brazilijos valstija, išsidėsčiusi šalies šiaurės vakaruose, Amazonijoje. Šiaurėje ribojasi su Kolumbija, Venesuela, Roraimos valstija, rytuose – su Para, pietuose – su Mato Grosu, Rondonija, Akre, vakaruose – su Peru. Valstijos sostinė – Manausas.
Istorija
Pirmieji dabartinę Amazonės valstijos teritoriją pasiekė ispanai, vadovaujami Francisco de Orellana. 1750 m. pagal Madrido sutartį teritorija paskirta Portugalijai. 1850 m. Pedro II nutarimu įkurta Amazonės valstija. XIX a. vid. kilo kaučiuko bumas, steigėsi įvairių šalių kaučiuko bendrovės. Bumui praėjus regionas nuskurdo.
Geografija
Beveik visą Amazonės valstiją užima Amazonės žemuma, su ją dengiančiais Amazonijos miškais. Tik pačioje šiaurėje paviršius kyla į Gvianos plokščiakalnį. Jame yra aukščiausia valstijos ir visos šalies vieta – Neblinos kalnas (2994 m). Klimatas pusiaujinis, ištisus metus karštas ir drėgnas. Svarbiausia upė – Amazonė, su intakais: Negru, Purusu, Žapūra, Isa, Žurua, Madeira.
Ekonomika
Medienos kirtimas ir eksportas, tropinių kultūrų (kasavos, apelsinų, vaisių) auginimas. Vaistinių augalų rinkimas. Manause – elektronikos pramonė (mobilieji telefonai, buitinė technika), automobilių gamyba. Turizmas.
Gyventojai
2007 m. Amazonėje gyveno 3,3 mln. gyventojų, iš jų net trečdalis – Manause. Tankiausiai gyvenama Amazonės ir Negro santaka, likusi dalis apgyvedinta itin retai. 74 % gyventojų – maišytos rasės (pardo), 21 % – baltieji, 4,3 % – juodaodžiai, 0,4 % – indėnai.
459 m. pr. m. e.
'''459 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Pjin U Lin
Pjin U Lin (MY prang u: lwang mrui.; buvęs Meimjas), tai dekoratyvinio panaudojimo miestas, Mandalajaus provincijoje, Mianmare, esantis 67 km. į rytus nuo Mandalajaus. Anksčiau tai buvęs šanų kaimelis Lašijo – Mandalajaus kelio pakraštyje. Britų kolonijiniais laikais, kolonijinė valdžia, 1896 m., dėl puikaus alpinio klimato, čia pastatė kalnų kurortą. Tuometinis Meimjas buvo puiki vieta kolonijinei valdžiai, vasaros lietinguoju ir karštuoju sezonu, laikinai perkelti rezidavimo vietą iš Birmos (kolonijų Mianmare) sotinės Rangūno (dab. Jangonas).
Ernst Ludwig Krantz
Ernstas Liudvigas Krancas (1851 m. gruodžio 21 d. Verdainėje, Prūsijos karalystė - 1918 m. birželio 2 d. Leipcige, Vokietijos imperija) – Vokietijos imperijos teisėjas, advokatas, notaras.
Biografija
Gimė 1851 m. gruodžio 21 d. Verdainėje. Studijavo teisėtyrą Karaliaučiaus universitete, kur priklausė mažlietuvių studentų draugijai. 1873 m. apsigynė daktaro disertaciją ir pradėjo dirbti Tilžės krašto teisme. 1877 m. tapo teisėjo padėjėju. 1878 m. pradėjo dirbti advokatu ir notaru Morungene. 1879 m. pradėjo dirbti Braunsberge. 1883 m. pradėjo dirbti Karaliaučiaus apygardos teisme. 1894 m. tapo organizacijos Corps Littuania Königsberg nariu. 1895 m. pradėjo dirbti teisėju aukščiausiojo teismo institucijoje. Mirė 1918 m. birželio 2 d. Leipcige.
Deveikiai
Deveikiai – viensėdis Radviliškio rajono savivaldybėje, 12 km nuo Sidabravo.
Legiškis
Legiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Panemunėlio kaimo.
Stephanie Seymour
Stefanija Seimur, Stephanie Michelle Seymour (g. 1968 m. liepos 23 d.)  – JAV modelis ir aktorė. Seimur dirbo modeliu daugeliui žymių madų žurnalų ir drabužių dizainerių, pozavo keliems garsiems fotografamas, pvz., Herb Ritts, Richard Avedon, Gilles Bensimon ir Mario Testino.
Modelio karjera
Gimė 1968 m. liepos 23 d. San Diege (Kalifornija), buvo vidurinis vaikas šeimoje. Tėvas – Kalifornijos nekilnojamo turto vystytojas, motina – šukuosenų stilistė.
Stefanija modelio karjerą pradėjo savo gimtame mieste nuo 16 m., dirbo vietiniams laikraščiams ir universalinėms parduotuvėms. 1983 m. ji buvo finalistė modelių agentūros Elite Model Management surengtame modelių konkurse „Look of the Year“ (dabar vadina Elite Model Look).
9-to dešimtmečio pabaigoje ir 10-to dešimtmečio pradžioje S. Seimur dažnai pasirodydavo žurnalo ''Sports Illustrated. Swimsuit Issue numeriuose, bei žurnalo Vogue'' viršeliuose. Tuo pačiu metu S. Seimur buvo vienas pagrindinių modelių palyginti naujos kompanijos Victoria's Secret prekybos paštu kataloguose bei parduotuvių skyriuose. 1991 m. kovą ir 1993 m. vasarį S. Seimur pozavo žurnalui Playboy.
1998 m. S. Seimur parašė knygą Stephanie Seymour’s Beauty Secrets for Dummies ('Stefanijos Seimur grožio paslaptys žaliems').
1999 m. lapkritį ji buvo pristatyta Amerikos žurnalo Vogue Tūkstantmečio viršelyje kaip viena „šiuolaikinių mūzų“. 2000 m. S. Seimur buvo JAV žurnalo „FHM“ sudarytame sąraše „100 Sexiest Women of 2000“ ('100 seksualiausių 2000 metų moterų ') 91-oji. 2006 m. ji pasirodė kompanijos Gap reklamos kampanijoje kartu su savo vaikais.
S. Seimur kartu su Klaudija Šifer dalyvavo Italijos batų dizainerio Salvatore Ferragamo 2007/2008 m. rudens/žiemos kolekcijos pristatymo kampanijoje. Tada jas Italijoje fotografavo Mario Testino. Reklaminėse nuotraukose supermodeliai vaizdavo filmų žvaigždes, saugomas asmnes sargybinių ir persekiojamas paparacių.
Vaidmenys
Pirmas S. Seimur vaidmuo buvo sprogalų ekspertė Cynna Stone kompiuteriniame žaidime Hell: A Cyberpunk Thriller. Jos vaidintas personažas buvo vienas iš kelių „gyvų“ žaidimo personažų, kai likę personažai ir visa žaidimo aplinka buvo sukurta kompiuterinės grafikos animacija.
2000 m. S. Seimur suvaidino Helen Frankenthaler filme „Pollock“. 2002 m. ji suvaidino Sarą Lindstrom filme „Crazy“ – serialo „Įstatymas ir tvarka. Nusikaltimo motyvai“ (Law & Order: Criminal Intent) epizodas.
Asmeninis gyvenimas
Būdama 16 m. ėmė susitikinėti su Džonu Kasablanka (John Casablancas), kompanijos Elite Model Management vadovu, kuris tuo metu buvo vedęs modelį Jeanette Christjansen. Pora gyveno kartu, kol S. Seimur nutraukė santykius.
1989–1990 m. ji buvo ištekėjusi už gitaristo Tommy Andrews. Santuokoje gimė pirmasis jos sūnus Dylan Thomas Andrews (g. 1991 m.).
10-tą dešimtmetį ji ėmė bendrauti su Axl Rose, pagrindiniu grupės Guns N' Roses dainininku. Ji pasirodė dviejuose muzikiniuose Guns N' Roses vaizdo klipuose „Don’t Cry“ ir „November Rain“. Pora išsiskyrė 1993 m. vasarį, kai Rouzas apkaltino Seimur neištikimybe. 1993 m. rugpjūtį Rouzas iškėlė bylą Seimur už jo užpuolimą per 1992 m. Kalėdų vakarėlį, už mentalinį ir emocinį smurtavimą bei už $100 000 vertės papuošalų pasisavinimą. Rouzas teigė, kad jis ir Seimur buvo susižadėję. Atsakydama Seimur apkaltino Rouzą už jos užpuolimą ir paneigė juos buvusius susižadėjusius.
Netrukus po išsiskyrimo su Rouzu Seimur ėmė susitikinėti su milijardieriumi Piteriu Brantu (Peter Brant), kuris buvo vedęs ir buvo 5 vaikų tėvas. Brantas yra leidyklų savininkas, nekilnojamo turto vystytojas ir meno kolekcininkas. 1993 m. gruodį ji pagimdė Piterį II (pirmas šios poros sūnus, antras Stefanijos sūnus).
1995 m. liepos mėn. Seimur ir Brantas susituokė Paryžiuje. 1997 m. porai gimė antrasis jų sūnus Haris, o 2004 m. – trečiais jų vaikas duktė Lily Margaret. 2009 m. kovą, po 14 santuokos metų, Seimur buvo padavusi prašymą skyryboms, bet 2010 m. pora susitaikė.
Allianssi Vantaa
Istorija
2002 m. klubas perėmė Atlantis FC komandos vietą aukščiausiojoje lygoje.
Deimantė Zlatkauskienė-Uselytė
Deimantė Zlatkauskienė-Uselytė (g. 1962 m. gegužės 26 d. Vilniuje) – choro dirigentė ir muzikos mokytoja.
Biografija
Mokėsi Vilniaus 15-ojoje vidurinėje mokykloje ir 3-ojoje vaikų muzikos mokykloje (A. Pociaus smuiko klasė).
Nuo pat pirmos klasės dainavo mergaičių chore „Liepaitės“. 1977–1981 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. V. Ūsevičius). 1981 m. respublikinio jaunųjų atlikėjų konkurso Panevėžyje laureatė. 1981–1986 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. A. Krogerto ir prof. K. Kavecko klasės). 1980–1986 m. vadovavo „Liepaičių" II–III klasių mergaičių chorui.
1986–1991 m. Ignalinos vaikų muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1986 m. Ignalinos rajoninių kultūros namų mišriojo choro, vokalinio ansamblio ir vaikų populiariosios muzikos choro vadovė. Mišrusis choras buvo parengtas 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje (talkino B. Jasiulionis). Koncertų choras surengė savo ir kituose rajonuose, dalyvavo Ignalinos, Zarasų, Švenčionių rajonų ir Visagino miesto dainų šventėse, chorų konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų.
D. Zlatkauskienė – Ignalinos rajono dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė. Yra Lietuvos chorų sąjungos narė.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Kurvinas
Kurvinas arba Krasnoflotskojė (, nuo 1939 m. Korben, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, nuo 2006 m. gruodžio 28 d. Kovrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Slidinėjimo krosas
Slidinėjimo krosas – olimpinė slidinėjimo sporto šaka, kuri įeina į šiaurės dvikovės ir biatlono rungtis.
Varžybos
Kaip sportas, slidinėjimo krosas yra vienas iš sudėtingiausių ištvermės sportų, ir tai (kaip ir bėgimas, irklavimas ir plaukimas) yra vienas iš sportų, kurių metu deginama daugiausia kalorijų per valandą. Šiuolaikinis krosas patiria revoliuciją, nes vis daugiau varžybų yra vykdomos auditorijai pritaikytais formatais, tokiais kaip masinis startas, sprintas, estafetės ir persekiojimas.
200px|thumb|Slidinėjimo kroso varžybos.
Šiandien, yra keli slidinėjimo rungties varžybų tipai (atstumai, pritaikyti moterims ir vyrams): 1 km sprintas, 2X1 km komandinis sprintas, 10 km/15 km individualios lenktynės, 15 km/30 km persekiojimas, 30 km/50 km masinis startas, ir 4x5 km/4x10 km estafetės.
Dienos darbas
Dienos darbas yra darbas, kuriam žmogus samdomas vienai dienai, išmokant už ją atlyginimą, tačiau nežadant jog žmogus bus pasamdytas ir ateityje. Tokie laikini darbai turi paklausą tarp jaunų žmonių, neturinčių pastovaus darbo ir norinčių užsidirbti. Šie darbai pasižymi: Laikino darbo pasiūlymai dažniausiai skelbiami tų žmonių, kurie neturi laiko atlikti tam tikram darbui arba darbui reikalingas specialistas. Tokie darbo skelbimai šiai dienai skelbiami virtualioje erdvėje, kadangi joje didžiausias srautas žmonių, tuo pačiu daugiausia potencialių kandidatų darbui atlikti. Dar vienas labai patogus būdas paskelbti savo darbo pasiūlymą konkurso principu. Kada žmonės, ieškantys laikino (trumpalaikio) darbo, patys siūlo už kiek gali atlikti vieną ar kitą darbą. Konkurso skelbėjui atsiranda puiki proga pasirinkti jam patraukliausią kandidatą. Todėl sutaupomas laikas ir pinigai, atsiranda galimybė rinktis, įdėti skelbimą paprasta ir patogu.
Slidinėjimo krosas
Varžybos
Krosas yra viena iš žiemos olimpinių žaidynių šakų. Žiemą vyksta Tarptautinės Slidinėjimo Federacijos (FIS) rengiami pasaulio Slidinėjimo Čempionatai, bei FIS Pasaulio taurės varžybos.
Dienos darbas
Tokie darbai vertinami ir neigiamai, ypač jei taip samdo didelė įmonė. Atsiranda daugiau galimybių mėginti apeiti įvairias darbo saugos taisykles, nors to svarba priklauso nuo to kiek siūlomas darbas gali būti pavojingas. Profsąjungos neretai siekia jog papildomi darbininkai šiuo būdu nebūtų samdomi.
Slidinėjimo krosas
Varžybos
Taip pat vyksta ir labai ilgų nuotolių slidinėjimo varžybų, vadinamų slidinėjimo maratonais. Kanados Slidžių Maratonas, nepaisant maratono vardo, nėra lenktynės, bet kelionė – ilgiausia pasaulyje – siekia net 160 km.
Klasikinis stilius
thumb|200px|Slidininkė čiuožia klasikiniu lygiagrečiu žingsniu. thumb|200px|Slidininkas čiuožia eglutės žingsniu. Klasikinis stilius yra dažnai naudojamas parengtose vėžėse, kurios turi du lygiagrečius įpjovimus į sniegą. Slidės turi išlenkimus ir slidės centrinė dalis turi neliesti sniego, kai slidininkų svoris yra vienodai paskirstomas abiem slidėms. Klasikinės slidės centrinė dalis turi „žuvies žvynus“. Jei slidimo plokštuma neturi „žvynų“, tada reikia naudoti slidžių vašką, kuris padidina sukibimą su sniegu. Kai pilnas svoris yra perkeliamas vienai slidei, atsispyrimo zona kontaktuoja su sniegu. Slydimo vaškas yra naudojamas ant uodegų ir slidžių galų.
Dažnai naudojamos ilgos, siauros ir lengvos slidės. Kai slidinėjama toliau nuo paruoštų vėžių, kartais naudojama ir daug platesnės slidės. Lygumose, tokiose kaip Suomijos šiaurėje, kartais naudojamos milžiniškos 3 ar 4 m ilgio slidės.
Yra keturios pagrindinės technikos:
Laisvas stilius
Čiuožiant pačiūžiniu žingsniu slidininkas atsispiria vieną paversta kampu slide, kad vidinė slidės pusė įsirėžtų į sniegą, kaip su pačiūžomis. Kaip klasikiniame stiliuje, visiškas svorio perkėlimas yra būtinas mokantis čiuožti. Tie, kas mokėsi čiuožti pačiūžomis ar riedučiais, gali lengviau išmokti čiuožti šiuo būdu. Laisva technika slidinėjime neturi būti supainiota su čiuožimu laisvu stiliumi, kuris apibūdina slidžių sportą, kur sportininkai varžosi mogule ir akrobatiniame slidinėjime. Pačiūžinės slidės yra trumpesnės ir kietesnės negu naudojamos klasikinėje technikoje, ir slidžių lazdos ilgesnės. Nei „žuvies žvynų“ slidės, nei slidžių vaškas nėra naudojami.
Sen Uenas prie Senos
Sen Uenas prie Senos – miestas šiaurės Prancūzijoje, 7 km į šiaurę nuo Paryžiaus centro; sostinės priemiestis, Didžiojo Paryžiaus dalis. Paryžiaus metropolitenas. Vienas didžiausių pasaulyje sendaikčių turgus.
Rytų Afrikos plokščiakalnis
Rytų Afrikos plokščiakalnis – didelis plokščiakalnis rytinėje Afrikos dalyje, smarkiai išraižytas Rytų Afrikos riftinių slėnių bei vulkaninių kūgių (Kilimandžaras, Kenija). Būdingas aukštis – 1000–1500 m. Tektoniniuose lūžuose gausu ežerų (Afrikos didieji ežerai, Natrono, Rukvos ir kt.). Plokščiakalnyje yra akmens anglių, fliuorito, polimetalų ir retųjų metalų rūdų, brangakmenių, deimantų telkinių.
Didžiąją dalį paviršiaus užima savanos.
Udmurtų kalba
Udmurtų kalba – Uralo kalbų šeimos kalba, priklausanti permių kalbų grupei. Vartojama udmurtų, gyvenančių Rusijoje, Volgos vidurupio baseine (Udmurtija, Tatarstanas, Baškortostanas, Marių Respublika, Permės kraštas ir kt.). Kalbančiųjų skaičius – 464 tūkst. žmonių. Nors kalbančiųjų skaičius nemažas, leidžiama periodinė literatūra, vyksta pamokos, tačiau dauguma miestuose gyvenančių jaunų udmurtų nebekalba savo gimtąja kalba.
Udmurtų kalba dalijama į 3 tarmes: šiaurės, pietų ir besermanų. Be to, yra keletas tarpinių šnektų. Nuo kitų permių kalbų udmurtų kalba skiriasi tuo, kad jos žodžiai kirčiuojami paskutiniame skiemenyje, kai kuriomis morfologinėmis veiksmažodžio savybėmis, dviem veiksmažodžių kaitymo formomis. Leksikoje gausu rusiškų ir totoriškų skolinių. Bendrinė udmurtų kalba sudaryta jungiant tiek pietų, tiek šiaurės tarmių elementus. Vienas pagrindinių kalbos normintojų – Vasilijus Alatyrevas.
Pirmos knygos udmurtų kalba išleistos 1847 m. Kalbos užrašymui naudotas kirilicos raidynas, o dabartinis jo variantas susiformavo XX a. trečiajame dešimtmetyje.
Didžioji Kinijos lyguma
thumb|right|Didžioji Kinijos lyguma Didžioji Kinijos lyguma – lyguma rytinėje Kinijos dalyje, besidriekianti šalia Geltonosios ir Rytų Kinijos jūrų pakrančių. Užima ~325 000 km² plotą. Paviršius plokščias, iškylantis iki 100 m aukščio.
Iš vakarų riboja Šanduno kalnai. Sudaryta iš storo aliuvio sluoksnio. Kinai šią Didžiąją Kinijos lygumą skiria į dvi dalis: Šiaurės Kinijos lygumą ir Jangdzės vidurupio ir žemupio lygumą.
Būdingas musoninis klimatas su lietingomis vasaromis ir vėsiomis žiemomis. Vasaros musono metu daug upių (jos daugiausia priklauso Jangdzės, Hvanghės, Haihės baseinams) išsilieja, užtvindo nemažus plotus. Iš pietų į šiaurę lygumą kerta Didysis Kinijos kanalas.
Didžioji Kinijos lyguma yra Kinijos aruodas. Čia auginami kviečiai, ryžiai, medvilnė, žemės riešutai, sojos, kukurūzai, soros ir kt. svarbios kultūros. Teritorija apgyvendinta labai tankiai.
Vilniaus Statyba (2011)
Vilniaus „Statyba“ – krepšinio klubas iš Vilniaus, rungtyniavęs Nacionalinėje krepšinio lygoje. Klubas įkurtas siekiant tęsti 1997 m. išnykusios Vilniaus Statybos komandos tradicijas. Klubas buvo įkurtas 2011 metais, tačiau nutraukė dalyvavimą čempionate po 2012-2013 sezono dėl užklupusių finansinių sunkumų.
Istorija
Klubas buvo įkurtas 2011 m. ir tų pačių metų rugsėjo mėnesį priimtas į NKL pirmenybes. Komandos vyriausiuoju treneriu paskirtas patyręs vaikų ir jaunimo krepšinio specialistas Gintautas Regina. Naujai suburtos ekipos branduolį sudarė veteranas Mindaugas Budzinauskas bei jaunesni žaidėjai – iš Vilniaus Sakalų pasiskolintas įžaidėjas Ovidijus Varanauskas, gynėjas Tadas Rinkūnas, krašto puolėjai Eigirdas Žukauskas ir kapitonu paskirtas Remigijus Sugintas bei vidurio puolėjas Vitalijus Lukša.
Pirmąsias rungtynes Statyba sužaidė 2011 m. spalio 7 d. Molėtuose su Ežerūno kario komanda ir jose iškovojo pergalę 76 – 70. Pirmą NKL pirmenybių etapą Statybos komanda baigė surinkusi 15 pergalių ir patyrusi tiek pat nesėkmių bei pateko į silpnesnę, antrąją komandų grupę. Šioje per 14 rungtynių laimėjusi 10 kartų, Vilniaus ekipa užėmė pirmą vietą ir pateko į atkrintamasias varžybas. Aštuntfinalyje iki dviejų pergalių Statyba 2 – 1 nugalėjo Jonavos Triobet krepšininkus, ketvirtfinalyje 2 – 0 įveikė reguliariojo sezono nugalėtoją Radviliškio komandą ir pateko į Garliavoje vykusį finalo ketvertą. Jame Statyba pusfinalyje įveikė Kauno Žalgirio – Sabonio krepšinio centro komandą, tačiau finale nusileido kitai Kauno ekipai – LKKA Atletui.
2012/13 m. sezoną Statyba pradėjo dar kiek atjaunėjusi: į komandos trenerių štabą perėjo Mindaugas Budzinauskas, komandą paliko Aurimas Stakėnas ir Remigijus Sugintas. Išvykusius žaidėjus pakeitė Karolis Brusokas, Alvydas Žarskus bei Tautvydas Žioba, naujuoju komandos kapitonu paskirtas Vitalijus Lukša. Reguliariajame sezone ekipa per 34 mačus iškovojo 20 pergalių ir užėmė 8 vietą. Aštuntfinalio serijoje Statyba 2 – 0 nugalėjo Šarūno Marčiulionio krepšinio akademijos krepšininkus, o ketvirtfinalyje 2 – 1 nusileido reguliariojo sezono nugalėtojai Mažeikių ekipai.
Sudėtis
thumb|right|200px|Su kamuoliu Statybos įžaidėjas Ovidijus Varanauskas
Juozas Kurtinaitis (1951)
Juozas Kurtinaitis (1951 m. birželio 22 d. Kybartai – 2008 m. lapkričio 28 d. Vilnius) – Lietuvos onkologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Į laisvę
thumb|Į Laisvę pirmas numeris 1941 m. birželio 24 d. Į laisvę – dienraštis, leistas 1941 m. birželio 24 d. – 1942 m. gruodžio 31 d. Kaune.
Juozas Kurtinaitis (1951)
Biografija
Nuo 1974 m. dirbo Onkologijos mokslo tyrimų institute (1990–2002 m. Lietuvos onkologijos centras, nuo 2002 m. Vilniaus universiteto Onkologijos institutas), 2006–2008 m. šio instituto Vėžio kontrolės ir profilaktikos centro vadovo pavaduotojas, vyriausias mokslo darbuotojas. 1990–2006 m. Lietuvos vėžio registro vadovas. 1993 m. stažavo Norvegijos vėžio registre, 1995 m. – Temzės vėžio registre (Didžioji Britanija). 1996–1997 m. – Tamperės universitete (Suomija).
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo pagrindinės kryptys – deskriptyvinė ir analitinė vėžio epidemiologija, sergamumo ir mirtingumo dinamika, onkologinių ligonių išgyvenamumas, vėžinių ligų registracija, vėžio rizikos grupinės studijos, informacinės sistemos onkologijoje, jonizuojančiosios spinduliuotės poveikis organizmui. Nuo 1990 m. su kitais tyrė Černobylio avarijos likviduotojų apšvitos dozių atkūrimą ir nukentėjusiųjų nuo avarijos gyventojų sergamumo ir mirtingumo onkologinėmis ligomis analizę.
Į laisvę
Istorija
Leido Lietuvių aktyvistų frontas, siekęs atkurti Nepriklausomą Lietuvą (ne tik nuo komunistų (bolševikų), bet ir nuo nacių). Jo spauda ir propaganda rūpinosi Jonas Virbickas, Antanas Strabulis ir Petras Gailiūnas. 1941 m. birželio 23 d. spaudos ir propagandos dalinys užėmė spaustuvę. Laikraščio „Į laisvę“ pirmą numerį rengė Valaitis, Verbickas, Strabulis ir kiti. Jį redagavo Juozas Ambrazevičius-Brazaitis, Zenonas Ivinskis, Jonas Grinius ir Jonas Virbickas. Jį spausdino per naktį ir jis pasirodė birželio 24 d. rytą, vokiečiams dar neįžengusiems į Kauną. Jame skelbiama: "Susidariusi laikinoji vėl naujai atgimstančios Lietuvos Vyriausybė šiuo skelbia atstatanti Laisvą ir Nepriklausomą Lietuvos Valstybę."Laikraštis buvo antikomunistinis (antibolševikinis), taip pat antisemitinis. Jame skelbta: "Galvotrūkščiais bėga ir bolševikų sėbrai žydai, kuriems komunizmas buvo geriausioji priemonė išnaudoti kitus ir valdyti, nes bolševizmas ir žydai yra vienas ir tas pats neperskiriamas dalykas."Kai vokiečių okupacinė valdžia uždraudė Lietuvių aktyvistų frontą, dienraštį leido bendrovė „Spaudos žodis“, jos pirmininkas buvo Kazys Bauba. Redaktorius Jonas Virbickas. Tiražas 1941 m. – 200 000 egz., 1942 m. – 100 000 egz.
Uždraudus „Į laisvę“, leista „Ateitis“. Kartu nuo 1943 m. sausio 15 d. leistas ir pogrindinis periodinis leidinys „Į laisvę“. Nuo 1953 m. gruodžio mėn. JAV leidžiamas žurnalas „Į laisvę“.
Raudiečiai
Raudiečiai (Rubiales) – Magnolijainių (Magnoliopsida) klasės astražiedžių (Asteridae) poklasio augalų eilė.
Suvalkų Šv. Trejybės bažnyčia
'''Suvalkų Šv. Trejybės bažnyčia''' – vienintelė šiuo metu veikianti liuteronų bažnyčia Suvalkų mieste ir visoje lenkiškoje Suvalkijos dalyje.
Bažnyčia pavadinta Šv. Trejybės garbei. Pastatyta 1838-1841 metais, architektai Wacław Ritschel ir Karol Majerski. Bažnyčia buvo pastatyta klasicistiniu architektūros stiliumi. Per II pasaulinį karą iš bažnyčios buvo rekvizuoti vargonai ir varpai. 1945 m. bažnyčią perėmė katalikai, bet po kelerių metų trukusių ilgų teismų bažnyčia buvo grąžinta liuteronams. Katalikai šiek tiek apgriovė bažnyčią ir pasiėmė visus suolus. 1998-1999 m. bažnyčiai buvo atlikta dalinė renovacija. Bažnyčios fasadas kuklus, bažnyčia stačiakampio formos, fasade yra įrengtas timpanas ir keturi piliastrai. Virš įėjimo įrengta varpinė. XX a. 4 dešimtmetyje į bažnyčią pataikė žaibas, kuris apgadino bažnyčios stogą. Stogas buvo restauruotas tik 1999 metais. Bažnyčioje yra kelios navos, apsidė, kolonos, presbiterija ir altorius. Taip pat viduje kabo XIX a. tapytas Paskutinės vakarienės paveikslas. Bažnyčioje stovėjo XIX a. pastatyti neogotikiniai vargonai, kurie buvo stipriai apgadinti per II pasaulinį karą, bet XX a. 10 dešimtmetyje suremontuoti. Viena iš bažnyčios navų pavadinta prieškaryje bažnyčioje kunigavusio Wilhelm Artur Borkenhagen (1898-1972) garbei. Bažnyčioje kartais yra rengiami koncertai. 1979 m. gegužės 25 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorinių paminklų sąrašą.
Vepsų aukštuma
Vepsų aukštuma  – aukštuma Leningrado srities šiaurės rytuose, į pietus nuo Onegos ežero. Aukštis iki 304 m. Reljefas kalvotas moreninis. Daug ežerų. Paprastai laikoma Valdajaus aukštumos dalimi. Aukštuma pavadinta pagal vepsų tautos pavadinimą.
Pagrindinės upės – Šokša, Ojatė, Kapša, Paša, Tutoka, Javosma.
Jonas Zdanius
Jonas Zdanius (1913 m. lapkričio 1 d. Jurbarke – 1975 m. spalio 23 d. Hot Springs, palaidotas Čikagoje, JAV) – Lietuvos smuikininkas, choro ir orkestro dirigentas, kompozitorius, kultūros veikėjas.
Biografija
Apsigyvenęs Kaune, muziką pradėjo studijuoti Elenos Laumenskienės liaudies konservatorijoje, o vėliau – Kauno konservatorijoje pas Vladą Motiekaitį mokėsi smuikuoti ir kitų muzikos disciplinų.
Buvo Kauno geležinkelininkų ugniagesių draugijos orkestro kapelmeisteris, o Utenoje vadovavo Šaulių rinktinės chorui. Dirbo policijos orkestro dirigento pavaduotoju ir orkestro padalinio – pramoginio ansamblio dirigentu. Griežė Kauno radiofono simfoniniame orkestre, buvo J. Petronio muzikos leidyklos bendradarbis.
1944 m. atsidūręs Vokietijoje, vadovavo DiUingeno ir Memmingeno stovyklų lietuvių chorams, mokytojavo gimnazijoje. 1949 m. emigravęs į Australiją, apsigyveno Adelaidėje. 1953 m. čia suorganizavo mišrųjį vokalinį oktetą, rengė koncertus, dainavo per Australijos valstybinį radiją.
Išlaikęs konkursinius egzaminus, buvo priimtas į Valstybinio radiofono muzikos skyrių. Propagavo Juozo Gruodžio, Stasio Šimkaus, Vlado Jakubėno, Aleksandro Kačanausko kūrinius, pritaikytus kameriniam orkestrui ir chorui. Užrašė apie 100 lietuvių liaudies dainų, iš kurių 25 pritaikė balsui ir fortepijonui, aranžavo australų kompozitorių kūrinius.
1955 m. persikėlė gyventi į JAV, įsikūrė Evanstone, netoli Čikagos. Aktyviai įsijungė į kultūrinį ir muzikinį gyvenimą. Buvo 1961 m. 2-osios JAV ir Kanados lietuvių dainų šventės Čikagoje vykdomojo komiteto narys muzikos reikalams ir vyr. dirigentas, taip pat 1963 m. 2-osios JAV ir Kanados tautinių šokių šventės Čikagoje muzikos vadovas, simfoninio orkestro instrumentatorius ir dirigentas (šokių akompaniamento). Talkino statant lietuviškas operas.
1957–1964 m. žurnalo „Muzikos žinios“ redkolegijos narys, Tautinių šokių instituto narys, Amerikos lietuvių Menininkų klubo valdybos atstovas muzikos reikalams, muzikos leidinių komisijos narys, LB antrojo Kultūros kongreso simfoninės muzikos koncerto surengimo komisijos narys. Ypač daug prisidėjo prie natų graviravimo ir jų spausdinimo. 1955–1964 m. Evanstone, dirbo Summy-Birchard Co leidykloje, o 1964 m. įkūrė savo autografijos įmonę – graviravo ir leido muzikos kūrinius.
Už gerą natų leidybą buvo apdovanotas medaliais. Buvo K. V. Banaičio operos „Jūratė ir Kastytis“ klavyro išleidimo komiteto narys, redagavo leidinius „Lietuviškos muzikos fortepijonui rinktinė“ ir „Dainos chorams“. Daug rašė žurnale „Muzikos žinios“ (nuo 1966 m. – vėl redkolegijos narys), rengė skyrelį „Garsų pasaulis“, sekdamas muzikos sąjūdį visuose kontinentuose. 1970 m. apsigyvenęs Hot Springs ruošė menines ir kultūrines programas lietuviško radijo valandėlėms.
1975 m. lietuvių populiariosios muzikos konkurse už anglų valsą „Gintarėlis“ gavo antrąją premiją. Jo sūnus Almis Zdanius taip pat muzikas-kompozitorius ir atlikėjas.
Kūryba
J. Zdanius žinomas ir kaip kompozitorius. Sukūrė nemaža įvairių instrumentinių bei vokalinių kūrinių. Tai kūriniai orkestrams ir chorams, harmonizuotos liaudies dainos, pjesės smuikui ir fortepijonui. Išleido savo dainų rinkinį „Liaudies dainos“ mokykloms, dvi dainos įdėtos į rinkinį „Dainos chorams“. Minėtinos jo dainos chorui „Laisvųjų daina“, „Su mokslu į rytojų“ (buvo Kristijono Donelaičio mokyklos himnas), giesmė „De profundis“. Dainos „Siūbau, lingau paukštelis“ ir „Su mokslu į rytojų“ skambėjo 1961, 1971 ir 1978 m. JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse Čikagoje ir Toronte. Orkestrui sukūrė „Nemuno pasakas“, „Bėkit, bareliai“, maršą „Intermezzo“.
Isa Plijevas
Biografija
I. Plijevas gimė Senojo Batakojurto kaime (dabar Šiaurės Osetijos Pravoberežnyj rajonas).
Raudonojoje Armijoje nuo 1922 m.
1926 m. baigė Leningrado kavalerijos mokyklą. Iki 1930 m. tarnavo Krasnodaro kavalerijos mokyklos kurso vadu.
1933 m. baigė Frunzės Karo akademiją ir tapo 5-osios kavalerijos divizijos štabo operatyvinio skyriaus viršininkas.
1936-1938 m. – karo patarėjas Mongolijos liaudies revoliucinėje armijoje. 1939 m., būdamas 6-osios kavalerijos divizijos kavalerijos pulko vadu, dalyvavo užimant Vakarų Baltarusiją.
1941 m. baigė Generalinio štabo akademiją. Vokietijos-TSRS karo metu kariavo Vakarų, Pietų, Pietvakarių, Stepių ir kituose frontuose. Nuo 1941 m. birželio vadovavo 50-ajai kavalerijos divizijai, kuri 1941 m. lapkritį tapo 3-ąja gvardijos kavalerijos divizija. 1941 m. rugpjūčio – gruodžio mėn. atliko kelis reidus vokiečių kariuomenės užnugaryje Smolensko apylinkėse ir Pamaskvėje.
Nuo 1941 m. gruodžio vadovavo 2-ajam gvardijos, nuo 1942 m. balandžio – 5-ajam, nuo birželio – 3-ajam gvardijos, nuo 1943 m. lapkričio – 4-ajam gvardijos korpusams. 1943 m. lapkričio mėn. I. Plijevas ėmė vadovauti 1-ajai kavalerijos mechanizuotajai grupei.
Vadovavo junginiams Maskvos ir Stalingrado mūšiuose, Melitopolio, Odesos, Baltarusijos, Budapešto, Prahos operacijose. Už vadovavimą kariuomenei mūšiuose dėl Odesos ir forsuojant Pietinį Bugą I. Plijevui suteiktas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas.
TSRS-Japonijos karo metu 1945 m. Chingano-Mukdeno operacijoje vadovavo kavalerijos mechanizuotajai grupei. Už pasiekimus triuškinant Japonijos Kvantuno armiją apdovanotas antruoju Aukso Žvaigždės medaliu.
Nuo 1946 m. birželio vadovavo 9-ajai mechanizuotajai armijai Pietinėje kariuomenės grupėje, nuo 1947 m. vasario – 13-ajai armijai Priekarpatės karinėje apygardoje, nuo 1949 m. balandžio – 4-ajai armijai Užkaukazės karinėje apygardoje.
1949 m. baigė Aukštuosius akademinius kursus prie Generalinio štabo akademijos.