cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Plūdvoriai
Lytiškai subręsta antraisiais metais. Pavasarį dar galima aptikti dvi amžiaus grupes: lytiškai subrendusius vorus ir praeitą vasarą ar rudenį išsiritusius jauniklius. Dalis jauniklių rudenį išplinta voratinkliais, patenka ant augalų, įvairių medžių ir krūmų ir ten praleidžia pirmuosius savo gyvenimo metus.
Gyvena prie nendrėmis apaugusių vandens telkinių, taip pat pelkėtose pievose ir miškuose, kur auga ratainytės, švendrai, viksvos ir vikšriai. Mėgsta šviesesnes ir išretėjusias vietas, kur daug beržynų ir alksnynų, griovių ir balų, ilgai stovintis vanduo.
Lietuvoje žinomos dvi šios genties rūšys:
Kaba (upė)
Kaba − upė vakarų Afrikoje. Prasideda Gvinėjoje ir teka pro Siera Leonę, kur įteka į Atlanto vandenyną. Upė apsupta plačių pelkynų.
Raizguoliai
Raizguoliai (Dictynidae) – vorų (Araneae) šeima.
Pasaulyje apie 500 rūšių. Lietuvoje 7 rūšys, priklausančios 4 gentims.
Šeimai priklauso maži vorai, kurių dydis apie 2-5 mm. Pagrindinė spalva tamsiai ruda, pilvelio viršus su įvairiais šviesiais raštais.
Ant sienų, tvorų, sausų žolių viršūnėse, ant medžių šakų ir kamienų, taip pat ant atskirų stambių lapų stato nedidelius kribelinius gaudomuosius tinklus, kurie signaliniu siūlu sujungti su voro slėptuve. Į tokius tinklus įkliuvę vabzdžiai sulaikomi lipniais gaudomaisiais siūlais. Gyvenimo trukmė – vieneri metai. Dauguma rūšių poruojasi vasarą. Patinėlis ir patelė iki kiaušinėlių padėjimo gyvena kartu viename tinkle. Gyvena įvairiuose biotopuose: pievose, gyvatvorėse, miškuose. Rūšys atskiriamos sunkiai.
TSRS 1991 metų pinigų reforma
TSRS 1991 metų pinigų reforma (dar vadinama Pavlovo reforma – pagal TSRS tuometinio ministro pirmininko Valentino Pavlovo pavardę) – visuotinis piniginių kupiūrų keitimas 1991 m. sausio – balandžio mėn., kai buvo bandoma stabilizuoti finansinę sistemą, rasti balansą tarp pinigų masės ir prekių kiekio.
Faktiškai reformą sudarė trys veiksmai:
Svarbiausia reformos dalis buvo 50 ir 100 rublių kupiūrų pakeitimas 1991 m. sausio – balandžio mėnesiais.
Situacija valstybės ūkyje
Reformos metu TSRS teritorijoje tebeveikė planinė ekonomika, visas kainas ir uždarbius nustatydavo valstybė. Tuo metu ūkyje įvyko didelis lūžis, ypatingai aštriai pasireiškė prekių ir pinigų disbalansas, pinigų buvo daug daugiau negu prekių. Jei ankstesniais TSRS gyvavimo metais nuolat buvo įvairių prekių deficitas, tuomet praktiškai jau visos prekės ant prekystalių pasirodydavo epizodiškai. Turguose nelegaliai dar ką nors buvo galima nusipirkti kokius 4–5 kartus brangiau nei valstybės nustatyta kaina (nors įstatymas dėl spekuliacijos nebuvo panaikintas, pagal jį jau nebuvo baudžiama). Rublis buvo tiek nuvertėjęs, kad žmogus gavęs vidutinę algą apie 200 rublių per mėnesį ją galėjo iškeisti tik į 10-15 JAV dolerių.
Reformos eiga
Konfiskacinės pinigų reformos iniciatoriumi buvo tuometinis TSRS finansų ministras Valentinas Pavlovas. Jis siekė stabilizuoti TSRS pinigų apyvartą.
1991 m. sausio 14 d. prieš pat piniginės reformos pradžią Valentinas Pavlovas buvo pakeltas pareigose – paskirtas TSRS ministru pirmininku. Tuo buvo oficialus valstybės vadovybės siekis reformuoti finansinę ir politinę sistemą.
TSRS ūkyje tuo metu 50 ir 100 rublių kupiūros buvo paties didžiausio nominalo. 1991 m. sausio 22 d. TSRS prezidentas Michailas Gorbačiovas pasirašė įsakymą dėl 1961 metų pavyzdžio 50 ir 100 rublių kupiūrų išėmimo iš apyvartos.
Kupiūrų keitimas buvo ribojamas:
50 ir 100 kupiūros sudarė 51,5 milijardų iš 133 milijardų (apie 39 proc.) visų grynųjų pinigų.
Tuo pačiu metu buvo draudžiama iš banko paimti daugiau kaip 500 rublių per mėnesį.
Pinigai buvo keičiami darbovietėse. Žmonės 1961 m. laidos 50 ir 100 rublių kupiūras galėjo pakeisti į naujas 1991 m. laidos kupiūras. Pensininkai juos galėjo iškeisti pašte. Žmogus, kuris turėjo mažiau negu 1000 rublių, už nedidelį užmokestį, o dažniausiai veltui, sutikdavo pakeisti kitam žmogui pinigus.
1991 m. balandžio 2 d. TSRS netikėtai buvo nustatytos naujos, 3 kartus didesnės kainos. Tai buvo padaryta 1991 m. kovo 19 d. TSRS prezidento įsakymu ir TSRS Ministrų Tarybos kabineto 1991 m. kovo 19 d. nurodymu Nr. 105 „Dėl mažmeninių kainų reformos ir gyventojų socialinės apsaugos“.
Reformos rezultatai
Vyriausybės lūkesčiai pasitvirtino tik iš dalies: per tokią procedūrą buvo išimta 14 milijardų grynųjų pinigų (apie 10,5 proc. nuo visos masės ar kiek mažiau kaip 17,1 proc. nuo planuotų išimti 81,5 milijardų). Reforma buvo siekiama išimti žmonių, kurie nesąžiningai sukaupė dideles sumas (ėmė kyšius, vogė ir sukčiavo, dažniausiai valstybinio sektoriaus sąskaita), pinigus iš juodosios rinkos. Praktiškai reforma palietė žmones, kurie sąžiningai kaupė pinigus, nes TSRS laikais visuotinio deficito sąlygomis buvo paplitęs kaupimas, kaip tik buvo kaupiama stambiausiomis 50 ir 100 rublių kupiūromis. Taip pat juos nesugebėjo pakeisti užsienyje juos turintys asmenys, daugiausiai valiutos keitėjai. Tokia reforma labai sumenkino pasitikėjimą valstybės pinigais ir nesulaukus rezultatų buvo siekiama dar greičiau visus pinigus išleisti, tačiau tuo sunkumai finansinėje sistemoje nesibaigė.
Užsienyje valiutos keitėjai (pagal įstatymus iš TSRS buvo galima išvežti tik labai mažus grynųjų pinigų kiekius – 30 rublių vienam asmeniui) prieš šią reformą prekiaudami rubliais, dažniausiai 50 ir 100 rublių kupiūromis, nors juos supirkdavo ir parduodavo pasilikdami didelę maržą (net iki 50 procentų), per reformą prarado pinigus ir masiškai atsisakinėjo jų prekybos.
Šios reformos nedavė laukiamo rezultato, infliacija peraugo į hiperinfliaciją, greitai ji pradėjo siekti nuo 2000 iki 10000 procentų. Jau 1992 m. valstybė išleido 10000 rublių kupiūrą, o 1997 metais – net 500000 rublių kupiūrą.
Valerijaus Pavlovo vardas pasirodė ir Rusijos liaudie folklore. Už savo charakteringą šukuoseną gavo pravardę „Ežiukas“. Atsirado tarybinis anekdotas: „Ežiukas rūke“ apie ministro pirmininko Pavlovo vizitą į Londoną.
Narkūnų kapinynas
Narkūnų kapinynas – kapinynas (unikalus objekto MC kodas 13146; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AV1949; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A947) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, prie Narkūnų kaimo, Leliūnų seniūnija.
Kapinynas
Kapinynas yra smėlio ir žvyro kalvoje 750 m į pietryčius nuo Narkūnų piliakalnio, vadinamo Utenio Pilimi, 700 m į šiaurės vakarus nuo kelio Vilnius – Utena ir 100 m į vakarus nuo kelio Narkūnai – Šilinė. Apardytas dirbant žemės ūkio darbus.
Tyrimai
Įkapės:
Kapinynas datuotinas XIV a. – XV a., jame laidoti Narkūnų piliakalnio mirusieji. Kapinynas laikytinas seniausiomis Utenos kapinėmis. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Bygailių geležinkelio stotelė
Bygailių geležinkelio stotis – stotis Panevėžio rajono savivaldybės rytuose, 2 km į pietvakarius nuo Bygailių kaimo, prie Radviliškio–Daugpilio geležinkelio. Buvo atskira gyvenvietė, bet apie 2019 m. panaikinta prijungiant prie Patrakių kaimo.
Kazys Gencevičius
Kazys Gencevičius (g. 1882 m. Vilkaviškis – ?) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Seime priklausė Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos frakcijai.
Česnakūnė
Česnakūnė (Alliaria) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis. Lietuvoje auga vaistinė česnakūnė.
Botaninė charakteristika
Dvimetis arba daugiametis 20-100 cm aukščio augalas. Stiebas status, tvirtas, briaunotas, prie pagrindo apaugęs baltais, ilgais, atsilošusiais arba žemyn nulinkusiais plaukeliais. Lapai pliki, pamatiniai ilgakočiai, karbuoti, stiebiniai trumpakočiai, širdišku pamatu, nelygiai dantyti, nusmailėjusia viršūne. Žiedai smulkūs, balti, stiebo viršūnėje.
Žydi nuo balandžio iki birželio, kartais iki liepos mėnesio. Sėklos sunoksta liepos-rugpjūčio mėnesiais. Vaisiai – ankštaros. Sėklos pailgos, raukšlėtos, tamsiai rudos. Dauginasi sėklomis.
Auga šviesiuose lapuočių miškuose ir krūmuose, upių slėniuose, miškų pakelėse ir aikštelėse. Gana dažnas augalas Lietuvoje.
LFF stadionas
Lietuvos futbolo federacijos stadionas (sutr. LFF stadionas, anksčiau „Lokomotyvo“ stadionas, „Vėtros“ stadionas) – Liepkalnyje (Vilnius) esantis futbolo stadionas. Namų rungtynes jame žaidžia FK Žalgiris Vilnius, FK Riteriai ir kitos komandos. 2012-2023 m. Lietuvos vyrų futbolo rinktinės namų aikštė.
Istorija
1964 m. pastatytas Laisvanoriškosios sporto draugijos „Lokomotyvas“ stadionas (talpa ~3600 žiūrovų).
2005 m. vietoje jo pastatytas pirmasis Lietuvoje privatus „Vėtros“ stadionas. Pastatyta pietinė tribūna (1708 vietų), VIP tribūna. Padidintas iki ~5500 vietų. Atitiko UEFA 2 kategorijos reikalavimus.
2010 m. vasarą „Vėtra“ prasiskolino bankui DnB Nord, stadioną perėmė DnB Nord lizingas. LFF išsiderėjo 2,2 mln. litų paskolą iš DnB Nord, stadioną išpirko. 2011 m. vasarą pradėtas remontas: renovuotos tribūnos, talpa padidinta iki 5067 vietų, išklota dirbtinė veja, įrengtos patalpos rungtynių dalyviams, žiniasklaidai, VIP sektoriai, treniruočių aikštė ir LFF biuras. Stadionas atitiko UEFA 3 kategorijos reikalavimus. Remontą finansavo UEFA, Vilniaus miesto savivaldybė ir privatūs investuotojai. Stadionas pervadintas į „LFF stadionas“, tapo LFF būstine. LFF perėmė stadiono valdymą, tačiau nėra stadiono turto savininkais.
Rekonstrukcijos
Pirmoji rekonstrukcija vyko 2005 m., klubui „Vėtra“ įsigijus „Lokomotyvo“ stadioną. Stadionas atitiko UEFA 2 kategorijos reikalavimus.
Antroji rekonstrukcija vyko 2011 m., stadioną perėmus LFF. LFF stadionas atitiko UEFA 3 kategorijos reikalavimus.
2020 m. balandį atnaujinta danga. 2015 m. suteiktas dangos sertifikatas baigė galioti ir nebeatitiko tarptautinių reikalavimų. Tai reiškė, kad ant dabartinės dangos negalėtų žaisti Nacionalinė rinktinė bei Europos atrankose besivaržantys klubai. Naujoji danga atitinka visus FIFA Quality Pro reikalavimus. Darbai vyko koronaviruso pandemijos karantino metu, užsienio specialistus išimties tvarka įleido Lietuvos Vyriausybė. Specialistai buvo aprūpinti apsaugos priemonėmis ir karantinavosi LFF stadiono patalpose.
2021 m. LFF konstatavo, kad stadioną reikia remontuoti, ir planuoja jį parduoti.
Šaukėnai (Tauragė)
Šaukėnai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Mažonų, į pietvakarius nuo Sungailiškių karjero, kairiajame Jūros krante. Kaime stovi stogastulpis su šv. Florijono skulptūra. Kairiajame Jūros krante yra Šaukėnų atodanga, kurioje vyrauja smėlis ir molis. Per Jūros upę iš Šaukėnų į Matiškius veda sena brasta, prie kurios yra Matiškių piliakalnis. Kiek aukščiau upe seniau buvo pakabinamas lieptas. Kaime yra senos neveikiančios kapinaitės veikusios iki XX a. vidurio.
Istorija
Tai viena seniausių rajono gyvenviečių, įsikūrusių Jūros upės slėnyje, jos kilpoje. Rašytiniuose šaltiniuose Šaukėnai minimi nuo 1571 metų, tada kaime buvo 10 sodybų, priklausė 14 valakų žemės. 1653 m. kaimas priklausė Tauragės valsčiui, Šemetos vaitijai, Šaukėnams priklausė 10 valakų žemės. 1840 metais į kaimą iš Visbutų atkeltos kelios valstiečių šeimos. 1938 metais prijungtas Lendrynų kaimas.
Šaukėnų kapinynas
Kad Šaukėnuose gyvenama nuo senų laikų įrodo čia esantis kapinynas. Jis datuojamas III–IV a., aptiktas 1977 metais eksploatuojant Selmoniškių – Šaukėnų karjerą (dabar – Sungailiškių karjerą). 1981 m. kapinyną pradėjo tirti Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto archeologas – J. Stankus, 1982-83 m. tyrinėjimus tęsė Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytojas E. Jovaiša. Ištirtas 855 m² plotas, tirti 56 nedeginti vyrų ir moterų kapai. Mirusieji palaidoti su III–IV a. įkapėmis – įmoviniais kirviais, ietigaliais, peiliais, gausiais papuošalais. Radiniai saugomi Vilniuje, Istorijos ir etnografijos muziejuje, kiti atsitiktiniai radiniai – Kaune, Karo muziejuje.
Bambukas (regionas)
Bambukas (Bambugu, ) – regionas Vakarų Afrikoje, rytiniame Senegale ir vakariniame Malyje (Kajeso regione), į pietus nuo Senegalo upės, Falemės slėnyje. Jis priklauso didesniam – Senegambijos istoriniam regionui, kuris yra Sahelio civilizacijos dalis.
Geografija
Klimatas drėgnas. Gyventojai verčiasi daugiausia gyvulių, ryžių, kukurūzų, bananų ir melionų auginimu. Regionas sutampa su Bambuko kalnais. Kasama vario ir geležies rūda, paupiuose randama aukso.
Istorija
Bambuko regionas nuo seno buvo vienas didžiausių aukso telkinių Sahelio civilizacijoje, kas jį per visą istoriją darė nepaprastai svarbų, ir skatino stipresnes valstybes jį užkariauti.
Kuomet VIII a. šiaurės rytuose susiformavo Vagadu imperija, ji, nors regiono tiesiogiai nevaldė, tačiau naudojosi jo aukso ištekliais, kartu atnešdama civilizaciją. Po imperijos suirimo XI a., regionas tapo žinomas kaip Jaresna.
XIII a. regioną užvaldė Malio imperija, kuri iš čia sėmėsi savo didžiausių turtų ir valdė jį kaip atskirą Bambugu provinciją. XVI a. Maliui sipstant, regioną užvaldė naujai iškilusi fulbių Denankės valstybė. Joje maišėsi mandingai, soninkiai ir fulbiai, suformuodami chasonkių tautybę. Chasonkiai kalba mangingų kalba, bet perėmę daug kultūrinių bruožų iš kitų tautų. thumb|150px|left|Bambuko regiono gyventojas 1681 m. Séga Doua paėmė valdžią regione, įkurdamas savarankišką Chaso valstybę. Šios valstybės ekonomikos pagrindas jau buvo ne auksas, bet vergai, kurių poreikis tuo metu augo.
1857 m. fulbių džihado užkariautojas Umar Talis iš rytų plėtė savo Tukulero imperiją ir siekė užkariauti regioną. Tačiau Chaso, su prancūzų pagalba apgynė Medinos tvirtovę. Tai lėmė prancūzų įsigalėjimą šalyje, ir 1880 m. regionas buvo absorbuotas į Prancūzijos Sudaną.
1895 m. Prancūzija kurdama Prancūzijos Vakarų Afrikos administraciją, perbraižė sienas, istorinį regioną padalindami pusiau (sieną nubrėžė palei Falemės upę): vakarinė dalis atiteko Senegalui, o rytinė – Maliui. Regionas padalintas išlieka ir dabar.
Kęstutis Jezepčikas
Kęstutis Jezepčikas (g. 1965 m. rugsėjo 6 d. Kriokšlyje, Varėnos raj.) – Lietuvos lengvosios atletikos rinktinės treneris, taip pat Lietuvos ir Druskininkų sporto, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1989 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, kūno kultūros mokytojas. Druskininkų sporto mokyklos treneris. 1994 m. įkūrė Druskininkų ėjikų klubą. Druskininkų krepšinio klubo direktorius. LLAF trenerių tarybos pirmininkas
Lietuvos krikščionių demokratų partijos, Moderniųjų krikščionių demokratų, 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio Druskininkų skyriaus narys. 2004–2007 m. Druskininkų savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos sportinio ėjimo čempionas 1988 ir 1990 m. – 30 km, 1987–1988 ir 1990–1992 m. – 50 km distancijoje. Nuo 1991 m. dar nesumušti 4 jo pasiekti rekordai.
Fedčenkos ledynas
miniatiūra|Fedčenkos ledynas, 1982 Fedčenkos ledynas – didelis ledynas vidurio Tadžikijoje, Pamyro kalnuose. Jis ilgas ir siauras, 77 km ilgio, ir užima daugiau nei 700 km². Tai ilgiausias pasaulio ledynas, esantis už poliarinių regionų ribų. Storiausia ledyno vieta siekia 1 000 metrų.
Ledynas driekiasi į šiaurės rytus nuo 6 595 m Garmo viršukalnės. Jis prasideda 6 200 m virš jūros lygio aukštyje ir galiausiai ištirpsta bei įsilieja į Balandkiko upę netoli Kirgizijos sienos, 2 909 m aukštyje. Jo vandenys girdo Muksu, Vachšo ir Amudarjos upes. Ledynas atrastas 1878 m., tačiau nebuvo visiškai ištirtas iki 1928 m. Jis pavadintas Aleksejaus Pavlovičiaus Fedčenkos, rusų tyrinėtojo (bet ne ledyno atradėjo), vardu.
Neseniai Tadžikijos valdžia išreiškė susirūpinimą dėl Fedčenkos ir kitų Pamyro ledynų tirpimo, kurį sukėlė atšilęs klimatas, ir nuolatinio temperatūros kilimo, galinčio sutrikdyti valstybės vandens tiekimą ir išvystytą hidroenergijos infrastruktūrą, kurie beveik visiškai priklauso nuo ledyno vandenų.
Jošijuki Macujama
(g. 1966 m. liepos 31 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1987–1989 m., su ja dalyvavo 1988 m. AFC Azijos taurės turnyre.
Prizmė
thumb|Trikampė prizmė, išsklaidanti baltos [[šviesa|šviesos pluoštą]]
Prizmė ( 'supjaustyta') – erdvinė figūra iš stiklo. Prizmės būna įvairios formos (trikampės, keturkampės ir pan.).
Reiškinys
Siauras baltos šviesos pluoštas nukreiptas į trikampę stiklinę prizmę. Per prizmę perėjusi šviesa suskyla įvairiomis spalvomis. Jų išsidėstymas nėra bet koks: raudona, oranžinė, geltona, žalia, žydra, mėlyna ir violetinė. Balta šviesa suskyla, nes ji yra sudėtinė, ji sudaryta iš skirtingų spalvų šviesos pluoštų (skirtingi bangos ilgiai), kurių kiekvienas, eidamas per prizmę, lūžta nevienodai. Mažiausiai nuo pirmojo kelio nukrypsta raudonieji spinduliai, daugiausia – violetiniai (kuo didesnis bangos ilgis, tuo lūžio rodiklis mažesnis, todėl spindulys mažiau lūš pereidamas prizmę ir atvirkščiai). Jeigu prizmės suskaidytą į pluoštelius šviesą nukreipsime į kitą trikampę prizmę, pastatytą atvirkščiai pirmajai, vėl išvysime baltą šviesą.
Heisei laikotarpis
Heisei laikotarpis (jap. 平成時代 – Heisei jidai) – Japonijos istorijos laikotarpis, kartu ir japoniška era, trukusi nuo 1989 m. sausio 8 d. iki 2019 m. balandžio 30 d. Laikotarpis apima imperatoriaus Akihito valdymo laikotarpį. Jis perėmė sostą po savo tėvo Hirohito, Šiova imperatoriaus, mirties. Taigi tie metai yra pirmieji Heisei metai (平成元年, Heisei gannen, pirmieji naujos eros metai Japonijoj vadinami gannen).
Reikšmė
Pavadinimas„Heisei“ paimtas iš senovės Korėjos istorijos ir filosofijos knygų, vadinamų Didžiojo istoriko užrašai (史記, Šiki) ir Istorijos klasika (書経 Šokyō). Šiki knygoje sakinys „内平外成“ (taika viduje ir klestėjimas išorėje) pagerbia išmintingą legendinio Korėjos imperatoriaus Šun valdymą. Šokyō knygoje yra sakinys „地平天成“ (žemė yra taiki ir dangus yra giedras). Sujungus abi reikšmes Heisei turi reikšti „taika visur“.
Įvykiai
1989 metai žymėjo greičiausio ekonominio augimo Japonijos istorijoje kulminaciją. Su stipria jena ir palankiu jos santykiu su JAV doleriu, Japonijos Bankas laikė žemas palūkanų normas, tad investicijų bumas didino Tokijo nuosavybės vertę 6 procentais per metus. Prieš naujuosius metus Nikkei 225 pasiekė rekordinį lygį 39000. 1991 m. jis nukrito 15000 ir žymėjo Japonijos burbulo ekonomikos pabaigą. Po to Japonija patyrė „Didijį Heisei nuosmukį“, daugiau nei dešimtmetį kainų defliacijos ir itin sustingusio GDP, kai Japonijos Bankas kovojo, kad būtų panaikintos blogos skolos, o kompanijos kituose sektoriuose stengėsi restruktūrizuotis. Tačiau pastaruoju metu komentatoriai pažymi, kad Japonija atsitiesia iš nuosmukio.
1988 m. Recruit skandalas nusmukdė japonų akyse Liberalų-Demokratų Partiją, kuri 38 metus kontroliavo Japonijos vyriausybę. 1993 m. Morihiro Hosokava vadovaujama koalicija nušalino LDP nuo valdžios. Tačiau koalicija subyrėjo, nes partijos susirinko tik nuversti LDP ir neturėjo bendros pozicijos praktiškai jokiu socialiniu klausimu. LDP sugrįžo į valdžią 1998 m., kai padėjo išrinkti Japonijos Socialistų (vėliau Socialistų Demokratų) partijos atstovą Tomiichi Murajama ministru pirmininku.
1995 m. buvo didelis žemės drebėjimas Kobėje(Didysis Hanshin žemės drebėjimas). Tais pačiais metais buvo zarino dujų teroro aktas Tokijo metro, įvykdytas apokaliptinio Aum Šinrikyo kulto. Japonijos vyriausybės nesugebėjimas greitai reaguoti paskatino nevyriausybinių organizacijų atsiradimą, kurių įtaka Japonijos politikoje nuo to laiko pradėjo didėti.
Heisei laikotarpis pažymi Japonijos sugrįžimą pasaulio areną kaip karinė galia. 1991 m. Japonija suteikė milijardus dolerių paremti Persijos įlankos karą, bet Konstitucija draudė kare dalyvauti tiesiogiai. Irakas kritikavo Japoniją už tai, kad ji tik siuntė pinigus ir jam nepatiko jos bendradarbiavimas su JAV. Išminuotojai buvo nusiųsti po karo kaip dalis rekonstrukcijos pastagų. Antros invazijos į Iraką metu ministro pirmininko Junichiro Koizumi kabinetas patvirtino planą nusiųsti į Iraką apie 1000 Japonijos Saviginos Jėgų kareivių padėti atstatyti Iraką. Tai didžiausias užjūrio būrių dislokavimas nuo Antrojo pasaulinio karo laikų be JTO sankcijos. Tie būriai buvo dislokuoti 2004 m.
2004 m. spalio 23 d. Niigata prefektūros žemės drebėjimas sudrebino Hokuriku regioną, nusinešdamas 52 žmonių gyvybes ir sužeidamas šimtus.
Lenkijos Senatas
Lenkijos Respublikos Senatas  – Lenkijos parlamento aukštieji rūmai, kartu su Seimu sudarantys Nacionalinę asamblėją. Senate posėdžiauja 100 deputatų, renkamų visuotiniu balsavimu 4 metų kadencijai.
Šiuolaikinis Lenkijos Senatas įsteigtas 1989 m. „apskritojo stalo“ derybose dėl to susitarus komunistinės LLR valdžiai ir tuometinei opozicijai.
Senato statusą nustato 1997 m. Lenkijos Konstitucija. Rinkimai į Seimą ir Senatą vyksta tuo pačiu metu. Senatoriumi tampa daugiausia balsų rinkimų apygardoje surinkęs kandidatas.
Senatas gali vetuoti bet kurį Seimo priimtą įstatymą, tačiau savo ruožtu Seimas gali atmesti Senato veto dviem trečdaliais balsų.
thumb|left|Senato pastatas
Žvainiai
Žvainiai – kaimas šiaurinės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, į pietus–pietvakarius nuo Salantų, kairiajame Salanto krante. Imbarės seniūnaitijos centras. Veikia Salantų kultūros centro Žvainių filialas, Lietuvos–Norvegijos žuvies apdorojimo įmonė „Nokvėja“ (įkūrėjai Raimondas Preibys ir Mortenas Sigurdas Ruundas), Imbarės bendruomenės Imbariečių draugija namai.
Etimologija
Iš pradžių kaimas vadintas Jurgaičiais, o nuo 1926 m. – Žvainiais. Pirmasis vietovardis kilo iš pavardės Jurgaitis daugiskaitos formos. Rašytiniuose šaltiniuose jis rašomas,. Vietos gyventojai kaimą vadino 🇬🇸.
Antrasis vietovardis gyvenvietei buvo duotas Vinco Mykolaičio-Putino 1916 m. parašytos baladinės poemos „Kunigaikštis Žvainys“ literatūrinio veikėjo Žvainio garbei. Tarmiškai kaimas šiandien vadinamas 🇬🇸.
Geografija
Kaimui priklauso 514,20 ha žemės, kurioje 2021 m. buvo 64 sodybos, pavieniai pastatai ar sodybvietės.
Kaimas ribojasi su Salantais, Gargždele, Gedgaudžiais, Imbare, Barzdžiais, Klecininkais ir Pesčiais. Jo žemė driekiasi į pietus, pietryčius ir pietvakarius nuo Salantų, abipus kelio Salantai–Imbarė ir Alkupio upelio. Šiaurės rytinis kraštas siekia kelią, o palei vakarinį kraštą vingiuoja Salantas, skiriantis kaimą nuo kelio.
Vakarinė dalis patenka į valstybės saugomą teritoriją – Salantų regioninį parką. Erozinio Salanto slėnio atkarpoje veikia Salanto žemupio hidrografinis draustinis. Šio slėnio terasoje stūkso legendomis apipinta moreninė kalva – Gaidžio kalnas, o į Salanto ir Alkupio santaką įsiterpiančio aukštumos pakraščio viršūnėje buvusi Imbarės alka, į rytus nuo kurios laukuose kūpso mitologinis akmuo – Laumės kūlis.
Prie Salanto išliko neveikiančios Salantų žydų kapinės, šalia kurių yra holokausto aukų kapai ir paminklas Salanto durpyne pokariu užkastiems Žemaičių apygardos partizanams atminti. thumb|right|Paminklas Žemaičių apygardos partizanams thumb|right|Žvainių kaimas Salantų apylinkių 1948 m. topografiniame plane
Istorija
Kaime prie Salanto upės žmonių gyventa jau vėlyvojo žalvario amžiaus pabaigoje – ankstyvajame geležies amžiuje. Mirusieji VIII a.–VI a. pr. m. e. laidoti pilkapiuose, įrengtuose upės slėnyje stūksančioje kalvoje, vadinamoje Gaidžio kalnu. Vėliau, I tūkst. I pusėje joje veikė kapinynas.
Gaidžio kalno aplinkoje XVI a. kūrėsi Skilandžių kaimas ir dvaras, pirmąkart paminėti 1556 m. kovo 19 d. Vėliau, nuo 1640 m. miestelį ir dvarą pradėta vadinti Salantais. Ankstyviausias, 1568 m. sudarytas Ldk Žygimanto Augusto valstybinių valdų Salantų apylinkių žemėlapis liudija, kad XVI a. dabartinių Salantų miesto, Gargždelės, Žvainių ir Gedgaudžių kaimų teritoriją apėmė Salantų arba Grebšių kaimas.
Į pietus nuo Salantų dvaro plytėjusių ganyklų plėšininėje žemėje išaugo kelių sodybų nausėdija, pavadinta Jurgaičiais, kurie pirmąkart paminėti 1644 m. Salantų bažnyčios santuokų metrikų knygoje.
Naujakurys Juozas Pabrėža atidarė kaime pirmąją pramonės įmonę – plytinę, kurioje išdegtos plytos naudotos Gaidžio kalno koplyčios, Kretingos vartotojų bendrovių parduotuvių ir sandėlių, privačių namų statybai Kretingoje, Salantuose.
Daugelį naujakurių kiemų puošė monumentalūs kryžiai, koplytėlės. Tadas Bernius į šalia sodybos augantį pakelės ąžuolą prie Alkupio 1935 m. įkėlė koplytėlę su Jėzaus Kristaus ir šv. Jono Krikštytojo skulptūromis (meistras Anicetas Puškorius). Kazio Baltrimo sodyboje 1936 m. iškilo staliaus Juozo Štombergo pagaminta koplytėlė, puošta tekančios saulės spinduliais, bangų motyvo ornamentais ir varpelio pavidalo kabučiais, o ant kraigo priešais kaltinį kryželį-saulutę klūpėjo angelas. Viduje buvo salantiškio liaudies menininko Justino Mockaus nutapytas Agluonos Madonos paveikslas ir išdrožta medinė Švč. Mergelės Marijos skulptūra.
Iš uždurpėjusio Salanto slėnio buvo kasamos durpės, naudotos kurui ir dirvai trešti. Joms sandėliuoti netoli Salanto stovėjo sandėlis. Prie durpyno ir žydų kapinių naciai 1941 m. žudė Salantų žydus. Po karo durpyno duobėse stribai pamesdavo ir užkasdavo Salantų MGB būstinėje nukankintus ar apylinkės miškuose nušautus Žemaičių apygardos partizanus. Manoma, kad čia buvo užkastas ir kaimo valstietis, Kardo rinktinės partizanas Augustinas Narmontas.
1948 m. kaime buvo 54 vienkieminiai ūkiai. Prasidėjus masinei Lietuvos gyventojų tremčiai, per pirmąją trėmimų akciją 19480m. gegužės 22 d. į Krasnojarsko krašto Bogučianų rajoną buvo išvežtas Juozas Bernius su žmona Morta, vaikais Juozu, Kazimiera ir Morta, o į Bogotolo rajoną – Ona Venckienė su dukra Brone. Abi šeimos iš tremties paleistos 1957 m., tačiau O. Venckienė mirė dar tremtyje, o M. Bernienė – 1958 m., pakeliui į Lietuvą.
Būdami Salantų priemiesčiu, Žvainiai išvengė sovietmečiu kilusios demografinės krizės. Tačiau plečiantis miestui, prie Salantų XX a. II p. – XXI a. pr. buvo prijungta šiaurinė kaimo dalis, apimanti apie 100 ha žemės.
Bendrieji talonai
Bendrieji pinigai, bendrieji talonai (šnek. kalba – dažniausiai vagnorkės, retai žvėriukai) – Lietuvos laikinieji pinigai, Lietuvoje naudoti pirmais jos atgautos nepriklausomybės metais ir pakeitę SSRS rublius 1991 m. (įvesti rugpjūčio 5 dieną).
Neoficialus pavadinimas vagnorkės kilo iš tuometinio premjero Gedimino Vagnoriaus (1991 m. sausio 13 d. – 1992 m. liepos 21 d.) pavardės.
Jie buvo įvesti 1991 m. rugpjūčio 5 dieną. Tada ką nors perkant ir mokant SSRS rubliais reikėjo sumokėti tiek pat ir talonų, o nuo 1992 m. spalio 1 d. paskelbti vienintele teisėta mokėjimo priemone Lietuvoje. Tokiu būdu Lietuva išėjo iš rublio zonos. Laikinųjų pinigų – bendrųjų talonų – kūrime dalyvavo dailininkų grupė, kuriai vadovavo Raimondas Miknevičius.
1991 metų laida
Pirma ant laikinųjų talonų buvo pavaizduoti Lietuvoje gyvenantys gyvūnai (1991 m. laida):
Buvo išleistos ir talonų dalys – 0,10 ir 0,50 talono. Išleidus antrą laikinųjų pinigų seriją ant jų buvo užrašyta, kad už jų padirbinėjimą bus baudžiama ir įvesta dar viena talono dalis – 0,20 talono.
1992 metų laida
1992 m. išleisti naujo pavyzdžio pinigai buvo mažesni ir su kitais paveikslėliais:
1993 m. buvo išleistos modifikacijos: alt=1993 m. 500 talonų|miniatiūra|1993 m. 500 talonų Laikinieji pinigai buvo primityviai pagaminti ir buvo mažai apsaugoti nuo klastojimo.
1993 m. birželio 25 d. įvedus litą laikini pinigai buvo keičiami į litus santykiu 100:1. Laikinieji pinigai buvo apyvartoje iki 1993 m. liepos 20 d.
Elvyra Kairiūkštytė
miniatiūra|200px Elvyra Kairiūkštytė (1950 m. lapkričio 15 d. Vilniuje – 2006 m. balandžio 23 d. ten pat) – Lietuvos grafikė.
Biografija
1977 m. baigė Lietuvos dailės institutą.
Nuo 1979 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje (Maskvoje, Kanadoje, Švedijoje, Vengrijoje, Norvegijoje), individualios parodos surengtos Vilniuje 1988 m., Osle 1990 m. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Palaidota Kairėnų kapinėse.
Taras (mitologija)
Taras graikų mitologijoje – jūrų dievo Poseidono ir nimfos Satyrijos sūnus. Jis atkeliavo iš Peloponeso į pietinę Italiją, kur įkūrė Tarentumą (dabartinį Taranto). Pasak kitų, šį miestą įkūrė Heraklis.
Gerletiškė
Gerletiškė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kražių.
Čiužutė
Čiužutė (Thlaspi) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis.
Rūšys
Lietuvoje auga dvi čiužutės rūšys:
Arirang TV
thumb|Arirang TV pastatas Seule Arirang TV  – tarptautinis televizijos kanalas anglų kalba, įsikūręs Seule, Pietų Korėjoje, valdomas „Korea International Broadcasting Foundation“ įmonės. Televizijos kanalas transliuoja įvairias laidas, tarp jų – ir trumpa laidelė, norintiems išmokti korėjiečių kalbą – „Let's Learn Korean“.
Toks televizijos kanalo pavadinimas kilo iš populiarios korėjiečių liaudies dainos „Arirang“ pavadinimo.
Lietuvos krikštas
thumb|right|Lietuvos krikštui skirtas pašto ženklas Lietuvos krikštas – procesas, kurio metu senovės lietuvių tikėjimas buvo pakeistas krikščionybe. Oficialiai Lietuva pakrikštyta 1387 m. Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jogailos bei Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto Didžiojo iniciatyva.
Arirang TV
Pasiekiamumas Lietuvoje
Šį TV kanalą transliuoja dauguma skaitmeninių televizijų, pvz.: „Balticum“.
Lietuvos krikštas
Pirmieji krikštijimo bandymai
thumb|180px|Nukryžiuotas Jėzus su šv, Marija ir šv. Juozapu. XIV a. freska Vilniaus katedroje thumb|180px|Lietuvos krikšto jubiliejui skirtas paminklas Plungėje Kadangi baltų gyvenamieji plotai driekėsi tarp miškų ir pelkių, atokiau nuo ankstyvųjų Europos krikščionybės centrų, bandymai pakrikštyti baltus prasidėjo palyginti vėlai. Patys pirmieji istoriniuose šaltinuose minimi bandymai – nesėkmingos X a. pab. – XI a. pr. vykusios Adalberto ir Brunono misijos prūsų ir jotvingių žemėse. XII a. pab. prasidėjus krikščioniškoms misijoms Latvijoje ir XIII a. Prūsijoje Lietuva išliko vienintelė baltų teritorija, kuri nebuvo paliesta krikščionybės. Tačiau plečiantis Lietuvos valstybei į rytus ir susidūrus su jau pakrikštyta Kijevo Rusia, dalis rytų Lietuvos didikų jau tada perėmė stačiatikybę. 1251 m. Lietuvos valdovas Mindaugas priėmė katalikų tikėjimą, o 1253 m. liepos 17 d. bule popiežius Inocentas IV Lietuvą paskelbė karalyste, pavaldžia Romos vyskupui. Tačiau po sėkmingo 1260 m. Durbės mūšio Mindaugas grįžo prie senovės lietuvių religijos ir krikščionybės plitimas Lietuvoje nutrūko. Vėliau iki pat Vytauto ir Jogailos dauguma valdovų vedė derybas dėl krikšto su įvairiomis šalimis (išskyrus Vaišelgą, kuris buvo stačiatikis). LDK teritorijoje veikė visiška tikėjimo laisvė.
Krikšto pradžia
Lietuvos krikštas datuojamas 1251 m., kai krikštijosi jos valdovas Mindaugas. Bet plačiau katalikiškasis krikštas nepaplito, todėl jis buvo pakartotas XIV a. pab., kai kontroversiškai vertinamoje Krėvos sutartyje (1385 m.) tuometis Lietuvos valdovas Jogaila įsipareigojo įvykdyti Lietuvos krikštą. 1386 m. vasario 15 d. Vavelio katedroje pakrikštytas pats Jogaila, taip pat karališkosios šeimos nariai (tarp jų Vytautas Didysis ir Švitrigaila), Lietuvos didikai, į Vilnių paskirtas vyskupas Andriejus.
1387 m. Jogaila grįžo į Lietuvą ir pradėjo jos gyventojų krikštą. Pirmiausia pakrikštyti Vilniaus ir jo apylinkių didikai, valstiečiai. 1387 m. vasario 17 d. patvirtino bajorams katalikams jų valdomą žemę tėvonijų teisėmis, 1387 m. vasario 22 d. privilegija uždraudė katalikams tuoktis su stačiatikiais, o mišriose šeimose pastariesiems įsakė priimti katalikybę. Vilniuje sunaikinta romovė, pasak Jano Dlugošo, Jogailos įsakymu buvo užgesinta šventoji ugnis, išverstas aukuras, vietoje jo pastatyta Vilniaus katedra. Pavasarį pradėta Aukštaitijos kristianizacija, imtos steigti parapijos. Bažnyčios įkurtos Vilkmergėje, Lydoje, Maišiagaloje, Krėvoje, Nemenčinėje, Obolcuose ir Gainoje. Krikštytojai pradėjo masinį šventųjų giraičių kirtimą, žalčių užmušinėjimą. Jogaila žmonėms dalino iš Lenkijos atvežtus drabužius, mokė krikščioniškųjų tikėjimo tiesų, vykdė masinį krikštą, suvarydamas žmones į būrius ir kiekvieno būrio žmonėms parinkdamas po tokį patį vardą. Karius ir kilminguosius krikštijo atskirai. 1389 m. balandžio 19 d. popiežius Urbonas VI pripažino LDK kaip krikščionišką valstybę.
Žemaitijos krikštas
Po sėkmingo lietuviams Žalgirio mūšio 1411 m. pasirašyta Torūnės taika, kuria Teutonų ordinas grąžino Žemaitiją LDK. Ji buvo paskutinė pagoniška kunigaikštystės žemė. 1413 m. pradėtas Žemaitijos krikštas. Vytautas su Jogaila Dubysos upe pasiekė Betygalą, kur pradėjo pirmąjį žemaičių krikštą. Jogailos nurodymu sunaikintas prie Nevėžio buvęs bokštas, kuriame degusi šventoji ugnis. Pradėti kirsti šventieji miškai, naikinti aukurai. Jogaila Žemaitijos seniūnu paskyrė uolų kataliką Kęsgailą, kuris turėjo rūpintis regiono krikštijimu. 1416 m. pradėta parapinių bažnyčių statyba, o 1417 m. spalio 23 d. įkurta žemaičių vyskupija, kurios vyskupu tapo Motiejus Trakiškis. 1464 m. Medininkuose (Varniuose) pastatyta katedra. XV a. pr. Lietuvoje aktyviai veikė misionierius Jeronimas Prahiškis, jam pradėjus kirsti šventąsias giraites Vytautas jį išsiuntė iš šalies.
Krikštijant Žemaitiją, nė vienas dvasininkas, atvykęs į Žemaitiją kartu su karaliumi Jogaila, negalėjo susikalbėti su žemaičiais, todėl pats karalius Jogaila mokė žemaičius apie katalikybę, taigi jis gebėjo bendrauti žemaičių tarme.
Senojo tikėjimo nykimas
Nepaisant krikštijimo vajaus, tiek žyniai, tiek paprasti valstiečiai, tęsę baltiškąsias tradicijas, nebuvo persekiojami ar žudomi. Kilmingieji, didikai politiniais sumetimais tapo uolūs katalikai, tačiau provincijos gyventojai, ypač gyvenę atokiau nuo bažnyčių, iki pat XV a. vidurio tebepraktikavo lietuvių religiją. Išmirus paskutinei kartai, gyvavusiai iki krikščionybės įvedimo, prasidėjo lietuvių religijos nykimas. Kadangi nebeliko žynių, tikėjimo tradiciją tęsė patys gyventojai, tačiau jų apeigos iš masinių pradėjo siaurėti iki giminės ar šeimos, pakito dievų hierarchija, dievų specializacija beveik išimtinai rėmėsi žemdirbyste, namų ūkiu. Religija susimaišė su pasakomis, sakmėmis, išliko tik dalis ritualų, švenčių.
Galutinai senasis lietuvių tikėjimas (tiksliau, jo reliktai) išnyko XVI a., kuomet į LDK atsiųstas jėzuitų ordinas. Vienuoliai ėmėsi naikinti bet kokias senojo tikėjimo liekanas, netgi papročius, tradicijas. Jėzuitai savo tarpusavio laiškuose reiškė didelį pasipiktinimą naminių gyvulių aukojimais, ąžuolų garbinimu, maldomis Saulei ir Mėnuliui, burtais, žolininkyste, amuletais. XVIII a. jau buvo išnykę senieji dievų vardai, kaip rašo jėzuitai, buvo garbinamos tokios abstrakcijos kaip saulė, žaibas, ugnis, mėnulis, duona.
Sintango regencija
Sintango regencija  – regencija Indonezijos Vakarų Kalimantano provincijoje. Išsidėsčiusi provincijos centrinėje dalyje. Šiaurėje ribojasi su Malaizija, rytuose – su Centrinio Kalimantano provincija, pietuose – su Melavio regencija, vakaruose – su Sangau ir Ketapango regencijomis. Administracinis centras – Sintangas.
Kerėžiai (Kelmė)
Kerėžiai – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 12 km nuo Šaukėnų, netoli senojo kelio Kelmė-Šaukėnai, prie Medinupio (Mergupio, Gancės intakas). Prie buvusio Kerėžių dvaro parko yra senkapis. Jame dar 1966 m. buvo geležinis kryžius. Viršutinis kapinyno sluoksnis dalinai suardytas. Paminklą 1969 m. aprašė tytuvėniškis Petras Jagminas.
Etimologija
Kerėžiai – žemaitiškos kilmės žodis, reiškiantis trumpą išsišakojusį medį.
Istorija
XIX a. pradžioje Kerėžių dvaras buvo vienas iš vienuolikos grafo Adomo Brioel-Pliaterio dvarų. Vėliau jis, būdamas silpnos valios, didelę savo turto dalį prarado. Liko tik Kerėžiai, Palendriai ir Vaitaičiai. XIX a. pradžioje Pliateris vedė kunigaikštytę Ksaverą Sviatopolk-Mirskytę (vienas iš šios giminės – Piotras Danilovičius Sviatopolk-Mirskis buvo Vilniaus generalgubernatorius, o nuo 1904 m. – Rusijos imperijos vidaus reikalų ministras).
451 Farenheito
451 Farenheito – Rėjaus Bredburio mokslinės fantastikos romanas, pirmą kartą išleistas 1953 m. Knygoje aprašoma distopija, totalitarinė visuomenė, kuri remiasi masine kultūra ir vartotojišku mąstymu, antisocialine kultūra. Aprašoma ateitis, kurioje visos knygos yra uždraustos, nes verčia žmones melancholikais, todėl deginamos.
Romane teigiama, kad popierius užsidega 451 laipsnių temperatūroje pagal Farenheitą (233 laipsniai pagal celsijų), iš čia ir pavadinimas. Iš tiesų popieriaus užsidegimo temperatūra yra labai įvairi priklausomai nuo sudėties, storio, formos, tankio. Eksperimentai rodo, kad dažniausiai popierius užsidega maždaug prie 480 laipsnių Farenheito, tačiau knygoms neužtektų net tokios temperatūros.
Pagal romaną 1966 m. buvo pastatytas filmas.
Braunsvilis
Braunsvilis  – miestas JAV, Teksaso valstijos pietuose. Įsikūręs ant dešiniojo Grandės upės kranto. Gyventojų 175 tūkst. (2010 m. duomenys).
Yra oro uostas ir svarbus regiono jūrų uostas, į kurį daugiausia plukdomi kroviniai iš Meksikos, remiantis laisva tarpusavio šalių prekyba. Vystoma apdirbamoji pramonė. Veikia universitetas.
Istorija
Šioje teritorijoje vyko keletas Teksaso revoliucijos bei Amerikos–Meksikos karo mūšių.
Braunsvilį 1848 m. įkūrė Čarlzas Stilmanas (Charles Stillman). 1850 m. suteiktos miesto teisės, tačiau jau 1852 m. jos buvo panaikintos dėl žemės nuosavybės ginčų. 1853 m. miesto teisės suteiktos iš naujo. Miesto apylinkėse taip pat vyko keletas JAV pilietinio karo mūšių.
Werner Heisenberg
Verneris Heizenbergas (, 1901 m. gruodžio 5 d. Viurcburgas, Vokietija – 1976 m. vasario 1 d. Miunchenas, Vokietija) – vokiečių fizikas, Nobelio fizikos premijos laureatas 1932 m., kvantinės mechanikos pradininkas. Jo vardu yra pavadinta stipendijų programa mokslininkams (Heisenberg stipendija, vad. Heizenbergo profesūra).
Verneris Heizenbergas buvo vedęs Elizabet Šūmacher, jie turėjo 7 vaikus – keturias dukteris ir tris sūnus.
Ankstyvieji metai
Heizenbergas gimė Viurcburge, Vokietijoje, Kaspar Earnesta August Heisenberg, vidurinės mokyklos mokytojo, ir jo žmonos Annie Wecklein šeimoje.
thumb|upright|left|Heizenbergas, 1924 m. Nuo 1920 iki 1923 m. Miuncheno universitete ir Getingeno universitete studijavo fiziką ir matematiką. Daktaro laipsnį gavo būdamas 21 m., 1923 m. Miunchene, vadovaujamas Zomerfeldo. Savo habilitaciją jis užbaigė 1924 m. Getingene, vadovaujamas Makso Borno.
Temą Heizenbergo disertacijai pasiūlė Zomerfeldas – apie turbulenciją. Disertacijoje buvo aptariamas laminarinio tekėjimo stabilumas ir turbulentinio tekėjimo kilmė. Stabilumo problema buvo tiriama naudojant Oro-Zomerfieldo lygtį.
Osamu Maeda
Nacionalinėje komandoje žaidė 1988–1989 m., su ja dalyvavo 1988 m. AFC Azijos taurės turnyre.
Žydrūnas Žvinklis
Žydrūnas Žvinklis (g. 1964 m. kovo 27 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas ir treneris.
FIFA pasaulio čempionatas
miniatiūra|FIFA pasaulio čempionatas 1978 FIFA pasaulio čempionatas – stipriausių planetos vyrų futbolo rinktinių turnyrai. Tai vienas iš pačių svarbiausių pasaulio sporto įvykių (po Olimpiados). Dabar pasaulio čempionatuose dalyvauja 32 šalių rinktinės, o atrankos varžybas pradeda apie 200 rinktinių, tarp jų – ir Lietuva. Paprastai jie vyksta vienoje šalyje, tačiau 2002 m. vyko dviejose (Japonijoje ir Pietų Korėjoje).
Pasaulio čempionate dalyvauja šalių, priklausančių tarptautinei futbolo federacijai FIFA (Fédération Internationale de Football Association), nacionalinės rinktinės. Pasaulio futbolo čempionatas rengiamas nuo 1930 m. kas ketverius metus. Pirmenybės neįvyko tik 1942 m. ir 1946 m., kai vyko Antrasis pasaulinis karas.
Pasaulio čempionato finalinio turnyro reglamentas ne kartą buvo keistas. Dabar jis paprastai vyksta vienoje šalyje, kurioje 32 pajėgiausios futbolo rinktinės kovoja dėl aukščiausio titulo. Turnyras vyksta trim etapais – pirmajame komandos žaidžia aštuoniuose pogrupiuose, po keturias komandas vieno rato sistema. Dvi pajėgiausios pogrupių ekipos patenka į atkrintamąsias varžybas, kuriose komandos žaidžia vieno minuso sistema.
Per 22 iki šiol vykusius turnyrus Pasaulio čempionės vardą iškovojo aštuonios šalys. Daugiausiai kartų pergalę šventė, laimėjusi pirmenybes 5 kartus. Brazilijos rinktinė yra vienintelė dalyvavusi visuose Pasaulio čempionatuose. Tituluočiausių rinktinių sąraše antroje vietoje rikiuojasi  ir  – čempionėmis tapusios po keturis kartus. pasaulio čempionatą laimėjo tris kartus. Kiti buvę pasaulio čempionai – futbolininkai, laimėję pirmąsias pirmenybes, kurie kartu su  turi po du titulus. Likusios dvi šalys: ir  po kartą tapo pasaulio čempionėmis.
Pasaulio futbolo čempionatas yra labiausiai žiūrimas renginys, kurį stebi milijonai žmonių. 2006 m. Vokietijoje vykusio čempionato finalą per TV žiūrėjo 715,1 milijono žiūrovų.
Ankstesni tarptautiniai turnyrai
Pirmosios tarptautinės futbolo rungtynės įvyko 1872 m. Glazge, kur susitiko ir  futbolo rinktinės. Tai buvo parodomosios Britanijos Čempionato vykusio nuo 1884 m. rungtynės. Tuo metu futbolas buvo retai kada žaidžiamas už Jungtinės Karalystės ribų. Populiarumą ši sporto šaka pradėjo įgauti amžių sandūroje, o 1900 m. ir 1904 m. kaip parodomoji sporto šaka futbolas buvo pradėtas žaisti vasaros Olimpinėse žaidynėse. Tiesa, Olimpiadoje futbolininkams nebuvo teikiami medaliai.
Po FIFA įkūrimo 1904 m. buvo bandoma surengti Tarptautinį futbolo turnyrą. Jis 1906 m. turėjo įvykti Šveicarijoje. Deja, kaip skelbiama oficialiuose FIFA dokumentuose, tai buvo pernelyg ankstyvas metas tarptautiniam turnyrui ir bandymas jį surengti baigėsi nesėkme.
Visgi 1908 m. Londone vykusiose Olimpinėse žaidynėse futbolas buvo oficialiai pripažintas olimpine sporto šaka. Padedant Anglijos futbolo asociacijai (FA) žaidynėse buvo surengtas turnyras, kuriame dalyvavo rinktinės sudarytos tik iš futbolo mėgėjų. Tačiau šios varžybos buvo daugiau šou nei rimtas futbolo čempionatas. Turnyrą laimėjo Didžiosios Britanijos futbolo mėgėjų ekipa, kuriai buvo įteikti olimpiniai aukso medaliai. Ši rinktinė pakartojo savo pasiekimą 1912 m. Stokholmo Olimpiadoje, kurioje turnyrą organizavo Švedijos futbolo asociacija.
Matydamas, kad Olimpiadoje varžosi tik megėjų komandos, Seras Thomas Liptonas 1909 m. Turine surengė Sero Thomo Liptono taurės turnyrą. Jame varžėsi ne nacionalinės rinktinės, tačiau savo šaliai atstovaujantys futbolo klubai. Šis turnyras kartais yra vadinamas Pirmąją Pasaulio taure, kurioje dalyvavo prestižiškiausios profesionalios futbolo ekipos iš Italijos, Vokietijos ir Šveicarijos. Visgi FA valdoma Anglijos futbolo asociacija atmetė kvietimą prisijungti prie šio turnyro ir deleguoti iš profesionalių futbolininkų sudarytą klubą. Tuomet Liptonas pakvietė West Auckland mėgėjų ekipą iš Durham apygardos, kuri tapo Anglijos atstove. West Aucklandas laimėjo turnyrą ir pakartojo šį pasiekimą 1911 m. apgindamas čempionų titulą ir pagal turnyro nuostatus įgijo teisę pasilikti trofėjų visiems laikams.
Po kelerių metų 1914 m. FIFA įvardino Olimpinį futbolo turnyrą kaip „Pasaulio futbolo mėgėjų čempionatą“ ir prisidėjo prie jo organizavimo. Šis sprendimas padėjo pamatus pirmosioms tarpkontinentinėms futbolo pirmenybėms, kurios įvyko 1920 m. vasaros Olimpinėse žaidynėse. Turnyre dalyvavo ir trylika Europos futbolo ekipų. Nugalėjo futbolo rinktinė, o sekančiose dvejose Olimpiadose 1924 m. ir 1928 m. čempione tapo futbolo rinktinė.
Pirmasis Pasaulio čempionatas
Įkvėpti sėkmės organizuojant futbolo turnyrus Olimpinėse žaidynėse, FIFA, bei organizacijos idėjinis vadas Prezidentas Žiulis Rimė (Jules Rimet) vėl pradėjo galvoti apie atskirą tarptautinį turnyrą, kuris būtų rengiamas ne Olimpiadoje. Todėl 1928 m. gegužės 28 d. surengtame FIFA suvažiavime Amsterdame buvo nuspręsta surengti FIFA organizuojamą futbolo turnyrą. Pirmojo čempionato šeimininku pasirinktas Urugvajus. Šalis 1930 m. minėjo savo Nepriklausomybės šimtmetį, be to rinktinė buvo dukart iš eilės tapusi stipriausia ekipa Pasaulyje (1924 m. buvo pirmieji, kai FIFA organizuojamuose futbolo turnyruose galėjo žaisti profesionalūs žaidėjai).
Pasirinktų šalių futbolo asociacijoms buvo išsiųsti kvietimai į čempionatą. Tačiau čempionato šeimininku pasirinkus Urugvajų reiškė, kad Europos šalių rinktinių laukia ilga ir brangi kelionė per Atlanto vandenyną. Todėl likus dviem mėnesiams iki čempionato pradžios nė viena Europos ekipa nebuvo patvirtinusi, jog dalyvaus turnyre. Visgi Ž. Rimė įtikino, , ir  rinktines atvykti į turnyrą, tad pirmajame čempionate kovojo komandos iš trylikos šalių: septynios iš Pietų Amerikos, keturios iš Europos ir dvi iš Šiaurės Amerikos.
Pirmosios Pasaulio futbolo čempionato rungtynės buvo sužaistos 1930 m. liepos 13 d., kai 4-1 nugalėjo, o  3-0 palaužė  futbolininkus. Pirmąjį Pasaulio futbolo čempionatų įvartį pelnė prancūzas Lucien Laurent. Pirmojo čempionato finale Montevideo stadione stebint 93 000 žiūrovų rezultatu 4-2 įveikė  bei tapo pirmaisiais Pasaulio futbolo čempionato nugalėtojais.
Pasaulio čempionatai prieš Antrąjį Pasaulinį karą
Iškart po pirmojo Pasaulio futbolo čempionato vykusioje Olimpiadoje, 1932 m. Los Andžele, futbolo norėta neįtraukti į žaidynių programą dėl mažo šio sporto šakos populiarumo JAV, nes tuo metu šalyje sparčiai populiarėjo Amerikietiškasis futbolas. Be to, FIFA ir TOK nesutarė dėl mėgėjų žaidėjų statuso, todėl „sporto karalius“ buvo išbrauktas iš Olimpinių žaidynių programos. Futbolas grįžo į Olimpines žaidynes 1936 m., tačiau buvo gerokai užgožtas kur kas prestižiškesnio Pasaulio taurės turnyro.
Sunkumai, su kuriais susidūrė pirmieji Pasaulio futbolo čempionatai buvo ilgos kelionės bei artėjantis karo šešėlis. Kelios Pietų Amerikos šalys išreiškė norą dalyvauti 1934 m. ir 1938 m. Pasaulio čempionatuose, tačiau tik rinktinei pavyko sudalyvauti abiejuose turnyruose. Dėl Antrojo Pasaulinio karo ir jo padarinių buvo atšaukti 1942 m. ir 1946 m. turėję vykti čempionatai.
Pasaulio čempionatai po Antrojo pasaulinio karo
Pirmasis čempionatas po karo buvo surengtas 1950 m. Brazilijoje. Tai buvo pirmosios pirmenybės kuriose dalyvavo Britanijos salyno rinktinės. Britų ekipos pasitraukė iš FIFA organizacijos 1920 m., nes nenorėjo žaisti prieš šalis su kuriomis tuo metu kariavo ir iš dalies protestuodamas dėl užsienio valstybių įtakos futbolui, tačiau 1946 m. po FIFA kvietimo vėl prisijungė prie organizacijos.