cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tamešivari
Atlikimas
Norint teisingai ir sėkmingai atlikti tamešivari testa, reikia iš Heisoku-Dachi stovėsenos koncentruotai ir užsibrėžtai pora kartų pakartoti atlikimo techniką, prieš suduodant patį smūgį. Jeigu reikia, būtina atkreipti dėmesį į padėtį, aukštį, nuotolį ir kampą. Privalu koncentruotis tik į atlikimo techniką bei tikslą. Po to seka greitas, įsitikinęs ir be abejo švarus technikos atlikimas. Yra svarbu, kad ranka ar koja iškart atitraukiama atgal, nebandant palikti stovėti ar bandant „pramušti“. Po atlikimo kovotojas nusilenkia prieš teisėjus ir atsidėda prieš sudaužytas lenteles laukdamas naujos užduoties. Jeigu testas nepavyko iš pirmo karto, yra svarbu, kad kovotojas sugebės vėl deramai susikaupti ir pilnai koncentruotis į taikinį, nekreipdamas dėmesio į aplinką.
40 % technikos
40 % koncentracijos
20 % jėgos
Rekordai
Sportinis tamešivari
Kiyofumi Abe Japonijos čempionate 1992 metais sugebėjo suskaldyti 31 lentelę turėdamas tik keturis bandymus.
Jėgos tamešivari
Ryu Narushima yra vienintelis žmogus pasaulyje, kuris gali vienu rankos smūgiu perskelti 12 ledo skilčių, turinčias po 15 cm storio ir sudėtas viena ant kitos.
Neįtikimas tamešivari
Peter Chong sugebėjo atlikti tamešivari abiejomis kojomis stovėdamas ant vištos kiaušinių.
Mas Oyama yra vienintelis žmogus sugebėjęs nukirsti jaučiui ragą Shuto smūgiu. Tai jis pakartojo su 48 jaučiais.
Hatsuo Royama yra sulaužęs neįtvirtintą beisbolo lazdą, ją tiesiog mestelėjus į orą.
Franz Rasmussen (Danija) vienu delnu smūgiu numušė kaklus 4 buteliams.
Greičio tamešivari
Koen Scharrenberg gali pasigirti vos tik per vieną minutę sulaužęs 12 beisbolo lazdų. Šis rekordas buvo nustatytas 2002 metais.
Imperatorius Otonas III
Otonas III (, 980 m. − 1002 m. sausio 23 d.) − Vokietijos karalius (nuo 983 m.), Šventosios Romos imperijos imperatorius (nuo 996 m.).
Biografija
Buvo Otono II sūnus; iš Saksų dinastijos. Buvo pripažintas Vokietijos karaliumi Veronoje 983 m. birželio mėn., trejų metų amžiaus, ir vainikuotas Achene tų pačių metų gruodžio 25 d.
Peliniai žiurkėnukai
Peliniai žiurkėnukai (Calomyscidae) – graužikų (Rodentia) šeima. Paplitę Irane, Afganistane, Azerbaidžane, Pakistane, Sirijoje ir kt. Šeimoje viena gentis ir 7 rūšys:
Imperatorius Otonas III
Biografija
Nuo 996 m. beveik visą laiką gyveno Italijoje. Jis mėgino įgyvendinti utopinį planą − atkurti pasaulinę Romos imperiją su centru Romoje. Tačiau Romos miestiečių sukilimas 1001 m. privertė bėgti iš miesto.
Buvo įsteigęs Gniezno arkivyskupiją, kuriai XIV−XIX a. priklausė ir Lietuvos bažnyčios.
Nissan Cube
Nissan Cube yra Japonijos automobilių gamyklos „Nissan“ mini automobilis, pradėtas gaminti 1998 m. Pradžioje jų varikliai buvo 1,3 l darbinio tūrio.
Antroji karta pradėta gaminti 2002 m., kuri buvo modernesnė, salonas talpesnis, o variklio darbinis tūris buvo 1,4 l.
Perlažuvinės
Perlažuvinės (Carapidae) – brotulių (Ophidiiformes) būrio žuvų šeima. Paplitusios tropinio ir subtropinio klimato vandenyse. Gyvena net iki 2 km gelmėse. Išskiriamos trys skirtingos ekologinės grupės: laisvai gyvenančios, komensalai ir parazitai.
Nemenčinės mūšis
Nemenčinės mūšis – 1794 m. sukilimo metu 1794 m. balandžio 27 d. įvykęs mūšis Nemenčinės mieste tarp sukilėlių ir Rusijos imperijos kariuomenės.
Mūšio eiga
Vilniaus miesto sukilėlių komendantas Jokūbas Jasinskis sužinojęs apie Nemenčinėje esančius apie 450 iš Vilniaus pasitraukusius rusų karius įsakė sunaikinti priešus ir pasiuntė sukilėlių būrį, kuriam paskyrė vadovauti Stefan Grabowski. Naktį tarp balandžio 26 d. ir balandžio 27 d. prie Kirejevo būrio prisijungė apie 1000 karių, vadovaujamų Fiodoro Levizos. Sukilėliai nežinodami apie rusų karių pagausėjimą užpuolė 4 kartus stipresnę kariuomenę. Įnirtingo mūšio metu nei viena pusė nepasiekė jokios persvaros. Sukilėliai po mūšio trumpam atsitraukė ir prie jų prisijungė dar 150 karių vadovaujamų Ignaco Eidziatovičiaus. Rusų kariuomenė tuo tarpu persikėlė į Mikailiškes. Mūšio metu žuvo 134 sukilėliai ir 280 rusai.
Raudonėnų apylinkė
Raudonėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Raudonės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jurbarko rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Kybartų apylinkės.
Užbiržinė rinka
Supriešinus užbiržinę prekybą su biržos prekyba, įžvelgiamas esminis skirtumas - įsigyti ar parduoti vertybinius popierius biržoje galima tik per tarpininkus – finansų maklerio įmones arba komercinius bankus, turinčius leidimą prekiauti biržoje.
Marian Turski
Marijanas Turskis (1926 m. birželio 26 d. Druskininkuose, Antroji Lenkijos Respublika) – Lietuvos žydų kilmės lenkų istorikas ir žurnalistas, žydų istorijos instituto asociacijos prezidentas, aktyvus Lenkijos žydų visuomenės veikėjas.
Vytautas Marijošius
Vytautas Marijošius (1911 m. liepos 10 d. Panevėžyje – 1996 m. vasario 17 d. Putname, JAV) – dirigentas ir pedagogas.
Gruodė
Gruodė – upelis Lietuvoje, Klaipėdos rajone; Minijos kairysis intakas. Prasideda prie Poškų kaimo, į rytus nuo Agluonėnų. Teka į pietvakarius, vakarus. Įteka į Miniją 31 km nuo jos žiočių, priešais Priekulę.
Vytautas Marijošius
Lietuvoje
1912–1919 m. su tėvais gyveno Rusijoje. Iš pradžių mokėsi Jekaterinburgo, o grįžęs į Lietuvą – Telšių gimnazijoje. Muzikos pagrindus gavo iš tėvo Antano Marijošiaus – muzikos mokytojo ir chorvedžio. 1924–1928 m. Klaipėdos konservatorijoje mokėsi griežti violančele, skambinti fortepijonu ir muzikos teorijos. Mokydamasis dirigavo konservatorijos vyrų chorui, akompanavo būsimiesiems dainininkams, prisidėjo prie Šarlio Guno operos „Faustas“ pastatymo (1928 m.).
Gruodė
Turi bevardį kairįjį intaką. Beveik visa vaga sureguliuota. Prie Gruodės įsikūrę Vanagai, Griežiai, Stragnai II.
Vytautas Marijošius
Lietuvoje
Nuvykęs į Kauną, nuo 1928 m. buvo Valstybės teatro operos koncertmeisteris, 1934 m. akompanavo garsiajam rusų dainininkui F. Šaliapinui, ne kartą ir Kiprui Petrauskui. Nuo 1933 m. – Valstybės teatro dirigentas (debiutavo su Nikolajaus Rimskio-Korsakovo opera „Pasaka apie carą Šaitaną“, 1938–1944 m. – vyr. dirigentas ir meno vadovas.
Marian Turski
Biografija
Gimė 1926 m. birželio 26 d. Druskininkuose žydų šeimoje, kaip Mosze Turbowicz. 1942 m. ištremtas į Lodzės getą, 1944 m. rugpjūtį išvežtas į Aušvico koncentracijos stovyklą. 1945 m. pavasarį išvežtas į Buchenvaldo koncentracijos stovyklą. Pasibaigus II pasauliniam karui apsigyveno Varšuvoje, įstojo į Lenkijos Darbininkų partiją. Nuo 1958 m. redagavo istorinį savaitraštį "Polityka". Nuo 2009 m. kovo 26 d. Varšuvos Lenkijos žydų muziejaus valdybos pirmininkas. Už nuopelnus Lenkijai apdovanotas įvairiais apdovanojimais.
Gruodė
Upėvardis kildinamas iš žodžio gruodas („sušalęs purvas, sušalusi žemė“).
Vytautas Marijošius
Lietuvoje
1934–1935 m. Lietuvos švietimo ministerija pasiuntė tobulintis į Berlyną, Prahą, Vieną, Paryžių ir Romą. 1936–1938 m. studijavo dirigavimą ir muzikos teoriją Prahos valstybinėje konservatorijoje. 1937 m. su Prahos radiofono simfoniniu orkestru surengė pirmąjį koncertą – dirigavo M. K. Čiurlionio, Juozo Gruodžio ir Juozo Pakalnio kūrinius. Laureatu baigęs Prahos konservatoriją, gavo teisę diriguoti vieną viešą koncertą su radiofono simfoniniu orkestru, o kitą – su Čekijos filharmonijos simfoniniu orkestru.
Emigracijoje
1944 m. pasitraukęs į Austriją, nuo 1945 m. vadovavo Aukštutinės Austrijos Lietuvių komitetui, buvo lietuvių įgaliotinis prie JAV karinės valdžios Linze ir tremtinių stovyklos vedėjas Riede. 1948 m. emigravo į JAV – New Britain, CT, 1949 m. gavo vargonininko vietą Šv. Andriejaus lietuvių parapijoje, vadovavo chorui ir surengė koncertų.
1950 m. išlaikė egzaminus Hartt College of Music Hartford, CT, ir ten pradėjo dėstyti dirigavimą, partitūrų skaitymą ir vadovauti Harto Jaunimo orkestrui (1958 m. Hartt College inkorpuruotas į Hartfordo universitetą), 1962 m. gavo profesoriaus mokslinį vardą, o 1977–1983 m. buvo profesorius emeritas.
Su įvairiais JAV simfoniniais orkestrais (neretai jungtiniais) surengė nemaža koncertų Čikagoje ir kitur, populiarino lietuvių kompozitorių kūrinius. 1951, 1954 m. ir 1957 m. dirigavo „Margučio“ surengtus koncertus Čikagoje. Koncertuose skambėdavo klasikinė ir šiuolaikinė muzika.
V. Marijošius daug nusipelnė Čikagos Lietuvių operai. Dirigavo 6 operas ir 11 spektaklių: Džiuzepės Verdi „Likimo galia“ (1970 m.) ir „Kaukių balius“ (1974 m.), G. Donizetti „Meilės eliksyras“ (1975 m.). Jo pastangomis vien 1976 m. buvo pastatytos 3 lietuvių kompozitorių operos: Jeronimo Kačinsko „Juodas laivas“, Juliaus Gaidelio „Gintaro šaly“ ir Vytauto Marijošiaus „Priesaika“. Vasaros atostogų metu dėstė dirigavimą ir vadovavo kameriniam ansambliui tarptautiniame seminare Italijoje.
Nuo 1981 m. buvo American National Music Honor Society Pi Kappa Lambda narys. Tais pačiais metais Hartfordo universitete (Hartt College) įsteigta metinė V. Marijošiaus vardo dirigavimo stipendija. 1984 m. apdovanotas JAV LB Kultūros tarybos muzikos premija, o už čekų muzikos populiarinimą (ypač už B. Smetanos operos „Parduotoji nuotaka“ pastatymą Lietuvoje) gavo Čekoslovakijos „Baltojo Liūto“ ordiną. 1975 m. V. Marijošius lankėsi Lietuvoje, nuo 1983 m. gyveno Putname, ten ir mirė.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Piktvardė
Piktvardė – upelis Lietuvoje, Klaipėdos rajone; Minijos kairysis intakas. Prasideda 2 km į pietryčius nuo Vanagų. Teka į pietvakarius, žemupyje pasuka į pietus. Įteka į Miniją 25,5 km nuo jos žiočių, priešais Liaunus.
Turi bevardį kairįjį intaką. Visa upelio vaga sureguliuota, paversta melioracijos sistemos dalimi. Kerta kelią ir Klaipėdos–Tilžės geležinkelį. Prie Piktvardės įsikūrę Šaukliai, Dreižiai, Stragnai II.
Upėvardis laikomas žodžių piktas ir vardas junginiu.
John Major
Po Tečer atsistatydinimo 1990 m., Meidžoras iškėlė savo kandidatūrą konservatorių partijos lyderio rinkimuose, juos laimėjo ir tapo ministru pirmininku. Dėl savo švelnaus būdo ir nuosaikių politinių pažiūrų Meidžoras buvo visiška savo pirmtakės priešingybė. Praėjus dviems metams po tapimo premjeru Meidžoras nuvedė konservatorių partiją į ketvirtą triuškinančią pergalę iš eilės, laimėdamas 14 milijonų rinkėjų balsų. Tai buvo didžiausias balsų skaičius, kokį yra laimėjusi politinė partija per visą Jungtinės Karalystės istoriją.
1994 m. rugpjūčio 2 dieną viešėjo su vizitu Lietuvoje.
Šiongnu
Šiongnu (kinų kalba: 匈奴 Xiōngnú, tuometinis kiniškas tarimas – hon-nu) – nežinomos kilmės klajoklių genčių sąjunga, susiformavusi III a. pr. m. e. Iki I a. jų gentinė konfederacija Šiongnu imperija kontroliavo Mongolijos plynaukštę, Džungariją ir dalį Žetisu. Nuo III a. sukūrė keletą valstybių dabartinės Šiaurės Kinijos teritorijoje.
Manoma, kad jie buvo hunų protėviai, todėl kai kur vadinami rytiniais hunais.
Kilmė
Spėjama, kad šiongnu kilo iš Ordos regiono (dab. Vidinė Mongolija), iš kur plito po visą didžiulį regioną, kuris greičiausiai iki tol buvo apgyvendintas indoeuropiečių (giminingų skitams).
Nėra vieningos nuomonės, kokiai kalbinei grupei galėjo priklausyti šiongnu. Dažniausiai jie yra priskiriami prototiurkams, bet yra teorijų, kad jie galėjo kalbėti ir Jenisėjaus kalba, t. y. buvo giminingi ketams.
Tradicinėje kinų istoriografijoje (Sima Čian) šiongnu buvo laikomi palikuonimis paskutiniojo Šia dinastijos valdovo Džie (桀), kurio sūnus Čunvei (淳維) pradėjo šią tautą.
Šiongnu kinams buvo žinomi nuo pat Džou dinastijos laikų, o Kovojančių karalysčių laikotarpiu jų antpuoliai kėlė daug problemų daugeliui Kinijos valstybių. Tai skatino vietos valdovus statytis įtvirtinimus, kurie III a. pr. m. e. buvo sujungti į Didžiąją kinų sieną. Tuo metu Kiniją suvienijus į vientisą imperiją, taip pat spaudžiant donghu gentims rytuose ir juedži gentims vakaruose, šiongnu buvo priversti keltis į šiaurę ir apgyvendino visą Mongolijos plynaukštę.
Hegemonija ir karai su Kinija
Labiausiai imperija išsiplėtė valdant Toumeno sūnui Modu (Mete) (209–174 m. pr. m. e.). Jis sukūrė tikrą stepių imperiją, kuri ėmė kontroliuoti didžiules teritorijas ir daugybę genčių. Jie užkariavo dinglingus šiaurėje, sutriuškino donghu rytuose, juedži vakaruose ir užvaldė Rytų Turkestaną.
Kinijoje įsitvirtinus Han dinastijai, pradėta ruoštis karui su šiongnu. 133 m. pr. m. e. prasidėjo ilgai trunkantys šiongnu ir Kinijos karai, kurių metu Kinijai pavyko nustumti šiongnu į šiaurę, užvaldyti strategiškai svarbų Gansu koridorių. Tačiau šie karai išsekino ir Kiniją, kurios kariams buvo labai sunku kovoti neįprastomis klimato sąlygomis toli nuo maisto bei vandens tiekimo.
Baglano provincija
Baglano provincija  – provincija Afganistano šiaurės rytinėje dalyje. Tai 9-a pagal plotą ir 13-a pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Puli Chumris.
Šiongnu
Hegemonija ir karai su Kinija
Tuo metu Šiongnu imperija turėjo problemų ir viduje. Žlugo vienybė, atskiri vadai nebepakluso šanju valdžiai, prasidėjo nesutarimai dėl įpėdinystės, kas silpnino šiongnu. 53 m. pr. m. e. šanju Huhanye pasirašė su Kinija sutartį, kuria Šiongnu imperija tapo Kinijos vasale. Ji įsipareigojo mokėti metinę duoklę ir laikyti valdovo įkaitus Kinijos sostinėje.
Karolis Dapkus
Karolis Dapkus (1933 m. gruodžio 19 d. Plungėje – 2020 m. liepos 22 d. Vilniuje ) – Lietuvos teatro ir kino aktorius.
Šiongnu
Kinijos valdžioje
thumb|250px|Pietiniai ir šiauriniai šiongnu 200 m. Šanju Huduershi (18-48) laikais Kinijoje kilus neramumams, šiongnu vėl iškovojo nepriklausomybę, tačiau netrukus jų valstybė suiro. Šiauriniai šiongnu, gyvenę vakaruose, kuriam laikui išlaikė nepriklausomybę, bet I a. pabaigoje pralaimėję šianbams ir Kinijai, pradėjo migruoti į vakarus. Spėjama, kad jie pradėjo Didįjį tautų kraustymąsį ir vakaruose tapo žinomi kaip hunai.
Karolis Dapkus
Biografija
1957 m. baigė LSSR konservatoriją. 1956–1958 m. Kapsuko dramos teatro aktorius. 1960–1965 m. Lietuvos radijo ir televizijos komiteto režisierius. 1965–1996 m. vaidino Jaunimo teatre.
Šiongnu
Kinijos valdžioje
Pietiniai šiongnu (dabartinės Vidinės Mongolijos teritorijoje) nuo 50 m. sudarė vasalinę Kinijos imperijos valstybę, kuri turėjo savo vietinę valdovų dinastiją, tačiau ekonomiškai ir politiškai priklausė nuo Kinijos. Čia buvo vykdomos administracinės reformos, etninių kinų migracija į kraštą, sparti sinizacija, palietusi visas gyvenimo sritis.
Karolis Dapkus
Biografija
1988–2002 m. Lietuvos radijuje vedė laidą „Dėdės Karolio valandėlė“, 1989–1999 m. Lietuvos televizijoje laidą „Gerbkime žodį“.
Šiongnu
Kraustymasis IV-V a.
Nuo III a. pietiniai šiongnu vėl sustiprėjo. Po jų šanju Hučučuanio mirties įpėdinis perėmė kinišką pavardę Liu ir titulavosi "didžiuoju šanju" Liu Bao. Jo sūnus Liu Yuan (劉淵) vedė šiongnu į pietus penkių tautų migracijose į Kinijos imperiją. Atskirų šiongnu klanų sukurtos valstybės buvo šios: Apie V a., žlugus visoms šiongnu valstybėms, ši etninė grupė nunyko ir įsiliejo į vėlesnių tautų sudėtį.
Baglano provincija
Geografija
Provincijos teritorija kalnuota, ja driekiasi Hindukušo kalnagūbriai. Čia yra strategiškai svarbus Salango tunelis ir Salango perėja. Svarbiausia upė – Kundūzas (Amudarjos baseinas).
Gyventojai
Dauguma Baglano gyventojų yra tadžikai ir čaraimakai (55 %); taip pat gyvena puštūnai (20 %), hazarai (15 %), uzbekai (9 %), totoriai ir kt. Dauguma tikinčiųjų yra musulmonai sunitai, yra izmailitų.
Administracinis suskirstymas
thumb|220px|Baglano rajonai
Provincija padalinta į 16 rajonų.
Svarbiausios gyvenvietės:
Karfilis (sritis)
Karfilis – sritis pietų Velse, apimanti istorines apskritis tarp Glamorgano ir Monmutšyro. Didžiausias srities miestas – Karfilis.
Istorija
Karfilio sritis buvo suformuota 1996 m. balandžio 1 d. sujungus Vidurio Glamorgano srities Rimnio slėnio apskritį su Gvento srities Islvino apskritimi.
Juodynas (Švenčionys)
Juodynas – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės šiaurėje, 2 km į pietus nuo Reškutėnų, Juodyno ežero šiauriniame krante. Per kaimą teka Juodynės (arba Šventos) upelis, aplink plyti miškai. Praeina Raudonės–Bajorų keliukas.
Balstogės aglomeracija
Balstogės aglomeracija  – aglomeracija šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Aglomeracijos centras Balstogės miestas. Aglomeracija buvo įkurta 2005 m. gegužės 16 d. siekiant paskatinti regiono ekonominį bendradarbiavimą ir ekonomikos augimą. 2010 m. aglomeracijoje gyveno 432159 gyventojai. Paviršiaus plotas 2129,21 km². Gyventojų tankumas – 202,97 žmonės/1 km².
Aglomeracija
Pagal 2010 m. gruodžio 31 d. duomenis:
Axel Adamietz
Akselis Adamiecas (g. 1947 m. spalio 1 d. Arnsberge, Vokietija) – vokiečių teisininkas, advokatas ir notaras, Bremeno notarų rūmų pirmininkas, Hanzos advokatų rūmų vicepirmininkas, nuo 2002 m. Maroko Karalystės garbės konsulas Bremene.
Biografija
Baigė teisės studijas. Administracinės teisės advokatas specialistas.
Nuo 1979 iki 1983 m. Bremeno savivaldos narys (Vokietijos žalieji). Nuo 1991 iki 1995 m. FDP deputatas, narys. 2011 įstojo į Bremer und Bremerhavener Wählergemeinschaft (B+B) grupuotę, tačiau su ja nesėkmingai kandidatavo sąrašo 4 vietoje 2011 m. rinkimuose į Bremeno savivaldą (B+B nepateko į parlamentą).
Grumbys
Grumbys – upelis Lietuvoje, Šilutės rajone; Minijos kairysis intakas. Prasideda ties fermomis, 2 km į pietus nuo Vilkyčių. Teka į vakarus, žemupyje pasuka į pietus. Įteka į Miniją 20,8 km nuo jos žiočių, ties Grumbliais.
Visa upelio vaga sureguliuota, paversta melioracijos sistemos dalimi. Protaka jungiasi su Cigone.
Upėvardis kildinamas iš žodžio grubti („stingti, darytis nemikliam, nejudriam“).
Juozapavos apylinkė (Šiauliai)
Juozapavos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Pamockės apylinkės, Dirvonėnų apylinkės, dalies Taučių apylinkės ir dalies Gintenių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Juozapavos apylinkė prijungta prie Raudėnų apylinkės.
Nugarplaukos
Nugarplaukos (Notonectidae) – kosmopolitinė blakių šeima. Plėšrios, iki 2 cm dydžio. Plaukioja vandens paviršiuje pilvu į viršų. Užpakalinės kojos pritaikytos plaukimui, gausiai apaugusios plaukeliais. Išvaizda panašios į irklablakes, tačiau pastarosios dažniausiai augalėdės ir plaukioja vandens telkinių dugne nugara į viršų.
Nugarplaukos gyvena stovinčio vandens telkiniuose, pasitaiko sodybų tvenkiniuose. Skraido, lengvai patenka iš vieno telkinio į kitą.
Gali sumedžioti gana stambų grobį – buožgalvius, smulkias žuveles. Gali skaudžiai įkąsti žmogui.
Ulrich Bracker
Ulrichas Brakeris (g. 1953 m. Vokietija) - vokiečių teisininkas, notaras, nuo 2001 m. Bavarijos notarų rūmų pirmininkas.
Biografija
Baigė teisę. 1979 m. Miuncheno universitete apgynė disertaciją tema „Įmonės perėmimas ir įmonės santvarka“ (vok. „Betriebsübergang und Betriebsverfassung“), teisės mokslų daktaras.
Nuo 1984 m. Bavarijos notarų rūmų direktorius, nuo 1993 m. valdybos narys. Dirba notaru Aukštutinėje Bavarijoje, Weilheim in Oberbayern.
Po Helmut Schippel mirties perėmė Vokietijos notariato įstatymo standartinio komentaro leidimą.
Vokietijos federalinių notarų rūmų Europos reikalų komiteto narys.
Akomodacija
thumb|right|250px|Dešinėje parodyta akomodacjos metu išgaubto lęšiuko įtaka šviesos projektavimui į tinklainę Akomodacija ( 'pritaikymas, prisitaikymas') – akies gebėjimas taip kaitalioti savo laužiamąją gebą, kad aiškiai matytų įvairiai nutolusius daiktus. Akomodacijos laipsnis priklauso nuo daikto tolumo. Žiūrint į tolimus daiktus, sveikai žmogaus akiai akomoduoti nereikia, nes pro jos optinę sistemą praėję lygiagretūs spinduliai susikerta tinklainėje. Žiūrint į artimus daiktus, akis turi savo laužiamąją gebą padidinti, tai yra akomoduoti, nes be akomodacijos nuo daiktų atėję skleistiniai spinduliai susikirstų už tinklainės, ir jų vaizdas būtų neryškus. Akomoduojant akies krumplyno raumuo susitraukia, lęšiuką laikantys saitai atsipalaiduoja, jis išsigaubia ir jo laužiamoji geba padidėja.
Akies optinės sistemos laužiamoji geba matuojama dioptrijomis; 1 dioptrija (dpt) atitinka laužiamąją gebą lęšio, kurio židinio nuotolis yra 1 metras. Didžiausia laužiamoji geba iki 10 metų vaikui (apie 10 dioptrijų). Žmogaus akies gebėjimą akomoduoti rodo vadinamosios akomodacijos ribos – atstumas tarp aiškaus matymo artimiausio (kai akis maksimaliai akomoduoja) ir tolimiausio (akis visiškai neakomoduoja) taškų. Senstant akomocacijos ribos siaurėja (palaipsniui tolsta artimiausias aiškaus matymo taškas), mažėja lęšiuko elastingumas. Senatvėje akomodacija visiškai išnyksta, atsiranda senatvinė toliaregystė, vietoj susilpusios akomodacijos skaitymui reikia akinių.
Sutrikimai
Dažnesni akies akomodacijos sutrikimai – spazmas ir paralyžius.
Grafas Montekristas
Grafas Montekristas (pr. Le Comte de Monte-Cristo) – Aleksandro Diuma (vyresniojo) nuotykių romanas. Kartu su romanu „Trys muškietininkai“, laikomas geriausiu autoriaus darbu ir dažnai įtraukiamas į visų laikų geriausių romanų sąrašus.
Kūrinys buvo pabaigtas rašyti 1844 m. Kaip ir dauguma A. Diumos knygų, kurios buvo išplėstos pagal kitų autorių paruoštus siužetus, „Grafas Montekristas“ parašytas bendradarbiaujant su Augustu Makė (Auguste Maquet).
Išleidimas ir tematika
Pirmą kartą „Grafas Montekristas“ buvo spausdinamas „Debatų žurnale“, per aštuoniolika dalių nuo 1844 m. rugpjūčio 28 d. iki 1846 m. sausio. Pilnos kūrinio versijos prancūzų kalba pirmą kartą buvo išleistos XIX a.
Pagal knygą buvo pastatyta daug filmų, paskutinė ekranizacija 2002 m.
Pasakojimo veiksmas vyksta Prancūzijoje, Italijoje ir Viduržemio jūros salose 1815–1838 m. istorinių įvykių fone. Romano tematika – teisingumas, kerštas, gailestingumas ir atlaidumas – derinama su nuotykių istorijos stiliumi.
Romano idėją A. Diuma pasiskolino iš tikros gyvenimo istorijos, kurią jis aptiko Jacques Peuchet memuaruose. J. Peuchet buvo atpasakojęs Pjero Piko (Pierre Picaud), batsiuvio iš Paryžiaus, istoriją. Pastarasis buvo susižadėjęs su turtinga moterimi, tačiau keturių pavydžių draugų neteisingai apšmeižtas Anglijos šnipu, buvo įkalintas septyneriems metams. Kalėjimo metu mirštantis draugas kalinys testamentu paliko Pjerui Milane paslėptą lobį. Kai 1814 m. šis buvo paleistas iš kalėjimo, jis pasiėmė lobį, grįžo į Paryžių pasikeitęs vardą ir praleido dešimt metų ruošdamasis kerštui prieš jį išdavusius buvusius draugus.
Veikėjai
Luisas Dantesas | sūnus | Edmonas -- sužadėtinė -- Mersedesa -- vyras, pusbrolis -- Fernandas -- išdavė ir nužudė --- Ali Paša -- žmona -- Vasilikė Dantesas                  Morser           |          (Mondegas) Morseras                                        | sūnus                                                                duktė |                                                                     |                    Francas -- draugas --  Alberas                                                                Heidė d'Epinaris            Morseras
Didžprūdžiai
Didžprūdžiai – kaimas centrinėje Kupiškio rajono savivaldybės dalyje, 2 km į pietryčius nuo Antašavos, 9 km į šiaurės vakarus nuo Kupiškio, prie kelio. Pro kaimą teka Didžprūdis, ties riba su Maugarais užtvenktas. Kurį laiką žmonės laidoti kaimo kapinėse.
Grafas Montekristas
Siužetas
Edmonas Dantesas, devyniolikmetis „Faraono“ laivo jūreivis, grįžta namo į Marselį. Jis džiaugiasi susitikimu su šeima bei draugais ir nekantrauja vesti savo sužadėtinę, Katalonijos gražuolę Mersedesą. Jis taip pat laimingas, kad buvo paaukštintas pareigose iki kapitono, bet tuo pačiu ir nuliūdintas dėl savo pirmtako ir draugo kapitono Leklero mirties.
Daugų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Daugų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Daugų rajonui. 1954 m. prijungtos dalis Užukalnių apylinkės, Kančėnų apylinkė, dalis Vėžionių apylinkės, dalis Dusmenų apylinkės ir dalis Kazimieravo apylinkės, 1959 m. – dalis Bukaučiškių apylinkės, 1975 m. – Rimėnų apylinkė.
Grafas Montekristas
Siužetas
Kapitonas Lekleras buvo atkaklus tuo metu jau ištremto Napoleono šalininkas, ir mirties patale įpareigoja Dantesą pristatyti siuntinį buvusiam vyr. maršalui Bertranui, kuris taip pat ištremtas į Elbos salą. '„Faraonui“ sustojus prie salos, Dantesas kalbasi su pačiu Napoleonu, kuris paprašo jaunuolį padėti nusiųsti slaptą laišką į Paryžių.
Didžprūdžiai
Istorija
Kaimas susikūrė XVI a., o pirmos rašytinės žinios siekia 1581 m. Valakų reformos metu priklausė Kupiškio seniūnijai. 1842–1915 m. priklausė Ukmergės apskrities Kupiškio valsčiui.
Grafas Montekristas
Siužetas
Edmono sėkmė sukelia pavydą tų, kuriuos jis laiko draugais: ypatingai užgaunama laivo finansininko Danglaro savimeilė, taip pat paveikiamas ir nuskurdęs kaimynas siuvėjas Kadrusas, be to, Edmono sužadėtinę įsimylėjęs jos pusbrolis Fernanas Mondegas. Danglaras paskundžia Edmoną Marselio teisiniams atstovams kaip bonapartistą. Kai kurių papildomų susikertančių interesų fone Dantesas netikėtai galiausiai nuteisiamas kalėti iki gyvos galvos Ifo pilyje, kalėjime saloje.
Būdamas kalėjime, Edmonas grimzta į neviltį ir bando ieškoti paguodos tikėjime Dievu. Po daugelio metų vienatvės mažoje, nešvarioje celėje jis bando numirti badaudamas. Jo valia gyventi sugrįžta, išgirdus kasimo garsus, ir jis savo ruožtu pradeda daryti tunelį, kol pasiekia likimo bendrininką, italų dvasininką, abatą Fariją. Jiedu tampa gerais draugais ir tęsia tunelio kasimą kartu.
Didžprūdžiai
Istorija
Didžprūdžių gyventojai aktyviai dalyvavo 1863 m. sukilime. Spaudos draudimo laikais kaime veikė slapta mokykla, kurioje mokytojavo Povilas Zuoza. Sučiuptas 1893 m. sausio 16 d. Po Antrojo pasaulinio karo 1944–1948 m. kaimo apylinkėse veikė A. Tindžiūno-Dėdės vadovaujami Lietuvos partizanai.
Grafas Montekristas
Siužetas
Senasis kalinys – išsilavinęs žmogus, ir ilgainiui Edmonas išmoksta iš jo įvairių dalykų – kalbų, istorijos, ekonomikos, filosofijos, matematikos, etiketo normų bei rafinuotų manierų. Tuo pačiu jie atkuria įvykių seką, dėl kurios Dantesas atsidūrė kalėjime.
Didžprūdžiai
Istorija
1949 m. įkurtas kolūkis „Mūsų rytojus“, 1954–1973 m. priklausė „Nemuno“ kolūkiui.
Grafas Montekristas
Siužetas
Dvasininkas numiršta prieš jiems pabaigiant tunelį, prieš tai spėjęs papasakoti Dantesui apie Montekristo salelėje esantį didelį lobį. Mokytojui numirus, Dantesas pasinaudoja galimybe pabėgti, perkeldamas Farijos kūną į savo celę ir įlįsdamas į jam skirtą maišą. Nors kalėjimo sargybiniai neneša maišo į kapines, kaip tikisi Dantesas, o išmeta jį, pririšę patrankos sviedinį, į Viduržemio jūrą, pastarasis sugeba išplaukti į krantą.
Labasa
Labasa arba Lambasa – Fidžio miestas. Jame gyvena 27,9 tūkst. gyventojų. Miestas įsikūręs Vanua Levu saloje ir yra didžiausias šios salos miestas. Mieste yra delta, sudaryta trijų upių: Wailewu, Labasa ir Qawa. Miestas priklauso Šiauriniui Fidžio padaliniui.
Grafas Montekristas
Siužetas
Kitą dieną Edmonas įsilaipina į kontrabandininkų laivą, apsimesdamas išsigelbėjusiu po praėjusios dienos audros jūroje. Ilgainiui įgijęs įgulos pasitikėjimą, jis pasiūlo pastariesiems Montekristo salą kaip idealią vietovę kontrabandos realizavimui. Vieno apsilankymo metu jis apsimeta susižalojęs ir įtikina įgulą palikti jį saloje kuriam laikui bei grįžti jo kitu reisu, kas įgalina jį susirasti Farijos minėtą lobį.
Didžprūdžiai
Istorija
1927 m. kaime įkurta Bikonių pradinės mokyklos dalis, 1927 m. atskirta. Iki 1947 m. buvo Dominyko Buroko namuose, o 1948–1996 m. – Juozo Vasiliausko.
Grafas Montekristas
Siužetas
Edmono patirtis pakeičia tiek jo išvaizdą, tiek ir psichologiją. Žmonių, kuriais jis pasitikėjo, išdavystė sunaikina jaunystės naivumą ir įtvirtina cinizmą. Kartu su kalėjime iš dvasininko įgytomis žiniomis bei turtais, Dantesas įgyja ir priėjimą prie aukščiausiųjų visuomenės sluoksnių.
Praėjus dešimčiai metų po jo sugrįžimo į Marselį, Dantesas pradeda įgyvendinti savo keršto planą. Jis susikuria sau grafo Montekristo tapatybę – turtingą, paslaptingą, arogantišką ir charizmatišką aristokratą. Pirmiausiai pasirodo Romoje, susipažįsta su keliais aristokratais, tarp jų ir su susituokusių Mondego bei Mersedesos sūnumi Alberu. Vėliau persikrausto į Paryžių, tapdamas sensacija, kur savo žiniomis bei turtais sužavi daugelį.
Montekristas „susipažįsta“ su Danglaru, kuris dabar yra bankininkas, ir įtikina pastarąjį sudaryti sandėrį, kuriuo grafas gautų didelę paskolą. Vėliau jis manipuliuoja vertybinių popierių rinkoje taip, kad galiausiai Danglaras paliekamas tik su ta turto dalimi, kuri yra paskolinta grafui. Danglaras išvyksta į Italiją.
Grafas Montekristas turi gražią vergę graikę Haidę. Pastarosios tėvas Ali Paša praeityje buvo išduotas Fernano Mondego, o jam numirus, Mondegas pardavė Haidę ir jos motiną į vergiją. Manipuliuodamas Danglaru, grafas dabar patraukia Fernaną atsakomybėn, ir pastarasis atitinkamai pažeminamas.
Mersedesa – vienintelė, atpažinusi grafą Montekristą. Ji papasakoja savo jaunystės istoriją sūnui Alberui, ketinusiam kautis su grafu, pažeminusiu tėvą. Mersedesa ir Alberas išsigina Fernano ir išvyksta pradėti naujo gyvenimo, pastarajam nusižudžius.
Galiausiai grafas keršija jį į kalėjimą įkišusiam Vilforui.
Romanas baigiasi, Haidei pasiūlant jam savo meilę bei naujo gyvenimo pradžią.
Gaubtagyviai
Gaubtagyviai arba tunikatai (Urochordata) – chordinių (Chordata) gyvūnų potipis.
Kūną gaubia odos epidermio darinys – tunika. Gyvūnai maišo arba statinės formos, nuo 1 mm iki 30-33 cm ilgio. Chorda redukuota, didžiausią kūno dalį užima labai išsipūtusi ryklė. Jutimo organų nėra, būdingi žiediniai raumenys. Virškinimo ir kvėpavimo funkcijas atlieka žiaunaryklė. Pro ją yra košiamas vanduo su maisto medžiagomis. Kraujotakos sistema atvira, ji išnešioja maisto medžiagas. Tikrųjų šalinimo organų nėra. Gaubtagyviai – hermafroditai. Ascidijos dauginasi nelytiškai, salpoms būdingas lytinės ir nelytinės kartos kaita.
Evoliucijos mokslui reikšminga tunikatų lerva, kurios bendras kūno planas plačiai laikomas artimu hipotetiniam visų chordinių protėviui, įskaitant stuburinius. Metamorfozės metu lervos sandara supaprastėja, iš pradžių būvę jutimo organai išnyksta.
Gyvena sūriuose vandenyse, sudaro kolonijas, kai kurios rūšys pavieniui. Tai daugelio žuvų ir banginių maistas.
Gaubtagyviai skirstomi į šias klases:
Viekšnalių Švč. Mergelės Marijos Globos bažnyčia
'''Viekšnalių Švč. Mergelės Marijos Globos bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Viekšnalių kaime, 6 km į pietas nuo Luokės. Liaudies architektūros formų, turi neogotikos bruožų.
Petras Rapolas Aleknavičius
Petras Rapolas Aleknavičius (apie 1754 m. greičiausiai Užnemunėje – 1827 m. rugpjūčio 22 d. Slavikuose, Šakių raj.) – OP, poetas.
Kunigavo Seinuose, Punske, nuo 1804 m. Slavikuose. Kūrė religines giesmes ir pasaulietines eiles, sudarė jų rinkinį „Darželis naujas ir Saujelė… giesmių patogiai svietiškų“, kurių rankraščių neišliko.
Viekšnalių Švč. Mergelės Marijos Globos bažnyčia
Istorija
Gelsodės kaimo valstiečiai 1911 m. kapinėms dovanojo žemės, o Beibelio užuežio gyventojas P. Paulauskas – sklypą bažnyčiai. 1912 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Ji buvo Luokės parapijos filija.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, turi neogotikos bruožų, dvibokštė. Šventoriaus tvora medinių statinių.
Zdzisław Balicki
Zdzislav Balicki (1930 m. spalio 27 d. Nemenčinėje, Antroji Lenkijos Respublika – 1995 m. gegužės 16 d. Vroclave, Lenkija) – žurnalistas, Lenkijos seimo narys 1965-1980 m. ir 1985-1989 m., Lenkijos jungtinės darbininkų partijos narys.
Biografija
Gimė 1930 m. spalio 27 d. Nemenčinėje. Baigė Vroclavo ekonomikos universitetą. 1973-1980 m. ir 1982-1983 m. Vroclavo Darbininkų laikraščio redaktorius. Nuo 1980 m. rugsėjo iki 1981 m. liepos buvo Lenkijos radiokomiteto vadovas. 1988-1990 m. buvo Lenkijos jungtinės darbininkų partijos politbiuro narys. Mirė 1995 m. gegužės 16 d. Vroclave.
Atsinaujinančių išteklių energetikos teisė
Lietuva
Pagrindinis teisės šaltinis - Lietuvos Respublikos atsinaujinančių išteklių energetikos įstatymas.
Pagrindinis šio įstatymo uždavinys – užtikrinti, kad atsinaujinančių išteklių energijos dalis, palyginti su šalies bendruoju galutiniu energijos suvartojimu, 2020 metais sudarytų ne mažiau kaip 23 % ir ši dalis toliau būtų didinama, tam panaudojant naujausias ir veiksmingiausias atsinaujinančių energijos išteklių naudojimo technologijas ir skatinant energijos vartojimo efektyvumą.
Okinavų kalba
Okinavų kalba (okinaviškai: 沖縄口, うちなーぐち, Uchināguchi, [ʔut͡ɕinaːɡut͡ɕi]) – Riūkiū kalboms priklausanti kalba, kuria kalbama Okinavoje ir aplinkui ją esančiose salose – Keramoje, Kumedžimoje, Tonakyje ir Agunyje bei kitose mažesnėse salose į rytus nuo Okinavos salos.
Kalba skirstoma į 2 grupes: centrinę (standartinę), Šiuri-Nahos ir pietinę. Šiuri dialektas buvo sunormintas Riūkiū karalystės eros laikotarpiu, ją valdant karaliui Šio Šinui (1477–1526). Tai buvo valstybinė kalba, vartota rūmuose ir aristokratijos. Visos tos eros dainos ir poemos parašytos Šiuri tarme.
Šiaurės Okinavoje vartojama kalba neretai laikoma atskira kalba (žr. Kunigami kalba).
Balsiai
Okinavų kalboje yra 3 trumpi,, ir penki ilgi balsiai,. Pažymėtina, kad, skirtingai nei japonų kalboje, labializuota.
Skiemenų abėcėlė
(Techniškai, tai moros, ne skiemenys.)
Vertimų apylinkė
Vertimų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Jurbarko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jurbarko rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Lukšių apylinkės ir Žindaičių apylinkės.
Falanga
right|thumb|250px|Makedoniečių falanga, ginkluota sarisomis right|thumb|250px|Graikų [[Hoplitas|hoplitų falanga]]
Falanga – stačiakampė pėstininkų rikiuotė, sudaryta iš sunkiųjų pėstininkų, ginkluotų ietimis, pikomis, alebardomis ar panašiais ilgakočiais ginklais. Tai tipiška senovės Graikijos ar senovės Makedonijos rikiuotė (žodis kilęs iš 'pirštas'). Romėnai naudojo paprastas falangas, nors vėliau jas pakeitė manipulų rikiuotė. Falangos tipo rikiuotes naudojo ir kai kurios viduramžių kariuomenės.
Kilmė
right|thumb|250px|[[Šumeras|Šumerų falanga]] Falanga, kaip kovinė pėstininkų rikiuotė, buvo žinoma ir iki graikų. Seniausios falangos tipo rikiuotės žinomos dar Šumere apie 2450 m. pr. m. e. Kariai būdavo ginkluoti ietimis, šalmais ir dideliais skydais, pridengiančiais visą kūną. Panašią rikiuotę naudodavo ir senovės Egipto kariuomenė. Istorikai iki šiol ginčijasi, ar graikai patys išrado falangą, ar jie pasinaudojo pirmtakų žiniomis.
Archajinės ir klasikinės Graikijos falanga
Falangos gylis būdavo gana įvairus, nuo 4 iki 12 karių. Makedonijos karalius Pilypas II patobulino falangą. Jo falangos gylis būdavo 8–16 karių. 8 eilių falangos sarisos būdavo 5,5–6 m ilgio. Priekinės sarisos styrodavo 4–4,5 m prieš rikiuotę. Gilesnių rikiuočių ietys nesiekdavo priešų, tad jas laikydavo įstrižai virš priekinių sarisoforų. Galinės rikiuotės savo mase palaikydavo priekines eiles. Priekinei eilei kritus galinės užimdavo jų vietą.
Falangos trūkumas buvo tas, kad ji buvo nejudri, jai sunku būdavo greitai manevruoti mūšio lauke, ji netiko veikti raižytoje ar medžiais apaugusioje vietovėje.
Senovės Graikijos falangos skirstomos į:
Kajetonas Aleknavičius
Kajetonas Aleknavičius (1804 m. sausio 26 d. Terpeikiuose, Kupiškio raj. – 1874 m. gruodžio 2 d. Asavoje, Varanavo r., Baltarusijoje) – lietuvių poetas.
Tadžikai
Tadžikai  – persų dialektu kalbanti iranėnų kilmės tauta, gyvenanti Afganistane, Tadžikijoje, Uzbekijoje, Pakistane. Kinijos Sindziango provincijoje gyvenanti tauta nors vadinama tadžikais, bet iš tikrųjų yra pamyrių etnoso dalis – sarikoliai.
Kajetonas Aleknavičius
Biografija
Mokėsi Troškūnų šešiaklasėje mokykloje, 1827 m. įstojo į Vilniaus Laterano kanauninkų vienuolyną, 1832 m. baigė Vilniaus vyriausiąją kunigų seminariją. Kunigavo Obeliuose, Panemunėlyje, Kėdainiuose, Semeliškėse, nuo 1848 m. Merkinėje, iš kur už 1863 metų sukilimo rėmimą 1867 m. iškeltas į Asavą.
Tadžikai
Istorija
Tadžikų etnosas formavosi VIII–XIII a. regione, kuris tradiciškai vadinamas Chorasanu ir Transoksiana. Jis apima dideles teritorijas dab. šiaurės rytų Irane, šiaurės Afganistane, Turkmėnijoje, Uzbekijoje ir Tadžikijoje. Iki tol šiuose regionuose gyveno senovės iranėnų tautos sogdai, baktrai, partai, chorezmiai ir pan.
VIII a. šiuos kraštus prisijungęs Arabų kalifatas atnešė į vietos tautas islamą ir pradėjo arabizaciją. Tačiau IX a. susikūrusi Samanidų valstybė skatino iranizaciją. Čia paplito persų kalba ir formavosi atskiras jos dialektas. Samanidų imperijoje visos senovės tautos susilydė į vieną etnosą, todėl ši valstybė laikoma pirmąja etnine tadžikų valstybe. Taigi, tuo metu tadžikų teritorijos driekėsi nuo Dašt-e keviro dykumos iki pat Centrinės Azijos stepių. Tarp svarbiausių jų miestų buvo Heratas, Samarkandas, Buchara, Chodžentas, Termezas ir Kabulas.
Kajetonas Aleknavičius
Biografija
Eiliuoto feljetono lietuvių literatūroje pradininkas, vienas pirmųjų pradėjo rašyti eilėraščius vaikams. Poezija liaudiško pasaulėvaizdžio, joje gausu kaimo buities realijų, pamokymai sakomi gyva sąmojinga žmonių šneka, vartojami tautosakiniai poetizmai. Paskelbė poezijos rinkinį Pasakos, pritikimai, veselios ir giesmės (1861). Dialogo forma parašė elementorių Elementorius, arba Lengvas mokslas skaityt Rašto švento, 1846.
Tadžikai
Istorija
Tiesa, iranizacija neįvyko iki galo, ir iki šiol šioje teritorijoje liko nedidelės jagnobų bei pamyrių mažumos, išlaikiusios sanąsias iranėniškas kalbas.
Tadžikų pavadinimas formavosi kaip egzonimas, kurį ėmė naudoti tiurkai, besiskverbiantys į Transoksianą ir Chorasaną iš šiaurės. Šis žodis iš esmės reiškė sėslius persiškai kalbančius musulmonus. Jis ypatingai paplito Karachanidų valstybėje, kuri užvaldė šį regioną ir taip vadino savo persakalbius pavaldinius. Po mongolų užkariavimų tadžikai šį egzonimą pradėjo naudoti kaip savivardį, ir jis tapo jų tapatybės dalimi.
Nuo X a. dideles tadžikų teritorijas valdant tiurkų ir mongolų dinastijoms (tarp jų svarbiausi buvo Seldžiukai, Karachanidai, Timūridai ir Šeibanidai) sparčiai vyko Chorasano ir Transoksianos tiurkizacija. Didelė dalis tadžikų išlaikė sėslų gyvenimo būdą, tačiau perėmė tiurkų kalbas ir tapo žinomi kaip sartai, dab. uzbekų protėviai. Šio proceso metu tadžikų gyvenamos teritorijos traukėsi, ir jie liko gyventi nedidelėmis salomis savo buvusiose teritorijose. Didžiausia jų koncentracija išsilaikė Baktrijos istoriniame regione (dab. šiaurės Afganistanas ir pietų Tadžikija).
Nuo XVI a. tadžikų teritorijas valdė Safavidai, Hotakiai, Duraniai. XIX a. interesus regione pradėjo reikšti Rusijos imperija. Galiausiai XIX a. pabaigoje tadžikų teritorijos buvo padalintos tarp Afganistano ir Rusijos.
Paplitimas
thumb|left|Tadžikų ir pamyrių paplitimo arealas Afganistano teritorijoje gyvena didžiausia pasaulio tadžikų dalis: 9-11 mln., tačiau čia jie nesudaro daugumos. Tadžikai, čia sudarantys 27 proc. gyventojų, yra antroji skaitlingiausia grupė po puštunų. Jie koncentruojasi šiaurės rytinėje valstybės teritorijoje ir sudaro daugumą tokiuose miestuose kaip Kabulas, Mazari Šarifas, Gaznis, Heratas.
Rusijos imperijai, o vėliau Sovietų Sąjungai priklausiusios tadžikų teritorijos buvo padalintos tarp Tadžikijos ir Uzbekijos. Tadžikijoje gyvena beveik 7 mln. tadžikų, kurie sudaro apie 84 proc. šalies gyventojų. Tiesa, į šį skaičių yra įskaičiuojami ir jagnobiai bei pamyriai. Uzbekijoje tadžikai gyvena išsimėtę po visą teritoriją. Pagal oficialius duomenis jie čia sudaro vos 5 proc. gyventojų, tačiau manoma, kad šie duomenys gali būti netikslūs, nes daug tadžikų save deklaruoja kaip uzbekus dėl politinių priežasčių. Pasak kai kurių autorių, jų proporcija Uzbekijoje gali siekti net 35 proc.
Tadžikų diaspora yra aptinkama kaimyninėse valstybėse: Kazachijoje, Kirgizijoje, Turkmėnijoje, Rusijoje, Pakistane. Kinijoje gyvenanti etninė mažuma, kuri vadinama tadžikais, kultūriškai ir ligvistiškai priklauso ne tadžikų, o pamyrių etnosui.
Kultūra
Kultūriškai tadžikai yra Irano civilizacijos tauta, ir su kitomis tautomis dalinasi daug bendrų tradicijų: islamo religija, kalendoriumi, Nauruzo šventimu, persų kulinarine tradicija ir pan. Tiesa, Rusijos imperijai atitekusios tautos dalies kultūros tradicija nuo XIX a. įgavo daug naujų bruožų.
Tadžikų naudojama kalba yra rytinis persų kalbos dialektas, kuris Afganistane yra žinomas kaip dari, o Tadžikijoje ir Uzbekijoje – kaip tadžikų kalba. Afganistane jai užrašyti naudojamas arabų raštas, o Tadžikijoje – kirilica. Sovietų Sąjungos kontroliuotoje tadžikų dalyje didžiąją dalį arabų kalbos skolinių išstūmė rusiški skoliniai. Tiesa, Tadžikistane nuo 2008 m. jaučiamos tendencijos atskirti tadžikų kultūrą nuo rusų įtakos: buvo atsisakyta rusų kalbos kaip tarpetninio bendravimo priemonės, deklaruotas noras pereiti prie arabų rašto
Nors religija Sovietų Sąjungoje persekiota, islamas išlieka vyraujančia religija tiek Afganistano, tiek Tadžikijos tadžikų tarpe. Dauguma tadžikų išpažįsta sunizmą, nors yra ir šiitų mažumos. Šiitai daugiausia koncentruojasi Herate ir Bamiane. Šiizmą taip pat išlaikė ir rytiniai tadžikų kaimynai pamyriai. Tarp tadžikų yra ir negausi tadžikiškai kalbančių žydų bendruomenė, vadinamieji Bucharos žydai.
Islandijos futbolo varžybos 2011 m.
Islandijos futbolo varžybos 2011 m.
Kirzavodas (Čeremchovas)
Kirzavodas, Kirpičnyj zavod  – angliakasių gyvenvietė apie 10 km į šiaurę nuo Čeremchovo, Čeremchovo rajonas, Irkutsko sritis, Rusija.
Istorija
Kirzavodą 1945 m. pradėjo statyti japonai karo belaisviai. XX a. pabaigoje gyvenvietė buvo beveik sunykusi.
Lietuviai
1949 m. gegužės čia atvežta apie 500 žmonių iš TSRS okupuotos Lietuvos, atvežus lietuvius japonai išvežti kitur. Jaunesnieji tremtiniai lietuviai dirbo akmens anglių kasyklose, kiti – statybose. Pastatyta plytinė, joje vėliau daugelis tremtinių ir dirbo. Iš pradžių lietuviai gyveno barakuose po 2–3 šeimas kambaryje, ilgainiui įsikūrė laisviau, įsigijo gyvulių, užsiveisė daržus. 1951 m. iš kitų tremties vietų atkelta apie 10 Lietuvos lenkų šeimų, 1952 m. atvežta apie 200 vakarų baltarusių. Lietuvių tremtiniai kunigai laikė šv. Mišias, atlikdavo religinius patarnavimus. Kirzavodo klube susikūrė lietuvių šokių, dainų, dramos būreliai. 1956 m. lietuviai pradėjo grįžti į Lietuvą. Kai kurių lietuvių palaikai iš Kirzavodo kapinių parvežti į Lietuvą.
Antoniuko draustinis
Antoniuko draustinis  – draustinis, esantis Balstogės mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje. Draustinyje saugoma Balstogės aukštumoms būdinga mišriųjų miškų ekosistema. Draustinyje daugiausiai auga lazdynai ir eglės.
Cigonė
Cigonė (arba Čigonė) – upelis Lietuvoje, Šilutės rajone; Minijos kairysis intakas. Prasideda ties fermomis, 2,5 km į pietus nuo Vilkyčių. Teka į vakarus, pietvakarius. Įteka į Miniją 19,6 km nuo jos žiočių, ties Lankupiais.
Visa upelio vaga sureguliuota, paversta melioracijos sistemos dalimi. Protaka jungiasi su Grumbiu. Turi kairįjį bevardį intaką.
Upėvardis kilo nuo tautovardžio cigonas, cigonė („čigonas“).
Krymo Aukščiausioji Taryba
Krymo Aukščiausioji Taryba – Ukrainos Krymo autonominės respublikos įstatymų leidžiamoji valdžia, kurią 2014 m. kovo 15 d. panaikino Ukrainos Aukščiausioji Rada. Parlamentas vienų rūmų. Jį sudaro 100 deputatų. Pirmininkas – Volodymyras Konstantinovas. Krymo Aukščiausiosios Tarybos valdžia reguliuojama pagal Ukrainos teisės aktus, priimtus 1998 m. vasario 10 d. Pagal Krymo konstituciją parlamentas pats gali nuspręsti rinkimų datą. Šiuo metu Krymas yra Rusijos ir Ukrainos ginčytina teritorija.
MenuetOS
MenuetOS – tai realaus laiko operacinė sistema, parašyta asemblerio programavimo kalba, skirta 32 bitų bei 64 bitų x86 architektūros kompiuteriams.
MenuetOS yra labai maža, į 1,44 MB lankstųjį diskelį telpanti operacinė sistema. MenuetOS iš pradžių buvo parašyta 32 bitų x86 architektūros kompiuteriams ir išleista pagal GPL licenciją. 64 bitų MenuetOS naudojimuisi asmeniškai ir mokymuisi yra platinama nemokamai, tačiau šios MenuetOS versijos išeitinis kodas nėra laisvai prieinamas.
Savybės
Pasak kūrėjų, operacinė sistema buvo kuriama taip, kad būtų greita, paprasta ir veiksminga. MenuetOS turi prieigą prie interneto ir veikiančią TCP/IP saugyklą. Didelę dalį interneto kodo parašė Maikas Hibetas (Mike Hibbett).
Iš esmės MenuetOS buvo sukurta lengvesniam programavimui asemblerio kalba, tačiau operacinėje sistemoje taip pat galima paleisti ir sudėtingesne programavimo kalba parašytas programas.
0.90 versija palaiko 1280x1024 ekrano skiriamąją gebą, FAT32 failų sistemą bei USB 2.0 jungtį. Operacinėje sistemoje galima žaisti Quake žaidimą.
Gurkas
Gurkas, Krka  – upė pietų Austrijoje, Karintijoje; Dravos kairysis intakas. Prasideda Alpėse, Noko kalnų karose telkšančiuose ežerėliuose – Gurkzi ir Torerzi. Pradžioje teka į rytus, vidurupyje daro vingį į pietus. Įteka į Dravą į rytus nuo Klagenfurto.
Prie Gurko įsikūrę miesteliai: Veitensfeldas Gurktalyje, Gurkas, Štrazburgas, Briuklis.
Birutė (laikraštis)
Birutė (Byrutė) – laikraštis leidžiamas lietuvių naudai, ėjęs 1909–1913 m. Tilžėje, 1920 m. – Klaipėdoje.
Istorija
Leido ir redagavo Jonas Vanagaitis. Ėjo kartą per 6 savaites, nuo 1911 m. spalio 13 d. – savaitraštis. Iš pradžių spausdintas gotišku šriftu, nuo 1910 m. kai kurie straipsniai spausdinti lotynišku šriftu, nuo 1910 m. Nr. 2 tik lotyniškomis raidėmis, nes leidinys platintas ne tik Mažojoje Lietuvoje, bet ir Didžiojoje Lietuvoje bei JAV.
Spausdino straipsnius apie Lietuvos istoriją, lietuvių kalbą, lietuvybės išsaugojimą, informavo apie lietuvių draugijos veiklą, lietuvių laikraščius, naujas knygas. Daugelį straipsnių rašė redaktorius Jonas Vanagaitis. Spausdino O. Mauderodės spaustuvė.
Rumbaudas Valimantaitis
Rumbaudas Valimantaitis (, 1371 m. – 1432 m. lapkričio mėn.) – bajoras, nuo 1413 m. Zadoros herbo, Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės poltinis bei karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos bajoro Valimanto šeimos, Buseikos vaikaitis. Turėjo penkis brolius.
1396–1412 m. Žemaitijos seniūnas, nuo 1412 m. Lietuvos didysis maršalka.
1401 m. Vilniaus-Radomo, 1422 m. Melno, 1431 m. Skirsnemunės sutarčių dalyvis. 1409 m. gegužės mėn., kai prasidėjo Žemaičių sukilimas prieš kryžiuočius, Vytautas jį pasiuntė vadovauti lietuvių bajorų daliniui, kuris padėjo žemaičiams. Manoma, kad Žalgirio mūšio metu 1410 m. jis vadovavo Vytauto pulkui, pasitraukusiam ir po to sugrįžusiam į mūšio lauką. Jis jau 1418 m. pats malšino Žemaičių valstiečių sukilimą. Vytautui mirus rėmė Švitrigailą, po 1432 m. perversmo rėmė Žygimantą Kęstutaitį, bet brolio laiškams patekus į Žygimanto Kęstutaičio rankas, dėl ryšių su Švitrigaila suimtas ir Žygimanto Kęstutaičio nurodymu kartu su broliu Jauniumi Valimantaičiu nužudytas.
Nemira Masiulytė-Stapleton
Nemira Masiulytė-Stapleton (1946 m. spalio 2 d. Regensburge, Vokietijoje) – pianistė, mokytoja ir chorvedė.