cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Algimantas Dailidė
Biografija
Gimė 1921 m. kovo 12 d. Kaune. Nuo 1940 m. studijavo miškininkystę Vilniuje, tačiau dėl kritikos sovietinei valdžiai buvo pašalintas. 1941-1944 m. dirbo naciams pavaldžios represinės struktūros Lietuvos saugumo policijos Vilniaus apygardos skyriaus valdininku. 1950 m. atvyko į JAV, kur imigracinei valdžiai pareiškė karo metu dirbęs eiguliu. Gyvendamas JAV dirbo draudimo agentu Floridoje. Paaiškėjus jo vaidmeniui holokauste, Ohajo teismas 1997 m. atėmė iš A. Dailidės JAV pilietybę. 2003 m. JAV Imigracinių apeliacijų taryba nusprendė deportuoti A. Dailidę, nustačius, kad per Antrąjį pasaulinį karą nacių okupuotoje Lietuvoje, tarnaudamas naciams pavaldžioje Lietuvos Saugumo policijoje, dalyvavo suimant žydų vyrus, moteris ir vaikus, kurie mėgino pabėgti iš kalinimo Vilniaus gete. Po 2006 m. teismo nuosprendžio A. Dailidė apsigyveno Vokietijoje.
Laja (upė)
Laja  – upė Rusijoje, Nencų autonominėje apygardoje ir Komijoje; Pečioros dešinysis intakas. Iš Lajato ežero per Didžiažemę tundrą teka į pietus. Vaga labai vinguriuoja. Įteka į Pečioros dešiniąją protaką keliomis atšakomis žemiau Ust Usos.
Upė daugiausia maitinama sniego tirpsmo vandenimis. Užšąla spalį, atitirpsta gegužės antroje pusėje.
Refrakterinė anemija su žiediniais sideroblastais ir trombocitoze
Refrakterinė anemija su žiediniais sideroblastais ir trombocitoze – viena iš mieloproliferacinių-mielodisplastinių ligų, piktybinė iš kaulų čiulpų kamieninės ląstelės kilusi liga. Jos diagnostiniai kriterijai yra : Ligoniams paprastai būna anemijos simptomai. Gydymas yra simptominis, panašiai kaip ir mielodisplastinių sindromų.
Trifidų dienos
Trifidų dienos – anglų rašytojo fantasto Džono Vindemo postapokaliptinės fantastikos romanas, išleistas 1951 m. Kūrinyje aprašomi įvykiai po neįprasto, tariamo meteorų lietaus, kai dauguma pasaulio žmonių, jį stebėdami, apanka, o agresyvūs augalai trifidai pradeda žudyti žmones. „Trifidų dienos“ buvo pirmas romanas, kurį rašytojas pasirašė Džono Vindemo vardu.
Pagal romaną 1962 m. sukurtas meninis filmas tokiu pat pavadinimu, trys radijo spektakliai (1957, 1968 ir 2001 m.) ir du televizijos serialai (1981 ir 2009 m.). 1952 m. romanas nominuotas Tarptautinei fantastinės literatūros premijai, 2003 m.įtrauktas į BBC 200 geriausių knygų (The Big Read) sąrašą. Romanas turėjo įtakos ir filmo 28 dienos po siužetui.
Siužetas
Romano veiksmas vyksta, praėjus apytikriai 30 metų po Antrojo pasaulinio karo. Pagrindinis veikėjas Bilas Meisonas, biologas, dirba su trifidais – aukštais, nuodingais, vabzdžiaėdžiais augalais, galinčiais judėti. Meisonas įtaria, kad trifidai sukurti bioinžinerijos metodais Sovietų Sąjungoje ir netyčia išplitę į laukinę gamtą. Dėl aukštos kokybės alyvos, gaunamos iš trifidų, augalai kultivuojami ir pasklinda po visą pasaulį.
Pasakojimas prasideda ligoninėje, kur Meisonas guli sutvarstytomis akimis po to, kai į jas pateko trifidų nuodų. Po neįprasto reiškinio – žalių meteorų lietaus, kurio Meisonas negali stebėti, kitos dienos rytą ligoninėje tvyro chaosas: visi, stebėję dangaus reiškinį, tapę akli (vėliau knygoje Meisonas spėja, kad tai galėjo būti netyčia aktyvuotas slaptas palydovinis ginklas). Nusiėmęs tvarstį, Meisonas klaidžioja po chaose skendintį Londoną, kur susipažįsta su turtinga rašytoja Džozela Pleiton, kuri, kaip ir Meisonas, atsitiktinumo dėka išsaugojusi regėjimą. Sekdama šviesos signalu, pora sutinka grupę reginčių žmonių, vadovaujamų Bidlio, kurie planuoja įkurti koloniją užmiestyje, ir nutaria prie jų prisijungti.
Po vidinių nesutarimų grupė suskyla, o Meisoną ir Džozelą pagrobia tūlas Vilfredas Kokeris, kuris priverčia juos vadovauti aklųjų grupėms, ieškančioms maisto ir kitų atsargų. Klaidžiodamas kartu su savo aklaisiais, Meisonas susiduria su trifidų pavojumi ir išteklių ieškančių kitų grupių konkurencija. Netrukus Meisono aklieji pradeda mirti nuo nežinomos ligos, o vieną rytą likusieji gyvi jį palieka. Atgavęs laisvę, Meisonas kartu su atgailaujančiu Kokeriu pradeda ieškoti Džozelos. Po keleto nesėkmingų bandymų abu išsiskiria, ir Meisonas tęsia paieškas vienas. Išgelbėjęs nuo trifidų reginčią mergaitę Suzaną, Meisonas naktį pastebi šviesą tolumoje ir, ją pasiekę, abu randa ten Džozelą su jos draugais.
Meisono ir Džozelos grupė gana sėkmingai bando įkurti save aprūpinančią koloniją Sasekse, tačiau jiems nuolat gresia trifidų pavojus, kurie dideliais kiekiais kaupiasi už koloniją saugančios tvoros. Po keleto metų Bidlio grupės narys nusileidžia jų kieme su malūnsparniu pranešti jiems, kad grupė saugiai įsikūrusi Vaito saloje. Meisonas ir jo grupė nusprendžia praleisti vasarą Sasekse ir po to persikelti į Vaito salą.
Estija 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Estijai 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse atstovavo 33 dalyviai 14 sporto šakų. 2020 m. vasaros olimpinės žaidynės tapo aštuntomis vasaros olimpinėmis žaidynėmis Estijai iš eilės ir tryliktomis per visą šalies istoriją.
Sportininkai
Šių sporto šakų atletai dalyvaus olimpinėse žaidynėse.
Trifidų dienos
Įvertinimas
Knygą palankiai įvertino kiti fantastai. Karlas Edvardas Vagneris (Karl Edward Wagner) minėjo kūrinį tarp trylikos geriausių fantastikos siaubo romanų, Artūras Klarkas pavadino jį „nemirtingu pasakojimu“. Romaną gyrė ir Entonis Bučeris (Anthony Boucher), Džesis Frensis Makomas (Jesse Francis McComas), Forestas Džeimsas Akermanas (Forrest James Ackerman).
Anglų fantastas Brian Aldiss kritikavo „Trifidų dienas“ už idėjų trūkumą ir pavadino romaną „jaukiąja“ arba „komfortiška“ (cosy) katastrofa. Šis terminas vėliau prigijo ir kitiems panašaus žanro kūriniams, juo apibūdinami postapokaliptinės fantastikos kūriniai, kuriuose dalis išgyvenusiųjų mėgaujasi gana komfortišku gyvenimu. Tokią nuomonę kritikavo kanadiečių rašytoja ir kritikė Margaret Atwood. Ji rašė, kad „Antrąjį pasaulinį karą – kurio veteranu Vindemas buvo – taip pat galima vadinti „jaukiu“ karu, nes ne visi jame žuvo“.
Įtaka kultūrai
Žodis „trifidas“ žinomas ne tik fantastinio žanro mėgėjams, juo anglų kalboje kartais vadinami dideli, invazinių rūšių, ar grėsmingai atrodantys augalai. Žodis įtrauktas į anglų kalbos žodynus. Australijoje veikia plėšriųjų augalų veislynas Triffid Park, australų alternatyviojo roko grupė buvo pasivadinusi The Triffids. 2015 m. Londone knygoje paminėtam skersgatviui buvo suteiktas Trifidų tako (Triffid Alley) pavadinimas. „Trifidų dienos“ įkvėpė filmų „Mažoji siaubo krautuvėlė“ (The Little shop of Horrors, 1960 m.) ir „Pomidorai-žudikai puola“ (Attack of the Killer Tomatoes, 1978 m.) siužetus.
Pranas Keinys
Pranas Keinys, taip pat Pranciškus Keinys (1870 m. birželio 12 d. – 1940 m. kovo 23 d.) – lietuvių valstietis, politikas, III ir IV–ojo šaukimų Rusijos imperijos Valstybės Dūmos deputatas, Kauno gubernijos atstovas, išrinktas Telšių apskrityje. Buvo nepartinis.
P. Keinys buvo valstietis, dirbęs 31 dešimtinę žemės Dadotkų kaime, Gadūnavo valsčiuje. Dirbo geležinkelyje, buvo atsakingas už miško medžiagos krovos darbus. Dvaro valdytojo padėjėjas.
Biografija
P. Keinio tėvai buvo pasiturintys ūkininkai. Šeimoje augo du sūnūs ir penkios dukros. Visi vaikai pramoko rašyti ir skaityti pas kaimo daraktorių. Tėvai, matydami jauniausiojo sūnaus Prano gabumus, leido dvejus metus mokytis Nevarėnų pradinėje mokykloje. Vėliau perkėlė jį į Telšių pradinę mokyklą, kurią baigus iš karto buvo priimtas į Telšių progimnaziją. Dar nebaigęs pirmos klasės Pranas turėjo grįžti į namus, nes atsisakė pagal šeimos norą ateityje tapti kunigu. Telšiuose atsiskaitęs su gimnazija, tiesiai išvyko ieškoti darbo į Ukrainą. Kartu dirbo sunkų fizinį darbą ir tuo pat metu lankė matininkų – agronomų – ūkio valdytojų kursus. Baigęs kursus, grįžo į Lietuvą. Pradėjo dirbti stambiuose ūkiuose ūkvedžiu. Atidirbęs trijuose stambiuose ūkiuose, išvyko ieškoti darbo į Liepoją. Labai greitai ten įsidarbino geležinkelyje apskaitininku, priimant ir išduodant miško medžiagas. Tuo metu Liepojoje gyveno daug lietuvių. Būdamas apsišvietęs žmogus, įsitraukė į politinę veiklą. Daugiausia bendradarbiavo su kairiosios pakraipos idėjininkais.
Politinė karjera
1907 m. spalio 10 d. P. Keinys buvo išrinktas Kauno gubernijoje į Rusijos imperijos III šaukimo Valstybės Dūmą. Buvo Darbo grupės narys. Priklausė komisijoms: prekybos ir pramonės bei rengiamo įstatymo projekto dėl ganyklų ir miškų servitutų panaikinimo vakarų ir baltarusiškose gubernijose. Pasirašė įstatymų projektus: „Dėl bežemių ir mažažemių valstiečių aprūpinimo žeme“, „Dėl savivaldos plėtimo Dono kazokų srityje“, „Dėl mirties bausmės panaikinimo“.
1912 m. spalio 25 d. apskričių įgaliotinių suvažiavime buvo išrinktas į IV šaukimo Valstybės Dūmą. Buvo Darbo grupės narys. Priklausė komisijoms: dėl tikybos, žemės, žemės ūkio klausimų, rengiamų įstatymo projektų dėl servitutų pakeitimo Varšuvos generalinėje gubernijoje ir Chelmo gubernijoje. Pagal Dūmos steigimo 38 straipsnį, buvo nušalintas nuo 15 posėdžių.
Po 1917 m. vasario revoliucijos vykdė Valstybinės Dūmos Laikinojo komiteto (VDLK) pavedimus. VDLK 1917 m. kovo 14 d. posėdyje buvo nutarta pasiųsti P. Keinį į Pagrindinio komiteto dėl atsiskaitymų už valdžios nurodymu rekvizuotą ar sunaikintą turtą tarybą. Nuo 1917 m. kovo 29 d. buvo narys VDLK komisijos, kuri svarstė pašalpų skyrimą nukentėjusiems nuo revoliucijos. Buvo valstybinio pasitarimo Maskvoje dalyvis (nuo 1917 m. kovo 29 d.).
P. Keinys nerėmė nei dešiniųjų, nei kairiųjų radikalų. Ypač nemėgo bolševikų ir nepritarė jų vedamai politikai. Buvo aktyvus ir dažnai pasisakydavo Lietuvos ir jos gyventojus liečiančiais klausimais. Ne vieną kartą pasisakė prieš Lietuvoje vedamą rusinimo politiką, kai lietuvių kalba buvo visai išstumta iš mokyklų bei įstaigų. Reikalavo panaikinti pravoslavų religijos ir rusų tautybės piliečių privilegijas Lietuvoje. Tie klausimai nebuvo išspręsti, tačiau jų iškėlimas Dūmoje buvo didelis laimėjimas.
IV–oji Dūma 1917 m. spalio mėn. buvo paleista. Po Spalio revoliucijos P. Keinys negalėjo iš karto grįžti į Lietuvą, nes tebevyko karas, o Lietuvą buvo užėmę vokiečiai. Tik pasibaigus karui 1918 m., o Rusijoje įsigalėjus bolševikams, susidarė sąlygos lietuviams grįžti į Lietuvą. Daug pabėgėlių iš Lietuvos vokiečių okupacijos metu buvo pasitraukę į Rusiją. P. Keinys buvo vienas iš organizatorių, padėjusių pabėgėliams grįžti į Lietuvą.
Sugrįžimas į Lietuvą
P. Keinys grįžo į Lietuvą gyvas ir sveikas, tačiau be pinigų ir turto, kurį buvo įsigijęs būdamas deputatu dvejose Dūmos kadencijose. Apsistojo Nevarėnų miestelyje savo name, kurį buvo įsigijęs dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą. Būdamas 50 metų, pasipiršo kaimynystėje gyvenusiai devyniolikmetei Julijai. Ji nesipriešino tėvų valiai, 1919 m. pabaigoje atšventė kuklias vestuves ir apsigyveno vyro namuose. Pranas su žmona Julija turėjo gausią šeimą, augino 8 vaikus, vienas iš jų – energetikas Teodoras Keinys (1927–1997).
Lietuvos nepriklausomos valstybės kūrimosi pradžioje P. Keinys dar dalyvavo politinėje veikloje. Rinkimų į seimą metu atstovavo kairiesiems. Artimus ryšius palaikė su advokatu A. Bulota, M. Šleževičiumi, T. Daukantu ir kitais politiniais veikėjais. Tačiau laikui bėgant tie ryšiai silpnėjo, be to, jis atsisakė dalyvauti valstybės darbe ir politinėje veikloje dėl didelio amžiaus ir sveikatos problemų (nuolat persekiojo širdies ir inkstų negalavimai). Tačiau aktyviai dalyvavo Nevarėnų savivaldybės darbe. Prasidėjus žemės reformai, buvo ne tik jos šalininkas, bet tapo valsčiaus vyriausiu matininku. Tą darbą gerai suprato, nes buvo gavęs atitinkamą išsilavinimą. Turėjo autoritetą, nes padėjo naujakuriams gauti skiriamą žemės plotą, negailėjo patarimų neaiškiais klausimais.
Dirbdamas matininku, iš tėvų paveldėtą 12 ha žemės plotą persikėlė į kitą vietą tame pačiame Dadotkų kaime. Dar prisijungė 3 ha žemės plotą, gautą iš uošvienės Kotrynos Sovienės. Susidarė 15 ha ūkis 1,5 km nuo Mitkaičių bažnytkaimio ir 3 km nuo Nevarėnų. Šeima, kuri beveik kasmet didėjo, gyveno daugiausia miestelyje, o P. Keinys kasdien važinėjo į ūkį. Pats fizinio darbo nedirbo, pastatytame name apgyvendino samdinius. Žiemomis prekiavo miško medžiagomis. Varžytinėse nupirkdavo mišką kirtimui, o samdyti darbininkai nupjaudavo medžius ir išveždavo į lentpjūves.
Nežiūrint kairiųjų pažiūrų, su komunistais nepalaikė ryšių. Buvo laisvamanis, bažnyčioje apsilankydavo tik švenčių ir artimų žmonių laidotuvių metu, be to, bendraudavo su Nevarėnų klebonais. Telšių vyskupas Justinas Staugaitis buvo gerai pažįstamas su buvusiu Dūmos deputatu P. Keiniu, įvairiais reikalais bendravo Peterburge. P. Keiniui mirus, vyskupas davė leidimą jį palaidoti su religinėmis apeigomis katalikų kapinėse.
P. Keinys palaidotas Nevarėnų (Telšių raj.) kapinėse.
Literatūra
leidykla, 2006. ISBN 9955-20-066-9.
Maithilių kalba
Maithilių kalba (मैथिली = Maithilī) – indoeuropiečių kalbų šeimai, indoarijų atšakai priklausanti kalba, vartojama Pietų Azijoje gyvenančių maithilių tautos žmonių. Paplitusi Nepalo lygumų rytinėje pusėje bei Indijos valstijos Biharo šiaurinėje ir rytinėje dalyje (istoriniame Mithilos krašte). Kalbančiųjų skaičius – virš 15 mln. žmonių.
Nuo XIX a. maithilių kalba buvo laikoma viena iš rytinių hindi (hindustani) tarmių (viena iš daugelio Biharų kalbų), nors turi daugiau panašumų su nepalų kalba. Maithilių kalba, kaip ir keletas kitų šio krašto kalbų, susidarė iš Magadhi prakrito. Pati maithilių kalba turi daug tarmių.
Svarbiausios tarmės: rašomoji maithilių, pietų rašomoji, rytų maithilių, vakarų maithilių, džolaha, vidurio šnekamoji maithilių (sotipura), dehati.
Įprastas maithilių raštas buvo mithilakšaras (iš esmės, bengalų rašto atmaina), bet XX a. pereita prie devanagari.
Berazino (Dokšica)
Berazino – kaimas šiaurės Baltarusijoje, 31 km į rytus nuo Dokšicos. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis Barysavo apskrityje, Berazino valsčiaus centras.
FK Radnik Hadžići
FK Radnik Hadžići – Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Hadžičių.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1948 m.
2022–2023 m. rungtyniavo Pirmoje lygoje užėmė keturioliktą vietą.
Riešės lobis
Riešės lobis buvo perduotas Peterburgo imperatoriškajai archeologinei komisijai.
Antanas Kupstas
Antanas Kupstas (1881 m. – ?1963 m. ) – lietuvių valstietis, politikas, II šaukimo Rusijos imperijos Valstybės Dūmos deputatas, Kauno gubernijos atstovas, išrinktas Panevėžio apskrityje.
Biografija
Antanas Kupstas ūkininkavo, buvo Romos katalikų tikėjimo. Gyveno Plukių kaime, Piniavos valsčiuje. Dirbo 28 dešimtines nuosavos žemės. Buvo baigę 3 klases Panevėžio realinėje mokykloje. Priklausė Lietuvos socialdemokratų partijai (LSDP).
Politinė karjera
1907 m. vasario 6 d. buvo išrinktas Kauno gubernijoje į Rusijos imperijos II šaukimo Valstybės Dūmą. 1907 m. vasario 12 d., prieš išvykdamas iš Panevėžio į Sankt Peterburgą, pasakė antivyriausybinę kalbą, už ką netrukus, kovo mėn., buvo patrauktas į teisminę atsakomybę.
Dūmoje priklausė socialdemokratų frakcijai, prisijungė prie autonomininkų lietuvių grupės. Pasirašė penkių Dūmos narių pareiškimą dėl socialdemokratų frakcijos teorinių ir taktinių veiksmų po to, kai 55 jos nariai buvo patraukti į baudžiamąją atsakomybę.
Apie A. Kupsto tolesnį likimą, mirties datą patikimų žinių neturima.
Silenės piliakalnis
Silenės piliakalnis – piliakalnis Žiemgaloje, Jelgavos savivaldybės teritorijoje, Vilcės valsčius, Latvija.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Švėtelės 20 m aukščio kairiajame krante, stipriai įtvirtintoje kalvoje. Gyventas nuo vėlyvojo geležies amžiaus. Saugomas valstybės, valstybinės reikšmės kultūros paminklas, VKPAI Nr. 1022. Piliakalnį 1892 m. tyręs Augustas Bilenšteinas manė, kad piliakalnyje buvo Silenės žemės centras ir Sidabrenės pilis, kurią mini Eiliuotoji Livonijos kronika.
Arūnas Pukelevičius
Arūnas Pukelevičius (g. 1973 m. gegužės 9 d.) – Lietuvos futbolininkas, rungtyniavęs saugo pozicijoje.
Didžiąją savo karjeros dalį praleido Vilniaus „Žalgiryje“. Yra trumpai žaidęs užsienyje – Kinijoje, Lenkijoje, Estijoje. Profesionalo karjerą baigė 2005 m. „Alyčio“ klube.
Piasočnajė
Piasočnajė – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 26 km į šiaurę nuo Kapyliaus, dešiniajame Nemuno krante pačiame jo aukštupyje.
Istorija
XIX a. buvo miestelis ir dvaras Ihumeno apskrities Mahilnos valsčiuje.
Clube do Chibuto
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1949 m. rugsėjo 29 d.
2011 m. žaidė antroje pakopoje ir Pietų zonoje buvo pirmi. Pateko į elito divizioną ir jame debiutvao 2012 m. sezone.
2019 m. žaidė elito divizione, tačiau liko tryliktoje vietoje ir turėjo iškristi į antrą pakopą.
2020 m. pirmenybės Mozambike nevyko dėl pandemijos.
Francesca Cavallin
Frančeska Kavalin (g. 1976 m. birželio 23 d. Basano del Grapa) – italų aktorė, TV laidų vedėja ir buvęs modelis.
Biografija
Nuo 1992 m. Frančeska dirbo modeliu. 2000 m. baigė literatūros studijas Padujos universitete, 2003–04 m. lankė aktorystės kursus Milano teatre „Centro Teatro Attivo“.
2003 m. debiutavo televizijoje, kanalo „Sky Italia“ laidoje „Style“, kur turėjo savo rubriką. 2004 m. pasirodė TV seriale „Vivere“, kuriame filmavosi iki 2006 m. ir tapo žinoma visoje šalyje. 2006 m. pirmą kartą pasirodė kine, juostoje „Vita Smeralda“. Daugiausia filmuojasi televizijos serialuose, tokiuose kaip „Rossella“, „Tutta la musica del cuore“, „Di padre in figlia“ ir kt.
Frančeska buvo ištekėjusi už Stefano Remigi, su kuriuo susilaukė 2 sūnų, tačiau santuoka iširo.
Fujieda MYFC
„Fujieda MYFC“ – Japonijos futbolo klubas iš Fudžiedos, Šidzuokos prefektūroje.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2009 m. Klubas negali pasigirti aukštais pasiekimais. Nuo 2014 m. žaidė J3 lygoje.
Branduolinis holokaustas
miniatiūra|250px|right|Bandomasis branduolinis sprogimas ([[Bikinio atolas)]]
Fujieda MYFC
Istorija
2022 m. sezone užėmė antrą vietą J2 lygoje ir buvo perkelti į aukštesnį divizioną.
Branduolinis holokaustas
Branduolinis holokaustas arba branduolinė apokalipsė – futurologinis scenarijus apie žmonijos susinaikinimą panaudojant masinio naikinimo ginklus, sukeliančius visuotinius sugriovimus ir radioaktyvią taršą. Pagal tokį scenarijų, būsimuose pasauliniuose karuose visa Žemė ar jos dalis branduolinės ginkluotės paverčiama negyvenama.
Be tiesioginio miestų sunaikinimo per branduolinius sprogimus, branduolinis karas gali sukelti ugnies audras, branduolinę žiemą, dėl radioaktyviųjų medžiagų išplitusią spindulinę ligą ir (arba) laikiną šiuolaikinių technologijų praradimą dėl elektromagnetinių impulsų poveikio. Kai kurie mokslininkai, pavyzdžiui, Alan Robock, spėliojo, kad termobranduolinis karas gali užbaigti šiuolaikinę civilizaciją Žemėje, iš dalies dėl ilgai trunkančios branduolinės žiemos. Pagal vieną modelį, vidutinė Žemės temperatūra po visuotinio termobranduolinio karo keletą metų kristų vidutiniškai 7-8°C.
Fujieda MYFC
Sezonai
Šaltiniai:
Branduolinis holokaustas
Nepaisant to, ankstyvieji šaltojo karo laikų tyrimai parodė, kad milijardai žmonių išgyvens tiesioginių branduolinių sprogimų ir radiacijos poveikio sukeltas pasekmes. Kai kurie mokslininkai tvirtina, kad branduolinis karas netiesiogiai gali prisidėti prie žmonių išnykimo dėl antrinių padarinių, įskaitant pražūtingą poveikį aplinkai, socialinės visuomenės ir ekonomikos žlugimą. Be to, buvo teigiama, kad net palyginti nedidelės apimties tarpusavio branduoliniai smūgiai tarp Indijos ir Pakistano, apimantys 100 bombų, pagal galią panašių numestų ant Hirošimos, gali sukelti branduolinę žiemą ir nužudyti daugiau nei milijardą žmonių.
Fujieda MYFC
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 10 d.
Branduolinis holokaustas
Nuo 1947 m. mokslininkų atomininkų biuletenio sukurtas „Pasaulio pabaigos laikrodis“ modeliuoja, kiek šiuolaikinis pasaulis yra priartėjęs prie branduolinio konflikto.
Branduolinio holokausto grėsmė vaidina svarbų vaidmenį populiariai suvokiant branduolinių ginklų grėsmę. Ji apibūdinama saugumo koncepcija, kylančia iš garantuoto abipusio sunaikinimo karinės strategijos doktrinos, ir yra tinkamas scenarijus survivalizmui. Branduolinio holokausto siužetai dažnai sutinkami literatūroje ir filmuose, ypač fantastikos žanruose, tokiuose kaip mokslinė, distopinė, apokaliptinė ir postapokaliptinė fantastika.
Dviejų faktorių autentifikacija
Dviejų faktorių autentifikacija (2FA), kartais vadinama dviejų veiksnių autentifikacija arba dviguba autentifikacija – saugumo procesas, kai vartotojui atpažinti reikalingas daugiau nei vienas tapatybės nustatymo būdas. Šis procesas reikalingas siekiant geriau apsaugoti vartotojų duomenis ir išteklius, kuriais vartotojas siekia pasinaudoti.
Vartotojui, besijungiančiam prie informacinės sistemos, automatiškai bus išsiųstas papildomas kodas, kurį reikia įvesti siekiant užbaigti autentifikacijos procesą. Kodas gali būti išsiųstas elektoniniu laišku, SMS pranešimu ar kitomis priemonėmis.
Antrojo faktoriaus autentifikacija taip pat gali būti vykdoma naudojant mobilias autentifikavimo programėles, taikančias TOTP ar HOTP algoritmus, arba pasitelkiant į pagalbą kriptografinius raktus.
Antavilių slaptasis kalėjimas
Antavilių slaptasis kalėjimas (taip pat žinomas kaip Projektas nr. 2 arba sulaikymo vieta „Violet“ ) – numanomas slaptas CŽA kalėjimas (juodieji objektai) Antaviliuose, Lietuvoje, kuris galėjo veikti nuo 2005 m. vasario 17–18 d. ir būti uždarytas 2006 m. kovo 25 d., kuomet kaliniui nebuvo suteikta medicininė pagalba. Pirmą kartą paskelbtas viešai 2009 m. „ABC News“ straipsnyje.
__TURINYS__
Kitų šalių pavyzdžiai
miniatiūra|345x345px|CŽA ypatingojo perdavimo ir sulaikymo programa - programoje dalyvaujančios šalys pagal 2013 m. Atviros visuomenės fondų kankinimo ataskaitą.
Lenkija:
2012 m. buvęs Lenkijos prezidentas pripažino leidęs įkurti slaptą CŽA kalėjimą, kuris veikė Lenkijos karinėje bazėje Stare Kiejkuty.
Rumunija:
2015 m. buvęs Rumunijos prezidentas pripažino leidęs įkurti slaptą CŽA kalėjimą.
Drina Zvornik Živinice
Drina Zvornik Živinice – buvęs Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Živinicės.
Istorija
Klubo ištakos siekia (?) m.
Komandoje žaidė musulmonai (serbai turi Drina Zvornik komandą). 2000 m. klubas prisijungė prie Crni Vukovi Vukovije komandos.
Tėvynė-motina šaukia
thumb|right|300px| „Tėvynė-motina šaukia“ Rusijos pašto ženkle Tėvynė-motina šaukia  – paminklo „Stalingrado mūšio didvyriams“ kompozicinis centras Rusijos Volgogrado mieste. Auksčiausia statula Europoje ir viena iš auksčiausių pasaulyje. Jos aukštis siekia 85 metrų.
Statula buvo sukurta per aštuonerius metus ir atidengta 1967 m. Statula stovi Mamajevo pilkapyje, kur Antrojo pasaulinio karo metu vyko kautynės. Šiame pilkapyje taip pat palaidoti apie 30 000 mieto gynėjų ir atidengti kiti paminklai. Nuo 2000 m. „Tėvynė-motina šaukia“ pavaizduota Volgogrado srities vėliavoje ir herbe. 2020 m. buvo pabaigta statulos restauracija.
Lipenis
Lipenis – agromiestelis rytų Baltarusijoje, 20 km į šiaurės rytus nuo Asipovičų.
Etimologija
Iš pradžių miestelis vadinosi Chalujai. 1920 m. jis pervadintas Lipeniu – vasarą, kai žydėjo liepos.
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir miestelis Ihumeno apskrities Paharelajės valsčiuje.
Lyčų piliakalnis
Lyčų piliakalnis – piliakalnis Žiemgaloje, Jelgavos savivaldybės teritorijoje, Sesavos valsčius, Latvija. Pasiekiamas nuo kelio A12 (A8 (Latvija)) Ryga – Tilžė Elėjoje pasukus link Bauskės, ties Skursteniais šiaurės kryptimi link Lielvircavos, ties Staniuliais – į vakarus link Saulyšių.
Humbolto fondas
Nuo 1953 m. fondas parėmė per 20 000 mokslininkų iš daugiau nei 130 valstybių. Kasmet suteikia ~600 stipendijų. Pretenduoti gali visų tautybių ir mokslo sričių mokslininkai. Administruoja Wolfgang-Paul-Stiftung fondą, finansuojamą iš V. Paulo paskaitų (Wolfgang-Paul-Vorlesung). Finansuojama Romano Hercogo stipendija. 2008 m. įsteigta vad. Alexander-von-Humboldt profesūra, viena didžiausių premijų Vokietijoje. Fondas yra Allianz der Wissenschaftsorganisationen narys. Būstinė – Bona–Bad Godesbergas.
Vadovybė
Nuo 1953 m. fondo prezidentai:
Stipendijos
Stipendijos patyrusiems mokslininkams – 2 450 eurų/mėn. (6–18 mėn.). Be to, šeimos, kelionės (mobilumo), sveikatos draudimo ir civilinės atsakomybės draudimo priemokos. Užsienio kalbos kursų stipendija (2–4 mėn. intensyviems kalbos kursams stipendininkui ir jo sutuoktiniui) mokama pasirinktai kalbos įstaigai Vokietijoje arba prieš pat stažuotę užsienyje. Išmokos kartu vykstantiems šeimos nariams (jei išvyka tęsiasi bent 3 mėn.) – iki 326 eurų/mėn. sutuoktiniui ir iki 204 eurų/mėn. kiekvienam vaikui. Mokama Europos priemoka tyrimo išvykai kitoje tyrimų įstaigoje (nei numatyta pagal projektą) kitoje Europos šalyje, jeigu tai reikalinga įgyvendinant tyrimų projektą. Priimančioji tyrimų įstaiga gauna išmoką – 800 eurų/mėn. (gamtos mokslai, inžinerija) arba 500 eurų/mėn. (humanitariniai arba socialiniai mokslai). Patyrusių mokslininkų atveju daktaro laipsnis turi būti įgytas ne anksčiau kaip prieš 12 metų. Stažuotė galima dalinti į 3 dalis. Pretendentas paprastai turi būti jau dirbęs „asistuojančiuoju profesoriumi“ arba jaunųjų (mokslininkų) grupių vadovu arba turėti daugiametę savarankiškos mokslinės veiklos patirtį.
Stipendininkai iš Lietuvos – ekonomistė prof. Kazimira Danutė Prunskienė (g. 1943 m.), filosofas politikas prof. Justinas Karosas (g. 1937 m.), diplomatas Vaidevutis Geralavičius, fizikai profesoriai Jūras Banys, Vytautas Balevičius, Kęstutis Staliūnas (g. 1963 m.), Kęstutis Pyragas, Bronius Kaulakys, chemikas prof. Eimutis Juzeliūnas, teisininkai prof. Egidijus Šileikis, Gintautas Sakalauskas ir kiti.
Aiša bint Abu Bakr
Aiša bint Abu Bakr (, 613 ar 614 – 678 m.) – VII a. arabų kalifato religinė ir politinė veikėja, Mahometo trečioji žmona.
Biografija
Aiša bint Abu Bakr buvo artimo Mahometo bendražygio Abu Bakro duktė. Ji gimė 613 ar 614 m. Mekoje. Jos kiti vardai buvo Sidika ir Homaira. Mirus pirmajai žmonai Chadidžai bint Chuvailid Mahometas ieškojo kitų žmonų ir, pasak istorijos, jis susapnavo vyrą, kuris nešė kažką, suvyniotą į šilką, ir pasakė ''„Tai yra tavo žmona. Atidenk ją“''. Pakėlęs šilką Mahometas pamatė Aišą. Po kelių dienų jis susapnavo tokį patį sapną, tik šį kartą Aišą nešė angelas. Aiša buvo pažadėta kitam jaunikiui, tačiau, iškilus galimybei ją ištekinti už Mahometo, buvo susitarta dėl pažado atšaukimo. Viena versija, Aiša buvo ištekinta už Mahometo, kai jai buvo 6 ar 7 metai, ir po to apie trejus metus ji praleido tėvo namuose. Kita versija, Aišai buvo devyneri, kai ji ištekėjo. Yra nuomonių, kad ji buvo vyresnė vedybų metu. Tikėtina, kad vedybomis su Aiša Mahometas siekė sutvirtinti ryšį su Abu Bakru po pasitraukimo iš Mekos į Mediną (hidžros pradžios). Ji tapo trečiąja Mahometo žmona po Chadidžos ir Saudos bint Zamos. Pasak Aišos hadisų, pas ją ateidavo draugės žaisti su lėlėmis ir Mahometas jų neišvarydavo, bet ir pats prisijungdavo prie žaidimų.
Pasak daugelio istorikų, ji buvo mėgstamiausia Mahometo žmona, iš tų, kurias jis vedė po Chadidžos mirties. Ji taip pat buvo vienintelė Mahometo žmona ne našlė prieš vedybas. Kaip ir kitos Mahometo žmonos, ji buvo vėliau tituluota „tikinčiųjų motina“ ir įvardijama viena reikšmingiausių moterų islame. Esą Mahometas ją išskyrė ir labiau pasitikėjo nei kuria kita žmona. Šalia jos jis melsdavosi ir patirdavo apreiškimus. Mahometas mirė jos namuose ir ten buvo palaidotas (dabar Pranašo mečetė Medinoje). Aišai buvo 18 ar 19 metų, kai ji tapo našle ir ji daugiau nebeištekėjo, nes jai, pranašo žmonai, tai buvo uždrausta. Ji su Mahometu vaikų nesusilaukė. Visą likusį gyvenimą ji paskyrė islamo mokymui, skleidimui. Ji padiktavo ar jos autorystei priskiriami 2210 hadisų, ne vien iš Mahometo gyvenimo, bet ir iš kitų sričių. Jos aprašytos tradicijos daugelio islamo istorikų laikomos autentiškiausiomis. Jos hadisai ypač svarbūs, nes tikima, kad jos santuokos su Mahometu metu buvo suformuoti vieni pagrindinių islamo socialinių nustatymų, pvz., draudimas vartoti alkoholį ir įpareigojimas moterims viešumoje dėvėti hidžabą. Jos veikla rodo ją buvus viena iš labiausiai išsilavinusių to meto islamo veikėjų.
627 m. ji lydėjo Mahometą žygyje ir pastebėjo, kad už stovyklos pametė kaklo vėrinį, dovanotą sesers Asmos. Ji išėjo jo ieškoti, o tuo metu karavanui buvo duotas signalas žygiuoti. Bendrakeleiviai nepastebėjo, kad Aišos nėra. Ją miegančią užtiko atsilikęs jaunas karys Safvanas ir su savo kupranugariu pavijo Mahometo karavaną tik kitą rytą. Tarp Mahometo bendražygių buvo paskleistos paskalos, kad Aiša jam buvo neištikima. Kylant įtampai tarp musulmonų dėl galimos Aišos neištikimybės ir jai susirgus Mahometą esą ištiko dieviškasis apreiškimas, kuriame buvo paliudytas Aišos nekaltumas. Ji esą buvo gera drauge su daug vyresne antrąja žmona Sauda, kuri, Aišai paaugus, užleido jai laiką su pranašu. Nepaisant jauno amžiaus, Aiša dalyvavo musulmonų mūšiuose su kuraišitais nešdama vandenį ir slaugydama sužeistuosius.
Po Mahometo mirties 632 m. Aišos tėvas Abu Bakras tapo kalifu. Valdant trečiajam kalifui Usmanui Aiša pradėjo reikštis politiniame gyvenime prisidėdama prie nepatenkintųjų Usmano valdymu. Po kalifo Usmano nužudymo 656 m. ji atvirai sukilo prieš naująjį kalifą Ali, kuris neskubėjo bausti Usmano žudikų. Ją parėmė įtakingi Mahometo bendražygiai Zubairas ibn Avamas ir Talha ibn Ubaidula. Jų pajėgos, apie 3000 žmonių, surengė žygį į Basrą, kur buvo pasitraukusių Usmano žudikų. Užėmus Basrą apie 600 tikrų ar tariamų Usmano žudikų buvo nubausti mirtimi. Kalifas Ali su savo pajėgomis surengė žygį iš Kufos. Abi pusės susirėmė taip vadinamajame Kupranugario mūšyje prie Basros, nes pagrindinės kovos vyko aplink kupranugarį, ant kurio sėdėjo Aiša ir vadovavo kovoms maldomis. Ali pajėgos laimėjo mūšį. Talha buvo mirtinai sužeistas, Zubairas nužudytas besimeldžiantis. Aiša paimta į nelaisvę, bet Ali leido jai grįžti į Mediną. Pasak istorijos, Aiša vėliau susitaikė su Ali ir pripažino suklydusi kovodama prieš jį.
Po to Aiša nebesikišo į politiką ir paskyrė gyvenimą islamo mokymui. Ji mirė 678 m. liepą Medinoje ir buvo palaidota Al Baki kapinėse (prie Pranašo mečetės Medinoje). Šiitų istorikai ją vertina neigiamai dėl sukilimo prieš Ali, sunitų istorikų pozicija palankesnė. Ji buvo pateikiama pavyzdžiu, kad moteriai nereikia kištis į politiką, nes tai priveda tik prie bėdų – Pirmosios fitnos. Musulmonų feministiniu požiūriu, Aiša dėl jos ryžto ir pasitikėjimo yra lygiavertiškumo vyrams islame pavyzdys, nors, kita nuomone, savo įtaką Aiša turėjo tik dėl artimo ryšio su Mahometu ir kaip pirmojo kalifo Abu Bakro duktė.
Kanopa (indas)
thumb|right|240px| Pilnas Sen. Egipto kanopų rinkinys, iš kairės saugotojai: Duemutefas (šakalo galva), Hapis (paviano galva), Kebehsenufas (vanago galva), Imsetas (žmogaus galva) Kanopa (2 kirč. kanopà) − Senovės Egipto indas, kuriame saugoti balzamuoti mirusiojo vidaus organai arba taip vadinamas senovės etruskų indas, kuriame laikyti mirusiojo kūno pelenai.
Žodis yra graikiškos kilmės. Jie taip vadino egiptiečių laidojimo indus dėl panašumo į graikų mitologiniam herojui Kanopui atnašaujamas aukas arba, kita versija, pagal Egipto miesto Kanobo (gr. Kanōpos) pavadinimą. Šiame mieste mirusiųjų pasaulio dievas Ozyris buvo garbinamas kanopinio indo pavidalo. Šie indai buvo gaminami iš medžio, molio, fajanso, kompozitinės medžiagos kartonažo (lino audinio arba papiruso skiautės, sulipdytos gipso mišiniu) ir akmens. Istorijos eigoje daug kartų keitėsi jų forma. Kanopos žinomos iš Egipto senosios karalystės (apie 2650−2175 m. pr. m. e.) laikų. Tai buvo žemo profilio indai, užsandarinti plokščiu antspaudu ar dangteliu. Egipto viduriniosios karalystės (apie 2040−1640 m. pr. m. e.) laikotarpiu pradėjo plisti indai su žmogaus galvos pavidalo dangteliais. Naujosios karalystės (apie 1550−1070 m. pr. m. e.) laikotarpiu indų dangčių figūrėlėmis vaizduoti dievo Horo sūnūs, kaip inde esančių organų saugotojai. Pavyzdžiui, Horo sūnus Imsetas specifiškai buvo kepenų saugotoju, Hapis − plaučių, Duemutefas − skrandžio, Kebehsenufas − žarnų. Kanopos buvo nešamos ir naudojamos ritualiniais tikslais mirusiojo laidotuvių metu. Kape jos būdavo sudedamos į atskirą skrynią atskirai nuo palaidotos mumijos. Kanopinė skrynia dekoruota įvairių saugojančių dievybių vaizdais. Nuo 21-os Egipto karalių dinastijos (vėliau 1070 m. pr m. e.) mumijos pradėtos laidoti su į kūną grąžintais balzamuotais vidaus organais ir kanopų naudojimas sumažėjo − kapuose rasta netikrų kanopų, be vidaus organo. Tikriausiai jų naudojimas vis dar išlaikė ritualinę prasmę.
Etruskų kanopos buvo urnos pavidalo indai su dviem rankenomis ir žmogaus galvos pavidalo dangčiu.
Viggo Jensen
Viggo Jensen (1874 m. birželio 22 d. – 1930 m. lapkričio 2 d.) – Danijos sunkiaatletis, gimnastas, lengvaatletis ir sportinio šaudymo atstovas, olimpinis čempionas.
Mansuro kunigaikštystė
thumb|200px|Džagoldajus ir kitos totorių chanystės thumb|200px|Džagoldajus ir gretimos teritorijos Mansuro kunigaikštystė  – totorių chanystė, buvusi Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikščių vasalinė valda, egzistavusi iki 1508 m.
Istorija
Masuro chanystę 1381 m. įkūrė išeiviai iš Aukso Ordos. 1380 m. įvyko Kulikovo mūšis, kuriame Mamajus ir jo orda patyrė pralaimėjimą. Pats Mamajus buvo nužudytas Kryme, kai bėgo nuo jį norėjusių pražudyti samdinių. Po tėvo žūties Mansūras pasitraukė į Lietuvos kontroliuojamas teritorijas. Jo orda kūrėsi tuometinėse Severų žemėse. Mansuras stojo į didžiojo kunigaikščio karinę tarnybą. Rilskas, Kurskas ir kiti miestai buvo pasienyje, todėl mansuriečiai gindavo kraštą nuo rusėnų ir kitų totorių ordų išpuolių.
1391 m. chanato įkūrėjas Mansuras kovėsi mūšyje prie Samaros ir jo metu žuvo.
1391 m. Mansuro sūnus Aleksa pripažino Vytauto Didžiojo valdžią. Pasak legendų, kartu su Lietuvos valdovu kovojo Vorsklos mūšyje ir po pralaimėjimo totoriams padėjo išsigelbėti didžiajam kunigaikščiui.
Iš šios Kijato klano atšakos kilo kunigaikščiai Glinskiai. Mykolas Glinskis sumušė totorius prasiskverbusius net iki Naugarduko 1506 m. Klecko mūšyje. Netrukus M. Glinskis (1508) m. tapo išdaviku ir perbėgo į Maskvos pusę. Ištekino dukrą už caro, bet ten irgi tapo išdaviku.
Teritorija
Manoma, kad chanato teritorija buvo dabartinėse Poltavos ir Sumų srityse Ukrainoje, bei vadinamoje Severų žemėje. Į pietus nuo Jagos totorių. Dykra taip pat priklausė Mansuro valdoms.
Galima rasti įvairių autorių paišytų žemėlapių, kurioje visos žemės esančios į rytus nuo Kijevo vaizduojamos, kaip totorių valdos, tačiau pripažįstančios Lietuvos valdžią.
Tema (miestas)
Tema  – miestas pietinėje Ganoje, Didžiosios Akros regione, prie Atlanto vandenyno, 25 km į rytus nuo šalies sostinės Akros. Gyventojų 161 tūkst. (2013 m. duomenys).
Per miestą tiesiogiai eina nulinis dienovidinis. Tema yra didžiausias šalies uostamiestis, vienas iš dviejų šalies giliavandenių uostų, kitas – Sekondis-Takoradis. Tenmoje perkraunama 80 % Ganos importo ir eksporto krovinių, įskaitant pagrindinę šalies eksporto prekę – kakavą. Verčiamasi naftos perdirbimo, tekstilės, chemijos, metalų apdirbimo, cemento, maisto pramone, taip pat komercine žvejyba ir žuvies apdorojimu.
Istorija
Tenma įkurta vietoje mažo žvejų kaimelio, vadinto Torman vardu. Miestas pradėjo sparčiai augti 1961 m. iškasus gilų uotą. Tuomet tai buvo vienas moderniausių miestų šalyje pagal išplanavimą.
Jessica Fox
Biografija
2010 m. pasaulio čempionate pelnė du aukso medalius. Tais pačiais metais dalyvavo pirmose jaunimo olimpinėse žaidynėse ir pelnė aukso medalį.
Savo debiutinėse 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Foks dalyvavo baidarių slalomo varžybose. Sportininkė pasiekė finalinį etapą ir galiausiai pelnė sidabro medalį. 2013 m. pirmą kartą tapo pasaulio čempione kanojų varžybose. 2014 m. pasaulio čempionate pelnė du aukso medalius moterų baidarių slalome ir moterų kanojų slalome.
2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse australė iškovojo bronzą kanojų slalomo varžybose.
2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse startavo dvejose rungtyse. Moterų kanojų varžybose iškovotas bronzos medalis. Pirmą kartą olimpinėse žaidynėse vykusiose moterų kanojų slalomo varžybose australė tapo pirmąją šios rungties olimpine čempione.
Alfredas Juozapas Potockis
Grafas Alfredas Juozapas Potockis (1817 arba 1822 m. liepos 29 d., Lancuta – 1889 m. gegužės 18 d., Paryžius) – Lenkijos magnatas iš Potockių giminės, Austrijos–Vengrijos valstybinis ir politinis veikėjas, Galicijos seimo maršalas, Galicijos ir Lodomerijos karalystės vietininkas. 1870–1871 – Cisleitanijos ministras-prezidentas.
Biografija
thumb|left|150px|Alfredas Juozapas Potockis jaunystėje thumb|150px|Alfredo Juozapo Potockio žmona Marija Klementina Potocka
Kilo iš įtakingos Lenkijos bajorų Potockių giminės. 1848 metais tapo Reichsrato deputatu. Įstojo į diplomatinę tarnybą. Nuo 1861 metų Lordų rūmų (Heerenhaus) paveldimas narys. 1863–1869 metais – Galicijos seimo deputatas, nuo 1875 iki 1877 metų buvo jo maršalu (pirmininku).
Nuo 1867 m. gruodžio 30 d. iki 1870 m. sausio 15 d. – žemės ūkio ministras Karlo Vilhelmo von Aueršpergo ir Eduardo Tafe vyriausybėse. Buvo Cislestanijos federalizacijos šalininkas, atsistatydino po to, kai jo požiūrio nepalaikė valdantieji sluoksniai.
1870 m. balandžio 12 d. paskirtas ministru-prezidentu ir žemės ūkio ministru (iki gegužės 6). 1870 m. birželio 28 d. – 1871 m. vasario 6 d. – taip pat Krašto apsaugos ministras (Landesverteidigungsminister). Mėgino išdirbti Cisleitanijos federalizacijos mechanizmą, bet nerado palaikymo iš potencialių šalininkų pusės. 1871 m. vasario 14 d. atsistatydino.
1875–1883 – Galicijos Austrijos štathalteris.
Auksinės Runos ordino kavalierius. Žymus kaip Potockių rūmų Lvove statybos užsakovas. Rūmus baigė statyti jau jo sūnus Romanas.
Literatūra
thumb|250px|Potockių rūmai Lvove
Lietuvos žalieji
Lietuvos žalieji – pieninių galvijų veislė, išvesta Lietuvoje.
Istorija
Lietuvos žalieji išvesti XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje vietos galvijus kryžminant su Danijos žalaisiais, anglerais, švicais, Latvijos dvylaisiais, Švedijos žalmargiais ir simentaliais. Didžiausią įtaką Lietuvos žaliesiems turėjo Danijos žalieji. 1924 m. įkurta Lietuvos žalųjų galvijų draugija. Veislė patvirtinta 1951 m.
Savybės
Galvijai žali, įvairių atspalvio. Galva nedidelė, sausa, kaklas ilgas, neplatus, mažai raumeningas, be pagurklio. Liemuo ilgas, gilus. Krūtinė ilga, gili, didelės apimties. Kojos vidutinio ilgumo. Oda plona, elastinga. Tešmuo vidutinio didumo, gilus, speniai cilindriški, rečiau – kūgiški. Buliaus masė – 850 kg, karvės – 500 kg. Karvė per metus duoda – 5500 kg 3, 65 % riebumo, 3, 5 % baltymingumo pieno. Senojo genotipo Lietuvos žalųjų galvijais rūpinasi Lietuvos žalųjų galvijų gerintojų asociacija.
Thomas Phibel
Tamošius Metju Fibelis arba Thomasas Fybelis (g. 1986 m. gegužės 31 d.) – futbolininkas žaidžiantis centro gynėjo pozicijoje. Buvęs FK Palanga narys.
Karjera
Gvadelupėje gimęs futbolininkas turi ir Prancūzijos pilietybę. Kitados rungtyniavo belgų, lenkų, serbų ir rusų lygose.
2019 m. vasarį tapo FK Palanga nariu. A lygoje sužaidė 16 rungtynių. vasarą klubą sukrėtė permainos. Žaidėjas paliko klubą.
2021 m. rungtyniavo FC Meyrin (Šveicarija).
Lugamėnai
Lugamėnai  – gatvinis kaimas Baltarusijos vakaruose, Gardino srities Vijos rajono Leliukų apylinkėje. Išsidėstęs į pietus nuo Lazūnų kaimo, ant Veremos upės dešiniojo kranto.
Istorija
Valda žinoma nuo viduramžių, priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Dūdų seniūnijai. Žinomi jos valdytojai: 1608 m. – Lietuvos didysis etmonas Jonas Karolis Chodkevičius, 1653 m. – Teodoras Denhofas, vėliau Marijonas Valavičius, 1665 m. – Kazimieras Horbačevskis. Po to valdė Zamoiskiai, Pacai ir Buinickiai, Zienkevičiai. Panaikinus Dūdų seniūniją, perėjo iždo priklausomybėn. Carinei Rusijai užėmus LDK žemes, jos valdovė Jekaterina II 1796 m. padovanojo Lugamėnus tūlam Rachmanui, kuris po dvejų metų pardavė valdą Korsakams.
XIX a. antrojoje pusėje prie buvusio dvaro atidaryta rusiška pradinė mokykla. 1904 m. krašte apsilankęs Vilniaus gubernatorius Konstantinas Palenas išklausė vietinių gyventojų pageidavimą mokyti joje lietuvių kalba ir pripažino tai teisėtu. Šį faktą lazūniečiai 1906 m. priminė laišku į „Vilniaus žinias“, bet laikraštyje išspausdintas straipsnis valdžios liko praignoruotas.
Caro laikais ir tarpukaryje Lugamėnai buvo to paties pavadinimo valsčiaus centru. Į valsčiaus sudėtį įėjo nemažai lietuviškų kaimų: Bežemniai, Babrėnai, Gudenioniai, Lazūnai, Joskūnai ir kt. Pokaryje Lugamėnų valsčius buvo panaikintas, jo kaimai įjungti į Jurotiškių rajoną. Nuo 1960 m. – Vijos rajono sudėtyje. Iš buvusio dvaro Lugamėnuose išliko tik vienas ūkinis pastatas.
AD Vilanculo
AD Vilanculo, o ankstesniais metais žinomas Empresa Nacional de Hidrocarbonetos Futebol Clube pavadinimu arba žinomas kaip ENH Vilanculo – profesionalus Mozambiko futbolo klubas, įsikūręs Vilankule. Klubo spalvinė gama – žalia ir balta.
Namų rungtynes žaidžia Vilankulo miesto savivaldybės stadione, talpinančiame 5 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 2014 m. vasario 14 d.
Šio klubo įkūrėja tapo ENH kompanija, o klubo pavadinimas atspindi klubo priklausomybę.
2020 m. Mozambike futbolo čempionatas nevyko dėl pandemijos.
Antonella Attili
Antonela Atili (g. 1963 m. balandžio 3 d. Romoje) – italų kino ir televizijos aktorė.
Biografija
Pirmasis aktorės vaidmuo buvo 1988 m. filme „Nuovo cinema Paradiso“, apdovanotame Oskaru kaip geriausias užsienio filmas. Šios juostos režisierius Giuseppe Tornatore vėliau aktorei davė vaidmenis savo filmuose „Stanno tutti bene“ (1990) ir „L‘uomo delle stelle“ (1995). Už vaidmenį juostoje „Prima del tramonto“ (1999) ji pelnė Nastro d'argento apdovanojimą kaip geriausia antrojo plano aktorė.
Atili sukūrė 2 vaidmenis žymaus italų režiseriaus Ettore Scola filmuose: „Concorrenza sleale“ (2001) ir „Che strano chiamarsi Federico“ (2013). Taip pat ji vaidino kriminaliniame seriale „Kriminalinis romanas“ (2008–2009).
2018–2021 m. aktorė filmavosi TV seriale „Il paradiso delle signore“.
Yoon Suk Yeol
Biografija
Gimė 1960 m. Seule, akademikų šeimoje. 1983 m. Seulo nacionaliniame universitete baigė teisės bakalauro studijas, o 1988 m. ten pat įgijo teisės magistro laipsnį. Nuo 1994 su pertraukomis dirbo Tegu, Busano, Seulo ir kitose prokuratūrose. Prisidėjo prie apkaltos buvusiai prezidentei Pak Kinhė rengimo. 2019–2021 m. ėjo šalies generalinio prokuroro pareigas. 2021 m. iškėlė siekį kandidatuoti prezidento rinkimuose, kuriuos nedidele persvara laimėjo 2022 m. kovą.
Prezidentavimas
Jun Sokjolas prezidento pareigas pradėjo eiti 2022 m. gegužės 10 d. Vienas iš pirmųjų daug visuomenės dėmesio sulaukusių sprendimų buvo prezidento rezidencijos perkėlimas iš ilgus metus tam naudoto komplekso, vadinamo Mėlynuoju namu, į Gynybos ministerijai priklausantį pastatą Seulo šiaurėje.
Savo kadencijos pradžioje Jun Sokjolas išsakė siekius stiprinti Pietų Korėjos santykius su JAV, siekti draugiškesnių ryšių su Japonija ir išlaikyti griežtą poziciją Šiaurės Korėjos atžvilgiu.
2023 m. liepos 11–12 d. lankėsi Lietuvoje, dalyvavo NATO viršūnių susitikime, susitiko su prezidentu Gitanu Nausėda.
Paharelajė
Paharelajė – kaimas vidurio rytų Baltarusijoje, 36 km į šiaurę nuo Asipovičų.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Ihumeno apskrities Paharelajės valsčiaus centras.
Švedijos krepšinio lyga
Švedijos krepšinio lyga (SV Basketligan), taip pat žinoma kaip Ligan – krepšinio čempionatas, kuriame dalyvauja stipriausi Švedijos krepšinio klubai. Švedijos krepšinio lyga įkurta 1992 metais.
Komandos
2016–17 m. sezono komandos:
AC Nagano Parceiro
„Nagano Parceiro“ – Japonijos futbolo klubas iš Nagano, Nagano prefektūroje.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1990 m. Klubas negali pasigirti aukštais pasiekimais.
Nuo 2014 m. rungtyniavo J3 lygoje.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 10 d.
Vilankulo FC
Vilankulo Futebol Clube arba tiesiog Vilankulo – buvęs profesionalus Mozambiko futbolo klubas, įsikūręs Vilankule. Namų rungtynes žaidė Vilankulo miesto savivaldybės stadione, talpinančiame 5 tūkst. žiūrovų.
Palonka
Palonka – kaimas vakarų Baltarusijoje, 20 km į vakarus nuo Baranovičių. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo Naugarduko apskrities miestelis ir dvaras Naujosios Myšos valsčiuje.
Vilankulo FC
Istorija
Po keletos sėkmingų sezonų aukščiausioje lygoje, jie turėjo finasinių problemų ir iš iškrito į žemesnį divizioną.
Launceston Elliot
Launceston Elliot (1874 m. birželio 9 d. – 1930 m. rugpjūčio 8 d.) – škotų sunkiaatletis, gimnastas, lengvaatletis ir imtynininkas, olimpinis čempionas.
Biografija
Atėnuose vykusiose pirmosiose moderniose 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse škotas dalyvavo keturiose sporto šakose. Gimnastikos varžybose Elliot varžėsi kopimo virve rungtyje, kurioje užėmė 5-ą vietą. Lengvosios atletikos 100 m bėgime nepateko į finalą. Imtynių varžybose pralaimėjo pirmąją kovą vėliau čempionu tapusiam Carl Schuhmann. Sunkiosios atletikos varžybose Launceston Elliot iškovojo sidabrą sunkumų kėlime dviem rankom bei auksą sunkumų kilnojime viena ranka.
1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse dalyvavo lengvosios atletikos varžybose. Vyrų disko metime užimta 11 vieta.
Jėzaus veržlė
thumb|right|Bell 222U Jėzaus veržlė rankoje ir įmontuota straigtasparnyje. Jėzaus veržlė – sraigtasparnio detalė, laikanti jo pagrindinį rotorių (besisukančias mentes). Šį žodį pirmieji pradėjo naudoti amerikiečių kareiviai karo Vietname metu. Techninis detalės pavadinimas yra pagrindinį rotorių laikanti veržlė. Terminas vartojamas grožinėje tą karą aprašančioje literatūroje. Šią detalę veteranai vieni kitiems įteikia kaip pagarbos simbolį,
Pavadinimas kilo iš to, jog šiai veržlei atsisukus ar lūžus rotorius atsiskiria nuo sraigtasparnio, kurio skridimo galimybės po to „niekuo nesiskiria nuo priekalo“. Taigi pilotams beliktų melstis Jėzui. Tokių katastrofų aviacijos istorijoje pasitaikė labai nedaug. Kai kurie naujesni sraigtasparnių modeliai šios detalės nebeturi. Šiuo terminu vėliau pradėtos vadinti ir įvairios kitos detalės, kurių gedimas gali būti mirtinai pavojingas su mašina dirbantiems žmonėms.
Kai kurios krikščionių grupės pasirinko Jėzaus veržlę savo simboliu, nes tai kritinis komponentas, be kurio, kaip ir be tikėjimo, neįmanoma išsigelbėti.
Ricarda Funk
Rikarda Funk (Ricarda Funk, g. 1992 m. balandžio 15 d. Bad Nojenare-Arvaileryje) – Vokietijos baidarininkė, kuri specializuojasi slalomo rungtyse. 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių čempionė.
Biografija
2009 m. Europos jaunimo čempionato bronzos medalininkė. 2013 m. pasaulio iki 23 metų amžiaus čempionato aukso medalininkė. 2014 m. pirmą kartą tapo Europos čempione.
2015 m. pasaulio čempionate pelnė pirmąjį medalį – sidabrą individualioje rungtyje. 2017 m. pasaulio čempionate kartu su Vokietijos nacionaline rinktine pelnė pirmąjį aukso medalį.