cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonušas Radvila
Valstybės tarnyba
1636 m. Jonušas su karaliumi apsistojo Vilniuje. Tuomet buvo vedamos derybos dėl Lietuvos ir Maskvos sienos. Čia jis viename posėdyje susiginčijo su lenkais. Vicekancleris Petras Gembickis karaliaus vardu pasiūlė tokius dalykus, kurie neturėjo jokio sąryšio su nagrinėjamu klausimu. Kristupas Radvila pertraukė jį ir prašė kalbėti apie reikalą. Karalius, pamatęs bręstant konfliktą nebeleido Kristupui Radvilai toliau kalbėti ir įsakė nešti save į bažnyčią, nes dėl ligos jis pats vaikščioti negalėjo. Einant į bažnyčią, Kristupas liejo savo apmaudą ant lenkų. Jonušas, užtardamas tėvą ir pasakė: „Netrukus ateis laikas, kai lenkai neberas durų, nes mes juos pro langus išmesime lauk“. Karalius, užsigavęs tokiu Jonušo elgesiu, liepė jam pasakyti, kad jis galėsiąs stoti prieš jo akis tik atsiprašęs įžeistųjų lenkų. Užpykę lenkai iškėlė sąlygas, su kuriomis išdidusis Jonušas negalėjo sutikti. Tačiau karaliui pasisekė sutaikyti susiginčijusius gimines. Gardine, kur karalius buvo sustojęs grįždamas atgal, Jonušas vėl vykdė savo pareigas karaliaus rūmuose.
Karaliui esant Gardine, Jonušas trumpam buvo nuvykęs į Vilnių, nes 1637 m. rugpjūčio 20 d. jis buvo išrinktas atstovu į ateinančius seimo rinkimus. Čia taip pat buvo tariamasi apie kariuomenės sustiprinimą prie Rusijos sienos. Lenkai pareikalavo, kad lietuviai kariuomenę išlaikytų savo lėšomis. Jiems nesutikus kunigaikštis Kristupas Radvila buvo apkaltintas pranešęs Romai apie seimo pralaimėjimą. Buvo aišku, kad tai buvo tik katalikų šmeižtas ir prasimanymai, nes reformatai Radvilos jokių ryšių su Roma neturėjo. Po seimo tarp Jonušo ir jo draugo vicekanclerio Kozanovskio įvyko nesusipratimas. Per pietus pas vicekanclerį Gembickį, Lenkijos vyskupas pradėjo Jonušui priekaištauti, kad jis darąs savo namuose religinius susirinkimus ir paaiškino, kad jeigu Jonušas nenustosiąs tai daryti, jis ištremsiąs iš Varšuvos reformatų kunigą. Jonušas į tai atsakė: „Jokių susirinkimų aš nedarau, mano namų durys kiekvienam atviros. Kas pas mane ateina, to aš laukan neišmesiu. Bet jeigu į mano namus ateitų vyskupas, tai aš labai abejoju, ar jis atrastų duris“. Visi ten buvę katalikai užsigavo. Kozanovskis pareiškė, iki pat mirties ieškosiąs patenkinimo už katalikų tikėjimo įžeidimą. Ginčas priėjo prie to, kad jie vienas kitą iššaukė dvikovon. Tik įsiterpęs į ginčą princas Kazimieras juos sutaikė. Jų santaika buvo tikra, vėliau Kozanovskis visuomet buvo palankus Jonušui.
Vedybos
thumb|upright|Jonušo Radvilos pirmoji žmona Kotryna Potocka thumb|upright|right|Jonušo Radvilos antroji žmona Marija Lupul Jau keletą metų pats karalius galvojo apie vedybas. Jis norėjo vesti Reino kurfiursto dukterį Elžbietą. Bet ji buvo protestantė ir seimas atmetė tą sumanymą, nes nuo Zigmanto laikų seimą sudarė vien katalikai. 1637 m. jis nutarė paimti sau žmona karaliaus Ferdinando II dukterį Ceciliją Renatą. Į visas apylinkes buvo siunčiami kviesliai. Karalius pakvietė ir Jonušą, kuris karaliaus leidimu gyveno Lietuvoje. Visas jo išlaidas pasižadėjo apmokėti karalius.
Tais pačiais metais susižiedavo ir Jonušas Radvila. Jo tėvas norėjo, kad sūnus pasiieškotų savo tikėjimo žmonos užsienyje. Bet kai karaliaus planai vesti protestantę neįvyko, Jonušas gavo tėvo leidimą susižieduoti tėvynėje. Jis turėjo pasirinkti arba Liubelsko vaivados Tečinskio, arba kunigaikščio Vyšniovieckio dukterį Oną. Pastaroji buvo turtingiausia nuotaka visoje Lenkijoje. Tuojau po karaliaus vestuvių Jonušas norėjo keliauti į Krokuvą, kad ten arčiau susipažinus su Tečinskaite, bet karalius sutrukdė jam įvykdyti šį sumanymą, nes rengėsi į medžioklę ir norėjo, kad Jonušas būtų kartu su juo. Dėl karaliaus ligos kelionę į kalnus teko atidėti, o Jonušas irgi atidėjo savo sumanymus ir pasiliko Varšuvoje. Čia jis susipažino su ponia Firlejiene. Jos ir jos pirmojo vyro Potockio duktė jam taip patiko, kad jis nutarė prašyti jos rankos. Kadangi tėvas negalėjo atvykti į Varšuvą, tai Lietuvos kancleris Albrechtas Radvila, kaip visos šeimos vyriausias, turėjo jį pavaduoti. Kancleris mielu noru sutiko atlikti tą misiją, bet Potockaitė ir jam pačiam patiko. Jis tuo laiku buvo našlys. Pamiršęs giminaičiui duotą pažadėjimą ir nekreipdamas dėmesio į gedulą, jis pradėjo pirštis gražiajai bajoraitei. Dėdės apgautas Jonušas rado užtarimą pas karalių ir jo vestuvės 1638 m. įvyko vien karaliaus dėka.
Tačiau jis neilgai gyveno su savo pirmąja žmona. 1642 m. ji mirė, palikdama jam 2 metų dukterį Oną Mariją. Per visą jų bendro sugyvenimo laiką ji stengėsi atversti savo vyrą į katalikų tikėjimą. Bet pastangos buvo bergždžios.
Seimo atstovas
1639 m. pabaigoje, Jonušas su karaliumi atvyko į Vilnių. Iš čia Vladislovas keliavo į Prūsus aplankyti Brandenburgo kurfiursto. Karaliui išvykus, Jonušas nuvažiavo į Volkovyską, nes buvo išrinktas šio krašto atstovu į seimą. Tuo pat laiku jis buvo išrinktas ir nuo Lydos, bet negalėjo būti pasiuntiniu kartu dviejose vietose. 1639 m. spalio 5 d. seime jis pirmąjį kartą kalbėjo savo vienatikių reikalais.
Protestantų ir katalikų rietenos
Dar 1632 m. tuo metu jau nusilpę reformatai, liuteronai, kalvinai ir kiti disidentai manė, kad Zigmanto III mirtis yra tinkamas momentas grąžinti tikėjimo laisvę ir teises. Todėl jie skaitlingai susirinko konvokacijos seime. Visi Lietuvos reformatai su savo vadu Kristupu Radvilu priešakyje atvyko į Varšuvą. Prieš seimo atidarymą Lietuvos disidentai išbandė įvairius būdus, net papirkimą, įkalbinėjimą, vyną ir t. t., kad tik išrinkus Kristupą Radvilą šalies atstovų maršalu. Jų pastangos nenuėjo niekais ir atėjus seimo atidarymo dienai, Radvila beveik vienbalsiai buvo išrinktas maršalu. Prieš tai protestavo tik primas Jonas Venžykas ir kancleris Jurgis Osolinskis. Disidentai reikalavo, kad visoms tikėjimo parapijoms būtų leista laisvai laikyti pamaldas, kad visi šalies įstatymams prieštaraujantieji teismo nutarimai ir įstatai būtų panaikinti. O ginčai tarp katalikų dvasininkų ir nekatalikiškųjų partijų dalyvių turi būti svarstomi paprasto šalies teismo. Be to, jie norėjo, kad visiems ne katalikų tikėjimo nariams būtų suteikta teisė palikti kapitalą savo bažnyčių ir mokyklų naudai bei kitiems labdaringiems tikslams ir kad jų labdaringos draugijos turėtų tiek pat reikšmės ir svarbos, kaip ir įkurtosios katalikų. Buvo reikalaujama, kad svarbios šalies pareigos būtų teikiamos to užsitarnavusiems vyrams, neatsižvelgiant į jų tikėjimą. Bet pats svarbiausias reikalavimas buvo kad visos tikėjimo laisvės ir privilegijos, kuriomis naudojosi didikai, būtų teikiamos taip pat miestams ir liaudžiai.
Šie demokratiniai reikalavimai sukėlė katalikų dvasininkų pasipiktinimą, su Jonu Venžyku ir daugeliu kitų iš senato išėjo Leonas Sapiega, Jurgis Osolinskis, Albrechtas Radvila. Situacija aštrėjo, žmonės jaudinosi, bijodami dar baisesnių kruvinų įvykių. Tuomet, norėdamas sušvelninti keblią padėtį įsikišo karalaitis Vladislovas. Iš abiejų partijų buvo sudaryta komisija, pasiekta susitarimo ir evangelikų bažnyčioms išreikalauta neliečiamybė. Tačiau, kad nekiltų triukšmas, naujas bažnyčias statyti buvo draudžiama. Namų pamaldos ir religiniai susirinkimai buvo leisti ir saviesiems, ir svetimiems. Buvo sutarta karaliaus rinkimus pradėti ne anksčiau, kaip bus pašalinti visi skundai ir prasižengimai prieš įstatymus ir kai bus rastas būdas apsisaugoti nuo jų ateityje.
Nors Lietuvos ir Lenkijos protestantų religinė laisvė buvo tris kartus apginta konstitucijos, tačiau jie nutarė kasmet susirinkti karaliaus rinkimų ir vainikavimo dieną ir draugiškai apsvarstyti jų bažnyčią liečiančius klausimus. Įvyko du tokie susirinkimai 1633 m. Orloje, kunigaikščiui Radvilai priklausančiame miestelyje ir 1634 m. Vlodavoje. Šiuose susirinkimuose sutarta, kad Mažosios ir Didžiosios Lenkijos bei Lietuvos reformatų bažnyčioms renkami atskiri superintendantai (bažnyčios veiklos koordinatoriai).
Politinės padėties paaštrėjimas
thumb|upright|Jonušas Radvila, pasipuošęs [[LDK kilmingųjų ir turtingųjų drabužiais – žiponu ir kontušo juosta]] Bet ir geriausias karaliaus noras negalėjo užtikrinti disidentams ne tik ateities, bet ir jų egzistavimo be pavojaus, nes hierarchija ir jėzuitai su jais nesusitaikė. Katalikų dvasiškija visai neatsižvelgė į karaliaus norą palaikyti tarp pavaldinių taiką, kad atitolintų šalį nuo religinio karo, koks tada siautė Vokietijoje. Jie laukė tik tinkamos progos, kad nugalėtų svetimo mokslo pasekėjus. Viena tokia proga pasitaikė Vilniuje 1639 m.
Per Šv. Mykolą pas Vilniaus reformatų parapijos kunigą Jurkovskį buvo krikštynos. Du kalvinistų mokyklos mokiniai, ar, kaip kiti sako, keli įgėrę svečiai, paėmę lankus pradėjo šaudyti į vienuolyno bažnyčios langus. Šaudydami jie pataikę į archangelo Mykolo atvaizdą prie vienuolyno durų. Kai pasklido žinia, kad eretikai šaudo į katalikų bažnyčią, minia, jėzuitų mokinių vedama, puolė kalvinistų mokyklą ir norėjo visai ją sugriauti. Jiems tai nepasisekė, tada jie išliejo savo pyktį į ten pat esantį vieno reformato namą. Jie jautėsi tokie drąsūs, kad sutikę gatvėje parapijos mokyklos rektorių vokietį Hartliebą, nutempė jį į upę ir bandė prigirdyti. Tik kariuomenės pagalba kunigaikščiui Kristupui Radvilui pasisekė numalšinti įsiutusią minią.
Šis atsitikimas dar labiau padidino katalikų ir protestantų neapykantą. Matydamas, kad šis įvykis bus išaiškintas reformatų nenaudai, kunigaikštis Kristupas Radvilas norėjo susitaikyti ir ištiesė ranką Vilniaus vyskupui. Bet Abraomas Vaina nė girdėti apie tai nenorėjo, nes pamatė geriausią progą ir pasiryžo ereziją arba visai sunaikinti, arba nors susilpninti. Vyskupas paragino visus katalikus stoti už įžeistą Dievo bažnyčią.
Kova 1639 m. seime
1639 m. spalio 5 d. Varšuvoje atidarytas seimas buvo sunkiausias Jonušui Radvilai. Seimo pradžioje jam teko ginti luomo reikalus, kai seimui buvo pasiūlyta panaikinti visus titulus, nes jie nesutiko su „bajorų lygybe“. Jonušas ir kiti kunigaikščiai energingai prieš tai protestavo. Pasiūlymas buvo nepriimtas. Seimui besibaigiant į Varšuvą atvyko dar daugiau Lietuvos delegatų, kurie apkaltino ten nesantį Kristupą Radvilą, kad jis, kaip vaivada spaudžia Vilniuje katalikų tikėjimą ir neva su jo žinia buvusi apšaudyta Šv. Mykolo bažnyčia. Karalius Vladislovas parašė Vilniaus vyskupui laišką, siūlydamas draugiškai susitaikyti. Bet vyskupas į tą pasiūlymą visai neatsižvelgė. Didysis kancleris Jurgis Osolinskis, kuris nekentė Radvilos už tai, kad tasai neleido suteikti jam kunigaikščio titulo, įkalbinėjo karalių paklausyti vyskupo. Pagaliau karalius nusileido ir paskyrė komisiją išnagrinėti įvykiui.
1640 m. pradžioje Jonušas atvyko į Vilnių, į savo sesers Kotrynos vestuves. Tuo laiku Vilniuje darbavosi ir karaliaus paskirtoji komisija. Išskyrus Kristupą Radvilą ir kaštelioną Rajevskį, ji buvo sudaryta iš aršių disidentų priešų, tokių kaip Vilniaus vyskupas Vaina, Sapiega, vyskupo Tryčnos koadjunktorius Pacas, Tiškevičius ir Kiškis. 1640 m. vasario 15 d. komisija padarė savo tyrinėjimų išvadas, bet savo darbo ataskaitą atidėjo iki kito seimo.
1640 m. seime
Kad ir buvo kliūčių, Jonušą Radvilą vėl išrinko seimo atstovu. Kartu su tėvu jis nuvyko į Varšuvą, į seimą. 1640 m. gegužės 21 d. seimas pradėjo derybas dėl vienuolių ir Vilniaus parapijos proceso. Vaivada Kristupas Radvila dar kartą bandė siekti taikos, bet veltui. Gegužės 25 d. buvo paskelbta. kad: 1. Reformatų bažnyčia ir mokykla, kurios stovėjo prieš Šv. Mykolo bažnyčią, turi būti visai sunaikintos ir pastatytos naujos už miesto sienų. Mieste laikyti pamaldos griežtai draudžiama. 2. Tie, kurie šaudė į bažnyčią, arba prikalbinėjo kitus tai daryti, kaip kunigai Jurkovskis ir Zabeckis, nuteisti mirti. Jei jiems pasisektų pabėgti, tai jie nustotų gero vardo ir jų turtas būtų konfiskuotas. 3. Visa tai bus įvykdyta tik tuomet, kai vienuolyno vyresnioji ir 7 kitos vienuolės po priesaika patvirtins savo žodžius.
Irtuona
Irtuona – upelis Tauragės ir Šilalės rajonuose, daugiausia – Mažonų seniūnijoje, dešinysis Šunijos intakas, įteka į ją 7,5 km nuo jos žiočių. Ištakos Ringių miške, Pūtvės kaimo apylinkėse. Teka pietų kryptimi. Upelis kanalizuotas. Ilgis – 22 kilometrai. Vidutinis nuolydis 323 cm/km. Užterštumas labai mažas.
Jonušas Radvila
1640 m. seime
Sujaudintas proceso pabaigos Kristupas Radvila skubiai nuvyko į Vilnių, kad pats galėtų išgirsti vienuolių priesaiką. Čia pasklido gandai, kad Kristupas Radvila su didele kariuomene traukiąs į Vilnių ir prievarta norįs sutrukdyti vienuolių priesaiką. Jonušas esą irgi laikąs prirengęs nemažą kariuomenę. Sužinojęs apie tai, Kristupas Radvila parašė savo sūnui laišką ir įsakė jam palikti Varšuvoje, kol jis su savo paprastais palydovais bus Vilniuje.
Irtuona
Intakai: Būdupis (dešinysis), Irtuonėlė ir Girupis – kairieji.
Upėvardis kildinamas nuo žodžio irtis (prapultis, bedugnė, sūkurys").
Jonušas Radvila
1640 m. seime
Susijaudinęs dėl neteisingo senatorių sprendimo Vilniaus vaivada ir Lietuvos etmonas kunigaikštis Kristupas Radvilas susirgo ir 1640 m. rugsėjo mėn. mirė. Jis jautėsi įžeistas dėl to, kad už jo didelius nuopelnus tėvynei jam atsidėkojo nedėkingumu ir bažnyčios, kurią jis globojo, persekiojimu. Be to, jį nusilpnino kovos seime ir karai.
Tėvo mirtis Jonušui buvo skaudus smūgis. Jis nebeturėjo nieko, kas galėtų jį patį apsaugoti nuo daugelio priešų, o Lietuvos reformatai į jį žiūrėjo, kaip į vienintelį gynėją. Jonušas, sužinojęs apie tėvo mirtį, gavo karaliaus leidimą ir nuvyko į Vilnių. Tiesa, mirus tėvui Jonušui atiteko jo valdytos seniūnijos, tad jis turėjo daug įplaukų ir tapo vienu turtingiausių šalies kunigaikščių. Bet tuo metu įvyko nauji konfliktai tarp reformatų ir Vilniaus katalikų. Šių konfliktų sprendimas bei greita jo žmonos Kotrynos Potockaitės mirtis Jonušą Vilniuje sulaikė dvejus metus.
Seniūnas
Tik 1642 m. gale Jonušas galėjo grįžti į Varšuvą, į karaliaus rūmus. Vos atvažiavus karalius suteikė jam tuomet buvusią laisvą Trakų kašteliono vietą. Tačiau dėl nežinamos priežasties jis tos vietos atsisakė. Mirus Korsakui karalius pasiūlė jam laisvą Mstislavlio seniūniją. Jonušas sutiko, bet daug nemalonumų jam suteikė dėdė, Lietuvos iždininkas Mikalojus Kiškis. Karalius įsakė jam atiduoti seniūniją kunigaikščiui Jonušui, bet karalius dėl ligos pats rašyti negalėjo ir pavedė įsakymą parašyti savo išpažinties dvasininkui. O tas delsė. Tik po Mikalojaus Kiškio mirties Jonušas gavo seniūniją iš Betovskio.
Lauko etmonas
thumb|Jonušo Radvilos [[buožė (17 a.)]] 1646 m. Jonušas nusprendė vesti antrą kartą ir iškeliavo į Sočavą Valachijoje. Gavęs karaliaus leidimą ir klausydamas savo šeimos patarimų, jis pradėjo pirštis Valachijos hospodaro Bazilijaus Mohilo, pravarde Lupula, vyresniajai dukteriai Marijai. Turkų sultonas Ibrahimas stengėsi, kad Jonušo piršlybos nepasisektų, nes jis nenorėjo, kad jo vasalas susigiminiuotų su galinga Lietuvos gimine. Tačiau vestuvės 1646 m. liepos 5 d. visgi įvyko ir buvo atšvęstos tikrai karališkai. Po vestuvių Jonušas sugrįžo į Lietuvą ir apvažinėjo su žmona savo dvarus. Žmona buvo stačiatikė, todėl jos prašymu Radvila 1652 m. Kėdainių pietinėje Knypavos dalyje pastatydino medinę cerkvę ir prie jos įkūrė vienuolyną.
Metų pabaigoje karalius pakvietė jį į Varšuvą į savo vestuves su Mantujos kunigaikštyte Marija Luiza. Čia kunigaikštis Jonušas Radvila turėjo progą parodyti savo turtus ir dosnumą. Savo draugiškumu ir mandagumu jis nustebino net svetimšalius. Netrukus po vestuvių karalius pavedė jam Žemaitijos seniūniją ir paskyrė jį LDK lauko etmonu. Šios pareigos suteikė Jonušui vietą senate.
Etmonu karalius Jonušą paskyrė norėdamas juo pasinaudoti pats, nes giminaičio Tiepolio prikalbėtas ir popiežiaus bei Toskanos hercogo laiškais padrąsintas norėjo paskelbti turkams karą. Vladislovas IV norėjo atsikratyti žeminančių mokesčių, kuriuos turėjo mokėti savo priešams turkams ir užtikrinti savo tautai ramybę. Karalius norėjo Jonušą paskirti ir vyriausiu kariuomenės vadu. Jis slaptai įsakė Jonušui rinkti Lietuvoje kariuomenę būsimam karui, kurį pradėti turėjo kazokai. Bet Radvila, atsižvelgdamas, kad be seimo sutikimo karas negali įvykti, kreipėsi į seimą. Kai seimas karo sumanymą atmetė, karaliui teko tik padėkoti Jonušui, nes nereikėjo savo lėšomis apmokėti kariuomenės, kurią buvo įsakęs surinkti.
Konfliktas su Sapiegomis
Seime, kuris įvyko 1647 m. gegužės mėn. Jonušas Vilniaus vyskupo Abraomo Vainos buvo apkaltintas savo dvare Svėdasuose nugriovęs keletą kryžių ir tuo įžeidęs katalikų tikėjimą. Karalius ir šį kartą užstojo Jonušą. Jis pašaukė pas save Vilniaus vyskupą ir pasižadėjo šią bylą paimti savo žinion. Tačiau seimo atstovai pareikalavo, kad byla prieš Jonušą būtų pradėta. Be to, Vilniaus kapitulos kancleris Močarskis Jonušą apkaltino, kad jis dar ir savo dvare Zabludove nugriovęs kryžius. Tik Zabludovo klebono įsikišimas nuramino seimą. Jis išaiškino, kad kryžiai buvę visai supuvę ir juos lengvai galėjo nuversti vėjas, ir kad Jonušas kaip tik buvo vienintelis jų globėjas. Dauguma susirinkusiųjų įsitikino, kad Vilniaus vyskupo skundas buvo perdėtas.
Karaliaus mirtis
right|thumb|Sarkofagas [[Kėdainių evangelikų reformatų bažnyčia|Kėdainių evangelikų reformatų bažnyčioje]] Netrukus vienintelio sūnaus Zigmanto Kazimiero mirties 1647 m. karalius Vladislovas IV, norėdamas išsiblaškyti ir nusiraminti iškeliavo į savo mėgiamą Vilnių ir pabandė Kazimierą Sapiegą sutaikyti su Jonušu Radvilu. Mokėdamas įvertinti karaliaus palankumą ir visuomet pasiruošęs jo klausyti, Jonušas nugalėjo savo išdidumą. Jis atsiprašė Sapiegos raštu ir tuo labai nustebino karalių.
Tačiau ši Vladislovo kelionė į Lietuvą buvo paskutinė. Vykdamas į Varšuvą jis mirė kelionėje 1648 m. gegužės 20 d. Kaip tik tuo laiku sukilo Bogdanas Chmelnickis su savo kazokais, kurie buvo pasipiktinę jiems primesta unija su Roma. Kazokai įsiveržė giliai į Lenkiją, naikindami kraštą. Lenkijos padėtis tapo labai kebli.
Tarpuvaldis
Romos priešininkai stengėsi neprileisti prie sosto Jono Kazimiero, o karaliaus vainiką pavesti Zibenburgeno kunigaikščiui Rakošiui. Kunigaikštis Rakošis nors ir buvo protestantas, bet daugelis katalikų, pav. Jeremijus Mykolas Višnioveckis, jį palaikė. Tik Rakošiui mirus Jonas Kazimieras 1648 m. lapkričio mėn. buvo išrinktas karaliumi. Rinkimų seime protestantai stengėsi priversti garantuoti jų teises ir gauti apsaugą nuo vis didėjančių persekiojimų.
right|thumb|Medalis, skirtas Kijevo paėmimui (ATR kariuomenei vadovavo Jonušas Radvila). Jonušas Radvilas tuo metu kovojo su kazokais. Jo kariuomenė iš sukilusių kazokų išvadavo Turovą, Mozyrių, Bobruiską, 1651 m. užėmė Kijevą. Kare su kazokais Jonušas daug gero padarė savo tėvynei ir visai nekreipė dėmesio į nuolatinius persekiojimus, kuriuos kentė nuo savo asmeninių priešų.
Jonušas, pamatęs, kad iš užsispyrusių katalikų nieko neišgaus, nusprendė sutikti su Stepono Korčinskio pasiūlymu susitaikyti. Jis prašė protestantų, kad tie atsižvelgtų į pavojų, kuris grėsė šaliai ir nepaduotų seimui savo skundų, nes seimas susirinko pasitarti apie šalies gerovę, o ne skundų nagrinėti. Protestantai, kurių buvo mažuma, apsvarstę pavojų, gresiantį iš Chmelnickio, kurio ordos neskyrė nei katalikų, nei protestantų, sutiko su Korčinskio pasiūlymu. Seimas patvirtino visas senas disidentų teises, jos buvo įrašytos į pažadėjimus, kuriuos per vainikavimą karalius prisiekdavo vykdyti.
Mokyklų reforma
Sinoduose, kurie įvyko Vilniuje 1650, 1653, 1654 ir 1655 m. Jonušo Radvilos vadovaujami reformatai nutarė atlikti keletą reformų Kėdainių mokykloje. Buvo nutarta Kėdainiuose pastatyti naujus mokyklos rūmus ir ji tapo gimnazija. Mokytojų skaičius nuo 6 buvo padidintas iki 9. Kėdainiuose jo rūpesčiu 1650 m. įsteigta spaustuvė, pasikviesti spaustuvininkas Joachimas Jurgis Rhetas, pedagogas Janas Amosas Komenskis, jo dvare dirbo matematikas, fortifikatorius ir gydytojas, olandų tapytojas Abraomas van Vesterfeldas, poetai Danielius Naborovskis, Zbignevas Morštinas. 1653 m. J. Radvila Kėdainiams suteikė plačias teises.
Didysis etmonas
thumb|right|1653 m. inauguracijos [[Vilniaus vaivada proga Jonušas Radvila įsikūrė naujuose Radvilų rūmuose]] Tarptautinė Abiejų tautų respublikos padėtis vis sunkėjo. 1654 m. iš rytų Lietuvą užpuolė ir didelę jos dalį užėmė Maskvos caras Aleksejus Michailovičius. Minskas buvo sudegintas iki pamatų. Didelė Maskvos kariuomenė artinosi prie Vilniaus. O iš šiaurės šalį užpuolė švedai. Švedų karvedys Magnus de la Gardie su didele kariuomene artinosi prie Lietuvos sienų. Karalius Jonas Kazimieras, netekęs vilties apsiginti, užsidarė Krokuvoje su maža kareivių saujele, kuriems vadovavo Steponas Černeckis.
Kunigaikštis Jonušas Radvila, paskirtas Lietuvos didžiosios kunigaikštystės etmonu, beturėjo tik 5000 kareivių. Likusioji kariuomenė žuvo mūšiuose su maskviečiais prie Šklovo, Mohilevo, Smolensko, Staro Bychovo. 1654 m. rugpjūčio 12 d. ties Šklovu Jonušas Radvila su 8000 karių pasitiko 80 000 rusų kariuomenę, kuriai vadovavo kunigaikštis Aleksejus Trubeckojus ir pralaužė priešo gretas. Tačiau tolesnės kovos baigtį nulėmė žymi jėgų persvara. Iš valdovo pastiprinimo sulaukti nepavyko, o kai pagalba atėjo, jau buvo per vėlu. 1655 m. rugpjūčio 8 d. Rusijos caro daliniai įžengė į Vilnių ir pirmąsyk valstybės istorijoje priešas užėmė Lietuvos sostinę. Jonušui Radvilai iš rusų užimto Vilniaus pavyko išgelbėti valstybės iždą ir didįjį antspaudą, t. y. juridinę ir finansinę valstybės galią. Lietuvos sostine kuriam laikui tapo Kėdainiai.
Kėdainių sutartis
Tokioje padėtyje Jonušui nieko kito nebeliko, kaip pradėti nelygią kovą ir būti visai sunaikintam, arba pačiam pasiduoti vienai ar antrai galybei. Apakintas vilties daugiau padėti savo vienatikiams jis pasirinko protestantų švedų valdžią. Tą žingsnį padaryti faktiškai privertė jėzuitai ir katalikų dvasininkai. 1655 m. rugpjūčio 18 d. Kėdainiuose buvo pasirašytas sutarties aktas, kuriame buvo pabrėžta tikėjimo laisvė ir kad švedų kariuomenė kariaus su jų bendru priešu Maskva, o ne su Lenkijos karaliumi. Tolesnės derybos baigėsi 1655 m. spalio 20 d. pasirašytu aktu, kuriuo LDK nutraukė 1569 m. sudarytą uniją su Lenkija, kuriai priešinosi visi Radvilos iki Jonušo, ir sudarė naują uniją su Švedija. Jonušas priėmė švedų protekciją vadovaudamasis ne tik savo religiniais siekiais, bet ir daugelio kitų Lietuvos bajorų, net ir katalikų patariamas. Jį tai padaryti kalbino Žemaitijos vyskupas Petras Parčevskis ir Vendeno vaivada Mikalojus Korfas. Iš lietuvių pusės uniją pasirašė Jonušas Radvila, Katalikų bažnyčios hierarchai, o iš viso 1134 didikai. Unijos aktas buvo pasirašytas Radvilų dvare. Pasirašymo procedūrą aptemdė kurioziškas nuotykis. Sakant sveikinimo kalbas ir keliant tostus įlūžo antro aukšto perdangos ir svečiai nugarmėjo žemyn.
Tačiau, kaip rašoma „Lietuvių enciklopedijoje“ „Švedijos karalius Karolis X Gustavas nepritarė tokiai politikai ir garsioji Kėdainių sutartis nedavė Lietuvai to, ko iš jos tikėjosi J. Radvila ir daugumas Lietuvos didikų bei senatorių. Dėl tos sutarties J. Radvila užsitraukė Jono Kazimiero, daugelio lietuvių ir lenkų neapykantą“.
Išsiuntęs savo žmoną ir vaikus pas Brandenburgo kurfiurstą, Jonušas su nedidele likusių jam ištikimų kareivių saujele užsidarė Tikocino tvirtovėje. Vitebsko vaivada Povilas Jonas Sapiega pirmutinis pakėlė kardą prieš švedus, bet vietoje to, kad pasiūlytų Jonušui susijungti su juo, pasiremdamas šeimos tradicija neapkęsti viso, kas vadinosi Radvila, apgulė Jonušą. Jis rašė karalienei, kad norįs „pastatyti išdaviką prieš respublikos teismą.” Tačiau karo išvargintas Radvila sunkiai susirgo ir 1655 m. gruodžio 31 d. mirė Tikocine.
Ne visi bajorai pasekė Radvilos pavyzdžiu, pavyzdžiui, Gonsievskis prikalbėjo Jonušo kareivius susijungti su juo ir apsimetęs norįs susijungti su lenkų kariuomene, iš tikrųjų pats nuvyko į Palenkę apiplėšti Radvilos dvarų. Seimas nusavino Radvilos valdas, iš kurių svarbiausios buvo Biržai, Dubingiai, Kėdainiai, Nesvyžius, Svėdasai. Tik po J. Radvilos mirties 1659 m. šios valdos buvo grąžintos kitiems Radviloms. Jo dukra Ona Marija ištekėjo už Prūsijos vietininko, Jonušo Radvilos pusbrolio Boguslovo Radvilos (1620–1669 m.) ir perėmė daugelį tėvo dvarų.
Atminimas
1931 m. birželio 28 d. Biržuose atidengtas Juozo Zikaro sukurtas paminklas Jonušui Radvilai buvo tarsi pirmasis jo reabilitavimo lietuvių akyse aktas.
Enter Shikari
Enter Shikari (rašoma enter: shikari arba ΣΠΤΣ℞ SΗΦΚ∆℞Φ) – anglų roko, 1999 m. susikūrusi Sent Olbanse. Pradinę grupės sudėti sudarė bosistas Chris Batten, vokalistas ir klavišininkas Rou Reynold ir būgnininkas Rob Rolfe. 2003 m. prie grupės prisijungė gitaristas Rory Cherlow bei grupė pasivadino dabartiniu pavadinimu. 2023 m. duomenimis, grupė yra išleidusi septynis studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „A Kiss for the Whole World“, išleistas 2023 m. balandį.
KK199
KK199 – krašto kelias, jungiantis Tauragę ir Vainutą. Kelio ilgis – 28,55 kilometro. Šiame krašto kelyje yra vienintelė „juodoji dėmė“.
Maršrutas
Kelias prasideda Požerūnuose, 4 km į pietvakarius nuo Tauragės. Eina per Tauragės ir Šilutės rajonus. Prie kelio yra šie miesteliai ir kaimai: Kęsčiai, Aukštupiai, Žygaičiai, Draudeniai, Balčiai. Baigiasi Vainute, sankryžoje su krašto keliu, jungiančiu Šilalę su Šilute. Žygaičiuose, ir du kartus pietryčiau jų, kelias kerta Ežeruonos upelį, ties Draudeniais prasilenkia su Draudenių ežeru, 2 km į pietryčius nuo Vainuto kerta Šyšą.
Ortel Ksionženci Drugai
Ortel Ksionženci Drugai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1876-1879 m. pastatyta Ortel Ksionženci Drugų Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia. Per kaimą teka Žarnicos upė.
Žvirblionys
Žvirblionys – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Subačiaus.
Bžežnica
Bžežnica  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bransko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietus nuo Bransko, apie 27 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 51 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Šimanovizna
Šimanovizna – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Šipliškės valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Darsūniškis
Darsūniškis – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 9 km į pietvakarius nuo Kruonio, dešiniajame Nemuno krante. Seniūnaitijos centras. Stovi Darsūniškio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1855 m.), Darsūniškio kapinių koplyčia (XIX a.), veikia Darsūniškio pagrindinė mokykla, paštas (LT-56034). Stūkso Darsūniškio piliakalnis, yra saugomi gamtos paveldo objektai Darsūniškio mineralinis šaltinis ir Darsūniškio akmuo. Kaimas unikalus 3 vartais-koplytėlėmis: Šv. Agotos šiaurėje (pakeliui į Kruonį), Šv. Jurgio rytuose (pakeliui į Užgirėlį), Šv. Kazimiero pietuose. Šv. Agotos ir Šv. Kazimiero vartai-koplytėlės buvo pastatyti apie 1791 m. pažymint laisvojo miesto ribas. Juose stovėjo šv. Agotos ir šv. Kazimiero skulptūros. 1910 m. naujos gatvės pabaigoje pastatyti ir tretieji – šv. Jurgio vartai su to paties pavadinimo paveikslu. Visi šie vartai 1963 m. buvo nugriauti, 1990 m. atstatyti.
miniatiūra|left|Akmuo su [[1372 m. data šalia mokyklos]] miniatiūra|left|Prie mokyklos miniatiūra|left|Prie šaltinio
Etimologija
Darsūniškis yra asmenvardinis vietovardis, kadangi Kryžiuočių ordino kronikose dar 1365 m. minimas bajoras nuo Vilniaus, kurio vardas Dirsūnas (Dirzsune), buvęs ir Vilniaus pilies viršininku. Tik vėliau minima ir vietovė – 1372 m. terra Dirsunen („Dirsūno žemė“). Kad vietovardis kilęs nuo asmenvardžio patvirtina ir vėlesni kronikų įrašai, minintys Dirsunenhusen („Dirsūno namai“). Slaviškuose šaltiniuose XV a. pabaigoje atsiranda kiek pakitusi forma: Dorsun- (arba Darsun-) + priesaga -išk- (Dorsunyski, Дорсунишки ir kt.). Būtent iš pastarosios lyties ir susiformavo dabartinis lietuviškas pavadinimas.
Liaudies etimologija pasakoja, kad pavadinimas galėjęs kilti nuo slaviško dar synu („dovana sūnui“), neva kažkoks kunigaikštis dovanojęs šią žemę savo sūnui.
Istorija
Tai viena seniausių Lietuvos gyvenviečių. Darsūniškio miške yra Darsūniškio pilkapiai. Pro Darsūniškį (vokiečių šaltiniuose – Dirsunen) XIV a. 2-ojoje pusėje ėjo kryžiuočių kelias į Trakus ir Vilnių. 1372 m. minima, kad kryžiuočiai sudegino Dirsunen pilį ir išsivedė 400 belaisvių. Darsūniškio piliakalnis buvo vienas Panemunės gynybinės sistemos atraminių punktų, čia buvo didžiojo kunigaikščio pilis su nemaža įgula. Iki 1795 m. čia buvo Ldk Darsūniškio dvaras (prie Nemuno kranto tikriausiai stovėjo Vytauto Didžiojo dvaras).
Apie XV a. vidurį pastatyta Darsūniškio bažnyčia, 1486 m. vietovė jau minima miestu. XVI a. 1-ojoje pusėje Darsūniškis tapo prekybos ir amatų centru, inventoriuje nurodoma, kad buvo 1 margo dydžio turgaus aikštė priešais Ldk dvarą, iš aikštės vedė dvi gatvės (Kaunan ir Punion). 1569 m. miestelyje buvo ~50 sodybų, gyveno 5 mėsininkai. 1586 m. minimas miestelis ir pavietas. 1655 m. bažnyčia sudegė, 1694 m. pastatyta nauja, bet 1702 m. Švedijos kariuomenė ir ją sudegino.
1552 m. Darsūniškis minimas neprivilegijuotųjų miestų, 1699 m. – miestų ir miestelių sąrašuose. Ypač plėtėsi XVI a., kai pradėta intensyviai kirsti Darsūniškio ir Birštono girias, medieną plukdyti į Vokietiją. Darsūniškis tapo miško ruošos centru, jame buvo prieplauka, kur sustodavo prekybos laivai. 1702 m. ties Darsūniškiu Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė sumušė švedų dalinį. Po mūšio atvykusi švedų kariuomenė Darsūniškį sudegino.
Sunykus prekybai, Darsūniškio aikštė buvo užstatyta. 1777 m. įsteigta parapinė mokykla. 1791 m. gruodžio 7 d. Darsūniškis gavo privilegiją, kuria patvirtintos laisvojo miesto Magdeburgo teisės, kurias miestelis jau kažkada buvo turėjęs. Nustatytos miestelio ribos, gyventojai atleisti nuo baudžiavos, jiems leista laisvai kirsti mišką miestelio statybai. Taip pat buvo patvirtintas Darsūniškio herbas. 1795 m. surašyta 41 šeima (304 žmonės), 1844 m. – 62 šeimos.
Po 1818 m. gaisro prie trijų kelių, vedančių į Darsūniškį, pastatyti vartai – koplytėlės (1963 m. nugriauti, 1990 m. atstatyti). 1849 m. vietoje sudegusios pastatyta mūrinė Darsūniškio bažnyčia. 1868 m. buvo 668 gyventojų (303 žydai), 4 krautuvės, 7 smuklės. 1897 m. buvo 673 gyventojai, iš jų 42 šeimos prekybininkų. XIX a. Darsūniškis buvo miestelis Trakų apskrities Kruonio valsčiuje.
Per II pasaulinį karą vokiečių okupacinės valdžios įsakymu nužudyta apie 100 miestelio žydų. Miestelis sudegė. Po karo Darsūniškio apylinkėse veikė Didžiosios Kovos apygardos, „A“ partizanų rinktinės partizanai.
1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Tuo metu įsteigtas medicinos punktas, biblioteka. Kaime veikė kultūros namai, sveikatos punktas. Užtenkus Nemuną dėl Kauno HE Darsūniškis galėjo dingti po vandeniu, jei išilgai upės kranto nebūtų supiltas apsauginis pylimas.
Gyventojai
1738 m. miestelyje buvo 9, 1789 m. – 39, 1816 m. – 36 dūmai.
Maranjaunas
Maranjaunas  – valstija Brazilijoje, Šiaurės Rytų regione. Ribojasi su Pjaujumi rytuose, su Tokantinsu pietvakariuose, su Para vakaruose. Šiaurinę pakrantę skalauja Atlanto vandenynas su gylin į žemyną įsiterpiančia San Markoso įlanka. Valstijos sostinė – San Luisas.
Miežis
Pirmosios domestikuotos formos Artimuosiuose rytuose atsiranda apie 10 000 tūkst. metų pr. m. e. Levante. Dar priešistoriniais laikais juos kultūrinti pradėjo Užkaukazės ir Himalajų vakarinių atšakų tautos. Miežius vartojo senovės žydai, graikai, romėnai, armėnai ir kitos tautos. Vidurinės Azijos teritorijoje gyvenusios tautos augino miežius prieš 3000 metų iki mūsų eros. Lietuvoje miežiai sėjami nuo neolito laikų.
Miežiai gali būti žieminiai ir vasariniai. Žieminiai miežiai yra gana jautrūs žiemojimo sąlygoms. Vasariniai miežiai gali pakelti nedideles šalnas, todėl auginami šiauriniuose ir kalnuotuose rajonuose.
Maranjaunas
Gyventojai
Etninė sudėtis:
Miežis
Beveik visos rūšys yra mažiau ar daugiau vertingi pašariniai augalai, taip pat kai kurios svarbios kaip duoninė kultūra, alaus, arbatos ir viskio gamybai.
Lietuvoje auginama:
Maranjaunas
Didžiausi miestai
thumb|left|250px|Lençóis Maranhenses smėlynai
Kadžaranas
Kadžaranas (🇦🇲) – miestas pietų Armėnijoje, Siuniko srityje. Miestelio pavadinimas, armėnų kalba reiškia „drąsiųjų vieta“. Įsikūręs 356 km nuo Jerevano, 25 km nuo srities centro Kapano bei 50 km nuo Armėnijos ir Irano pasienio.
Istorija
Vietovėje žmonių gyventa 3–2 tūkstantmetyje pr. m. e. Pirmoji vario kasykla buvo pastatyta 1850 m. ir veikė iki 1910 m. Atradus didžiulius vario telkinius 1930 m., Tarybų Sąjungos vyriausybė pastatė vario-molibdeno gamyklą, kuri buvo eksploatuojama iki 1952 m. Tuo metu buvo viena didžiausių įmonių TSRS.
Žvirbliškė
Žvirbliške vadinamos gyvenvietės:
Valtis
thumb|Valtis [[Galvė|Galvės ežere]] Valtis – mažas laivas. Būna irklinės, motorinės, kartais ir burinės valtys.
Lentinės valtys paprastai daromos iš 4–5 m ilgio lentų, prikalamų prie karkaso. Tarpai užkamšomi pakulomis. Lietuvoje atsirado apie 1900 m. pakeisdama luotą.
Tavda
Tavda  – upė Rusijoje, Sverdlovsko ir Tiumenės srityse; Tobolo kairysis intakas (Obės baseinas). Susidaro susiliejus Sosvos ir Lozvos upėms, kurių ištakos yra Uralo kalnuose. Teka į pietryčius Vakarų Sibiro lyguma. Įteka į Tobolą netoli Bačelino.
Valtis
Paprastai iriama dviem vienmenčiais irklais, įtaisytais valties bortuose.
Tavda
Svarbesni intakai: Pelymas, Anepas, Kyrtymia, Čiornaja, Volčimia, Iksa, Karabaška. Upė būna užšalusi nuo lapkričio pabaigos iki balandžio. Laivuojama. Prie Tavdos upės įsikūręs Tavdos miestas.
Valtis
Naudojamos žvejybai, transportavimui, laisvalaikiui.
Kamionka (Dusetos)
Kamionka – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Jasų.
Šuriai
Šuriai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šipliškės valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietvakarius nuo Šipliškės, apie 16 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 123 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XVII a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Suomijos futbolo varžybos 2007 m.
Suomijos futbolo varžybos 2007 m.
Polar muzikos premija
„Polar“ muzikos premija – Švedijos muzikos akademijos tarptautinis apdovanojimas, kurį 1989 m. įsteigė Stig Anderson, geriausiai žinomas kaip švedų popmuzikos žvaigždžių grupės ABBA vadybininkas. Premija kasmet įteikiama vienam šiuolaikinės muzikos ir vienam klasikinės muzikos atstovui. Išimtis buvo padaryta 2001 m., kai buvo apdovanoti trys muzikantai (vienas kompozitorius, vienas šiuolaikinės muzikos atstovas, vienas išradėjas), ir 2003 m., kai premiją gavo tik vienas asmuo. Neatsižvelgiant į tautybę, premija skiriama už reikšmingus pasiekimus muzikoje ir (ar) muzikinėje veikloje arba už laimėjimus, kurie yra labai svarbūs muzikai ar muzikinei veiklai ir sritimis, glaudžiai susijusiomis su muzika. Tikslas yra „įveikti muzikos ribas suburiant žmones iš visų skirtingų muzikos pasaulių“. Švedijoje pavadinama „Nobelio muzikos premija“.
Laureatams skiriama piniginė premija siekia 1 mln. kronų (~ $120 tūkst.). Ją įteikia Švedijos karalius Karolis XVI Gustavas per apdovanojimų ceremoniją, kasmet birželio mėn. vykstančią Stokholmo koncertų salėje. Premijos teikimą administruoja Stigo Andersono fondas, kurio veikloje dalyvauja Andersono šeimos nariai ir Švedijos kompozitorių ir autorių draugijos (SKAP) atstovai.
Muzikantų, kitų patyrusių muzikos srities atstovų ir Andersono šeimos narių komitetas renka premijos kandidatus iš nominacijų, pateiktų keleto tarptautinių muzikos organizacijų, tokių kaip Europos kompozitorių ir autorių aljansas. Premijos suma surenkama iš paaukojamų lėšų, o ceremoniją finansuoja rėmėjai. 2018 m. birželio mėn. Švedijos radijas pranešė, kad „Polar“ premijos organizacija kelerius metus patyrė didelių finansinių nuostolių.
Pirmieji „Polar“ premiją 1992 m. gavo britų muzikantas Paul McCartney ir Baltijos šalys. Tarp ankstesnių šios premijos laureatų yra Sting, Bjork, Elton John, Mstislavas Rostropovičius ir kt.
Peislis
Peislis – miestas pietvakarių Škotijoje, prie Karto upės, 11 km į vakarus nuo Glazgo; srities centras. Tarptautinis Glazgo oro uostas. Išvystyta maisto, gėrimų, paslaugų pramonė, veikia Peislio universitetas, stovi Šv. Mirino katedra (pirmoji katalikų bažnyčia, pastatyta Škotijoje po reformacijos), Šv. Motiejaus ir Šv. Tomo bažnyčios.
Žymūs žmonės
• Gerard Butler (*1969), škotų aktorius
• James Peace (*1963), škotų kompozitorius
• Robertas II (1316 - 1390), karalius
Keilos krioklys
thumb|right|250px|Keilos krioklys Keilos krioklys – krioklys šiaurinėje Estijoje, Harju apskrityje, Keilos upėje. Trečias pagal stiprumą po Narvos ir Jegalos krioklių. Aukštis – 6 m, plotis – 60–70 m. Krioklio debitas siekia nuo 6,5 iki 150 m³/s.
Vagariai (Ukmergė)
Vagariai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Taujėnų.
Licinijai
Licinijai – įtakinga plebėjiškos kilmės senovės Romos giminė. Pirmą kartą jos atstovas (Gajus Licinijus Stolonas) tapo konsulu 361 m. pr. m. e.
Respublikos epochos pabaigoje didelę įtaką turėjo jos atšakos – Krasai (9 konsulai) ir Lukulai (3 konsulai). Tarp žymiausių to laikmečio Licinijų giminės romėnų buvo Lucijus Licinijus Lukulas ir Markas Licinijus Krasas.
Imperijos epochoje šiai giminei atstovavo trys imperatoriai: Publijus Licinijus Valerianas, Gajus Valerijus Licinianas Licinijus ir Publijus Licinijus Ignacijus.
Pelkinis saliavas
Pelkinis saliavas (Peucedanum palustre) – salierinių (Apiaceae) šeimos, saliavų (Peucedanum) genties augalas.
Dvimetis arba daugiametis, 50-130 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas briaunotas, vagotas, tuščiaviduris, plikas, prie pamato ir bamblių dažnai rausvas, viršutinė dalis šakota. Lapai pailgai trikampiški, apatiniai 3 kartus plunksniški, ilgakočiai, viršutiniai trumpakočiai, didesnėmis makštimis ir ne taip suskaldytais lapalakščiais kaip apatiniai. Skėtis su 15-30 stipinų. Vainikėlis baltas arba rausvas. Vaisius 5 mm ilgio ir 3,5 mm pločio.
Žydi liepos – rugpjūčio mėn. Auga pelkėse, šlapiose pievose, krūmuose, vandens telkinių pakraščiuose.
Semeliškių varpas
miniatiūra|250px|right|Senasis varpas, žvelgiant iš lauko, nuo šventoriaus vartų
Semeliškių varpas – respublikinės reikšmės kultūros paminklas, esantis Semeliškių Šv. Lauryno bažnyčios varpinėje, antras pagal senumą varpas Lietuvoje datuojamas 1442 m. (seniausias, datuojamas 1420 m., yra laikomas Lietuvos nacionaliniame muziejuje). Iš kitų varpų Semeliškių varpas išsiskiria savo forma – jis primena iš šiaudų pintus avilius, į apačią išplatėja. Varpo aukštis – 53 cm, skersmuo – 55 cm, svoris – 123 kg.
Tagilas
Tagilas  – upė Rusijoje, Sverdlovsko srityje; Turos dešinysis intakas (Obės baseinas). Prasideda Vidurinio Uralo kalnų rytiniame šlaite. Aukštupyje teka į šiaurę kalnų pašlaitėmis, vagoje yra slenksčių. Už Žemutinio Tagilo pasuka į šiaurės rytus ir teka Vakarų Sibiro lyguma, sudaro meandras. Įteka į Turą ties Bolotovskojės gyvenviete.
Pagrindiniai intakai: Barančia, Salda, Mugajus, Kyrtomka.
Metinis upės vandens lygio svyravimas – 3,3 m. Užšąla lapkričio pradžioje, atitirpsta balandį. Upės vagoje sudaryti 3 tvenkiniai: Aukštutinio Tagilo, Leniovo, Žemutinio Tagilo. Prie Tagilo upės įsikūrę 2 miestai – Aukštutinis Tagilas ir Žemutinis Tagilas.
Liudas Gira
Liudas Gira (1884 m. rugpjūčio 27 d. Vilniuje – 1946 m. liepos 1 d. Vilniuje, palaidotas Vilniaus Rasų kapinėse) – lietuvių poetas, dramaturgas, kritikas, publicistas, vertėjas, prieštaringai vertinamas kultūros ir sovietinės valdžios veikėjas, prisidėjęs prie Lietuvos okupacijos.
Biografija
thumb|left|150px|Gira – klierikas Vilniuje (1901–1905) Augo Butrimonyse, Stakliškėse. Baigė Stakliškių pradinę mokyklą, 1897–1900 m. mokėsi Vilniaus realinėje gimnazijoje, jos nebaigęs 1901 m. Kazanės gimnazijoje eksternu baigė 4 gimnazijos klases ir įstojo į Vilniaus kunigų seminariją, kurią 1905 m. pavasarį baigė, bet kunigu įšventintas nebuvo.
Gyveno Vilniuje ir Kaune. Daugiausia dirbo spaudoje, lietuviškuose laikraščiuose, 1905–1906 m. „Vilniaus žinių“, 1906 m. „Šviesos“, 1907 m. „Lietuvos ūkininko“, nuo 1908 m. „Vilties“ redakcijose. Vienas slapyvardžių – Stakliškių Liudas. 1906–1907 m. faktinis laikraščio „Lietuvis“ redaktorius. 1905 m. dalyvavo Lietuvių mokytojų sąjungos veikloje, buvo išrinktas Didžiojo Vilniaus seimo prezidiumo sekretoriumi, 1907 m. aktyviai dalyvavo kuriant Lietuvių mokslo draugiją. 1909–1910 m. baigė vaidybos kursus Vilniaus muzikos mokykloje.
Su H. Dirse 1914 m. įsteigė knygų leidimo bendrovę „Žinynas“. Iš lietuvių spaudos surinko publicistų pasisakymus apie lietuvių ir lenkų santykius ir 1907 m. paskelbė rinkinį „Ze stosunkow litewsko–polskich“. Redagavo 1911–1912 m. literatūros almanachą „Švyturys“, 1913–1914 m. – pirmąjį lietuvių literatūrinį žurnalą „Vaivorykštė“.
1918–1920 m. ėjo įvairias administracines pareigas Lietuvos valdžios aparate.
Lietuvos žvalgybos organizavimas ir vadovavimas
thumb|Liudas Gira su žmona ir sūnumi [[Vytautas Sirijos Gira|Vytautu (1916 m.)]] 1918 m. spalio 8 d. Lietuvos Valstybės Taryba organizavo Apsaugos komisiją, kurios nariu tapo Liudas Gira. Apsaugos komisija pavedė jam rūpintis žvalgybos organizavimu. Naudodamasis gausiomis pažintimis be jokių lėšų L. Gira sukūrė informatorių tinklą, kurį iš pradžių sudarė tik moterys – medicinos seserys ir tarnaitės.
1918 m. gruodžio 24 d. L. Gira buvo paskirtas pirmuoju Vilniaus miesto komendantu. Jam netikėtai susirgus jo pareigas ėjęs Kazimieras Škirpa, 1919 m. sausio 1 d. jis pirmą kartą suorganizavo keletą savanorių ir iškėlė Lietuvos vėliavą Gedimino pilies bokšte.
1919 m. sausio pradžioje puolant Raudonajai armijai iš Vilniaus paskui Vyriausybę pasitraukė visi žvalgybos darbuotojai. L. Gira dėl ligos liko Vilniuje ir netrukus buvo suimtas. Pusę metų praleido Vilniaus, Dvinsko ir Smolensko kalėjimuose kaip sovietų valdžios įkaitas. Liepos mėnesio pabaigoje, įvykdant mainus, buvo paleistas į laisvę ir atvyko į Kauną.
1919 m. rugpjūčio 23–lapkričio 9 d., susirgus antrajam Lietuvos specialiosios tarnybos vadovui M. Lipčiui, Krašto apsaugos ministerijos Generalinio štabo nurodymu L. Gira laikinai vadovavo Žvalgybos skyriui, nuo lapkričio 11 d. ėjo Žvalgybos skyriaus viršininko (M. Lipčiaus) pavaduotojo pareigas.
L. Giros darbo specialiojoje tarnyboje laikotarpiu buvo išblaškytos slaptosios lenkų organizacijos Lenkų karinė organizacija ir „O. S. N.“, kurios nebesugebėjo atsigauti iki generolo Želigovskio žygio į Vilnių (1920 m.). Pradėta kurti žvalgybos padalinio struktūra, susekti ir suimti šnipinėjantys kitoms valstybėms asmenys, išaiškinti tarnybiniai nusikaltimai (kyšių ėmimas, naudojimasis tarnybine padėtimi ir kiti).
L. Gira 1920 m. sausio 15 d. buvo atleistas iš Žvalgybos skyriaus ir kartu iš Lietuvos kariuomenės (paliko tarnybą kaip atsargos karo valdininkas) ir paskirtas Marijampolės apskrities viršininku.
Po tarnybos žvalgyboje
Nuo 1920 m. rudens Liudas Gira grįžo į kultūrinį gyvenimą, tačiau ir toliau aktyviai dalyvavo visuomeniniame gyvenime.
1922–1925 m. Valstybės dramos teatro, 1925–1926 m. – Valstybės teatro direktorius. Vadovavimas nebuvo sėkmingas dėl prastų jo ūkinių įgūdžių, kolegos iš direktoriaus šaipėsi, teatras ėmė veikti nuostolingai, L. Gira nuolat turėjo skolų, norėjo nusižudyti.
1926–1936 m. – Švietimo ministerijos knygų leidimo komisijos sekretorius.
1927 m. kovo 19 d. – 1929 m. sausio 10 d. vadovavo Kauno radiofoną prižiūrėjusiai Radijo tarybai. Apie 1936 m. stojo į opoziciją valdančiajam režimui. 1937–1938 m. redagavo laikraštį „Literatūros naujienos“. 1938–1939 m. Lietuvių rašytojų draugijos pirmininkas.
Bendradarbiavo beveik visuose svarbiausiuose žurnaluose: Skaitymai (jį 22–24 t. ir 1923 m. pats ir redagavo), „Pradai ir žygiai“, „Gaisai“, „Židinys“, „Vairas“, „Trimitas“, „Dienovidis“.
L. Gira buvo okupacinės sovietų valdžios atstovas, aktyviai bendradarbiavo su Lietuvą okupavusia Sovietų Sąjunga. Galimas jo užverbavimo motyvas – finansinis. 1940 m. paskirtas TSRS okupuotos Lietuvos Liaudies seimo atstovu, kaip Įgaliotosios delegacijos narys, vyko į Maskvą prašyti, kad Lietuva būtų „priimta“ į Sovietų Sąjungos sudėtį, dalyvavo atitinkamoje TSRS parlamento sesijoje. 1940–1941 m. LTSR švietimo komisaro pavaduotojas. 1941 m. per TSRS-Vokietijos karą pabėgo į Rusiją. Gyveno Maskvoje ir Penzoje, 1942 m. buvo mobilizuotas į Raudonosios armijos 16-ąją lietuvišką šaulių diviziją, o nuo 1942–1944 m. buvo jos kapitonas. 1945 m. sunkiai sirgdamas grįžo į Vilnių. 1946 m. LTSR Mokslų Akademijos akademikas.
Po metų mirė šlovindamas SSRS.
Paminklas
thumb|Liudos Giros paminklas Vilniaus senamiestyje, skulptorius V.Palys, architektas Šeškevičius 1977 m. Liudui Girai buvo pastatytas paminklas. Jis stovėjo Vilniaus senamiestyje (A. Volano gatvėje) priešais Lietuvos švietimo ir mokslo ministeriją. Nugriautas 2013 metų rugsėjo mėn. Švietimo ministerijos prašymu. Prie paminklo anksčiau piketavo politiniai kaliniai, tremtiniai ir kitų dešiniųjų organizacijų atstovai, reikalavę jį nugriauti. Po kurio laiko dėl paminklo demontavimo į Vilniaus miesto savivaldybę ir Kultūros ministeriją kreipėsi tuometis švietimo ir mokslo ministras Gintaras Steponavičius. Diskusijos dėl L.Giros paminklo iškėlimo Vilniaus miesto savivaldybėje truko dvejus metus. Anksčiau paminklas buvo įrašytas į Kultūros vertybių registrą, tačiau vėliau jis buvo išbrauktas iš saugomų objektų sąrašo kaip neatitinkantis amžiaus cenzo ir neturintis meninės vertės.
Politika
Apie 1939 metus L. Gira, tuometinis Lietuvos rašytojų sąjungos pirmininkas, TSRS pasiuntiniui patarė neperduoti Lietuvai Vilniaus krašto, nes „kuo arčiau Lietuvos ir TSRS siena, tuo geriau lietuvių tautai“.
Kūryba
Kūrinius pradėjo spausdinti nuo 1902 m. (apsakymai „Šūvis“ – „Lietuva“, Nr. 37; „Panaktinis“ – „Naujienos“, Nr. 6.) Kaip poetas debiutavo 1903 m. Pirmasis eilėraščių rinkinys „Dul-dul dūdelė“ pasirodė 1909 m. Liudas Gira išleido 13 poezijos rinkinių, išspausdino poemų, dramos kūrinių, apybraižų. Yra parašęs eilėraščių rusų, baltarusių ir lenkų kalbomis.
Literatūros mokslo darbais reiškėsi nuo 1905 m. Parengė pirmąsias lietuvių poezijos antologijas („Lietuva pavasarį, vasarą, rudenį ir žiemą“, „Cit, paklausykit“), A. Strazdo, Lazdynų Pelėdos, P. Vaičaičio, K. Sakalausko-Vanagėlio raštus. Išspausdino straipsnių apie baltarusių, ukrainiečių, rusų, čekų literatūrą, bei publicistikos straipsnių. Kompozitoriai Abelis Klenickis, Stasys Šimkus, Juozas Tallat-Kelpša, Antanas Vanagaitis ir daugelis kitų yra parašę muziką Liudo Giros tekstams.