cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Studzenčina
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Bartalamejeukos valsčius
Bartalamejeukos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietryčių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Bartalamejeuka.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje. Apie 1870 m. panaikintas, jo teritorija atiteko Rečkų valsčiui.
Strypinis pramušas
thumb|300px|Prancūziškas prieštankinis sviedinys su [[Podugnis|podugniu]] Strypinis pramušas, kinetinės energijos pramušas, ilgastrypis pramušas  – kietas strypo pavidalo šaudmens elementas, kuris kaip ir kulka neturi sprogstamosios medžiagos ir taikinį pramuša savo kinetine energija. Tai dažniausiai yra subkalibrinių šarvamušių sviedinių ( 'šarvamušis sparneliais stabilizuotas su atskiriamuoju podugniu') sviedinių kaunamasis elementas.
Strypinio pramušo geba pramušti priklauso nuo jo masės ir greičio. Jam pramušant šarvą išsiskiria daug šilumos ir viduje nuo šarvo atskeltos skeveldros bei susidariusi slėgio banga naikina už šarvo esančius objektus.
Šiuolaikinių šaudmenų su strypiniais pramušais konstrukcija tokia, kad smogto šarvo mechaninis įtempis, kuris priklauso nuo kinetinės energijos, padalintos iš smūgio paveikto paviršiaus ploto, būtų didžiausias. Tai pasiekiama: Dėl šių priežasčių dabartiniai pramušai primena ilgą metalinę strėlę.
Alternatyva sviediniams su strypiniais pramušais yra sprogstamieji sviediniai: Praeityje jie buvo pagrindinės šarvamušės priemonės, naudojami ir dabar, tačiau yra mažiau efektyvūs prieš šiuolaikinius sudėtinius šarvus (pvz., Chobham ), naudojamus šių dienų pagrindiniuose koviniuose tankuose. Dabartinių pagrindinių kovinių tankų patrankos paprastai šaudo šarvamušiais sviediniais su strypiniais pramušais, kumuliacines galvutes turi prieštankinės raketos, o priplotiniai sviediniai paprastai naudojami kaip betonmušiai įtvirtinimams griauti.
Istorija
thumb|upright=.6|Patrankos šovinys su strypiniu pramušu Pirmosios patrankos šaudė grynai kinetiniais sviediniais, kurie kaudavo savo judėjimo kinetine energija. Tokie sviediniai buvo pradžioje akmeniniai, vėliau – metaliniai rutuliai. Tokių sviedinių kaunamąją galią lėmė tik jų žiotinė energija, priklausanti nuo greičio ir sviedinio masės (o ši – nuo kalibro ir sviedinio medžiagos tankio). Kinetinių sviedinių pagrindinė paskirtis būdavo pramušti šarvus ir panašias gynybines struktūras – akmenines pilių sienas, medinius laivų bortus ar šiuolaikinių tankų šarvus.
Sviediniai, kurių kaunamoji geba priklauso nuo sprogstamosios medžiagos, ypač svarbūs pabūklams su palyginti mažu žiotiniu greičiu.
Konstrukcija
Šiuolaikinių strypinių pramušų konstrukcija susijusi su dviem veiksniais:
Šiuolaikinius podugnius išrado Antrojo pasaulinio karo metais Vokietijoje, jie, vadinti ('traukos skydas'), buvo naudojami priešlėktuvinių patrankų sviediniuose, kad šie pasiektų didesnį aukštį. Iki tol primityvius medinius podugnius (medinių kamščių pavidalo) šimtmečiais naudojo patrankose atskirti parako užtaisą nuo sviedinio. Terminas 'podugnis' kilęs iš  'klumpė'.
Dnieprinis grundalas
Dnieprinis grundalas (Neogobius fluviatilis) – ešeržuvių (Perciformes) būrio, grundalinių (Gobiidae) šeimos žuvis.
Išvaizda ir amžius
Subrendęs dnieprinis grundalas dažniausiai 7–10 cm, rečiau iki 18–20 cm ilgio. Subrendusių vidutinis svoris apie 50 g. Išgyvena iki 5 metų.
thumb|left|250px|Dnieprinio grundalo galva
Paplitimas
Savaime paplitę į Juodąją, Azovo, Marmuro jūras įtekančių upių baseinuose.
Buveinės
Tai gėlavandenė žuvis. Dnieprinių grundalai renkasi gyventi smėlėtus, žvirgždėtus bei nestoru dumblo sluoksniu padengtus upių ruožus.
Invazinė žuvis Lietuvoje
Vis dažniau stebimi toli už jų natūralaus arealo ribų, kur be žmogaus pagalbos patys negalėjo išplisti. Lietuvoje buvo aptiktas 2016 metais, kada europines lydekas Neryje žvejojęs Gamtos tyrimų centro ichtiologas Kęstutis Skrupskelis sugautos lydekos skrandyje ir aptiko šią invazinę žuvų rūšį. Tai gėlavandenė žuvis. Dnieprinių grundalų mėgstamos buveinės – smėlėti, žvirgždėti bei nestoru dumblo sluoksniu padengti upių ruožai, kurie sutampa su Lietuvoje vietinių paprastųjų gružlių, paprastųjų kūjagalvių ir šlyžių gyvenamomis buveinėmis, tad konkurencija dėl maisto su šia invazine rūšimi taps reali. Kaip invazinė rūšis, dniepriniai grundalai leidžiami žvejoti ištisus metus.
Kimovskas
Kimovskas  – miestas Rusijoje, Tulos srityje, 77 km į pietryčius nuo Tulos. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie Tulos–Riažsko linijos, plentai į Tulą, Riazanę, Skopiną. Akmens anglių gavyba. Maisto, siuvimo, elektronikos pramonė. Veikia krašto muziejus.
Istorija
Dabartinio miesto vietoje seniau buvo Didžiosios Michailovkos kaimas. 1929 m. vietiniai komunistai čia įsteigė kolūkį, kurį pavadino komjaunimo internacionalo dešimtmečio garbei («Имени 10-летия КИМ»). Nuo šios santrumpos atsirado Kimovsko pavadinimas. 1943 m. pradėta anglių gavyba, 1952 m. Kimovskui suteiktas miesto statusas.
Muzika Japonijoje
thumb|right|200px|Grojimas taiko būgnais Muzika Japonijoje – muzikinės tradicijos, vyraujančios Japonijoje. Naujausiu laikotarpiu šioje srityje egzistuoja didelė stilių įvairovė. Nevengiama juos maišyti tarpusavyje, derinant vakarietiškus elementus su japoniškais, o senuosius – su naujaisiais. Šalia modernios muzikos gyvuoja ir tradicinė, kuri mėgstama daugelio gyventojų ir remiama valstybės.
Istorija
thumb|right|280px|Gagaku atlikimas thumb|right|200px|Geiša su šiamisen
Senieji laikai ir viduramžiai
Manoma, kad daugelis tradicinės japonų muzikos stilių kilo arba buvo stipriai daroma įtaka Kinijos ir kitų aplinkinių valstybių. Kartu su raštu, mokslo pasiekimais, religija, Japoniją tiesiogiai arba per Korėją pasiekė ir kiniški muzikos instrumentai bei jiems skirti kūriniai. Todėl nuo maždaug VIII a. pradėjo formuotis aukštuomenės muzikinis stilius gagaku, atliekamas daugiausiai imperatoriaus rūmuose. Į jį buvo įmaišyta ir senųjų šintoistinių ritualų bei tuometinės korėjietiškos muzikos elementų. Gagaku atlikdavo ant žemės sėdintis ansamblis, jame vyraudavo tokie instrumentai kaip pučiamieji riuteki, hičiriki, būgnai taiko, gongai šioko, styginiai koto bei biva. Kartais būdavo naudojamas ir vokalas, muziką palydėdavo šokiai (bugaku). Gagaku yra atliekamas iki šiol, jo elementus yra panaudoję šiuolaikiniai kompozitoriai, kartais ir populiariosios muzikos atlikėjai.
Instrumentai, naudojami gagaku atliekančiuose ansambliuose, laikui bėgant pradėjo plisti tarp ne aukštuomenės muzikantų. Pavyzdžiui, XIII–XIV a. su biva (instrumentas panašus į liutnia) imta akompanuoti dainuojamuosius epus, pasakojimus. Panašiu metu vystėsi ir savita no teatro muzika, stipriai įtakota budizmo. Ją atliekančius ansamblius sudaro keturi atlikėjai: trys grojantys mušamaisiais ir atliekantys vokalines partijas bei vienas šinonuė fleitininkas.
Meidži revoliucija
Po Meidži revoliucijos didžioji dauguma Japonijos gyventojų pirmą kartą susidūrė su vakarietiška muzika. Per kelis ateinančius modernizacijos dešimtmečius susikūrė pirmieji šią muzika atliekantys ansambliai, įkurti jos mokantys universitetų fakultetai, buvo vykstama studijuoti muziką į Europą. Tuo metu įsikūrė ir pirmosios vakarietiškus instrumentus gaminančios kompanijos, tarp kurių buvo ir viena iš dabartinių šios srities gigančių „Yamaha“. 1920-taisiais Japonija išgyveno džiazo bumą, kūrėsi šio stiliaus grupės. Šalia vystėsi ir japoniškos vokalinės estrados stilius enka, pasižymintis lyrinėmis ir nostalgiškomis dainomis. Ketvirtajame ir penktajame XX a. dešimtmečiuose sustiprėjusi kultūrinė cenzūra palietė ir muziką – to meto karinė valdžia ėmė riboti vakarietiškus stilius ir kūrinius. Apribojimai buvo nutraukti iš karto pasibaigus karui.
Naujausieji laikai
thumb|right|280px|Fuji Rock festivalis Po karo Japonijos muzikoje egzistuoja didelė stilių įvairovė. Nevengiama juos maišyti tarpusavyje, derinant vakarietiškus elementus su japoniškais, o senuosius – su naujaisiais. Šalia modernios muzikos gyvuoja ir tradicinė, kuri mėgstama daugelio gyventojų ir remiama valstybės. Pirmaisiais pokario dešimtmečiais toliau vystėsi enka stilius, jaunimo tarpe vis labiau populiarėjo rokenrolas. Vėliau vystėsi savų japoniškų elementų turintis pop muzikos žanras, įgavęs J-pop pavadinimą. Nemažai gerbėjų turi ir roko, hiphopo, metalo, indie roko, įvairi alternatyvioji bei avangardinė muzika, o sugrįžtantys japonų emigrantai iš Brazilijos išpopuliarino Lotynų Amerikos stilius. Pasaulinio populiarumo yra sulaukęs ir ne vienas Japonijos kompozitorius. Nuo 1997 m. organizuojamas vienas didžiausių šalyje populiariosios muzikos festivalių Fuji Rock Festival.
Atlikėjai
thumb|right|200px|Atlikėjas [[Ryuichi Sakamoto]] Žymesni Japonijos atlikėjai: Kyu Sakamoto, Happy End, Yellow Magic Orchestra, Tatsuro Yamashita, Pizzicato Five, Ryuichi Sakamoto, Southern All Stars, Zard, Mr. Children, Glay, L'Arc-en-Ciel, Hikaru Utada, Ayumi Hamasaki, Gackt, Miyavi.
Kompozitoriai
Žymesni Japonijos kompozitoriai: Rentarō Taki (1879–1903), Kosaku Yamada (1886–1965), Kiyoshi Nobutoki (1887–1965), Yasuji Kiyose (1900–1981), Masao Ohki (1901–1971), Saburō Moroi (1903–1977), Kunihiko Hashimoto (1904–1949), Tomojirō Ikenouchi (1906–1991), Yoritsune Matsudaira (1907–2001), Hisato Ohzawa (1907–1953), Shirō Fukai (1907–1959), Hisatada Otaka (1911–1951), Akira Ifukube (1914–2006), Fumio Hayasaka (1914–1955), Minao Shibata (1916–1996), Yoshirō Irino (1921–1980), Sadao Bekku (1922–2012), Ikuma Dan (1924–2001), Yasushi Akutagawa (1925–1989), Roh Ogura (1926–1990), Joji Yuasa (1929–), Toshiro Mayuzumi (1929–1997), Akio Yashiro (1929–1976), Teizo Matsumura (1929–2007), Toru Takemitsu (1930–1996), Makoto Moroi (1930–), Hikaru Hayashi (1931–2012), Yuzo Toyama (1931–), Akira Miyoshi (1933–), Toshi Ichiyanagi (1933–), Maki Ishii (1936–2003), Shigeaki Saegusa (1942–), Shin-ichiro Ikebe (1943–), Takashi Yoshimatsu (1953–), Akira Nishimura (1953–), Toshio Hosokawa (1955–).
2021 m. FIDE didysis šveicariškasis turnyras
Trečią - aštuntą vietas užėmusieji dalyviai: Grigorijus Oparinas, Ju Janji, Vincentas Keimeris, Maksimas Vašje-Lagravas, Aleksandras Predkė ir Aleksejus Širovas – įgijo teisę žaisti 2022 m. FIDE Didžiojo prizo varžybose.
Ten pat ir tuo pačiu metu vykusį pirmąjį FIDE didyjį šveicariškajį moterų turnyrą laimėjo didmeistrė iš Kinijos Lei Tingie, surinkusi - 9 tšk. iš 11. Ji pateko į 2022 m. pasaulio moterų šachmatų čempionato kandidačių turnyrą.
Vieta
Turnyras, kaip buvo numatyta, turėjo vykti nuo 2021 m. spalio 27 d. iki lapkričio 7 d. Daglase (Meno saloje).
Tačiau dėl komplikacijų, kilusių dėl Kovido-19 pandemijos Jungtinėje Karalystėje, FIDE rugpjūčio 7 d. paskelbė keičianti renginio vietą. Netrukus, rugpjūčio 9 d. naująja varžybų vieta paskelbė Latvijos sostinę Rygą. Padidėjus COVID-19 atvejų, Latvijoje nuo spalio 21 d. buvo įvestas griežtas karantinas, tačiau FIDE nusprendė, kad, nepaisant sugriežtinmo, turnyrai kaip numatyta vyks Rygoje.
Atranka
Pagal nuostatus turėjo būti pakviesti 114 žaidėjų. Žaidėjai atrenkami tokia tvarka:
Jei kuris iš 100 geriausiųjų atsisako dalyvauti, jo vietą automatiškai užima aukščiausią reitingą turintis rezervo žaidėjas, jei šis atsisako, jo vieta atitenka sekančiam ir t. t. Automatiniai keitimai galioja iki 50 atsarginio žaidėjo, po kurio žaidėjų pakeitimą sprendžia FIDE Globalios strategijos komisija (GSC).
Jei moterų pasaulio čempionė DM Džju Vendžjin atsisako dalyvauti, jos vietą užima DM Aleksandra Goriačkina. Jei ji atsisakytų, pakeitimui atrenkamas aukščiausią reitingą turintis rezervo žaidėjas.
Galutinis dalyvių sąrašas
2021 m. rugpjūčio 10 d. buvo paskelbtas 100 patenkančių pagal reitingą ir  likusių rezerve 20 žaidėjų sąrašai. .
12 iš 20 geriausių atrankos sąrašo dalyvių, turėjusių kelialapius į kandidatų turnyrą, nepageidavo dalyvauti šiose varžybose: Magnusas Karlsenas, Janas Nepomniaščis, Teimuras Radžabovas, Sergejus Karjakinas ir Janas-Kšištofas Duda. Dėl įvairių priežasčių nežaidė: Vanas Hao, Dynas Lyrenas, Veslis So, Anišas Giris, Leinieras Domíngesas, Višvanatanas Anandas ir Veselinas Topalovas.
Rugsėjo 30 d. FIDE paskelbė atvirojo ir moterų turnyrų dalyvių sąrašus, kurie iki varžybų pradžios, dėl įvairių priežasčių, pasikeitė.
Prieš turnyrą dalis patekusiųjų žaidėjų pasitraukė dėl COVID-19 pandemijos karantino sugriežtinimo Latvijoje. Tai 5 iš 10 geriausių žaidėjų: Aleksandras Griščiukas, Richardas Raportas, Šahrijaras Mamedjarovas, Hikaru Nakamura, Viditas Gudžaratis;  Taip pat nutarė nežaisti ir: Lê Kvangas Liêm, Salemas Salehas, Basemas Aminas, Gadiras Guseinovas, Arkadijus Naiditšas, Étjenas Bekhu, Maksimas Lagardas, Sandro Marekas, Aleksandras Motylevas, Ilja Smirinas, Aravindhas Čithambaramas ir Robertas Hesas.
Formatas
Turnyras vykdomas šveicariškąją sistema 11 ratų. Turnyro nugalėtojas patenka į Kandidatų turnyrą. Jei jis jau yra kitu keliu patekęs į kandidatų turnyrą,  tai į  patenka sekančią aukščiausią vietą užėmęs žaidėjas, jei jis kitu būdu dar nėra patekęs.
Galvojimo laikas
Kiekvienam dalyviui pirmiesiems 40 ėjimų skiriama - 100 min., sekantiems 20 ėjimų - 50 min ir iki partijos pabaigos - po 15 min. Žaidėjui atlikus ėjimą, nuo 1-o ėjimo jam pridedama 30 sek. Dalyviams iki juodųjų 40-ojo ėjimo neleidžiama sutarti baigti partiją lygiosiomis.
Lygiosios tarpusavio sutarimu
Žaidėjams iki juodųjų 30-ojo ėjimo neleidžiama sutarti baigti partiją lygiosiomis. Dėl lygiųjų fiksavimo galima kreiptis į arbitrą tik, kai figūrų padėtis lentoje pasikartoja tris kartus.
Užimtos vietos nustatymas
Žaidėjas, surinkęs daugiausia taškų (už pergalę – 1 taškas už lygiąsias – ½, už pralaimėjimą – 0 taškų) patenka į kandidatų turnyrą. Kai du, ar daugiau žaidėjų surenka po lygiai taškų, jų vieta turnyrinėje lentelėje nustatoma eilės tvarka, įvertinus jų papildomus rodiklius:
Apdovanojimai
Atvirame turnyre piniginių prizų fondas.- 425 000 JAV $. Apdvanojami 40 geriausiai pagal užimtas vietas pasirodžiusių dalyvių.
Moterų turnyre, kuriame žaidė 50 šachmatininkių, piniginių prizų fondas buvo 125 000 JAV $. Apdvanojamos 20 geriausiai pasirodžiusių šachmatininkių
Varžybų lentelė
Paaiškinimai. Skaičius skliausteliuose - varžovo užimta vieta. Trumpinys “b” – baltosios figūros, “j” – juodosios figūros. Partijos rezultatai 1 – pergalė; ½ - lygiosios; 0 – pralaimėjimas. Užrašas "(93)b 1  "  reiškia, kad žaidėjas žaisdamas baltosiomis figūromis su 93 vietą užėmusiu varžovu laimėjo partiją.
Ščukai
Ščukai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Januvo valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Januvo, apie 23 km į šiaurės vakarus nuo Sokulkos ir 45 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Toreckas
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1810 m. ir pavadinta Ščerbynovka (Щербиновка). Tai buvo anglių kasėjų gyvenvietė, augusi sulig pramonės plėtra regione. 1936 m. gyvenvietė pervadinta Dzeržynsku (Дзержинск) komunistų veikėjo Felikso Dzeržinskio garbei. 1938 m. suteiktas miesto statusas.
2014 m. balandį–liepą miestas buvo užimtas Donecko Liaudies Respublikos sukilėlių, bet vėliau atkovotas Ukrainos pajėgų. 2015 m. Dzeržynskas pervadintas į Torecką (pagal Torecio upę).
In corpore sano
„In corpore sano“ (liet. „Sveikame kūne“) – serbų dainininkės Konstrakta daina, kuri buvo išleista 2022 m. vasario 11 d. kaip jos trijų dainų projekto „Triptih“ dalis. Konstrakta dainą parašė kartu su Milovan Bošković.
2022 m. Eurovizijos dainų konkurse Turine, Italijoje, daina atstovaus Serbiją, po to, kai atlikėja laimėjo „Pesma za Evroviziju '22“, Serbijos nacionalinį finalą.
Konstrakta didžiulio populiarumo sulaukė tik po pirmojo pasirodymo nacionalinio finalo pusfinalyje. Jos avangardinė daina ir pasirodymas buvo įvairiai apibūdinami kaip satyra, ironija arba Serbijos sveikatos priežiūros sistemos, žiniasklaidos, COVID-19 pandemijos ir grožio standartų kritika; ir kaip visi šie veiksniai atitraukia dėmesį nuo psichinės sveikatos svarbos. Pats pasirodymas taip pat lyginamas su serbų performanso menininkės Marinos Abramović darbais.
Istorija
„Konstrakta“ pateikė paraišką „Pesma za Evroviziju '22“ tik siekdama išreklamuoti savo trijų dainų projektą „Triptih“ (Triptikas), kurio „In corpore sano“ dalis yra. Kaip ji pati atskleidė, „In corpore sano“ atitiko atrankos reikalavimus, nes truko tris minutes, todėl buvo pasirinkta būtent ši daina.
Kompozicija
„In corpore sano“ sukūrė Konstrakta ir Milovan Bošković, o žodžius parašė pati Konstrakta.
Miniatiūra
Miniatiūra  − rankraštinių knygų iliustracija, iliuminacija.
2020 m. islamiškosios miniatiūros tradicija buvo įtraukta į nematerialaus pasaulio paveldo sąrašą.
Istorija
Senovės Egipte papiruso rankraščiai (Naujosios karalystės „Mirusiųjų knygos“) buvo puošiami tapytomis miniatiūromis. Senovės graikų ir romėnų miniatiūrų tapyboje ryšku sienų ir molbertinės tapybos įtaka (Iliados, Vergilijaus laiškų tapytos miniatiūros, IV−V a.). Miniatiūrų ypač padaugėjo, paplitus rankraštinei knygai kodeksui, gradualui.Miniatūra naudojama ir eileraščių ar kitų kūrinių vaizdavimui piešiniuose. thumb|left|300px|Vergilijaus tapyta miniatiūra, V a. Viduriniais amžiais įvairiose Europos ir Azijos šalyse susikūrė savitos miniatiūrų tapybos mokyklos. Bizantinių knygų (Dioskorido kodekso, VI a., Chludovo, IX a., Paryžiaus, X a., psalmynų) miniatiūrose susipynė vėlyvosios antikos ir orientalistiniai elementai, išryškėjo jų dekoratyvinis pobūdis; islandų ir anglosaksų knygų (Daro knyga, VII a., Kelso knyga, apie 800) miniatiūrose dominavo ekspresyvūs geometrinių motyvų, Merovingų rankraščių (Sakramentarijaus iš Želonės, VIII a.) miniatiūrose − zoomorfiniai ornamentai. Ekspresyvių, bizantinės manieros figūrinių miniatiūrų sukurta Karolingų laikotarpio rankraščiuose (Ebo evangelija, Utrechto psalmynas, abu IX a.). Nuo X a. Europos miniatiūrų tapyboje atsirado daugiau buitinių siužetų iš evangelijų ir šventųjų gyvenimo, padidėjo ekspresyvumas.
Romaninio laikotarpio knygų (Apokalipsio iš Sen Severo, XI a., Psalmių komentarijaus, XII a.) miniatiūroms būdinga plokštuminis, dažnai ritmiškas piešinys, schematiška kompozicija. Gotikinėse miniatiūrose atsirado realistinių bruožų; figūros įgijo daugiau psichologiškumo, jos dažnai buvo tapomos peizažo ar interjero fone. XV a. pabaigoje−XVI a. pradžioje sukurta renesansinių bruožų turinčių miniatiūrų.
Rytų šalyse miniatiūros paplito VIII−XVIII amžiuje. Egipto miniatiūrose buvo laikomasi koptų dailės tradicijų, Irako ir Sirijos miniatiūrose ryški kinų ir mongolų miniatiūrų įtaka. XIII−XVI a. įvairiuose miestuose (Bagdade, Tebrize, Širaze, Isfahane, Herate) susikūrė savitos miniatiūrų tapybos mokyklos.
Miniatiūros Lietuvoje
Lietuvoje miniatiūros paplito nuo XIV amžiaus. Buvo laikomasi Bizantijos ir Europos miniatiūrų tapybos tradicijų. Sukurta ornamentuotų arba figūrinių inicialų, dažnai įkomponuotų į stačiakampį kontrastingos spalvos foną, siužetinių (Lavriševo evangelija, XIV a.) bei portretinių miniatiūrų (L. Sapiegos evangelija, XV a.). Linijų pynėmis arba augalinių motyvų inicialais dažnai buvo puošiami XVI a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės dokumentai.
Valentina Bergamaschi
Valentina Bergamaski (g. 1997 m. sausio 22 d.) – Italijos futbolininkė, žaidžianti gynėjos, saugės arba puolėjos pozicijose.
Atstovavo Italijos jaunimo rinktinėms ir nacionalinei moterų rinktinei.
Karjera
Profesionalią karjerą pradėjo Alto Verbano klube Italijoje.
Vėliau (2014 m.) persikėlė į Šveicariją, kur rungtyniavo Lugano „Rapid“, „Lugano 1976“, „Neunkirch“ klubuose.
Grįžusi į Italiją 2017–2018 m. sezone žaidė Brešijos klube, o nuo 2018 m. atstovavo AC Milan.
Rinktinės
Debiutavo Italijos rinktinėje 2016 m. gruodžio 7 d., rungtynėse prieš Rusiją.
2022 m. balandžio 8 d. rungtynėse prieš Lietuvos rinktinę pasižymėjo pelnydama du įvarčius. Įvartį pelnė pirmojo kėlinio pabaigoje (41 min.) ir rezultatas tapo 2:0, o antrojo kėlinio pabaigoje (89 min.) pasižymėjo dar kartą ir rezultatas tapo 6-0. Rungtynės baigėsi rezultatu 7-0.
Šarscino valsčius
Šarscino valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietryčių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Šarscinas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje. Apie 1870 m. panaikintas, jo teritorija atiteko Rečkų valsčiui.
Kanados anglų kalba
Kanados anglų kalba (, en-CA ) – anglų kalbos dialektas, daugiausiai vartojamas Kanadoje. 2011 m. duomenimis, apie 19 mln. Kanados gyventojų (57 %) anglų kalba buvo gimtoji, 22 % procentams gimtoji kalba buvo prancūzų, likusių 21 % gyventojų gimtosios kalbos buvo kitos (daugiausiai italų, arabų ar ispanų kalbos). Kanados anglų kalbos dialektas yra artimiausias amerikietiškajam dialektui, šie abu dialektai dažnai priskiriami bendram Šiaurės Amerikos anglų kalbos dialektui.
Lenkinis maumedis
Lenkinis maumedis arba europinio maumedžio lenkinis varietetas (Larix decidua var. polonica) – pušūnų (Pinophyta) skyriaus, pušinių (Pinaceae) šeimos, maumedžių (Larix) genties, europinių maumedžių (Larix decidua) rūšies spygliukus metantis, vienanamių medžių varietetas. thumb|left|200px|Lenkinio maumedžio, augančio [[Vroclavo universiteto botanikos sodas|Vroclavo universiteto botanikos sode, kamienas]]
Europinis maumedis (Larix decidua) ir jo varietetai
Europinio maumedžio lenkinis varietetas (Larix decidua var. polonica) yra vienas iš trijų europinio maumedžio (Larix decidua) varietetų. Kiti du varietetai yra karpatinis maumedis (Larix decidua var. carpatica) ir alpinis maumedis (Larix decidua var. decidua). Botaninėje literatūroje karpatinis maumedis dažnai neišskiriamas kaip atskiras varietetas, o apibūdinamas kaip lenkinis maumedis. Visi europinio maumedžio varietetai tarpusavyje kryžminasi.
Iš kitų maumedžio rūšių europiniam maumedžiui artimiausi yra sibiriniai maumedžiai, su kuriais lengvai kryžminasi. Europinio maumedžio lenkinis varietetas Larix decidua var. polonica pagal morfologines savybes dažnai laikomas europinių ir sibirinių maumedžių tarprūšiu ir anksčiau botanikos klasifikacijoje lotyniškai buvo rašomas Larix sibirica subsp. polonica ir Larix polonica. Lenkų botanikas Marianas Raciborskis (1899), kuris pirmasis morfologiškai apibudino lenkinį maumedį, manė, kad lenkinis maumedis yra artimesnis sibiriniam maumedžiui, nei europiniam maumedžiui. Remdamiesi kankorėžių forma, dalis botanikų mano, kad lenkinis maumedis yra europinių ir sibirinių maumedžių tarpinės grandies reliktas.
Paplitimas Europoje
Savaiminio paplitimo teritorijoje lenkiniai maumedžiai labai reti, kadangi dėl labai vertingos medienos praeityje jie buvo intensyviai kertami. Dabar negausiai išlikę tik pavieniai ar nedidelėmis grupėmis apsupti beržų, ąžuolų bei kitų medžių, ir auga praeityje buvusių didelių sengirių likučiuose.
Lenkijoje vertingiausi lenkinio maumedžio varieteto medynai auga 340–380 metrų aukštyje Šventojo Kryžiaus kalnuose bei Blizino apylinkių miškuose. 1952 m. jo medynai šioje vyr. girininkijoje sudarė 1915 hektarų, o 1957 m. jų plotas padidėjo iki 2600 hektarų. Pagal Baranskio (1957) ir Fabijonavičiaus (1960) duomenis, 200 metu amžiaus medžiai siekia 40 metrų aukštį ir yra su 100 cm skersmens kamienais.
Augavietės
Lenkiniai maumedžiai savaime auga kalvotame ir lygumų reljefe. Savaiminio paplitimo areale lenkinių maumedžių augavietės dažniausiai aptinkamos nuo 150 m iki 650 m aukštyje.
Lietuvoje
Iš visų maumedžių rūšių, lenkinis maumedis yra nuo Lietuvos ribų arčiausias savaime augantis varietetas.
Lietuvoje europinių maumedžių statusas iki galo nėra aiškus ir ginčytinas. Dalis naujų botanikos šaltinių teigia, kad tai yra introdukuota rūšis (lenkinis varietetas).
Savaiminių maumedynų, tarp jų ir europinio maumedžio, Lietuvoje nėra išlikę, bet durpynuose prie Anykščių ir už Jonavos rastos žiedadulkės įrodo buvusį kur kas platesnį europinių maumedžių augimo arealą Lietuvoje priešistoriniu laikotarpiu. Kadangi europinio maumedžio žiedadulkės neturi oro pūslelių, tad netoli Anykščių jos negalėjo būti atneštos iš tolimesnių vietovių, bet turėjo būti iš vietinių, aplinkui augusių medynų.
Remiantis 1911 metų žemėlapiais, lenkinių maumedžių riba XIV–XVI a. ėjo iš vakarų į rytus palei Nemuną iki Kauno, o toliau nuo Kauno per Aukštadvarį link Lydos (Brokgauz, Efron, 1911–1916), tai yra, maumedžiai augo Dzūkijoje ir Suvalkijoje, kur vėliau buvo išnaikinti. Pagal lenkų miškų apžvalgininką A. Polujanskį (1854), XIX a. maumedžiai natūraliai augo nedidelėmis giraitėmis Užnemunėje, Kalvarijos ir Marijampolės apskrityse apie Prienus, Vištytį bei kitose vietose.
Išnykus ankstesnėms maumedžio populiacijoms, XIX a. pradžioje Lietuvoje buvo pradėta juos plačiau įveisti. 1841 m. iš Lenkijos Švento Kryžiaus kalnų regiono buvo pradėtos įvežti sėklos ir apie 1849 m. iš ten gautų sėklų ir išaugintų sodinukų buvo įveistas pirmas maumedynas Degsnėje – Degsnės maumedynas. Iš Lenkijos maumedžių sėklos retkarčiais buvo atvežamos iki 1953 m. į Marijampolę, Seirijus, Griškabūdį, Kidulius, Buktą, Šlienavą, Pilviškius.
Tad, remiantis istoriniais šaltiniais, galima daryti išvadą, kad europiniai maumedžiai, o tiksliau jų lenkinis maumedžio varietetas, yra vietinė, savaiminė medžių rūšis pietų Lietuvoje, kuri buvo išnykusi ir nuo XIX a. pradžios šalyje reintrodukuota.
Lietuvoje europiniai maumedžiai vis dažniau sodinami šalies miškuose, daug augančių nuo seno pasitaiko parkuose, sodybose. Degsnės maumedynas, esantis Prienų rajone, 2 km į šiaurę nuo Balbieriškio, yra didžiausias maumedynas Lietuvoje. Čia maumedžiai dauginasi savaime.
Matmenys
Lenkiniai maumedžiai yra aukšti medžiai. Degsnės maumedyne augantis Larix decidua var. polonica varieteto bevardis Degsnės miško maumedis yra aukščiausias medis Lietuvoje ir galbūt aukščiausias šio varieteto maumedis Europoje. Jo aukštis 49 m, skersmuo 1,3 m aukštyje 59 cm. Tai ganėtinai jaunas medis, manoma, kad jis yra apie 158 metų amžiaus (2018 m. duomenimis).
Palyginimui, šiuo metu aukščiausias europinis maumedis (Larix decidua) yra alpinio varieteto Larix decidua var. decidua medis, augantis Bavarijoje (Vokietija), jo aukštis 53,80 m (išmatuotas lazeriu).
Požymiai
Savo išvaizda lenkinis maumedis panašus į alpinį maumedį, tačiau lenkinio maumedžio antrosios eilės šakutės plonos, svyrančios žemyn ir šviesiai gelsvos spalvos.
Lenkinio maumedžio laja reta, plačiai kūgiška, senų medžių ritiniška ar netaisyklinga. Kamienas tiesus. Žievė stora, giliai išilgai suaižėjusi, paprastai rausvai rudo atspalvio. Žydi balandžio–gegužės mėnesiais. Lenkinio maumedžio kankorėžiai mažesni už alpinio maumedžio varieteto kankorėžius – 1,5–2,5 cm ilgio ir apvaloki. Jų sėkliniai žvyneliai šaukštiškai išgaubti, panašiai kaip sibirinio maumedžio. Kankorėžiai subręsta rugsėjo–spalio mėnesiais. Lenkinio maumedžio sėklytės 3–4 mm ilgio ir su sparneliais – žymiai mažesnės už sibirinio maumedžio sėklas ir nežymiai už alpinio maumedžio varieteto sėklas. Sėklas lengvai išbarsto rudenį, tuojau joms prinokus. Lenkinių maumedžių spygliai minkšti, žali, rudenį pagelsta, o artėjant žiemai nukrenta. Dauginasi sėklomis.
Augimas
Lenkiniai maumedžiai auga greitai, bet greičiausiai 25-35 metų amžiaus medžiai. Jie greičiau auga ne tik už alpinių maumedžių varietetą (anot V. Ramanausko, Lietuvos dendrologų draugija), bet ir greičiau už plačiai Lietuvoje paplitusias paprastąsias pušis ir paprastąsias egles.
Amžius
Lenkiniai maumedžiai yra ilgaamžiai medžiai – gyvena daugiau kaip 500 metų. Pavyzdžiui, Alpių kalnuose augančiam senam europinio maumedžio alpinio varieteto (Larix decidua var. decidua) medžiui atlikus skersinį pjuvį (neskelbta, gyvam ar nudžiuvusiam medžiui), buvo suskaičiuotos 986 metinės rievės. Apie Alpių kalnus yra ir daugiau panašaus amžiaus labai senų medžių.
Atsparumas ir reiklumas
Lenkinis maumedis nemėgsta užpelkėjusių vietovių, vidutiniškai atsparus užterštam miestų orui. Gali išgyventi esant -36 °C -40 °C minusinei temperatūrai. Lenkinio maumedžio varietetas yra labiau atsparesnis vėžiui, nei alpinio maumedžio varietetas.
Mediena ir panaudojimas
Lenkinio maumedžio mediena su tamsiu branduoliu, lyginant su kitų pušūnų rūšimis, yra sunki, tvirta ir labai patvari, bet gana šakota. Lenkinių maumedžių mediena nepūna vandenyje, todėl tinka povandeninei statybai, tiltų poliams, laivams ir statybose. Dėl gana greito augimo tempo, lenkinis maumedis tinkamas parkų apželdinimui bei plantacinei miškininkystei.
Lotyniški sinonimai
Lenkinio maumedžio dabartinis oficialus mokslinis pavadinimas – Larix decidua var. polonica (Racib. ex Wóycicki) Ostenf. & Syrach, 1930. Iki šiol buvo naudoti ir kiti pavadinimai:
Koncertas fortepijonui Nr. 1 (Bramsas)
'''Koncertas fortepijonui Nr. 1 d-moll''' (op. Nr. 15) – vokiečių romantinės muzikos kompozitoriaus Johaneso Bramso (1833–1897) koncertas fortepijonui, parašytas 1854–1858 metais.
Istorija
1853 m. J. Bramsas, kuriam tuo metu buvo 20 metų, su smuikininko Jozefo Joachimo rekomendaciniu laišku apsilankė pas R. Šumaną Diuseldorfe. Jis atliko keletą kūrinių fortepijonu ir visiškai sužavėjo R. Šumaną. J. Bramsas pasiliko Roberto ir Klaros Šuman namuose mėnesiui laiko ir R. Šumanas paskutiniame savo straipsnyje žurnale Neue Zeitschrift fur Musik atsiliepė apie J. Bramsą kaip apie naujosios kartos talentą. Iškart po to 1854 m. vasarį R. Šumanas bandė nusižudyti ir buvo perkeltas į psichiatrinę ligoninę, kurioje mirė po dvejų metų.
J. Bramsas buvo sukrėstas šių įvykių, ištikusių jį iškart rėmusį pripažintą kritiką ir kompozitorių. Jis nusprendė paskirti kūrinį R. Šumanui. Iš pradžių tai buvo sonata dviem fortepijonams, po to J. Bramsas nusprendė parašyti keturių dalių simfoniją. 1855 m. laiške Klarai Šuman jis paminėjo, kad sukursiąs koncertą fortepijonui. Tikima, kad J. Bramsas neabejotinai jautė šiltus jausmus R. Šumano žmonai, kuri buvo 14 metų už jį vyresnė ir labai ją palaikė, kai R. Šumanas buvo ligoninėje. Tačiau, manoma, Klara neleido J. Bramso jausmams prasiveržti atvirai.
J. Bramso koncertas fortepijonui buvo pirmasis stambus jo kūrinys ir toks, kurio simfoniškumas buvo akivaizdus. Jis konsultavosi dėl orkestro dalių su J. Joachimu ir Juliu Grimu. Dramatiška koncerto įžanga laikoma J. Bramso reakcija į žinias apie R. Šumano likimą. Antrojoje dalyje, manoma, atsiskleidžia palaikantys, labiau raminantys R. Bramso jausmai, tikriausiai nemaža dalimi skirti Klarai Šuman. J. Bramsas tikriausiai sunkiai ieškojo kelių parašyti trečiąją koncerto dalį ir pasinaudojo L. van Bethoveno „Koncerto fortepijonui Nr. 3“ trečiosios dalies struktūra, bet užpildė ją savo muzikinėmis mintimis.
Koncerto premjera įvyko 1859 m. sausio 22 d. Hanoverio dvaro orkestrui diriguojant J. Joachimui ir fortepijono partiją atliekant J. Bramsui. Antrasis pasirodymas, Leipcigo Gėvendhauzo orkestrui diriguojant Juliui Ricui, virto nesėkme. Laiške J. Joachimui kompozitorius rašė: ''„pirmosios ir antrosios dalių atlikimas išklausytas be jokių emocijų. Pabaigoje trys žmonės pradėjo lėtai ploti, bet judėjimas iš visų pusių greit ir tai nutraukė“.'' Trečiasis atlikimas sulaukė šiokio tokio publikos pritarimo, tačiau kritikai buvo nepalankūs, tiek dėl per neįpastai koncertams rimto ir pernelyg disonansinio skambesio, tiek dėl koncerto trukmės. J. Bramsas antrąjį koncertą fortepinui pradėjo tik po beveik 20 metų. Šiuo metu pirmasis koncertas fortepijonui laikomas vienu iš geriausių ir yra vienas iš populiariausių romantinės muzikos koncertų klasikiniame repertuare.
Koncerto dalys
J. Bramso „Koncertas fortepijonui Nr. 1“ skirtas atlikti fortepijonu su orkestro pritarimu ir sudarytas iš trijų dalių:
Koncertas pirmą kartą išleistas 1861 m. Taip pat yra kompozitoriaus aranžuotė dviem fortepijonams.
Árīs Lemesós (moterys)
„Árīs“ futbolo klubas – Kipro futbolo klubas iš Limasolio. Šis straipsnis apie klubo moterų ekipą, kuri rungtyniavo aukščiausiame divizione.
Istorija
Klubas įkurtas 2019 m. Siekė dalyvauti 2019–2020 m. sezono čempionate. Dėl pandemijos šis čempionatas buvo nutrauktas.
2021–2022 m. Pirmame divizione užėmė ketvirtą vietą.
Sudėtis
2022 m. rugsėjo 4 d. <...>
Ampolio I tvenkinys
Ampolio I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Utenos rajone, 9,5 km į šiaurę nuo Tauragnų miestelio. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Indrajos intakas) 0,65 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis pietų-šiaurės-rytų kryptimi – 0,33 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 197,2 m. Vakarinis ir pietinis krantai aukštoki. Pasroviui už 0,18 km telkšo mažesnis Ampolio II tvenkinys. Pietinis krantas apaugęs medžiais ir krūmynais, į vakarus auga miškelis. Šiaurinėje pakrantėje plyti dirbami laukai.
Dravidai
thumb|200px|Gondų moteris iš Madhja Pradešo
Dravidai – Pietų Azijos tautų grupė, kalbanti dravidų kalbomis. Populiaciją sudaro ~220 mln. žmonių, gyvenančių daugiausia Pietų Indijoje (Indostane).
Dravidų tautos
Dravidus sudaro šios tautos:
Kilmė
Dravidų kilmė yra diskusijų objektas, o pastaruoju metu ir svarbus politinis klausimas Indijoje. Bene vieningai sutariama, kad iki arijų įsiveržimo į Pietų Aziją, šią teritoriją buvo apgyvendinę dravidai. Su dravidais dažnai linkstama sieti Mohendžo Daro–Harapos civilizaciją. Tam svarių įrodymų nėra, nes Harapos raštas neiššifruotas, o daugelis kitų sąsajų tėra hipotezės ir spekuliacijos. Tiesa, brahujų arealas, gerokai nutolęs nuo kitų dravidų ir artimas buvusios Mohendžo Daro–Harapos civilizacijos teritorijai leidžia spėti, kad ankstesnis dravidų arealas buvęs gerokai didesniu (nors pagal kitą versiją, brahujai į ten atsikraustė daug vėliau).
Po indoarijų atsikraustymo į Šiaurės Indiją, daugelis dravidų asimiliavosi ir perėmė indoarijų kalbas. Indoarijų kalbose yra dravidų substrato požymių – dar vediniame sanskrite rasta nemažai dravidiškos kilmės skolinių, iš dravidų kildinamas ir indoeuropiečių kalboms nebūdingas retrofleksinių garsų atsiradimas.
Istorija
thumb|250px|Pietų Indijos religinis centras – [[Madurajus]]
Jau 1 tūkstantmetyje pr. m. e. dravidai pradėjo kurti valstybinius darinius (sangaminis laikotarpis), iškilo Andhros, Pandjos, Čolos, Čeros valstybės. Dravidai palaikė prekybinius ryšius su arabų, antikinės Europos pirkliais, XI a. Čolai savo galias išplėtė po Pietryčių Aziją. Ilgą laiką dravidų (Pietų Indijos) istorija klostėsi atskirai nuo Šiaurės Indijos. XVII–XVIII a. dravidų žemės buvo užkariautos anglų ir pajungtos į Britų Indijos koloniją.
Kultūra
Dravidams būdingas saviti rasiniai bruožai, jie išskiriami į atskirą dravidų mažąją rasę, skirtingą tiek nuo europidų, tiek nuo negridų. Tiesa, dėl per ilgą laiką vykusio gyventojų maišymosi, dabar rasiniai požymiai visoje Indijoje yra susimaišę.
Dravidų tautos, ypač tamilai ir telugai, yra sukūrę gausų literatūrinį, architektūrinį, religinį paveldą.
Didžioji dauguma dravidų yra hinduistai, jų tarpe plačiai paplitęs šaivizmas. Nemažai dravidų yra krikščionys (ypač malajaliai), yra musulmonų (brahujai). Kalnų gentyse išlikę protėvių kulto požymių.
Vincentas Tiškevičius
thumb|Vincentas Tiškevičius Vincentas Tiškevičius (1757, Vilnius – 1816) – grafas, LDK valstybuinis veikėjas ir rašytojas. Lietuvos didysis raštininkas (1780–1781), Lietuvos didysis referentas (nuo 1781 metų), Strelkovo seniūnas.
Valdė eilę dvaro žemių netoli Pinsko, taip pat Svisločių, Lahoiską ir Bilopilią.
Biografija
thumb|left| Vincento Tiškevičisus žmona Kilo iš LDK žymios Tiškevičių giminės, herbo „Leliva“ savininkas. Karo vado, stambaus Lietuvos magnato, grafo Antano Kazimiero Tiškevičiaus (1723–1778) ir grafaitės Terezės Tyzenhauz (1731–1760) sūnus.
Vincentas Tiškevičius buvo išsiųstas į mokslus, į Paryžiaus universitetą.
Hladkava
Hladkava – kaimas rytų Baltarusijoje, 28 km į šiaurės vakarus nuo Čavusų.
Istorija
XIX a. buvo Čavusų apskrities Hladkavos valsčiaus centras.
Tiksės vienuolynas
thumb|250px|Tiksės vienuolynas Tiksės vienuolynas – Tibeto budistų vienuolynas (gompa), esantis Ladake (Indija, Džamu ir Kašmyras), Tiksės kaime, 19 km į rytus nuo Leho. Priklauso Gelugpos mokyklai. Tai didžiausia gompa vidurio Ladake, savo architektūra primenanti Potalos rūmus. Vienuolynas stovi 3600 m aukštyje, ant kalvos, Indo slėnio atšlaitėje.
Tiksės vienuolyną XV a. vid. įkūrė Paldenas Cangpo – Šerabo Cangpo, kuris Gelugpos įkūrėjo Džė Congkhapos siųstas skleisti mokymo į Ladaką, mokinys. Kartu su Hemiso vienuolynu jis tapo įtakingiausiu vienuolynas Ladake. Tiksės vienuolynui priklauso 25 kaimai.
Tiksės vienuolyne spalį–lapkritį švenčiama Gustoro šventė. Jos metu atliekamas apeiginis čamo šokis. Kitų švenčių metu kuriamos smėlio mandalos. Kas rytą, 7 valandą, viešai atliekamos sūtros. Vienuolyne gyvena ~60 vienuolių.
Izraelis (reikšmės)
Izraelis gali reikšti:
Zla Kolata
thumb|right|250px|Prokletijės kalnai Zla Kolata − kalnas Juodkalnijoje ir Albanijoje.
Kalnas yra Dinarų kalnyne, Prokletijės kalnuose. Jo aukštis 2534 m. Tai aukščiausias Juodkalnijos kalnas ir tik šešioliktas pagal aukštį Albanijoje.
Ruvinas Ptašekas
Ruvinas Ptašekas gimė 1925 metais gegužės 17 dieną Kaune, mirė 2016 metais kovo 9 dieną Vilniuje.
''Daugiau kaip 50 metų savo profesinę patologo veiklą paskyrė sostinės medicinai. Iš pradžių 10 metų buvo Vilniaus „Raudonojo kryžiaus“ ir Vaikų ligoninių patologas praktikas, po to 22 metus vadovavo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto (EKMI) Patologinės morfologijos laboratorijai, dar 22 metus – Alma Mater Medicinos fakulteto patologinės anatomijos dėstytojas, kurso vadovas.'' kairėje|miniatiūra|Ruvinas Ptašekas
Išsilavinimas
1930 m. Ruvinas pradėjo lankyti Kauno vokiečių mokyklą, o 1933-1941 m. Mokėsi Švabės hebrajų gimnazijoje. Ją baigęs studijavo mediciną Kauno valstybiniame universitete ir Vilniaus universitete.
Mokslinė, darbinė veikla
Įgijęs specialybę dešimt metų dirbo Vilniaus Raudonojo Kryžiaus ir vaikų ligoninių patologu ir patologinės anatomijos skyriaus vedėju, vėliau vadovavo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto Patologinės morfologijos laboratorijai, kurią pats ir įsteigė. 22 metus Ruvinas buvo Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto profesorius, Patologijos ir teismo medicinos katedroje skaitė patologinės anatomijos kursą.
Dirbdamas Vaikų ligoninėje parašė mokslų kandidato disertaciją (1956), kurioje išnagrinėjo streptomicinu gydyto chroniško tuberkuliozinio meningito ir jo komplikacijų morfologiją bei patogenezę. Nuo 1958 m. vadovavo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto patologinės morfologijos laboratorijai, subūrė mokslo darbuotojus ir techninį personalą aktualiems reumatinių ligų patogenezės, diagnozavimo ir gydymo klausimams spręsti. Apibendrinęs nukleino rūgščių organizmo struktūrose tyrimus sergant reumatu, 1967 m. apgynė mokslų daktaro disertaciją. 1971 m. jam suteiktas profesoriaus vardas. Dėstė patologinę anatomiją Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto studentams, tuo pat metu vadovavo Patologijos ir teismo medicinos katedros kursui (nuo 1979), įdiegė programuotą dalyko mokymą naudojantis kompiuterių klase.
Ruvinas Ptašekas – vienas iš Lietuvos patologų anatomų draugijos steigėjų, ilgametis jos vadybos pirmininko pavaduotojas. Be to, jis buvo vienas iš Vilniaus patologų anatomų draugijos steigėjų (1958) ir ilgametis jos pirmininkas (iki 2000). Keturių mokslinių knygų, 365 straipsnių, vieno išradimo ir devyniolikos racionalizacinių pasiūlymų autorius ir bendraautorius, mokomojo filmo bendraautorius. Buvo dešimties mokslų daktaro disertacijų vadovas, parengė daug jaunų patologų.
Pomėgiai
R. Ptašekas labai mėgo muziką. Griežė smuiku, skambino klavišiniais instrumentais, mėgo fotografuoti ir filmuoti, restauruoti motociklus ir jais važinėtis.
Šeima
Kartu su žmona Marija Ramanauskaite išaugino tris sūnus: muzikos kompozicijos dėstytoją Viktorą (g. 1951), dvynius biochemiką Marių ir gydytoją Julių (g. 1958).
Literatūra
Profesorius Ruvinas Ptašekas : skirta 80-mečiui / [parengė Liudvika Rasutė Pikelytė, Julius Ptašekas]. - Vilnius, 2005. - 187, [1] p. - ISBN 9955-608-23-4
Belgijos futbolo varžybos 2013–2014 m.
Belgijos futbolo varžybos 2013–2014 m.
Europos Lygos atkrintamosios rungtynės
A ir B grupių nugalėtojai susitiko finale. Dviejose rungtynėse sprendėsi, kuri komanda žais kontrolinėse rungtynėse.
Atsakomosios rungtynės
--
Ampolio II tvenkinys
Ampolio II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Utenos rajone, 10 km į šiaurę nuo Tauragnų miestelio. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Indrajos intakas) 0,35 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,14 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 191,6 m. Krantai žemi. Priešsroviui už 0,18 km telkšo Ampolio I tvenkinys. Pakrantėse auga maži miškeliai, plyti dirbami laukai. Į šiaurę įsikūręs Pliupų kaimas.
Kristaps Porziņģis
Karjera
Nuo 2012–2013 m. sezono profesionalią karjerą pradėjo Ispanijos krepšinio lygoje ir Europos taurėje su pertraukomis rungtyniavusiame klube „Sevilla“. Iki tol žaidė už jų jaunimo komandą. 2014–2015 m. Europos taurės sezone buvo pripažintas ryškiausia kylančia žvaigžde.
2015 m. NBA naujokų biržoje pirmam rate ketvirtu šaukimu Puorzingį pasirinko Niujorko „Knicks“ klubas. 2015–2016 m. NBA sezone „Knicks“ komandoje pelnė vidutiniškai 14,3 tšk., 2016–2017 m. – 18,1 tšk.
2017 m. Europos krepšinio čempionate su Latvijos vyrų krepšinio rinktine užėmė 5-ąją vietą, jame pelnė vidutiniškai 23,6 tšk.
2018 m. pradžioje baigė savo sezoną NBA patyręs sunkią traumą ir dėl to nebegalėjo dalyvauti NBA Visų žvaigždžių rungtynėse, nors prieš tai buvo išsikovojęs teisę jose žaisti. K. Puorzingis 2017–2018 m. buvo rezultatyviausias „Knicks“ žaidėjas – rinko vidutiniškai 22,9 tšk.
2022 m. vasarį, jis buvo išmainytas į Vašingtono „Wizards“ komandą.
2023 m. birželio 23 d. „Wizards“ iškeitė Puorzingį į Bostono „Celtics“ kaip dalį trijų komandų sandorio, pagal kurį Marcus Smart iškeliavo į Memfio „Grizzlies“, o Tyus Jones – į Vašingtoną.
Granit Xhaka
Granitas Džaka (Granit Xhaka; g. 1992 m. rugsėjo 27 d.) – Kosovo albanų kilmės Šveicarijos futbolininkas (vidurio saugas), Londono „Arsenal“ klubo narys.
Gimė albanų šeimoje. Džaka pradėjo karjerą gimtajame Bazelio mieste, žaidė fc „Basel“ jaunimo komandose, vėliau pagrindinėje komandoje. 2012 persikėlė į Borussia Mönchengladbach klubą, kur per 108 rungtynes pelnė 6 įvarčius. 2016 m. buvo nupirktas Arsenal klubo už 30 milijonų svarų sterlingų.
Džaka atstovavo savo šalį 2016 m. Europos, 2014 m. ir 2018 m. pasaulio čempionatuose.
Teolinas
Teolinas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Januvo valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietus nuo Januvo, apie 19 km į vakarus nuo Sokulkos ir 35 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1909 m. kaime vikaru dirbo Vaclovas Budrevičius. 1893–1915 m. kaime veikė Teolino stačiatikių moterų vienuolynas. 1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Kingisepas
Kingisepas  – miestas Rusijos šiaurės vakaruose, Leningrado srityje, 145 km į pietvakarius nuo Sankt Peterburgo, abipus Lugos upės. Rajono centras. Upių uostas. Geležinkelio stotis prie Sankt Peterburgo–Talino linijos. Praeina Sankt Peterburgo–Talino plentas, keliai į Pskovą, Ust Lugą. Chemijos ir naftos chemijos, maisto (žuvų apdorojimo), medienos, odos, avalynės pramonė. Veikia Sankt Peterburgo politechnikos instituto filialas, kraštotyros muziejus. Yra Šv. Kotrynos cerkvė (1764 m.), Jamo tvirtovės liekanos (1384 m.).
thumb|left|Piliakalnis, kur stovėjusi Jamo tvirtovė
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose minima 1384 m. pastatyta Jamo tvirtovė (Ямѣ). Buvo svarbi Naugardo respublikos pasienio tvirtovė. Nuo 1444 m. minimas Jamo miestas, nuo XVI a. vadinamas Jamgorodu (Ямгород). Miestas nesyk atsidūrė kovų tarp rusų ir švedų sūkuryje. Nuo XVIII a. vadinamas Jamburgu (Ямбург), 1784 m. tapo apskrities centru. 1922 m. pervadintas Estijos komunistų revoliucionieriaus Viktoro Kingisepo garbei.
Jūros lygis
Jūros lygis – judriojo pasaulinio vandenyno paviršiaus padėtis, laikoma sausumos aukščio matavimų (altitudės) atskaitos tašku bei jūrų gelmės matavimų atskaitos tašku. Ši padėtis yra nulemta traukos dėsnio, Žemės sukimosi momento, temperatūros, potvynių ir atoslūgių bei kitų faktorių. Jūros lygis yra nepastovus dydis – jis kinta veikiamas vėjo krypties, temperatūros, garuojamumo, vandens prietakos. Pačiame pasauliniame vandenyne tuo pat metu jūros lygis taip pat nėra visiškai vienodas – ~1 m amplitudėje jis svyruoja dėl potvynių ir atoslūgių (dėl jų kai kuriose pakrantėse amplitudė viršija 10 m), vandens cirkuliacijos, atmosferinių reiškinių.
Dėl XX a. antrojoje pusėje prasidėjusio visuotinio klimato atšilimo ir jo sukelto ledynų tirpsmo bei vandens plėtros pasaulinio vandenyno lygis kyla (~2,6–2,9 mm/m., skaičiuojant nuo 1993 m.) ir grasina užlieti žemas salas ir pakrančių plotus.
Druskininkų senovės gyvenvietė
Ratnyčios senovės gyvenvietė (nacionalinio reikšmingumo lygmens valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalus kodas –, senasis registro kodas – A267P, senasis kultūros paminklų sąrašo numeris – AR1415)) – archeologinė gyvenvietė Druskininkų miesto teritorijos rytiniame pakraštyje, į rytus nuo „Eglės“ sanatorijos, 1,2 km į šiaurės rytus nuo Ratnyčios ir 0,8 km į vakarus nuo kelio , Grūtos upelio (Nemuno dešiniojo intako) kairiajame krante, prie Girininkijos tvenkinio.
Vieta
Senovės gyvenvietė yra miške. Įrengta Grūtos upelio kairiojo kranto kyšulyje, kurį iš pietų, rytų ir šiaurės rytų pusių juosia tvenkinys. Kyšulys pleišto pavidalo, žemėja link rytinio galo. Jo šlaitai vidutinio statumo, iki 5–7 m aukščio. Vakarinė teritorijos dalis gana lygi, nežymiai kylanti į vakarus.