cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dampu
Dampu  – miestelis pietų Butane, netoli sienos su Indija; Cirango rajono centras. Pro Dampu eina kelias iš Vangdi Podrango į Gelepu (Indijos pasienyje). Yra dzongas. Miestelyje gyvena daugiausia indai ir nepaliečiai.
thumb|left|290px|Dampu dzongas
Jonas Viliušis
Jonas Viliušis (1896 m. gegužės 21 d. Vidgirių k., Griškabūdžio vls., Šakių aps. – 1988 m. sausio 20 d. Monrealyje, Kanadoje) – Lietuvos nepriklausomybės kovų 1918–1920 m. dalyvis, miškų inžinierius, tarpukario Lietuvos politikas, IV Seimo narys, Kanados lietuvių bendruomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Vilkaviškio ir Marijampolės gimnazijose. 1919 m. sausio mėn. įstojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę. Dalyvavo Nepriklausomybės kovose Žiežmarių, Kėdainių ir Daugpilio apylinkėse. 1919 m. gruodžio mėn. paskirtas į 2-ąjį pėstininkų pulką. Kovėsi mūšiuose prie Seinų, kur buvo sužeistas, pateko į lenkų nelaisvę, bet pavyko pabėgti. 1923 m. išėjo į atsargą.
1922 m. pradėjo studijas Lietuvos universiteto Gamtos mokslų fakultete. 1924–1925 m. studijavo miškininkystę Vokietijoje, Freiburgo universitete. 1927 m. baigė Taranto miškų akademiją Saksonijoje ir įgijo miškų inžinieriaus diplomą.
Dietkauščiznos tvenkinys
Dietkauščiznos tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Ignalinos rajone, 7 km į vakarus nuo Tverečiaus, Dietkauščiznos šiauriniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Dysnos intakas) 1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,43 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 140,8 m. Krantai žemi. Vakarinėje labai užžėlusioje tvenkinio dalyje yra krūmais apaugusi 0,3 ha sala. Aplinkui plyti pievos. Pasroviui už 0,25 km telkšo Lukošiškės ežeras. Į rytus įsikūręs Lukošiškės kaimas.
Jonas Viliušis
Biografija
1927-1930 m. dirbo Pajūrio miškų urėdu. Buvo įsitraukęs į voldemarininkų grupės veiklą, todėl 1930 m. areštuotas. 1931 m. kariuomenės teismo išteisintas. J. Viliušį paskyrus Plungės urėdu, jis buvo išrinktas Telšių apskrities tarybos nariu.
Buvo Lietuvos laisvės kovų invalidų draugijos pirmininkas (1935–1940 m., 1941–1944 m.).
1936 m. apdovanotas Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Gedimino ordinu.
1936-1940 m. buvo IV Seimo nariu (išrinktas Telšių apygardoje), paskirtas Seimo biudžeto komisijos pirmininku. Dalyvavo daugelyje komisijų, kuriose buvo rengiami ir svarstomi miškininkystės, žemės ūkio, karo tarnybos ir kitų įstatymų, Seimo statuto, Lietuvos Konstitucijos projektai.
1940 m. buvo pasitraukęs į Vokietiją, o 1941 m. iš ten grįžo. 1941–1943 m. studijavo Vilniaus universitete, įgijo teisininko diplomą. Šiuo laikotarpiu Vilniaus universiteto Miškų mokslų fakultete skaitė miško statistikos ir kitus kursus. 1943-1944 m. buvo Miškų ūkio departamento Miškų ūkio generalinės direkcijos direktorius, miškininkystės žurnalo „Mūsų girios" vyriausiasis redaktorius.
Momiji Nishiya
Momidži Nišija (, g. 2007 m. rugpjūčio 30 d. Osakoje, Japonijoje) – japonų riedlentininkė, 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių čempionė. Būdama 13 metų ji tapo jauniausia Japonijos olimpinio aukso medalio laimėtoja.
Biografija
2021 m. pasaulio čempionate Romoje japonė taip pat laimėjo sidabrą.
2021 m. olimpinėse žaidynėse laimėjusi auksą, ji tapo ne tik jauniausia Japonijos aukso medalio laimėtoja, tačiau ir trečia jauniausia olimpinė čempionė per visą olimpinių žaidynių istoriją.
Liverpulio arena
Liverpulio arena – daugiafunkcė arena Liverpulyje. Arenoje gali vykti koncertai, įvairūs pasirodymai, sporto renginiai.
Arenoje gali būti įrengta nuo 7 513 iki 10 600 sėdimų vietų, su stovimomis vietomis talpa siekia 11 000. Arenoje įrengti 6 persirengimo kambariai, 5 komandų rūbinės bei 2 darbo kambariai.
Krukovščizna (Sokulkos apskritis)
Krukovščizna – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Korycino valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į pietryčius nuo Korycino, apie 27 km į vakarus nuo Sokulkos ir 36 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Osakos apgultis
Osakos apgultis – 1614–1615 m. vykę keli mūšiai tarp Tokugava šiogūnato ir Tojotomi klano, kuris baigėsi Tokugavų ir jo sąjungininkų pergale. Šis karas skirstomas į dvi dalis (žiemos ir vasaros kampanijos). Osakos apgultimi baigėsi ginkluotas pasipriešinimas šiogūnato įsitvirtinimui Japonijoje.
Krukovščizna (Sokulkos apskritis)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Osakos apgultis
Ištakos
Po to, kai Tojotomis Hidejošis (jap. 豊臣 秀吉 Toyotomi Hideyoshi) suvienijo Japoniją ir žuvo bandydamas užkariauti Korėjos pusiasalį 1598 m., Japoniją pradėjo valdyti penkių regentų taryba, tarp kurių didžiausią autoritetą turėjo Tokugava Iejasu. 1600 m. Nugalėjęs Išidą Micunarį Sekigaharos mūšyje ir tapęs šiogūnu, Iejasu perėmė valdžią į savo rankas ir panaikino buvusią tarybą. 1603 m. jis įkūrė Tokugavų šiogūnatą, kurio sostine tapo Edo miestas (dabartinis Tokijus). 1605 m. Iejasu „išėjo į pensiją“ ir šiogūno titulą atidavė savo sūnui Hidetadai. Nors oficialiai valdžią turėjo jo sūnus, tačiau visus svarbius klausimus sprendė ir iniciavo pats. Iejasu siekė sukurti Tokugavų šiogūnato valdomą režimą, tačiau to įgyvendinimui trukdė vis didesnę galią turintis Hidejošio sūnus Tojotomi Hidejoris, įsikūręs Osakos pilyje.
Žiemos kampanija
1614 m. Tojotomio klanas atstatė Osakos pilį bei rėmė Hoko šventyklos (jap. 方広寺 hoko-ji) atstatymą Kiote. Jos rekonstrukcijos metu buvo liejamas bronzinis varpas. Ant varpo buvo užrašyti kinų rašmenimis, tačiau japoniškai skaitomi sakiniai: „Te būna valstybė taiki ir laiminga“ (国家安康 kokka ankō) ir „Te būna didingasis viešpats ir jo sekėjai turtingi ir šviesūs“ (君臣豊楽 kunshin hōraku). Tokugava šiogūnatas kokka ankō interpretavo kaip norą sutrypti ir prakeikti Iejasu (jap. 家康 Ie-yasu), o kunshin hōraku kaip posakį, jog Tojotomi giminės galia vėl iškils (jap. 豊臣Toyo-tomi). Anot šiogūnato, Tojotomi giminė Iejasu pavaizdavo kaip žemesnį statusą turintį valdovą, o tai esą buvusi baisi nepagarba ir išdavystė, juolab kad prieš tai Hidejošis ir Iejasu buvo sąjungininkai vienijant šalį.
Įtampa dar labiau padidėjo, kai Tojotomi Hidejoris Osakoje ėmė rinkti klajojančius samurajus (jap. 浪人ronin) ir šiogūnato priešus. Lapkričio mėnesį Iejasu, nors šiogūno titulą dar 1605 m. buvo atidavęs savo sūnui, nusprendė netoleruoti šios kariuomenės augimo. Jo vadovaujami 164 000 karių (neskaitant Šimadzu Tadacunės karinių pajėgų, kurios pavėlavo įsitraukti į vykusią kampaniją) išžygiavo Osakos link. Be Tokugavų pagrindinių pajėgų, didžiausias karių būrys buvo Maedos Tošicunės – antro pagal turtingumą tuometinės Japonijos feodalo.
miniatiūra|310px|Osakos apgultis
Lapkričio 12 d. Tokugava Iejasu su kariais paliko Sunpo pilį. Du Tokugavų sąjungininkai (nuo pralaimėjimo Sekigaharos mūšyje) Datė Masamunė (1566–1636), dar žinomas kaip „vienaakis drakonas“ iš Sendajaus miesto, ir Uesugis Kagekacu (1555–1623) iš Jonedzavos, žygį pradėjo iš Edo miesto.
Apgultis prasidėjo lapkričio 19 d., kai Iejasu su trim tūkstančiais karių persikėlė per Kizu upę ir sugriovė ten esančią tvirtovę. Po savaitės su pusantro tūkstančio karių jis užpuolė Imafuku kaimą, kurį gynę 600 karių. Arkebūzomis ginkluotiems gynėjams pavyko atmušti šiogūnato antpuolį. Prieš pradedant pačios Oasakos pilies apsiaustį Iejasu pajėgos užėmė daugelį kitų mažesnių fortų ir gyvenviečių.
Iki gruodžio 10 d. visi Tokugavų samurajai be jokių kliūčių atvyko iš rytų ir saugiai įsikūrė netoli Kioto. Iejasu savo būstine padarė Nidžio pilį, o Hidetada – Fušimio. Gruodžio 15-18 dienomis Iejasu ir Hidetada pasiekė Osaką. Iki gruodžio 26 d. nakties Tokugavos sėkmingai užėmė Šigino ir Imafuko fortus. Gruodžio 29 d. Tokugavos užsitikrino visų Osakos fortų kontrolę ir ėmė ruoštis galutiniam puolimui. Tiek Iejasu, tiek Hidetada perkėlė savo būstines arčiau pilies, pasirinkdami dvi iš trijų kalvų, esančių priešais Osaką.
Pilies gruntinį barbikaną su 7 000 karių gynė Sanada Jukimura. Šiogūnato kariai buvo atremti, o Jukimura ir jo vyrai atliko nemažai išpuolių net tris kartus prasiverždami pro apgultį. Matydamas nesėkmes Iejasu ėmėsi artilerijos (įskaitant 17 importuotų iš Europos ir 300 vietinės gamybos patrankų).
Vasaros kampanija
Nuo žiemos kampanijos praėjus keletui mėnesių Iejasu savo darbininkams liepė užpilti daugiau griovių, nei buvo sutarta derybose. Tojotomi giminė, nesutikdami su tokiu Tokugavų poelgiu, į Osakos pilį pakvietė žiemos kampanijoje dalyvavusius klajojančius samurajus, kuriuos Iejasu, pasibaigus kampanijai, paleido. Taip isivyravusi taika tarp abiejų pusių buvo suardyta. 1615 m. balandžio mėnesį Iejasu pasiekė žinia, kad Hidejoris surinko dar daugiau karių nei lakričio mėnesį ir neleidžia užkasinėti pilies gynybinių griovių. Labai greitai abi pusės vėl ėmė ruoštis karui. Tojotomio Hidejorio pajėgos (dažnai vadintos Vakarų armija) pradėjo puldinėti šiogūno karius (Rytų armiją) netoli Osakos.
Jau 1615 m. gegužės 1d. Iejasu išvyko iš Sanpo pilies paskutinei savo gyvenimo kampanijai ir gegužės 15d. pasiekė Nidžio pilį. Po savaitės visi Tokugavų sąjungininkai gavo nurodymą kartu su kariais keliauti Osakos pilies link.
miniatiūra|330px|Domijodžio mūšis (道明寺の戦い Domyoji-no-tatakai)
Gegužės 22d. pirmieji puolimą pradėjo Tojotomių šalininkai, tačiau bandymas užgrobti Tokugavoms priklausiusią Korijamos pilį nepavyko. Pirmasis rimtas susirėmimas įvyko gegužės 26 d., kai Tojotomio kariai, vadovaujami Ono Harufusos ir Bano Danemono, Kašio mūšyje susirėmė su šiogūnato pajėgomis, kurioms vadovavo Asano Nagaakira. Osakos kariai patyrė pralaimėjimą, kuriame žiemos kampanijoje svarbų vaidmenį atlikęs Banas Danemonas buvo nužudytas. Ono Harufusa kartu su kariais pasitraukė į Osaką.
Birželio 3d. Domijodžio mūšyje (jap. 道明寺の戦い Domyoji-no-tatakai) (dar žinomas, kaip pilkapių mūšis) Goto Motocugu kartu su Osakos kariais bandė sustabdyti palei Jamato upę artėjančią Tokugavų armiją, tačiau dėl tiršto rūko nuostolių patyrė abi pusės. Du Osakos generolai Goto Matocugu ir Susukida Kanesukė buvo nužudyti.
miniatiūra|330px|Sanada Jukimura ir Osakos armija
Čosokabė Moričika, vedinas 5300 karių, netoli Jao miesto susirėmė su Todo Takatora ir jo 5000 vyrų. Tuo pačiu metu, Vakae kaimelyje vyko dar vienas mūšis tarp Osakos sąjungininko Kimuros Šigenario ir Tokugavų Ii Naotakos „raudonaisiais velniais“ (jie dėvėjo mažas raudonas vėliavėles, ant kurių buvo užrašytas kario vardas). Čosokabės pajėgos pasiekė pergalę, tačiau Kimura Šigenaris buvo sustabdytas kairiojo Ii Naotakos karių sparno. Po Šigenario ir jo vyrų sutriuškinimo, Čosakabė laikinai atsitraukė, o pagrindinės Tokugavų pajėgos persikėlė padėti Jokodži šventykloje esančiam Todo Takatorai. Netrukus prasidėjęs Tenodžio mūšis (jap. 天王寺・岡山の戦い Tennoji Okayama no tatakai) nulėmė visą kampanijos pabaigą.
Liepos 4d. Tokugavos Iejasu planas užimti pozicijas Čausujamos kalne žlugo, kadangi aukštumą užėmė Tojotomi sąjungininkas Sanada Jukimura. Jo kairėje stovėjo Kimuros Muneakio kariai, kurie prieš tai kariavo Vakae, bei kita didelė grupė, vadovaujama Morio Kacunagos. Jų gretas papildė didelė dalis klajojančių samurajų. Netrukus iš pietų priartėjo Sanados Nobujošio, Hondos Tadatomo, Asano Nagašigės bei Akitos Sanasuės padaliniai. Šie keturi feodalai sudarė pagrindinį Tokugavų kairyjį sparną. Datė Masamunė užkirto kelią, kuris lygiagrečiai vedė link jūros pakrantės.
Tojotomio Hidejorio suplanuota „plaktuko ir priekalo“ taktika, pagal kurią 55 000 Osakos karių užpultų rytinį Tokugavų armijos centrą, kiti 16 500 vyrų, vedini Kiogoku Tadatakos, Išikavos Tadafusos ir Kiogoku Takatomo, pultų iš užnugario, o likusi grupė lauktų pasislėpę, nepavyko.
Mūšio metu, Hidejorio pusei priklausę klajojantys samurajai, nesulaukę jokio įsakymo iš Morio Kacunagos ar Sanados Jukimuros, patys inicijavo puolimą. Bijodamas, kad šie sugadins visus jo planus, Jukimura liepė savo sūnui Sanadai Daisukei pranešti Osakos pilyje esančiam Hidejoriui atvykti į mūšio lauką.
Birželio 5 d. Tojotomi Hidejoris nusižudė.
Padariniai
Osakos pilis buvo padegta ir daug jos gynėjų žuvo liepsnose. Hidejorio sūnus ir Iejasu anūkas, Tojotomi Kunimacu (vos 8 metų), buvo pagautas šiogūnato ir Kioto mieste viešai nukirsdintas. Iš visos giminės, tik Hidejorio dukra Naahimė išvengė mirties. Vėliau ji tapo vienuole Tokei šventykloje, Kamakuros mieste.
Tojotomi giminė buvo išardyta. Po pilies apgulties šiogūnatas paskelbė vienos pilies-vienai provincijai (jap. 一国一城 ikkoku ichijō) ir vienos pilies-vienam feodalui (jap. 武家諸法度 Buke shohatto) įstatymus. Todėl kiekvienas feodalas, norintis statyti ar rekonstruoti pilį, turėjo gauti šiogūnato leidimą, o įstatymo neatitikusios pilys buvo nugriautos.
Škotijos nepriklausomybės referendumas
thumb|250px|right|{{legend|#24b14c|„Už“}} {{legend|#df0a24|„Prieš“}} '''2014 m. Škotijos nepriklausomybės referendumas''' – referendumas, vykęs 2014 m. rugsėjo 18 d. dėl galimo Škotijos atsiskyrimo nuo Jungtinės Karalystės.
Referendumo klausimas buvo: „Ar Škotija turi būti nepriklausoma šalis?“, į kurį reikėjo atsakyti „taip“ arba „ne“. Pats referendumas paskelbtas dar 2013 m. kovo 21 d. Jei referendume balsuotojai būtų nusprendę, kad Škotijai verčiau atsiskirti nuo JK, Škotijos nepriklausomybę būtų buvę galima paskelbti 2016 m.
Referendumas nusprendė, kad Škotija išlieka JK sudėtyje. Iš viso referendume dalyvavo 4 283 392 asmenys (84,59 %). Iš jų 44,70 % pasisakė už šalies nepriklausomybę, 55,30 % – prieš.
Prognozės
Potencialių balsuotojų apklausos iki 2014 m. rugpjūčio rodė „prieš“ stovyklos persvarą. Rugsėjo mėnesį ketinančių balsuoti „už“ procentas padidėjo. Artėjant rinkimų dienai atliktos apklausos parodė, kad skirtumas tarp balsavusiųjų „prieš“ ir „už“ sumažėjo iki 4 %, o tai apytikriai buvo lygu neapsisprendusiųjų balsuotojų proporcijai.
Ignas Jonynas (1971)
Ignas Jonynas (g. 1971 m.) – Lietuvos teatro ir kino režisierius.
Biografija
I. Jonynas baigė Vilniaus 23-ją vidurinę bei Vilniaus dailės mokyklas. 1989-1994 m. Lietuvos muzikos akademijoje studijavo televizijos režisūrą, 1995 m. tęsė studijas muzikos akademijoje, kur įgijo dramos teatro režisūros magistro laipsnį. 1991 m. išklausė seminarų ciklą Varšuvoje (vadovas Krzysztof Zanussi). 1993 m. stažavosi Amsterdamo kino mokykloje.
Kumiala
Kumiala – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Korycino valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į rytus nuo Korycino, apie 28 km į vakarus nuo Sokulkos ir 40 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Ganos regionai
thumb|220px|Ganos regionai
Gana administraciškai yra suskirstyta į 10 regionų. Regionai savo ruožtu skirstomi į rajonus.
{| style="background:transparent;"
Vokietijos albanai
Vokietijos albanai  – Vokietijoje gyvenanti etnolingvistinė albanų grupė. 2018 m. duomenimis, Vokietijos teritorijoje gyvena maždaug 270 000 albanų, iš jų ~218 tūkst. Kosovo ir ~54 tūkst. Albanijos piliečių. Daugiausia – Šiaurės Reino-Vestfalijos, Badeno-Viurtembergo, Bavarijos, Eseno žemėse.
Mažeikių valsčius
Mažeikių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės vakarų Lietuvos teritorijoje, pasienyje su Latvija. Centras – Mažeikiai.
Vokietijos albanai
Vokietija palaiko glaudžius ryšius su Albanija ir Kosovu, yra užmezgusi tvirtus politinius ir ekonominius santykius. Ryšiai su Albanija sustiprėjo po komunizmo žlugimo 1991 m., kai šalis tapo demokratiška. Vokietija taip pat buvo viena iš pirmųjų šalių, oficialiai pripažinusių ir užmezgusių diplomatinius santykius su Kosovu, šiam 2008 m. paskelbus savo nepriklausomybę.
Albanų kilmės buvo nacių šnipas Elyesa Bazna, futbolininkai Fatmire Bajramaj, Shkodran Mustafi, Jürgen Gjasula, aktorius Blerim Destani, reperis Azet.
Mažeikių valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo 1918 m. lapkričio 18 d. Prie jo 1920 m. prijungtas Leckavos valsčius. Mažeikių valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Mažeikių rajonui (8 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 4882 žmonės:
Polina Gurjeva
Polina Gurjeva (g. 1999 m. spalio 5 d.) – Turkmėnijos sunkiaatletė, 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių medalininkė. Pirmoji Turkmėnijos sportininkė pelniusi medalį olimpinėse žaidynėse.
Biografija
2019 m. pasaulio jaunimo čempionate turkmėnė užėmė 4-ą vietą. Tais pačiais metais sportininkė užėmė 8-ą vietą Azijos čempionate.
2020 m. Azijos čempionate su 211 kg rezultatu užimta 4-oji vieta.
Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Gurjeva varžėsi moterų iki 59 kg svorio kategorijoje. Sportininkė išrovė 96 kg ir išstūmė 121 kg. Surinkusi 217 kg ji tapo olimpine vicečempione. Tai buvo pirmasis Turkmėnijos medalis olimpinėse žaidynėse.
Lesotho Mounted Police Service FC
LMPS futbolo klubas arba „LMPS“, o angliškuose šaltiniuose žinomas kaip Lesotho Mounted Police Service Football Club, o trumpai LMPS FC – profesionalus Lesoto futbolo klubas, įsikūręs Maseru. Policijos struktūroms priklausantis klubas.
Namų rungtynes žaidžia PTC stadione, kurio talpa tūkstantinė žiūrovų.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1970 m. Nuo to laiko priklauso Lesoto policijai ir jai atstovauja.
Reformistinis judaizmas
thumb|Niujorko Emanu-El kongregacijos, didžiausios pasaulyje reformų sinagogos, interjeras. Reformistinis judaizmas, taip pat žinomas kaip liberalusis judaizmas arba progresyvusis judaizmas – žydų religijos konfesija, kuri pabrėžia besivystantį judaizmo pobūdį, jo etinių aspektų pranašumą prieš apeiginius ir nuolatinių tiesos ir žinių paieškų svarbą, neapsiribojant teofanija prie Sinajaus kalno. Tai bandymas žydų religiją sukonstruoti ant mokslinės tradicijos kritikos bei laiko tendencijų pagrindo. Labai liberali judaizmo kryptis, jai būdingas mažesnis ritualų ir priesakų griežtumo laikymasis, halacha (žydų teisė) laikoma neįpareigojančia, didelis atvirumas išorinėms įtakoms ir progresyvioms vertybėms. Skirtingai nuo ortodoksalių, reformistiniai judėjimai leidžia moterų dalyvavimą maldoje lygiomis su vyrais teisėmis; be to, jie moteriai suteikia ir galimybę tapti rabine.
Reformuoto judaizmo ištakos glūdi XIX a. Vokietijoje, kur rabinas Abrahamas Geigeris ir jo bendražygiai suformulavo ankstyvuosius jo principus; judėjimas buvo atsakas į socialinį Vokietijos žydų, siekusių ryšio su savo tikėjimu, poreikį. Nuo aštuntojo dešimtmečio judėjimas laikosi įtraukties ir priėmimo politikos, kviesdamas kuo daugiau žmonių jungtis į jų bendruomenes, o ne laikytis griežto teorinio aiškumo. Stipriai tapatinamas su progresyviais ir liberaliais politiniais ir socialiniais diskursais, daugiausia remiasi tradicine žydų tikkun olam („pasaulio taisymo“) idėja. Tikkun olam yra pagrindinis reformuoto judaizmo šūkis, o pozityvių asmeniškų veiksmų ėmimasis yra vienas iš pagrindinių srovės bruožų, kuriais šalininkai gali išreikšti savo priklausomybę šiai denominacijai. Šiandien svarbiausias judėjimo centras yra Šiaurės Amerikoje.
Egzistuoja įvairūs regioniniai padaliniai, įskaitant sąjungą už reformuotą judaizmą (URJ) Jungtinėse Amerikos Valstijose, Judaizmo reformą (MRJ) ir liberalų judaizmą Jungtinėje Karalystėje, Izraelio judėjimą už reformas ir progresyvų judaizmą (IMPJ) Izraelyje ir UJR-AmLat judėjimą Lotynų Amerikoje. Juos visus vienija tarptautinė Pasaulio progresyviojo judaizmo sąjunga (WUPJ), įkurta 1926 m. Šios skėtinės organizacijos skaičiavimais, reformistiniam judaizmui atstovauja mažiausiai 1,8 mln. žmonių 50-yje šalių, iš kurių šiek tiek mažiau nei 1 mln. yra formaliai registruoti suaugusieji, taip pat daug asmenų, kurie tapatinasi su konfesija, tačiau nėra registruoti. Tai yra antra pagal dydį žydų konfesija pasaulyje po ortodoksinio judaizmo.
2023 m. duomenimis, Lietuvoje (taip pat Latvijoje ir Estijoje) šios judėjų srovės bendruomenės nėra. Riboto populiarumo Lietuvoje XIX a. buvo sulaukęs haskalos judėjimas, veikęs reformistinio judaizmo formavimąsi.
Pasūduonė
Pasūduonė – buvęs kaimas Marijampolės savivaldybėje, 6 km nuo Vidgirių.
Istorija
1827 m. buvo 15 namų.
Katalonijos nepriklausomybės paskelbimas
Paskelbimas
2017 m. spalio 26–27 dienomis, Katalonijos parlamente vyko diskusija dėl visiško atsiskyrimo nuo Ispanijos Karalystės. Rezoliuciją dėl nepriklausomybės paskelbimo pasiūlė už nepriklausomybę pasisakančios partijos JxSí (Kartu už Taip) ir CUP (Tautos Vienybės Kandidatūra). Po įtemptos diskusijos, Katalonijos parlamentas vienašališkai balsavo už Katalonijos nepriklausomybės paskelbimą, už kurį balsavo 70 deputatų ir 10 prieš, 2 paliekant tuščią biuletenį iš 135 vietų parlamento. Prieš nepriklausomybę nusistačiusių opozicinių partijų atstovai protestuodami balsavime nedalyvavo, išskyrus kairuolišką prieš nepriklausomybę pasisakančią Catalunya Sí Que Es Pot.
Reakcija
Jau kitą dieną po nepriklausomybės deklaracijos paskelbimo jos galiojimą sustabdė Ispanijos Konstitucinis Teismas. Netrukus po to Ispanijos Senatas ir Ispanijos premjerministras Mariano Rachojus (Mariano Rajoy) pasinaudojo Ispanijos Konstitucijos 155 straipsniu numatyta galimybe pritaikyti specialias priemones prieš autonominių regionų vyriausybes. Buvo paleista Katalonijos vyriausybė ir Katalonijos parlamentas, atleistas Katalonijos policijos vadovas, nurodyta uždaryti Katalonijos atstovybes užsienyje bei paskelbti išankstiniai rinkimai 2017 m. gruodžio 21 d. Atsakydamas į tai Katalonijos vyriausybės vadovas Carles Puigdemont paskelbė, kad demokratinėse šalyse vyriausybes rinkti ir paleisti gali tik parlamentai ir paragino katalonus priešintis 155 Ispanijos konstitucijos straipsnio įgyvendinimui.
Ergotelis (moterys)
„Ergotelis“ – Graikijos futbolo klubas iš Heraklionas. Šis straipsnis apie klubo moterų futbolo ekipą, rungtyniaujančią aukščiausioje šalies lygoje.
Istorija
2012 m. rugpjūčio 31 d. suburta GS „Ergotelis“ klubo moterų futbolo ekipa, kuri rungtyniavo aukščiausiame moterų futbolo divizione.
2022–2023 m. sezone pateko į stipriųjų grupę, o po finalinio etapo buvo antri.
Sudėtis
''2022 m. rugpjūčio 31 d.''
Grūstės valsčius
Istorija
Valsčius minimas nuo XIII a. Keklio žemėje. 1568 m. jame buvo miestas Bareikiai. XVI a. tikriausiai atiteko Telšių valsčiui, dalis – Skuodo valsčiui.
2009 m. Šiaurės Korėjos branduolinis bandymas
thumb|250px|[[USGS nubraižytas grafikas, rodantis seisminį aktyvumą testavimo metu.]] 2009 m. gegužės 25 d. naujienų agentūros pranešė apie Š. Korėjos įvykdytą požeminį branduolinio ginklo bandymą. Tai jau antras žinomas Š. Korėjos branduolinis bandymas po 2006 m. vykusio pirmo bandymo.
Šiaurės Korėja pagrasino surengti antrąjį atominio ginklo bandymą protestuodama prieš Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos sprendimą pasmerkti totalitarinės šalies balandžio 15 dieną surengtą tolimojo nuotolio raketos Kwangmyŏngsŏng-2 paleidimą. Pchenjanas paskelbė pasitraukiantis iš šešiašalių branduolinio nusiginklavimo derybų ir pažadėjo atnaujinti plutonio gamybą.
Seisminis aktyvumas
Pietų Korėja ir Japonija seisminį aktyvumą užfiksavo 09:50 KST (00:50 UTC). USGS pranešė apie 4,7 stiprumo žemės drebėjimą 10 km gylyje. Pasak USGS, drebėjimo centras buvo apie 75 km į šiaurės vakarus nuo Kimčiaeko ir 375 km nuo sostinės Pchenjano, netoli nuo 2006 m. branduolinio bandymo vietos. Japonijos meteorologijos agentūros duomenimis, drebėjimo stiprumas siekė 5,3 balo. Pasak Korėjos geomokslų ir mineralinių išteklių instituto, bandymas buvo atliktas toje pačioje vietoje kaip ir 2006 m., tik sprogimas buvęs gerokai stipresnis.
Kotor Varošas
Kotor Varošas  – miestas ir savivaldybė šiaurės vakarų Bosnijoje ir Hercegovinoje, Serbų respublikoje. 25 km į pietryčius nuo Bania Lukos. Per miestą teka Vrbania. 2013 m. duomenimis, mieste gyveno 836 žmonės, savivaldybės teritorijoje 22 001 gyventojas.
Istorija
Nuo 1878 iki 1918 m. priklausė Austrijai-Vengrijai. 1918 m. atiteko Jugoslavijos karalystei. Po Antrojo pasaulinio karo tapo Bosnijos ir Hercegovinos dalimi.
Jungtinių Tautų sekretoriatas
Jungtinių Tautų Sekretoriatas – vienas iš 6 pagrindinių Jungtinių Tautų organų, įsteigtų vadovaujantis Jungtinių Tautų chartija.
Sudėtis
Sekretoriato tarptautinių pareigūnų personalą skiria Generalinis sekretorius pagal Generalinės Asamblėjos nustatytas taisykles. Atitinkamas personalas, nuolat dirbantis įvairiose Jungtinių Tautų institucijose (Ekonominėje ir Socialinėje Taryboje, Globos Taryboje ir kt.), yra Sekretoriato dalis. Parenkant personalą, atsižvelgiama, kad būtų užtikrintas teisingas geografinis atstovavimas. Kiekviena Jungtinių Tautų narė įsipareigoja gerbti išimtinai tarptauti­nį Generalinio sekretoriaus ir Sekretoriato personalo pareigų pobūdį ir nemėginti daryti jiems įtakos, kai jie atlieka savo pareigas.
Sekretoriatą sudaro tarptautinis personalas, dirbantis įvairiose Jungtinių Tautų būstinėse ir vietose. 2014 m. duomenimis, personalui priklausė apie 41 tūkst. darbuotojų, dirbančių visuose sekretoriato departamentuose ir įstaigose, atstovaujančių apie 160 šalių. Pagrindinės įstaigos yra įsikūrę Niujorke, Ženevoje, Vienoje ir Nairobyje.
Vikingų amžius
miniatiūra|268x268px|Vikingų laikais sukurtas pieštinis akmuo ([[Švedų kalba|šved. bildstenar) Gotlande, Švedijoje.]] Vikingų amžius – 793–1066 m. ankstyvųjų viduramžių laikotarpis, kuomet vikingai vykdė didelio masto grobiamuosius žygius bei kūrė savas gyvenvietes (kolonijas) Europoje bei Šiaurės Amerikoje. Šis periodas prasidėjo po Didžiojo tautų kraustymosi bei germanų Geležies amžiaus. Terminas naudojamas ne tik senųjų skandinavų gimtajai Skandinavijai, bet ir užjūrio regionams, kuriuose šie įsikūrė, apibūdinti. Vikingų amžiaus skandinavai dažnai laikomi vikingais arba normanais, nors tik maža dalis jų užsiėmė plėšikavimu.
Vikingų norą plėstis bei rengti grobiamuosius žygius lėmė turtingų miestelių ir vienuolynų atsiradimas, silpna karalysčių gynybinė parengtis. Manoma, kad vikingų išvykas į užjūrio teritorijas skatino ir gyventojų perteklius savame krašte, nederlingos žemės, dėl Norvegijos suvienijimo kilę politiniai neramumai, Frankų imperijos agresyvi karinė ekspansija bei priverstinis saksonų krikštas. Skandinavų poreikį plaukti vis tolyn lėmė ir padaryta pažanga jūreivystėje.
Ekspansijos priežastys
miniatiūra|303x303px|Vikingų ekspansija Europoje VIII–XI a. Geltona spalva žymima [[Normanai|normanų ekspansija.|kairėje]] Egzistuoja daugelis teorijų, bandančių paaiškinti vikingų ekspansijos priežastis, bet sutinkama, kad vienas iš esminių – siekis tyrinėti. Priešingai nei Frankų imperijoje, Anglijoje, Velse bei Airijoje buvo apstu nuolat tarpusavyje kovojančių mažų karalysčių bei grafysčių, kurios tapdavo lengvu karo grobiu užjūrio plėšikams. Gyventojų perteklius, ypač Skandijoje (dabartinėje Švedijoje), galėjo būti kitu svarbiu veiksniu, nors dalis akademikų su tuo nesutinka – pasak kritikų, būtent prasidėjęs geležies naudojimas ir moterų trūkumas, kurį sukėlė tais laikais paplitęs moteriškos lyties naujagimių žudymas, buvo esminės ekspansijos priežastys. Suvienijęs Norvegijos žemes, karalius Haraldas I Gražiaplaukis daugelį žmonių ištrėmė iš savo gimtųjų žemių. Šis karaliaus sprendimas lėmė didelį kai kurių gyventojų nepasitenkinimą, o tai davė pradžią gyvenviečių steigimams naujose žemėse bei grobiamiesiems žygiams prieš patį Haraldą I.
Ankstyvoji istorija
miniatiūra|Vikingų laikų miestai Skandinavijoje.|240x240px
Anksčiausias žinomas vikingų grobiamasis žygis įvyko 789 m. Anglosaksų kronikose minimas danų būrys, kuris plaukė Portlando salos bei Dorseto link (žygis klaidingai nurodytas įvykęs 787 m.). Aplankytos karalystės pareigūnas juos palaikė pirkliais. Kuomet šis skandinavų paprašė užmokėti karaliaus numatytą prekybos mokestį, vikingai jį užmušė. Sutartinai laikomasi nuostatos, kad Britų salose Vikingų amžius prasidėjo 793 m. – pagal Anglosaksų kroniką, tais metais skandinavai nusiaubė svarbų saloje įsikūrusį Lindisfarno vienuolyną. "„793 Viešpaties metai. Šiais metais virš nortumbrių žemės atėjo baisūs išankstiniai įspėjimai, labiausiai gąsdinantys žmones: tai buvo didžiuliai šviesos lakštai, lekiantys oru, ir viesulai, ir ugniniai drakonai, skrendantys dangaus skliautu. Netrukus po šių milžiniškų ženklų kilo didelis badas: ir neilgai trukus, šeštą dieną prieš tų pačių metų sausį, siaubingi pagonių vyrų įsiveržimai išprievartavimais bei skerdynėmis padarė apverktiną sumaištį Šventosios salos [Lindisfarno] Dievo bažnyčioje.“ – Anglosaksų kronikos."Anot Ulsterio analų, 794 m. įvyko rimtas Lindsfarno motininio vienuolyno Ijonos užpuolimas, o 795 m. vyko plėšikavimai šiauriniuose Airijos krantuose. Šioje vietoje vikingams įkūrus gyvenvietę, 802 m. skandinavai Ijoną puolė darkart – siaubimo metu vyko masiniai žudymai, o pati abatija buvo sudeginta ligi žemės.
Anglija
miniatiūra|220x220px|Anglosaksų–vikingų monetos svoris, naudotas prekybai [[Taurieji metalai|tauriaisiais metalais ir sidabru. Jos buvo gaminamos iš švino ir sveria apie 36 g (1,3 uncijos). Radinys siekia 720–750 m. ir yra nukaldintas Kente. Jų briaunos išpuoštos punktyriniu trikampiu. Kilmė vieta – Danelavo regionas, 870–930 m.]] Anglosaksų kronikose minima, kad vikingai grobiamuosius žygius į šią šalį pradėjo rengti dar 793 m., kuomet užpuolė Lindisfarno vienuolyną, saugantį šv. Kutberto relikvijas, siekdami jį apiplėšti. Šis žygis žymi „Vikingų invazijos amžiaus pradžią“ – prasidėjo pavieniai įnirtingi antpuoliai Anglijos šiauriniuose bei rytiniuose krantuose. Nors pirmieji būriai buvo nedideli, kruopštus planavimas jiems leisdavo pasiekti nemenkų pergalių. 840–841 m. vikingai dažniau puldavo žiemą, o ne vasarą, pastarąjį laikotarpį veikiau praleisdami Airijos gyvenvietėse.
850 m. vikingai pirmąkart peržiemojo Taneto saloje, Anglijoje. 854 m. būrys šalyje peržiemojo darkart – šį kartą Šepio saloje, netoli Temzės žiočių. Tačiau 864 m. jie vėl sugrįžo atgal į Tanete įrengtą stovyklą.
Kitais metais Didžioji pagonių armija, kurią vedė broliai vikingai Ivaras Bekaulis (Ívarr hinn Beinlausi), Halfdanas (Hálfdan), Ubis (Ubbi) bei Gutrumas (Guðrum), atvyko į Rytų Angliją. Jie tęsė kelionę per Anglijos žemes link Nortumbrijos ir užimto Jorko, kur suformavo vikingų bendruomenę, kurioje būta ir ūkininkų bei amatininkų. Dauguma Anglijos karalysčių, kuriuos anuomet buvo itin silpnos, negalėjo pasipriešinti vikingams. 867 m. Nortumbrija tapo apvienyto Danelavo, kuriame viešpatavo Ragnarsono brolių pastatytas karalius Egbertas I (Ecgberht), šiaurės karalyste. 870 m. „Didžioji saulės armija“ su vikingu Bėseku (Bægsecg) ir penkiais erlais priešakyje atvyko į Angliją. Suvieniję pajėgas su Didžiąja pagonių armija, Bėseko bei Halfdano vikingai pradėjo karinę kampaniją per beveik visą Angliją iki 871 m., kuomet šie pradėjo planuoti invaziją į Veseksą. Tačiau 871 m. sausio 8 d. Bėsekas bei erlai žuvo Ešdauno mūšyje ir vikingai pasitraukė į šiaurės Anglijoje esantį Jorviką. Vikingų padėtį apsunkino ir vis stiprėjanti Vesekso karaliaus Alfredo Didžiojo įtaka, kuris atrėmė skandinavų bandymus įsiveržti į jo šalį. Ilgainiui karalius ir jo įpėdiniai pradėjo vikingus stumti lauk ir iš Anglijos gilumos bei sugebėjo perimti Jorką, bet šį 947 m. vėl užėmė Erikas I Kruvinasis Kirvis (Eirik Blodøks).
Airija
kairėje|miniatiūra|272x272px|„Airiai priešinasi vikingų [[Flotilė|flotilės išsilaipinimui“, apie 1914 m. Kūrinio autorius – James Ward.]] 795 m. nedideli vikingų būriai pradėjo puldinėti vienuolynų gyvenvietes, įsikūrusias gėlų Airijos krante. Ulsterio analuose paminėta, jog 821 m. senieji skandinavai užpuolė Houto miestą ir „paėmė didelį moterų skaičių į nelaisvę“. Nuo 840 m. vikingai Airijos krante pradėjo statyti pirmąsias įtvirtintas stovyklavietes Dubline, skirtas peržiemojimui. Ilgainiui jų puldinėjimai tapo didesnio masto, buvo skverbiamasi į Airijos gilumą, kur apiplėštos Armos, Klonmaknoiso, Glendaloho, Kelso, Kildero vienuolynų gyvenvietės, senieji Bru na Boino antkapiai. Istoriniuose šaltiniuose minimas vikingų vadas Torgestas (Thurgestr), kuris rengė grobiamuosius žygius po visą vidurio Airiją ligi 845 m., kuomet šį galiausiai nužudė Maelis Sehneilas I (Máel Sechnaill).
Škotija
Nors istorinių šaltinių išlikę nedaug, manoma, kad vikingai pirmąjį reidą į Škotiją surengė šventojoje Ijonos saloje 794 m., praėjus metams po užpuolimo kitoje šventojoje Lindisfarno saloje, Nortumbrijoje.
839 m. per Tėjaus bei Erno upes įsiveržė didelis normanų laivynas ir nukako ligi pat Fortriu karalystės, gyvavusios piktų žemių epicentre. Mūšyje jie nugalėjo piktų karalių Ueną (Eogán Mac Óengusa), jo brolį Braną ir Dalriados karalių Aedą (Áed mac Boanta) kartu su daugeliu kitų piktų vadų. Po vikingų puolimo piktų lyderių klanas, o kartu su jais – ir pažangi to meto karalystė, kuri nuo Enguso I (Óengus) laikų buvo stabili valstybė ir klestėjo daugiau nei 100 metų, žlugo.
870 m. prie Klaido užutėkio gyvenę senosios šiaurės britai taip pat patapo vikingų taikiniu. Tvirtovę, esančią Altkluto viršuje, buvo apgulta vikingų būrio, kuriam vadovavo karaliai vikingai Amlaibas ir Imaras. Po keturių mėnesių sugedo vandens tiekimas ir tvirtovės gynėjai pasidavė. Šaltiniuose minima, kad vikingai į Airiją pargabeno didžiulį grobį britų, piktų ir anglų belaisvių. Tarp kalinių galėjo būti valdančioji Altkluto šeima, įskaitant karalių Arfgalą (Arthgal ap Dyfnwal), kuris kitais metais buvo nužudytas neaiškiomis aplinkybėmis. Altkluto žlugimas pažymėjo naują karalystės istorijos etapą: pertvarkytos karalystės sostinė buvo perkelta maždaug 20 km į Govano ir Partiko apylinkes (dabartiniame Glazge) ir tapo žinoma kaip Stratklaido karalyste, kuri išliko pagrindine regiono politine žaidėja ateinančius 150 metų.
Islandija
Pirmąkart į Islandiją vikingai atplaukė 985 m., kuomet šie bandė pasprukti nuo karaliaus Haraldo I Gražiaplaukio. Islandų sagose minima, kad šalį įkūrė iš Farerų salų atvykęs senovės skandinavų vikingas Nadodas (Naddoðr). Nors kraštas ir nederlingas, žemės buvo tinkamos ganykliniam ūkininkavimui. Anot Eiriko Rudojo (Eiríkr inn rauði) sagos, Eirikas buvo ištremtas iš Islandijos ir dėl šios priežasties nusprendė plaukti į Vakarus, kur pirmasis atrado Grenlandijos salą.
Estija
miniatiūra|Iru tvirtovė Šiaurės Estijoje. Estija vikingų amžiaus laikotarpiu buvo finais apgyvendinta teritorija, kuri buvo padalinta į du svarbius kultūrinius regionus – salų bei žemyninį, – kurie iš esmės atitinka istorinį Estijos padalijimą į šiaurę bei pietus. Šios dvi kultūrinės teritorijos skyrėsi ir savo nepastoviais politiniais saitais. Vikingų amžius Estijoje laikomas Geležies amžiaus dalimi, kuris prasidėjo apie 400 m. ir baigėsi 1200 m. netrukus po to, kai Eriko kronikoje minimas estų piratų būrys 1187 m. užpuolė Sigtunos miestelį.
Estai rašytiniuose senovės skandinavų šaltiniuose apibūdinami kaip piratai. Danų kronikininkas Saksas Gramatikas (Saxo Grammaticus) estus mini dalyvavus Brovalos mūšyje. Islandų istorikas Snoris Sturlusonas (Snorri Sturluson) Inglingų sagoje minimi, kaip VII a. Švedijos karalius Ingvaras (Yngvarr) patruliavo savo karalystės krantus ir kovėsi su piratais iš Estijos (Estland). Pasak sagos, legendinis karys įsiveržė į Estiją, kur jį mūšio metu nukovė šio krašto vyrai su didžia kariuomene. Po mūšio karalius Ingvaras buvo palaidotas netoli Estijos kranto, o patys švedai sugrįžo namo. Njalso sagoje kalbama apie 972 m. tarp estų bei islandų vikingų įvykusį mūšį Saremos saloje.
Dabartinės Estijos teritorijoje gyvavusi visuomenė, ekonomika, apgyvendinimas bei kultūra daugiausiai yra archeologinių šaltinių tyrinėjimo objektas, mat rašytinės informacijos apie estus išlikę nedaug, o ir ši ne itin gausi. Vikingų laikotarpis krašte lėmė radikalius pokyčius visuomenėje.
Baltai
Skandinavų vikingai rytiniame Baltijos pajūryje pradėjo lankytis nuo VIII a. pab., kur vėliau jie galimai perėmė ir gintaro prekybos kontrolę. Sembos pusiasalyje rasti palaidojimai laivuose, būdingi VIII–XI a. vikingams. Vikingų kolonija čia gyvavo iki XII a. pr., kol galutinai užako pietinėje Kuršių nerijos dalyje buvęs Brokisto sąsiauris. Netoliese buvo IX a. pr. įkurtas svarbus Gintaro kelio prekybos centras Kaupas, kurį veikiausiai įkūrė išeiviai iš Gotlando. XI a. pr. jį sunaikino danai. Manoma, kad IX a. vikingai Kurše buvo pastatę bažnyčią. Senovės skandinavai skirtingais laikotarpiais buvo įsikūrę pietrytinėje Baltijos pakrantėje – senprūsių Drūsenyje, Kaupe ir Viskiautuose, kuršių Palangoje bei Gruobyne. Jie gyveno ir Kuršių nerijoje – Karalių kalnais (Korallen-Berge) vadinamoje vietoje.
Saksas Gramatikas aprašė, kaip karaliaus Haraldo I Mėlyndančio vietininkas Norvegijoje jarlas Hakonas (Hákon jarl) apie 970 m. užpuolė sembus. Norėdamas, kad skandinavų kariai kautųsi iš visų jėgų, šis nurodė sudeginti ant kranto ištrauktus savo laivus. Po sembų pralaimėjimo vikingai vedė žuvusių priešų žmonas ir pasiliko gyventi nukariautame krašte. Šį danų istoriko pasakojimą patvirtina ir archeologiniai radiniai. Sembų ir kuršių teritorijose ilgam įsitvirtinti danų karaliams nepavykdavo: apie 1080 m. sembus ir kuršius darkart bandė nukariauti Knutas IV Šventasis (Knud IV den Hellige). 1161 m. vieną iš paskutinių danų žygių prieš kuršius surengė karalius Valdemaras I Didysis (Valdemar I den Store). Danijos bandymai įsigalėti baltų žemėse tęsėsi iki XIII a. – valdant karaliui Valdemarui II Nugalėtojui (Valdemar II Sejr), šalis 1210 m. surengė paskutinį karo žygį į Sembą. 1231 m. į danų duoklininkų sąrašą (Kong Valdemars Jordebog) įtraukta daugelis baltų žemių, tarp kurių minima ir Lietuva (Littonia).
Labiausiai iš baltų genčių grobiamaisiais reidais pasižymėjo kuršiai, kurie buvo puikūs kariai, jūrininkai bei piratai. Jie dažnai dalyvaudavo vikingų tarpusavio karuose ir kūrė sąjungas su švedų, danų bei islandų vikingais. 1157 m. parašytoje Norna-Gestso istorijos sagoje minimas apie 750 m. dabartinės Švedijos pietinėse žemėse vykęs įnirtingas bendras kuršių bei kvenų puolimas, kurio metu šie puolė legendinio Danijos ir Švedijos karaliaus Sigurdo Hringo valdas:"„Sigurdo Hringo (Sigurðr) ten nebuvo, kadangi šis turėjo ginti savo žemę Švediją (Svíþjóð), nes ją plėšė kuršiai (Kúrir) ir kvenai (Kvænir).“"Kuršiai taip pat yra minimi dalyvavę legendiniame Brovalos mūšyje. Vendelio amžiaus metu kuršių pagrindinis prekybos centras buvo įkurtas Gruobyne, dabartinėje Latvijoje. X–XIII a. svarbiu kuršių politiniu, ekonominiu bei kultūriniu centru buvo ir Palanga. Egilso sagos 46 skyriuje apibūdinama vikingų vadų Torolfo (Thorolf) bei Skalagrimsono (Egill Skallagrímsson) vykdyta ekspedicija, kurios metu aplankytas ir Kuršas. Manoma, jog kuršiai taip pat dalyvavo Sigtunos puolime 1187 m. Kuršiai kūrė ir laikinąsias gyvenvietes Rygoje bei užjūrio teritorijose – Rytų Švedijoje, Gotlande, Bornholme. Tarp 1170 ir 1230 m. jie plėšikavo danų ir švedų pakrantėse, grobė sidabrą, bronzą be kitus turtus. Taip pat kuršiai dažnai į nelaisvę imdavo švedų moteris bei merginas, laikydami šias itin vertingu grobiu, kartais jas pirkdavo iš estų. Prūsai, kaip ir kuršiai, taip pat retkarčiais siaubdavo Švedijos ir Gotlando pakrantes. Jūros keliais plėšikauti kartais vykdavo ir senovės lietuviai – vienas ryškiausių žinomų grobiamųjų puolimų įvyko 1219 m. Saremos saloje, kuomet 1 500 lietuvių būrys plėšė vietinius gyventojus, ėmė juos į vergovę bei atiminėjo iš jų gyvulius:"„Apkvaitę nuo savo drąsos / Jie perėjo per visą kraštą. (...) Visus kelius, taip pat takus / Jie krauju gausiai apšlakstė (...) / Liaudį jie mokino mirti, / Ir moteris, ir vyrus, / Jei tik pabėgt nespėjo.“"Ankstyvieji senovės lietuvių laivai buvo primityvūs – jie būdavo nedideli, greičiausiai aptraukti oda arba iš žievės pagaminti karkasai. Tačiau ilgainiui laivyba pradėjo tobulėti: lietuvių gentys žinojo apie vandens kelius į Kuršių marias bei Baltijos jūrą, statėsi upių laivynus. Nuo XIII a. pr. lietuviai pasiekdavo Gotlando salos krantus, kur prekiaudavo gintaru, medumi, bičių vašku, pelenais ir kitais produktais.
Vikingai Rytų Europoje
miniatiūra|261x261px|Šengvido akmuo, kuriame vaizduojamas [[drakaras. Švedija, 800–1099 m.]] Varangai arba variagai buvo skandinavai, dažnai švedai, migravę į rytus ir pietus per dabartinę Rusiją, Baltarusiją bei Ukrainą, daugiausia IX ir X a. Užsiimdami prekyba, piratavimu ir karyba už atlygį, jie klajojo po upių sistemas ir Kijevo Rusios uostus, pasiekdami Kaspijos jūrą ir Konstantinopolį. Šiuolaikiniai tarptautiniai leidiniai tam tikruose kontekstuose taip pat vartoja pavadinimą vikingas ir ankstyviesiems variagams įvardinti.
Terminas variagas Bizantijos imperijoje buvo vartojamas iki XIII a., kuris laikui bėgant prarado savo skandinaviškas šaknis. 750 m. prie Ladogos apsigyvenę skandinavų kolonistai turėjo įtakos ankstyvosios rusų tautos etnogenezei ir tikriausiai suvaidino vaidmenį formuojantis Rusios kaganatui. Variagai pirmą kartą paminėti 859 m. Pirminėje kronikoje reikalaujantys slavų ir finų genčių duoklės. Tai buvo sparčios vikingų ekspansijos Šiaurės Europoje metas – 859 m. Anglija pradėjo mokėti apsaugos mokestį (dan. danegeld), o Gruobyno kuršiai maždaug tuo pačiu metu susidūrė su švedų įsiveržimu.
Akademinėje bendruomenėje laikomasi konsensuso, jog Rusios gyventojai kilo iš rytinės Švedijos pakrantės maždaug VIII a., o jų vardas turi tą pačią šaknį kaip ir švediškas žodis Roslagen or Roden, kuris istoriškai vartotas Uplando provincijai įvardyti. Pasak šios teorijos, pavadinimas Rusia, kaip ir finų prokalbėje randamas Švedijos (*Ruotsi) pavadinimas, yra kilęs iš senovės skandinavų kalbos termino „iriantys vyrai“ (rods-), nes anuomet irimasis upėmis buvo pagrindinis keliavimo būdas po Rytų Europą. Tokiu atveju pavadinimas Rusia būtų giminingas suomių bei estų žodžiams, kuriais vadinama Švedija, – Ruotsi ir Rootsi. Terminas variagas paplito XI a.
Kai kurie normanai būdavo pavaldūs Bizantijos imperatoriams ir tarnaudavo elitinėje Bizantijos variagų gvardijoje. Apie 980–1060 m. skandinavai imti į tarnybą Kijevo Rusioje, 1080–1066 m. – į Anglijos karaliui pavaldų karinį dalinį Þingalið. Siekiant sustabdyti išaugusią vyrų emigraciją svetur, Vestgotlande išleistas įstatymas Västgötalagen pradėjo varžyti išvykusiųjų paveldėjimo teises gimtinėje.
Priešingai negu Normandijoje ir Britų salose, variagų kultūra Rytuose gyvavo neilgai. Skandinavų valdyti miestai–valstybės Novgorode bei Kyjive iki XI a. pr. suslavėjo – senovės skandinavų kalba iki XIII a. išsilaikė tik vienoje Novgorodo srityje.
Vikingai Vidurio Europoje
Skandinavų gyvenvietėms Meklenburgo prakrantėje priklausė rytinėje Vismaro įlankos pakrantėje gyvavęs Rerikas bei prie Rostoko įsikūręs Dierkovas. Rerikas buvo įkurtas maždaug 700 m., bet dėl tarp danų ir abodritų karinių susidūrimų pirkliai vėliau persikėlė į Hedebį. Tuo tarpu Dierkovas klestėjo VIII a. pab. – IX a. pr.
Senovės skandinavai statėsi gyvenvietes Pamaryje – jos randamos Voline (Volino saloje), Ralsvike (Riugeno saloje), Menzline (šalia Antklamo) bei Bardyje-Svielube (šalia Kolobžego). Menzlinas buvo įkurtas VIII a. viduryje. Volinas ir Ralsvikas klestėti pradėjo IX a. Svarstoma, kad pirklių gyvenvietė buvusi ir netoli Arkonos kyšulio, bet archeologinių įrodymų šiai hipotezei pagrįsti nėra. Iš Menzlino ir Bardžio-Svielubo vikingai pasitraukė IX a. pab. Manoma, jog Ralsvikas išsilaikė kur kas ilgiau – kronikose minima, kad jis savo pirminės reikšmės neteko XII a. Volino gyvenvietė, kuri tikima buvo tapati legendinei Vinetai arba pusiau legendiniam Jomsborgui, XII a. buvo sunaikinta danų.
VIII–IX a. senovės skandinavų strėlgaliai, randami pakrantėse bei Pamario ir Meklenburgo gilumoje, byloja apie tarp vikingų ir slavų vykusius karinius susirėmimus.
Prancūzija
miniatiūra|270x270px|845 m. Paryžiaus apsiaustis. XIX a. [[graviūra.]] Istorinis Normandijos regionas, priklausantis Prancūzijai, šį pavadinimą perėmė iš vikingų, kurie buvo vadinami Normanni, kas reiškia „vyrai iš Šiaurės“. Pirmieji vikingų antpuoliai prasidėjo vakarinėje Prancūzijos pakrantėje 790–800 m. Juos senovės skandinavai dažniausiai rengdavo vasaros metu, žiemas praleisdami gimtoje Skandinavijoje. Kai kurių užgrobtų teritorijų jie neįstengė išlaikyti – šios IX a. atiteko Frankijai Liudviko I Pamaldžiojo (Louis le Pieux) valdymo metais. Vis dėlto po imperatoriaus mirties vikingai sugebėjo pasinaudoti karališkosios šeimos kivirčais ir įkūrė savo pirmąją koloniją pietvakarinėje Frankų valstybės dalyje, kuri po Ronsvaleso mūšio buvo praktiškai apleista. 841 m. puolimai buvo itin nuostolingi Ruanos bei Jumiegeso miestams. Normanai siekė prisigrobti vienuolynų turto, kuris dėl prastos gynybos tapdavo lengvu grobiu. 845 m. jų ekspedicija Senos upe pasiekė Paryžiaus krantus. 1871 m. Kildero grafystėje rastos maždaug 847 m. siekiančios Karolingų denjė monetos, kurios šiame regione nebuvo kaldinamos ar naudojamos prekyboje, laikomos vikingų 843–846 m. grobiamųjų žygių laimikiu.
885–886 m. nuo vikingų antpuolių Paryžių gynė karalius Edas I Paryžietis (Eudes de París). Pasinaudodamas pergalėmis mūšio lauke, jis netrukus pakeitė karolingus. 911 m. vikingų karių būrys bandė užimti Šartrą, tačiau buvo sumušti karaliaus Roberto I (Robert I de France). Roberto I pergalė lėmė krikščionybės krašte plėtrą. 911 m. Karolis III Naivusis bei vikingų vadas Rolo sudarė Saint-Clair-sur-Epto sutartį, pagal kurį pastarasis buvo pripažintas pirmuoju Normandijos hercogu – mainais už tai Rolo 940 m. prisiekė likti ištikimu vasalu Karoliui, pasikrikštyti ir ginti Seino upės estuarijas nuo tolimesnių vikingų puolimų. Rolo krikšto metu Robertas I dalyvavo kaip krikšto tėvas. Vėliau Normandijos hercogystė plėtėsi prisijundama naujas teritorijas, esančias šiaurinės Prancūzijos dalyje.
Italija
Anot normanų vienuolio ir istoriko Dudo Sen Kanteniečio, 860 m. vikingų būrys, kuriam galimai vadovavo Bjornas Geležinis (Björn Járnsíða) arba Hasteinas (Hásteinn), išsilaipino Luni provincijos uoste ir apiplėšė miestą. Po to Toskanos prakrante normanai nukeliavo apie 96 km į pietus ligi Arno upės, kur nusiaubė Pizą. Po šių sėkmingų grobiamųjų žygių, jie ekspediciją tęsė plaukdami aukštyn upe, pakeliui užpuldami Fjezolės miestelį, esantį į šiaurę nuo Florencijos. Skandinavų plėšikai taip pat siaubė ir kitus su Viduržemio jūra besiribojančius kraštus, įskaitant Siciliją bei Šiaurės Afriką.
Stasiūnų mokykla-darželis Nykštukas
thumb|Mokyklos-darželio pastatas
Vikingų amžius
Italija
Daugelis samdomų karių, kurie dalyvaudavo Pietų Italijos krantuose, būdavo iš Anglijos, Danijos ir Rytų Europos kraštų. Būsimas Norvegijos karalius Haraldas III (Haraldr Sigurðarson) ir Anglijos grafas Vilhelmas I Geležinė Ranka 1038–1040 m. nukariavo dalį Sicilijos, o Anglijos karalius Edgaras II (Edgar Ætheling) dalyvavo normanų rengiamuose antpuoliuose į Pietų Italiją. Švedijoje randami runų akmenys, pagerbiantys karius, žuvusius lombardų žemėje (Langbarðaland).