cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maskvos J. Baltrušaičio vidurinė mokykla
Mokyklos istorija
1995 m. mokyklai perduotos buvusio vaikų darželio patalpos. 2005 m. pastatą pilnai nugriovus jo vietoje pagal originalų projektą pastatyta nauja mokykla, o lapkričio 15 d. Maskvos mero J. Lužkovo potvarkiu jai suteiktas J. Baltrušaičio vardas.
Mokykloje mokslas vyksta rusų kalba. Lietuvių kalba dėstoma trim lygiais – kaip gimtoji, kaip antra gimtoji ir kaip antra užsienio kalba. Mokyklą išlaiko Maskvos miesto vyriausybė, lituanistinę programą finansuoja Lietuvos Respublikos Švietimo ir mokslo ministerija.
Mokykloje mokosi 280 mokinių, dirba 54 mokytojai. Nuo įkūrimo mokyklai vadovauja direktorė Solveiga Valatkaitė.
Mokykla įsikūrusi Maskvos centrinėje administracinėje apygardoje, Gospitalnyj skersgatvyje 3, netoli nuo metro stoties „Baumanskaja“.
Eitekonių apylinkė
Eitekonių apylinkė (arba Aitekonių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Marinka (Palenkės vaivadija)
Marinka  – eigulio namelis Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Eitekonių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kaišiadorių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kaišiadorių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Miežonių apylinkės.
Viršūninis kvarkas
Viršūninis kvarkas – trečiosios kartos kvarkas, turintis +2/3 e krūvį ir apie 174 GeV/c² masę. Tai sunkiausia iki šiol žinoma elementarioji dalelė, kurios masė beveik lygi aukso branduolio masei. Atrastas 1995 m. Fermilab D0 eksperimento metu.
Viršūniniai kvarkai sąveikauja stipriąja sąveika, o skyla tik per silpnąją sąveiką į W bozoną ir gelminį kvarką. Nedalyvauja hadronizacijos procese (procesas, kurio metu iš kvarkų ir gliuonų susiformuoja hadronai).
Mozilla Thunderbird
Mozilla Thunderbird ( – griausmo paukštis) – elektroninio pašto ir naujienų skaitymo programa, kilusi iš Mozilla Mail pašto programos, šią papildžius. Thunderbird el. pašto programą kuria tarptautinė korporacija Mozilla padedant daug mažesnių kompanijų ir tūkstančiams savanorių. Programa gali pasiekti laiškus POP ir IMAP protokolais.
Savybės
Pagrindinės Mozilla Thunderbird el. pašto programos savybės:
Dirba įvairiose operacinėse sistemose, palaiko XHTML, JavaScript, CSS. Turi įvairių priedų, temų, įdiegiamų į programą. Šiuo metu jau yra oficialus programos vertimas į lietuvių kalbą. Lietuviškoje programos versijoje numatytosiomis laiškų siuntimo ir skaitymo koduotėmis nustatytos Baltijos šalių koduotės.
Pirmoji versija 1.0 pasirodė 2004 m. lapkričio 9 d.
Stasys Mikaliukas
Stasys Mikaliukas (g. 1914 m. kovo 27 d., senuoju stiliumi kovo 14 d. Bijeikiuose, Skaisgirio valsčius – 1988 m. liepos 10 d. Viskonsinas) – Lietuvos žurnalistas.
Biografija
Mokėsi Telšių ir Kauno gimnazijose. Porą metų studijavo ekonomiką Vytauto Didžiojo universitete.
Žurnalistinį darbą pradėjo 1931 m. „Naujojo žodžio“ bendrovėje kaip dienraščio „Dienos naujienos“ korespondentas. Bendradarbiavo leidiniuose „Diena“, „Mūsų rytojus“, „Lietuvos keleivis“, „Literatūros naujienos“. 1937-1940 m. nuolatinis „Lietuvos žinių“ korespondentas Kaune. Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. 1943-1944 m. dienraščio „Ateitis“ reporteris.
Robinzono Kruzo sala
thumb|250px|Robinzono Kruzo sala thumb|250px|Kamberlando įlanka – vienintelė salos vieta, kur gali prie kranto priplaukti laivai
Būtent šioje saloje buvo apsigyvenęs jūrininkas A. Selkerkas – rašytojo D. Defo romano „Robinzonas Kruzas“ prototipas. Dėl to 1966 Čilės valdžia ir pervadino salą.
Sala yra vulkaninės kilmės, izoliuota nuo žemyno, yra daug endeminių augalų ir gyvūnų, dėl to labai vertinga mokslo požiūriu.
Puerto Maderas
thumb|left|240px|Puerto Maderas Puerto Maderas – kvartalas rytinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje, palei La Platos estuariją.
Puerto Madere yra įsikūręs Buenos Airių jūrų uostas. Paskutiniuoju dešimtmečiu kvartalas iš ekonominio tampa ir kultūriniu: steigiami viešbučiai, kavinės, restoranai, diskotekos, įstaigos, jachtų prieplaukos. Statomas Repsol-YPF bokštas. 2001 m. pastatytas Puente de la Mujer tiltas.
thumb|left|240px|Puente de la Mujer „Moters tiltas“
Būtkiemis
Būtkiemis – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Kalvių, Kalvių ežero šiaurinėje pakrantėje. Stūkso Būtkiemio piliakalnis. Netoliese yra ir Būtkiemis II.
Gruževskiai
Gruževskiai  – XVI a. – XX a. pradžios Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos ir Lietuvos bajorų giminė.
Giminė
Pavelas Gruževskis XVI a. viduryje turėjo dvarų Lomžos apylinkėse. Iš aštuonių jo sūnų penki – Jonas, Mikalojus, Jokūbas, Andrius ir Domijonas – apie 1560 m. persikėlė į LDK. Išskyrus Jokūbą, apsigyvenusį Naugarduko žemėje, įsikūrė, vedė, įgijo dvarų Dirvėnų valsčiuje, Žemaitijoje. Tapo evangelikais reformatais, iki XX a. pr. materialiai rėmė, gynė nuo persekiojimų evangelikus reformatus. Palaikė ryšius su Radvilomis. Žymiausi buvo Jono palikuoniai, jų svarbiausia valda – Kelmė.
Povilo sūnus:
Jurgio sūnus
Jokūbo sūnus:
Naugarduko atšakos:
Vienas paskutiniųjų Kuršėnų dvaro valdytojų:
Aleksandras Pokryškinas
Aleksandras Pokryškinas (, 1913 m. kovo 19 d. Novonikolajevske, dab. Novosibirskas – 1985 m. lapkričio 13 d. Maskvoje) – tarybinis karo lakūnas-asas, antrasis pagal rezultatyvumą naikintuvo pilotas Antrajame pasauliniame kare. Pirmasis triskart Tarybų Sąjungos didvyris. TSRS aviacijos maršalas (1972).
Biografija
Nuo 1932 m. tarnavo Raudonojoje Armijoje. 1933 m. baigė Permės aviatechnikų mokyklą, 1939 m. – Kačios lakūnų mokyklą.
Antrojo pasaulinio karo metais (1941–1945 m.) vadovavo naikintuvų eskadrilei, pulkui ir divizijai. Atliko virš 600 kovinių skrydžių, dalyvavo 156-iuose oro mūšiuose, numušė 59 vokiečių lėktuvus. Buvo pirmasis, kuriam tris kartus suteiktas Tarybų Sąjungos didvyrio vardas (dukart 1943 m. ir 1944 m.).
1948 m. baigė M. Frunzės karo akademiją, 1957 m. – Generalinio štabo karo akademiją. Dirbo įvairiose vadovaujančiose pareigose TSRS priešlėktuvinėje gynyboje. Nuo 1972 m. iki 1981 m. dirbo DOSAAF draugijos Centro komiteto pirmininku. Parašė kelias memuarų knygas.
Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.
Senosios Įpilties Aukuro akmuo
Senosios Įpilties akmuo, vadinamas Aukuro akmeniu, Aukuru, Ponios lova (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 5248, senas registro kodas – M259K1, senas kultūros paminklo Nr. AR530) – mitologinis akmuo šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Senojoje Įpiltyje, 1,1 km į vakarus nuo kelio, Graistupio dešiniajame krante. thumb|left|300px|Aukuro akmuo prieš atkasant thumb|left|300px|Atkastas Aukuro akmuo thumb|left|300px|Aukuro akmuo (Ponios lova)
Akmuo
Akmuo rausvo granito, netaisyklingos formos, pailgas rytų – vakarų kryptimi, 7,8 m ilgio, 5 m pločio, 1,3–1,5 m aukščio. Rytinės akmens dalies paviršiuje yra 1,5 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi, 1,05 m pločio, iki 20 cm gylio įdubimas – Ponios lova. Rytinėje papėdėje iš po akmens išteka gydomąja galia garsėjantis šaltinis.
Teritorijos plotas – 170 m².
80 m į rytus Senosios Įpilties III piliakalnis-Marijos kalnelis, 0,4 km į pietus – pietvakarius – Senosios Įpilties piliakalnis-Pilies kalnas, 1,1 km į rytus – Naujosios Įpilties alkakalnis (Alkos kalnas).
Istorija
Akmuo vietos gyventojų žinomas nuo seno, laikomas nepaprastu, vadinamas Aukuru, Aukuro akmeniu, Ponios akmeniu. Iš po jo ištekančio šaltinio vanduo buvo naudojamas gydymuisi.
Pagal dydį akmuo patenka į Lietuvos akmenų dešimtuką. 1960 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1963 m. – Lietuvos istorijos institutas (ekspedicijos vadovas Adolfas Tautavičius), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 1994 m. – Vykintas Vaitkevičius, 2007 m. – Julius Kanarskas. Nuo 1972 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR530). 2003 m. įregistruotas kultūros vertybių registro mitologinių objektų sąraše (M159K1), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu. Akmuo ir šaltinis sudaro kultūros paveldo objektų kompleksą (u. k. 28187).
2014 m. Ispanijos Grand Prix
'''2014 m. Ispanijos Grand Prix''' – 5-tasis 2014 m. Formulės 1 sezono etapas. Jis vyko gegužės 9-11 dienomis Katalonijos trasoje.
FC Politehnica Iași
Jasų „Politehnica“ – buvęs Rumunijos futbolo klubas iš Jasų. Nutraukė savo veiklą 2010 m.
Istorija
Klubas įkurtas 1945 m. Išformuotas 2010 m. Namų rungtynes žaisdavo "Emil Aleksandresku" stadione, kuris talpino 12 500 žiūrovų.
Pasiekimai
Liga I:
Liga II:
Liga III:
Blumfonteinas
Blumfonteinas arba Mangaungas ( 'gėlių fontanas') – viena iš trijų Pietų Afrikos Respublikos sostinių, kartu su Pretorija ir Keiptaunu. Blumfonteinas yra teisminė šios šalies sostinė, taip pat Fristeito (buvusios Oranžijos laisvosios respublikos) administracinis centras. Sotų kalba šis miestas vadinamas Mangaungu, kuris reiškia „vietą, kurioje gyvena gepardai“.
Miestas įkurtas sausoje plynaukštėje, 29° pietų platumos ir 26° rytų ilgumos, 1395 m virš jūros lygio. Mieste gyvena apie 369 tūkst. gyventojų, Mangaungo savivaldybėje – 645 455 gyventojai. Prie miesto yra oro uostas.
Istorija
Nors istoriškai Blumfonteinas buvo afrikanerių gyvenvietė (pirmasis čia fermą turėjo Johannes Nicolaas Brits, gimęs 1790 m.), jį oficialiai 1846 m. įkūrė britų armijos majoras Henry Douglas Warden. Tai turėjo būti britų postas Trasnoranžo regione, kuriame tuo metu gyveno įvairios tautų grupės, įskaitant Kapo kolonijos trekbūrus, grikus ir basotus.
Nuo 1854 iki 1902 metų miestas buvo Oranžijos laisvosios valstybės sostinė.
Blumfonteinas buvo 1889 metų Blumfonteino konferencijos vieta, kur buvo bandoma užkirsti kelią antrajam Anglų-būrų karui.
1890 metais Didžiosios Britanijos pajėgos užėmė miestą. Buvo įkurta didžiulė koncentracijos stovykla, kurioje buvo kalinami būrų moterys ir vaikai. Šioje stovykloje žuvo apie 28 000 moterų ir vaikų. 1890 metais nutiestas geležinkelis, jungiantis miestą su Keiptaunu.
Vilniaus šv. Jono Krikštytojo ir šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčia
thumb|250px|Bažnyčios vargonai su [[Stanislovas Moniuška|Stanislovo Moniuškos biustu]]
Blumfonteinas
Istorija
1902–1910 m. miestas buvo Oranžinės upės kolonijos administracinis centras, o po to – Oranžijos Fristeito sostinė (dabartinis Fristeitas).
Vilniaus šv. Jono Krikštytojo ir šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčia
'''Vilniaus šv. Jono Krikštytojo ir šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčia''' (sutrumpintai vadinama Šv. Jonų bažnyčia) stovi Vilniaus senamiestyje, Vilniaus universiteto teritorijoje. Turi gotikos, baroko ir klasicistinių bruožų. Mišios laikomos lietuvių kalba. Bažnyčios varpinė (1610 m.) yra aukščiausias Vilniaus senamiesčio statinys (69 m).
Istorija
Prie buvusių svarbiausių gatvių sankryžos 1387–1426 m. pastatyta mūrinė gotikinė pirmoji parapinė bažnyčia. Ji pradėta statyti Jogailos iniciatyva. XV a. ir 1530 m. degė. 1566–1571 m. klebonavo žymus teisininkas Petras Roizijus. 1571 m. kovo 11 d. Žygimantas Augustas bažnyčią atidavė jėzuitų įsteigtai Vilniaus kolegijai. Bažnyčios rekonstrukcijai 1571 m. prie Riešės jėzuitams paskirtas molingas sklypas plytinei pasistatyti. Perstatant bažnyčią išlaikyta gotikinė architektūra, pastatas prailgintas į gatvės pusę, sumūryta nauja plati presbiterija su apėjimu apie altorių ir trisienė absida.
Blumfonteinas
Sportas
Blumfonteine 2010 m. vyko XIX pasaulio futbolo čempionatas.
Vilniaus šv. Jono Krikštytojo ir šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčia
Istorija
1600–1610 m. pastatyta mūrinė varpinė. Bažnyčia gerokai apgriauta 1655 m. per karą su Maskva; įgriuvo skliautai. Netrukus suremontuota. 1700 m. rekonstruotas choras, įsigyti nauji vargonai. 1702 m. Švedijos kariai išsivežė sidabrinius liturginius reikmenis.
1737 m. bažnyčia sudegė, išsilydė varpai. Atstatant fasadas ir frontonas įgavo vėlyvojo baroko formas. Po 1737 m. gaisro paaukštinta varpinė. Dar degė 1741 ir 1748 m. Sudegusios bažnyčios rekonstrukcijos projektas architekto Jono Kristupo Glaubico. 1743–1754 m. freskas tapė J. Salmanas. 1756–1758 m. perstatymui vadovavo T. Žebraukas. Nuo 1773 m. bažnyčia priklausė universitetui.
Raimundas Mikalčius
Raimundas Mikalčius (g. 1943 m. balandžio 10 d. Raseinių apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Vilniaus šv. Jono Krikštytojo ir šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčia
Istorija
1827–1828 m. Karolis Podčašinskis gotišką pietų fasado portalą pakeitė klasicistiniu. Tuo metu nugriauta aukšta mūro siena, skyrusi bažnyčią ir varpinę nuo gatvės. Per šį remontą pakeistas vidus, užtinkuota daug freskų, nugriauti prie kolonų buvę altoriai. 1840–1842 m. vargonininkavo kompozitorius Stanislovas Moniuška. 1888–1889 m. remontuota bažnyčia, 1903 m. – varpinė.
1899 m. bažnyčioje pastatytas memorialinis paminklas Adomui Mickevičiui, 1901 m. – Antoniui Edvardui Odinecui, Stanislovui Moniuškai, 1908 m. – Vladislovui Sirokomlei (skulptorius Pijus Velionskis), 1917 m. – Tadui Kosciuškai (skulptorius ir architektas Antanas Vivulskis). 1915 m. į Rusiją išvežti 3 varpai. 1917 m. Vokietijos kareiviai išplėšė metalines vargonų dalis.
Raimundas Mikalčius
Biografija
1961 m. baigė Raseinių vidurinę mokyklą, 1974 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
Vilniaus šv. Jono Krikštytojo ir šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčia
Istorija
1940–1942 m. bažnyčia tarp lietuvių garsėjo ugningais, patriotiniais kunigo Alfonso Lipniūno pamokslais. Jį 1943 m. naciai išvežė į Štuthofo koncentracijos stovyklą. 1948 m. vasarą bažnyčia uždaryta.
Raimundas Mikalčius
Biografija
Dirbo Raseinių rajono laikraštyje „Naujas rytas“. 1967–1977 m. Kelmės rajono laikraščio „Komunistinis žodis“ skyriaus vedėjas, 1977–1987 m. – atsakingasis sekretorius, 1987–1990 m. – redaktoriaus pavaduotojas. 1990–2004 m. – Kelmės rajono laikraščio „Bičiulis“ vyriausias redaktorius, UAB „Roseba“ vadovas.
Vilniaus šv. Jono Krikštytojo ir šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčia
Istorija
1949 m. daugiau kaip 5000 bažnyčioje rastų knygų perduota Knygų rūmams, o inventorius, meno vertybės – įvairioms organizacijoms, „Tiesos" redakcijai. Keli baldai, paveikslai pateko į Istorijos ir etnografijos muziejų. Dalis inventoriaus, kitų vertybių išvogta, sugadinti vargonai, apnaikinti altoriai. Bažnyčioje įrengtas popieriaus sandėlis. 1963 m. bažnyčia perduota universitetui. 1964–1979 m. restauruota (archit. Romano Jalovecko projektas). 1979 m. įrengtas Mokslo muziejus.
1989 m. restauruotos šv. Onos ir Marijos paguodos koplyčių freskos. 1990 m. bažnyčia grąžinta tikintiesiems, atkurta parapija, 1991 m. liepos 11 d. pašventinta. 2000 m. baigti ir pašventinti didieji vargonai. Jie turi 64 registrus ir yra didžiausi Lietuvoje. Vargonus padirbo UAB Vilniaus vargonų dirbtuvė.
Juozas Mikutavičius
Juozas Mikutavičius (g. 1941 m. lapkričio 25 d. Pramezio kaime, Prienų rajono savivaldybė) – choro dirigentas, pedagogas, kultūros vedėjas.
Vilniaus šv. Jono Krikštytojo ir šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčia
Architektūra
thumb|230px|left|Varpinė thumb|230px|Vidus
Bažnyčia halinė, trinavė, su 7 koplyčiomis prie šoninių navų. Vakarų kumpinis fasadas barokinis. Šoniniai fasadai iš dalies išlaikė gotikines formas ir konstrukcijas. Yra 10 altorių. Skliautai kryžminiai. Prie bažnyčios stovi 69 m aukščio 5 tarpsnių mūrinė barokinė varpinė.
Juozas Mikutavičius
Biografija
1960–1961 m. Alytuje lankė chorvedžių kursus (diriguoti mokė P. Bagdonavičius). Nuo 1964 m. iki 1969 m. choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. V. Ūselis), o 1973 m. – 1978 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Barausko klasė).
Vilniaus šv. Jono Krikštytojo ir šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčia
Socialinė veikla
Iki XIX a. bažnyčioje, be pamaldų, vykdavo įvairūs susirinkimai, disputai, vaidinimai, būdavo iškilmingai sutinkami LDK kunigaikščiai. Iki 1737 m. sakyti lietuviški pamokslai. 1913 m. leistos lietuviškos gegužinės pamaldos, tačiau, lenkams pakėlus triukšmą, uždraustos. 1993 m. rugsėjo 5 d. joje lankėsi popiežius Jonas Paulius II.
Juozas Mikutavičius
Biografija
Nuo 1961 m. – Leipalingio (Lazdijų r.) kultūros namų meno vadovas, subūrė mišrųjį chorą ir vokalinių ansamblių, surengė koncertų. 1964 m. – 1966 m. – Lazdijų rajoninių kultūros namų direktorius, įvairių kultūrinių renginių organizatorius. 1967 m. – 1971 m. Lazdijų vaikų muzikos mokyklos direktorius, vaikų choro (kartu su mokytoju Z. Uksu) vadovas. 1971 m. – 1980 m. Lazdijų rajono kultūros skyriaus vedėjas, muzikinio gyvenimo organizatorius. Nuo 1972 m. iki 1980 m. vadovavo Lazdijų profsąjungų ir rajoninių kultūros namų mišriesiems chorams. 1975 m. ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms parengė kultūros namų mišrųjį chorą, konkursuose laimėjo prizinių vietų. 1976 m. suorganizavo kamerinį mišrųjį chorą, su kuriuo prizinių vietų pelnė respublikiniuose konkursuose, surengė koncertų savo ir kituose rajonuose, 1977 m. koncertavo Lenkijoje, o 1979 m. – Vengrijoje. J. Mikutavičius – Lazdijų rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas. Jo iniciatyva 1974 m. Kapčiamiestyje pradėti rengti kompozitoriaus Č. Sasnausko tarprajoniniai chorų festivaliai įgavo ir platesnį skambesį.
Vilniaus šv. Jono Krikštytojo ir šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčia
Paminėjimai šaltiniuose
Jėzuitų istorikas kunigas Naramovskis savo knygoje „Facies rerum sarmaticarum et lituanorum“ aprašė, kaip iš bažnyčios dvi savaites mirusiųjų palaikai buvo vežami už Rūdninkų vartų ir verčiami į iškastą duobę prie Šv. Stepono bažnyčios.
Juozas Mikutavičius
Biografija
Apsigyvenęs Vilniuje, J. Mikutavičius 1980 m. tapo Lietuvos mokslinio metodinio kultūros centro (dabar – Lietuvos nacionalinis kultūros centras) direktoriaus pavaduotoju, nuo 1986 m. – direktorius. Be pagrindinio darbo, vadovavo ir chorams. 1982 m. pradėjo vadovauti Vilniaus kailių pramonės gamybinio susivienijimo mišriajam chorui – jį parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei.
Nuo 1986 m. buvo Lietuvos žemės ūkio ekonomikos instituto mišriojo choro meno vadovas ir dirigentas – su juo dalyvavo 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje.
Būdamas Lietuvos liaudies kultūros centro direktoriumi, J. Mikutavičiaus daug nuveikė organizuodamas dainų šventes, chorų sąskrydžius, festivalius ir kitus svarbius kultūrinius renginius Lietuvoje. Taip pat jis palaiko ir puoselėja chorų bei kitų meno mėgėjų kolektyvų konkursų senas gražias tradicijas. Atgavus Lietuvos nepriklausomybę, J. Mikutavičius vadovavo 1990 m. I Lietuvos tautinės dainų šventės rengimo darbams. 1993 m. jo iniciatyva įkurtas Pasaulio lietuvių dainų šventėms Lietuvoje remti fondas – nuo 1996 m. šio fondo direktorius. Jam buvo patikėta suorganizuoti 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventę Kaune ir Vilniuje – buvo šios šventės direktorius. Šias pareigas jis atliko ir rengiant 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventę Vilniuje. Yra Lietuvos chorų sąjungos narys.
J. Mikutavičius pasižymi tolerantiškumu ir toliaregiškumu, nuoširdumu ir geranoriškumu kiekvienam į jį besikreipiančiam kultūros ir meno darbuotojui. Jis atlieka labai svarbų, neįkainojamą darbą palaikant ir puoselėjant mūsų krašto senąsias chorinio dainavimo tradicijas, taip pat pačius gražiausius, įspūdingiausius Lietuvos kultūros renginius – tautos dainų šventes.
Sūnus – Marijonas Mikutavičius.
Pašulių apylinkė
Pašulių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Rumšiškių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kaišiadorių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Miežonių apylinkės.
Indijos vyrų žolės riedulio rinktinė
Indijos vyrų žolės riedulio rinktinė – komanda, atstovaujanti Indijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Indijos žolės riedulio federacija.
Buniuškiai
Buniuškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kriaunų.
Verpstiškoji plempė
Verpstiškoji plempė (Collybia fusipes) – baltikinių šeimos nevalgomas grybas. Dar vadinamas Verpstakote plempe ir Agaricus fusipes.
Panašios rūšys: kartais supainiojama su juodakote ugniabude (Flammulina velutipes) labai geru valguomuoju grybu.
Išvaizda
Kepurėlė 3 – 8 cm skersmens, mėsinga, iš pradžių iškili, vėliau paplokščia, dažnai su buku gūbreliu. Jai būdinga netaisyklinga forma ir purvinai rausvai ruda spalva. Kotas 4 – 9 cm ilgio, tamsiai rausvai rudos spalvos, kietas, iš pradžių pilnaviduris, vėliau tuščiaviduris, dažnai kreivas, padengtas gilių išilginių vagelių, verpstiškas, apačioje turi šaknelių pavidalo išaugas. lakšteliai platūs reti, skirtingo ilgio, tarpusavy sujungti plonyčiais lakšteliukais. Trama kieta balta, neturi beveik jokio skonio ir kvapo.
Spalvos ir formos kaita: ant balsvų arba tramos spalvos lakštelių ilgainiui atsiranda rausvai rudi taškeliai. Kotas iš pradžių pilnaviduris ir akytas, vėliau tuščiaviduris, suplotas ir persisukęs.
Šilutės profesinio mokymo centras
Šilutės profesinio mokymo centras – profesinio mokymo įstaiga, teikianti pirminį ir tęstinį profesinį mokymą. Įmonės kodas 190965375. Steigėjas Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerija. Mokykloje vykdomas antrojo, trečiojo ir ketvirtojo ISCED 97 lygmens profesinis mokymas. Taikomos formaliojo pirminio ir tęstinio profesinio mokymo programos su įprasta vyraujančia dalykine specializacija, derinant teorinį bei praktinį ugdymą. Mokymas teikiamas ne jaunesniems, kaip 14 metų asmenims. Programos trukmė yra 1-4 metai. Veikia mokyklos skyrius Žemaičių Naumiestyje.
Istorija
1897 m. atsidarė pirmoji dvimetė žemės ūkio mokykla, veikusi iki 1914 m. 1947 m. Hugo Šojaus dvare buvo atidarytas Kretingos žemės ūkio mokyklos sodininkystės-daržininkystės skyrius. Nuo 1950 m. pradėjo veikti Šilutės brigadininkų ir ūkvedžių mokykla, kurioje buvo organizuojami 10 mėnesių kursai kolūkių ūkvedžiams ir brigadininkams. Vėliau keitėsi mokymo įstaigos pavadinimai:
Modelis
thumb|right|250px|Vilniaus [[Lietuvos valdovų rūmai|Žemutinės ir Aukštutinės pilių modelis]] Modelis – įvairiose disciplinose, tai realaus reiškinio, proceso, struktūros, sistemos abstrakcija. Modelyje paliekamos tik tos savybes, kurios svarbios sprendžiamai problemai. Modelis gali būti tiek fizinis, tiek virtualus. Modeliui kurti gali būti naudojami modeliavimo įrankiai. Modelis visada kuriamas tam tikru tikslu.
Kadangi modelis kuriamas modeliavimo kalba, tai jos specifikacija vadinama metamodeliu.
Pogarenda
Pogarenda  – buvęs kaimas Varėnos rajone, Marcinkonių seniūnijos pietuose, šalia Lietuvos ir Baltarusijos valstybinės sienos, 15 km į pietus nuo Marcinkonių. Tai viena labiausiai į pietus nutolusių Lietuvos vietų. Kaimą iš visų pusių supa Gudų giria, pietiniu pakraščiu prateka Katra. Toliau į šiaurės rytus prasideda Čepkelių raistas, o kaimas įeina į rezervato teritoriją. Pogarenda pasiekiama miško keliuku iš Musteikos, kuri nutolusi 7,5 km į šiaurės vakarus.
thumb|left|240px|Pogarendos kaimavietė. Elektros stulpas, menantis kaimą thumb|left|240px|Tado Ivanausko obelynas thumb|left|240px|Karaliaus šulinys Klodzių Brade (naujasis)
Barbora iš Celės
thumb|240px|Zigmantas ir Barbora pasirodo Konstancos susirinkime
Pogarenda
2 km nuo Pogarendos, Kodzių Brade yra taip vadinamas „Karaliaus šulinys“. Pasak legendos (kuri sueiliuota Pogarendos girininko Antano Dzevočkos) iš šio šulinio gėręs karalius Vladislovas IV Vaza. XX a. pab. šulinys atkurtas naujoje vietoje.
Barbora iš Celės
Barbora iš Celjės (g. tarp 1390 ir 1395 m. – m. 1451 m. liepos 11 d. Melnike, Čekijoje) – Vengrijos ir Čekijos karaliaus ir Šventosios Romos imperatoriaus Zigmanto Liuksemburgo antroji žmona.
Kilmė
Barbora buvo imperatoriaus Zigmanto draugo Celjės grafo Hermano II ir Šaunbergo grafaitės Onos duktė. Barbaros seneliai iš tėvo pusės buvo Celjės grafas Hermanas I ir Katerina Kotromanič, greičiausiai Elžbietos Kotromanič sesuo. Seneliai iš motinos pusės buvo Šaunbergo grafas Henrikas III ir Uršulė iš Giorco.
Pogarenda
Istorija
XIX a. Pogarenda buvo apyrubė Gardino apskrities Beržtų valsčiuje. Pogarendoje dažnai mėgdavo lankytis gamtininkas Tadas Ivanauskas. 1936 m. jis kartu su Stanislovu Uškevičiumi čia įveisė obelyną.
Barbora iš Celės
Kilmė
Hermano brolis Vilhelmas buvo vedęs Lenkijos karaliaus Kazimiero Didžiojo dukterį Oną, su kuria susilaukė dukters taip pat Onos; šioji 1402 I 29 ištekėjo už Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Jogailos. Tuo būdu, antroji Zigmanto ir antroji Jogailos žmona buvo tikros pusseserės, o pirmoji Zigmanto žmona Marija ir pirmoji Jogailos žmona Jadvyga, abi Vengrijos karalaitės, buvo tikros seserys.
Pogarenda
Istorija
Tarpukariu šalia Pogarendos buvo nutiestas siaurasis geležinkelis („Prancūzkelis“) miško medienai išvežti, jungęs Marcinkonis su dabartine Baltarusijos teritorija.
Barbora iš Celės
Kilmė
Barboros tėvas Hermanas II, būdamas uošviu tiek Zigmantui, tiek Jogailai turėjo svarbią reikšmę šių valdovų tarpusavio santykiuose iki 1410 m. Žalgirio mūšio, nes padėjo sutrukdyti Zigmantui stoti į karą prieš Jogailą Teutonų Ordino pusėje.
Pogarenda
Istorija
Kaime veikė Katros girininkija. Apylinkėse plytėjo karinis poligonas, besidriekęs link Gardino. Nuošalias vietoves aplink Pogarendos kaimą pamėgę vilkai. Kaimui sunykus, vilkų gaujų pėdsakus žiemą galima aptikti pačioje kaimavietėje. Sausumos sąsmauka, ant kurios stovėjo Pogarenda, vilkai gali judėti tarp Čepkelių raisto ir Musteikos miškų.
Barbora iš Celės
Gyvenimas
Barbora su Zigmantu buvo sužieduota 1401 m., o ištekėjo 1408 m. Zigmantui tapus imperatoriumi 1414 XI 8 buvo vainikuota. Su Zigmantu turėjo dukterį Elžbietą, kuri buvo vienintelė Zigmanto paveldėtoja ir ištekėjo už imperatoriaus Albrechto II. Barbora matė ir savo vaikaičius Oną, Elžbietą ir Vladislovą.
Drauge su vyru dalyvavo 1414 m. pabaigoje vykusiame bažnytiniame susirinkime Konstance. Ten ją matęs vokiečių kronikininkas Tomas Prišuchas giria jos grožį ir grakštumą, o jo amžininkas Aeneas Sylvius prie to dar prideda, kad ji buvusi savo vyrui labai neištikima, nes „neištikimas vyras atpalaiduojąs ir žmoną nuo ištikimybės“. Vėlesnieji rašytojai vaizduoja Barboros moralinį ištvirkimą, išlaidumą, atsidavimą pramogos ir intrigoms. Barbora aktyviai dalyvavo savo kraštų politiniame gyvenime. Nepaisant giminystės ryšių su Lenkijos karaliumi, ji visą laiką buvo nedraugiška Lenkijai. 1412 m. ji drauge su vyru dalyvavo pasitarimuose su Jogaila ir jo žmona Ona Lubovlėje, Spišo krašte, Silezijoje, kur stengėsi pakenkti Lenkijos interesams. 1429 m. ji su Zigmantu dalyvavo garsiajame Lucko suvažiavime, svečiuose pas didįjį kunigaikštį Vytautą.
Pogarenda
Istorija
1986 m. Pogarendos gyventojai iškeldinti dėl plečiamo karinio poligono (dalis persikėlė į Lietuvą, dalis – į Baltarusiją). 1992 m. Pogarenda įtraukta į Čepkelių rezervatą.
Barbora iš Celės
Gyvenimas
Šeimyninis gyvenimas su Zigmantu buvo triukšmingas. Pasak Zigmanto biografą Eberhardą fon Vindeką, Zigmantas ją 1419 m. išvarė į tyrlaukius netoli Grosverdeno dvaro drauge su dukterimi Elžbieta ir į namus neįsileido pusantrų metų. Su ja Zigmantas susitaikė tik 1421 m. antrojoje pusėje. Zigmanto viešpatavimo pabaigoje Barbora aktyviai dalyvavo intrigose nukreiptose prieš jos žentą, Austrijos kunigaikštį Albertą, jos dukters Elžbietos vyrą, siekdama neleisti jam paveldėti Zigmanto Liuksemburgiečio valdomų kraštų. Kartu su savo broliu Fridrichu ir sūnėnu Ulrichu Cilli Barbora susitarė su Čekijos utrakvistų partijos vadovais neprileisti prie Čekijos sosto karšto kataliko kunigaikščio Alberto. Vietoje to jie norėjo priversti Zigmantą Čekijos sostą atiduoti vienam iš Jogailaičių – Vladislovui arba Kazimierui, tikėdamasi už išrinktojo karaliumi jaunikaičio pati ištekėti. Tai turėjo būti atlyginimas jai už suteiktą pagalbą.
Pogarenda
Istorija
2017 m. Pogarendos kaimas oficialiai panaikintas, jo žemes prijungiant prie Musteikos.
Barbora iš Celės
Gyvenimas
Paskutinėmis imperatoriaus Zigmanto gyvenimo savaitėmis Barbora buvo suimta ir įkalinta Bratislavoje, o išleista tik po jo mirties. Kartu buvo suimti ir jo brolis bei sūnėnas, tačiau jie greitai iš suėmimo pabėgo. Išsivadavusi iš arešto Barbora su visais turtais atvyko į Lenkiją. Apie Barboros buvimą Lenkijoje šaltiniai nurodo skirtingas versijas. Pagal Dlugošą 1438 m. nuvykusi į Lenkiją Barbora buvo garbingai priimta ir gavusi iš karaliaus valdyti Sandomierą.
Vienintelė Barboros duktė Elžbieta mirė už ją anksčiau – 1442 m. gruodį.
Pogarenda
Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 41 žmonės, iš kurių 39 buvo užrašyti lenkais, 1 baltarusiu ir 1 lietuviu.
Mpasa
Mpasa  – upė pietryčių Gabone; Ogovės dešinysis intakas. Prasideda Batekės plynaukštėje, netoli sienos su Kongo Respublika. Teka daugiausia į šiaurės vakarus. Įteką į Ogovę ties Fransviliu.
Pagrindinis intakas – Ndžumu.
Pelė mažylė
Kūnas oranžiškai rudas, pilvas gelsvai baltas. Kūno ilgis 45-70 mm, svoris 4,5-10 g. Snukutis trumpas. Ausys nedidelės, prie klausos angos yra stambi triskiautė odos raukšlė, kuri esant reikalui, uždaro klausos kanalą. Uodega beveik tokio ilgio kaip kūnas. Uodega raumeninga, pritaikyta apsivynioti apie augalų stiebus ir plonas šakutes.
Lietuvoje dažna. Gyvena laukuose, pievose, paupiuose, kur yra tankių aukštų žolių ir krūmų. Rutulio formos gūžtą įsirengia ant augalų stiebų ir šakučių 50-100 cm aukštyje. Rudenį ir žiemą dažnai gyvena javų ir šiaudų kūgiuose.
Malikas
Malikas – karalius arabų ir susijusiose semitų ir musulmonų tautose. Tai arabiškas monarcho titulas, kuris, skirtingai, negu emyras ar sultonas, verčiamas į užsienio kalbas kaip karalius. Saudo Arabijos, Jordanijos, Maroko malikai vadinami karaliais, o pačios šalys malikijos (arab. مملكة‎‎; mamlakah) – karalystėmis.
Etimologija
Arab.ملك, malik reiškia 'karalius'. Šis žodis pateko į daug kalbų su panašiomis prasmėmis. Malik 'karalius' yra vienas iš Alacho vardų. Afganistane ir dalyje Pakistano malik reiškia 'genties vadas'. Malekeh reiškia 'karalienė'. Hebrajų žodis melech (מלך)irgi reiškia 'karalius', kaip ir finikiečių žodis moloch, kuriuo vadintas dievas Molochas.
Moteriškas variantas Malika arba. Žodis malik vartojamas ir kaip musulmoniškas vardas. Pvz., į islamą atsivertęs Maikas Taisonas pasivadino Malik Abdul Aziz.
Karalystės
Malikai valdė valdas, vadintas mamlaka, nors mamlakas valdė ir valdovai neturėję maliko titulo, pvz., Sahib al-Mamlaka. Puštūnai malikais vadino genčių vadus.
Kartais teigiama, kad karalystės yra nearabiška valdymo forma, tačiau ir dabar yra keletas arabų karalysčių:
Senosios karalystės
ملك Malik Malik Malik Malik (prénom) Malik Malik Малик
Lomenių apylinkė
Lomenių apylinkė (arba Luomenių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Jonas Ališauskas
Jonas Ališauskas (g. 1945 m. sausio 21 d. Tumakaimis, Jūžintų valsčius) – Lietuvos gydytojas akušeris ginekologas, biomedicinos mokslų daktaras, ginekologinės echoskopijos pradininkas Lietuvoje.
Julio dos Santos
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2004 m. balandžio 28 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur trečiosiose rungtynėse išrinktas geriausiu rungtynių žaidėju.
Jonas Ališauskas
Biografija
1972 m. baigė Vilniaus universitetą. 1981 m. medicinos mokslų kandidatas. 1977 m. stažavo Zagrebo ir Skopjės universitetų Moterų klinikose.
Nuo 1972 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1990–1993 m. Akušerijos ir ginekologijos katedros vedėjas; nuo 1986 m. docentas. 1993–2004 m. Vilniaus universitetinės Raudonojo Kryžiaus ligoninės direktoriaus pavaduotojas, 2004–2013 m. Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų Centro filialo Moters fiziologijos ir patologijos centro direktorius. Nuo 2013 m. Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų Akušerijos ir ginekologijos centro vyr. specialistas ginekologijai.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo pagrindinė kryptis – perinatalinė medicina, vaisiaus normalaus ir patologinio augimo diagnostika, vaisiaus ir naujagimio subrendimo ir fizinio išsivystymo diagnostika. Į klinikinę praktiką 1977 m. įdiegė ultragarsinę diagnostiką, choriono biopsiją, transabdominalinę amniocentezę. Pirmasis Lietuvoje 1986 m. atliko intrauterinį kraujo perpylimą vaisiui. Su A. Arlauskiene ir N. Drazdiene vienas kordocentezės pradininkų Lietuvoje. 1998–2004 m. Vilniaus krašto akušerių ginekologų draugijos valdybos pirmininkas. Parašė daugiau kaip 70 mokslinių straipsnių.
Gintautas Umaras
Gintautas Umaras (g. 1963 m. gegužės 20 d. Kaune) – Lietuvos dviračių treko dviratininkas, pasaulio ir olimpinis čempionas.
Biografija
Prisidėjo atkuriant Lietuvos tautinį olimpinį komitetą. 1988–1992 m. buvo LTOK viceprezidentas. 1992–1996 m. Lietuvos dviračių sporto federacijos prezidentas, nuo 2009 m. – viceprezidentas.
Vilniaus jachtklubas
Vilniaus jachtklubas (Trakai)|300px|miniatiūra
Vilniaus jachtklubas – Vilniuje įkurtas jachtklubas.
Istorija
Vilniaus jachtklubo steigiamasis susirinkimas įvyko 1926 m. sausio 19 d. Vilniuje. Jachtklubo nariai buriavo Trakų ežeruose. 1930 m. buriuotojams buvo perduota dalis Trakų pusiasalio ir pastatytas naujas jachtklubo pastatas. 1939 m. Lietuvai atgavus Vilniaus kraštą, Vilniaus jachtklubas su visu inventoriumi buvo perduotas Šaulių sąjungai. Po Antrojo pasaulinio karo Trakai tapo pagrindine buriavimo baze. Naudojantis išlikusiu prieškario inventoriumi buvo ruošiam­i pirmieji pokario buriuotojai, vyko Lietuvos buriavimo čempionatai. Vėliau įkurtas Vilniaus Žalgirio jachtklubas.
Latvių raudonieji šauliai
Latvių raudonieji šauliai – bolševikų atraminė karinė jėga, suvaidinusi reikšmingą vaidmenį Rusijos pilietiniame kare.
Istorija
Latvių šaulių pulkai buvo pradėti formuoti I Pasaulinio karo pradžioje latvių savanorių iniciatyva. 1916 m. latvių šauliai sudarė 9 pulkus, dvi brigadas, apimančias 35 000 karių. 1917 m. juose dėl karo nesėkmių, Rusijos karinės vadovybės nesugebėjimo apginti nuo Vokietijos puolimo Latvijos teritorijos, apskritai sunkios padėties Rusijos imperijoje ir kt. latvių šauliai buvo stipriai paveikti bolševikinės agitacijos.
Latvių raudonieji šauliai aktyviai dalyvavo Spalio perversme, verčiant Laikinąją vyriausybę, kontroliavo visus pagrindinius geležinkelio mazgus ir tokiu būdu blokavo bet kokias Laikinajai vyriausybei ištikimų junginių pastangas pasiekti Petrogradą. Vladimiras Leninas nepasitikėjo rusų karinių pajėgų daliniais, todėl pavedė latvių bolševikams atsiųsti į Petrogradą latvių šaulius ginti bolševikų valdžios.
Iš pradžių buvo suformuotos elitinės latvių šaulių pajėgos, kurios nuo 1917 m. gruodžio ėmė saugoti Smolnį. Vėliau jos buvo perkeltos į Maskvą. Latvių šauliai 1918 m. balandžio mėnesį tapo pirmuoju nuolatiniu Raudonosios armijos junginiu – Latdivizija, sudaryta iš 9 pulkų ir techninių dalinių. Latdivizijoje buvo apie 18 000 karių. Latvių šaulių įgulos buvo laikomos beveik visuose Rusijos politiniuose ir strateginiuose centruose.
1918 m. balandžio mėnesį latvių šauliai likvidavo anarchistų organizacijas Maskvoje ir Petrograde, liepos 7 d. Maskvoje per trumpą laiką užgniaužė kairiųjų eserų maištą, remiamą rusų armijos dalinių. Netrukus jie susidorojo su dešiniųjų eserų sukilimais Petrograde, Jaroslavlyje, Rybinske, Murome ir kitur. Vėliau latvių raudonieji šauliai dalyvavo kovose dėl Tarybinės Latvijos sukūrimo.
1919 m. rudenį grįžusi į Rusiją Latdivizija, sustiprinta ir pertvarkyta, su nauju įniršiu stojo į kovą prieš baltuosius generolus. 1919 m. spalį prie Maskvos ėmė artintis A. Denikino armija. V. Lenino paraginti Latdivizijos daliniai puolė fronto centre. Dvi savaites trukusiame mūšyje latvių šauliai pralaužė fronto liniją, taip lemtingai prisidėdami prie A. Denikino sutriuškinimo. Šauliai suvaidino reikšmingą vaidmenį atremiant generolo N. Judeničiaus puolimą. Latdivizija dalyvavo kovose ir prieš generolą P. Vrangelį.
Latdivizija buvo oficialiai išformuota 1921 m., maždaug 11 000 jos karių grįžo į Latviją ir tapo jos piliečiais. Tačiau dalis šaulių liko Tarybų Rusijoje. Čia apskritai ligi 1937 m. J. Stalino represijų tarybinė latvių bendruomenė buvo tokia didelė, jog turėjo savo kultūrinį gyvenimą. Veikė daugiau nei 200 latviškų mokyklų, daug latvių klubų, kultūros centrų, bibliotekų, mėgėjiškų teatro trupių. Latvių teatrus buvo galima rasti Maskvoje, Leningrade, Smolenske. Latvių komunistai sudarė neproporcingai didelį partijos, valstybės ir kariuomenės vadovų procentą. Latvių komunistai turėjo savo atstovus TSKP CK ir Politbiure, Liaudies komisarų taryboje. Tarybinių oro pajėgų, armijos, karinės žvalgybos ir civilinės gynybos vadų didelė dalis buvo latvių generolai.
1936–1937 m. J. Stalino inicijuota teroro banga beveik visiškai sunaikino latvių karinę ir partinę vadovybę. Daug latvių kolektyvinių ūkių, egzistavusių Rusijoje, buvo surusinti, kai kurie latviai iš baimės surusino savo pavardes. Buvo uždarytos visos latvių organizacijos.
Melagiškės apylinkė
Melagiškės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Batakių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Tauragės rajonui. 1954 m. prijungta Akstinų apylinkė, Molupio apylinkė ir dalis Joniškės apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Melagiškės apylinkė prijungta prie Batakių apylinkės ir Kunigiškių apylinkės.
Toliejai
Toliejai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės rytus nuo Molėtų. Čiulėnų seniūnijos ir Toliejų seniūnaitijos centras. Yra uždaryta Čiulėnų pagrindinė mokykla ir Čiulėnų paštas (LT-33049), Toliejų biblioteka.
miniatiūra|left|Gatvė miniatiūra|left|Laisvalaikio zona thumb|left|Toliejų reginys nuo bokšto
Butuanas
Butuanas  – miestas Filipinuose, Mindanao salos šiaurėje, prie Agusano upės žiočių ir Butuano įlankos; Agusano provincijos centras. 337 tūkst. gyventojų (2015 m.). Prekybos uostas (išvežama mediena, arbata, kanapės, riešutai, kopra). Pro Butuaną eina Sarigau–Davao plentas. Oro uostas. Medžio apdirbimo, maisto pramonė. Plėtojamas turizmas.
Toliejai
Istorija
XIX a. Toliejai – kaimas Vilniaus apskrityje, Molėtų valsčiaus Molėtų seniūnijoje.
Sovietų laikais Toliejuose dirbo Čiulėnų kolūkio administracija (pirmininkas K. Rakauskas). Buvo didelis kiaulininkystės kompleksas. Šiuo metu jis iš dalies sugriautas, liko tik kelios veikiančios fermos.
Boholis
thumb|300px|[[Šokolado kalvos Boholyje]] Boholis  – sala centriniame Filipinų salyne, Boholio jūros Visajų salų grupėje. Plotas 3865 km². 1,137 mln. gyventojų. Su gretimomis salomis (Panglao, Lapino ir kt.) sudaro Boholio provinciją. Boholio sąsiauris skiria Boholį nuo Sebu salos. Krantus supa koraliniai rifai. Paviršius kalnuotas (didžiausias aukštis 870 m); yra unikalių karstinių formų (Šokolado kalvos). Kalnai apaugę drėgnaisiais pusiaujo miškais. Pakrančių žemumose auginama kukurūzai, ryžiai, cukranendrės, kokosinės palmės, bananai. Veisiami galvijai. Kasama mangano ir vario rūdos. Didžiausias miestas (ir uostas) – Tagbilaranas (79 600 gyv., 2002 m.).
Bunokiškės
Bunokiškės – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Smilgių.
Aleksandras Alimovas
Aleksandras Alimovas (, g. 1933 m. kovo 19 d. Leningradas) – Rusijos hidrobiologas, biologijos mokslų daktaras.
Biografija
1963 m. baigė Leningrado universitetą. 1977 m. biologijos mokslų daktaras, 2000 m. Rusijos mokslų akademijos tikrasis narys, 2002 m. Lietuvos mokslų akademijos užsienio narys.
Nuo 1960 m. dirba Rusijos mokslų akademijos zoologijos institute, nuo 1987 m. Gėlųjų vandenų biologijos laboratorijos vadovas, 1995–2006 m. šio instituto direktorius; nuo 1995 m. profesorius.
Nuo 1994 m. Rusijos mokslų akademijos Biologijos skyriaus biuro narys, nuo 1995 m. Sankt Peterburgo mokslinio centro prezidiumo narys, Rusijos mokslų akademijos Hidrobiologų draugijos prezidentas, Gyvūnų apsaugos tarybos pirmininkas.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų pagrindinės kryptys – hidrobiontų ekologija, vandens ekosistemų produktyvumo teorija. Jo garbei 2004 m. pavadintas asteroidas Alimov. Paskelbė apie 230 mokslinių straipsnių.
Komanda
Komanda – du ar daugiau žmonių, kurie siekdami bendro tikslo veikia kartu, daro vienas kitam įtaką. Tradiciškai organizacijose būna dviejų tipų komandos: formalios ir neformalios. Nors šiandien yra komandų, kurios turi bruožų, būdingų abiem tipams.
Neformalios komandos
Neformalių komandų susikuria visur, kur tik susiburia žmonės ir tarpusavyje nuolat bendrauja. Neformalios grupės atlieka keturias pagrindines funkcijas:
Formalios/Neformalios komandos
Komandos, turinčios abiem tipams būdingų bruožų, negali būti priskiriamos kuriam nors iš anksčiau išvardytų tipų. Tokios mišrių bruožų turinčios komandos dar gali būti skirstomos į:
Karolinos sala
thumb|250px|Siauras sąsiauris, skiriantis Karolinos atolo saleles Karolinos sala, Karolinos atolas (Caroline Atoll) arba Tūkstantmečio sala (Millennium Island) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Linijinių salų grupės rytuose, priklauso Kiribačiui. Plotas 3,76 km².
Geografija
Atolas išsidriekęs šiaurės-pietų kryptimi, sudarytas iš 39 salelių ir siauros lagūnos. Salos ilgis 9 km, plotis 2 km, aukštis 6 m. Lagūnos gylis 5-7 m. Atole išsaugoti pirmykščiai tropiniai miškai. Sala paskelba biosferos rezervatu. Auga didžiosios ratiklės, kokospalmės, morinidos, krūmynai. Saloje peri Onychoprion fuscatus žuvėdros, didžiosios fregatos. Karlinos atole yra viena didžiausių pasaulyje kokosinių krabų populiacijų. Lagūnoje yra tridaknų, krabų atsiskyrėlių, žaliųjų vėžlių.
Istorija
Salą pirmieji atrado polineziečiai, jie Nako salelėje buvo įkūrę šventyklą ir kaimelį. 1606 m. Karolinos atolą pasiekė pirmasis europietis, portugalas Pedro Fernandes de Queirós, 1795 m. kapitono William Robert Broughton ekspedicija salai suteikė Karolinos vardą. 1846 m. Taičio kompanija saloje įsteigė kopros rinkėjų gyvenvietę, bet dėl mažo finansavimo kopros gavyba nutrūko. 1868 m. atolas buvo paskelbtas JK valda, įkurta gyvenvietė. Ji gyvavo iki 1904 m., kai gyventojai persikėlė į Niuę. XX a. pr. vėl salą bandyta apgyvedinti, vystyti kopros ir guano gavybą, bet gyventojai apleido atolą. Nuo 1979 m. Karolinos sala priklauso Kiribačiui. Sala tebėra negyvenama, čia lankosi kopros rinkėjai, mokslininkai, turistai.
Tūkstantmečio sala
Po 1995 m. datos keitimosi linijos ribų pakeitimo Karolinos atolas tapo sausumos teritorija, pirmąja pasitinkančia naujus metus (neskaitant Antarktidos). Sala pirmoji pasitiko naująjį tūkstantmetį, į salą susirinko daug turistų, vyko šventė, reportažus iš salos rodė visame pasaulyje.
McDonnell-Douglas MD-11
McDonnell Douglas MD-11 yra trijų variklių, nuo vidutinio iki ilgo nuotolio plataus korpuso keleivinis, komercinis, reaktyvinis lėktuvas. Pagamintas McDonnell Douglas ir vėliau Boeing Commercial Airplanes.
Alfonsas Mikulskis
Alfonsas Mikulskis (1909 m. spalio 14 d. Deglėnų k., Pušaloto valsč., Panevėžio apskr. – 1983 m. spalio 14 d. Klyvlende, JAV, 1994 m. liepos 2 d. palaikai perlaidoti Rasų kapinėse) – violončelininkas, dirigentas, kompozitorius, kultūros veikėjas, poetas, pedagogas.
Naujosios Kaledonijos vėliava
thumb|right|250px|[[Prancūzijos vėliava – viena iš dviejų oficialių Naujosios Kaledonijos vėliavų]] thumb|right|250px|Antroji oficiali Naujosios Kaledonijos vėliava Oficialiai Naujosios Kaledonijos vėliavos yra dvi – pirmąja laikoma Prancūzijos trispalvė, naudojama nuo 1794 m., antroji – Naujosios Kaledonijos vėliava, įteisinta 2010 m. Naujoji Kaledonija yra viena iš kelių pasaulio valstybių, turinčių dvi oficialias vėliavas.
Alfonsas Mikulskis
Lietuvoje
thumb|150 px|right|Alfonso ir Onos Mikulskių antkapis Rasų kapinėse Iš mažens pasižymėjęs muzikiniais gabumais ir baigęs Joniškėlio vidurinę mokyklą, 1926–1930 m. mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje, o 1930–1937 m. Kauno muzikos mokykloje ir konservatorijoje studijavo violončelę, muzikos pedagogiką ir chorvedybą, 1937–1938 m. pas prof. Juozą Gruodį – kompoziciją. 1941–1943 m. Vilniaus muzikos mokykloje kompozicijos žinias gilino pas Joną Bendorių, o simfoninio dirigavimo mokėsi pas Jeronimą Kačinską.
Naujosios Kaledonijos vėliava
2008 m. šalies vyriausybė pradėjo diskusijas dėl atskiros vėliavos ir himno sukūrimo. Naująja vėliava pasirinkta Nacionalinio Kanakų ir socialistų išsilaisvinimo fronto aljanso vėliava. Buvo nutarta dar dvejus metus oficialia vėliava laikyti Prancūzijos trispalvę, o nuo 2010 m. abi vėliavos tapo oficialiomis.
Naujosios vėliavos simbolika yra tokia: mėlyna spalva reiškia dangų ir vandenyną, supantį Naująją Kaledoniją. Raudona atspindi Kanakų pralietą kraują kovojant už nepriklausomybę. Žalia spalva reiškia šalies žalumą. Geltonas diskas simbolizuoja saulę, o jame pavaizduotas vienas šalies simbolių – Flèche faîtière. Jis laikomas ant kanakų namų ir apsaugo namus nuo blogų sielų.
Alfonsas Mikulskis
Lietuvoje
Gyvendamas Kaune, 1930–1932 m. violančele griežė Kauno radiofono ir Operos simfoniniuose orkestruose, 1930 m. subūrė radiofono vyrų vokalinį oktetą, kuris dainavo per Kauno radiją, surengė viešų koncertų. 1931 m. suorganizavo „Nemuno“ vyrų chorą, kurio koncertą su vyrų oktetu, solistais ir simfoniniu orkestru 1931 m. iš Kauno transliavo Baltijos ir Skandinavijos šalių radiofonai. Vyrų oktetas įdainavo 3 plokšteles.
Platų muzikinės veiklos barą A. Mikulskis išvarė Klaipėdos krašte. 1932 m. buvo pakviestas Klaipėdos krašto Giedotojų draugijos chorų vyr. dirigentu ir Centrinio mišriojo choro Klaipėdoje vadovu. Organizavo Mažosios Lietuvos dainų šventes Juodkrantėje, Šilutėje, per Jonines Rambyne, buvo 1933 ir 1938 m. Klaipėdos krašto dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas.
Jačiūnų apylinkė
Jačiūnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Alfonsas Mikulskis
Lietuvoje
1935 m. subūrė Klaipėdos šaulių rinktinės vyrų chorą, kuris dainuodavo per radiją. Abu chorai daug koncertavo Lietuvoje ir Latvijoje. Mišrusis choras pajėgė atlikti sudėtingesnius kūrinius: Stasio Šimkaus kantatą „Atsisveikinimas su tėvyne“, Jurgio Karnavičiaus kantatą „Užugirio pasaka“, Juozo Tallat-Kelpšos „Meno dainą“, Juozo Gruodžio „Žvejus“, Juozo Žilevičiaus „Anoj pusėj ežero“, Stasio Šimkaus „Vėjo dukrą“, „Oželį“, „Tu pasakyki man, saulužėle“ ir kt. 1938 m. dainų šventei Klaipėdoje parengė 83 dalyvių Giedotojų draugijos mišrųjį chorą ir 40 dalyvių Šaulių rinktinės vyrų chorą. Varžybose vyrų choras pelnė pirmą vietą, o mišrusis – antrą.