cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juškaičių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis apardytas arimų, jo šiaurinis galas nukastas žvyrui. Aikštelė dirvonuoja, šlaituose vietomis auga lapuočiai. Piliakalnis datuojamas II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 33000 m².
Gyvenvietė
Piliakalnio papėdėse, 1,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė. 300 m į šiaurės rytus yra Pabambių kapinynas.
Felipe Calderón
Felipė Kalderonas (Felipe de Jesús Calderón Hinojosa; g. 1962 m. rugpjūčio 18 d. Morelijoje) – 56-asis Meksikos prezidentas, ėjęs šias pareigas 2006–2012 m.
Jam šias pareigas 2006 m. rugsėjo 5 d. suteikė Federalinių Rinkimų Tribunolas. Nacionalinio judėjimo partijos (konservatyvioji partija) kandidatas Kalderonas įveikė Demokratinės Revoliucijos partijos atstovą Andrés Manuel López Obrador.
Rinkimų batalijos
Prezidento rinkimų naktį, Kalderono rinkimų štabas paskelbė, kad jis laimėjo rinkimus. Tą patį padarė ir Lopeso Obradoro štabas. Galutiniuose rinkimų komisijos rezultatuose paskelbta, kad laimėjo Kalderonas, tačiau tik 233 831 balų persvara iš beveik 30 mln. balsų. Obradoro remėjai pradėjo protesto akcijas, nes perskaičiavus 90 % biuletenių aiškiai pirmavo jų kandidatas. Rinkimų Komisija buvo apkaltinta biuletenių falsifikacija. Obradoro remėjai susirėmė su policija Meksiko centre. Galiausiai Federalinių Rinkimų Tribunolas, sudarytas iš kompetetingų narių, patvirtino prezidentu Felipę Kalderoną.
CS Sedan Ardennes
Sedano „Ardennes“ – Prancūzijos futbolo klubas iš Sedano.
Žaidėjai
🇲🇱 Djibril Sidibé
Krasnodaro Lokomotiv-Kuban
Krasnodaro „PBK Lokomotiv-Kuban“  – Rusijos krepšinio klubas, įsikūręs Krasnodaro mieste. Pavadintas pagal Kubanės upę, tekančią pro Krasnodarą.
Klubas buvo įkurtas 1946 m., kaip Mineralinių Vandenų „Lokomotiv“. 2003 m. klubas persikėlė į Rostovo prie Dono. 2009 m. klubo vadovybė paskelbė persikelianti į Krasnodarą dėl finansinių ir infrastruktūros problemų.
2022 m., prasidėjus karui Ukrainoje, komanda pašalinta iš Europos taurės.
Romanas Martavičius
Romanas Martavičius (g. 1945 m. lapkričio 25 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius elektronikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1968 m. baigė Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialą. 1997 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
1970–1987 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto, 1987–1990 m. – Kauno politechnikos instituto Vilniaus fakulteto, nuo 1991 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (dab. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, 2000–2004 m. VGTU Elektronikos fakulteto Radioelektronikos katedros, nuo 2004 m. Elektroninių sistemų katedros vedėjas ir Atvirojo kodo instituto direktorius. Nuo 1998 m. profesorius. 1982–1983 m. dirbo mokslinį darbą Vokietijoje, 2000 m., 2004 m. skaitė paskaitas Drezdeno, 2003 m., 2006 m. Viurzburgo-Šveinfurto, 2005 m. Gelzenkircheno taikomųjų mokslų universitetuose. Nuo 2002 m. Tarptautinio elektrotechnikos ir elektronikos inžinierių instituto (IEEE) narys.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – planariųjų mikrojuostelinių lėtinimo sistemų modeliavimas, jų projektavimo ir eksperimentinio tyrimo automatizavimas, plačiajuosčių kreipiamųjų sistemų kūrimas, skaitmeninių signalų apdorojimas, žmogaus smegenų išeminio insulto sričių kompiuterinėse tomogramose automatinio aptikimo ir analizavimo būdai. Paskelbė daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių. 9 išradimų autorius.
Verdinė
Verdinė – viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Papilio, Biržų girios pietiniame pakraštyje, prie Serbentos upelio ir Akmenės miško.
Istorija
1960-1992 m. Kraštų tarybinio ūkio kaimas.
Talino Kalev (legendinis krepšinio klubas)
Talino Kalev – legendinis Estijos krepšinio klubas.
Iki iširimo (2005 m.) klubas 7 kartus tapo Estijos lygos čempionu, kartą triumfavo TSRS čempionate bei kartą laimėjo Estijos nacionalinę taurę.
Dėl finansinių sunkumų klubas 2005 m. iširo, tačiau jau nuo kito sezono legendinį klubo vardą paėmė kita Talino komanda.
FK Dinamo-93 Minsk
Istorija
1993 m. įkurtas kaip klubo Dinamo Minsk dukterinė komanda. savo laiku žaidė Aukščiausioje lygoje. Vėliau buvo išformuota.
Lingailiai
Lingailiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, į pietus nuo Rėkyvos mikrorajono, prie Dukto miško. Kaimo laukais teka Šimša.
thumb|left|220px|Senieji Lingailiai
Akmenynė (Šakiai)
Akmenynė – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Tubelių, prie kelio. Pro kaimą teka Siesartis, piečiau plyti Agurkiškės miškas.
Plaukuotasis beržas
(Ehrh.) Regel
Plaukuotasis beržas (Betula pubescens) – beržinių (Betulaceae) šeimos, beržų (Betula) genties lapuočių medžių rūšis.
Matmenys
Kiek mažesnis už Lietuvoje natūraliai paplitusį karpotąjį beržą. Įprastai užauga 10-20 m aukščio, nors pasitaiko ir iki 30 m aukščio, bet šaltame klimate, šiaurės regionų kalnuotose vietovėse užauga vos 4-5 m aukščio. Kamieno skersmuo iki 70 cm, Olandijoje žinomas augantis 2 m kamieno apimties plaukuotasis beržas.
Amžius
Trumpaamžis medis, išgyvena iki 120 metų amžiaus.
Požymiai
Tai lapus metantis medis. Jo šakų laja nenusvyranti, kuo skiriasi nuo kito savaime augančio Lietuvoje karpotojo beržo. Tošis balta, lygi, su tamsiomis horizontaliomis dėmelėmis, tik senų liemenų ties pažeme tošis suaižėja. Ūgliai rausvai rudi, apvalūs, jauni gausiai plaukuoti, vėliau pliki be karpučių. Pumpurai žalsvai rudi, kiaušiniškai kūgiški, truputį atspurę, lipnoki 4-7 mm ilgio. Žirginėliai 3-6 cm ilgio, geltoni, piesteliniai žirginiai apie 1,5 cm ilgio, žali statūs – visi pasirodo anksti pavasarį prieš sulapojant, jie apdulkinami vėjo. Subrendę žirginiai 2-3 cm ilgio ir 1 cm skersmens. Žydi gegužės pradžioje. Lapkočiai ir jauni lapai plaukuoti, vėliau jų viršus ryškiai žalias, plikas, apačia šviesiai žalia, tik pagysliais ir gyslų šakumose lieka plaukų kuokštelių. Lapai 2-6 cm ilgio ir 1,5-5 cm pločio, kiaušiniški, kraštai pjūkliški, viršūnė kiek nusmailėjusi, jų pamatas suapvalėjęs su 5-7 poromis gyslų. Vaisius – vienasėkliais, 1-4 cm ilgio ir 5-7 mm pločio sparnuotas riešutėlis (sparneliai 1,5-2 kartus platesni), kuris sunoksta rugpjūtį – rugsėjo mėnesiais, išsiaižo iki žiemos.
Paplitimas
Paplitęs beveik visoje Europoje, vakarų Sibiro miškuose, Kaukazo kalnuose. Jų populiacija išplitusi toli į Arkties regioną, kur neauga jokie kiti lapuočiai. Toli Arkties regione augantys plaukuotieji beržai paprastai žemi su kreivais kamienais. Plaukuotojo beržo porūšis Betula pubescens subsp. tortuosa įžymus tuo, kad tai vieninteliai medžiai augantys Islandijoje ir Grenlandijoje, kurie užauga iki 13 m aukščio.
Paplitimas Lietuvoje
Tai vietinė Lietuvos medžių rūšis, gana gausiai paplitusi Lietuvoje, nors už karpotąjį beržą ir retesnė. Pagal 2005 metų duomenis beržynai (kartu su karpotaisiais beržais) Lietuvoje sudarė 20,2 proc. bendro medynų ploto ir jų plotas plečiasi.
Augavietės
Plaukuotieji beržai – mezohigroitai-higroitai, tai yra pusiau drėgnų-šlapių vietų (miškų, pievų) augalai, labiau toleruoja rūgščius pelkinius, ne tokius derlingus dirvožemius negu karpotieji beržai. Plaukotieji beržai nevengia ir nuolat užmirkusių dirvožemių. Taip pat tai šviesiamėgis augalas. Kalnuotose Žemės vietovėse auga iki 830 m aukščio altitudėse.
Savybės
Atsparus šalčiams. Dauginasi sėklomis ir atžalomis, tai yra atželia iš kelmuose esančių miegančiųjų pumpurų.
Pumpuruose yra 0,2–5 proc eterinio aliejaus, dervų, askorbino rūgšties, cukraus, saponinų, organinių rūgščių, rauginių ir mineralinių medžiagų, lapuose 280 mg proc. askorbino rūgšties, 5-9 proc rauginių medžiagų, iki 3,2 proc. saponinų, 0,04–0,05 proc. eterinio aliejaus. 1000 sėklų sveria 0,15-0,25 g.
Liaudies medicina
Plaukuotasis beržas yra svarbus liaudies medicinoje augalas nuo eilės ligų. Vaistinei žaliavai renkami neišsiskleidę beržo pumpurai anksti pavasarį, o lapai skinami kol jauni ir kvapūs – žydint medžiui. Jie džiovinami gerai vėdinamoje patalpoje, kur nepatenka tiesioginiai saulės spinduliai, kaimuose tam tinka namų ar ūkinių pastatų pastogės.
Sula
Per parą iš suaugusio medžio vidutiniškai gali pribėgti 4,4 kg sulos. Anksti pavasarį plaukuotame berže esanti sula turi antisklerozinių medžiagų, stiprina ir gaivina organizmą. Suloje yra obuolių rūgšties, cukraus (gliukozės, fruktozės), vitamino C, kalio, kalcio, magnio ir kitų mineralinių medžiagų. Konservuota beržo sula nepraranda vertingų savybių. Ją gali gerti visi, tik diabetu sergantys – saikingai. Sula tirpdo susikaupusius kepenuose akmenis (dažniau fosfatinės ir karbonatinės kilmės) šlapimtakiuose, skatina šlapimo išsiskyrimą. Ja, kartu su kitais preparatais gydoma akmenligė, angina, avitaminozė, egzema, bronchitas, furunkuliozė, mažakraujystė, podagra. Iš beržo medienos gautas degutas veikia mikrobus ir jis yra daugelio tepalų bei linimentų sudedamoji dalis.
Pavadinimas
Mokslinio, lotynų kalba pavadinimo autorius Jakob Friedrich Ehrhart, gyvenęs 1742–1795 metais. Lietuvoje kartais dar vadinamas beržu pašepėliu.
Gariūnų tiltas
Gariūnų tiltas – tiltas per Nerį Vilniuje. Tiltas pastatytas 1986 m. Ilgis yra 170 m ar 163 m, o plotis 35,32 m.
Dėl prastos tilto būklės 2011 m. birželį prasidėjo jo rekonstrukcijos darbai. Tiltas buvo sutvirtintas, antikorozinėmis dangomis padengtos visos metalinės konstrukcijos, atnaujinta hidroizoliacija, visiškai pakeista tilto danga, įrengti nauji turėklai, pastatyti apšvietimo stulpai.
Bėkėšas (miestas)
Bėkėšas  – miestas Vengrijos pietryčiuose, Bėkėšo medėje, 10 km į šiaurę nuo Bėkėščabos, prie Tisos intako Kerešo. 21,7 tūkst. gyventojų (2001 m.). Per miestą eina Bėkėščabos-Debreceno kelias. Mašinų gamyba, metalo ir medžio apdirbimas, maisto pramonė, statybinių medžiagų gamyba. Verčiamasi amatais (pynimas iš vytelių). Kurortas (terminės versmės). Katalikų bažnyčia (pastatyta 1795 m.), graikų ortodoksų bažnyčia.
Istorija
Miestas ir pilis minima nuo XIII a.
Bernard Darniche
Bernardas Darniche (1942 m. kovo 28 d.) – buvęs prancūzų ralio pilotas. 1976 ir 1977 m. laimėjo Europos ralio čempionatą, o 1976 ir 1978 m. laimėjo Prancūzijos ralio čempionatą, vairuodamas Lancia Stratos HF. Jam priklauso daugiausiai laimėtų Korsikos ralio rekordas, kurį jis pasiekė laimėjęs 1970, 1975, 1977, 1978, 1979 ir 1981 m. ralius. Šį rekordą jis dalinasi su tiek pat Korsikos ralių laimėjusiu Didieriu Aurioliu.
Pasaulio ralio čempionate debiutavo 1973 m. ir laimėjo Maroko ralį, o Alpių ralyje užėmė antrąją vietą.
1979 m. jis taip pat laimėjo Monte Karlo ralį. Šiame ralyje pasiekęs rekordą, kaip daugiausiai kartų laimėjęs Col de Turini greičio ruožą – 1 600 m aukščio Alpių kalnų perėja, kuria paprastai lenktyniaujama naktį.
Pasaulio ralio čempionato pergalės
! Nr. ! Ralis ! Sezonas ! Šturmanas ! Automobilis
Azerbaidžanas olimpinėse žaidynėse
Azerbaidžanas olimpinėse žaidynėse kaip nepriklausoma valstybė dalyvavo aštuonis kartus. Valstybė debiutavo 1996 m. ir nuo to laiko dalyvauja visose žaidynėse.
1952–1988 m. laikotarpiu Azerbaidžano sportininkai atstovavo Tarybų Sąjungos rinktinę, o 1992 m. suirus TSRS, šalies sportininkai varžėsi bendroje jungtinėje komandoje, kurią sudarė visos buvusios Tarybų Sąjungos respublikos, išskyrus Baltijos šalis. 1992 m. šalis įkūrė savo olimpinį komitetą. Po metų jis buvo pripažintas IOC.
GVC Wageningen
Vageningeno GVC – Nyderlandų futbolo klubas iš Vageningeno.
Fobas (palydovas)
Atradimas
thumb|left|200px|Teleskopas, kuriuo atrastas Fobas Anglų rašytojas Džonatanas Sviftas (1667–1745), 1726 m. išleisto kūrinio „Guliverio kelionės“ trečiojoje dalyje aprašo skraidančią Laputos salą, kurios astronomai labai tiksliai nuspėję Marso palydovų skaičių ir orbitas. Kūrinys išleistas daugiau nei prieš šimtą metų iki Marso palydovų atradimo.
Fobą 1877 m. rugpjūčio 18 d. US Naval Obervatory Vašingtone atrado amerikiečių astronomas Asafas Holas. Tai įvyko apie 9 val. 14 min. Grinvičo laiku. Tas pats astronomas atrado ir kitą Marso palydovą Deimą.
Pavadinimą šiam palydovui pasiūlė Henris Madanas (1838–1901) iš Itono koledžo (D. Britanija).
Fobą iš arti nufotografavo Mariner 9 (1971 m.), Viking 1 (1977 m.), Fob 2 (1988 m.), Mars Global Surveyor (1998 ir 2003 m.) ir Mars Express (2004 m.) kosminiai aparatai.
Orbitos charakteristikos
thumb|left|200px|Fobo apskriejimas Fobas orbita aplink Marsą apskrieja greičiau, nei Marsas apsisuka apie savo ašį. Jis pateka planetos vakaruose, tolygiai juda dangaus skliautu ir po 4 val. 15 min. (arba mažiau) nusileidžia rytuose. Tai įvyksta du kartus per dieną kas 11 val. 6 min. Fobas yra taip arti Marso paviršiaus, kad jo neįmanoma stebėti esant planetoje už 70,4° platumos (Fobas čia būna žemiau horizonto).
Tokia artima Marsui Fobo orbita reiškia, kad Fobas galimai „nukris“ ant planetos paviršiaus arba bus sunaikintas. Apskaičiuota, kad per 100 metų Fobas 1,8 metru priartėja prie Marso ir per 50 milijonų metų jis pasieks Marso paviršių arba suskils ir taps planetos žiedais.
Žiūrint iš Fobo, Marsas būtų 6400 kartų didesnis ir 2500 kartų ryškesnis nei Žemė, žiūrint į ją iš Mėnulio.
Fizinės charakteristikos
Fobas yra nesferinės figūros, jo matmenys 27 × 21,6 × 18,8 km. Turi nemažai kraterių, kurių didžiausias Stickney krateris, pavadintas mergautinės Fobo atradėjo žmonos pavarde. Fobas išraižytas griovių ir ruožų, panašių į kanjonus, kurie yra 30 m gylio, 100–200 m pločio ir iki 20 km ilgio.
Fobas yra tamsus dangaus kūnas, manoma, kad jis sudarytas iš C-tipo medžiagų, kurių pagrindas anglis. Jis panašus į C-tipo asteroidus iš asteroidų žiedo, esančio tarp Marso ir Jupiterio planetų. Be viso to, Fobo tankis yra per mažas, kad jis būtų gryna ir ištisinė uola. Manoma, kad jis sudarytas iš uolų ir ledo. TSRS kosminis aparatas Fob 2 aptiko silpną bet nuolatinį dujų iš Fobo išsiskyrimą. Deja, Fob 2 buvo prarastas prieš nustatant šių išsiskiriančių medžiagų sudėtį. Iš paskutinių Mars Global Surveyor nuotraukų nustatyta, kad Fobo paviršius padengtas apie 1 metro storio dulkių sluoksniu, panašiu į Mėnulio.
Labiausiai tikėtina, kad Fobas yra asteroidas iš Saulės sistemos asteroidų žiedo, kuris pateko į Marso gravitacijos lauką.
Julius Tamošiūnas (1926)
Julius Tamošiūnas (1926 m. gegužės 15 d. Žadavainiuose, Utenos apskritis – 1995 m. sausio 18 d. Kaune) – Lietuvos periodinės spaudos bibliografas.
Biografija
Mokėsi savarankiškai, vėliau baigė penkias Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijos klases, o šeštąją – Utenos gimnazijoje. 1944 m. mobilizuotas į rusų kariuomenę, tačiau ties Švenčionėliais iššoko iš traukinio, buvo pašautas, slapstėsi. 1945 m. suimtas, nuteistas kalėti Vorkutos lageriuose. Į Lietuvą grįžo 1956 m. Dirbo Lentvario „Kaitros“ gamykloje, Lentvario kilimų fabrike. 1957 m. eksternu baigė Kauno S. Nėries vidurinę mokyklą. Mokėsi Kauno politechnikos instituto vakariniame Statybos fakultete, bet nebaigė. Dirbo saugumo technikos inžinieriumi statybos organizacijose.
Laisvalaikiu rinko lietuviškus spaudinius. Aktyviai dalyvavo Lietuvos žurnalistų sąjungos, Žmogaus teisių gynimo asociacijos, liaudies menininkų, Knygos mėgėjų ir kitų draugijų veikloje. Tapė Lietuvos peizažus, rašė eilėraščius.
Palaidotas Daugailių kapinėse.
CSU Voința Sibiu
CSU Voința Sibiu
Klubas įkurtas 2007 m., kai kiti klubai iš Sibiu (Sibiu „Inter“ ir Sibiu „Șoimii“) buvo išformuoti ir susikūrė naujasis klubas.
„Voința“ pradėjo nuo Liga V ir sparčiai kilo pakopomis. Netrukus iškopė į Liga II, o joje užėmė ketvirtą vietą ir galimybę dalyvauti Liga I.
Vieną sezoną rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje, bet užėmė 16 vietą surinkę 32 taškus. Po sezono perkelti į žemesnį divizioną.
2012–2013 m. sezone rungtyniavo Liga II, bet po 11 turų „Voința“ pasitraukė iš čempionato dėl didžiulių skolų.
LSS Voința Sibiu
Vėlesniais metais (2013 m.) įkurtas klubas LSS Voința Sibiu, kuris naudojo „Voința“ žymenį.
Naujasis klubas pasirašė partnerystės sutartį su Scherer verslo grupe bei Emanuel Jobs & Schreibservice Fam.
Stadionas
Namų rungtynes žaidė Sibiu miesto stadione. Stadionas talpino 12,3 tūkst. žiūrovų, o danga – natūralios vejos (žolė).
Tadas Vrublevskis
thumb|Mokslų akademijos biblioteka Vilniuje
Tadas Vrublevskis (lenk. Tadeusz Wróblewski, 1858 m. lapkričio 8 d. Vilniuje – 1925 m. liepos 3 d. Vilniuje) – teisininkas, advokatas, Lietuvos visuomenės ir politinis veikėjas.
Biografija
Dirbo advokato padėjėju Petrapilyje, o po tėvų mirties 1891 m. grįžo į Vilnių. Gyveno paveldėtame bute Universiteto g. 9, tėvai čia buvo sukaupę didelę biblioteką. Iš tėvų paveldėtas santaupas ir iš advokato praktikos gaunamas pajamas skyrė tos bibliotekos rinkiniams gausinti. T. Vrublevskiui pavyko sukaupti Lietuvos istorijai ir Vilniaus miesto praeičiai vertingas knygas, senuosius rankraščius, dokumentus, žemėlapius, planus, fotografijas, atvirukus, taip pat rinko raižinius, paveikslus ir kitus muziejinius eksponatus. 1907 m. jis įsigijo grafų Pliaterių biblioteką su meno rinkiniu.
Sukaupė didelę masonų ložės kolekciją – iš Henriko Taturos, gyvenusio Minske, palikimo, 1909 m. iš Rusijos mokslų akademijos akademiko, rusų teatro veikėjo, rašytojo Ivano Jelagino (1725–1794 m.) palikimo, o 1913 m. – iš Vitebsko kolekcionieriaus Vaclovo Fedorovičiaus našlės Emilijos Fedorovič, iš prelato Michalo Dulskio, Dominyko Moniuškos, Vilniaus universiteto profesoriaus Jono Volfgango Bartolomiejaus Bieniovskio rinkinių. Rinkiniuose buvo visas komplektas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės masonų ložių ženklų, tarp jų visų 7 laipsnių lietuviškų ložių ženklai, kitų vietovių masonų ložių ženklai, atspaudai, medaliai, „Narsus lietuvis“ ložės įstatų projekto rankraštis, apeigų taurė. 1899 m. pats įkūrė ir iki 1914 m. vadovavo promasoniškai Neošubravcų draugijai.
Visuomenėje didėjo nepasitenkinimas carine politika, teismuose daugėjo politinių bylų. T. Vrublevskiui daugelyje iš jų teko dalyvauti. Jis pagarsėjo kaip skriaudžiamųjų gynėjas. 1905–1907 m. revoliucijos metu gynė per 400 teisiamųjų, bet ypač pagarsėjo leitenanto Piotro Šmito byloje. Jo kolekcijoje buvo leitenanto Šmito portretas.
Nuosekliai pasisakė prieš vienos tautos išskirtinumą, reikalaudamas pavergtoms tautoms autonominių teisių. Palaikydamas federalinės valstybės idėją, kaip nuoseklus demokratas, Pirmojoje ir Trečiojoje Rusijos Valstybės Dūmose gynė Lietuvos, Baltarusijos, Ukrainos, Lenkijos teritorijų ir tautų valstybinį savarankiškumą. 1910 m. žurnalo „Visuomenė“ bendradarbis.
Kai Vilnius ir Vilniaus kraštas buvo prijungtas prie Lenkijos, išliko lietuvių gynėjas, palaikė juos daugelyje teisminių bylų.
1922 m. vienbalsiai buvo priimtas Lietuvių mokslo draugijos garbės nariu. Draugijoje, taip pat ir jos organizuotuose aukštuosiuose mokslo kursuose skaitydavo paskaitas iš Vilniaus ir Lietuvos istorijos.
Dar 1912 m., siekdamas Vilniuje įkurti viešąją biblioteką, buvo įsteigęs Eustachijaus ir Emilijos Vrublevskių bibliotekos draugiją, kuri po 10 metų buvo pertvarkyta į Vrublevskių mokslinės pagalbos draugiją. 1913 m. vasario 13 d. draugijai T. Vrublevskis perleido kolekciją, kurią sudarė apytikriai 65 000 tomų knygų, 3000 graviūrų, daugiau nei 100 žemėlapių ir planų, daug įvairaus pobūdžio dokumentų ir rankraščių, taip pat paveikslų, skulptūrų, numizmatikos rinkinių. 1925 m. sutiko bibliotekos rinkinius perduoti Vilniaus miesto globai, tačiau iškėlė sąlygą, kad ši biblioteka jokiomis aplinkybėmis neturi būti išvežta ar išblaškyta. Baigiantis deryboms dėl bibliotekos, T. Vrubvlevskis mirė.
John Tavener
Seras Džonas Kenetas Taveneras (, 1944 m. sausio 28 d. – 2013 m. lapkričio 12 d.) – britų kompozitorius, žinomas dėl itin gausios kūrybos religine tematika (The Protecting Veil, Song for Athene, The Lamb ir kt.).
Džonas Taveneras išgarsėjo sukūręs kantatą „Banginis“ (The Whale), kuri buvo atlikta 1968 m. Tada jaunasis kompozitorius pavadintas „metų muzikiniu atradimu“ („The Guardian“) bei „vienu iš geriausių savo kartos kūrėjų“ („The Times“). Per visą savo karjerą jis tapo vienu žinomiausių bei populiariausių savo kartos kompozitorių: violončelininko Styveno Iserlio įrašytas kūrinys „Apsauganti skraistė“ (The Protecting Veil) tapo bestseleriu, „Atėnės daina“ (Song for Athene) skambėjo per Princesės Dianos laidotuves, o Paolo Sorentino filmo „Didis grožis“ garso takelis praturtintas Tavernero kūriniu „Avinėlis“ (The Lamb). 1977 m. kompozitorius atsivertė į stačiatikybę, sėmėsi įkvėpimo ortodoksinėje muzikos ir mistikos tradicijoje. 2000 m. Dž. Tavenerui buvo suteiktas sero vardas už muzikinius nuopelnus, kompozitorius laimėjo Ivor Novello apdovanojimą.
Biografija
1961–1975 m. jis dirbo vargonininku ir choro vadovu Šv. Jono presbiterijonų bažnyčioje (dab. Šv. Morkaus koptų bažnyčia) Kensingtone. Dž. Taveneras muzikos mokėsi Highgate mokykloje (Highgate School), ten pradėjo kurti muziką ir koncertavo kaip pianistas. Nuo 1962 m. jis studijavo Londono karališkojoje muzikos akademijoje, atsisakydamas atlikėjo pianisto karjeros ir atsidėdamas kompozicijai.
1968 m. Džonas Taveneras išgarsėjo sukūręs kantatą „Banginis“ (The Whale), kurios premjera įvyko debiutiniame kamerinio orkestro London Sinfonietta koncerte.
Lingiškė
Lingiškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1,5 km į vakarus nuo Šilalės. Kaimas išsidėstęs palei krašto kelią. Seniūnaitijos centras. Aukščiausias kaimo taškas – 116,8 m.
John Tavener
Biografija
1974 m. vedė graikę šokėją Victoria Maragopoulou, tačiau santuoka truko vos aštuonis mėnesius.
1977 m. perėjo į Rusijos ortodoksų (stačiatikių) bažnyčią ; jos mokymas, liturginės tradicijos tapo svarbiausiu inspiracijos šaltiniu. Pirmasis kūrinys, tiesiogiai susijęs su Ortodoksų bažnyčia – „Šv. Jono Auksaburnio liturgija“ (Liturgy of St John Chrysostom, 1977) anglų kalba.
Nuo atsivertimo iki gyvenimo pabaigos, Džonas Taveneras išliko atsidavęs krikščionis, tačiau tyrinėjo ir kitas religines (ypač hinduizmo, islamo) bei muzikines tradicijas. Viename interviu kompozitorius teigė: „Visa tai, ką sukūriau, yra griežta, kone asketiška, ortodoksiško tonalumo apribota muzika; reikia, bent jau muzikos atžvilgiu, tapti universalesniu, išmėginti kitus atspalvius, kitokią retoriką“.
1991 m. vedė Maryanna Schaefer, kartu su ja susilaukė trijų vaikų. Per visą gyvenimą Taveneras kentėjo nuo įvairių sveikatos problemų (patyrė keletą širdies smūgių bei operacijų ), 1990 m. jam diagnozuotas Marfano sindromas, dėl kurio kompozitorius buvo išskirtinai aukštas ir liesas. Kompozitorius mirė 2013 m. lapkričio 12 d. savo namuose, būdamas 69 metų.
Kūrybos stilius
Visą gyvenimą Tavenerą kaip kompozitorių inspiravo įvairūs dvasiniai tekstai, vaizdiniai, išskirtinės asmenybės: studijuodamas kompoziciją jis patyrė sero Lennoxo Berkeley įtaką per suteiktą poeziją (J. Donne „Dieviškieji sonetai“, The Divine Sonnets), o jo mokytojas Davidas Lumsdaine’as atvėrė kelius šiuolaikinei kūrybai bei supažindino su moderniosios muzikos retorika. Ankstyvajai Tavenero muzikai įtakos turėjo I. Stravinskio muzika, ypač kompozicija „Canticum Sacrum“ ; taip pat O. Mesiano muzika – jo ekstazės, transo estetika. Vėlesniajai muzikai būdingas minimalizmas: tam tikras muzikos „retumas“, naudojami kraštutiniai registrai, būdingas tonalumas. Taveneras kompozitorių Arvo Piartą vadino „gimininga siela“ dėl panašių religinių įsitikinimų bei abiejų pamėgto muzikinio audinio skaidrumo. Abu kompozitoriai, taip pat Henrykas Goreckis, siejami su „mistinio minimalizmo“ atšaka: jų kūryba išsiskiria ne tik išraiškos priemonėmis (ilgai tęsiami garsai, pauzės, repetityvumas, tam tikras paprastumas), bet ir akivaizdžia krikščioniškos ar kitos religinės tradicijos įtaka.
Dar jam tebesant presbiterijonų bažnyčios nariu, jį išskirtinai domino šventųjų gyvenimai bei kūryba (Šv. Kryžiaus Jono poezija, vėliau, Šv. Teresės iš Lizjė gyvenimas ). Stiliui įtakos turėjo pažinta Rusijos bei Graikijos kultūra. Perėjęs į stačiatikybę, ilgą laiką Taveneras ieškojo griežtai tradicinio, „teisingo“ skambesio, vėliau, susipažinęs bei pradėjęs bendradarbiauti su ortodoksų vienuole motinėle Thekla (ši tapo jo dvasine palydėtoja) kompozitorius pradėjo kurti laisvesnę, ortodoksų tradicijos inspiruotą, bet nebūtinai griežtai ortodoksinę muziką. Ilgą laiką įkvėpimo šaltiniu tapdavo šventieji paveikslai (ikonos), ypač tie, kurie vaizduoja Dievo motiną. Baigiantis amžiui kompozitorius pradėjo entuziastingai domėtis, pirmiausia, Indijos muzika, todėl „Lamentations & Praises“ (2001) laikomas paskutiniu grynai stačiatikybės įkvėptu kūriniu. Supratęs, jog visos religijos yra nepaprastu būdu tarpusavyje susijusios („Šydas tapo nežymus – nebėra jokio šydo („skraistės“)“ ), Taveneras pradėjo sėkmingai jungti skirtingų religinių tradicijų elementus.
Kūriniai
Džonas Taveneras buvo labai produktyvus kompozitorius, sukūręs apie 300 kompozicijų:
Akmenynė (Švenčionys)
Akmenynė (arba Akmenyčia) – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Švenčionių.
Vladas Mongirdas
thumb||260px|right|thumb|Pirmojo lietuviško vaidinimo „Amerika pirtyje“ organizatoriai ir vaidintojai. Vladas Mongirdas stovi pirmas iš kairės. Vladas Jonas Mongirdas (, 1877 m. gegužės 6 (18) d. Notiškės palivarke, Kartenos vls., Telšių aps., Kauno gub. – 1960 m. sausio 23 d. Kėdainiuose) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, Wadwicz (Žuvų) herbo atstovas, gydytojas, rašytojas, Lietuvos kariuomenės karys savanoris, Sibiro tremtinys.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos bajorų Mongirdų giminės Mišučių šakos. Tėvas Jonas Viktoras Benediktas Mongirdas. Motina Olimpija Šalkauskaitė. Brolis Vytautas Juozapas Mongirdas.
Mokėsi Palangos progimnazijoje ir Mintaujos gimnazijoje, dalyvavo lietuvių moksleivių ratelių veikloje. Vėliau Maskvos universitete studijavo mediciną, dalyvavo slaptos lietuviškos studentų draugijos veikloje, buvo jos valdybos pirmininkas.
1899 m. su kitais lietuviais inteligentais pastatė Palangoje pirmąjį lietuvišką spektaklį „Amerika pirtyje“, kuriame vaidino Bekampį. Po šio debiuto Vladas Mongirdas, Augustinas Janulaitis, Stanislava Jakševičiūtė-Venclauskienė ir Povilas Višinskis pasiryžo su šiuo spektakliu aplankyti Liepoją, Mintaują, Šiaulius. 1900 m. sausio mėnesį „Ameriką pirtyje“ jie suvaidino Liepojoje. , tačiau netrukus susigriebę rusų valdžios pareigūnai nebeleido daugiau statyti viešų lietuviškų vaidinimų, atėmė anksčiau išduotą leidimą, o aktyviausius vaidintojus, tarp jų ir studentą Vladą Mongirdą, pasodino į kalėjimą.
Po kiek laiko jis buvo paleistas, tačiau už lietuvišką veiklą nubaustas administracine tvarka ir ištremtas 2 metams į Armavirą (Šiaurės Kaukazas). Iš ten lietuvių laikraščiams rašė eilėraščius ir apysakas, 1904 m. sukūrė dramą „Kovoje už laisvę“. Medicinos studijas tęsė Tomske, o grįžęs iš tremties – baigė 1906 m. Maskvoje.
1914 m. įsikūrė žmonos paveldėtame Aukštadvario dvare, vertėsi gydytojo praktika. Nepamiršo ir visuomeninės veiklos: rūpinosi švietimo, kultūros ir lietuvybės reikalais, išrašinėjo valstiečiams ir platino jų tarpe lietuvišką spaudą, atstovavo Aukštadvario valsčiaus lietuvius 1917 m. rugsėjo 18-rugsėjo 22 d. Vilniaus konferencijoje, kuri išrinko Valstybės Tarybą.
Atkūrus Lietuvos valstybingumą, 1919 m. įstojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę, kartu su provizoriumi Č. Budrevičiumi paruošė mokomąjį leidinį „Apie vidurių šiltinę, kruvinąją ir kolerą. Trumpi praktiški patarimai dezinfekatoriams“, kurį 1919 m. balandžio 12 d. Kaune išleido Vidaus reikalų ministerijos Sveikatos departamentas.
Išėjęs į atsargą, Aukštadvaryje vertėsi gydytojo praktika, augino upėtakius, bendradarbiavo „Lietuvos žiniose“, „Lietuvos ūkininke“ ir kituose spaudos leidiniuose.
Gražina Marija Martinaitienė
Gražina Marija Martinaitienė (1936 m. liepos 8 d. Širvintose – 2022 m. rugpjūčio 16 d. Vilniuje ) – Lietuvos dailės istorikė, kultūrologė.
Biografija
Vyras Marcelijus Martinaitis. 1958 m. baigė lietuvių kalbą ir literatūrą Vilniaus pedagoginaime institute, 1974 m. – dailėtyrą Lietuvos dailės institute, 1979 m. – aspirantūrą Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institute. 1994 m. humanitarinių mokslų daktarė.
Dirbo Lietuvos radijuje, žurnale „Kultūros barai“. 1981–1990 m. Lietuvos dailės instituto Kultūros paminklų sąvado rengimo grupės vadovė, 1990–2002 m. Kultūros ir meno instituto Sakralinės dailės skyriaus vedėja, 2002–2012 m. Kultūros, filosofijos ir meno instituto Bažnytinės dailės skyriaus vyriausioji mokslo darbuotoja.
Biržų geležinkelio stotis
Biržų geležinkelio stotis – buvusi stotis Biržuose, Stoties g. 9a, prie Gubernijos–Biržų geležinkelio. 750 mm vėžės siauruko atšaka Biržuose – XX a. pradžios technikos paminklas, atspindintis siaurojo geležinkelio istorinę raidą Šiaurės Lietuvoje. Biržų mieste yra išlikęs depo ir stoties pastatas, vandentiekio bokštas, geležinkelio atkarpa, lokomotyvas Tu2 su vagonais. Traukinukas eksponuojamas stoties dalyje prie Kęstučio gatvės. Kultūros paveldo objektas (unikalus kodas ), priklausantis siaurojo geležinkelio kompleksui. Akmenimis grįsta stoties aikštė su pastatais, vandens bokštas ir depas su gyvenamuoju namu įsiterpia tarp tankiai apstatytos istorinio miesto dalies, suteikdami jam papildomą vertę. Geležinkelio kompleksas yra vienas iš lankytinų objektų mieste.
Istorija
Biržus geležinkelis pasiekė 1922 m., kai vokiečių įpusėta Gubernijos–Pasvalio siaurojo geležinkelio linija buvo pailginta iki Biržų ir nutiesta Petrašiūnų–Linkuvos atšaka. Tai buvo pirmasis siaurojo geležinkelio ruožas, nutiestas savomis Lietuvos valstybės lėšomis. 1938 m. pastatytas naujas depas.
Alkojus
Alkojus  – miestas pietryčių Ispanijoje, Valensijos regione, Alikantės provincijoje, 54 km į šiaurę nuo Alikantės, Andalūzijos kalnuose, prie Serpiso upės. Pro miestą eina Valensijos-Alikantės greitkelis.
Biržų geležinkelio stotis
Istorija
1996 m. stotis įtraukta į Kultūros vertybių registrą. Užmiesčio ruože, pastaruosius kelis dešimtmečius neskiriant reikiamo dėmesio istoriniam objektui, išgrobstyti bėgiai ir pabėgiai apie 50 km ruože, kelio pylimas apaugęs krūmais, medžiais. Geležinkelio stoties ir ruožo atkūrimo užmiestyje galimybės 2014 m. svarstytos miesto savivaldybėje. Siekiama vandentiekio bokšte įsteigti ekspoziciją, susijusią su geležinkelio istorija bei tremtimi. Užmiesčio ruožas, panaikinus teisinę apsaugą, be kitų galimybių, tiktų sveikatingumo trasai, dviračių takui. Vyrauja nuomonė, jog geležinkelio maršrutas nebūtų turistams patrauklus dėl istorinių objektų stokos.
Alkojus
Metalo apdirbimo, žemės ūkio mašinų gamybos, tekstilės ir trikotažo, rūkomojo popieriaus gamybos, maisto pramonė. Turizmas. Veikia archeologijos muziejus.
Paveldas
Miestas žymus architektūros ir archeologijos paveldu:
Ekologiniai ryšiai
Ekologiniai ryšiai – du skirtingos rūšies organizmus siejantys ryšiai, kurie pagrįsti tam tikros organizmo funkcijos tenkinimu. Tuo tarpu ekologiniai santykiai nurodo ekologinio ryšio naudingumą, žalingumą ar neutralumą.
Mitybiniai ryšiai
Mitybiniai ryšiai gali būti tiesioginiai ir netiesioginiai:
Erdviniai ryšiai
Tai ryšiai tarp organizmų per gyvenamąją aplinką.
Platinimo ryšiai
Viena rūšis platina kitą rūšį ar padeda jai daugintis pernešdama žiedadulkes. Tai:
Statybiniai ryšiai
Viena rūšis naudoja kitos rūšies organizmus, jų likučius ar gyvybinės veiklos produktus kaip statybinę medžiagą. Pvz., paukščiai suka lizdus, naudodami žvėrių plaukus, sausą žolę, medžių šakeles. Bitės avilyje kaip statybinę medžiagą naudoja pikį, kurį gamina iš dervų, kurias renka nuo augalų.
Abartai
Abartai arba Prudai (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Пруды) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Domnovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Frydlando apskrities (nuo 1927 m. Barštyno apskritis) kaimas, nuo 1874 m. birželio 11 d. valsčiaus centras. 1928 m. Abartai sujungti su Vilčiais į Deutsch-Wilten. Priklausė Jurgenavos parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Porečjės apylinkės kaimas.
Ngalų kalba
Ngalų kalba arba lingala – Nigerio-Kongo kalbų šeimai, bantų kalbų grupei priklausanti kalba. Vartojama virš 10 mln. žmonių, gyvenančių Centrinėje Afrikoje (daugiausia Kongo Demokratinėje Respublikoje ir Kongo Respublikoje, taip pat vietomis Centrinėje Afrikos Respublikoje, Angoloje). Kaip gimtąją kalbą lingalą vartoja ~2 milijonai žmonių, tačiau ji yra populiari lingua franca visame regione. Šiai kalbai kaip tarmė neretai priskiriama ir bangala kalba, vartojama Kongo DR šiaurės rytuose.
Kaip ir kitos šnekamosios kalbos, ngalų kalba turi daug skolinių iš kitų kalbų – daugiausia iš prancūzų, kiek mažiau iš portugalų, anglų, olandų. Yra sukurta ir standartinė ngalų kalba, kuri dėstoma mokyklose, vartojama bažnyčiose, spaudoje, televizijoje. Ji pasižymi griežtesniu skolinių naudojimu, balsių harmonijos laikymusi, griežta žodžių tvarka. Ngalų kalba toninė. Kaip ir kitose bantų kalbose, daiktavardis morfologiškai kaitomas keičiant priešdėlius.
Kadangi ngalų kalba yra daugiausia šnekamoji, o raštingumo lygis Konge žemas, šios kalbos užrašymas dažnai priklauso nuo užrašančiojo, ir ortografija visoje šalyje varijuoja. Pradžioje kalba užrašinėta daugiausia prancūzų abėcėlės pagrindu. 1976 m. Zayro kalbininkų draugija sukūrė ngalų abėcėlę su specifinėmis raidėmis Ɛ ir Ɔ, žyminčiomis atvirą garsą 'e' ir 'o'. Tačiau dėl techninių apribojimu ilgainiui šios raidės kasdieniame naudojime nepaplito.
Dubiažynas
Dubiažynas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 10 km į pietus nuo Bielsko ir apie 49 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
XIX a. buvo kaimas, Bielsko apskrities Dubiažyno valsčiaus centras.
Treble (grupė)
„Treble“ – olandų merginų grupė, kurią sudarė Caroline Hoffman, Djem van Dijk ir Niña van Dijk.
2006 m. kovo 12 d. po pergalės šalies nacionalinėje atrankoje išrinktos atstovauti Nyderlandams 2006 m. Eurovizijos dainų konkurse, vykusiame Atėnuose. Grupės daina „Amambanda“ 7 2% žiūrovų buvo pasirinkta kaip geriausia daina. Po to „Treble“ surengė reklaminį turą po visas tų metų konkurse dalyvaujančias šalis. Eurovizijos pusfinalyje grupė užėmė 20 vietą ir į finalą nepateko.
Šiurkštusis asiūklis
Šiurkštusis asiūklis (Equisetum hyemale) – asiūklūnų (Equisetophyta) skyriaus augalas.
Daugiametis, sporinis, žolinis augalas. stiebai žiemojantys, 6 mm skersmens, dažniausiai nešakoti, šiurkštūs, iki 60 cm aukščio, žali. Makštys iki 15 mm ilgio, jų pagrindas balsvas, viršūnės juosvai rudos arba juodos. Sporifikuoja birželio–rugpjūčio mėnesiais.
Auga smėlinguose ir žvyringuose dirvožemiuose, pušynuose, viržynuose, pamiškėse, šlaituose. Lietuvoje gana dažnas, bet negausus.
Sausoje žaliavoje yra 0,12 % silicio rūgšties, ferulo rūgšties, dimetilsulfono, dervų, gleivių, eterinio aliejaus, alkaloido nikotino, mineralinių medžiagų.
Augalas vartojamas medžiui, kaului, metalui poliruoti, indams šveisti, medžiagai dažyti geltonai ruda spalva.
Mangazėja
miniatiūra|Daiktai iš Mangazėjos muziejuje Mangazėja  – buvęs rusų miestas šiaurės vakarų Sibire, prie Tazo upės (dabartinė Jamalo nencų autonominė apygarda, Tazo rajonas), prie tuometinio Mangazėjos jūrų kelio (nuo Šiaurinės Dvinos iki Turuchano).
Minėtu jūrų keliu XVI a. keliaudavo pomorai. Mangazėja įkurta 1601–1603 m. Tobolo šaulių ir kazokų. Statybos vykdytos 300 km aukštyn nuo žiočių, dešiniajame Tazo upės krante. Miestas turėjo 4 sienas, 5 bokštus ir greit tapo svarbiu prekybiniu centru. Iš čia buvo prekiaujama kailiais, vėplių iltimis su norvegų, danų, anglų pirkliais. 1619 m. Rusijos valdžia griežtai uždraudė prekybą per Mangazėją bijodama Europos kompanijų įsigalėjimo Sibire. Gyventojai toliau prekiavo kailiais su vietiniais gyventojais, vertėsi žvejyba, medžiokle, amatais, laivų statyba.
1619 m. miestą nusiaubė gaisras, daug gyventojų išsikėlė dėl sudėtingų gyvenimo sąlygų ir kailinių žvėrelių stygiaus. 1642 m. miestą vėl nuniokojo gaisras, o 1662 m. buvo galutinai apleistas. Mangazėjos įgula persikėlė į Turuchano žiemavietę, kur vėliau įkurta Naujoji Mangazėja (dab. Turuchanskas).
Archeologiniai tyrimai parodė, kad mieste stovėjo kremlius su dvaru, cerkve, sueigų namu, kalėjimu, buvo posada, kur stovėjo viešbutis, muitinė, pirklių namai, 3 cerkvės, laikrodžio bokštas, toliau buvo 80-100 gyvenamųjų namų, amatininkų dirbtuvės, kalvės ir kt.
Bekešas
thumb|right|200px|[[ATR didikas su bekeša]] Bekešas – viršutinis drabužis, paprastai gelumbinio palto ar puspalčio tipo, su kailiu į vidų. Kailiu apsiūti rankogaliai, apykaklė, užsegamasis kraštas, apačia, kišenės. Paprastai turi siūlę apie taliją, užpakalyje dažnai su kloste.
Rusijoje bekešais vadina ir milinius puspalčius, kurių kraštai apsiūti karakuliu ar kitokiu kailiu.
Bekešas kaip uniforma
Pradžioje bekešai buvo nestatutinis Rusijos kavalerijos karininkų drabužis. Vėliau – Rusijos imperatoriškosios armijos kariškių, DVRA aukštųjų vadų žieminė apranga. Bekešai Rusijos armijoje buvo labai populiarūs Pirmojo pasaulinio karo metais. Pilietinio karo metais bekešas buvo DVRA šarvuotųjų traukinių įgulų karininkų žieminė viršutinė apranga.
Kaušai (reikšmės)
Kaušais vadinami kaimai:
Kausteikliai
Kausteikliai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Veiviržėnų.
Mersas (reikšmės)
Žodis mersas reiškia:
Akmenynė (Utena)
Akmenynė – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Saldutiškio.
Nemuno sala
thumb|250px|Parkas Nemuno saloje. Horizonte – [[Vytauto bažnyčia]]
thumb|right|250px|Tiltas į salą iš A.Mickevičiaus g. Toliau – [[Simono Daukanto tiltas]]
Nemuno (Karmelitų) sala – sala Kauno miesto centrinėje dalyje (Naujamiestyje), dešiniajame Nemuno krante. Atskirta kanalu nuo Karaliaus Mindaugo prospekto. Į salą veda 4 tiltai (pasroviui): Šalia salos įsikūrusi gaisrinė, „Akropolio“ prekybos ir pramogų centras, Karmelitų bažnyčia.
Salos ilgis apie 1,5 km. Saloje suformuoti du sklypai, kuriems suteikti adresai Karaliaus Mindaugo pr. 50 ir 50a. Savininkas – Kauno miesto savivaldybė (sklypas valdomas panaudos teise).
Istorija
Jau seniausiuose žemėlapiuose fiksuojama didelė sala Nemune ties Kaunu. Užstatymo saloje nebuvo iki pat Pirmojo pasaulinio karo. 1917 m. kaizerinė vokiečių kariuomenė greta Naujamiesčio įkūrė žiemos uostą, kuriame laivai turėjo būti apsaugoti nuo ledonešio. Ties Karmelitų bažnyčia siaura upės prataka nuo Nemuno buvo atskirta žemės pylimu. Iš pratakos susidarė apie 70 m pločio vandens kanalas-įlanka. Iš geležinkelio stoties palei Nemuno krantą atvesta geležinkelio atšaka į susidariusį pusiasalį. Žiemos uostas tapo patogia garlaivių ir baidokų žiemojimo vieta.
Tarpukaris
Tarpukariu šiaurinėje salos dalyje, buvusioje Nemuno pratakoje, veikė žiemos uostas, o pietinėje, prie Nemuno upės, įkurta poilsio-sporto zona. Uostas buvo plečiamas: saloje pastatytos papildomos geležinkelio atšakos, sandėliai, remonto dirbtuvės, sutvirtintos krantinės. 1920 m. gilintas Nemuno dugnas ties įplaukimu į Žiemos uostą.
Nemuno upėje vyko įvairios šventės. 1936 m. gegužės 16 d. surengtas iliuminuotų valčių karnavalas, kurio pasižiūrėti susirinko daugiau nei 30 tūkst. žmonių. Tuo metu pradėjo formuotis visuomenės nuomonė, kad miesto centre ne vieta įmonėms, neatitinkančioms išvaizdos standartų.
Sovietmetis
thumb|right|250px|Pėsčiųjų tiltas prie Maironio g. Po Antrojo pasaulinio karo dar kurį laiką veikė Žiemos uostas, tačiau apie 70-uosius metus uostas buvo iškeltas į Vilijampolę, o pusiasalis pavadintas miesto poilsio parku. Nors jo rytinėje dalyje kurį laiką veikė sendaikčių turgus, jį panaikinus ši teritorija tapo oficialiu sąvartynu. Apie 30 ha plotas buvo apleistas ir mažai naudojamas. Vėliau pusiasalį nuo miesto centro atskyrė Pergalės krantinė (dab. Karaliaus Mindaugo pr.).
1974 m. parengtas parko Nemuno saloje projektas. Pagal projektą numatyta sudaryti sąlygas maudytis, plaukioti, kaitintis saulėje, įrengti atvirus maudymosi baseinus. Parką planuota apželdinti gluosniais ir kitais nereikliais lapuočiais medžiais, pagrindinis kraštovaizdžio elementas turėjo likti pievos. Parkas turėjo užimti 28 ha plotą.
1980 m. įvyko konkursas „Karmelitų salos parko išplanavimo projektui parengti“. Jį laimėjo Komunalinio ūkio projektavimo instituto kolektyvo projektas (V. Budvytis, G. Korizna, A. Jačiauskas). Projekte siūlyta formuoti salą, paverčiant ją pramogų centru. Numatytas 3,5 tūkst. vietų amfiteatras, čiuožykla, vasaros kavinė, restoranas, prieplauka, teniso kortai, pliažai. Šie projektai taip ir nebuvo įgyvendinti.
Atgimimas
2001 m. gegužės 19 d. Nemuno saloje Kauno miesto gyventojai naujojo tūkstantmečio proga nusifotografavo kolektyviniame portrete.
2008 m. rugsėjo 26 d. Nemuno salos rytinėje dalyje pradėta Kauno arenos statyba. Arena atidaryta 2011 m. rugpjūčio 18 d. Siekiant pagerinti susisiekimą su statoma arena, 2008 m. birželio 3 d. atidarytas automobilių eismui skirtas tiltas. Jis sujungė A. Mickevičiaus gatvę ir Nemuno salą. Projektas pradėtas 2007 m. vasario mėnesį, statybos darbai baigti 2008 m. gegužės mėnesį. Tilto ilgis 60 m, plotis – 13,7 m, dvi eismo juostos. 2009 m. liepos mėn. pradėta dar vieno automobilių tilto į Nemuno salą statyba. Tilto ilgis 89,66 m, plotis – 14,6 m, trys eismo juostos. 2010 m. gruodį antrasis automobilių Karmelitų tiltas į Nemuno salą buvo atidarytas. thumb|right|250px|Kanalo valymas su [[Žemsiurbė|žemsiurbe]]
Victoria Wageningen
Vageningeno „Victoria“ – buvęs Nyderlandų futbolo klubas iš Vageningeno. 1903 m. prijungtas prie Go Ahead Wageningen klubo.
Jonas Grinius (1902)
miniatiūra|220px|right|Antkapinis paminklas Kaune
Jonas Grinius (1902 m. kovo 5 d. Giminėnuose, Joniškio valsčius – 1980 m. lapkričio 10 d. Miunchene, Vokietija. 1998 m. urna su pelenais perlaidota Kauno Petrašiūnų kapinėse.) – lietuvių rašytojas, menotyrininkas, literatūros kritikas ir istorikas, estetikos tyrinėtojas.
Biografija
1926 m. baigė Lietuvos universiteto Filologijos-filosofijos fakultetą. 1926–1929 m. Grenoblio ir Sorbonos universitetuose studijavo prancūzų kalbą ir literatūrą, estetiką, meno istoriją. Bendravo su Oskaru Milašiumi, apgynė disertaciją apie jo kūrybą (1929).
1929–1940 m. Kauno universitete dėstė prancūzų kalbą ir literatūrą, meno istoriją, estetiką. 1943 m. nacių kalintas Kauno kalėjime. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Išeivijoje organizavo lietuvišką spaudą, kūrė lietuviškas draugijas, dalyvavo politinėje ir kultūrinėje veikloje, daug rašė literatūros ir meno klausimais. Dėstė Laisvosios Europos kolegijoje Strasbūre, 1958–1960 m. vadovavo lietuvių Vasario 16-osios gimnazijai Hiutenfelde, vėliau šios gimnazijos mokytojas.
Bendradarbiavo „Lietuvių enciklopedijoje“, parašė straipsnius apie lietuvių literatūrą prancūzų (1962) ir vokiečių (1966) enciklopediniams leidiniams. Analizavo Vinco Krėvės istorines dramas, Juozo Tumo-Vaižganto, Šatrijos Raganos, Jono Aisčio, V. Ramono, Antano Vaičiulaičio, Kristijono Donelaičio, Juozo Grušo ir kt. rašytojų kūrybą. Sukūrė istorinių dramų „Stella Maris“, „Žiurkių kamera“, „Gulbės giesmė“.
Raudonoji sedula
Raudonoji sedula (Cornus sanguinea) – sedulinių (Cornaceae) šeimos sedulų (Cornus) genties krūmas.
Biologija
thumb|left|200px|Iliustracija iš Deutschlands Flora in Abbildungen (1796) Tai platus, iki 5 m aukščio krūmas, retai medelis, gyvenantis apie 30 metų. Šakos plačiai išsikerojusios, stačios ar nulinkusios. Jaunos šakelės apaugusios plaukeliais, žalios, greit paraudonuojančios. Senesnių šakų žievės pilkos. Lapai kiaušiniški ar elipsiški, pleištiškais pamatais, ilgomis nusmailėjusiomis viršūnėmis, su lapkočiais, lygiakraščiai, iki 10 cm ilgio ir 6 cm pločio, su ryškiomis, su 3–5 poromis lanku išlinkusių ir link viršūnės nukrypusių gyslų, išaugę poromis vienas prieš kitą. Viršutinė lapų pusė būna tamsiai žalia ir apaugusi retais plaukeliais, apatinė – šviesesnė, tankiau plaukuota. Po pirmų šalnų lapai parausta.
Žiedynas – tanki, pusrutuliška kekė. Žiedkočiai plaukuoti. Žiedai dvilyčiai, keturnariai, nemalonaus kvapo. Taurelės danteliai trikampiški. Vainiklapiai pailgi, smailiaviršūniai, žalsvai balsvi, jų išorinės pusės apaugusios plaukeliais. Kuokeliai 4, kaitaliojasi su vainiklapiais.
Žydi gegužės–birželio mėnesiais, kartais rudenį pražysta antrą kartą. Vaisius – apvalus, melsvai juodas, 6–8 mm skersmens, sultingas kaulavaisis su dvisėkliu kauliuku; vaisiai subręsta rugpjūčio–rugsėjo mėnesiais. Sėklos dirvožemyje išlieka daigios iki 1 metų. Augalas dauginasi sėklomis, vegetatyviškai atlankomis bei šaknų atžalomis.
Augalo chromosomų rinkinys diploidinis, 2n = 22.
Paplitimas ir augavietės
Savaime paplitusi Europoje, Kaukaze, Centrinėje Azijoje, kitur natūralizuota. Lietuvoje nedažna.
Auga mišriuose bei lapuočių miškuose, mišriuose medynuose, krūmuose, vandens telkinių pakrantėse, šlaituose. Auginama parkuose, soduose. Mėgsta purius, karbonatinius, ne per drėgnus dirvožemius. Pakenčia paunksnę.
Naudojimas
Raudonoji sedula dekoratyvi, gerai auga pasodinta, tinka gyvatvorėms, gražiai atrodo želdiniuose. Vaisiai nevalgomi, nors jų vartojimas minimas literatūroje. Liaunos šakelės vartojamos pynimo darbams, kieta tanki mediena – tekinimo darbams. Apyvaisyje ir sėklose yra nedžiūstančio aliejaus, tinkamo techniniams reikalams.
Ekologija
Vaisiais minta strazdai, kurie ir išplatina sėklas.
Sistematika
Yra išskiriami trys raudonosios sedulos porūšiai:
Šyša (Šilutė)
Šyša – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, Nemuno deltos regioniniame parke, 6 km į pietvakarius nuo Šilutės, Atmatos dešiniajame krante (priešais Šyškrantę), abipus Šyšos žiočių. Kaimo dalis, esanti Šyšos kairiajame krante, priklauso Šilutės (iki 1997 m. – Jonaičių), dešiniajame krante – Kintų seniūnijoms.
Kaime (kairysis Šyšos krantas) yra prieplauka (savininkas SPAB „Šilutės polderiai“), Žvejų kempingas, kaimo turizmo sodyba. Kaime teikiamos vandens turizmo paslaugos, siūlomi įvairūs maršrutai – į Nidą, Pervalką, Preilą, Rusnę ir kt. Per potvynius apsemiamos kai kurios sodybos, užliejamos Šyšos kaimo apylinkių pievos.
thumb|left|245px|Kaimo sodžius thumb|left|245px|Šyšos evangelikų kapinės
Istorija
Šyša – senas žvejų kaimas, XVIII a. – XX a. pr. be žvejų čia gyveno ir medininkai, plukdę sielius į Klaipėdą. Šyšos dešiniajame krante buvo pradinė mokykla (nuo 1790 m.), kapinynas (švedkapiai), evangelikų liuteronų kapinės (evangelikų liuteronų kapinės buvo ir kairiajame Šyšos krante).