cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ricarda Funk
Biografija
2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse varžėsi moterų baidarių slalomo rungtyje. Kvalifikaciniame etape vokietė buvo antra, o pusfinalyje užėmė 3-ią vietą ir pateko į finalinį etapą. Finale Funk trasą įveikė greičiausiai ir be klaidų bei pelnė aukso medalį.
Dzialiacičai
Dzialiacičai – kaimas vakarų Baltarusijoje, 30 km į šiaurės vakarus nuo Naugarduko.
Istorija
XIX a. buvo miestelis, kaimas ir dvaras Naugarduko apskrities Useliubo parapijoje.
Adomas Prūsas
Adomas Prūsas (1878 m. lapkričio 11 d. Grikonėlių sodžiuje, Svėdasų valsčius, Vilkmergės apskritis, Rusijos imperija – 1939 m. balandžio 6 d. Kaune) – Lietuvos finansininkas, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi slaptoje Grikiapelių kaimo lietuviškoje mokykloje, 1893 m. baigė Svėdasų pradžios mokyklą ir trumpai dirbo Aluotų valsčiaus raštininku. 1894 m. gegužės mėn. nukeliavo į Rusijos imperijos sostinę Petrapilį, iš pradžių dirbo mėsos krautuvėje prekių išnešiotoju, po pusmečio gavo darbo Sankt Peterburgo žurnalo „Rodina“ („Tėvynė“) ekspedicijoje, 1895 m. įsidarbino dienraščio „Birževyje Viedomosti“ („Biržos žinios“) administracijoje. Pablogėjus sveikatai, 1897 m. išvyko į kaimą, 1897–1902 m. A. Gončarovo dvaro „Novovies“ (Gardino sritis, Baltarusija) prievaizdas, 1904 m. – įgaliotinis.
1904 m. grįžęs į Petrapilį stojo dirbti į valsčių skolinamųjų-taupomųjų ir pramonės bendrovių komiteto Petrapilio skyrių, rūpinosi kooperatyvų steigimu. Susipažino su kooperacijos būkle visoje Rusijoje, nes komitetas pirmasis pradėjo skleisti ir įgyvendinti kooperacijos idėjas Rusijoje. 1905 m. Petrapilio 6-ojoje gimnazijoje išlaikė 6 klasių brandos atestato egzaminus, o 1906 m. baigė Babenkos buhalterijos kursus. 1908–1918 m. Rusijos Finansų ministerijos Kredito kanceliarijos sąskaitininkas, vėliau buhalteris revizorius; įgijo geros finansinės praktikos. Bendradarbiavo leidžiant įvairias knygeles apie mažąjį kreditą ir kooperaciją, kurias spausdino komitetas, dalyvavo renkant statistinius duomenis apie ilgalaikį kreditą Rusijoje, apie hipotekos kreditą, kuriuos spausdino metiniuose leidiniuose. Išleido 7 metinius leidinius „Rusų lombardų balansų santrauka“ ir 5 leidinius „Savitarpinio kredito bendrovių balanso santrauka“. Visus juos spausdino Rusijos finansų ministerija.
Nuo 1903 m. įsitraukė į lietuvių tautinę veiklą, skatino kredito kooperatyvų steigimą Lietuvoje, vėliau pats parengė kelių draugijų ir bendrovių įstatus ir išrūpino valdžios leidimus joms steigti. Jis organizavo Lietuvos Žemės banko steigimą, bet šio darbo nepavyko sėkmingai baigti.
Gyvendamas Sankt Peterburge dalyvavo lietuvių bendruomenės veikloje, buvo Sankt Peterburgo mažturčių lietuvių savitarpio pagalbos draugijos pirmininkas. 1918 m. jis dalyvavo kuriant Tautos pažangos partiją, jos centro kuopos komiteto narys, vėliau dalyvavo šios partijos veikloje. Bendradarbiavo leidiniuose „Vilniaus žinios“, „Viltis“, „Lietuvos žinios“, „Vairas“, parašė keliolika straipsnių apie kreditą ir kooperaciją. Surinko statistikos žinių apie visus bankus, gyvavusius Lietuvoje iki karo pradžios.
Baigiantis Pirmajam pasauliniam karui, 1918 m. Sankt Peterburge kartu su kitais lietuviais finansininkais organizavo Lietuvos ūkio rūmus, kurių misija buvo skatinti lietuvius grįžti į Lietuvą su savo turtu ir kurti savo gimtojo krašto ūkį.
1918 m. grįžęs į Lietuvą, Vilniuje A. Prūsas iš pradžių su J. Strazdu atidarė lietuvišką parduotuvę ir prekiavo mėsos produktais. Valstybės tarybos iniciatyva netrukus jam teko palikti šį verslą ir steigti emisijos banką pavadavusią finansinę įstaigą. Kartu su finansininkais Martynu Yču ir Saliamonu Banaičiu įsteigė pirmąją Nepriklausomoje Lietuvoje banko įstaigą – pusiau valstybinį Prekybos ir pramonės banką, buvo jo direktorius-tvarkytojas iš pradžių Vilniuje, paskui Kaune. 1922 m. kartu su kitais akcininkais įkūrė akcinę bendrovę „Lietuvos Lloydas“ bei akcinę prekybos ir pramonės bendrovę „Nemunas“.
Nuo 1922 m. vienas iš Lietuvos banko kūrėjų, pirmosios Lietuvos banko valdybos, steigiamajame susirinkime išrinktos 1922 m. rugsėjo 27 d. ir pradėjusios savo veiklą spalio 2 d., Lietuvoje įvedus litą, narys, valdybos pirmininko pavaduotojas; 1922–1926 m. Lietuvos banko valdytojo pavaduotojas. Jo parašo faksimilė išliko ant pirmųjų Lietuvos litų – 1922 ir 1924 m. laidos litų banknotų. Didelį pasitikėjimą įgijusiam bankininkui buvo siūlomos Valstybės kontrolieriaus ir Finansų ministro pareigos, bet A. Prūsas jų atsisakė, likdamas jam geriau pažįstamame darbe.
Keičiantis Lietuvos Vyriausybėms ir bankrutavus jo steigtam Pramonės ir prekybos bankui, A. Prūsui teko palikti aukštas pareigas Lietuvos banko vadovybėje. 1926–1939 m. Lietuvos banko Marijampolės skyriaus direktorius. Jis aktyviai dalyvavo Marijampolės bendruomenės veikloje: buvo Marijampolės miesto savivaldybės tarybos narys, Lietuvos tautininkų sąjungos Marijampolės apylinkės pirmininkas.
Gyvendamas Lietuvoje, jis rašė straipsnius leidiniuose „Lietuvos aidas“, „Savivaldybė“, „Tautos ūkis“ ir kituose.
Vakarų regionas (Gana)
Vakarų regionas  – Ganos administracinis regionas. Yra šalies pietvakariuose, Dramblio Kaulo Kranto pasienyje ir Atlanto vandenyno pakrantėje. Administracinis centras – Sekondis-Takoradis.
Geografija
Būdingos daugiausia pakrantės lygumos, tačiau įsiterpia keletas kalnagūbrių. Pietuose yra piečiausias šalyje Trijų Taškų kyšulys. Svarbiausios upės – Pra, Tanas, Bia, Ankobra. Vandenyno pakrantėje yra Aukso Kranto laikotarpio tvirtovių, tradicinė Nzulezo gyvenvietė (UNESCO pasaulio paveldo objektas).
Gyventojai
Vakarų regione gyvena daugiausia akanų subgrupės: nzemai, vasai, ahantai, fanti, džvirai, pepesai, sehviai, anji.
Svarbiausi miestai:
Valeria Cavalli
Valerija Kavali (g. 1959 m. lapkričio 1 d. Turine) – italų aktorė ir modelis.
Karjera
1980 m. Kavali pradėjo modelio karjerą, daugiausia reklaminės fotografijos srityje.
1982 m. debiutavo kaip aktorė komedijoje „Bomberis“. Yra atlikusi daugiau kaip 100 vaidmenų kine bei televizijoje, keletą kartų nominuota įvairiems apdovanojimams. right|thumb|150px|2009 m.
Bazilijus Megas Komninas
Bazilijus Megas Komninas (, Basileios Megas Komnēnos, g. ? – m. 1340 m. balandžio 6 d.) – Komninų dinastijos dvyliktasis Trapezundo imperatorius, valdė 1332 – 1340 m.
Bazilijus buvo Trapezundo imperatoriaus Aleksijaus II ir Gruzijos princesės Džijadžak Džakeli sūnus.
Kai Bazilijaus vyresnysis brolis Andronikas III 1330 m. tapo Trapezundo imperatoriumi ir įsakė nužudyti savo jaunesnius brolius (Mykolą ir Jurgį), Bazilijui pavyko pabėgti į Konstantinopolį. Po Androniko III mirties, imperatoriumi tapo jo nepilnametis sūnus Manuelis II. Trapezundo probizantiškoji partija dėjo visas pastangas, kad Bazilijus sugrįžtų iš Konstantinopolio ir užimtų imperatoriaus sostą.
Jaunasis imperatorius Manuelis II 1332 m. rugpjūtį buvo nuverstas ir ištremtas į vienuolyną, o Bazilijus karūnuotas naujuoju Trapezundo imperatoriumi.
Savo valdymą Bazilijus pradėjo nuo gruzinų, užėmusių aukštus valstybės postus, represijų. Praėjus valdymo pusmečiui, 1333 m. vasarį šalyje prasidėjo sukilimas, palaikantys nuverstąjį imperatorių Manuelį II. Vasario 21 d. sukilimas buvo numalšintas, o Manueliui II, tikriausiai Bazilijaus nurodymu, įvykdyta mirties bausmė.
Bazilijaus šeima
Bazilijus buvo vedęs du kartus:
Aramas Chačaturianas
Aramas Chačaturianas (1903 m. birželio 6 d. – 1978 m. gegužės 1 d.) – armėnų tarybinis kompozitorius, dirigentas. Chačaturianas yra laikomas vienu geriausiu tarybinių kompozitorių. 1936 m. baigė Maskvos konservatoriją, mokėsi pas Nikolajų Miaskovskį ir nuo 1950 m. joje dėstė, 1952 m. tapo profesoriumi. Nuo 1963 m. Armėnijos mokslo akademijos narys.
Kūryba
Sukūrė baletus Laimė (1939), Gajanė (1942), Spartakas (1954), 3 simfonijas, 4 siuitas Valensijos našlė (1940), Gajanė (1943), Maskaradas (1944), Lermontovas (1959), kūrinių instrumentams ir orkestrui koncertą fortepijonui (1936), smuikui (1940), violončelei (1946), koncertines rapsodijas smuikui (1961), violončelei (1963), fortepijonui (1968), kamerinių ansamblių Šokis (1926), 7 rečitatyvus ir fugą fortepijonui (1928–66), dramos spektaklių ir kino filmų muzikos. Kūryboje naudojo armėnų, azerbaidžaniečių, uzbekų, gruzinų folkloro motyvus. Kūryboje jaučiama moderni harmonija, ritmas sudėtingas, naudojami makamai ir mugamai.
Suzdalė
Suzdalė  – Rusijos miestas Vladimiro srityje, prie Kamenkos upės, 26 km nuo srities sostinės Vladimiro. Svarbus istorinis miestas, priklausantis Rusijos aukso žiedui. Viduramžiais buvo Suzdalės kunigaikštystės centras. Miestą juosė siena, kuri išliko iki šių dienų. Yra išlikusių cerkvių ir kitų pastatų, kurie mena miesto istoriją.
Istorija
Miestas pirmą kartą paminėtas 1027 m. Iki 1157 m. buvo kunigaikštystės sostine, o ją perkėlus į Vladimirą miesto reikšmė sumenko.
Maialen Chourraut
Majalen Čuro Juramendi (Maialen Chourraut Yurramendi, g. 1983 m. kovo 8 d., Lasartėje-Orijoje, Baskų kr.) – Ispanijos baidarininkė, kuri specializuojasi slalomo rungtyse. 2016 m. vasaros olimpinių žaidynių čempionė.
Biografija
2004 m. Europos iki 23 metų amžiaus čempionate iškovotas sidabro medalis.
Savo debiutinėse 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Chourraut į finalą nepateko ir galutinėje rikiuotėje liko 16-oje vietoje. 2009 m. pasaulio čempionate ispanė pelnė pirmąjį savo medalį – sidabrą moterų baidarių slalome.
2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse varžėsi moterų baidarių slalomo rungtyje. Kvalifikaciniame etape ispanė buvo penkta, o pusfinalyje užėmė 7-ią vietą ir pateko į finalinį etapą. Finale Chourraut nusileido tik vokietei Ricarda Funk ir iškovojo sidabro medalį.
Darius Regelskis
Darius Regelskis (g. 1976 m. balandžio 15 d.) – Lietuvos futbolininkas, rungtyniaujantis kairiojo gynėjo pozicijoje.
Didžiąją dalį karjeros praleido FBK Kaunas klube, yra žaidęs Estijoje, Latvijoje.
Paul Masson
Paul Masson (1876 m. spalio 11 d. – 1944 m. lapkričio 30 d.) – Prancūzijos treko dviratininkas, olimpinis čempionas.
Biografija
Atėnuose vykusiose pirmosiose moderniose 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse prancūzas dalyvavo dviračių treko varžybose. Masson iškovojo tris aukso medalius visose rungtyse, kuriose startavo: vyrų individualiame sprinte, vyrų laiko intervalo lenktynių ir vyrų 10 km lenktynėse.
Neogastropoda
Neogastropoda – pilvakojų (Gastropoda) klasės gyvūnų klada. Iki 2005 m. buvo laikomas būriu. Šios jūrinės sraigės turi tik vieną prieširdį, vieną inkstą ir vieną žiauną. Kriauklė turi gerai išvystytą sifono kanalą. Nervų sistema labai koncentruota.
Priskaičiuojama apie 16000 rūšių. Gyvena sūriuose vandenyse, išskyrus Clea ir Rivomarginella gentis kurios yra gėlavandenės. Dažniausia aptinkami šiltuose tropikų vandenyse. Dauguma rūšių plėšrūnai, bet kai kurie saprofagai.
Taksonomija
Pagal pilvakojų taksonomiją kuria sudarė Philippe Bouchet ir Jean-Pierre Rocroi 2005 m. Neogastropoda klada skirstoma į šiuos antšeimius:
1921 m. zoologo Johannes Thiele sudarytoje taksonomijoje Neogastropoda buvo būrys priskirtas prie priekiažiaunių pilvakojų. Šeimos kurios priklausė Neogastropoda būriui, dabar priklauso Neogastropoda kladai (Leslie Reginald Cox 1960 m.). Nuo 1929 m. Neogastropoda laikoma monofiletine grupe, aiškiai atskiriant nuo kitų Caenogastropoda.
Deltuvos evangelikų reformatų bažnyčia
Deltuvos evangelikų reformatų bažnyčia – buvusi bažnyčia, kurios griuvėsiai išlikę Ukmergės rajone, Deltuvoje, miestelio pietvakariniame pakraštyje, prie kelio. Šventorius pritaikytas šalia bažnyčios pravesti meno ir literatūros šventes, teatralizuotus vaidinimus.
XVI a. įsteigta bažnyčia yra viena pirmųjų reformatų bažnyčių, reto pereinamojo stiliaus iš gotikos į renesansą pavyzdys Lietuvoje. Iš monumentalaus objekto likę kontūrai, vos atpažįstamo stiliaus fragmentai, mūro ir smailiaarkių langų liekanos. Objektas nuo 1992 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą (regioninis reikšmingumo lygmuo).
Istorija
Lietuvos evangelikų reformatų (kalvinistų) sąrašuose Deltuvos bažnyčia paminėta 1611 m. Dokumentuose minimi bažnyčioje tarnavę vieni pirmųjų kunigai: 1570 m. – S. Marcijanus (Martyno Mažvydo bendražygis, lietuviškų knygų leidėjas), 1579 m. – Petras Dorgvilijus. Manoma, kad vietos kalvinistų bažnyčia įsteigta prieš 1570 m. Bažnyčios statyba sietina su Zavišomis, kuriems XVI a. II pusėje priklausė Deltuvos dvaras. Vėliau (XVI a. pabaigoje - XVII a. pradžioje) bažnyčią globojo Šemetos ir Podbereskiai, giminystės ryšiais susiję su Zavišomis.
Formaliai Deltuvos reformatų bažnyčios istorijoje pagrindiniu bažnyčios fundatoriumi laikomas Breslaujos maršalka Jurgis Samsonas Podbereskis. XVIII ir XIX a. I pusėje bažnyčią išlaikė daugiausia Deltuvos dvaro valdytojai Gruževskiai.
1815 m., po imperinių Prancūzijos ir Rusijos kariuomenių manevrų, bažnyčia virto sandėliu – magazinu. 1841 m. nebeliko globėjų evangelikų Gruževskių, nes Deltuvos dvarą iš Gruževskių nupirko Benediktas Tiškevičius. Bažnyčią išlaikyti ir remontuoti buvo ne pagal išgales klebonijai. Po Pirmojo pasaulinio karo nebeliko tikinčiųjų bendruomenės, čia retkarčiais užsukdavo maldininkai su kunigais iš kitur. 1919 m. bolševikų kareiviai išniekino rūsyje buvusius palaidojimus. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčioje kurį laiką gyveno vokiečiai, kurie atsitraukdami susprogdino bokštą, kartu nukentėjo ir kitos pastato dalys. Sovietmečiu neprižiūrimi evangelikų reformatų maldos namai tapo svetimkūniu, šiukšlynu, sparčiai nyko.
1969 m. buvo paruoštas bažnyčios liekanų konservacijos projektas (aut. D. Čapienė). Jame pažymėta pastato avarinė būklė: be stogo, be perdengimų, skliautų, nugriuvęs bokštas, griūvanti bažnyčios erdvę dalijanti arkutė, dūlančio karnizo liekanos, išlikusios beveik visos sienos. Tuomet nuspręsta statinį palikti atvirą – nedengti stogo, neužkalti langų, taip pat pataisyti byrančio mūro vietas, sienų viršų padengti betonu.
1988 m. Ukmergės kultūros fondas talkomis pagerbė bažnyčios liekanas: išvežė šiukšles, iškirto krūmus ir medžius, sutvarkė. Buvo svarstoma griuvėsius konservuoti, teritoriją pritaikyti kultūros renginiams pravesti.
Architektūra
Napaleono Ordos 1875 m. padarytas bažnyčios piešinys yra bene seniausias ikonografijos šaltinis. Pastato pereinamojo stiliaus iš gotikos į renesansą architektūrą galima lyginti su Rykantų Švč. Trejybės (1555 m.), Kauno bernardinų vienuolyno Švč. Trejybės (1624–1634 m.) ir ypač su Kelmės evangelikų reformatų bažnyčia (1660–1670 m.). Bažnyčia vienos navos, sudėtinio tūrio, lauko akmenų ir molio plytų mūro sienomis su nubyrėjusiu tinku. Plytų mūre įpinti akmenys, ypač kampuose ir mūro sandūrose. Buvęs priekinis bokštas – su keturkampe apačia ir aštuonkampiu viršumi (Lietuvos gotikai būdingas požymis). Gotikai priskiriama ir penkiasienė presbiterija, smailiaarkės langų angos su masverkais. Bažnyčios statybos technika, tinkuoti fasadai, tinko nerviūros akivaizdžiai priskirtinos Lietuvos renesansui.
Priešais apgriuvusius maldos namus 2017 m. pastatytas skaidraus stiklo stendas, ant kurio išraižytas tikrasis buvusios bažnyčios vaizdas. Atsistojus ant specialios pakylos ir žvelgiant tiesiai pro stiklą, realus statinys regimas 3D formatu.
Sakūnai
Sakūnai – Baltarusijos kaimas, priklausantis Vitebsko srities Pastovių rajonui. Administraciškai įeina į Kamojo apylinkę. Išsidėstęs pasienyje su Lietuvos Respublika, už dviejų kilometrų nuo Adutiškio.
Istorija
XX a. viduryje priklausė Lenkijos Respublikos Vilniaus vaivadijai. Nuo 1939 m. pateko į Baltarusijos TSR: 1940 m. sausio–lapkričio mėnesiais buvo priskirtas Adutiškio rajonui, vėliau – Pastovių rajonui. Adutiškio parapijoje kunigavusio Julijono Steponavičiaus 1948 m. duomenimis, apie 77 % sakūniškių tuo metu tvirtindavo esą lietuviai.
Buvęs gatvinis kaimas išsidėstęs 29 km nuo rajono centro Pastovys ir 15 km nuo apylinkės centro Kamojys. Obeliskas žuvusiems Antrajame pasauliniame kare. 1965 m. buvo 27 sodybos su 63 gyventojais, kolūkio „Družba“ padalinys. 2001 m. stovėjo 39 sodybos su 84 kaimiečiais. Veikia parduotuvė, felčerio punktas ir Žemės ūkio bendrovės „Kamaiskij-Agro“ remonto dirbtuvės.
The Truth About Love (Pink albumas)
The Truth About Love – šeštasis studijinis amerikiečių atlikėjos Pink albumas, išleistas 2012 m. rugsėjo 14 d. Šiame albume daugiau roko muzikos elementų, o dauguma dainų vienaip ar kitaip pasakoja apie meilę. Albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas pirmuoju atlikėjos albumu, pasiekusiu pirmąją vietą JAV. „The Truth About Love“ taip pat pasiekė pirmąją vietą Australijoje, Austrijoje , Kanadoje , Vokietijoje , Naujojoje Zelandijoje , Švedijoje ir Šveicarijoje. Albumas tapo geriausiai parduodamu 2012 m. albumu Australijoje bei septintu geriausiu visame pasaulyje.
Valensijos uostas
Istorija
1679 m. uostui suteikta teisė prekiauti su užsienio karalystėmis. 1791 m. uostui suteikta teisė prekiauti su Amerikos žemynais.
VolkswagenStiftung
miniatiūra|350px|„Volkswagenstiftung“ logotipas VolkswagenStiftung  – mokslo ir tyrimų paramos fondas Vokietijoje. Remiamas mokslas ir technika (tyrimai ir dėstymas), humanitariniai mokslai, gamtos mokslai, inžinerijos mokslai ir medicina. Svarbus tarpdiscipliniškumas, tarptautinė veikla. Kapitalas – 2,1 mlrd. eurų (2009 m.). 90 darbuotojų. Įsteigtas 1961 m.
Teisinė forma – visuomeninis privatinės teisės fondas (gemeinnützige Stiftung privaten Rechts). Būstinė – Hanoveris.
Istorija
Tuometinė Volkswagenwerk GmbH tapo akcine bendrove (Aktiengesellschaft, AG), 60 % akcinio kapitalo perleista privatiems asmenims (Vokietijos federacijai ir federalinėms žemėms liko po 20 % naujosios AG kapitalo). Pardavus akcijas už 1 mlrd. Vokietijos markių (DM) ir gaunant palūkanas iš kasmetinio pelno pagal VFR ir VFR žemėms priklausančias akcijas 1961 m. gegužės 19 d. įsteigtas fondas. Federacija likusias akcijas pardavė dabartinei Volkswagen AG, pajamas perleido fondui.
Nuo įkūrimo parėmė 3,5 mlrd. eurų 29 000 projektų. Kasmet skiriama 100 mln. eurų. Projektus vertina vertintojai (Gutachter) – žymūs mokslininkai.
Vadovybė
Generalinis sekretorius dr. Wilhelm Krull.
Kuratoriją sudaro 5 metams renkami 14 narių (1/2 skiria VFR Vyriausybė) ir Žemutinės Saksonijos vyriausybė. Pirmininkas – Žemutinės Saksonijos žemės atstovas.
Ada (Gana)
Ada ( arba Ada Foah) – miestelis Ganoje, Didžiosios Akros regione, prie Atlanto vandenyno, į rytus nuo šalies sostinės Akros. Įsikūręs prie Voltos upės žiočių. Tai kurortinis miestelis, vystomas turizmas.
Istorija
XVI a. per Adą olandai prekiavo su Europa. Jie čia 1775 m. įkūrė prekybos postą. Vėliau teritoriją užėmė danai, kurie tuo metu valdė didžiąją dalį pakrantės į rytus nuo Akros. Danai čia 1783 m. pastatė Kongensteino fortą. Vėliau fortą įsigijo britai, kurie čia prekiaudavo vergais ir gabendavo juos į Amerikas. Be vergų, iš Ados į kitas valstybes daugiausiai gabenti palmių aliejus, palmių vaisių sėklelės, guma. Patogi geografinė padėtis (Ada įsikūrusi prie Voltos upės žiočių) leido greitai nugabenti produktus iki uosto prieplaukos. Ekonominis bumas pasiektas XX a. pr.
Lietuvos žemės ūkio biblioteka
thumb|right|250px|Lietuvos žemės ūkio biblioteka Lietuvos žemės ūkio biblioteka – valstybinė specializuota biblioteka Vilniuje, Gedimino pr. 19, veikusi 1924–1939 m. ir 1969–2014 m.
Istorija
1924 m. Lietuvos žemės ūkio ministerijos kolegijos nutarimu prie Švietimo referentūros įkuriama biblioteka, kuriai pavesta kaupti, tvarkyti ir išduoti viešam naudojimui tuo metu labai aktyviai leidžiamą žemės ūkio literatūrą. Tačiau po įvairių ministerijos pertvarkymų apie 1939 metus sistemingas bibliotekos darbas nutrūksta ir tik 1969 m. LTSR žemės ūkio ministerijos Centrinio mokslinio ir techninio informacijos biuro sudėtyje įkuriama biblioteka, kuri 1970 m. pertvarkoma į Respublikinę žemės ūkio mokslinę biblioteką. Jai pavedama metodiškai vadovauti Žemės ūkio ministerijos sistemoje esančioms bibliotekoms, koordinuoti jų darbą, kaupti žemės ūkio literatūros fondą, aptarnauti skaitytojus bei atlikti bibliografinio centro funkcijas. Nuo 1992 m. biblioteka veikia kaip juridinis asmuo – Lietuvos žemės ūkio biblioteka, vykdanti specialiosios bibliotekos veiklą.
Veikla
Lietuvos žemės ūkio biblioteka kaupia žemės ūkio ir gretutinių šakų mokslų bei technologijų dokumentus, spaudinius. Suteikia galimybę lankytojams naudotis turimais informacijos ištekliais. Fondus sudaro 148 200 (80 890 pavadinimų) dokumentų, iš jų – 129 100 knygų ir serijinių leidinių, 580 rankraščių, 550 elektroninių ir 18 000 kt. leidinių (2008 m.). Prenumeruoja 72 pavadinimų periodinius leidinius. Spaudinių paieškai sudarytas elektronikos katalogas.
Lietuvos žemės ūkio biblioteka yra prisijungusi prie Lietuvos integruotos bibliotekų informacinės sistemos (L1BIS), dalyvauja formuojant Lietuvos bibliotekų fondą. Vykdo Jungtinių Tautų maisto ir žemės ūkio organizacijos AGRIS/CAR1S centro Lietuvoje funkcijas. Palaiko profesinius ir kultūrinius ryšius su šalies ir užsienio bibliotekomis, tarptautinėmis organizacijomis, dalyvauja mokymuose, įvairių programose, projektuose.
Ambraziškių I tvenkinys
Ambraziškių I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Molėtų rajone, 14 km į pietvakarius nuo Molėtų, 2 km į pietvakarius nuo Ambraziškių. Sudarytas užtvenkus Verbylos upę (Širvintos intakas) 13,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis šiaurės rytų-pietvakarių-šiaurės vakarų kryptimi – 0,58 km, plotis – iki 0,24 km. Altitudė 168,5 m. Krantai vietomis aukštoki. Priešsroviui ant bevardžio upelio iškart telkšo Ambraziškių II tvenkinys. Pakrantėse daugiausia plyti pievos, vietomis užpelkėję, vakarinėje pakrantėje auga miškelis. Į vakarus įsikūręs Šiaudžių kaimas.
Akmenslydis olimpinėse žaidynėse
thumb|Olimpinė piktograma thumb|Švedijos akmenslydininkės [[2010 m. olimpiadoje]] Akmenslydis olimpinėse žadynėse pirmą kartą pasirodė 1924 m. žiemos olimpinėse žaidynėse. Varžybas rengia pasaulio akmenslydžio federacija.
Podgoricos oro pajėgų bazė
Dalį karinio komplekso sudaro 08/26 pakilimo takas, kurio nenaudoja civiliniai lėktuvai. Su pagrindiniu pakilimo taku 18/36 jungia 3 km ilgio riedėjimo takas. 08/26 kilimo takas yra netoli Tuzų miesto, prie Šipčaniko kalvos, kurioje įrengta požeminė orlaivių slėptuvė.
1999 m. NATO vykdyto Jugoslavijos bombardavimo metu oro bazė buvo dažnai bombarduota. Taikyta į degalų rezervuarus bei orlaivių takus ir stovinčius orlaivius. Buvo subombarduoti Jugoslavijos aviacinės akrobatikos komandos „Leteće zvezde“ lėktuvai G-4 Super Galeb. Keliskart buvo bombarduota ir požeminė Šibaniko slėptuvė, kuri po to kaip slėptuvė nebenaudota. Dabar ją „Plantažės“ kompanija naudoja kaip vyno sandėlius. Jugoslavijos laikais Šipčaniko kompleksas buvo griežtai saugomas Jugoslavijos karinių pajėgų, o dabar perduotas civiliniam naudojimui. Automobiliu galima privažiuoti prie greta Šipčaniko kalvos esančio 08/26 kilimo tako.
2006 m. birželio 3 d. atsiskyrus Juodkalnijai naujai sukurtos Juodkalnijos ginkluotosios pajėgos pareiškė, kad jos neturės kovinės aviacijos. Podgoricos oro pajėgų bazėje bazavosi: Sraigtasparniai buvo įtraukti į naujai suformuotas Juodkalnijos karines oro pajėgas, o reaktyvinių ir sraigtinių lėktuvų likimas turėjo buvo sprendžiamas. Buvo planuojama, kad Podgoricos oro pajėgų bazė taps regiono sraigtasparnių pilotų mokymo baze.
Nasiai
Nasiai  – Azijos tauta, viena iš oficialiai pripažįstamų 56 Kinijos Liaudies Respublikos tautinių mažumų. Didžioji nasių tautos dalis gyvena Junano provincijoje pietų Kinijoje. Labiausiai šios tautos yra apgyvendinta Lidziango nasių autonominė apygarda. Nasiai taip pat gyvena greta esančioje Sičuano provincijoje. Šiokia tokia nasių populiacija aptinkama ir Mangkango apygardoje Tibeto autonominiame regione.
Nasių gyvenamo regiono reljefas yra sudėtingas. Teritoriją raižo Džinšos, Mekongo ir Jalondziango upės, tekančios pro Junlingo, Suešano ir Julongo kalnynus. Regione pilna kalnuotų teritorijų, aukštumų, įlankų ir upių slėnių, o vidutinis regiono aukštis virš jūros lygio – 2700 metrai. Klimatas įvairus. Nuo šalto ir švelnaus iki subtropinio. Taip pat iškrinta daug kritulių.
Pagrindinis nasių verslas yra žemdirbystė. Svarbiausios auginamos kultūros yra ryžiai, kukurūzai, kviečiai, bulvės, pupos, kanapės ir medvilnė. Džinšos upės kilpos yra labai miškingos, o Julongo kalnas visame pasaulyje yra žinomas kaip „augmenijos sandėlis“. Nepaprastai tankūs miškai apaugę kininėmis eglėmis, korėjietiškomis pušimis, Junano pušimis ir kitais vertingais medžiais.
Regionas gali pasigirti gausiomis spalvotųjų metalų – aukso, sidabro, vario, aliuminio, mangano atsargomis. Taip pat jame netrūksta vandens.
Kilmė
Nasių protėviais laikomos klajoklių gentys iš šiaurės Kinijos, priklausiusios Čiangų tautai. Jų žemės driekėsi nuo Tibeto plynaukštės iki vakarinės Sičuano ir Junano teritorijos. Jų nederėtų painioti su kita oficialiai pripažinta tautine Čiangų mažuma, gyvenančia Sičuane. Tokia painiava rodo, kad Kinijos vyriausybės bandymai tiksliai nustatyti etninių mažumų kategorijas ir ribas ne visada yra sėkmingi.
Senosios Čiangų tautos žmonės pamažu ėmė migruoti į pietus I a. ir iki X a. jie įsitvirtino Junano teritorijoje. Remiantis istoriniais šaltiniais, dabartinės nasių tautos protėvių gentis Hanų dinastijos laikais (202 m. pr. m. e – 220 m.) buvo vadinama „Maoniu Ji“. Dzin dinastijos laikais (265–420 m.) pavadinimas pasikeitė į „Moša Ji“, o Tangų dinastijos valdymo laikotarpiu (618–907 m.) – į „Mošie Ji“. Tačiau patys šios tautos žmonės save vadindavo pagal tai, kuriame regione gyvendavo ir kuriai uždarai bendruomenei jie priklausė. Priklausomai nuo geografinės teritorijos vartojamas terminas gali būti „Na“, „Nasis“ arba „Mosuo“. Nors iki šiol nesutariama ar mosuo grupė yra nasių tautos dalis. Yra manančių, kad jie priklauso kitai, iš Tibeto kilusiai klajoklių genčiai (kitaip negu visų kitų nasių, mosuo bendruomenėje vyrauja matriarchatas).
Istorija
Nuo X a. pradžios iki XIII a. vidurio Lidziango ūkis smarkiai pasikeitė – daugelis žmonių nustojo vertęsi gyvulininkyste ir ėmėsi žemdirbystės. Išaugo ne tik žemės ūkis, bet ir amatai, kalnakasyba bei kai kurios gyvulininkystės šakos. Suklestėjo visas regionas. Šiuo laikotarpiu įvairios vergų turinčios asmenų grupės Ninglango, Lidziango ir Veiši rajonuose pamažu pavirto feodalų kasta.
1278 m. Juan dinastija (1206–1368 m.) įsteigė Lidziango prefektūrą, kuri Junano provincijoje atstovavo imperatoriaus valdžiai. Dėl to sustiprėjo Lidziango ir imperijos centro ryšiai. Mingų dinastijos (1368–1644) valdymo pradžioje nasių tautos vadas vardu Mude buvo oficialiai paskelbtas Lidziango prefektūros valdytoju ir šios pareigos padarytos paveldimomis. Prefektūros valdytojo jurisdikcijai priklausė nasiai ir visos kitos tame regione gyvenančios tautos. Mingų dinastijos valdymo laikotarpiu Mu šeimos valdytojai užtikrino nuolatinį iš sidabro ir grūdų sudarytą mokesčių bei duoklės srautą į Mingų rūmus. Savo ruožtu Mingų valdovams Mu šeima buvo pagrindinis valdžią ir tvarką užtikrinęs ramstis įvairių etninių grupių apgyvendintuose Junano provincijos šiaurės vakaruose.
Vėliau spartėjant gamybai nasių regione išsivystė žemvaldžių ekonomika, kuomet buvo pradėta pirkti, pardavinėti ir nuomoti žemę. Nuo 1723 m. Čingų dinastijos (1644–1911 m.) valdymo metu vietos valdytojus Lidziango regione pakeitė oficialūs dvaro atstovai ir Mu šeimos valdytojai tapo vietos administratoriais.
Socialinė ekonomika
Žemvaldžių kontroliuojamose teritorijose žemės ūkis buvo produktyvesnis. Šiose vietose 60-70% visos žemės priklausė stambiesiems žemvaldžiams ir turtingiems valstiečiams, sudariusiems 10% visų gyventojų. Regionuose, kuriuose vyravo dvaro ekonomika, beveik visa žemė, vandens atsargos, ganyklos ir miškai priklausė dvarininkams. Kai kuriose vietose valstiečiai turėjo dirbti be užmokesčio iki 150 dienų per metus. Vyraujant dvarininkų valdžiai, nekilmingi žmonės buvo antrarūšiai piliečiai. Paprastai jie neturėdavo nuosavos žemės.
Antrojo Kinijos-Japonijos karo metu (1937–1945 m.) Kinijos užsienio prekyba per pietryčių uostus nutrūko, o prekių gabenimui iš Kinijos į Mianmarą trukdė Japonijos pajėgos. Dėl to netikėtai suklestėjo prekyba tarp Kinijos ir Indijos, o Lindziangas tapo Indijos, Tibeto ir Kinijos vidaus prekybos centru. Atsirado pirmieji verslininkai milijonieriai (kai kurie iš jų buvo nasiai). Lindziango apygardoje amatai buvo išvystyti labiau negu kitose nasių gyvenamose teritorijose. Jie apdirbo geležį, varį, buvo daug dailidžių, audėjų, popieriaus gamintojų, siuvėjų, statybininkų ir skulptorių. Lindziangas ypač garsėjo vario dirbiniais ir odos gaminiais.
Kalba
Nasių kalba priklauso kinų-tibetiečių kalbų šeimai. Šia kalba šneka apie 300 000 žmonių Kinijos Junano ir Sičuano provincijose. Daugiausia kalbos vartotojų yra Lidziango regione.thumb|300px|Dongbos raštas
Nasiai jau daugiau negu prieš 1000 metų turėjo sukūrę piktografinį raštą „Dongbą“ ir skiemeninį raštą „Gebą“. Naudodamiesi šiomis dviem rašto sistemomis nasiai užrašė nemažai savo folkloro, legendų, poemų ir religinių tekstų. Tačiau, kadangi šiuos raštus buvo sunku išmokti, Kinijos Liaudies Respublikos vyriausybė 1957 m. įsakė pritaikyti nasių kalbai lotyniškus rašmenis. Kinų sakytinė ir rašytinė kalba taip pat yra svarbi nasių gyvenimo dalis, nes per kelis šimtus metų nasiai labai aktyviai bendravo su centrine Kinija tiek politiškai, tiek ekonomiškai, tiek kultūriškai.
Dongba
Daugelio manymu dongbos raštą XIII a. išrado karalius Mobao Azongas. Šį raštą naudoja išimtinai tik dongbos (nasių šamanai), kuomet reikia atkartoti ritualinius tekstus religinių ceremonijų ar šamanistinių ritualų metu. Po komunistų pergalės 1949 m. nasiams buvo trukdoma naudoti šį raštą, o Kultūrinės revoliucijos metu (1966–1976 m.) buvo sunaikinti tūkstančiai dongba užrašytų rankraščių.
Šiuo metu tik apie 60 dongbos dvasininkų moka skaityti ir rašyti dongba raštu. Daugeliui jų jau daugiau negu 70 metų, tačiau yra ir keli jaunesni negu 30-ies. Jaunesnieji dongbos dvasininkai, siekdami atgaivinti nasių rašto kultūrą, dažnai lankosi Lidziango regiono viešojo lavinimo mokyklose, mokydami rašto nasių vaikus.
XX a. devintajame dešimtmetyje nasiai, siekdami kelti raštingumo gimtąja kalba lygį, leido laikraštį dongbos rašmenimis su šalia spausdinamomis lotyniškomis raidėmis. Taip pat buvo išleista daugiau kaip 30 knygų. 1985 m. metais jau apie 1700 žmonių galėjo skaityti dongbos raštu. Lidziango apygardoje šis raštas taip pat naudojamas kelio ženkluose ir parduotuvių pavadinimuose.
Geba
thumb|300px|Gebos raštas Struktūriškai gebos raštas primena kinų rašmenis. Jį sudaro iš kinų rašmenų išsivysčiusių, savarankiškai išrastų ir supaprastintų dongbos piktogramų mišinys. Kadangi išliko mažai gebos ženklais užrašytų rankraščių, šis raštas dar nėra visiškai iššifruotas. Pagrindinis jo bruožas yra tas, kad gebos ženklais rašoma horizonraliai iš kairės į dešinę. Taip pat nėra aiškiai nustatytų fonetinių ženklų reikšmių ir kiekvienas beskaitantis gebą (paprastai tai būna dongbos dvasininkas) kartais gali pasirinkti kurią skaitymo sistemą jis turėtų taikyti.
Religija
Iki 1949 m. dauguma nasių išpažino dongbos tikėjimą, kuris yra tam tikra šamanizmo forma. Dongbos šamanai buvo kviečiami giedoti šventųjų tekstų į vestuves, laidotuves, Naujuosius Metus ir kitas įvairias šventes. Kai kurie naisiai išpažino lamaizmą. Krikščionybės, daoizmo ir budizmo įtaka buvo ganėtinai ribota, tačiau šiuo metu regiono religinė situacija yra pakankamai sudėtinga. Nėra vienos aiškios religijos dėl to, kad šis regionas nuo seno buvo įvairių kultūrų sankirtoje. Daugelis nasių vis dar stipriai sieja save su senuoju dongbos tikėjimu.
Tradiciniai nasių tikėjimai pasižymėjo tuo, kad egzistavo du ritualus atliekantys šamanai: dongba arba „dvasininkas“ ir sanba arba „šamanas“. Dongbos nuo sanbų skyrėsi tuo, jog savo veiklos įgūdžius įgaudavo besimokydami iš vyresniųjų, kadangi jie privalėjo išmokti skaityti piktografinius tekstus struktūrizuotų ritualų metu. Dongbos profesija paprastai būdavo paveldima ir dvasininkais būdavo tik vyrai. Sanbomis galėjo tapti ir vyrai, ir moterys. Sanbos amato nebuvo galima išmokti, nes žmogus tapdavo šamanu persirgęs sunkia linga, kurios metu jam būdavo atveriamas kelias pokalbiui su dievais ir dvasiomis. Sanbos neturi aiškios ritualų tvarkos ar tradicijų, išskyrus tai, kad jiems skirta vykdyti apvalymų ir dievų permaldavimo apeigas. Paprastai šamanai nešiodavo medžiaginius turbanus ir turėjo kalavijus arba būgnus. Mušdami būgnus jie pusbalsiu deklamuodavo ritualų tekstus. Nei dongbos, nei sanbos veikla nebuvo prestižinė.
Papročiai
Nasių moterų tradicinį apdarą sudaro laisvos suknelės plačiomis rankovėmis, švarkai ir ilgos kelnės su liemenį juosiančiais gausiai puoštais diržais. thumb|300px|Nasių tautos moteris Paprastai prie apdaro yra pridedamas ir ant peties užsimetamas avikailis, kuris turi būti išsiuvinėtas septyniomis žvaigždėmis, saule ir mėnuliu. Pagal nasių tradicijas tai rodo tautos darbštumą, kuri dirba nuo ankstyvo ryto iki vėlaus vakaro. Ninglango apygardos moterų tautinius drabužius sudaro trumpi švarkai ir ilgi, žemę siekiantys klostuoti sijonai. Tradiciškai moterys vaikščiodavo apsivyniojusios ant galvos didelius baltus turbanus ir įsisegusius didelius sidabrinius auskarus. Vyrų apdarai buvo panašūs į tradicinius hanių apdarus.
Didžiausia tradicinė nasių šventė yra Sanduo festivalis. Jis švenčiamas kiekvienais metais 8-tą antro mėnesio dieną pagal mėnulio kalendorių. Pagal nasių legendą Sanduo buvo šios tautos protėvis, nugalėjęs piktąsias dvasias ir išgelbėjęs žmones. Nasiai taip pat švenčia Lietaus dievo dieną kovo mėnesį ir Mulo ir arklio mugę liepą. Kitos nasių šventės – Mėnulio kalendoriaus Naujieji metai, Drakono valčių šventė, derliaus šventė – visi jie švenčiami taip pat kaip ir hanių šventės.
Nuo senų laikų nasiai degindavo mirusiuosius, tačiau Čingų dinastijos laikais kai kurių regionų nasiai perėmė mirusiųjų laidojimo tradicijas iš kinų. Paprastai laidotuvių metu buvo kalbami šventieji tekstai, siekiant atpirkti mirusiojo nuodėmes.
Feudalinių žemvaldžių ekonomikos laikais nasiai kūrė monogamines šeimas. Paprastai moteris turėdavo mažai teisių ir negalėdavo paveldėti nekilnojamojo turto. Santuokas sutardavo jaunųjų tėvai. Kai kurie nasiai iš Jongningo apygardos Junano provincijoje ir Janjuanio apygardos Sičuano provincijoje gyveno pagal matriarchatinę visuomenės santvarką. Šeimos giminės medis būdavo atsekamas pagal motinos liniją, ir vaikai gyvendavo su motina. Moteris būdavo šeimos galva, o palikimas atitekdavo arba vaikams per motiną, arba sūnėnams per motinos brolius. Moterys sudarė pagrindinę darbo jėgos dalį, jos buvo gerbiamos namuose ir visuomenėje.
Literatūra ir menas
Nasiai turi įvairių formų ir turinio literatūros. Greta nasių mokslininkų ir rašytojų kūrinių, saugojama ir žodinė liaudies literatūra. „Pasaulio sūkurimas“, „Kerštas“ ir „Pabėgimo su mylimuoju daina“ pasižymi paprastomis ir lengvomis išraiškos priemonėmis, bei aiškiai apčiuopiamu nacionaliniu charakteriu. Religinis rankraštis „Dongbos šventasis raštas“ likęs dar nuo Tangų dinastijos laikų. Piktografiniais ženklais užrašytas rankraštis pasakoja apie įvairius nasių gyvenimo aspektus, kuomet tauta pamažu perėjo nuo vergovinės santvarkos prie feodalizmo. Šis darbas nepaprastai svarbus nasių literatūros, istorijos ir religijos studijoms.
Nasiai pasižymi savo dainomis ir šokiais, ypač vestuvių ir laidotuvių metu. Populiariausios liaudies dainos paprastai būna vaizdingos ir trumpos. Dainuojama labai aukštu tonu ir judriu ritmu, kad būtų galima pagal tas dainas šokti. Įprasti liaudies tradiciniai instrumentai yra fleitos, nendrinės dūdelės ir kiti pučiamieji.
Nasių architektūra, skulptūra ir tapypa yra neatsiejamai susijusi su tradiciniais hanių ir tibetiečių stiliaus darbais. Lidziango apygardoje yra išlikę Mingų dinastijos laikų pastatų, kuriuose galima drauge išvysti Tibeto ir daoistų bei Tangų dinastijos budizmo stiliaus tapybos darbų.
Svajatyčai
Svajatyčai – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, 16 km į šiaurės rytus nuo Liachavičų.
Istorija
XIX a. pabaigoje minimi kaip miestelis ir dvaras Naugarduko apskrities Daravos valsčiuje. Tuo metu jame gyveno 600 žmonių.
Roasso Kumamoto
„Roasso Kumamoto“ – Japonijos futbolo klubas iš Kumamoto, Kumamoto prefektūroje.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2004 m. Klubas negali pasigirti aukštais pasiekimais.
Nuo 2008 m. žaidė J2 lygoje, bet po vienuolikos sezonų iškrito į žemesnį divizioną.
Nuo 2019 m. žaidė J3 lygoje. 2021 m. tapo J3 lygos nugalėtojais ir buvo perkelti į J2 lygą.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 10 d.
Jonas Lavskis
Jonas Lavskis,, SV Jean Lawski (1842 m., Lietuvoje – 1913 m. Noršiopinge, Švedija) – Lietuvos sukilėlis, po 1863 m. sukilimo pasitraukęs į Švediją ir tapęs antikvaru bei mecenatu.
Biografija
Pralaimėjus 1863 m. sukilimui, J.Lavskis kartu su bičiuliu Henriku Bukauskiu 1864 m. išvyko į Švediją. Apsistojo Noršiopinge, kur vertėsi siuvėjo amatu, vėliau įsteigė audimo įmonę. H. Bukauskio paskatintas ėmė kolekcionuoti senienas, nemažai jų padovanojo Lenkų muziejui Rapersvilyje, taip pat švedų provincijos muziejams. 1873 m. įstojo į masonų ložę „Hospitaliers francais“. Kelionės po Lenkiją metu susipažino su Rozalija Oderfeld, kurią vedė ir parsivežė į Švediją. thumb|left|Lawskihuset – Lavskio namas – pastatas Noršiopinge, Drottninggatan 2 1897 m. Noršiopingo centre, Drottninggatan ir Hamgatan gatvių sankryžoje šeima pasistatė namą, šiandien įvardijamu kaip vienu gražiausiu mieste. Jį projektavo firma Löfgren & Paulson, o statybos darbus atliko G. P. Olander bendrovė. Tai neorenesansinis pastatas, savo išore kiek primenantis prancūzišką pilį Azė le Rido mieste. Vidiniai laiptai buvo iškloti marmuru, žemutiniuose dvejuose aukštuose užsakovas įrengė antikvarinių daiktų parduotuvę. Vėliau savininkai keitėsi, dabartiniu metu pastate įsikūrė viešbutis ir parduotuvės.
Lavskių šeimoje užaugo du sūnūs:
Zuzana Rehák-Štefečeková
Zuzana Rehak-Štefečekova (Zuzana Rehák-Štefečeková, g. 1984 m. sausio 15 d., Nitroje) – slovakų šaulė į skriejančius taikinius, olimpinė čempionė.
Biografija
2003 m. pasaulio čempionate slovakė iškovojo bronzos medalį. 2006 m. Europos čempionate pelnyta bronza.
Savo debiutinėse 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse pateko į finalinį etapą ir iškovojo sidabro medalį. 2010 m. Zuzana pirmą kartą tapo pasaulio čempione.
2020 m. vasaros olimpinių žaidynių atrankos varžybose Zuzana pasiekė naują pasaulio rekordą (125 taškai) ir pirmu numeriu pateko į finalinį etapą. Finale slovakė po pratesimo įveikė amerikietę Kayle Browning ir pirmą kartą tapo olimpine čempione.
Diane Fleri
Jos tėvas Marino Fleri yra italas diplomatas, turintis estiškų bei maltiečių šaknų, o motina kilusi iš Vietnamo. Šeima iki Persijos įlankos karo pradžios 8 metus gyveno Jeruzalėje, vėliau persikėlė į Romą. Diana turi du brolius ir seserį.
Karjera
Diana kine atsidūrė atsitiktinai, būdama paauglė, kuomet palydėjo draugą į kino atranką filmui „Come te nessuno mai“, kuriame pati netikėtai gavo vaidmenį. Vėliau Diana studijavo politikos mokslus Romos universitete, metus laiko praleido Paryžiuje, kur studijavo aktorystę ir pradėjo vaidinti teatre. Sulaukusi pasiūlymų filmuotis (tai daugiausia buvo televizijos serialai), ji labiausiai mėgavosi vaidmenimis trumpo metražo filmuose. Tarp žymesnių jos vaidmenų yra TV serialas „I liceali“ ir filmas „Mio fratello e figlio unico“.
Julie Zahra
170px|miniatiūra|Julie Zahra
Julie Ann Zahra (g. 1982 m. Maltoje) – Maltos dainininkė. 2004 metais su atlikėju Ludwig Galea atstovavo Maltai 2004 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse Stambule, Turkijoje. Tais metais duetas atliko dainą „On Again… Off Again“, kuri finale užėmė 12-ą vietą. 2015 m. „Eurovizijos“ finale paskelbė Maltos balsavimo rezultatus.
Julie aktyviai muzikuoja nuo mažens. Ji dalyvavo daugybėje vietinių ir tarptautinių festivalių, taip pat vaidino ir teatre. Vėliau persikėlė į Jungtinę Karalystę, kur tęsė klasikinės muzikos studijas. Baigusi Karališkąją muzikos akademiją Londone.
2009 metais atlikėja išleido singlą „No one in Heaven“.
Anitra Ford
Anitra Ford (tikrasis vardas – Anitra Joy Weinstein; g. 1942 m.) – amerikiečių modelis ir aktorė. Ji geriau žinoma kaip JAV populiaraus TV žaidimo „The Price Is Right“ vedėjo asistentė. Kine ir televizijoje atlikdavo epizodinius vaidmenis.
Jungtinių Tautų taikdarystė
miniatiūra|220px|right|[[Bolivija|Bolivijos karys JT kontrolės punkte]] miniatiūra|220px|right|Taikdariai [[Eritrėja|Eritrėjoje]] miniatiūra|220px|right|JT šarvuotis pietų [[Libanas|Libane]] miniatiūra|220px|right|Daugiatautis JT batalionas parade [[Paryžius|Paryžiuje]]
Taikos palaikymo misijos
Pagal JT Chartijos VII skyriaus 39 straipsnį, esant grėsmei taikai suteikiama teisė imtis prievartos priemonių, įskaitant ir karines akcijas, planuoti ir steigti taikos palaikymo misijas. JT yra dislokavusios karius ir civilius visame pasaulyje, taip pat sprendžia globalius saugumo klausimus. JT nediferencijuoja regionų ir nesirenka jų pagal prioritetus. JT yra atsakingos už saugumą ir stabilumą pasaulyje, nors pats taikos palaikymo mechanizmas yra kritikuojamas ir kvestionuojamas dėl politinių ir praktinių priežasčių. Dalį JT funkcijų bando perimti NATO ir ES. Kitos organizacijos (Afrikos Sąjunga ar Arabų Lyga) siekia didesnio regioninio saugumo.
Saugumo Taryba vertina parengtus preliminarius misijų planus, informaciją su išsamia analize apie politinę ir saugumo padėtį konflikto zonose, įvertina valstybių karinius, ekonominius, socialinius faktorius. JT taikdarystės funkcijos ir pobūdis nėra pastovūs, nuolat plečiasi. Šiuo metu gali funkciškai apimti 5 sritis: Taikos palaikymo misijose dalyvauja vadinamieji „mėlynieji šalmai“, kurie JT valstybių narių yra priskiriami Saugumo Tarybos sankcionuotoms operacijoms vykdyti. Nors priskirtos pajėgos vykdydamos tarptautines operacijas dėvi JT simboliką, tačiau jos išlieka pavaldžios savo valstybėms. JT pajėgų vadovaujanti struktūra yra Taikos palaikymo departamentas  (Department  of  Peacekeeping  Operations, DPKO). Operacijos ir misijos apima beveik visus pasaulio regionus, tačiau dauguma įsteigtos Viduriniuosiuose Rytuose ir Afrikoje.
1988 m. JT Taikos palaikymo pajėgoms skirta Nobelio taikos premija. Žuvusieji taikos palaikymo misijų kariškiai, policininkai ir civiliai po mirties apdovanojami Dag Hammarskjöld medaliu.
Per metus taikos palaikymo operacijoms išleidžiama apie 7 mlrd. JAV dolerių. 2010–2012 m. pagrindinę taikos palaikymo biudžeto dalį sudarė įnašai  iš  JAV  (27 proc.),  Japonijos  (12 proc.),  Didžiosios  Britanijos  (8 proc.),  Vokietijos  (8 proc.)  ir  Prancūzijos  (7 proc.). Pagrindinės karius siunčiančios valstybės yra Pakistanas (10 707 kariai), Bangladešas (10 615 karių), Indija (8 805 kariai) ir Nigerija (5 815 karių). Nuo 1948 m. JT operacijose žuvo 2 850 pareigūnų.
2015 m. Taikos palaikymo misijose dalyvavo daugiau nei 125 tūkst. karių ir policininkų iš 124 valstybių.
Kritika
Per daugiau nei 60 JT gyvavimo metų suorganizuotos 63 taikos palaikymo misijos, 16 iš jų tebesitęsia ir dabar. Ironiška, kad daugiausia jų Afrikoje - kontinente, kur po dekolonizacijos teoriškai turėjo taikiai sugyventi Afrikos tautos. Liberijoje, Kongo Demokratinėje Respublikoje, Ruandoje vyko žiauriausi pastarojo meto karai. Darfūras išlieka viena pavojingiausių vietų pasaulyje (čia tarnauja apie 10 tūkst. „žydrųjų šalmų“). Tebesitęsia ir pati pirmoji paliaubų stebėjimo misija, sukurta 1948 m. ir pasiųsta į Palestiną, kur vis dar egzistuoja. Nuo to laiko, nepaisant UNTSO misijos pastangų, čia įvyko penki karai. Lieka neišspręstas ir Kašmyro konfliktas, kuriame taikos palaikytojai taip pat budi nuo 1948 m. JT nesugebėjo įvesti tvarkos Somalyje, o Bosnijos Srebrenicos žudynėse leista išžudyti 8000 vyrų ir jaunuolių, Ruandoje žuvo apie 800 tūkst. žmonių. Metami kaltinimai, neva JT struktūros neracionaliai naudojančios resursus, turinčios išpūstus personalo etatus, klesti korupcija, nemokšiškumas, prasta vadyba.
Lietuvos taikdarių misijos
Lietuvai įsitraukti į JT taikdariškas misijas atsidarė galimybės po to, kai 1991 m. ji tapo JT nare. 1994 m. sausio mėn. buvo pasirašyta sutartis dėl dalyvavimo Partnerystės taikos labui programoje, vėliau gimė ilgalaikis Baltijos šalių taikos palaikymo projektas BALTBAT.
Pirmasis Lietuvos taikdarių būrys JT taikos misijoje UNPROFOR II 1994 m. buvo pasiųstas į Kroatiją. Tuomet pirmieji 32 lietuvių kariai buvo dislokuoti Danijos bataliono DANBAT sudėtyje. Iki 1996 m. jame tarnavo 90 lietuvių. Į vėlesnes misijas Afganistane, Gruzijoje, Sirijoje, Kosove buvo siunčiami taip pat karo medikai, kariniai stebėtojai, kitas personalas.
Ma Jae-Yoon
thumb|200px|right|Ma Jae-Yoon – sAviOr, apdovanojimų ceremonijoje [[2006 m. Shinhan Bank Starleague turnyre, užėmęs pirmąją vietą]] Ma Jae-Yoon (g. 1987 m. lapkričio 23 d.), žinomas pseudonimu sAviOr, gerbėjų pramintas Maestro – buvęs profesionalus StarCraft žaidėjas iš Pietų Korėjos. Jis žaidė zergų rase „CJ Entus“ komandoje (priklausančioje Korėjos CJ CGV korporacijai) ir yra vienas daugiausiai pasiekusių StarCraft žaidėjų pasaulyje.
sAviOr devynis kartus buvo KeSPA reitingų pirmoje vietoje, tai yra antras geriausias pasiekimas tarp zergų žaidėjų. Taip pat yra tris sykius laimėjęs MBCGame Starleague (MSL) ir vieną sykį – Ongamenet Starleague (OSL) turnyrus. 2006 buvo jo sėkmingiausi metai.
2007–2008 m. Ma Jae-Yoon teužėmė penktą vietą KeSPA reitinguose, iškrisdamas iš MSL ir OSL pirmuose ratuose. Dėl prastų rezultatų trumpam laikotarpiui jis buvo perkeltas į CJ Entus B komandą, tačiau pagerėjus žaidimui, grįžo atgal į pagrindinę. 2008 m. Jae-Yoon laimėjo pirmąją vietą BlizzCon turnyre, finale 2-0 įveikdamas Lee Yun-Yeol.
2010 m. Pietų Korėjoje kilo skandalas dėl sukčiavimo. Kartu su keliais kitais profesionaliais žaidėjais sAviOr buvo kaltinamas tyčiniais pralaimėjimais už kyšius. Maestro buvo pateikti kaltinimai dėl buvimo vienu iš organizatorių ir tarpininku tarp žaidėjų ir užsakovų (nelegalių lažybų įmonių). Teismas pripažino žaidėją kaltu ir skyrė vienerių metų laisvės atėmimo bausmę, vykdymą atidedant dvejiems metams. Taip pat Ma Jae-Yoon buvo visam gyvenimui pašalintas iš profesionalių elektroninio sporto varžybų.
Catfish and the Bottlemen
Catfish and the Bottlemen – britų indie rock grupė iš Landidno, susikūrusi 2007 m. Debiutinis grupės albumas „The Balcony“ išleistas 2014 m. rugsėjį ir pasiekė dešimtąją vietą Jungtinės Karalystės albumų reitinge. 2023 m. duomenimis, grupė yra išleidusi tris studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „The Balance“, išleistas 2019 m. balandį.
Subartonių miško botaninis draustinis
Subartonių miško botaninis draustinis – saugoma gamtos teritorija pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke, Subartonių miške, tuoj į šiaurės vakarus nuo Subartonių.