cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gian Lorenzo Bernini
Jaunystė
Džianas Lorencas Berninis gimė 1598 m. gruodžio 7 d. Neapolyje. Jis buvo pirmasis berniukas po šešerių dukterų, kurio susilaukė skulptorius Pjetras Berninis su Andželika Galante (viso jie susilaukė trylikos vaikų). Tikriausiai vyriškos giminės įpėdinio susilaukimas paskatino Pjetrą vesti Andželiką. Berniukui buvo duotas senelio iš tėvo pusės Džiano (Džovanio) Lorenco vardas. Gyvenimo metu jis paprastai buvo vadinamas tik vardu Lorencas. Tėvas Pjetras buvo kilęs iš Toskanos Sesto Fiorentino miestelio, o motina Andželika buvo neapolietė. Džian Lorenco gimimo metu Pjetras buvo pripažintas skulptorius, kuris vicekaraliaus kvietimu kaip tik tuo metu persikėlė į Neapolį dirbti Šv. Martyno vienuolyne. Vaikystės metus Džian Lorencas praleido Neapolyje. 1605 m. popiežiumi išrinkus Paulių V Pjetras Berninis pajuto, kad jam atsivers geresnio darbo galimybės Romoje, skirtingai nuo ankstesnio, neišlaidavusio Klemenso VIII laikmečio. Pasirūpinęs rekomendaciniu Dž. Čezario laišku Pjetras Berninis 1606 m. žiemą atvyko į Romą, apsigyveno netoli Šv. Marijos Didžiosios bazilikos.
Tuo metu Roma buvo mažesnis miestas nei Neapolis, bet joje vyko meno perversmas su naujovėmis, kurias į dailę įnešė Anibalė Karačis ir Karavadžas. Džianlorencas mokėsi tėvo dirbtuvėse ir iš jaunumės parodė talentą skulptūrai. Pasakojama, kas pas Pjetrą apsilankęs kardinolas Mafejas Barberinis pasakė jam: „būkite atsargus sinjore Pjetrai, kad jūsų sūnus greitu laiku jūsų neaplenktų“. Į tai tėvas atsakęs „jūsų kilnybė žino, kad tai žaidimas, kuriame, kas pralošia, tas laimi“. Jaunystėje Dž. L. Berninis ėmė pavyzdį iš A. Karačio (kuris mirė 1609 m.). Jam buvo svarbus antikinių statulų pavyzdys, nuogo kūno studijos, proporcijų siekimas. Vienu iš anksčiausių žinomų Dž. L. Berninio darbų laikoma skulptūrinė grupė „Ožka Amaltėja su vaiku Jupiteriu ir faunu“, sukurta kažkada po 1609 m. Ši grupė (dabar Borgezių galerijoje) buvo atlikta artimu senovės helenistiniam stiliumi. Tuo metu tėvas Pjetras darbavosi naujojo popiežiaus Pauliaus V iniciatyva neseniai pastatytos Pauliaus koplyčios dekoravime Šv. Marijos Didžiojoje bazilikoje bei sukūrė bazilikai „Mergelės Marijos paėmimo į Dangų“ altorių, kuris laikomas geriausiu Pjetro Berninio darbu. Tikėtina, kad Džianlorencas padėjo tėvui jo darbuose, tačiau atskirai nustatyti jų indėlį neįmanoma. Kitos ankstyvosios Džianlorenco skulptūros: „Šv. Laurynas“ (1615 m., Uficių galerijoje) ir „Šv. Sebastijonas“ (1617 m., Tiseno-Bornemisos muziejuje).
thumb|right|180px| Popiežiaus [[Urbonas VIII|Urbono VIII biustas]]
Romoje garsas apie jauno Džianlorenco talentą pasklido plačiai, jis patraukė popiežiaus Pauliaus V dėmesį. 1618 m. kardinolas Mafejas Barberinis sudarė sutartį su Pjetru, kurioje pirmą kartą paminėtas Džianlorencas, sukurti keturias cherubinų galvas Barberinių koplyčios durų vidinėje pusėje Sant'Andrea della Valle bažnyčioje. Bet svarbiausiu ankstyvuoju rėmėju buvo popiežiaus sūnėnas, kardinolas Scipionė Borgezė (kuris taip pat rėmė Karavadžą). Tik dvidešimties metų Džianlorencui jis patikėjo pirmosios monumentalių matmenų skulptūros atlikimą. Tai buvo „Enėjo, Anchiso ir Askanijaus pabėgimo iš Trojos“ grupė, kurios atlikime atsiskleidė ankstyvas ir originalus Džan Lorenco talentas. Nuo 1618 m. iki 1625 m. jis kardinolo vilos (dabar Borgezių galerija) dekoravimui sukūrė dar tris skulptūrines grupes, įvardijamas trimis jo ankstyvaisiais šedevrais. Tai „Prozerpinos pagrobimas“ (1621−1622), „Dovydas“ (1623−1624) ir „Apolonas ir Dafnė“ (1622−1625). Lygiagrečiai stambioms skulptūroms Džianlorencas kūrė mažus, bet pelningus biustus kapams ir galerijoms. Apie 1615 m. jis sukūrė pirmuoju laikomą biustą − 1592 m. mirusio popiežiaus Siksto V mažordomo, vyskupo Santonijo Santa Prassede bažnyčioje Romoje. Jo pirmuoju išties sėkmingu biustu buvo apie 1622 m. iškaltas ispanų teisininko Pedro de Fošo Montojos biustas. 1621 m. pasirūpinus Scipionei Borgezei jam popiežius suteikė riterystę (kavalieriaus titulą). Pirmuoju Dž. L. Berninio architektūriniu darbu buvo Santa Bibiana bažnyčios pertvarkymas.
Vidurinysis laikotarpis
1623 m. Dž. L. Berninio rėmėjas, kardinolas Mafejas Barberinis buvo išrinktas popiežiumi Urbonu VIII ir Džianlorencas buvo priimtas dirbti Šv. Petro bazilikos architektu. Jam patikėtas Navonos aikštės fontanų statybų užsakovo ir inspektoriaus postas. Spalio 7 d. jis paskirtas popiežiškųjų metalo dirbtuvių meistru ir Acqua Felice akveduko prižiūrėtoju. 1624 m. jis sugalvojo sukurti Baldakimą, kuris pažymėtų Šv. Petro kapo vietą Šv. Petro bazilikoje. Tuo pačiu metu jis dirbo ties šv. Bibianos, šv. Liongino statulomis ir popiežiaus Urbono VIII kapo projektu. To meto Romoje Džianlorencas tapo vienu brangiausiai apmokamų menininkų, su kuriuo užmojais varžėsi, bet neprilygo Pjetras da Kortona ir Frančeskas Borominis. Atrodo, kad Džianlorencas negalėjo pasakyti „Ne“ įvairiems užsakovams. Didžiulių apimčių darbus jam padėjo atlikti dirbtuvės, kurių sėkmingas valdymas ir darbų paskirstymas pameistriams tikriausiai buvo nemenkas Džianlorenco talento ir šioje srityje įrodymas. Dirbtuvėse jam padėjo jaunesnis brolis Luidžis. Neskaitant ilgalaikių projektų, pvz., Urbono VIII kapo (sukurtas 1627−1648 m.), Džianlorencui reikėjo įgyvendinti įvairius trumpalaikius sumanymus, kurių nestokojo Kurijos nariai. Neabejotinai sėkmingas dirbtuvių darbas padėjo Džianlorencui išlaikyti didžiulį autoritetą tokį ilgą laiką ir susigriebti pelningiausius užsakymus. Laisvalaikiu Džianlorencas rašė komedijas, kurios buvo vaidinamos jo namuose tarp draugų, ir viena iš jų išliko pilna.
1627−1629 m. Džianlorencas kartu su tėvu Pjetru kūrė Barkačo fontaną Ispanijos aikštėje. 1629 m. vasario 5 d., šešios dienos po K. Maderno mirties, Džian Lorencas buvo paskirtas vyriausiuoju Šv. Petro bazilikos Romoje architektu ir perėmė K. Maderno Barberinio rūmų statybas. Jis pilnai atitiko popiežiaus Urbono VIII ambicijas išauginti naująjį Mikelandželą Romoje. Sekančius apie 50 metų Džianlorencas dirbo šešiems popiežiams, su kuriais palaikė artimus ryšius, ir buvo atsakingas už Romos miesto architektūrinio veido sukūrimą. 1629 m. rugpjūtį mirė jo tėvas Pjetras. Džianlorencas tuo metu vadovavo grupei kitų menininkų ir pagalbininkų įgyvendindamas Baldakimo projektą virš Šv. Petro kapo bazilikoje (1624−1633). Svarbiausias jo indėlis projekte buvo viršutinio ornamento sukūrimas su keturiais angelais šonuose. Kartu jis pertvarkė keturias atramas bazilikos navų susikirtime, kurių vienos nišoje buvo pastatyta jo šv. Liongino statula. Apie 1636−1638 m. Džianlorencas palaikė ryšius su vieno savo pameistrių žmona Kostanca Bonareli, kurią įamžino asmeniškumo turinčiame biuste. Pasakojama, kad Kostanca taip pat pradėjo palaikyti ryšius su jo broliu Luidžiu. Džianlorencas vieną dieną pranešė Kostancai išvykstantis, tačiau iš tikro palaukė šalia jos namų ir pamatė ją išeinant su Luidžiu. Įsiutęs Džianlorencas užpuolė brolį ir po to nusivijo jį į Šv. Marijos Didžiąją baziliką, į kurią įsiveržė su kardu. Be to, jis pasiuntė žmogų, kad tas užpultų Kostancą ir ji buvo sužeista skustuvu į veidą. Įsikišus popiežiui Urbonui VIII istorija buvo užglaistyta. Džianlorencas 1639 m. buvo apvesdintas su teisininko dukterimi Katerina Tecijo (1617−1673), su kuria jis susilaukė vienuolikos vaikų, ir iki gyvenimo pabaigos išliko religingu kataliku. Minima, kad jis dalyvaudavo mišiose kiekvieną dieną ir priimdavo komuniją du kartus savaitėje. Jo kūriniai pilnai atitiko Bažnyčios žinią tikintiesiems: buvo realistiški ir skatino emocinį religingumą.
thumb|right|180px| [[Keturių upių fontanas, Roma]]
1637 m. popiežius Urbonas VIII užsakė Džianlorencui pastatyti dvi varpines iš Šv. Petro bazilikos fasado abiejų pusių, kurias buvo suplanavęs K. Madernas. Pirmoji varpinė atidengta 1641 m. ir beveik iškart po to pamatyti įskilimai fasade. Dž. L. Berninis sulaukė daug kritikos, bet remiant popiežiui buvo pradėta statyti šiaurinė varpinė, ties kuria darbai sustojo pasibaigus pinigams ir prasidėjus Kastro karui. 1642−1643 m. jis įgyvendino Tritono fontano projektą Barberinio aikštėje Romoje. 1644 m. mirus Urbonui VIII, naujuoju popiežiumi buvo išrinktas Inocentas X (1644−1655), kuris buvo mažiau prielankus Dž. L. Berniniui ir rėmė F. Borominį ir A. Algardį. Jo priešai pasinaudojo situacija ir dėl varpinių defektų apkaltino jo prastą architektūrinį projektą, nors tikrosios priežastys tikriausiai buvo K. Maderno per silpnai paruošti pamatai ir Urbono VIII ambicijos turėti grandiozinius bokštus. 1646 m. Inocento X nurodymu Džianlorencas iš savo lėšų turėjo pasirūpinti varpinių nugriovimu. Tai buvo didžiulis smūgis jo reputacijai, dėl ko jis išgyveno iki gyvenimo pabaigos. Tikriausiai dėl šių aplinkybių jis pradėjo skulptūrą „Tiesa, atskleista Laiko“ (dabar Borgezių galerijoje). Ši skulptūra buvo jo kuriama be užsakymo ir jai Dž. L. Berninis nukalė tik Tiesos figūrą.
Vėlyvieji metai
1645 m. Dž. L. Berninis pradėjo ruošti ir iki 1652 m. įgyvendino Kornaro koplyčios projektą Šv. Marijos Pergalingosios bažnyčioje su „Šv. Teresės ekstazės“ skulptūra, kuri laikoma viso baroko meno šedevru. Maždaug tuo pat metu jis sukūrė atminimo monumentą Marijai Ragi Santa Maria sopra Minerva bažnyčioje. 1650 m. buvo jubiliejiniai Bažnyčios metai ir Džianlorencas turėjo pasirūpinti Šv. Petro bazilikos puošyba. Tuo metu jo konkurentas F. Borominis rūpinosi Laterano Šv. Jono bazilikos puošyba. Galutiniame Šv. Petro bazilikos dekoravimo plane buvo 56 medalionai su popiežių-kankinių atvaizdais, 192 angelai ir 104 balandžiai. 1648−1651 m. buvo įgyvendintas vienas žinomiausių Berninio projektų − Keturių upių fontanas su Sen. Egipto obelisku Navonos aikštėje. Skirtingai nuo paplitusios nuomonės, Džianlorencas iškalė ne visas upių alegorines skulptūras, o labiausiai prisidėjo prie uolos ir gyvūnų figūrų iškalimo.
1655 m. popiežiumi tapo Aleksandras VII (1655−1667) iš Kjidžių giminės. Jis užsakė Džianlorencui užbaigti Kjidži koplyčią Santa Maria del Popolo bažnyčioje, kurią prieš daugiau nei 100 metų pradėjo Rafaelis. Koplyčiai Dž. L. Berninis sukūrė „Habakuko ir angelo“ ir „Danieliaus su liūtu“ skulptūras. Tuo pat metu jis suprojektavo drambliuko su obelisku statulą priešais Santa Maria sopra Minerva bažnyčios fasadą (atliktas daugiausiai padėjėjo Erkolės Feratos). 1658 m. Džianlorencas pradėjo dirbti ties trečiosios jėzuitų bažnyčios Romoje, Sant'Andrea al Quirinale statybomis (baigta iki 1670 m.). Jo sūnus Domenikas tvirtino, kad šia bažnyčia Džianlorencas buvo labai patenkintas ir ateidavo joje pailsėti. 1661−1663 m. jis popiežiaus užsakymu sukūrė šv. Jeronimo ir šv. Marijos Magdalietės statulas Kjidžių koplyčiai Sienos katedroje. Jis kūrė popiežiaus Montekavalo rūmų ilgąjį sparną Kvirinalo kalvoje, ir Šv. Petro bazilikoje Karališkuosius laiptus, jungiančius Apaštalų rūmus su bazilika. Laiptams jis sukūrė raito imperatoriaus Konstantino statulą, kuri apskritai laikoma nesėkminga.
thumb|right|260px| [[Šv. Petro aikštė Romoje]]
Kitu sėkmingu Džianlorenco darbu Šv. Petro bazilikoje buvo bronzinis relikvijorius (Cathedra Petri), kuriame laikoma Šv. Petro kėdė, sukurtas 1657−1666 m. Tuo pat metu pagal jo projektą pertvarkyta Šv. Petro aikštė, apjuosiant ją kolonadomis ir sukuriant erdvę bažnytinėms iškilmėms. 1665 m. Dž. L. Berninis karaliaus Liudviko XIV kviečiamas atvyko į Paryžių projektuoti Luvro fasado. Tuo metu jis buvo toks garsus, kad minios paryžiečių rinkosi gatvėse pasižiūrėti į jo atvykimą. Tačiau Džianlorenco laikas Paryžiuje nebuvo sėkmingu. Jis iš aukšto žiūrėjo į prancūzų meną ir esą pasakė, kad visas Paryžiaus menas nevertas vieno Gvido Renio paveikslo. Tai atstūmė nuo jo paryžiečius ir jo siūlyti Luvro fasado planai buvo vis atmetami, tad po pusmečio Džianlorencas grįžo į Romą. Per laiką Paryžiuje jis nukalė Liudviko XIV biustą, kuris vertinamas vienu sėkmingiausių jo biustų. Be to, jis buvo įsipareigojęs sukurti raito karaliaus statulą ir šiuo darbu užsiėmė gerokai vėliau grįžęs į Romą. Jau po Dž. L. Berninio mirties į Paryžių pristatyta statula sulaukė nuosaikaus įvertinimo.
1668−1669 m. Džianlorencas sukūrė Šv. Angelo tilto dekoratyvinę schemą su 10 angelų skulptūrų, iš kurių dvi nukalė jis. Tačiau šios dvi skulptūros popiežiui Klemensui IX taip patiko, kad buvo perkeltos į Sant'Andrea delle Fratte bažnyčią (dabar ant tilto yra jų kopijos). 1673−74 m. Džianlorencas sukūrė ciborijų Šv. Sakramento koplyčioje Šv. Petro bazilikoje. Reikšmingiausiu vėlyvuoju jo darbu buvo 1674 m. įgyvendintas Altieri koplyčios dizainas San Francesco a Ripa bažnyčioje su palaimintosios Ludovikos Albertoni skulptūra. Jo projektuotą Aleksandro VII kapą Šv. Petro bazilikoje 1678 m. daugiausiai užbaigė mokiniai. Džianlorencas Berninis mirė 1680 m. lapkričio 28 d. savo rūmuose Ispanijos aikštėje. Jo pageidavimu buvo palaidotas Šv. Marijos Didžiojoje bazilikoje. Kardinolas Mafejas Barberinis apie Džianlorencą Berninį tvirtino, kad jis buvo „retas aukštos inteligencijos žmogus, pagimdytas dieviškos valios ir Romos šlovei tam, kad nušviesti pasaulį“. Kiti tvirtino jį buvus „drakonu“ ir „suktu ir nedoru žmogumi“. Jo sūnus Domenikas, parašęs tėvo biografiją, tvirtino „jis buvo gaižus iš prigimties, pasišventęs savo darbui ir karštas, kai supykęs“. Savo architektūros kūriniais jis prisidėjo prie Romos, kurioje gyveno nuo 1605 m., baroko formavimosi. Berninis dirbo pagal popiežiaus užsakymus. Prie jo žymiausių architektūros laimėjimų priskiriamos ir kitos rekonstrukcijos − Barberinio rūmai, pusapskritimio formos Šv. Petro aikštės kolonados (1657−1667 m.). Dž. L. Berninis laikomas paskutiniuoju iš didžiųjų įvairiapusių italų menininkų, kurių dėka Italijos menas dominavo Europoje. Jei baroko architektūroje kai kurie tyrinėtojai atiduoda pirmenybę F. Borominiui, tai skulptūros srityje Dž. L. Berninis neturėjo lygių ir laikomas talentingiausiu klasikiniu skulptoriumi, gyvenusiu po Mikelandželo. 1682 m. jo biografiją publikavo Filipas Baldinučis ir 1713 m. − sūnus Domenikas.
Gama spinduliai
240px|thumb|Gama spinduliuotė, sklindanti iš atomo branduolio. Gama spinduliai (γ spinduliai) – elektromagnetinės bangos, kurių bangos ilgis trumpesnis negu 0,01 nm ( Hz), o fotonų energija >100 keV. Gama fotonus skleidžia atomų branduoliai radioaktyviojo skilimo ir branduolinių reakcijų metu. Jie taip pat atsiranda anihiliuojant elementariųjų dalelių ir antidalelių poroms, vienoms dalelėms virstant kitomis.
Didžiausias elektromagnetinių bangų išmatuotas dažnis yra 10^{27} Hz (5 TeV).
Gama spindulius 1900 m. atrado P. Villard.
Gama spinduliuotės poveikis
Gama spinduliuotė labai skvarbi, todėl gali paveikti giliai organizme esančius audinius, pakeisti kraujo sudėtį, sukelti mažakraujystę, kataraktą, viduriavimą.
Smalėnų šv. Izidoriaus Artojo bažnyčia
'''Smalėnų Šv. Izidoriaus Artojo bažnyčia''' – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje, Punsko valsčiuje, Smalėnų kaime. Atlaidai: gegužės 15 d. – Šv. Izidoriaus Artojo: rugpjūčio 2 d. – Angeliškos Dievo Motinos. Sekmadieniais ir šventadieniais mišios laikomos dukart lenkų kalba ir vieną kartą lietuviškai. Prieš lietuviškas pamaldas giedamas rožinis. Klebonas – kun. Voicechas Jacekas Stoklosa (2008 m.). Vyksta rekolekcijos kunigams, vasarą rengiamos jaunimo stovyklos, o vienuolyne įrengti nakvynės namai maldininkams. Prieniškio Algirdo Vaištaro drožtas medinis kryžius.
Architektūra
Pastato išmatavimai: 26 m (ilgis) x 12 m (plotis) x 9 m (aukštis), jis yra vienanavis, su 14 m aukščio bokštu. Bažnyčios viduje išsidėstę trys altoriai: pagrindiniame patalpinta Nukryžiuoto Kristaus skulptūra, dešiniajame – Šv. Izidoriaus ir Šv. Antano paveikslai. Kairiajame altoriuje yra Angeliškos Dievo motinos paveikslas, uždengtas Čenstakavos Dievo Motinos paveikslu. Ant sienų – Kryžiaus kelio paveikslai. Bažnyčios kieme stovi šv. Mykolo Archangelo koplyčia, kurioje palidota fundatorių Habermanų šeima. Dengtas čerpėmis mūrinis U formos vienuolynas užbaigtas 1839 m., o 1975 m. vienuoliai obliatai pristatė antrą aukštą ir uždengė pastatą skarda.
Parapija
Prieš įsikuriant parapijai, aplinkinių kaimų gyventojai lankydavo toliau stovinčias bažnyčias Punske, Seinuose, Krasnapolyje, Kalietnike. Šeipiškių dvarininko Mykolo Habermano iniciatyva buvo pastatyta bažnyčia, kuri 1897 m. lapkričio 4 d. tapo parapijine. XIX a. antrojoje pusėje įsikuria vienuoliai – reformuoti pranciškonai (mažesnieji broliai). Vienuolyno mokykloje lietuvių jaunuolius mokė brolis Augustinas (Augustinas Zaicas), joje mokėsi ir žinomas kompozitorius Juozas Kalvaitis, pasižymėjęs JAV lietuvių spaudos darbuotojas Domininkas Tomas Bačkauskas.1874 metais Rusijos caro įsakymu vienuolyną uždarė. Paskutinis vienuolis Tėvas Hiacintas Vasiliauskas, paliktas aptarnauti vietos katalikus, mirė 1889 m. Bažnyčia, iš pradžių buvusi filija, tapo naujai įkurtos Švento Izidoriaus parapijos šventove. Parapija apėmė 15 kaimų ir apie 1 500 parapijiečių. XX a. pradžioje ir ypač po Antrojo pasaulinio karo pastatai buvo apleisti. Padėtis pasikeitė apie 1970 m., kai parapijos sielovada perėmė misionieriai obliatai, kurie pradėjo kapitališkai remontuoti bažnyčią ir vienuolyną.
1946 m. Lomžos vyskupas Česlovas Fialkovskis uždraudė pamaldas lietuvių kalba. 1959 m. parapijai priklausė 1118 tikinčiųjų, ji apėmė šiuos kaimus: Bokšiai, Mūravotas Tiltas, Raistkiemis, Rudauka, Seivai, Smalėnai, Šeipiškės, Teklinavas, Vilkapėdžiai, Žvikeliai. Per laiką kai kurie kaimai (Šeipiškės, Teklinavas, Baraniškiai, Polesė) buvo prijungti prie kitų parapijų, o vidugiriečiai pasistatė savo bažnyčią.
XXI a. pradžioje parapija apėmė aštuonis kaimus su 39 namais ir 812 parapijiečiais. Kaimai tuštėja, nes mažėja darbo vietų, ne vienas kaimietis prasigerė ar persikelė gyventi į miestą. Prapijos teritorijoje teveikia tik viena Smalėnų pagrindinė mokykla.
Juozas Lingys
Juozas Lingys (1919 m. sausio 1 d. Gyliškiuose, Sintautų valsčius, Šakių apskritis – 1984 m. gruodžio 16 d. Vilniuje) – Lietuvos choreografas.
Biografija
1938–1940 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo prancūzų filologiją, 1940–1943 m. Vilniaus universitete – lietuvių filologiją. 1973 m. baigė Šiaulių pedagoginio instituto Klaipėdos fakultetą.
1941–1943 m. ir 1945–1949 m. ansamblio „Lietuva“ šokėjas, nuo 1946 m. ir baletmeisteris. 1952–1953 m. Vilniaus dešimtmetės muzikos mokyklos, 1958–1963 m. Vilniaus kultūros-švietimo technikumo, 1967–1980 m. LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetų dėstytojas; nuo 1978 m. profesorius. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Kūryba
1950 m., 1955 m., 1960 m., 1965 m., 1970 m., 1975 m., 1980 m. respublikinės dainų šventės Šokių dienos vyr. baletmeisteris ir meno vadovas. Sukūrė apie 200 liaudies šokių sceninių kompozicijų, choreografinių vaizdų, tarp jų: „Lenciūgėlis“ (1943 m.), „Malūnėlis“ (1944 m.), „Sadutė“ (1946 m.), „Jievaro tiltas“, „Džigūnas“, „Blezdingėlė“ (visi 1947 m.), „Gaidys“ (1948 m.), „Kolūkio pirmininkas“ (1950 m.), „Statybininkų šokis“ (1951 m.), „Trys mergelės“ (1958 m.), „Greitpolkė“ (1965 m.), „Kupolinis“, „Rusnietis“ (abu 1968 m.), „Šventinė polka“ (1973 m.).
Kūrybai būdinga liaudiška tradicija, siužetiškumas, lyrizmas, emocionalumas. Dauguma jo sceninių kompozicijų paremti konkrečiu liaudies šokiu arba papročių, apeigų elementais. 5-6 dešimtmečio šokiai saikingai stilizuoti, 7-8 dešimtmečio šokių žingsniai ir judesiai sudėtingesni, naudojami klasikinio šokio elementai. Pastatė lietuvių šokių Latvijoje, Ukrainoje, Rusijoje, VDR, Čekoslovakijoje, Rumunijoje ir kitur. Išleido 20 knygų apie lietuvių liaudies šokius.
Triumfo arka. Auksiniai balsai
'''„Triumfo arka. Auksiniai balsai“''' yra muzikinio LRT projekto „Triumfo arka“ 2008 m. dalyvių muzikinis albumas bei DVD, išleistas 2009 m.
Atlikėjai
Arijas iš pasaulinių operų, operečių bei miuziklų atlieka LTV laidos „Triumfo arka“ I sezono 10 dalyvių: Edmundas Seilius, Ieva Prudnikovaitė, Ramūnas Urbietis, Liudas Mikalauskas, Gabrielė Vasiliauskaitė, Egidijus Bavikinas, Vaidas Vyšniauskas, Jurgita Lopetaitė, Jeronimas Milius ir Nerita Pokvitytė.
Kiti faktai
Albumas įrašytas kartu su Kauno simfoniniu orkestru, dirigentai - Modestas Pitrėnas ir Martynas Staškus.
2009 m. vasario mėn. albumas ir DVD pristatytas Vilniaus knygų mugėje.
Lenino keliu (Jieznas)
Istorija
LKP Jiezno rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, leistas du kartus per savaitę, 1951 m. – vienąkart-dukart per savaitę. Tiražas 1951 m. – 1000 egz., 1962 m. – 4000 egz.
Laikraštis uždarytas Jiezno rajono teritoriją priskyrus Prienų ir Alytaus rajonui. Teritorijoje platintas Prienų rajono laikraštis „Naujas gyvenimas“ ir Alytaus rajono laikraštis „Komunistinis rytojus“.
Dvarelis (viensėdis)
Dvarelis – buvęs viensėdis Tauragės rajono savivaldybėje, 13 km nuo Tauragės.
Emulsija
Emulsija – dviejų nesimaišančių skysčių dispersinė sistema. Pvz., svieste vandens lašelius supa riebalai, o piene vandeninis tirpalas supa riebalų lašelius. Emulsijos gaunamos emulsavimo pagalba. Emulsijos nėra stabilios, todėl joms gauti reikalinga energija (kratymas, maišymas, kt.). Po kurio laiko emulsijos vėl savaime išsisluoksniuoja į riebiąją ir vandens fazę.
Paviršinio aktyvumo medžiagos (surfaktantai) gali labai padidinti emulsijų kinetinį stabilumą, tada jos net ilgai laikomos, mažai pakinta. Surfaktantai skirstomi į:
Į ką virs emulsija – į vandens emulsiją aliejuje ar aliejaus emulsiją vandenyje - lemia dviejų fazių skysčių santykis ir naudojami emulsikliai. Dažniausiai galima pritaikyti Bancroft'o taisyklę: emulsikliai skatina tos fazės dispersiją, kurioje jie prasčiau ištirpsta; pvz., baltymai geriau ištirpsta vandenyje nei aliejuje, todėl skatina susidaryti aliejaus emulsiją vandenyje, nes palengvina aliejaus lašelių dispersiją vandens fazėje.
Antilopė šoklė
Antilopė šoklė, sasa (Oreotragus oreotragus) – tikrųjų antilopių (Antilopinae) pošeimio dykaraginis (Bovidae) žinduolis.
Savotiškos išvaizdos antilopė, prisitaikiusi gyventi uolėtose vietovėse. Kūno aukštis 50-60 cm, masė 14-18 kg. Nugara išgaubta, didelės plačios ausys, palyginti storos kojos, kurios remiasi į žemę tik nagų viršūnėmis. Skiriasi nuo kitų antilopių ir šiurkščiais, tankiais, trapiais plaukais. Kailis gelsvas arba gelsvai rudas, išmargintas smulkiais tamsiais taškeliais. Kakta ir kojų galiukai tamsiai rudi arba juodi, kojos rusvai arba sidabriškai pilkos. Papilvė, lūpos, smakras ir apvadai apie akis balti arba gelsvai balti. Labai didelė priešakinės liaukos duobutė. Patinai su tiesiais, nežymiai į priekį išlinkusiais, vienas nuo kito nutolusiais, vidutiniškai 10 cm ilgio ragais. thumb|left|180px|Patinas
Gyvena krūminguose kalnų šlaituose, kalvotose uolėtose vietovėse. Laikosi pavieniui, poromis ir šeimyninėmis grupėmis. Minta krūmų lapais ir ūgliais, rečiau žoliniais augalais. Veisiasi įvairiu metų laiku. Nėštumas trunka apie 7 mėnesius, gimsta 1 jauniklis. Lytiškai subręsta pirmųjų gyvenimo metų pabaigoje. Nelaisvėje išgyvena iki 15 metų.
Paplitusi nuo Nigerijos šiaurinės dalies iki Etiopijos, R. Afrikoje, P. Afrikoje, Angolos pietinėje dalyje ir Namibijoje.
Branduolinės valstybės
thumb|300px|right|[[Branduolinis ginklas|Branduolinių valstybių žemėlapis. {{legend|#5B92E5|NPT valstybės, turinčios branduolinį ginklą (Kinija, Prancūzija, Rusija, Jungtinė Karalystė, Jungtinės Amerikos Valstijos)}} {{legend|#ff0000|Kitos valstybės, turinčios branduolinį ginklą (Indija, Pakistanas, Šiaurės Korėja)}} {{legend|#d4aa00|Kitos valstybės, kurios turbūt turi branduolinį ginklą (Izraelis)}} {{legend|#00247D|Valstybės, kuriose NATO laiko branduolinį ginklą (Belgija, Vokietija, Nyderlandai, Italija, Turkija}} {{legend|#007C59|Valstybės, turėjusios branduolinį ginklą (Baltarusija, Kazachstanas, Ukraina, Pietų Afrikos Respublika)}}]]
Branduolinio ginklo valstybės – šalys pasirašiusios Branduolinio ginklo neplatinimo sutartį (1968 metais) ir pagal ją pripažintos branduolinį ginklą turinčiomis valstybėmis. Šios šalys yra – JAV, Rusija, Prancūzija, Jungtinė Karalystė, Kinija. Visos kitos šalys, pasirašiusios Branduolinio ginklo neplatinimo sutartį, įsipareigojo branduolinę energiją naudoti tik taikiems tikslams. Valstybės, turinčios branduolinį ginklą, tačiau sutarties nepasirašę, nėra laikomos branduolinio ginklo valstybėmis.
Po Antrojo pasaulinio karo branduolinės bombos apie du tūkstančius kartų naudotos tik bandymams ir galios demonstravimui septyniose šalyse (JAV, Rusija, Prancūzija, Jungtinė Karalystė, Kinija, Indija ir Pakistanas). Be šių valstybių branduolinį ginklą turbūt turi Izraelis, kuris niekada oficialiai to nepripažino, nors ir turi išvystytą branduolinę programą ir greičiausiai turi sukaupęs 100–200 branduolinių galvučių arsenalą. Apie tai, kad turi branduolinį ginklą yra paskelbusi ir Šiaurės Korėja, kuri 2006 m. spalio 9 d. paskelbė įvykdžiusi sėkmingą branduolinio ginklo bandymą. Šiuo metu keletas valstybių kaltina Iraną kuriant branduolinį ginklą, nors Iranas oficialiai teigia, kad jo branduolinė programa yra skirta tik taikiems tikslams.
Anksčiau branduolinių bombų turėjo Pietų Afrika, vėliau jų atsisakė. Kazachstanas, Baltarusija ir Ukraina turėjo branduolinių bombų, nes žlugus TSRS jos liko šių šalių teritorijose, vėliau jos buvo atiduotos Rusijai. Branduolinio ginklo atsisakiusioms posovietinėms šalims Budapešto memorandumu buvo suteiktos saugumo garantijos. Branduolinį ginklą taip pat bandė kurti Argentina (Huemulo projektas).
Branduolines programas, siekdamos įsigyti branduolinių bombų, vykdė, bet vėliau atsisakė dar kelios valstybės. Esama įtarimų, kad kelios valstybės branduolines programas gali vykdyti ir dabar, ir tokie įtarimai stipresnėms valstybėms neretai tampa pretekstu taikyti įtariamoms šalims sankcijas ar net jas pulti (Irako karas).
Molupis (Jūra)
Molupis - upelis Tauragės mieste, ištakos Laukų gatvėje, teka pietų, pietvakarių kryptimi. Jūros gatvėje yra užtvanka, susidaręs tvenkinys nusitęsia iki Vytauto gatvės. Prie tvenkinio yra tautodailininko A. Bagdono sodyba. Įteka į Jūrą šiek tiek aukščiau kavinės „Banga“. 1915 metais ties šio upelio žiotimis ėjo siaurojo geležinkelio trasa, kuri buvo naudojama mažiau nei dvejus metus.
Branduolinės valstybės
Šaltiniai
Arma nuclear
Alkiniai
Alkiniai (Alcidae) – sėjikinių (Charadriiformes) būrio paukščių šeima. Paukščiai 80-1200 g svorio, vidutinio dydžio, rečiau maži. Snapas gana įvairios formos. Plunksnų apdaras tankus. Sparnai palyginti trumpi, siauri ir smailūs. Užpakalinis (1) pirštas sunykęs. Kojų priekiniai pirštai su plaukiojamąja plėve. Lytinio dimorfizmo nėra.
Gyvena Šiaurės pusrutulio jūrose. Gerai plaukioja ir nardo, po vandeniu iriasi sparnais. Skraido greitai, bet nevikriai. Monogamai. Gyvena dažnai didelėmis kolonijomis, kurios vadinamos paukščių turgumis. Lizdas būna uolose, urvuose. Deda 1-2 kiaušinius. Peri abu porelės nariai 3-5 savaites. Minta įvairiais vandens gyvūnais.
Šeimoje yra 11 genčių, apie 25 rūšys (Lietuvoje – 4 rūšys):
thumb|250px|[[Kuoduotoji alkelė (Aethia cristatella)]] thumb|250px|[[Akiniuotoji taistė (Cepphus carbo)]]
Čekoslovakijos futbolo čempionatas
Čekoslovakijos futbolo čempionatas vyko nuo 1925 iki 1993 metų, kai Čekoslovakija buvo padalinta į Čekiją ir Slovakiją.
Nors formaliai pirmenybės vadinosi Čekoslovakijos nuo 1925 metų, tačiau Slovakijos klubai jose ėmė dalyvauti tik nuo 1934 m. rudens – iki tol čia žaisdavo tik Čekijos klubai, o slovakai žaidė savo atskirame turnyre.
Prizininkai
Zidenice Brno ||
Bucharos vilajetas
Bucharos vilajetas, kitaip Bucharos sritis − Uzbekijos vilajetas, esantis šalies pietiniame pakraštyje.
Vilajeto centras − Buchara (241 300 gyv. 2005 m.). Vilajeto plotas − 40 300 km², gyventojų skaičius − 1 505,8 tūkst. (2005 m. sausio 1 d.).
Bucharos sritis įkurta 1938 m. sausio 15 d. 1982 m. Bucharos sritis padalinta į Bucharos ir Navojio sritis. Vėliau Uzbekijos sritis imta vadinti vilojatais.
Geografija
Vilajeto žemės − dykuminė lyguma su atskiromis aukštumomis. Virš 90 % vilajeto žemių užima Kyzylkumo smėlynai. Tik pietuose, Zeravšano žemupyje, yra kelios nedidelės oazės − Gižduvano, Bucharos ir Karakulo.
Klimatas dykuminis, ryškiai žemyninis. Žiemos labai rūsčios, vasaros karštos ir sausos. Vandens ištekliai labai riboti. Pagrindinės upės − Zeravšanas ir Amudarja. Iš Amudarjos link drėkinamų oazių veda Amu-Bucharos ir Amu-Karakulo kanalai.
Senasis Bucharos miestas, įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą, yra pasaulinis turizmo centras. Tai miestas muziejus, kuriame išlikę virš 170 architektūros ir kultūros paminklų.
Ribos
Su Bucharos vilajetu ribojasi:
Administracinis suskirstymas
Vilajeto centras − Bucharos miestas.
Net ir angelai būna nuožmūs
Net ir angelai būna nuožmūs  – 1974 m. Italijoje sukurta veiksmo komedija, filmo „Net ir angelai valgo pupas“ tęsinys. Greta pagrindinio herojaus Sonio (akt. Giuliano Gemma) juostoje nusifilmavo žymus Švedijos lengvaatletis Ricky Bruch, 1972 m. vasaros olimpinėse žaidynėse iškovojęs bronzos medalį disko metimo rungtyje.
Bucharos vilajetas
Administracinis suskirstymas
! Rajonas ! Nr. ! Centras ! Centro pavadinimas uzbekiškai
Ekonomika
Bucharos vilajetas turi daug gamtinių išteklių, ypač gamtinių dujų (vilajete yra didžioji dalis Uzbekijos dujų), naftos, grafito, bentonito, marmuro ir kalkakmenio.
Bucharos vilajete yra 31 gamtinių mineralinių išteklių telkinys, iš jų dabar naudojami tik 19 (grafito, apdailos akmens, kalkakmenio, smėlio (būtino silikatinių gaminių, betono ir plytų gamyboje).
Telkiniai: ir t. t.
Labiausiai išvystyta pramonės šaka − tekstilės pramonė, svarbią vietą užima naftos gavyba ir perdirbimas, gamtinių dujų ir brangiųjų metalų gavyba. Plačiai paplitę tradiciniai uzbekų amatai − siuvinėjimas auksu, keramika, graviravimas. Bucharos vilajetas yra karakulinės avininkystės centras ir karakulio kailių gamybos centras Uzbekijoje.
Pagrindinių Bucharos vilajeto mineralinių išteklių sąrašas
Agulas
Agulas  – miestelis ir savivaldybė Ispanijoje, Kanaruose, La Gomeros salos šiaurėje, greta vandenyno kranto. Tai mažiausia bei mažiausiai gyventojų turinti La Gomeros savivaldybė. Verčiamasi terasine žemdirbyste, turizmu. Auginami bananai, kiti vaisiai.
Į šiaurę nuo Agulo yra siaura vandenyno pakrantės žemuma, o pietuose paviršius kyla į kalnus (ten yra Garachonajaus nacionalinis parkas).
Miesteliui būdinga tradicinė kanarietiška architektūra. Yra neogotikinio stiliaus Šv. Morkaus bažnyčia. Kiekvieną balandį vyksta Šv. Morkaus šventė. Taip pat yra lankytojų centras Juego de Bolas.
Monkų Šv. Čenstakavos ir Šv. Kazimiero bažnyčia
'''Monkų Šv. Čenstakavos ir Šv. Kazimiero bažnyčia'''  – bažnyčia, esanti Monkų mieste. Priklauso Monkų Šv. Čenstakavos ir Šv. Kazimiero parapijai. Bažnyčios statybos prasidėjo 1916 m., 1920 m. įkurta parapija. 1931 m. galutinai užbaigtos neorenesansinio stiliaus bažnyčios statybos, architektas Stefanas Šileris. Per II pasaulinį karą bažnyčia buvo susprogdinta. Iki 1957 m. buvo draudžiama ją atstatyti. 1957 m. buvo duotas leidimas atstatyti bažnyčią, statybos truko iki 1966 metų. 1996 m. rugsėjo 30 d. bažnyčia įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Maltos futbolo varžybos 1985–1986 m.
Maltos futbolo varžybos 1985–1986 m.
Portlandas (reikšmės)
Portlandas gali reikšti:
Leanne Barbo
Leanne Barbo (g. 1981 m. balandžio 8 d. Taline, Estijoje) – estų liaudies muzikė, dainininkė, grojanti kanele ir dūdmaišiu. Grupių „Krää“, „Väike Hellero“, „Auļi” ir „Tai Tai” narė. Dešimt metų mokėsi skambinti kanele Tabasalu muzikos mokykloje. Vėliau Barbo Tartu universitete studijavo finougrų kalbas ir folklorą, o po to Latvijos universitete baigė latvių kalbos ir folkloro studijas. 2011 m. buvo viena iš šokių festivalio „Sabatants“ pradininkių.
Germa
Germa – archeologinė vietovė Libijoje, Fesane, 40 km nuo Ubario. Tai berberų Garamantų imperijos miesto griuvėsiai. Tai 2000 m. senumo imperija, valdžiusi visą Fesano regioną. Seniausi radiniai siekia 5000 m. pr. m. e. Imperija žlugo II-III a. dėl romėnų invazijos.
Vanga (karalystė)
Vanga karalystė (Wanga) – viena iš Afrikos Didžiųjų ežerų valstybių, buvusi į šiaurės rytus nuo Viktorijos ežero, dabartinės Kenijos vakariniame kampe.
Geografija
Vanga buvo įsiterpusi derlingoje ir tankiai gyvenamoje teritorijoje tarp Viktorijos ežero ir Rytų lūžio slėnio, kur dabar gyvena luhijų etninė grupė. Ji beveik sutapo su Nzojos upės baseinu. Šiaurėje jos geografinė riba buvo Elgono kalnas, už kurio prasidėjo bugisu ir bukedi sritys, vakaruose Vanga siekėsi su Busoga žemėmis, pietuose – su luo gentimis, o rytuose jos teritorija apėmė nandžių ir kipsigių žemes iki pat Naivašos ežero.
Istorija
Vangos karalystė kilo luhijų tarpe. Vienas jų klanų, vadovaujamas vietinio vaduko Vanga, apie XVII a. įkūrė tradicinę karalystę su sostine Lureko (dab. Mumijas). Ji sugebėjo išplėsti savo hegemoniją kitų genčių tarpe ir netgi pajungti nilotų gentis, gyvenusias į rytus ir pietus nuo jų.
Valdant Vamukojos įpėdiniui Šiundu (1850–82) Vangos karalystė vėl pasiekė klestėjimą ir traukė svahilių pirklius iš rytų. Nors tuometiniai luhijai turėjo nemaža vietinių vadų, jie mokėjo duoklę Vangai geležies dirbiniais ir maistu. Iš genčių taip pat buvo renkama armija, kuri galėjo sudaryti 10 000 karių.
Nabongo Šiundu įpėdinis buvo Mumija, kurio laikais sostinė pakeitė pavadinimą į Mumiją. Šis valdovas atėjo į sostą motinos intrigų dėka, kuomet nuo valdžios buvo nustumti visi vyresnieji Šiundu sūnūs. Mumija valdė 1888–1949, per patį sudėtingiausią laikotarpį, kada Vangos karalystė susidūrė su Britų imperijos galia. 1894 m. Britams paėmus klestinčia Bugandos karalystę vakaruose, naujai įkurto Ugandos protektorato sudėtyje atsidūrė ir Vanga. 1902 m. jos teritoriją priskyrė kitam protektoratui – Britų Rytų Afrikai.
Mirus Mumijai, dinastija buvo išlaikyta ir valdžią Vangoje paveldėjo Šitava. Vėliau Vanga liko Kenijos sudėtyje kaip viena tradicinių karalysčių, kurios monarchas ir toliau reziduoja Mumijo miestelyje. Čia įkurtas Nabongo kultūros centras, kuris siekia išlaikyti tradicinės monarchijos tradicijas.
Inkubai
Inkubai ( – „gultis ant viršaus“) – krikščioniškoje mitologijoje vyriškos giminės demonai, lytiškai santykiaujantys su miegančiomis moterimis. Pasak krikščionių teologų, inkubai – puolę angelai, neretai persekiojantys vienuoles. Lytinio akto metu inkubas iščiulpa iš moters visą energiją, kad palaikytų savo gyvastį. Dažniausiai demonas nužudo savo auką arba palieka labai silpną, be gyvybės energijos. Šių demonų moteriškas atitikmuo – sukubės.
Moteris galėjo pastoti nuo inkubo. Buvo manoma, kad inkubas gali pavirsti žmogumi ir susilaukti palikuonių, kurie dažnai būdavo išsigimę, luošiai ar pusiau žvėrys. Dažniausiai inkubai aplankydavo raganas ar jų burtų aukas.
Mito kilmė
Inkubų legendą paaiškina tai, kad viduramžiais buvo ypač neigiamai žiūrima į moterų seksualines nuodėmes. Inkubų aukos galėjo patirti vaikščiojimą per miegus ar miego paralyžių. Taip pat inkubų aukos galėjo savo ar ne savo valia turėti seksualinių santykių ne santuokoje. Tokiu būdu buvo aiškinami atsiradę nesantuokiniai vaikai. Prievartautojai kaltindami inkubus išvengdavo bausmės už išžaginimus. Kartais pačios moterys teigdavo pastojusios nuo inkubo slėpdamos tiesą, jog pastojo ne santuokoje nuo mylimo draugo ar pažįstamo asmens, kuris ją išžagino.
Portlandas (Meinas)
Portlandas  – miestas Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurės rytuose, Atlanto vandenyno pakrantėje, prie Foro estuarijos; didžiausias Meino valstijos miestas. Mieste gyvena >66 tūkst. gyventojų, su priemiesčiais – 204 tūkst., o metropolinėje teritorijoje – 519,9 tūkst. Yra svarbus jūrų uostas. Žvejyba. Veikia meno, Meino istorijos, vaikų muziejai, simfoninis orkestras, observatorija, katalikų katedra (1854 m.), 3 universitetai. Yra tarptautinis oro uostas. Išlikęs istorinis senamiestis, švyturys.
Istorija
1623 m. britai Kasko įlankos pakrantėje įkūrė koloniją. 1632 m. ji atkurta ir pavadinta Kasku (Casco), o vėliau – Falmutu (Falmouth). 1775 m., vykstant revoliucijai, sudegintas. 1786 m. miestas atkurtas ir pavadintas Portlandu (pagal Portlando salą Anglijoje). 1820–1832 m. Portlandas buvo Meino sostine.
Grabovas (Sokulkos apskritis)
Grabovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dambravos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Dambravos, apie 33 km į šiaurės vakarus nuo Sokulkos ir 65 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Valastės krioklys
thumb|200px|Valastės krioklys Valastės krioklys  – krioklys šiaurės rytų Estijoje, Rytų Viru apskrityje, į šiaurę nuo Kohtla Jervės, prie Valastės kaimo. Yra ant Baltijos glinto skardžio, prie Suomijos įlankos. Aukštis 26 m (aukščiausias Baltijos šalyse). Susidarė iškasus melioracijos griovį. Vandens srovė vasarą silpna, sustiprėja pavasarį, rudenį, po liūčių. Žiemą apšarmoja. Populiarus turistinis objektas.
Nuorodos
Krioklys žiemą-YouTube puslapis
Šila (Korėja)
Šila – istorinė korėjiečių valstybė, egzistavusi Korėjos pusiasalyje 57 m. pr. m. e. – 935 m. Atsiradusi ankstyvuoju Samguk laikotarpiu kaip Džinhano konfederacijos narė, Samguk laikotarpiu tapo viena trijų Korėją pasidalinusių valstybių su Kogūrija ir Pekče, o nuo 668 m valdė beveik visą Korėjos pusiasalį.
Džinhano konfederacijos narė (57 m. pr. m. e.–356 m.)
Nors tradiciškai teigiama, kad Šila (tuo metu vadinama Saro) buvo įkurta 57 m. pr. m. e., kai kurie mokslininkai linkę teigti, jog ši data buvo paankstinta, siekiant prailginti karalystės istoriją lyginant su varžovėmis Kogūrija ir Pekče.
Tiksliai žinoma, kad II a. Šila jau tikrai egzistavo ir valdė nedidelę teritoriją aplink dabartinį Kjongdžu miestą. Ta teritorija buvo vadinama Saru arba Soraboliu, kas senojoje korėjiečių kalboje reiškė „sostinė“. Iš šio žodžio kildinamas ir dabartinės Pietų Korėjos sostinės pavadinimas Seulas.
Šiuo laikotarpiu susiformavo svarbiausi klanai: Pak (朴), Sok (昔), ir Kim (金). Jie dalijosi valdžia ir paeiliui paveldėdavo sostą, tapdami karaliais, tituluojamais isagum. Valstybėje buvo įvesta unikali golpum (골품/骨品) sistema, kurioje aristokratija buvo suskirstyta į 5 kilmės rangus. Aukščiausiam jų, „šventajam kaului“ (songgol), priklausė tik karališkosios giminės atstovai.
Šila nuo pat pradžių buvo priklausė Džinhano konfederacijai, kuri jungė 12 miestų-valstybių, ir nuo seno turėjo didžiulių ambicijų kitų narių atžvilgiu. III a. ji gana stipriai plėtė savo hegemoniją kaimynių atžvilgiu tapdama stipriausia konfederacijos valstybe.
Šilos hegemonija (356–668 m.)
Korėjai vykstant vienijimosi procesams (apie 250 m. Pekčė sujungė pietvakarines Korėjos teritorijas, o apie 313 m. Kogūrija suvienijo šiaurinę Korėjos dalį) Šila irgi stengėsi paversti Džinhano konfederaciją vieninga valstybe. 17-ojo valdovo Naimulio (356–402 m.) iš Kim klano laikais buvo panaikinta trijų klanų pakaitinė valdžia, įtvirtinant paveldimą Kim klano valdžią. Valdovai pradėjo tituluotis maripganais, o Saro teritorija tapo centralizuotos valstybės, apimančios Džinhano teritoriją, sostine. Taip Šila suvienijo visą pietryčių Korėją.
Užmezgus glaudesnius ryšius su Kinija Kogūrijoje paplito budizmas ir kinų raštas.
Samguko laikotarpiu Šila buvo priversta nuolat kovoti su kitomis Korėjos valstybėmis, taip pat atsispirti invazijoms iš Japonijos. IV a. sustiprėjus Pekčei Šila sudarė sąjungą su Kogūrija, o V a. Kogūrijai pradėjus veržtis į pietus – su Pekče.
VI a. Šila vis labiau stiprėjo 562 m. aneksavo vakarinę kaimynę Gajos konfederaciją. Karaliaus Džinhungo laikais (540–576 m.) valstybė sustiprino karinę galią remdamasi gerai apmokytais huaranų būriais. Įsivėlusi į painius karus bei sąjungas su varžovėmis Šila 553 m. užėmė Hangango upės regioną su Seulo miestu.
Suvienytoja Šila (668–780 m.)
Valdant karaliui Mujel (602–661 m.) sudariusi sąjungą su Tangų Kinija Šila 660 m. okupavo Pekčę, o 668 m. – Kogūrijos sostinę Pchenjaną taip suvienydama visą Korėją. Tačiau dėl išaugusios Kinijos galios jai nepavyko išlaikyti buvusių šiaurinių Kogūrijos teritorijų šiauriau Pchenjano ir čia įtaka atiteko Tangų dinastijai. Vėliau tose teritorijose įsigalėjo Kogūrijos palikuone pasiskelbusi Balhės valstybė.
Kultūra
thumb|left|200px|Sokkuram buda – vienas pasaulio paveldo objektų Šilos kultūros klestėjimo palikimas yra senovinis Kjongdžu miestas, tuometinė valstybės sostinė, pasižyminti daugybe kultūros paminklų.
Freizerio sala
Freizerio sala, arba K’gari – sala rytinėje Australijos pakrantėje, Kvynslando valstijoje, 200 km nuo Brisbeno.
Freizerio salos plotas – 1630 km². 124 km ilgio salos pakrantė – vien smėlio paplūdimiai ir kopos. Per metus čia iškrinta daugiau kaip 1500 mm per metus.
1992 m. Freizerio sala įrašyta į UNESCO Pasaulio Paveldo sąrašą.
Salos formavimasis
Freizerio sala pradėjo formuotis prieš milijonus metų pradėjus irti žemyno pietuose stūksantiems kalnams. Smulkias, į vandenyną patenkančias nuolaužas srovės nešdavo šiaurės kryptimi, čia jos nusėsdavo ant vandenyno dugno. Ledynmečiu jūrai nusekus, povandeniniai smėlio klodai tapo sausuma, o vėjas pavertė juos masyviomis kopomis. Jūros lygiui pakilus, vandenyno srovės atplukdė dar smėlio. Pasibaigus ledynmečiams, nepaliestame smėlyje pradėjo dygti augalai, kurių sėklų čia atnešė paukščiai ir vėjas. Augalams pūvant, formavosi humuso sluoksnis, jame šaknis leisdavo didesni augalai kartu sutvirtindami kopas.
Freizerio salos miškuose yra daugiau nei 40 ežerų. Nors salos pagrindą sudaro smėlis, ji nėra greitai išdžiūstanti. Iš salos pamatuose slūgsančio smėlio, susicementavusio su humuso sluoksniu ir mineralais, susidarė vandeniui nelaidus sluoksnis, sulaikantis gausius kritulius.
Freizerio saloje auga medžiai – sinkarpijos, kurie aptinkami vos keliose pasaulio vietose. Taip pat čia auga karališkosios palmės ir popiermedžiai, žaliuoja kiparisai ir rutuliniai eukaliptai, araukarijų ir agatmedžių girios.
Salos pavadinimo kilmė
Vietinių gyventojų salai duotas pavadinimas - K’gari. Pirmasis europietis 1770 m. atradęs salą buvo Džeimsas Kukas. Freizerio sala pavadinta moters Elizos Freizer (Eliza Fraser) vardu. 1836 m. grupė europiečių, sudužus laivui, pasiekė salą gelbėjimosi valtimi. Tarp jų buvo laivo kapitonas ir jo žmona Eliza Freizer. Grįžusi namo, ji pasakojo, kad jos vyrą nužudė salos gyventojai – bučulų genties aborigenai. Taip pat ji tvirtino, kad likusius gyvus, aborigenai labai kankino.
Hermigva
Hermigva  – miestelis ir savivaldybė Ispanijoje, Kanaruose, La Gomeros salos šiaurės rytuose. Pro miestelį eina žiedinis, labai vingiuotas kelias aplink salą. Verčiamasi žemės ūkiu. Seniau Hermigvoje plačiai augintos cukranendrės, tačiau dabar dominuoja bananai.
Demografinė statistika
thumb|310px|Demografinės statistikos gyvenimo trukmės lentelė 2019 m. Demografinė statistika arba gyventojų statistika – statistikos mokslo šaka, kuri, remdamasi bendrais statistikos metodais, rengia gyventojų sudėties ir demografinių įvykių tyrimų metodus ir rodiklius, veiklos sritis, apimanti duomenų apie gyventojus, gyventojų struktūrą ir demografinius procesus rinkimą, kaupimą ir apdorojimą, duomenų analizę ir skelbimą.
Hermigva
Veikia etnografinis muziejus, miltų (gofio) muziejus, amatų centras. Yra keletas mažų viešbučių.
Dėl vyraujančių vėjų Hermigvos slėnyje susidaro išskirtinai malonus klimatas. Tarptautinis meteorologų komitetas Hermigvos klimatą pripažino geriausiu pasaulyje.
Demografinė statistika
Istorija
Demografinė statistika atsirado XVII a. pabaigoje. Formavosi kaip svarbi politinės aritmetikos dalis, buvo viena pirmųjų socialinės ekonomikos statistikos sričių. Pradininkai – anglų ekonomistai Džonas Grauntas, Viljamas Petis, Džordžas Kingas. XIX a. viduryje ekonomiškai stipriose šalyse susiformavo statistinės informacijos sistema apie gyventojus – einamoji statistika ir gyventojų surašymai. Iki XX a. pradžios demografinė statistika buvo demografijos dalis. Nuo XX a. vidurio taikomi informacijos rinkimo, skaičiavimo bei analizės metodai – sociologinė apklausa, matematinė analizė ir kita.
Lietuvoje
Demografinės statistikos praktinę veiklą – duomenų rinkimo ir apdorojimo metodų ir rodiklių diegimą Lietuvoje atlieka Statistikos departamento prie LR Vyriausybės Demografinės statistikos ir Gyventojų surašymų skyriai. Kasmet nuo 1964 m. demografinės statistikos duomenys publikuojami demografijos metraščiuose bei kituose demografinės statistikos leidiniuose.
Agustín Gamarra
Agustinas Gamara (Agustín Gamarra Messia; g. 1785 m. rugpjūčio 27 d. Kuske – m. 1841 m. lapkričio 18 d. Ingavyje, Bolivijoje) – Peru prezidentas (1829 – 1833 m. ir 1838 – 1841 m.).
Biografija
Gamara nuo pat jaunystės turėjo karišką gyvenimą. Jis dalyvavo nepriklausomybės kovose, kovojo Ajakučo mūšyje. Gamara greitai tapo gerbiamu karininku. 1828 m. dalyvavo invazijoje į Boliviją. Gamarai tapus prezidentu, pasirašyta taikos sutartis su Didžiąja Kolumbija. Gamara puoselėjo idėją okupuoti Boliviją. 1835 m. tuometiniam prezidentui Luis José de Orbegoso pasiraišius taikos sutartį su Bolivija, Gamara su Čilės pagalba ėmė organizuoti Bolivijos puolimą. Jo vadovaujamos pajėgos laimėjo Jungajaus mūšį ir Gamara vėl buvo paskirtas prezidentu. Jis ir toliau rengė žygius į Boliviją, vieno kurių metu 1841 m. ir žuvo.
Apnarai
Apnarai – buvęs kaimas Kauno rajono savivaldybėje, į rytus nuo dabartinio Palemono, dešiniajame Nemuno krante. Apsemtas Kauno marių.
Etimologija
Apnarai – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo upėvardžio Apnara (dešinysis Nemuno intakas).
Istorija
Carmečiu čia buvo Apnarų dvaras, XX a. tarpukariu jį nustelbė dvaro žemės įsikūrusi pramoninė gyvenvietė Palemonas. Apie 1960 m. kaimas apsemtas statant Kauno HE.
Sorgas
Sorgas (Sorghum) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus, miglinių (Poaceae) šeimos gentis.
17 iš 25 sorgo rūšių kilę iš Australijos. Tik viena rūšis auginama maistui, o kai kurios kitos — pašarams. Visų sorgų sudėtyje yra fenolinių rūgščių, o dažnose — flavonoidų.
thumb|250px|right|[[Sudaninis sorgas (Sorghum × drummondii)]]
Kultūriniai augalai
Sorghum bicolor yra pasaulyje plačiai žinomas kaip javas, t. y. svarbi grūdinė kultūra. Tai yra penktasis pagal suvartojimą javas pasaulyje.
Manoma, kad sorgai maistui ir pašarams imtos auginti Jemene ir Sudane. Šiuo metu svarbi žemės ūkyje grūdinė kultūra kaip dvispalvis sorgas (Sorghum bicolor) yra kilusi Etiopijoje. 2000 m. pr. m. e. jos jau buvo auginamos centrinėje Indijoje. Sorgai yra laikomi flavonoido proantocianidino šaltiniu.
Ankstyvose augimo stadijose kai kurios sorgų rūšys gali turėti vandenilio cianido, hordenino ir nitratų, kurie mirtini besiganantiems gyvūnams. Taipogi dėl karščio ar sausros augale gali būti dideli cianido ir nitratų kiekiai vėlyvesnėse augimo stadijose.
Sorgų genties rūšys
Yra išskiriamos 32 sorgų genties rūšys :