cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arizonos svajonė
Siužetas
Pagrindinis filmo akcentas yra veikėjų svajonės ir jų ryšiai. Polas svajoja tapti didžiu aktoriumi, leidžiama suprasti, kad jis domisi kinu ir šioje srity nemažai išmano (vaidina sceną iš Hitchocko filmo Šiaurė per šiaurvakarius, mintinai žino dialogus iš Krikštatėvio). Elaine svajoja turėti skraidančią mašiną, o Grace nori tapti vėžliu. Leo įsivaizduoja, kaip sudėtų vieną ant kito kadilakus iki pat Mėnulio. Akselio svajonė yra nuotykiai Aliaskoje ir skraidanti žuvis, periodiškai pasirodanti viso filmo metu. Realybė čia supinta su personažų fantazijomis.
Visą filmą nuolat konfliktavusi su Akseliu ir Elaine, per šios gimtadienį Grace lyg ir susitaiko, tačiau filmo kulminacijoje tą pačią naktį išeina į audrą lauke ir nusišauna, kaip ir buvo žadėjusi filmo pradžioje.
MasterCard
thumb|right|200px|„MasterCard“ logotipas
„MasterCard“ turi apie 750 mln. kortelių visame pasaulyje, o jomis vykdomų atsiskaitymų apimtis 2005 m. sudarė 1,7 trln. JAV dolerių.
Albuminas
thumb|Albumino struktūra. Albuminas – palyginus nedidelis (molekulinė masė apie 69 000 Da), gerai vandenyje tirpstantis baltymas, turintis didelį neigiamą krūvį. Tai natūralus koloidas.
Normaliomis fiziologinėmis sąlygomis albuminas lemia apie 75plazmos KOS. Žmogaus organizme yra apie 310–330 g albumino, kraujyje jo yra 110–130 g, ir jis yra pasiskirstęs tarp tarpląstelinio (intersticinio, audinių skystis) ir kraujo indų (intravaskulinio) kompartmentų.
Apie 2/3 albumino yra audinių skystyje. Albuminas cirkuliuoja tarp intravaskulinio ir intersticinio tarpo ir grįžta limfos keliu. Infuzijoms naudojamas albuminas gaunamas iš žmogaus kraujo plazmos. Neturėtų būti ligų perdavimo rizikos, nes albuminas kaitinamas ir sterilizuojamas ultrafiltruojant. Albumino tirpalai yra monomeriniai, tai reiškia, kad visos molekulės yra vienodo dydžio ir svorio.
Ąžuolinis skiautenėlis
Ąžuolinis skiautenėlis  – šalmabudinių (Mycenaceae) šeimos, skiautenėlių (Panellus) genties grybų rūšis.
Ant negyvos lapuočių medienos, ypač ąžuolo kelmų, stuobrių, išvartų. Ruduo, nešalta žiema, pavasaris, vasara. Lapuočių medienos saprotrofas, sporos amiloidinės.
Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 1–3 (4) cm skersmens, inksto, vėduoklės, kriauklės formos, ekscentrinė, plaušuota, žvynuota, ties šoniniu koteliu įdubusi, ochriškai geltonai rudos, rusvai gelsvos spalvos, išblunkanti iki pilkšvos. Lakšteliai ploni, tankūs, rusvai geltoni, rusvi, priaugtiniai. Kotas 1–2×0,3–0,5 cm, pamatinėje dalyje nusmailėjęs, plaušuotas, ekscentrinis, lakštelių spalvos. Trama odiška, tampri, ochriškai gelsva, malonaus kvapo, aštraus, kartoko skonio. Sporos 3–6×2–3 μm.
Dygsta grupelėmis. Labai dažnas. Medienos saprotrofas. Nevalgomas ar net nuodingas.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 190 psl.
Gataučių apylinkė (Joniškis)
Gataučių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Ziniūnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškio rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Jakiškių apylinkės. Atkurta 1963 m. sausio 12 d. iš Jakiškių apylinkės ir dalies Mekių apylinkės. 1988 m. prijungta dalis naikinamos Stupurų apylinkės.
Vadovai
Septynių deputatų Darbo žmonių deputatų tarybai, renkamai kas pustrečių metų, vadovavo apylinkės vykdomojo komiteto pirmininkas. 1981 m. pavadinimas pakeistas į Gataučių apylinkės Liaudies deputatų tarybos vykdomąjį komitetą.
Liuftvafės lauko divizija
Liuftvafės lauko divizija  – Vokietijos junginiai, kariavę Antrajame pasauliniame kare.
Apamėja
thumb|250px|Apamėjos griuvėsiai
Liuftvafės lauko divizija
Istorija
Šios divizijos imtos kurti 1942 m. spalį, po pasiūlymo sustiprinti Vokietijos sausumos kariuomenę perkeliant dalį personalo iš kitų ginkluotųjų pajėgų tarnybų. Liuftvafės vadas H. Geringas pasiūlė alternatyvų sprendimą sukurti liuftvafės pėstininkų divizijas, kurioms vadovautų liuftvafės karininkai. H. Geringas didžiavosi liuftvafės kariškių politiniu pasišventimu ir susipažinimu su nacizmo ideologija, dėl ko Geringas kartais parašiutininkus vadino „politiniais kareiviais“. Armiją jis laikė nacistų standartais pernelyg konservatyvia, linkusia į kaizerio imperijos laikų tradicijas ir idealus.
Apamėja
Apamėja  – senovinis miestas šiaurės vakarų Sirijoje, Hamos muchafazoje, 55 km į šiaurės vakarus nuo Hamos, Oronto dešiniajame krante.
Liuftvafės lauko divizija
Istorija
Geringo planui buvo pritarta, buvo suformuotas divizijos, kurias sudarė 200000–250000 liuftvafės antžeminių tarnybų, paramos dalinių ir kitoks perteklinis personalas.
Apamėja
Istorija
Iki graikų miestas buvo žinomas kaip Farmakė. Užkariavus Aleksandrui Makedoniečiui pervadintas į Pelą. IV a. pr. m. e., Seleukidų valdymo laikais pavadintas Seleuko I Nikatoro žmonos Apamos garbei. Buvo pastatyta tvirtovė, įtvirtinimai, monetų kalykla. Valdant Diodotui Trifonui Apamėja tapo strateginiu kariniu ir prekybiniu centru. Kartu su Antiochija, Latakija ir Pierijos Seleukija sudarė Sirijos tetrapolį. 64 m. pr. m. e. Apamėją užkariavo Pompėjus. Miestas sunaikintas VI a. Sasanidų imperatoriaus Chosravo I. Vėliau miestas dalinai atstatytas arabų, bet 1152 m. nuniokotas žemės drebėjimo.
Apamėjoje yra išlikę gausūs antikinės architektūros griuvėsiai (kolonos, paminklai, bareljefai ir kt.).
Liuftvafės lauko divizija
Istorija
Lauko divizijos pradžioje turėdavo du jėgerių pulkus, kurių kiekvieną sudarydavo 3 batalionai, vienas artilerijos batalionas ir kiti paramos daliniai. Šios divizijos buvo gerokai mažesnės už atitinkamas armijos (Heer) divizijas. H. Geringo asmeniniu nurodymu lauko divizijas turėjo naudoti ramių fronto sektorių gynyboje.
Daugelis liuftvafės lauko divizijų didžiąją dalį laiko veikė Rytų fronte, pvz., bandyme išlaisvinti apsuptą Didžiųjų Lukų grupuotę, bandyme apginti Vitebską operacijos „Bagrationas“ metu, Kuršo apsuptyje.
Pradžioje liuftvafės lauko divizijoms vadovavo liuftvafės vadovybė, bet 1943 m. gale dar neišformuotos divizijos buvo perduotos sausumos kariuomenei ir reorganizuotos į standartines pėstininkų divizijas su trimis dvibatalioniais pulkais. Divizijų numeracija buvo išlaikyta, o divizijų pavadinime liko žodis liuftvafė, kad atskirti nuo paprastų pėstininkų divizijų su tais pačiais numeriais.
Iki perdavimo sausumos pajėgoms (o neretai ir po to) liuftvafės lauko divizijos vilkėjo standartines liuftvafės feldblau uniformas, tad priešininkai nesunkiai atskirdavo šių divizijų kareivius.
Liuftvafės lauko divizijos kaip kovinės divizijos turėjo prastą reputaciją, nors į liuftvafę patekdavo geriausi naujokai. To priežastis buvo antžeminių kovų taktiką išmanančių treniruotų karininkų ir puskarininkių stygius ir prasta moralė. Teigiama, kad strateginiu požiūriu liuftvafės lauko divizijos buvo nereikšmingos.
Amauria
Amauria – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis.
Yaacov Agam
Yaakovas Agamas (Jaakovas Agamas, g. 1928) – Izraelio skulptorius, tapytojas, XX a. kinetinio ir optinio menų atstovas.
Biografija
Yaakovas Agamas (tikra pavardė − Gipšteinas) gimė 1928 m. gegužės 11 d. Rišon Lezione netoli Tel Avivo, Britų Palestinoje (dabar Izraelis). Jis negavo pradinio formalaus išsilavinimo ir buvo auklėtas asketiškoje maldų aplinkoje savo tėvo, rabino ir kabalisto Yehošua Gibšteino. 1962 m. Y. Agamas savo kūrinių albumo įžangoje akcentavo tris savo kūrybos įtakos faktorius: išaugimą tradicijomis turtingame Izraelyje, buvimą rabino, kuris bandė visą savo gyvenimą atskirti dvasinį gyvenimą nuo fizinio, sūnumi ir susipažinimą su kabala, kuri paskatino ieškoti vidinių tiesų išgyvenimų. Iš pradžių Y. Agamas mokėsi Bezalel dailės ir skulptūros akademijoje Jeruzalėje. 1949 m. jis persikėlė į Ciurichą Šveicarijoje, kur mokėsi vietos dailės mokykloje vadovaujamas ekspresionisto ir spalvų teoretiko Johannes Itten, buvo paveiktas šveicarų abstrakcionisto Max Bill kūrybos. Susipažino su „Bauhaus“ ir V. Kandinskio idėjomis. 1951 m. Y. Agamas persikėlė į Paryžių, kur 1953 m. įvyko jo pirmoji personalinė paroda Craven galerijoje. 1955 m. Y. Agamas eksponavo bendroje kinetinio meno parodoje Denise René galerijoje su A. Kolderiu ir Ž. Tangli. Paryžiuje menininkas gyvena iki šiol.
Y. Agamas dirbo kinetinio ir optinio meno srityse kurdamas skulptūras ir trimačius reljefinius tapybos darbus. Viena garsiausių menininko inovacijų buvo „agomagrafos“ − paveikslai, sudaryti iš skirtingų vaizdinių, kurie, žiūrovui žvelgiant į paveikslus iš skirtingų kampų, suformuodavo skirtingus vaizdus. Būdingu tokios tapybos pavyzdžiu yra „Dviguba metamorfozė III“. Kai kuriuos tokius paveikslus žiūrovas pats galėdavo pajudinti, kad juos sudarančios dalys suformuotų naują vaizdą. Savo skulptūrose menininkas naudojo šviesą, garsą ir žiūrovo dalyvavimą. 1972 m. Eliziejaus rūmuose jis įrengė atskirą judančios aplinkos „saloną“ (vėliau perkeltas į Pompidu centrą). 1972 m. įvyko jo retrospektyvinė paroda Paryžiaus šiuolaikinio meno muziejuje, 1980 m. − Gugenheimo muziejuje Niujorke. 1975 m. buvo baigti Y. Agamo fontano projektai Paryžiaus La Défense rajone. Kitas garsus fontanas pastatytas Dizengoff aikštėje Tel Avive. 1977 m. jis suprojektavo Niujorko Penktojoje aveniu pastatytą didžiausią pasaulyje menorą. 1979 m. Y. Agamas sukūrė „Taikos žvaigždę“ − skulptūros kūrinį, kuriame žiūrint iš vieno kampo matėsi judėjų šešiakampė Dovydo žvaigždė, iš kito − islamo penkiakampė žvaigždė, o žvelgiant frontaliai − šių žvaigždžių sudurtinė žvaigždė. Šis kūrinys buvo skirtas tarp Izraelio ministro pirmininko Menachem Begin ir Egipto prezidento Anwar Sadat sudarytos taikos sutarties progai Ben-Gurion universitete Izraelyje. Y. Agamas dirbo ties 1987 m. memorialine siena holokausto aukoms atminti Jeruzalėje.
Valerijonas Dauknys
Valerijonas Dauknys (1920 m. gegužės 21 d. Jekaterinoslavas, dab. Dnipras – 1996 m. lapkričio 25 d. Kaunas) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1948 m. baigė Kauno universitetą. 1969 m technikos mokslų kandidatas.
Nuo 1948 m. Kauno universiteto, 1950–1962 m. – Kauno politechnikos instituto dėstytojas, 1955–1956 m. Metalų technologijos, vėliau Metalotyros laboratorijos vadovas. 1953–1962 m. Fizikos – technikos instituto (nuo 1956 m. Energetikos ir elektrotechnikos institutas) direktoriaus pavaduotojas, nuo 1962 m. direktorius. 1967–1981 m. Lietuvos mokslų akademijos Fizikinių – techninių energetikos problemų instituto direktorius, nuo 1979 m. ir Paviršiaus sluoksnių tyrimo laboratorijos vadovas.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš keraminių kaitrai atsparių medžiagų tyrimo aukštoje temperatūroje ir metalotyros. 10 išradimų autorius.
Vladas Mažonas
Biografija
Mokėsi Peterburgo kunigų seminarijoje, kartu dėstė lietuvių kalbą lietuvių klierikams. 1922–1924 m. Šiaulių gimnazijos kapelionas ir mokytojas, vėliau Marijampolės marijonų gimnazijos mokytojas. 1929–1930 m. redagavo ir leido skautų laikraštėlį „Budėk“. 1927−1932 m. Marijampolėje leisto „Šaltinio“ redaktorius. Bendradarbiavo leidiniuose „Šaltinis“, „Skautų aidas“, „Lietuvos mokykla“, „XX amžius“, „Kas girdėt?“, „Tiesos kelias“.
1941 m. birželio 14 d. NKVD suėmė Dievo tarną V. Mažoną. Jis buvo sovietų deportuotas į Rešiotų stoties 7-ąją stovyklą Sibire, ten tardytas, kankintas, o tai pakirto jo sveikatą. 1942 m. balandžio 21 d. jam siūlyta skirti mirties bausmę, tačiau nuosprendžio V. Mažonas nesulaukė, 1944 m. vasario mėn. buvo išsiųstas į Maskvą tolesniems tardymams, bet iš karto buvo paguldytas į Butyrkų kalėjimo ligoninę Maskvoje. Ten 1945 m. sausio 21 d. mirė, būdamas ištikimas iki galo.
Beatifikacijos byla
2021 m. vasario 9 d. Marijonų kongregacijos, bendradarbiaujant Varšuvos arkivyskupijai, pradėta penkių marijonų kanonizavimo byla pavadinta „Dievo tarno Fabiano Abrantowicziaus ir keturių bendražygių“ vardu. Jų tarpe ir kun. Vladas Mažonas. Visi jie buvo tikėjimo kankiniai, kentėjo ir mirė nuo komunistinio sovietinio režimo rankos.
Ančiškiai
Ančiškiai (tarmiškai Unčiškiai) – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Vabalninko. Seniūnaitijos centras. Yra 1736 m. statyta Ančiškių Šv. Jokūbo koplyčia kapinėse, biblioteka. Vakaruose prateka Upytė.
Istorija
Kaime buvo senkapis, kuriame 1915–1936 m. rasta žmonių kaulų, archeologinių radinių – įmovinis ietigalis, būdingas VIII a.–XII a. Kaimo teritorijoje yra du mitologiniai akmenys (vienas jų su „velnio pėda“).
Dvarų inventoriuose Ančiškiai minimi nuo 1617 m. 1922 m. įsteigta pradžios mokykla, 1961 m. biblioteka. 1949–1992 m. kolūkio „Žemė maitintoja“ centrinė gyvenvietė. 1992–1996 m. veikė Ančiškių žemės ūkio bendrovė.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Vytautas Pučka
Vytautas Pučka (1930 m. gruodžio 17 d. Veduviškio k., Rokiškio r.), muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
Baigęs Rokiškio vidurinę mokyklą, kur pasižymėjo muzikiniais gabumais, 1951–1962 dėstė muziką, vadovavo moksleivių chorams ir vokaliniams ansambliams Kamajų vidurinėje mokykloje. 1957–1961 neakivaizdiniu būdu choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. J. Narvidas). Mokyklą baigė su pagyrimu.
Nuo 1962 Juodupės (Rokiškio r.) vilnonių audinių fabriko „Nemunas“ klubo vedėjas, iki 1983 mišriojo choro, moterų ir vyrų vokalinių ansamblių vadovas. Choro vyrų balsų grupę parengė 1963 I respublikiniam vyrų chorų sąskrydžiui Vilniuje, o mišrųjį chorą 1970, 1975 ir 1980 respublikinėms dainų šventėms. Apžiūrose ir įvairiuose konkursuose choras pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų, nemažai koncertavo aplinkiniuose rajonuose, dainavo Latvijoje ir per Lietuvos televiziją. Su vokaliniais ansambliais prizinių vietų pelnė respublikiniuose „Sidabrinių balsų" konkursuose.
1974–1991 Rokiškio vaikų muzikos mokyklos mokytojas (vėliau muzikos instrumentų derintojas), vaikų choro ir vokalinių ansamblių vadovas. Choras dalyvavo Rokiškio rajono ir respublikinėse dainų šventėse, o ansambliai ir solistai – „Dainų dainelės" respublikiniuose konkursuose. Keletas pedagogo mokinių tapo muzikos specialistais. Išėjęs į užtarnautą poilsį, dainuoja Rokiškio kultūros rūmų chore, padeda mokyti vyrų balsus.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Jogurtas
thumb|250px|Desertinis jogurtas
Jogùrtas – rauginto pieno produktas, kuris susidaro bakterijoms fermentuojant pieną. Dažniausiai pasitaikantis jogurtas yra gaminamas su bakterija Lactobacillus delbrueckii subsp. bulgaricus.
Nuo kitų rauginto pieno produktų (pvz., rūgpienio) jogurtas skiriasi tuo, kad turi labai mažai išrūgų. Natūralus jogurtas pasižymi šiek tiek tąsia, klampia konsistencija. Fizines jogurto savybes sąlygoja tai, kad laktozė fermentacijos metu virsta pieno rūgštimi (laktatu).
Istorija ir žodžio kilmė
Jogurtas atsirado klajoklių tiurkų tautų tarpe ir buvo vienas svarbiausių produktų Didžiosios Stepės virtuvėse dar prieš mūsų erą. Jo išradimas tikriausiai buvo atsitiktinis, t. y. natūraliai surūgus pienui, bet vėliau klajokliai ėmė kultivuoti jogurto bakterijas, palikdami dalį raugo, kuriuo užraugdavo kitą jogurtą. Šitaip nenutrūkstama jogurto gamyba tęsdavosi per kartų kartas, ir manoma, kad kuo bakterija senesnė, tuo produktas geresnis. Apie XI a. tiurkai (Seldžiukai) atsinešė jogurto tradiciją į Artimųjų Rytų virtuves. Jogurtas greitai plito ir į kitas šalis – į Indiją, Balkanus, kur tapo vienu svarbiausių produktų vietos virtuvėse.
Nors jogurtas įvairiose šalyse vadinamas gana skirtingai, dabar pasaulyje žinomiausias tiurkų kilmės pavadinimu yoğurt, kuris greičiausiai kilęs iš būdvardžio yoğun – „tirštas, tankus“.
Rūšių įvairovė
Tas pats jogurtas skirtingose musulmoniškose ir Balkanų šalyse vadinamas skirtingai. Žinomiausios jo pavadinimų variacijos yra qatiq ar katyk (azerbaidžaničių, totorių, uzbekų, baškirų kalbose), laban (, Irake vadinamas liban), zabadi (Egipto virtuvėje), māst (persų, kurdų kalbomis), čurgot (Tadžikijoje), čekize (чекизе), egurt (егурт), gamyk (гамык) (turkmėnų kalba), kiselo mliako (bulg. кисело мляко), giaurti (graikų kalba). Įdomu, kad jogurtas Kazachijoje ir Kirgizijoje žinomas kaip airan (айран), o tikrasis airanas ten vadinamas šalap, čalap.
Totorių ir baškirų katykas pasižymi tuo, kad pienas prieš rauginant dažniausiai nuspalvinamas burokėlių ar vyšnių sultimis.
Labiau nutolę, skirtingą istoriją turintys jogurto (fermentuoto pieno) variantai, kuomet jogurtas gaminamas iš skirtingų bakterijų, yra šie:
Antriniai produktai
Jogurtas naudojamas įvairių šalių virtuvėse, ir iš jo gaminami antriniai produktai. Dažniausiai pasitaikančios technologijos yra šios:
Komercinė gamyba
Jogurtu mokslininkai susidomėjo XX a. pradžioje, kuomet buvo bandoma išsiaiškinti Bulgarijos gyventojų ilgaamžiškumo paslaptis. Tuomet pradėtas tyrinėti jogurtas, jo gamyba pamažu komercializuota. 1919 m. Barselonoje jogurtas pradėtas pardavinėti, o 1933 m. išrastas vaisinis jogurtas. 1929 m. jogurtas introdukuotas JAV migrantų iš Artimųjų Rytų ir iki amžiaus galo tapo vienu iš svarbiausių produktų tiek JAV, tiek Europoje. Jogurtas gali būti gaminamas iš įvairių gyvulių pieno, tačiau dabar vyrauja karvės pieno jogurtas. Dažniausiai gaminamas iš pasterizuoto pieno, grietinėlės, cukraus, stabilizatorių ir kitų receptūroje numatytų žaliavų.
Jogurtas gaminamas vaisių, vanilės ar šokolado skonio, tačiau gali būti ir beskonis jogurtas.
Afrikinė ybiškė
Afrikinė ybiškė  – dedešvinių (Malvaceae) šeimos augalas. Natūraliai auga vakarų ir centrinėje Afrikoje. Auginama kaip daržovė. Valgomosios (A. esculentus) ir puošniosios ybiškės (A. manihot) hibridas.
Chrysler K platforma
Chrysler K platforma yra automobilinė platforma skirta kompaktiniams ir vidutinės klasės automobiliams. Visi platformą naudojantys automobiliai, išskyrus minivenus (kuriuos buvo galima užsisakyti ir su visais varomaisiais ratais) yra varomi priekiniais ratais. K-automobilių pagrindiniai konkurentai buvo Chevrolet Malibu, Ford Fairmont bei panašūs automobiliai. Tikrąją K platformą naudoję automobiliai buvo gaminami iki 1989 metų, tačiau šios platformos pagrindu buvo sukurta dar keletas platformų, kurios buvo gaminamos iki 1995 metų.
Automobiliai
Platformą naudoję ir su ja susiję automobiliai:
Italijos futbolo varžybos 1923–1924 m.
Italijos futbolo varžybos 1923–1924 m.
Keith Haring
Keith Haring (1958 m. gegužės 4 d. – 1990 m. vasario 25 d.) – JAV gatvės meno (street art) atstovas, socialinis veikėjas.
Ankstyvasis gyvenimas
Keitas Haringas gimė Ridingo mieste, Pensilvanijos valstijoje JAV, o užaugo netoliese esančiame Kuctauno mieste. Jis išsiugdė savo meilę piešimui dar ankstyvoje vaikystėje – pagrindinius įgūdžius gavo iš tėvo bei tuo metu jį supusios populiariosios Dr. Seuss ir Volto Disnėjaus kultūros.
1976 metais baigęs vidurinę mokyklą, Haringas įstojo į Ivy profesionalaus meno mokyklą (Ivy School of Professional Art) Pitsburge – komercinę meno mokyklą. Labai greitai Haring‘as suprato, kad jo nedomina grafikos menas, todėl praėjus dviem semestrams savo studijas nutraukė. Būdamas Pitsburge jis pradėjo savarankiškai kurti ir 1978 metais surengė savo darbų parodą Pitsburgo meno ir amatų centre (Pitsburg Arts and Crafts Center).
Vėliau tais pačiais metas Haring‘as persikėlė gyventi į Niujorką ir pradėjo studijuoti Vaizduojamųjų menų mokykloje (School of visual arts). Niujorke jis atrado klestinčią alternatyvaus meno bendruomenę, kuri vystėsi už galerijų ir muziejų ribų – miesto centro gatvėse, metro požemiuose, klubuose bei šokių aikštelėse. Besimokydamas Vaizduojamųjų menų mokykloje (School of visual arts), Haring‘as eksperimentavo su įvairiais pasirodymais, video medžiagomis, meninėmis instaliacijomis, koliažais, visada pabrėždamas savitą stilių.
Keito Haringo kūryba JAV ir už jų ribų
Haring‘as pirmąjį publikos dėmesį patraukė savo piešiniais kreida Niujorko metro. Šias parodas įamžino fotografas Tseng Kwong Chi. Būtent tais laikais Keito kūrinys „The Radiant Baby“ tapo Haringo simboliu. Jo ryškios linijos bei spalvos skleidė stirpią žinią apie gyvenimą bei vienybę. Haring‘as yra pasakęs, jog metro požemiai tapo jo darbo laboratorija, kurioje jis galėjo eksperimentuoti su savo idėjomis. 1980–1985 metais Haring‘as sukūrė šimtus viešų tapybos darbų, kartais sukurdamas net keturias dešimtis „metro piešinių“ per vieną dieną. Haring‘as taip pat dalyvavo parodoje „Times Square Exhibition“, kurioje pirmą kartą gyvenime piešė gyvūnus ir žmonių veidus. 1981 metais Haringas iš metro požemių bei gatvių savo meną perkėlė ant juodo popieriaus, plastiko, metalo.
1984 metais Haringas apsilankė Australijoje – tapė sienų freskas Melburne ir Sidnėjuje. Jis taip pat kūrė Rio de Žaneire, Paryžiuje. 1985 metais Haring‘as pradėjo tapyti ant drobės. Tuo pačiu metu Modernaus meno muziejuje Bordo buvo atidaryta Haring‘o paroda. Jis taip pat dalyvavo ir Paryžiaus bienalėje. 1985 metų lapkritį Haring‘as dalyvavo televizijos „MTV“ laidoje – draugo Nick Rhodes iš grupės „Duran Duran“ kvietimu surengė gyvą piešimo pasirodymą. 1986 metais Haring‘as piešė ant drobės Amsterdame, Paryžiuje, taip pat – ant Berlyno sienos ties Brandenburgo vartais (prieš trejus metus iki jos griuvimo). Haring‘as taip pat nupiešė Grace Jones kūną jos muzikiniam klipui „I‘m not perfect“.
Nuo 1986 metų jo darbai įgavo socialinį – politinį atspalvį. Savo kūryboje Haringas įamžino kovą su apartheidu, AIDS baimę, kokaino epidemiją. Taip pat jis sukūrė keletą pop art meno darbų, panaudodamas tokius reklaminius ženklus, kaip „Absolut vodka“, „Coca-cola“, „Lucky Strike“. 1987 metais jis surengė savo asmenines parodas Helsinkyje bei Antverpene.
1988 metais Haringas prisijungė prie menininkų grupės, kurių darbas pasirodė ant „Chateu Mouton Rothschild“ vyno etiketės.
1989 metais ant Šv. Antano bažnyčios vienuolyno Pizoje sienos jis nupiešė paskutinį darbą savo gyvenime – freską „Tuttomondo“.
Per savo karjerą Haringas praleido daug laiko kurdamas darbus, pabrėžusius socialines problemas. 1982–1989 metais jis pristatė daugiau nei 50 viešų meno kūrinių daugybėje pasaulio miestų, kurių dauguma buvo sukurti carito, vaikų dienos centruose, ligoninėse, našlaičių namuose.
Per trumpą, tačiau intensyvią savo karjerą, Haring‘as surengė per 100 individualių bei grupinių parodų. Vien tik 1986 metais apie jį įvairiuose JAV laikraščiuose bei žurnaluose buvo parašyta daugiau nei 40 straipsnių.
Kiti menininkai Haringo gyvenime
Studijuodamas Vaizduojamųjų menų mokykloje Niujorke, Haring‘as susidraugavo su kitais menininkais, tokiais kaip Kenny Scharf ir Jean-Michel Basquiat, įvairiais muzikantais, grafiti kūrėjais, kurie sudarė augančią menininkų bendruomenę. Haring‘as buvo įkvėptas naujai atrastosios scenos, todėl labai greitai įsiliejo į šią veiklą – dalyvavo įvairiuose pasirodymuose, parodose. Haring‘ui įspūdį padarė ne tik jo amžininkų energija bei jų kuriamos naujovės, bet ir Jean Dubuffet, Pierre Alechinsky, William Burroughs, Brion Gysin ir Robert Henri darbai, tvirtinę fundamentalią menininko nepriklausomybę.
Haring‘as dalyvavo įvairiuose projektuose, bendradarbiavo su garsiais menininkais, tokiais, kaip Madona, Grace Jones, Bill T. Jones, William Burroughs, Timothy Leary, Jenny Holzer, Yoko Ono ir Andy Warhol. Savuose darbuose išreiškęs universaliąsias sąvokas, tokias, kaip gimimas, mirtis, meilė, seksas ir karas, Haring‘as sugebėjo pritraukti plačią auditoriją ir išlaikyti savo vaizduotės galią, kuri buvo aiškiai suprasta XX amžiaus vaizduojamąja kalba.
Haringas susipažino su Andy Warhol’u, kuris vėliau tapo kelių Haring‘o darbų personažu, pavyzdžiui, „Andy Mouse“. Jo draugystė su Warhol'u turėjo didelę įtaką Haring‘o sėkmei – tiek būnant gyvam, tiek ir po mirties.
Haringas taip pat išbandė savo kaip dizainerio galimybes – sukūrė rožinę striukę Madonai. Šį apdarą dainininkė vilkėjo atlikdama savo dainą „Like a virgin“ televizijos šokių laidoje „Solid Gold“.
Parduotuvė „Pop shop“
1985 metais Haringas atidarė savo parduotuvę „Pop shop“ Soho rajone, Niujorke. Čia pardavinėti marškinėliai, žaislai, plakatai, magnetukai ir kiti daiktai su Haringo kūryba.
Bandydamas sukurti neįprastą, unikalią prekybos aplinką, Keitas parduotuvės viduje išpaišė baltai juodas abstrakcijas.
Parduotuvės atidarymas leido žmonėms plačiau susipažinti su Haringo kūryba bei įsigyti jo darbus nedidelėmis kainomis. Nors ši Haring‘o mintis meno pasaulyje buvo kritikuojama, tačiau pats Keitas išliko ištikimas savo idėjai, kuo plačiau paskleisti savo meną, padaryti jį prieinamą kiekvienam. Su tuo sutiko ir artimiausi menininko draugai, tarp kurių buvo ir Andy Warhol‘as.
Parduotuvė uždaryta 2005 metais.
Liga
1988 metais Haring‘ui diagnozuotas AIDS.
Būdamas 31-erių (1990 m. vasario 16 d.) Keitas Haringas mirė nuo AIDS sukeltų komplikacijų.
Laidotuvės įvyko gegužės 4 dieną Niujorko St. John the Divine katedroje, kurias stebėjo daugiau nei tūkstantis žmonių.
Dabar menininko darbai yra eksponuojami didžiausiuose pasaulio muziejuose bei parodose.
Keito Haringo fondas
1989 metais jis įkūrė Keith‘o Haring‘o fondą, kurio tikslas buvo finansuoti AIDS organizacijas bei vaikų programas. Šis fondas taip pat buvo naudojamas menininko kūrinių licencijavimui, parodų rengimui, platesniam kūrybos skleidimui tarp žmonių.
Paskutiniais gyvenimo metais Haringas daug kalbėjo apie savo ligą, skatino žmonių supratimą apie AIDS.
Įdomūs faktai apie Keito Haringo kūrybą
Naudoti kūrybos metodai:
Priemonės, naudotos kuriant:
Kūrybos stiliai:
Pagrindiniai kūrybos bruožai:
Kriminalistikos technika
Kriminalistikos technika – kriminalistikos šaka, techninių priemonių ir būdų, naudojamų įrodymams surasti, įtvirtinti, paimti ir ištirti teorija bei praktika.
Čelkiai (Pakruojis)
Čelkiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 8 km nuo Rozalimo.
Didžiosios čiuopiklinės kandys
Didžiosios čiuopiklinės kandys (Chimabachidae) – drugių (Lepidoptera) šeima.
Lietuvoje aptiktos šios rūšys:
Vėžys atsiskyrėlis
Vėžys atsiskyrėlis (Pagurus bernhardus) - dešimtkojų vėžių būriui priklausantis jūrinis vėžiagyvis. Gyvena Europos pakrantėse. Vėžio lervos - mėgstamas žuvų maistas, todėl brandaus amžiaus sulaukia labai mažai individų.
Gyvenimo būdas
Suaugęs vėžys atsiskyrėlis visą gyvenimą praleidžia pilvakojų moliuskų kriauklėje. Pamatęs priešą, vėžys visas sulenda į savo „namą“ ir uždengia jo angą žnyplėmis. Taip jis apsaugo savo kietos dangos neturintį pilvelį.
Užauga maždaug 12 cm ilgio. Maži vėžiukai dažniausiai slepiasi po akmenimis ir plyšiuose, kol randa patikimesnį būstą. Augdamas vėžys priverstas ieškotis didesnės kriauklės.
Vežys atsiskyrėlis, kaip jau sako jo pavadinimas, yra vienišius, tačiau kartais keli individai susitinka prie maisto šaltinio. Maistas gali būti įvairus, nes šie padarai yra visaėdžiai.
Dauginimasis
Gali daugintis ištisus metus. Patelė padeda iki 15 000 kiaušinėlių, kuriuos ji prilipina prie pilvelio ir specialiomis galūnėmis - pleopodais - nukreipia į juos deguonies prisotintą vandenį. Po 7-10 dienų išsirita lervos, kurios, iki tapdamos jaunais individais, neriasi 4 kartus. Subręsta maždaug 18 mėnesių amžiaus.
Daktarų senosios kapinės
Daktarų senosios kapinės, vadinamos Kapeliais, Markapiais (Maro kapeliais), Senkapiais – neveikiančios kapinės pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Daktarų kaime (Kretingos seniūnija), 0,12 km į rytus nuo kelio, Raudonupio kairiajame krante.
Kapinės
Įrengtos iki 1 m aukščio kalvelėje. Stačiakampio plano, pailgos šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, 50 m ilgio, 20 m pločio, buvusios apjuostos lauko akmenų pylimu, kurio išlikę tik pamatiniai rieduliai.
Laidojimo žymių nesimato. Kapinėse stovi medinis monumentalus kryžius ir koplytėlė. Pakraščiuose auga lapuočiai medžiai ir krūmai.
Teritorijos plotas – 0,08 ha, perimetras – 109 m. 150px|thumb|left|Kapinių koplytėlė ir kryžius 1992 metais
Istorija
Nuo seno kapinėse stovėjo keli monumentalūs, ornamentuoti kryžiai ir koplytėlė su šventųjų skulptūromis. Jiems sunykus, 1933 m. buvo pastatyta nauja koplytėlė ir kryžius. Koplytėlėje stovėjo Marijos Nekalto Prasidėjimo, Marijos Sopulingosios ir dviejų maldos pozoje klūpančių angelų skulptūrinė grupė. Kapines juosė akmenų pylimas, kurio akmenis gyventojai panaudojo 1915 m. vokiečių sudegintoms kaimo sodyboms atstatyti.
1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė). 1974, 1982 ir 1995 m. kartografuotos.
Saugotinas kultūros paveldo objektas. 1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV-521).
Nidos sklandymo mokykla
Nidos sklandymo mokykla veikė 1933–1939 m.
Kauno apylinkių Pažaislio kalvos jau nebetenkino sklandytojų, todėl 1933 m. sklandymo mokykla buvo perkelta į Nidą, kur aukštos kopos, ir pučiant rytų vėjui, susidaro tinkamas skriejimui šlaito antvėjis. Atvykę sklandytojai savo jėgomis montavo angarą, statė valgyklą, mokyklos pastatą. Sklandymo mokyklos auklėtiniai naudodavosi tuo metu aukščiausia Kuršių nerijos kopa, kuri dabar ir vadinasi Sklandytojų kopa. Ji yra antra kopa už Parnidžio kopos Kaliningrado srities link. Čia buvo pagrindinė Lietuvos sklandytojų vasaros stovyklavietė.
1933 m. rugpjūčio 30 d. mokyklos instruktorius Gregorius Heidrikis (Gregorius Radvenis) pasiekė pirmąjį Lietuvos išsilaikymo ore rekordą. Jis be nusileidimo skriejo 3 val. 10 min. O 1933 m. rugsėjo 3 d. Nidos sklandymo mokykla buvo oficialiai atidaryta. Po dešimties dienų, pučiant rytų vėjui, Bronius Oškinis sklandytuvu T-1 įvykdė „C” piloto normatyvus. Tuo būdu jis tapo pirmas šį piloto vardą įgijęs Lietuvoje.
1935 m. birželio 5 d. naudodamasis audros frontu sklandytojas Jonas Pyragius atliko pirmąjį perskridimą – sklandytuvu iš Nidos į Palangą (75 km).
1979 m. ant buvusio angaro pamatų pastatyta arka, žyminti buvusios sklandymo mokyklos vietą. 1998 m., pažymint sklandymo mokyklos 65 metų jubiliejų, atidengtas paminklinis akmuo lietuvių ir vokiečių sklandytojams. Buvusią sklandymo mokyklos vietą galima pasiekti pasukus nuo kelio, vedančio link Parnidžio kopos.
Radžiūnai
Radžiūnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Alytaus miesto centro, kairiajame Nemuno krante, šalia kelio. Seniūnaitijos centras. Veikia Miroslavo vidurinės mokyklos skyrius, biblioteka. Kaimo šiaurėje, prie Nemuno kilpos, stūkso Radžiūnų piliakalnis. Į rytus nuo kaimo telkšo Radžiūnų ežeras.
Liepos 13
Liepos 13 yra 194-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 195-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 171 diena.
Vardadieniai
Arvilas – Arvilė – Eugenijus – Henrikas – Šarūnas
Interpretacija
Interpretacija gali reikšti:
Algimantas Žižiūnas
Algimantas Žižiūnas (1940 m. sausio 10 d. Kaune – 2023 m. vasario 15 d. Vilniuje ) – Lietuvos fotografas, žurnalistas, rašytojas, kraštotyrininkas, knygų autorius ir iliustratorius, visuomenininkas.
Biografija
Gimė Kaune Onos Rozenbergaitės-Žižiūnienės ir Kazimiero Žižiūno šeimoje. Abu tėvai kilę iš Anciškio Kėdainių rajone. Rozenbergų šeimos namas dar tebestovi šiame miestelyje prieš bažnyčią. Algimantas Žižiūnas baigė Anciškio pradinės mokyklos I klasę ir šiame ramiame kampelyje praėjo jo vaikystės vasaros pas močiutę Kotryną Rozenbergienę ir dėdę Antaną Rozenbergą.
Tėvas Kazimieras Žižiūnas žuvo 1941 m. birželio sukilimo metu, palaidotas bendrame kape buvusiose senosiose miesto kapinėse Kauno centre. Motina Ona Rozenbergaitė-Žižiūnienė liko viena su dviem mažamečiais vaikais Genovaite ir Algimantu.
1951–1959 m. mokėsi Kauno 14-ojoje vidurinėje mokykloje, kur baigė 8 klases.
1956–1957 m. dalyvavo Kauno Vėlinių įvykiuose, buvo keletą dienų įkalintas, tardomas. Jam išėjus į laisvę, KGB „priežiūros“ šleifas lydėjo jį visą sovietmetį.
1959–1960 m. dirbo Radijo matavimo technikos mokslinio tyrimo institute pagalbiniu darbininku, kartu 1959–1960 m. vakarais mokėsi Kauno 8-ojoje darbo jaunimo vidurinėje mokykloje.
1963 m. baigęs Kauno maisto pramonės technikumą, pagal paskyrimą dvejus metus dirbo Anykščių vyno gamykloje.
Vidurinės mokyklos aukštesnėse klasėse, technikume pradėjo fotografuoti.
1963–1970 m. gyveno Anykščiuose, čia pradėjo žurnalisto ir fotomenininko kūrybinį kelią. 1963–1965 m. jis buvo Anykščių vyno gamyklos Pilstymo cecho meistras, 1965–1969 m. dirbo Anykščių rajono laikraščio „Kolektyvinis darbas“ fotokorespondentu, literatūriniu darbuotoju.
Dirbdamas Anykščiuose, šalia tiesioginių pareigų, užsiėmė kūryba: fotografavo, rašė į laikraščius ir žurnalus, dalyvaudavo respublikinėse ir tarptautinėse fotoparodose, suorganizavo pirmąją Anykščių rajono fotomėgėjų darbų parodą.
1965–1973 m. neakivaizdžiai studijavo žurnalistiką Vilniaus universitete, įgijo žurnalisto išsilavinimą
1969–1970 m. dirbo savaitraščio „Liaudies sargyboje“ literatūriniu darbuotoju.
1970 m. persikėlė gyventi į Vilnių. Dirbo savaitraščiuose „Kalba Vilnius“, „Dialogas“, dienraštyje „Komjaunimo tiesa“, žurnale „Mokykla“. Iki 2007 m. aktyviai dalyvavo žurnalistinėje veikloje, taip pat kaip foto meno kūrėjas.
Bendradarbiavo su žurnalais „Jaunimo gretos“, „Švyturys“, „Nemunas“, „Girios“, su laikraščiais „Tiesa“, „Žalioji Lietuva“, „Literatūra ir menas“, „XXI amžius“, „Lietuvos aidas“ ir daugelį kt., taip pat su JAV lietuvių laikraščiu „Draugas“.
1986 m. suvaidino fotografą A. Grikevičiaus politiniame detektyve „Vilkolakio pėdsakai“.
1988–2020 m. surengė daugiausia parodų iš ciklų „Veidai ir mintys“; „Anciškis – Lietuvos vidurys“; „Mano vizijų moterys“.
2005 m. kultūros ministro įsakymu suteiktas meno kūrėjo statusas.
2009–2015 m. padovanojo Lietuvos valstybei savo viso gyvenimo darbą – asmeninį fotografijų ir negatyvų archyvą, kuris sudaro daugiau kaip 1 mln. negatyvų ir didelės vertės dokumentinių ir meninių nuotraukų. Tarp visų nuotraukų – ir 2000 vnt. kolekcija „Veidai ir mintys“, kurta daugiau kaip 30 metų, kurią archyvo darbuotojai suskaitmenino ir aprašė (saugoma Lietuvos centriniame valstybės archyve, Fotodokumentų skyriuje).
Lietuvos fotomenininkų sąjungos, Lietuvos žurnalistų sąjungos, Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjungos, Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių narys.
Sesuo Genė Žižiūnaitė–Laurušonienė–Rožukienė (1933–2015).
Vedęs, žmona Pranciška Regina Liubertaitė–Žižiūnienė (g. 1950 m.), rašytoja: poetė ir prozininkė, redaktorė.
Įvertinimas
Fotomenininkas yra laimėjęs du aukso medalius sąjunginėse parodose ir vieną sidabro tarptautinėje fotoparodoje „Žena-88“ („Moteris-88“) Čekoslovakijoje bei turi per 50 kitų apdovanojimų.
2000 m. gegužės 4 d. pripažintas antrosios turizmo ir kelionių fotografijų iš viso pasaulio parodos W.W.T.PH.’99 nugalėtoju ir jam suteiktas parodos majoro vardas.
2005 m. lapkričio 11 d. kultūros ministro įsakymu suteiktas meno kūrėjo statusas.
2006 m. spalio 23 d. Vengrų ambasados Lietuvoje kartu su kitais 10 Vėlinių įvykių dalyvių buvo apdovanotas Padėkos raštu už dalyvavimą 1956 m. revoliucijoje ir laisvės kovose Vengrijos sukilimo 50-ųjų metinių proga, kadangi buvo 1956 m. Kauno Vėlinių įvykių dalyvis.
2014 m. suteiktas Lietuvos fotomenininkų sąjungos garbės nario vardas.
2015 m. apdovanotas Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos I laipsnio žymeniu „Už nuopelnus Lietuvai“.
Svarbiausios darbų temos
Fotografas yra surengęs per trisdešimt ciklo „Veidai ir mintys“ fotoparodų tiek Lietuvoje, tiek ir užsienyje. Tai Lietuvos žinomų žmonių ir svečių portretai. Fotografo prašomi, portretuojamieji šalia portreto užrašydavo credo apie savo profesiją, kūrybą, gyvenimą. Intensyviai dirbdamas, autorius sukaupė per 1500 fotolakštų. Ši kolekcija yra įrašyta į agentūros „Factum“ Lietuvos rekordų knygą, išleistą 2003 m. Žymiausios jo darbų temos: „Anykščiai ir anykštėnai“ „Senovinės kupiškėnų vestuvės“, „Veidai ir mintys“, „Anciškis – Lietuvos vidurys“, „Mano vizijų moterys“.
Kita veikla
Fotomenininkas kūrė ir grožinę literatūrą: rašė eiles, apsakymus, fotonoveles (yra šio žanro pradininkas). Vaikams yra parašęs nemažai kūrinių, iš kurių vienas – poema „Eketės paslaptys“, iliustruota dailininkės Serenos Pečiūnaitytės, 2005 m. išėjo atskira knygele. Savo kūrinius skelbė vaikų žurnale „Bitutė“ ir laikraštėlyje „Kregždutė“. Kaip kūrybos vaikams autorius buvo priimtas į Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjungą.
Daugelis Lietuvos istorinių, literatūrinių ar kitokių dokumentinių bei enciklopedinių leidinių yra iliustruoti ir Algimanto Žižiūno nuotraukomis. Jo fotografuotų rašytojų portretai panaudojami leidžiant lietuvių autorių knygas Lietuvoje bei išverstas į kitas užsienio kalbas įvairiose šalyse.
Algimantas Žižiūnas aktyviai bendradarbiavo su Invalidų draugijos kultūrinių renginių aktyvu: padėdavo parengti draugijos rengiamas neįgaliųjų fotomeno parodas, jas komentavo ir vertino, padėjo nustatyti nugalėtojus bei skaitė paskaitas neįgaliųjų seminaruose.
Beveik dešimtmetį bendravo su Anciškio (Kėdainių r.), iš kurio yra kilę jo tėvai ir seneliai, pradinės mokyklos moksleiviais. Paskelbęs metų temą, rengdavo jiems piešimo konkursus, kurių rezultatus skelbė per Porciunkulės atlaidus apdovanodamas vaikus piešimo reikmenimis, vertingomis knygomis, albumais ir paties įrėmintomis savo darytomis meninėmis Anciškio nuotraukomis. Anciškio vaikams fotomenininkas rengė mažas vietovės tyrinėjimo ir senienų rinkimo ekspedicijas, mokė pažinti gimtąsias vietas, žinoti jų istoriją, gamtą ir visa tai saugoti bei vertinti. Taip pat kartu su Ramygalos ir Vadoklių vidurinėmis mokyklomis Anciškyje rengdavo literatūrinius poezijos pavasarėlius, į kuriuos pasikviesdavo ir Lietuvos rašytojus. Šiame renginyje yra dalyvavę rašytojai Marcelijus Martinaitis, Danielius Mušinskas, Albertas Laurinčiukas. Taip pat ilgą laiką rėmė šio bažnytkaimio gyventojus surinkta labdara.
Stanislovas Jonavičius Kęsgaila
Stanislovas Jonavičius Kęsgaila (, apie 1451 m. greičiausiai Kražiuose – 1527 m. Vilniuje) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, Deltuvos didikas, valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs iš pirmųjų Lietuvos didikų Kęsgailų giminės. Tėvas Jonas Kęsgaila. Tėvo brolis Mykolas Kęsgaila, sūnus Stanislovas Stanislovaitis Kęsgaila.
Šeima
Buvo vedęs tris kartus. Turėjo tris sūnus:Mykolą, Joną ir Stanislovą (būsimą stambų Lietuvos magnatą); paskutinė gimė duktė Barbora.
Valstybės tarnyba
1494 m. vasario 5 d. Lietuvos vardu Maskvoje sudarė taikos sutartį su Rusija, o kitą dieną Lietuvos Didžiajam kunigaikščiui Aleksandrui per procura vedė caro Ivano III dukterį Eleną.
1501 m. kartu su kitais Melniko sutarties dalyviais Didžiojo kunigaikščio Aleksandro buvo pašalintas iš Ponų tarybos. 1501–1502 m. po Simono Alšėniškio ėjo Lietuvos didžiojo etmono pareigas vietoje Viedrošos mūšyje rusų nelaisvėn patekusio Konstantino Ostrogiškio, vadovavo LDK kariuomenei kare su Maskva, 1503 m. etmono bulę perdavė Stanislovui Kiškai. 1516 m. kilus pasienio konfliktui jo vadovaujami žemaičiai prie Ragainės sumušė kryžiuočius ir iš ordino valdžios išvadavo Katyčius ir jų apylinkes.
Palaidotas Vilniaus katedros Kęsgailų koplyčioje.
Jotainiai
Jotainiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, prie kelių, Ėriškiai–Raguva ir 8 km į šiaurės rytus nuo Ramygalos, į vakarus nuo Raguvos. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka, pensionas, medicinos punktas, žemės ūkio bendrovė, paštas (LT-38022). Jotainiai įsikūrę prie Juodos ir jos intako Aptekos santakos; kaime yra Jotainių tvenkinys.
miniatiūra|220px|left|Atminimo kryžius, 1914 m. miniatiūra|220px|left|Tvenkinys Jotainiuose
Etimologija
Tačiau galima versija, kad tai yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Juodos upės, o pradinė vietovardžio forma galėjusi būti Juodainiai.
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose Jotainiai minimi nuo 1564 m. balandžio 22 d. Jotainių dvarelio žmonių sąraše. Kaimas minimas 1585 m. 1920 m. įkurta pradžios mokykla, vėliau – Jotainių pagrindinė mokykla. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2017 m. uždaryta mokykla.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Šnekta
Jotainių šnektą (priklauso aukštaičiams panevėžiškiams) nagrinėjo Žaneta Urbanavičiūtė („Kalbotyra“, IX tomas, 209–211 p.).
Griškabūdžio valsčius
Griškabūdžio valsčius  – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietvakarių Lietuvos teritorijoje. Centras – Griškabūdis (kurį laiką – Bliuviškiai).
Gyvenvietės
1923 m. surašymo metu valsčiuje buvusios gyvenvietės:
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 5284 žmonės:
Geležinkelio iešmas
thumb|right|Dešinės pusės geležinkelio iešmas Geležinkelio iešmas – mechaninis įtaisas, leidžiantis traukiniams pervažiuoti iš vienų bėgių į kitus. Iš pradžių traukiniai per bėgius būdavo perkeliami kitomis transporto priemonėmis arba slenkančiais bėgiais. Dabartinis iešmų principas buvo pritaikytas 1832 m.
thumb|left|275px|Animacinė diagrama, rodanti dešinės pusės geležinkelio iešmo veikimą Diagramoje dešinėje pavaizduotas įtaiso veikimas. A trasa dalinama į dvi trasas – B (tiesus kelias) ir C (išsišakojantis kelias. Įtaisas turi dvi pozicijas, kiekvienai krypčiai. Kai traukinys važiuoja atgal (į A trasą) jo ratai automatiškai nukreipia iešmus tinkama kryptim. Kiekvienas iešmas yra vadinamas pagal jo nukreipimo kryptį – A trasos dešinys iešmas nukreipia C kryptimi, o atgalinis kelias C trasa yra kairys.
Česka zbrojovka
thumb|right|200px|Logotipas Česka zbrojovka ('Čekų ginklų gamykla'; santrumpa ČZ ar CZ) – prekinis ženklas, kurį naudoja keli Čekijos ginklų ir transporto priemonių gamintojai:
Čelkiai (Radviliškis)
Čelkiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Šeduvos.
Italijos futbolo varžybos 1924–1925 m.
Italijos futbolo varžybos 1924–1925 m.
Telšių vyskupija
Telšių vyskupija – viena iš septynių Lietuvos vyskupijų, didžiausia pagal plotą. Priklauso Kauno metropolijai. Įkurta 1926 m. balandžio 4 d.
Istorija
thumb|left|200px|Telšių Šv. Antano Paduviečio katedra thumb|left|200px|Telšių vyskupijos kurija 1417 m. spalio 24 d. Ldk Vytauto iniciatyva įsteigta Medininkų vyskupija (su centru Varniuose, tuomet vadintuose Medininkais), kuri ilgainiui tapo Žemaičių vyskupija. XVIII a. pabaigoje Žemaičių vyskupiją sudarė 10 dekanatų: Alsėdžių, Joniškio, Kražių, Rietavo, Skuodo, Šeduvos, Šiluvos, Varnių, Veliuonos ir Viekšnių.
Caro valdžia dar 1840 m. Žemaičių vyskupiją pavadino Telšių, tačiau primestas pavadinimas, buvęs oficialiu iki 1915 m., neprigijo. Steigiant Lietuvos bažnytinę provinciją, Telšių vyskupija sudaryta iš vakarinės Žemaičių vyskupijos dalies. Šv. Antano Paduviečio (buvusi bernardinų) bažnyčia tapo katedra. Vyskupijai atiteko šie dekanatai: Alsėdžių, Kaltinėnų, Kuršėnų (be Gruzdžių parapijos su Šiupylių filija), Palangos, Rietavo, Sedos, Skuodo, Švėkšnos, Tauragės, Telšių, Varnių ir Viekšnių dekanatai. Taip pat prijungtos Šiluvos dekanato Kražių, Pakražančio ir Vaiguvos parapijos. Be to, įsteigta Klaipėdos prelatūra, kuri atskirta nuo Varmės vyskupijos ir pavesta administruoti Telšių vyskupui. Tie patys dekanatai palikti ir naujojoje Telšių vyskupijoje, kuriai priklausė 86 parapinės bažnyčios, 37 filijos ir 199 kunigai bei Klaipėdos prelatūros 4 bažnyčios ir 7 kunigai. Vyskupijos suskirstymas kaip ir dekanatų ribos tarpukariu iš esmės nesikeitė.
Pirmuoju Telšių vyskupu paskirtas Justinas Staugaitis. Sudaryta kapitula (4 prelatai ir 4 kanauninkai), taip pat kurija, kurią sudarė: kacleris – kan. Vincentas Borisevičius, viceoficiolas – kun. Povilas Korzonas (nuo 1926 m. rudens kun. Juozapas Dabužis), sekretorius ir tribunolo notaras – kun. Pranciškus Ramanauskas, generalvikaras – kun. Pranciškus Urbonavičius, tribunolo narys – kun. Antanas Simaitis.
1927 m. buvusiame bernardinų vienuolyne įsteigta kunigų seminarija. 1928 m. pastatytas jos 4 aukštų priestatas.
1931 m. birželio 11-13 d. Telšiuose įvyko pirmasis vyskupijos eucharistinis kongresas, kuriame dalyvavo apie 20 tūkst. žmonių. 1935 m. balandžio 29-gegužės 1 d. vyko Telšių vyskupijos sinodas.
1940 m. liepos mėn. raudonarmiečiai užėmė Telšių kunigų seminariją ir joje įkurdino karo ligoninę. Seminarijos bibliotekos knygos suneštos į katedros bažnyčios bokštą. Taip pat iš rūmų iškraustyti abu vyskupai, kurija. 1941 m. okupacinė SSRS valdžia uždarė 3 vyskupijos bažnyčias: Mažeikių (medinę), Degučių Šv. Vincento Ferero bažnyčią ir Sartininkų Šv. Jurgio bažnyčią. Vokietijai okupavus Lietuvą, kunigų seminarijai leista veikti. 1944 m. vėl uždaryta bolševikų. Vokietijos okupacijos metais pastatytos 2 naujos bažnyčios. 1941 m. prasidėjus karui, sudegė Endriejavo Šv. apaštalo Andriejaus, Gargždų Šv. arkangelo Mykolo, Kražių ir Nemakščių Švč. Trejybės medinės bažnyčios. 1944 m. sudegė Jokūbavo, Pajūrio (Tauragės rajonas), Vegerių medinės, susprogdinta Laižuvos mūrinė bažnyčios. Neleidus atstatyti bažnyčių, panaikintos Pajūrio ir Vegerių parapijos.
1948 m. uždaryti visi vienuolynai ir dalis bažnytėlių. Apskritai pokario metais uždarytos 2 parapinės bažnyčios ir 2 fllijos. 1946 m. vasario 5 d. suimtas Telšių vyskupas Vincentas Borisevičius, o gruodžio mėn. ir vyskupas Pranciškus Ramanauskas. Vyskupas Vincentas Borisevičius sušaudytas, o Pranciškus Ramanauskas nuteistas 25 m. pataisos darbų. Vyskupijos valdytojas Justinas Juodaitis 1949 m. irgi suimtas, nuteistas 25 m. lagerio.
Pokario metais politkaliniais tapo apie 50 Telšių vyskupijos kunigų. 1946 m. suimtas kunigas Pranas Gustaitis sušaudytas, 6 mirė ar žuvo kalėjimuose bei lageriuose. Be to, valdžia keliems kunigams neleido eiti pareigų. 1948 m. saugumiečiai konfiskavo kunigų seminarijos biblioteką, saugotą katedros bokšte (išvežti 4 sunkvežimiai knygų). 1978 m. 38 Telšių vyskupijos parapijos buvo aptarnaujamos atvykstančių kunigų.