Lietuvos-Tarybų_Rusijos_taikos_sutartis
Dalies Vilniaus krašto atgavimas
Tarybų Sąjunga 1939 m. spalio 10 d. Lietuvos–TSRS sutartimi perdavė mažesnę Vilniaus krašto dalį Lietuvai: 6909 km² teritoriją su 490,000 gyventojų. Jau kitą dieną Kaune, Vytauto Didžiojo karo muziejaus sodelyje, organizuota didžiulė Vilniaus grįžimo džiaugsmo šventė, kurioje dalyvavo tūkstančiai žmonių. Po sutarties su Lietuva pasirašymo Vilnių apiplėšė sovietai. Jie demontavo ir išvežė į Minską didelę dalį radijo aparatų, popieriaus, konservų, aliejaus fabrikų, radijo stoties įrengimų, klinikų aparatūros, geležinkelio linijose stovėjusių elektros stotelių, įstaigų baldų, svarbesnių archyvų fondus bei struktūrų dokumentus, vertingesnes bibliotekų knygas, maisto atsargas. Vilnius tiesiogine žodžio prasme atsidūrė ant bado slenksčio. Kaune buvo įkurtas Vyriausiasis komitetas Vilniaus kraštui remti, kuris turėjo organizuoti paramos teikimą ir paskirstymą. Tūkstantines sumas ir savo produkciją komitetui aukojo stambiausios Lietuvos Respublikos įmonės, akciją taip pat parėmė ir visuomenė. Vienas pagrindinių uždavinių teko Lietuvos kariuomenei, kuri turėjo perimti naujos valstybinės sienos su SSRS apsaugą, įžengti į Vilnių ir visame krašte atkurti tvarką ir saugumą. Šiam tikslui įgyvendinti iš įvairių kariuomenės dalinių buvo suformuota Vilniaus rinktinė, kurios vadu 1939 m. spalio 12 d. paskirtas Lietuvos Respublikos kariuomenės 1-osios pėstininkų divizijos vadas divizijos generolas Vincas Vitkauskas. Vilniaus rinktinės pagrindą sudarė Pirmasis pėstininkų Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Gedimino pulkas su 1-ojo artilerijos pulko viena artilerijos grupe, 7-ojo pėstininkų Žemaičių kunigaikščio Butigeidžio pulkas be vieno bataliono su 1-ojo artilerijos pulko viena baterija, vienas 9-ojo pėstininkų Lietuvos kunigaikščio Vytenio pulko batalionas, Trečiasis dragūnų Geležinio Vilko pulkas su viena raitąja baterija, 6 lengvųjų tankų būriai, viena motorizuota inžinerijos kuopa, Antrasis ulonų Lietuvos Kunigaikštienės Birutės pulkas su viena raitąja baterija be Vilkaviškyje dislokuoto eskadrono, 5-ojo pėstininkų Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kęstučio pulko vienas batalionas, 4-ojo pėstininkų Lietuvos karaliaus Mindaugo pulko vienas batalionas, 3-iojo artilerijos pulko viena baterija, 3-iojo pėstininkų Vytauto Didžiojo pulko vienas batalionas ir Vilniaus komendantūra. Tikėtasi, kad žygiuojantiems kariuomenės daliniams gali pasipriešinti Lenkijos kariuomenės likučiai, todėl nurodyta imtis visų atsargumo ir saugumo priemonių. 1939 m. spalio 18 d. buvo išleistas specialus kariuomenės vado įsakymas, pasirašytas brigados generolo Stasio Raštikio ir kariuomenės štabo viršininko divizijos generolo Stasio Pundzevičiaus, su kuriuo turėjo būti supažindinti visi Vilniaus rinktinės kariai prieš pradėdami žygį į Vilnių. Iš karininkų reikalauta organizuotumo, karių tvarkos palaikymo. Per žygį buvo draudžiamas alkoholinių gėrimų vartojimas. Oficialios žengimo per demarkacinę liniją iškilmės buvo Ukmergės-Širvintų voros ruože. 1939 m. spalio 28 d. 12 val. 15 min. iš trijų miesto pusių į Vilnių įžengė Vilniaus rinktinė. Spalio 29 d., sekmadienį Gedimino kalno pilies bokšte įvyko iškilmingas Lietuvos Respublikos tautinės vėliavos pakėlimas, Aušros vartų koplyčioje po 19-os metų pertraukos buvo aukojamos Mišios lietuvių kalba, o iškilmės baigtos Vilniaus įgulos paradu, kuriam vadovavo generalinio štabo pulkininkas Antanas Breimelis, taip pat Rasų kapinėse pagerbti žuvę ir ten palaidoti Nepriklausomybės kovų dalyviai. Vilniaus mieste ir visame krašte imta kurti Lietuvos Respublikos valdžios institucijas. Vilniue įsikūrė Finansų, Žemės ūkio, Švietimo, Vidaus reikalų ministerijų bei Sveikatos apsaugos, Spaudos ir draugijų departamentų įgaliotiniai. 1940 m. rugpjūčio 3 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos 7-oji sesija nutarė Lietuvos TSR perduoti tą Baltarusijos TSR teritorijos dalį, kurioje gyventojų daugumą sudarė lietuviai. Lapkričio 6 d. prie Lietuvos prijungta dar apie 2600 km², Vilniaus krašto teritorija padidėjo iki 9546 km², kurioje tuo metu gyveno 565.400 gyv.