cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dr. Magalhães Pessoa stadionas
Istorija
2006 m. stadione vyko Portugalijos futbolo supertaurė, kurioje FC Porto laimėjo 3–0 prieš Vitória de Setúbal. 2007 m. supertaurės rungtynėse Sporting Clube de Portugal laimėjo 1–0 prieš Porto klubą. Vienintelį įvartį pelnė Maratas Izmailovas.
UEFA Euro 2004 m. čempionato B grupės finalo rungtynėse Kroatijos rinktinė žaidė prieš Šveicarijos (0–0) ir Prancūzijos (2–2) rinktines.
Ikrai (reikšmės)
Žodis ikrai gali reikšti:
Karčioji putokšlė
Karčioji putokšlė (Polygala amarella) – putokšlinių (Polygalaceae) šeimos augalas. Aukštis 5-15 cm. Stiebas nuo pat pamato šakotas, pamate yra gausi lapų skrotelė. Žiedynas kekės pavidalo. Apyžiedis mėlynas. Žydi gegužės – rugpjūčio mėn.
Augalas turi saponinų, todėl vartojamas liaudies medicinoje nuo skrandžio veiklos sutrikimo, galvos skaudėjimo, taip pat kaip atsikosijimą lengvinanti priemonė sergant bronchitu.
Lietuvoje dažna. Auga pievose, miško aikštelėse, pamiškėse, ganyklose.
Mino
Mokėsi Kauno 42-ojoje vidurinėje mokykloje, ją baigęs studijavo VU žurnalistikos institute. Baigęs universitetą pasuko į pedagogiką ir šou verslą. Kauno medicinos universitete pradėjo dėstyti italų kalbą bei vesti karaokę, vakarus ir įvairius renginius. Dalyvaudamas karaokės konkursuose dažnai laimėdavo prizines vietas.
Profesionalaus muzikanto karjerą pradėjo kartu su dainininku iš Italijos Andrė. Mino rašė dainų tekstus, muziką ir kartu pasirodydavo koncertuose.
2006 m. buvo pakviestas į Nacionalinę Muzikos Lygą (NML). Mino tapo Mėlynojo diviziono nugalėtoju ir taip užsitikrino mažiausiai trečiąją vietą. Atkrintamosiose NML kovose nugalėjo buvusį kolegą Kelias į žvaigždes – Vudį ir pateko į superfinalą, kuriame nusileido Kelias į žvaigždes 2 dalyviui Radži ir užėmė antrąją vietą.
Kruša
thumb|230px|Kruša Argentinoje thumb|230px|Krušos ledėkai
Kruša – įvairaus pavidalo ledo gabalėliai (ledėkai), nepermatomi, kartais sluoksniuoti iš skaidraus ir matinio ledo. Dažniausiai krušos ledėkų skersmuo yra nedidelis (2–5 mm), bet kartais krušos ledėkai gali būti kelių centimetrų skersmens.
Biuro kėdė
thumb|right|200px|Tipiškas biuro krėslas – sukiojamas, su ratukais, reguliuojamas atlošas ir sėdynės aukštis
Kruša
Stambių krušos ledėkų struktūra yra sluoksninė. Centre – matinis baltas branduolys, panašus į sniego kruopą. Branduolys aptrauktas skaidriu ledo sluoksniu, o virš jo pakaitomis eina neskaidrūs ir skaidrūs ledo sluoksneliai, nes ledėkas debesyje daug kartų aptirpsta ir vėl apauga nauju ledo sluoksniu. Ledėkų tankis gali būti įvairus, nuo 0,1 iki 0,9 g/cm³.
Biuro kėdė
Biuro kėdė, darbo kėdė – kėdė, suprojektuota naudoti biuruose, darbo kabinetuose ir panašiose patalpose. Šiuolaikinės biuro kėdės paprastai būna reguliuojamos (sėdynės aukštis, atlošo kampas) ir su ratukais. Pirmosios biuro kėdės sukurtos XIX a. viduryje, siekiant palengvinti biurų ir pan. įstaigų darbuotojų, daug valandų praleidžiančių prie stalų, darbą. Tam kėdėse panaudoti elementai, neaptinkami ar reti kitokiose kėdėse.
Kruša
Krušos susidarymas susijęs su galingu atmosferos konvekcijos vystymusi ir priklauso nuo atmosferos nepastovumo laipsnio, oro drėgnio ir konvektyviai nepastovių sluoksnių storio. Krušos debesų vystymasis ir krušos iškritimas pastebimas šiltose ir drėgnose oro masėse. Krušos debesų viršutinė riba siekia 7–10 km aukštį, o konvekcinių srautų greitis – 15–35 m/s.
Biuro kėdė
Biuro kėdės, turinčios ranktūrius, vadinamos 'biuro krėslais.
Kruša
Daugiausia (95 % atvejų) kruša susijusi su greitai slenkančiais, banguotais šaltaisiais atmosferos frontais. Retais atvejais krušos debesys susidaro okliuzijos frontuose, netoli ciklono centro.
Biuro kėdė
Istorija
XIX a. ėmus plisti geležinkelių transportui ėmė transformuotis ir verslas. Iki tol jis daugiausia buvo šeimyninis, šeimos verslas, kuriame beveik nebuvo specializuotos administracijos. Verslui plečiantis geografiškai ir darbuotojų skaičiumi prireikė specialaus administracinio personalo, kuris tvarkė užsakymus, buhalteriją ir korespondenciją. Plečiantis kompanijų ir įmonių biurams, daugėjant administracinių darbuotojų atkreiptas dėmesys į biurų darbo aplinką ir įrangą, siekiant padidinti biurų darbo produktyvumą. Gerinant biurų ergonomiškumą buvo sukurtos biuro kėdės.
Kruša
Dažniausiai kruša iškrenta nedidelėje teritorijoje, kuri siekia keletą kilometrų ilgį ir plotį (paprastai ne didesnėje kaip 40 km²), todėl šis reiškinys ne visada užregistruojamas meteorologijos stotyse. Nustatyta, kad kuo didesni krušos ledėkai, tuo mažesnėje teritorijoje jie krinta. Dažniausiai kruša iškrenta žemyno viduje, vidutinėse platumose, rečiau šis reiškinys fiksuojamas tropinėje klimato juostoje. Vienas iš labiausiai tikėtinų regionų, kuriuose gali iškristi kruša yra kalnuotas šiaurės Indijos regionas Gana daug krušos atvejų yra užfiksuojama Kinijoje, centrinėje Europoje ir pietų Australijoje. Dažnai šie krituliai yra fiksuojami pietų ir vakarų Vokietijoje, šiaurės ir rytų Prancūzijoje, pietinėse bei rytinėse Beneliukso šalyse bei Pietryčių Europoje. Tačiau palankiausios sąlygos susidaryti krušai yra Šiaurės Amerikoje. Sritis apimanti Kolorado, Nebraskos ir Vajomingo valstijas yra vadinama „krušos alėja“.
Kruša – pavojingas reiškinys, padarantis daug žalos ir nuostolių. Didžiausią žalą kruša padaro automobiliams, orlaiviams, stoglangiams, gyvuliams ir dažniausiai ūkininkų pasėliams. Metalinės stogų dangos yra gana atsparios krušai, tačiau šie krituliai gali padaryti kosmetinę žalą, įlenkiant ar pažeidžiant stogų dangą. Kruša yra labai pavojinga orlaiviams. Kai krušos ledėkai viršija 0,5 colius (13 mm) lėktuvai gali rimtai sugesti per kelias sekundes. Ledėkų kaupimasis ant pakilimo/nusileidimo tako gali būti pavojingas lėktuvui leidžiantis. Šie pavojingi ledėkai daug nuostolių gali padaryti ir žemės ūkiui. Stambūs krušos ledėkai gali pažeisti visus žemės ūkio augalus, suniokodami lapus, žiedus, žolinius stiebus ir pasėlius. Derlingumo sumažėjimo pagrindinės priežastys yra dvi: per pažeistus lapus patenka įvairių ligų pradai; kruša tiesiog suplėšo augalų lapus, taip sumažindama pasėlio fotosintetinį potencialą.
Biuro kėdė
Istorija
Biuro kėdės buvo ir yra kuriamos tam, kad padidintų biuro darbuotojų darbingumą. Jos leidžia ilgai išsėdėti prie darbo stalo nepavargstant. Sukiojamos kėdės su ratukais leidžia darbuotojams neatsistojant pasiekti dokumentus ir kitus reikalingus dalykus įvairiose jų darbo zonos vietose, taip taupomas laikas ir jėgos. Sėdėjimo patogumą didina reguliuojamas atlošas ir ranktūriai.
Kruša
Lietuvoje
Lietuvoje per metus kruša krinta vidutiniškai 1–2 dienas. Stipri kruša stebima nuo kovo iki spalio, dažniausiai gegužės–rugpjūčio mėnesiais. Dažniausiai kruša iškrenta po pusiaudienio, kada formuojasi intensyvi terminė konvekcija. Nakties valandomis šie krituliai iškrenta labai retai. Krušos iškritimo laikas yra labai nedidelis – nuo keleto minučių iki pusvalandžio. Lietuvoje didžiausi krušos ledėkai iškrito 1995 m. liepos 10 d. Vištyčio miestelyje, Vilkaviškio rajone. Ledėkų skersmuo siekė 70–120 mm.
Betembūras
Betembūras – Liuksemburgo miestas, esantis šalies pietuose. Betembūras yra Liuksemburgo apygardoje, Ešo kantone. Gyventojų – 9 597 (2008 m.).
Tūbučiai
Tūbučiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Pajūrio, prie kelio. Šiauriau kaimo teka Jūra, pietuose – jos intakas Nemylas. Veikia lentpjūvė.
Istorija
Kaimas šaltiniuose minimas nuo 1561 m. Kaime rasta I–ojo tūkstantmečio antrosios pusės ornamentuota žalvarinė apyrankė.
Stedra (teatras)
Stedra – Kaune 1931–1934 m. veikęs teatras.
Pavadinimas kilęs iš Studentų teatro draugijos trumpinio „Stedra“. Įkūrėjas Balys Sruoga. 1934 m. Studentų teatro draugija Universiteto senato sprendimu buvo uždaryta.
Malajinis lokys
Malajinis lokys (, sin. Ursus malayanus,, ) – lokinių (Ursidae) šeimos žinduolis. Paplitęs Pietryčių Azijoje.
Tai vienas iš mažiausių lokių. Kailis juodas ir trumpas. Malajiniai lokiai gyvena tropinio klimato juostos miškuose. Minta vaisiais ir įvairiais gyvūnais. Didelę gyvenimo dalį jie praleidžia medžiuose.
Þróttur Reykjavík
Reikjaviko „Þróttur“ (Throttur) – Islandijos futbolo klubas iš Reikjaviko.
Istorija
Klubas įkurtas 1949 m. rugpjūčio 5 d. Nissen vakarinėje Reikjaviko dalyje. 1969 m. persikėlė į rytinę miesto dalį.
Labiau užsiėmė moterų rankinio komanda. Moterys dominavo šalyje 1957 m. Nuo 1974 m. užsiimta ir tinkliniu. Buvo susidomėta ir tenisu.
Futbolo komanda aukštais pasiekimais negali pasigirti. Vienintelį kartą 2005 m. Lygos taurės turnyre žaidė finale, bet trofėjaus neiškovojo.
Ratkūnai
Ratkūnai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Suvainiškio, prie pat Lietuvos valstybės sienos su Latvija, Neretos kairiajame krante.
Istorija
XVIII a. pabaigoje minimas Ratkūnų dvaras, gyvavęs iki XX a. vidurio.
Ambraziškių piliakalnis
Ambraziškių piliakalnis arba Pušalotai, Račiškiai (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. AR687, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR687) – piliakalnis Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Ambraziškių kaimo, Giedraičių seniūnija. Pasiekiamas keliu Giedraičiai–Ambraziškiai pasukus į Pušalotų kaimą, pavažiavus 250 m, kelio kairėje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje pailgoje kalvoje, juosiamoje nedidelių daubų. Aikštelė ovali, pailga pietvakarių­-šiaurės rytų kryptimi, 41x19 m dydžio. Jos šiaurės rytų krašte likusi įrengiant piliakalnį nebaigta nukasti 22 m ilgio, 8 m pločio kalva iškiliu viduriu, pailga pietvakarių­-šiaurės rytų kryptimi, 1,2 m aukštesnė nei aikštelė. Šlaitai vidutinio statumo, 5­-13 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs lapuočiais. 1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1978 m. Mokslinė metodinė tarnyba.
Kūlgrinda
thumb|250px|Kūlgrinda [[Medvėgalis|Medvėgalyje]] Kūlgrinda (žemaitiškai kūlis 'akmuo') – pelkėje akmenimis grįstas takas žemiau pelkės paviršiaus. Tai būdavo slapti takai, kuriais senovės lietuviai gelbėdavosi nuo užpuolikų, kurie šių takų nežinojo ir kuriuos aptikti būdavo labai sunku, kadangi takai buvo po vandeniu. Kūlgrindos vieta būdavo laikoma paslaptyje, todėl už jos išdavimą labai griežtai bausdavo.
Jau pirmajame Lietuvos archeologinių paminklų sąraše archeologas Fiodoras Pokrovskis, remdamasis vietos inteligentų atsiųstomis anketomis, mini kūlgrindą: „Pagal liaudies pasakojimus (…) yra kažkoks slaptas karinis kelias (…) ilgas akmeninis tiltas, pasislėpęs po vandeniu“.
Bene daugiausiai duomenų apie Sietuvos kūlgrindą ir jos konstrukciją yra pateikęs žymus archeologas Liudvikas Kšivickis, kurio 1903 m. kelionės lankant Sietuvos kūlgrindą aprašymas išlikęs rankraštyje: „Pasakojo man apie šią Sietuvą stebuklų stebuklus: kelias šis išgrįstas po vandeniu, akmenys esą plokšti ir dideli kaip stalas, galima važiuoti ketvertu greta sukinkytų arklių. Bet jei šiek tiek kryptelėsi į šoną, tai brinktelėtumei su visu vežimu į tokią gilumą, iš kurios jau nebeišlystumei“ (L. Kšivickis „Žemaičių senovė“, 1927 m.). Anot šio archeologo Sietuvos kūlgrinda – viena slaptų kelio, jungusio Medvėgalio, Paršpilio ir Šiuraičių pilių įgulas, atkarpų.
Apie šį žmogaus rankų kūrinį Česlovas Kudaba rašė: „Sietuvos Kūlgrinda – didis mūsų krašto archeologinis paminklas. Neveltui (…), pasakojama, jog tai iš seniai, kai gyveno čia milžinai. Tai jų darbas. Šiaip ar taip, gręžinių duomenimis, Sietuvos pelkės gylis 5–7 m. Kiek akmenų tekę paskandinti darant tą akmens taką!“. L. Kšivickio teigimu, kūlgrindos akmenys metai iš metų vežti žiemą ant pelkės ledo, pavasarį nugrimzdavę – tokiu būdu suformuotas povandeninio kelio pylimas ir grindinys.
Veikiausiai, šios kūlgrindos įrengtos žemaičių ir kuršių kovų su Kryžiuočių ir Kalavijuočių ordinais laikotarpiu: XIII–XIV a. kūlgrindos, kaip ir medgrindos (slaptas povandeninis kelias, grįstas rąstais), dar labai mažai Lietuvoje tyrinėta archeologinių paminklų grupė. Jos buvo įrengiamos įvairiais proistorės laikotarpiais prie svarbiausių krašto piliakalnių, alkakalnių ir senųjų gyvenviečių, pavyzdžiui: Kernavėje, prie Medvėgalio, per Biržulio pelkynus ir kitur.
XIX a. žemėlapiuose Sietuvos kūlgrinda pažymėta kaip dalis kelio Kaltinėnai–Tverai. Vietiniai žmonės dar ir dabar prisimena kaip kūlgrinda žmonės iš Požerės važiuodavę į Tverų atlaidus ir atvirkščiai. Važiuojant grindiniu per patį Sietuvos upelį vanduo plaudavęs arkliui šonus, o vežimų sėdynės turėjo būti iškeltos virš vežėčių.
Šiandien yra žinomos 3 kūlgrindos atkarpos. Pirmoji eina per patį Sietuvos upelį. Jos ilgis – 250 m, plotis – 8 m (per patį upelį iki – 20 m). Kitos dvi eina per gretimas pelkes, jų ilgis - 180 ir 150 m, plotis 3-4 m.
Rūro stadionas
Ruhrstadion (dar žinomas kaip rewirpowerSTADION dėl rėmėjo) yra futbolo stadionas Bochume, Vokietijoje. Talpina 31 328 žiūrovus. Namų rungtynes žaidžia VfL Bochum futbolo klubas.
Stadiono vietoje futbolas buvo žaidžiamas nuo 1911 m. VfL Bochum (prieš tai vadinosi TuS Bochum) pirmas varžybas sužaidė prieš VfB Hamm. Jų atėjo pasižiūrėti apie 500 žiūrovų. Klubas pasistatė stadioną 1921 m.
Vietų skaičius buvo padidintas. Darbai buvo pradėti 1976 m. kovą ir tęsėsi iki 1979 m. liepos. Techniškai ši rekonstrukcija yra perstatytas stadionas, bet oficialiai skaitoma, kaip stadiono vietų padidinimas. Pirmosios varžybos buvo sužaistos 1979 m. liepos 21 d. prieš SG Wattenscheid 09.
2006 m. penkeriems metams buvo pervadintas į rewirpowerSTADION.
Koncertai
Stadione 1983 m. birželio 15 d., Serious Moonlight Tour turo metu, koncertavo anglų dainininkas David Bowie.
Hermann Kallenbach
Hermanas Kalenbachas (1871 m. kovo 1 d., Žemaičių Naumiestyje, Rusijos imperija – 1945 m. kovo 25 d. Johanesburge, Pietų Afrika) – Lietuvos žydų kilmės Pietų Afrikos architektas, sionistas, Mahatmos Gandžio bendražygis.
Biografija
Gimė 1871 m. kovo 1 d. Žemaičių Naumiestyje. H. Kalenbacho vaikystė prabėgo Mažojoje Lietuvoje, Rusnėje, tėvams persikėlus į Vokietijos imperijos pusę. Šeimoje augo šeši broliai ir viena sesuo. Tėvas Kalmanas Leiba Kalenbachas buvo melamedas, bet mokymu nebeužsiėmė. Turėjo didelę lentpjūvę, sėkmingai prekiavo mediena. Jų lentpjūvė ir gyvenamasis namas stovėję netoli Nemuno. Į sportą linkusį berniuką upė traukte traukė. Nemune išmoko plaukti, šiam užšalus, mėgdavo čiuožinėti. Mokydamasis gimnazijoje, studijuodamas universitetuose, Kalenbachas vasaras dažniausiai leisdavo Rusnėje. Kalenbachų šeima gyvenusi ir Tilžėje. Visi Kalenbachų vaikai mokėsi vokiškose gimnazijose Klaipėdoje ar Tilžėje, vėliau Vokietijos universitetuose. H. Kalenbachas baigė Tilžės gimnaziją. Pasirinko architekto profesiją.
Mokėsi Karaliaučiuje, Meklenburge, Štutgarte, Miunchene. Studijų metu savanoriškai tarnavo armijoje – Karališkajame inžineriniame batalione Miunchene. Anot amžininkų, namą galėjęs pastatyti savo rankomis nuo brėžinio iki vidinės apdailos. 1896 m. H. Kalenbachas atvyko į Pietų Afriką ir iki 1906 m. sėkmingai dirbo architektu Durbane ir Johanesburge. Anglų – būrų karo metu išvyko į Europą pagilinti architektūros žinių. 1904 m. H. Kalenbachas susipažino su Mahatma Gandžiu, o po kelerių metų nuosekliai ėmė remti jo veiklą: tapo pagrindiniu jo veiklos finansiniu rėmėju, kartu organizavo taikias protesto akcijas bei jose dalyvavo pirmosiose linijose. Kartu su M. Gandžiu 1913 m. trims mėnesiams buvo įkalintas. H. Kalenbachas ne tik nuosekliai rėmė Gandžio politinę veiklą, bet tapo ir jo pasaulėžiūros pasekėju.
Jie abu vertino rašytojo Levo Tolstojaus pacifistines idėjas, ypač Vakarų civilizacijos kritiką. Parašė laišką L. Tolstojui ir gavo jo sutikimą, kad jų planuojama kurti sodyba būtų pavadina Tolstojaus vardu (Tolstoy Farm). H. Kalenbachas už savo lėšas nupirko nemažą žemės sklypą netoli Johanesburgo. 1910 m. H. Kalenbachas pats pastatė keletą namų, pasodino apie tūkstantį vaismedžių, išpuoselėjo visą aplinką. Sodyba veikė trejus metus kaip savotiška mokykla, įvairiausių konfesijų piligrimų svečių namai. Vėliau ši sodyba Gandžio tyrinėtojų bus pavadinta ašramų Indijoje pirmtake. Gyvenimui savotiškoje komunoje H. Kalenbachas buvo pasiruošęs – atsisakė vakarietiško gyvenimo stiliaus – kaip ir Gandis savo asmeninius poreikius sumažino iki minimumo, atsisakė alkoholinių gėrimų, iki gyvenimo galo išliko vegetaru. Be išlygų pritarė neprievartiniam (taikiam) pasipriešinimui satjagrahai.
Iki nacizmui įsitvirtinant Vokietijoje, H. Kalenbachui jo kilmės klausimas neiškilo. Su visišku atsidavimu gynęs indų pilietines teises Pietų Afrikoje, H. Kalenbachas atsigręžė į savo šaknis, stojo į Europoje savo persekiojamos žydų tautos pusę. H. Kalenbachui grįžti į tėvynę kelius užkirto Vokietijoje ir Klaipėdos krašte į valdžią atėję naciai. Dar 1923 m. jis sugebėjo įtikinti visus savo artimuosius emigruoti į Pietų Afriką. 1937 m. apsilankė Palestinoje. Jį sužavėjo kibucų, savotiškų žemės ūkio komunų steigimasis. Tais pačiais metais aplankė Indiją ir susitiko su savo senu bendražygiu Gandžiu. Susitiko, jau turėdamas sionistų įgaliojimus prašyti Gandžio, kad šis viešai paremtų jų siekį apsigyventi Palestinoje. Po dvejų metų H. Kalenbachas dar kartą svečiavosi pas Gandį, tuokart neilgai, sutrukdė netikėta liga. Mirė H. Kalenbachas 1945 m. kovo 25 d. Pagal jo valią, jo palaikai buvo kremuoti Johanesburgo krematoriume, o 1952 m. pelenų urna palaidota Izraelyje, Deganijos kibuce, šalia jo įkūrėjo, garsaus sionisto A. Gordono kapo. Po mirties turtą paliko Pietų Afrikos indų bendruomenei, o savo knygų kolekciją padovanojo Jeruzalės hebrajų universitetui. 1982 m. sukurtame filme Gandis H. Kalenbachą vaidino aktorius Günther Maria Halmer.
Kazlaučizna
Pilkapynas
Vietovė garsi jos pietuose, 1,6 km į šiaurės rytus nuo Veprių – Antakalnio kelio tilto per Šventąją ir 0,45 km į šiaurės vakarus nuo Šventosios dešiniojo kranto, esančiu IX–XII a. Kazlaučiznos pilkapynu, vadinamais Švedkapiais, kuris 1997 m. pripažintas valstybės saugomu archeologijos paminklu (A1205). 400 m ilgio ir 150 m pločio miško plote išsidėstę apie 40 pilkapių. Sampilai 6–8 m skersmens, 1-1,2 m aukščio, dalis pilkapių apardyti. 1970 m. ir 1984 m. archeologai žvalgė šį pilkapyną, tačiau duomenų apie radinius nėra.
Paprastoji urvinė kregždė
Paprastoji urvinė kregždė (Riparia riparia) – kregždinių (Hirundinidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Lietuvoje tai mažiausia gyvenanti kregždinių šeimos rūšis. Nuo šelmeninės kregždės skiriasi pilkai rusva spalva ir ne taip iškirpta uodega. Kūno ilgis 12–13 cm, svoris 11-20 g. Patino ir patelės nugarinė pusė, sparnai, uodega ir skersinė juostelė ant krūtinės pilkai rusvi. Gerklė, krūtinė ir pilvas balti. Snapas pilkai juodas, kojos pilkos. Rainelė ruda. Jauniklių nugarinės pusės plunksnų kraštai rusvi, gerklė rusva. Išsirita apaugę pilkai balsvais pūkais, žiotys būna šviesiai geltonos.
Paplitimas
Paprastosios urvinės kregždės yra tolimieji migrantai. Jos plačiai paplitusios ir peri šiaurinio pusrutulio Vidutinių platumų ir subtropikų klimato juostose, o prieš šaltąjį metų laikotarpį migruoja į tolimus pietų regionus.
Eurazijoje paplitusi nuo Atlanto iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia Skandinaviją, Barenco jūrą, Obės, Jenisejaus, Lenos žemupį, Anadyrio žiotis, pietuose tęsiasi iki Indijos, Pakistano, pietinio Irano, Arabijos pusiasalio, Viduržemio jūros pakrančių. Europos populiacijos žiemoja Afrikoje.
Gyvenančios Šiaurės Amerikoje migruoja į perimvietes esančias Pietų Amerikoje.
Lietuvoje
Lietuvoje gana dažnas paukštis, čia gyvena nominalinis porūšis Riparia riparia riparia.
Biologija
Veisimosi laikotarpiu laikosi prie stačių upių krantų, įvairiuose žvyro ir smėlio karjeruose. Elgsena labai primena paprastąją langinę kregždę, tačiau skrydis lėtesnis, ne toks vikrus. Aukštai nepakyla, dažnai skraido prie pat vandens. Vaikšto nevikriai, smulkiai trepsėdama mažomis kojomis. Aktyvi dieną, perėjimo laikotarpiu nakvoja urveliuose, kitu metų laiku nakvoti traukia į plačius ežerų nendrynus ir švendrynus. Balsas silpnas, čerškiantis.
Dauginimasis
Peri kolonijomis, vienoje vietoje būna kelios dešimtys ar keli šimtai lizdų. Urvelius rausia pietiniuose stačiuose upių krantuose, priesmėlio ar priemolio dirvoje. Kartais kolonijos įsikuria naudojamuose arba apleistuose žvyro karjeruose. Urvelius rausia abu porelės nariai. Kartais meta pradėtą darbą ir rausia naują urvelį.
Urvelio gale iš šiaudelių, plaušų, šakelių ir plunksnų suka lizdą, deda apie 6 kiaušinius. Peri abu porelės nariai maždaug dvi savaites. Dar neapsiplunksnavę jaunikliai šliaužioja po urvelį, o maždaug trijų savaičių amžiaus pradeda skraidyti. Dar kurį laiką visa šeimyna grįžta nakvoti į lizdą. Sustiprėję kregždžiukai telkiasi į būrius ir nakvoti skenda į ežero ar pelkės meldynus, nendrynus, švendrynus.
Per vasarą išveda dvi jauniklių vadas.
Mityba
Minta vabzdžiais: uodais, lašalais, vabalais, blakėmis ir įvairiais dvisparniais. Juos gaudo ore.
Porūšiai
Anot pasaulio paukščiai: rekomenduojami angliški pavadinimai (Birds of the World: Recommended English Names) v12.1 internetinės versijos, kurio sąrašus sudaro tarptautinė ornitologų sąjunga ir pasaulio paukščių vadovo (Handbook of the Birds of the World), jų internetinėse versijose skelbiama esant 4 porūšiams:
IBM PC
IBM PC – „IBM“ firmos 1981 m. rugpjūčio 12 d. išleistas asmeninis kompiuteris. Jis yra pradininkas viso technine įranga suderinamų su IBM PC kompiuterių tipo. Šiam asmeniniam kompiuteriui IBM firma priskyrė 5150 modelio numerį.
IBM firma su šiuo kompiuteriu siekė įsijungti į asmeninių kompiuterių rinką, kurioje tuo metu vyravo Commodore PET, Atari 8-bitų šeima, Apple II, Tandy Corporation TRS-80 ir įvairūs CP/M kompiuteriai. Turėjo „Intel“ 8088 procesorių, 16 KB atminties, buvo pagaminti iš tuo metu populiariausių detalių. Vienintelė originali, kitiems gamintojams neprieinama dalis buvo kompiuterio BIOS. Šiuose kompiuteriuose buvo naudojamos PC-DOS, MS-DOS ir CP/M operacinės sistemos. IBM įtaka tapo lemiančia šių kompiuterių populiarumui, o po to, kai „Compaq“ bei kelios kitos firmos sukūrė savas BIOS versijas, IBM PC tipo kompiuteriai tapo dominuojančia asmeninių kompiuterių rūšimi. Jie buvo ne kartą modernizuojami, naudojami vis naujesni procesoriai, keičiamos įvairios kompiuterių posistemės, tačiau kai kuriais bruožais jie vis tiek priminė 1981 m. gamintus kompiuterių modelius.
Pagrindinės technologijos:
Svėdasai
Svėdasai – miestelis Anykščių rajono savivaldybėje, pusiaukelėje tarp Anykščių ir Rokiškio bei Kupiškio ir Utenos. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Svėdasų Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1794 m.) ir Morikonių koplyčia-mauzoliejus (šventoriuje), L. Morikonio Švč. M. Marijos koplytėlė, J. Tumo-Vaižganto gimnazija, biblioteka (nuo 1940 m.), paštas (LT-29351), senelių globos namai, stovi paminklas Vaižgantui. Svėdasų krašto (Vaižganto) muziejus veikia Kunigiškių I kaime.
IBM PC
Šį kompiuterį galima buvo naudoti su monochrominiu-tekstiniu MDA video adapteriu (80×25 simbolių, kurių kiekvienas 9×14 pikselių), bei su spalvotu CGA video adapteriu (80×25 arba 40×25 simbolių, kurių kiekvienas 8×8 pikselių arba grafika 320×200 pikselių – 4 spalvų arba 640×200 pikselių – 2 spalvų).
Svėdasai
Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas – stogastulpis, pastatytas 1928 m., rekonstruotas 1989 m. Svėdasų kapinėse (įkurtos XVII a.) stovi paminklas 1707–1711 m. maro aukoms atminti (pastatytas ~1750 m.), kapinių vartai statyti XIX a. Prie Svėdaso (Beragio) ežero yra Svėdasų dvaras (rūmų griuvėsiai ir parkas). Senosiose žydų kapinėse yra saugomas botaninis gamtos paveldo objektas mūrinės kalnarūtės augavietė.
thumb|left|Stogastulpis miestelio centre
Etimologija
thumb|left|[[Svėdasas|Svėdaso ežeras, suteikęs miesteliui vardą]]
Spėjama, kad senasis miestelio vardas buvo Svėdasys. Pasak prof. K. Jauniaus, tai buvęs sanskritiškos kilmės žodis ir reiškęs „malonus“, o kalbininkas Kazimieras Būga vardą kildino iš sėlių kalbos. Kai kurie istorikai mano, kad miestelio vardas susijęs su etnonimu švedai. Tačiau veikiausiai miestelio vardas yra kilęs nuo Svėdaso ežero, telkšančio miestelio šiauriniame pakraštyje (vandenvardinis vietovardis). XX a. tarpukariu vartota miestelio vardo forma Svedasai.
Geografija
Miestelis įsikūręs kelių ir  sankryžoje. Į šiaurę nuo miestelio telkšo Svėdasas (iš jo išteka Svėdasa), o pietuose į miestelio teritoriją įsilieja Alaušas.
Istorija
thumb|250px|left|Svėdasai pavaizduoti [[1613 m. LDK žemėlapis|1613 m. M. K. Radvilos išleistame žemėlapyje Magni Ducatus Lithuaniae, et Regionum Adiacentium exacta Descriptio (fragmentas)]] thumb|250px|Svėdasai (Swiadosci) pažymėti [[1665 m. Nicolas Sanson sudarytame žemėlapyje]]
Radviloms priklausęs Svėdasų dvaras minimas nuo 1503 m. rugpjūčio 15 d., kai patvirtinant žemės nuosavybės teises bajorui M. Grinkevičiui Užpalių krašte prie Svėdasų kelio, ir buvo pirmą kartą paminėtas vietovardis. Kiek vėliau, 1522 m. minima pirmoji Svėdasų bažnyčia, nuo 1574 m. ir miestelis su parduotuve ir keliomis smuklėmis. Panašiu laiku pastatyta ir protestantų bažnyčia.
1645 m. Svėdasų planą sudarė Radvilų kartografas Juozapas Narunavičius – jame matyti, kad miestelyje buvo 7 gatvės, išeinančios iš keturkampės aikštės. 1734 m. reformatų maldos namai priskirti Salamiesčio parapijai, o 1755 m. maldos namai išvis sudegė. Nuo XVIII a. miestelis ėmė garsėti turgumis. 1835 ir 1904 m. miestelį smarkiai nuniokojo gaisrai.
1831 m. ir 1863 m. sukilimuose vietos gyventojai aktyviai reiškėsi, platino knygas spaudos draudimo laikotarpiu. 1861 m. Svėdasų dvaro valstiečiai atsisakė mokėti prievoles ir jų malšinti buvo atsiųsta kariuomenė. XIX a. Svėdasai – miestelis ir dvaras, Vilkmergės apskrities Svėdasų valsčiaus centras. 1890 m. buvo 64 kiemai su 903 gyventojais, veikė katalikų bažnyčia, žydų maldos namai, valsčiaus savivaldybė, paštas, mokykla.
XX a. tarpukariu miestelyje veikė nemaža pieninė, turėjusi 10 grietinės nugriebimo punktų, 1937 m. surinkusi 4873 tonas pieno ir pagaminusi 220 tonas sviesto. Buvo smulkaus kredito draugija, „Vilties“ kooperatyvas, paštas, valsčiaus savivaldybė, policijos nuovada, sveikatos ir veterinarijos punktai, vaistinė, galvijų kontrolės ratelis, ugniagesių komanda, malūnas, elektros jėgainė, brolių Šukių terpentino, dervos, deguto, medžio anglių gamykla, senelių prieglauda, dvi plytinės, keliolika krautuvių, valgyklų, amatų dirbtuvėlių.
1941 m. Svėdasuose ėmė kurtis partizanų būrys. Per karą išžudyta 300 žydų, sudeginta ir sugriauta daug pastatų. Tarybiniais metais miestelis buvo Svėdasų kolūkio centrinė gyvenvietė, veikė pieninė, apdailos plytelių įmonė.
2002 m. patvirtintas Svėdasų herbas. Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Gyventojai
thumb|245px|Svėdasai Alaušo pakrantėje thumb|205px|Paminklas Svėdasų krašto kovotojams už Lietuvos laisvę. (autorius [[Jonas Jagėla)]]
Žymūs žmonės
miniatiūra|left|Paminklas J. Tumui-Vaižgantui
Hunų kalba
Hunų kalba – nenustatytos kilmės kalba, kurią vartojo Eurazijos stepėse klajojusios hunų gentys, ji buvo paplitusi Hunų imperijoje IV-V a. (vartota drauge su gotų ir vietinių genčių kalbomis).
Iš hunų kalbos žinomi tik keli asmenvardžiai bei skoliniai, todėl jos kilmės nustatyti neįmanoma.
V a. Bizantijos istorikas Priskas ir VI a. kronikininkas Jordanas mini keletą hunų valdovų vardų (Atila, Dengizikas, Mundzukas, Bleda ir kt.). Ant keleto indų ir kitų dirbinių rasta nemažai euraziškų runų, kurios galimai užrašytos hunų kalba, tačiau jos nėra iššifruotos.
Dauguma kalbininkų sutaria, kad hunų kalba turėjo priklausyti Altajaus kalbų superšeimai. Tačiau ar ši kalba buvo tiurkų, ar finougrų kilmės yra diskusijų objektas. Ji gretinama su ogūrų kalbomis, kuriomis šnekėjo ir kitos Eurazijos stepių klajoklių gentys – chazarai, avarai, Volgos bulgarai, dabar – čiuvašai. Spėjama, kad hunai ir Vidurinėje Azijoje gyvenę šiongnu gali būti ta pati etninė grupė, tačiau ir šiongnu kalba nėra žinoma.
Buceliarijai
VI a. Belisarijus, kariaudamas už Justiniano interesus, turėjo apie 7000 buceliarijų. Tuo metu buceliarijai jau buvo gerai integruoti į pagrindinę Romos armiją. Netrukus žodžiu buceliarijus vadino bet kokį gerai ekipuotą kavaleristą.
VII a. Bizantijoje karinio rekrūtavimos aričių pagrindu buvo suformuota temų sistema, kurioje buvo ir Boukellariōn (apimantis Paflagoniją ir Galatiją, sostinė Ankara), regionas, priskirtas buceliarijams.
Užjūris
Užjūris – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, kairiajame Jūros upės krante, priešais Pajūrį. Šiauriniu pakraščiu eina kelias, yra tiltas per Jūrą.
Dmitrijus Laptevas
Dmitrijus Laptevas (, g. 1701 m. Bolotovo k., netoli Velikije Luki, dab. Pskovo sritis, Rusija – m. 1771 m. sausio 31 d. ten pat) – rusų poliarinis tyrinėtojas.
Biografija
Dmitrijus Laptevas gimė metais vėliau, nei jo pusrolis Charitonas Laptevas gretimame Pokarevo kaime. Abu Laptevai pradėjo tarnauti Rusijos kariniame jūrų laivyne kadetais 1718 m. Vėliau D. Laptevas greitai kopė karinės karjeros laiptais. Tarnybą ėjo Kronštato eskadroje. Vadovavo įvairiems laivams, plaukiojo Baltijos jūroje. Į pensiją išėjo 1762 m., užsitarnavęs viceadmirolo laipsnį.
Veikla
Kaip vienas iš vadovų dalyvavo antrojoje Kamčiatkos ekspedicijoje – Didžiojoje Šiaurės ekspedicijoje. D. Laptevas turėjo užduotį ištirti Arkties pakrantę į rytus nuo Lenos žiočių. 1936 m. su komanda žygį pradėjo iš Jakutsko. Dėl nepalankių oro sąlygų, ledų sangrūdų išplaukti į atvirą jūrą sunkiai sekėsi. Dalį maršruto teko įveikti sausuma, įsirengiant nenumatytas žiemavietes, statant laivus naujiems žygiams. 1939 m. D. Laptevui pavyko ištirti Indigirkos upės deltą, vandenyno pakrantę tarp Alazėjos ir Kolymos. Pasiekęs Anadyrio upę, D. Laptevas nerizikavo žiemoti piešiškai nusiteikusių čiukčių krašte. 1741 m. rudenį žiemoti apsistojo Anadyrsko ostroge. Jo komanda per žiemą ir ateinančius metus aprašė Anadyrio ir Penžinos upes. 1742 m. gruodžio mėn. D. Laptevas su ekspedicija grįžo į Peterburgą. Toliau tęsė karinę tarnybą laivyne.
Atminimo įamžinimas
thumb|left|100px|Laptevų jūrų vėplys Rusijos banko monetoje D. Laptevo atlikti poliariniai tyrimai suteikė neįkainojamų duomenų apie krašto geografiją, gamtines sąlygas, vietines tautas. Keliautojo garbei pavadinta jo vardu keletas objektų tyrinėtose vietovėse: viena iš Arkties jūrų (kartu įamžinant ir Charitono  Laptevo atminimą), kyšuliai Lenos ir Kolymos žiotyse, sąsiauris.
Brustveras
thumb|320px|right|Piešinyje parodytas brustveras ir iš už jo šaudantis šaulys. Kad šauliams būtų patogiau, iš vidinės pusės prie brustvero supiltas banketas (pakopa) thumb|320px|left|Brustverinė pozicija prie Armentieres (1916 m.)
Brustveras ( (Brust 'krūtinė' + Wehr 'apsauga') ; ) – iš grunto supiltas ar iš grunto maišų sukrautas pylimas įtvirtinimuose, apsaugantis šaulius ir stebėtojus nuo kulkų ir skeveldrų.
Aukšti brustverai (nuo krūtinės aukščio ir aukštesni) įrengiami ten, kur šauliai šaudo stovėdami ant žemės. Aukštųjų brustverų vidinėje pusėje gali būti įrengti:
Tuo tarpu apkasų brustverai gali būti labai neaukšti (nuo keliolikos centimetrų iki pusmetrio ar daugiau), kadangi ten šauliai ir taip stovi apkase. Brustverai gali turėti ambrazūras, kurios dar padidina šaulių ar kulkosvaidininkų apsaugą.
Aukštadvario Kristaus Atsimainymo bažnyčia
Aukštadvario Kristaus Atsimainymo bažnyčia – katalikų bažnyčia, stovinti Aukštadvario miestelyje, Trakų rajono savivaldybėje, Negasčiaus ežero (Aukštadvario tvenkinio) šiaurės vakarų krante. Istoristinė, turi neogotikos elementų.
Istorija
thumb|Vaizdas nuo pietinės šventoriaus pusės link [[Negasčius|Negasčiaus ežero]]
1918 m. įkurtas „Ryto" draugijos skyrius, kuris rūpinosi Aukštadvaryje įsteigta progimnazija. Kunigas Kazimieras Trimonis 1937 m. pastatė parapijos namus.
Apie 1952 m. bažnyčioje pastatyti lietuvių muzikos instrumentų meistro Jurgio Astrausko 1934 m. gamybos vargonai (2 manualai, pedalai, 10 registrų), anksčiau stovėję šv. Dominyko bažnyčioje.
Architektūra
Navos ir transepto sankryžoje – bokštelis. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora medinių statinių. Čia yra palaidota parapijoje tarnavusių kunigų. Bažnyčioje suremontuoti vargonai, įrengtas elektrinis šildymas ir bažnyčios įgarsinimas.
Bažnyčios vidaus erdvė padalinta į tris navas. Įrengti keturi altoriai. Didžiajame kabo 1913 m. tapybos titulinis paveikslas „Kristaus Atsimainymas“, ant skardos tapyta kompozicija panašiai dekoruotas procesijų altorėlis (aut. Stanislovas Gobiata). Tais pačiai metais tapytojas Juozapas Balzukevičius sukūrė šoninį altoriaus paveikslą „Šv. Stanislovas“, bažnyčios transepto kairiajame sparne komponuotą tapybos darbą „Šv. Jurgis“. Trys šoniniai altoriai yra atkelti iš Aukštadvario šv. Dominyko bažnyčios.
Bažnyčios sienas gausiai puošia tapytos drobės. Kryžiaus kelio stotys nutapytos XIX a. pabaigoje (aut. kaunietis M. Bučinskis). Jam priklauso dar keli darbai: paveikslas „Šv. Pranciškus Asyžietis“, „Šv. Antanas“. Yra saugomų darbų pagal stilistiką, tipažus, braižo ypatybes priskiriamų profesionaliam dailininkui Vladui Didžiokui. Bažnyčioje yra 1940 m. skulptoriaus Juozo Zikaro pasirašytas gipsinis reljefas „Malda“.
Šventovėje pakabintas XIX a. antroje pusėje sukurtas žalvarinis sietynas (su 21 žvake). Jis priklausė stačiatikių cerkvei, įrengtai 1833 m. uždarytoje šv. Dominyko bažnyčioje. Aukštadvario bažnyčioje saugoma ir kadaise dominikonams priklausiusi šventenybė – XVIII a. trečiuoju ketvirčiu datuojamas šv. Kryžiaus relikvijorius su relikvijos autentiškumo dokumentu. Su dominikonų veikla Aukštadvaryje taip pat siejamas XVIII a. siūtas arnotas ir 1739 bei 1764 m. Europoje leisti mišiolai.
Aukštelkės šv. Antano Paduviečio bažnyčia
'''Aukštelkės šv. Antano Paduviečio bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Aukštelkės kaime, kelių ir Aukštelkė – Sauginiai – Kuršėnai sankryžoje.
Istorija
thumb|left|Aukštelkės bažnyčia naktį
Apie 1764 m. Aukštelkės dvare pastatyta koplyčia. Antano Radavičiaus rūpesčiu 1885 m. pastatyta mūrinė koplyčia. priklausė Šiaulių parapijai, ją aptarnavo Šiaulių kunigai. Audra 1903 m. nuplėšė koplyčios stogą, 1905 m. ji suremontuota, sutvirtinti pamatai. 1915 m. Pirmojo pasaulinio karo mūšiuose sugriauta.
Visuomenės veikėjas kunigas Vincentas Jarulaitis (1859–1939 m., palaidotas Aukštelkėje) 1932 m. koplyčią atstatė. Jai 1935 m. dovanota 19 ha žemės. Po Antrojo pasaulinio karo koplyčią imta vadinti bažnyčia. 1967 m. ji suremontuota.
Architektūra
Bažnyčia neobarokinė, turi neoklasicizmo architektūros bruožų, stačiakampio plano, bebokštė, su trisiene apside, vienanavė.
Šventoriuje palaidotas iš Aukštelkės parapijos kilęs kunigas Vaclovas Tamoševičius (1912–1991 m.), karo ir pokario metais kalintas.
Kemptenas
Kemptenas – miestas Vokietijoje, Bavarijos federacinėje žemėje.
Istorija
Miestą tikriausiai įkūrė keltai, o vėliau užėmė romėnai ir pavadino Cambodunum. Tai seniausias miestas Vokietijoje.
Graikų geografas Strabonas minėjo keltų estionų miestą Kambodunon. Tai laikoma seniausiu įrašu apie Vokietijos miestą. Kol kas nerasta archeologinių keltų gyvenvietės įrodymų.
15 m. pr. m. e. Neronas Klaudijus Drusas ir jo brolis Tiberijus užėmė ir sunaikino keltų miestą. Vėliau miestas atstatytas romėnų pavyzdžiu su pirtim, šventyklom ir forumu. Medinis miestas sudegė per gaisrą 69 m. ir buvo atstatytas iš akmens. Kemptenas tikriausiai buvo Retijos provincijos sosrtine, kol ja tapo Augsburgas.
233 m. miestą sugriobvė alemanai. Jis buvo perkeltas ant Burghaldės kalvos šalia Ilerio upės. Kai V a. vidury romėnai paliko miestą, jį užėmė alemanai. Jie perkėlė Kempteną atgal į lygumą prie upės. Rašytiniuose šaltiniuose miestas mininmas kaip Cambidano. Frankai sugriovė miestą 683 m.
Apie 700 m. pastatyta Kempteno abatija buvo pirmas vienuolynas Allgäu regione. Audogaras buvo pirmasis benediktinų vienuolyno abatas. Karolio Didžiojo žmona ir alemanų princesė Hildegarda padarė Kempteno abatiją vienu labiausiai priveligijuotu vienuolynu Frankų imperijoje.
1213 m. Šventosios Romos imperatorius Frydrichas II paskelbė abatus Reichstago nariais ir suteikė jiems kunigaikščių titulus. Bet 1289 m. imperatorius Rudolfas I Kempteną` padarė laisvuoju imperijos miestu. 1525 m. abatai pardavė paskutinę nuosavybę laisvajam imperijos mieste ir taip greta vienas kito atsirado du miestai su tuo pačiu pavadinimu. Daug konfliktų atsirado, kai imperijos miestas tapo protestantišku 1527 m., o vienuolyno miestas išlaikė katalikybę.
Per Trisdešimtmetį karą (1632–33 m.) miestą sugriovė švedai ir imperijos kariai.
1652 m. Kempteno abatas Roman Giel užsakė architektus Michael Beer ir Johann Serro pastatyti Šv. Lauryno bažnyčią. Tai pirmoji didelė bažnyčia po Trisdešimtmečio karo.
1802–1803 m. abu miestai atiteko Bavarijai. 1819 m. abu Kemptenai buvo sujungti į vieną.
Per Antrą pasaulinį karą mieste buvo Dachau koncentracijos stovyklos „atstovybė“.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Kemptenas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Baltasis lokys
Baltasis lokys (Ursus maritimus) – lokinių (Ursidae) šeimos žinduolis, didžiausias pasaulyje sausumos plėšrūnas. Paprastai baltieji lokiai išgyvena iki 25-30 metų, ilgiausiai gyvenusi baltoji lokė buvo laikoma nelaisvėje, ji išgyveno 41 m. Baltieji lokiai yra prisitaikę gyventi esant atšiaurioms klimato sąlygoms. Paplitę Arktyje, kur temperatūra gali nukristi iki -55° C. Nuo šalčio šiuos lokius saugo jų storas riebalų sluoksnis bei labai tankus kailis. thumb|left|Baltasis lokys Kauno zoologijos sode
Melaneziečiai
thumb|250px|Vaikai iš Saliamono Salų
Baltasis lokys
Išvaizda ir elgsena
thumb|left|Ką tik iš vandens išlipęs lokys Svalbarde, matosi juoda oda Aukštis ties sprandu – 1,5 m. Patinai sveria 350–650 kg, nors gali užaugti iki 800 kg, patelės mažesnės, jos sveria apie 175–300 kg. Patinų kūno ilgis – 240–260 cm, patelių mažesnis – 190–210 cm. Stambiausias baltasis lokys svėrė 1002 kg, kūno ilgis 3,7 m. Palyginus su kitais lokiais, baltieji turi ilgesnį kūną ir kaklą. Priekinės galūnės yra trumpesnės nei užpakalinės, todėl lokio galva yra žemiau nei užpakalinė dalis.
Palyginus su kūnu, galva – maža. Nosis juoda ir plati. Lokiai pasižymi labai gera uosle, dvėselieną gali užuosti už 30 km. Turi 42 dantis. Akys dažniausiai tamsiai rudos, kaip ir visų plėšrūnų žvelgiančios į priekį.
Pėda iki 30 cm ilgio ir 25 cm pločio. Pėdos turi penkis pirštus. Priekinės lokių letenos padeda lokiams lengvai plaukti vandenyje ir leidžia pasiekti 10 km/h plaukimo greitį. Nardo atsimerkę, užspaudę šnerves. Po vandeniu gali išbūti iki 2 min. Dėl padų nagų ir plaukuotumo lokiai neslidinėdami juda sniegu ir ledu, jei reikia, pasiekdami 40 km/h greitį, tačiau, kad neperkaistų dažniausiai juda lėtai.
Maža uodega (7-12 cm) ir ausys bei apvalainos kūno formos apsaugo nuo šilumos netekimo.
Paplitimas
Natūralūs baltųjų lokių gyvenamieji plotai yra aplink šiaurinį poliarinį ratą. Didžiausios šios rūšies paplitimo vietos yra:
Apytiksliais duomenimis suskaičiuojama iki 20 000 – 25 000 gyvūnų. Labiausiai baltųjų lokių paplitimą lemia jų pagrindinio riebalų šaltinio – ruonių paplitimas. Dažniausiai baltieji lokiai gyvena po vieną.
left|thumb|Ėdantis baltasis lokys thumb|Nardantis baltasis lokys
Medžioklė ir mityba
Pagrindinis baltųjų lokių maistas – ruoniai. Retai kada baltasis lokys sugauna ruonį išlipusį į krantą, žymiai dažnesnės jų aukos būna ruoniai, iškišę snukius įkvėpti oro. Ruoniui išlindus įkvėpti, lokys bloškia jį letenos smūgiu.
Be ruonių lokiai taip pat ėda dvėselieną. Vėlyvą vasarą arba ankstyvą rudenį lokiai apžiūri pakrantes ieškodami negyvų jūros vėplių ar banginių, prie pastarųjų gali susirinkti iki 20 individų. Vasarą baltasis lokys gali misti įvairiau – jo valgiaraštyje atsiduria smulkūs graužikai, poliarinės lapės, gagos ar jų kiaušiniai, uogos, grybai, samanos, žolė, rudadumbliai ir kt.
Nors šie lokiai turi 42 dantis, tačiau dažniausiai ryja dideliais, mažai apkramtytais gabalais.
Kartais manoma, kad medžiodami baltieji lokiai savo juodas nosis paslepia sniege, tačiau mokslininkai, stebintys lokius, teigia, kad ši nuomonė yra klaidinga.
thumb|right|Baltojo lokio jaunikliai
Dauginimasis
Poruojasi pavasarį – dažniausiai balandžio mėnesį, kas trečius metus. Spalio ir lapkričio mėnesiais lokiai išsikasa urvus sniege, kad apsaugotų nuo vėjų – urvų angos dažniausiai būna pietinėse kalvų pusėse, bet giliu žiemos miegu užmiega tik vaikingos patelės. Nėštumas trunka 195–265 dienas. Šiame urve lapkričio – gruodžio mėnesiais gimsta dažniausiai du 450–900 g, žiurkės dydžio jaunikliai. Šie būna akli, kurti ir pliki. Pirmaisiais gyvenimo mėnesiais minta patelės pienu. Patelės turi 4 pieno liaukas. Iš urvo išlenda kovo – balandžio mėn. Jaunikliais rūpinasi 2 metus, tuo metu nesiporuoja. Jaunikliai subręsta 3-5 metų amžiaus.
Baltieji lokiai ir žmogus
thumb|left|Maždaug 4 mėnesių amžiaus lokiukas vardu Knutas Berlyno zoologijos sode, 2007 m. kovas Jau nuo seniausių laikų baltieji lokiai buvo laikomi nelaisvėje. Manoma, kad pirmasis toks baltasis lokys buvo laikomas Egipte, Ptolemėjaus II nuosavame zoologijos sode (285–246 m. pr. m. e.). Romėnai taip pat laikė baltuosius lokius, kaip teigia Kalpurnijus, jis 57 m. užlietame amfiteatre matė kovojančius lokius ir ruonius.
thumb|70px|[[Grenlandijos herbas]]
Dabar beveik kiekviename zoologijos sode yra baltųjų lokių, stengiamasi, kad jie jaustųsi kaip namie – sukuriami atšaldyti tvenkiniai, kriokliai, kuriuose veisiasi upėtakiai ir kt. Antraip gyvūnai pradeda vaikščioti pirmyn-atgal ir kitaip monotoniškai elgtis.
Nepaisant dedamų pastangų sukurti natūralią lokių aplinką, pasitaiko atvejų, kai to padaryti neįmanoma. Bene garsiausias toks atvejis atsitiko Berlyne 2006 m. su baltuoju lokiuku Knutu, kurį vos pagimdžius motina atstūmė, todėl jį teko prižiūrėti zoologijos sodo darbuotojui.
Baltasis lokys dažnai vaizduojamas reklamose, ant įvairių produktų etikečių, heraldinių simbolių. Lokio atvaizdas yra ant 2 Kanados dolerių vertės monetos.
Pavojai ir apsauga
thumb|Baltasis lokys Prahos zoologijos sode Nors nuo 1969 m. baltųjų lokių beveik padvigubėjo (2008 m. 20 – 25 tūkst. individų), šiuo metu populiacijos mažėja dėl įvairių priežasčių:
Baltuosius lokius pradėta saugoti nuo 1973 m. lapkričio 15, kai Osle buvo pasirašyta Tarptautinė baltųjų lokių išsaugojimo sutartis. Ją pasirašė Kanada, Danija, JAV, Norvegija ir SSRS. Iš šių valstybių, tik Norvegija yra visiškai uždraudusi baltųjų lokių medžioklę.
2006 m. baltieji lokiai buvo įtraukti į IUCN (Tarptautinės gamtos ir gamtos rezervatų išsaugojimo sąjungos) pažeidžiamų rūšių sąrašą. 2008 m. gegužės 14 d. JAV Vidaus reikalų departamentas įtraukė baltuosius lokius į nykstančių rūšių sąrašą, Arkties ledynų tirpimą įvardindamas pagrindine grėsme.
Melaneziečiai
Melaneziečiai – etninė–rasinė grupė, gyvenanti Melanezijos salose. Gyvena Saliamono salyne, Vanuatu, Naujojoje Kaledonijoje, Fidžyje, Bismarko salyne. Būdingi australoidiniai rasiniai bruožai su mongoloidinių bruožų ženklais.
Staneliai
miniatiūra|220px|left|Įvažiuojant nuo Plungės plento miniatiūra|220px|left|Gatvė Staneliuose
Stanelių piliakalnis
Manoma, kad piliakalnyje stovėjo 1253 m. balandžio 5 d. Livonijos ordino ir Kuršo vyskupo Heinricho rašte dėl pietinių kuršių žemių dalybų minima kuršių pilis Pietvė. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1949 m. ir 1964 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a. Piliakalnio aukštis 8 m, plotas 18 × 13-16 m.
Melaneziečiai
Melaneziečius sudaro daug smulkių tautų, kurios dažnai apima po vieną salą (didesnės – kanakiai, fidžiai, ni-vanuatu, motu, apma, lenakeliai ir kt.). Kalba melaneziečių kalbomis, priklausančiomis austronezinių kalbų šeimai. Vartoja ~400 kalbų, kurių dauguma labai smulkios. Plačiau vartojamos tik bislama ir fidžių kalba.
Melaneziečių kilmė ginčytina. Dažnai tapatinami su papuasais, tačiau šios etninės grupės giminingos rasiškai, kultūriškai, bet ne lingvistiškai – papuasų kalbos nepriklauso austronezinėms kalboms ir ženkliai skiriasi tarpusavyje. Spėjama, kad jie atsikraustė iš Pietryčių Azijos per Malajų salyną. Melaneziečių genome randama iki 5 % Denisovo žmogaus, gyvenusio Altajuje, genų požymių. Kitos šio regiono tautos šio geno neturi. Kitas įdomus melaneziečių požymis – gan dažnai pasitaikantys natūraliai šviesūs plaukai. Saliamono Salose tokius plaukus turi apie dešimtadalis vietinių gyventojų. Nustatyta, kad tokius spalvos pakitimus nulėmė genų mutacija, neaptinkama kitų tautų genuose.
Melaneziečių mitologija nėra gausi, ryškus protėvių, didvyrių, vadų kultas. Svarbios religinės raiškos formos yra totemizmas, šamanizmas, animizmas, magija. Socialinė sankloda klaninė – yra valdovų klanai, veikia slaptosios vyrų draugijos. Būstas primityvus, sudaro dažniausiai lapais dengta pastogė, tik Eromangoje statomi karkasiniai namai. Verčiamasi medžiokle, žvejyba, veisiamos kiaulės, vištos, auginami tarai, jamsai, manijokas, cukranendrės, kokospalmės, duonmedžiai. Išvystyti medžio drožybos, krepšių pynimo amatai.
Slivovica
thumb|180px|Įvairūs slivovicos buteliai
Slivovica – stiprus bespalvis alkoholinis gėrimas, gaminamas iš distiliuotų raugintų slyvų sulčių, nors neretai naudojama ir dalis kitokios žaliavos. Šios gėrimas panašus į brendį, todėl angliškai jį kartais vadina slyviniu brendžiu. Alkoholio kiekis svyruoja nuo 25 iki 70 tūrio procentų, nors dažniausiai pardavinėjama slivovica turi 40-45 % alkoholio. Rakija ir slivovica paprastai geriamos iš mažų stiklelių (30-50 ml), dažnai – šilta ar net pašildyta.
Slivovicos šalys
Gėrimas kilo Balkanų pusiasalyje, spėjama – dabartinės Serbijos teritorijoje.
Šis gėrimas Balkanuose priskiriamas rakijoms. Balkanų slaviškose valstybėse slivovica yra nacionalinis gėrimas, šiose šalyse į slivovicą perdirba apie 70 % slyvų derliaus (~424300 tonų/metus pagal MŽŪO 1999-2001 m. duomenis).
Slivovicą daugiausia gamina Albanija, Bosnija ir Hercegovina, Bulgarija, Čekija, Juodkalnija, Kroatija, Lenkija, Šiaurės Makedonija, Rumunija, Serbija, Slovakija, Slovėnija, taip pat šiek tiek jos gamina ir Austrija, Italija, Vengrija, Vokietija.
Rytų Europos žydai (aškenaziai) tradiciškai laiko slivovicą gėrimu, kuris, geriamas baigiant valgyti, gerina virškinimą. Kadangi slivovicoje nebūna grūdų spirito, slivovica paprastai laikoma košerine.
Pavadinimai
Slavų ir kitų Balkanų regiono tautų kalbose slivovica vadinama labai panašiai – ; bulg. сливова, slivova, сливовица, slivovitsa; slovėn. slivovka; ; bosn. šljivovica, šljiva; maked. сливовица, slivovitsa, сливова ракија, slivova rakija;, rumun. şliboviţă; slovak slivovica;.