cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikolajus Zverevas
N. Zverevo privati mokykla–pensionas
N. Zverevas dirbo su jaunesnio amžiaus mokiniais, kurie pereidavo griežtą atranką. Pačius talentingiausius jis išlaikė savo sąskaita, todėl 2–3 mokiniai nuolat gyveno jo namuose. Visą savaitę, išskyrus sekmadienį, mokiniai turėjo praktinius užsiėmimus. N. Zverevas stengėsi, kad jo mokiniai gautų visapusišką išsilavinimą, todėl kvietė į namus skirtingų dalykų mokytojus, lankė teatrus, organizavo aktyvų mokinių poilsį, jų išvykas į užmiesčio vilą ir net į Krymą. Mokyklai išlaikyti N. Zverevas pasiturinčių žmonių vaikams vedė fortepijono pamokas.
N. Zverevui svarbiausiais dalykas buvo teisinga pianisto rankų padėtis, todėl iš mokinių reikalavo nuolatinių treniruočių ir visur vežėsi instrumentą su savimi, net ir į Krymą. Sekmadieniais N. Zverevo namuose rinkdavosi svečiai: Piotras Čaikovskis, Aleksandras Tanejevas, Antonas Rubinšteinas , Vasilijus Safonovas , Aleksandras Zilotis ir kt. muzikantai, aktoriai, advokatai ir profesoriai. Šiuose susitikimuose dalyvaudavo ir N. Zverevo mokiniai. thumb|N. Zverevas (centre) su savo mokiniais, iš kairės, Samuelsonas, [[Aleksandras Skriabinas|Skriabinas, Maksimovas, Rachmaninovas, Černijevas, Kenemanas ir Prismanas.]]
Mokiniai
Per savo gyvenimą N. Zverevas paruošė apie 250 talentingų pianistų, kompozitorių, iš kurių 12 pelnė konservatorijos aukso diplomus. Į savo mokyklą priimdavo mokytis tik berniukus ir juos vadino „vaikeliais“. Tarp žymiausių jo studentų buvo:
Kirdiškis
Kirdiškis – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Noriūnų.
Kopenhagenizacija (reikšmės)
Žodis kopenhagenizacija gali reikšti:
Lonny Baxter
Lonny Leroy Baxter (g. 1979 m. sausio 27 d. Silver Springe, Merilando valstijoje, JAV) – JAV krepšininkas, žaidžiantis sunkiojo krašto ir vidurio puolėjų pozicijose Vladivostoko "Spartak-Primorje" klube.
Žaisdamas Merilando universiteto komandoje 2002 m. krepšininkas tapo NCAA čempionato laimėtoju.
2006 m. rugpjūčio 16 d., praėjus vos savaitei po kontrakto pasirašymo su Sienos „Montepaschi“ ekipa, Lonny Baxter buvo sulaikytas Vašingtone, visai netoli Baltųjų rūmų dėl šaudymo iš ginklo. Krepšininkas prisipažino kaltu ir buvo nuteistas dviem mėnesiams kalėjimo už neteisėtą ginklo ir šaudmenų disponavimą.
Vėliau jam buvo pateikti kaltinimai dėl neteisėto ginklo gabenimosi naudojantis FedEx kompanijos paslaugomis. Pagal federalinius JAV įstatymus, asmuo privalo informuoti kompaniją, jei naudojantis jos paslaugomis gabena ginklus. Lonny Baxter prisipažino kaltu dėl šio nusikaltimo. 2007 m. rugpjūčio 31 d. teismas paskelbė nuosprendį, įkalindamas krepšininką dviem mėnesiams. Taip pat jam uždrausta įsigyti ir laikyti ginklą.
Netrukus po nuosprendžio Badalonos „Joventut“ klubas nutraukė prieš mėnesį pasirašytą kontraktą su žaidėju, tačiau vėliau paskelbė atnaujinantys sutartį. Visgi įpusėjus sezonui, 2008 m. vasarį sutartis abipusiu susitarimu buvo nutraukta.
Krepšininkas netrukus persikėlė į Graikiją, Atėnų „Panionios“ klubą, su kuriuo ir pratęsė kontraktą 2008-2009 m. sezonui. 2009 m. liepos 3 d. jis pasirašė vienerių metų sutartį su Stambulo "Beşiktaş" klubu.
Zajenčnikai
Zajenčnikai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Drohičino valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į rytus nuo Drohičino, apie 9 km į vakarus nuo Semiatičės ir apie 85 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Paežerių apylinkė (Vilkaviškis)
Paežerių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pilviškių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkaviškio rajonui. 1954 m. prijungta Būdviečių-Gudelių apylinkė, dalis Parausių apylinkės ir dalis Oželių apylinkės, o dalis Paežerių apylinkės prijungta prie Alksnėnų apylinkės. 1963 m. prijungta dalis Parausių apylinkės, o dalis Paežerių apylinkės prijungta prie Pilviškių apylinkės. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras. 1974 m. kovo 22 d. Paežerių apylinkė prijungta prie Pilviškių apylinkės.
Fábio Aurélio
Fabio Aurelio 1997 m. pradėjo žaisti São Paulo jaunimo komandoje. Po 1997 m. priimtas į pagrindinę sudėtį. 2006 m. liepą paliko "Valencia" ir perėjo į "Liverpool", kaip laisvasis agentas. Šioje komandoje debiutavo 2006 m. rugpjūčio 13 d. Community Shield taurėje. Atstovavo Brazilijos U-17, U-20, U-21 rinktinėms. 2000 m. su Brazilijos vyrų futbolo rinktine debiutavo Sidnėjaus Olimpiadoje.
Pasiekimai
São Paulo Valencia Liverpool
Nuorodos
Liverpool FC puslapis apie žaidėją
Žalsvasis naktikovas
Žalsvasis naktikovas (Butorides virescens) – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis.
Suaugęs paukštis yra apie 44 cm aukščio. Nugara ir sparnai mėlyni, viršugalvis su balta į priekį nusitęsiančia juosta. Viršugalvis juodas, kojos trumpos, geltonos. Labai panašus į žaliąjį naktikovą ir kartais su juo painiojamas (abi rūšys retkarčiais stebimos Europoje).
Veisiasi Šiaurės Amerikos, Vest Indijos, Kanados ir JAV pakrantėse prie Ramiojo vandenyno mažose pelkėse. Neretai užklysta į Azorų salas, Didžiąją Britaniją ir kelias žemynines Vakarų Europos šalis.
Lizdą suka krūmuose ar medžiuose, kartais ant žemės prie vandens. Deda 3-5 kiaušinius. Peri abu tėvai apie 20 dienų. Išsiritusius jauniklius maitina apie 3 savaites.
Rauginės medžiagos
Rauginės medžiagos yra grupė organinių cheminių medžiagų, daugiausia aromatinių junginių. Rauginės medžiagos natūraliai kaupiasi augaluose, kurie dėl to vadinami rauginiais augalais.
Junginiai
Rauginės medžiagos paprastai yra amorfinės, turi rūgščią reakciją. Jos lengvai oksiduojasi ir ruduoja atvirame ore. Plačiausiai žinoma rauginė medžiaga yra taninas.
Rauginiai augalai
Rauginės medžiagos išskiriamos iš augalų. Jos būna susikaupusios žievėje, medienoje, šaknyse, lapuose, vaisiuose. Plačiau žinomi tokie rauginiai augalai (kuriuose kaupiasi rauginės medžiagos): rabarbarai, sidabražolės (šaknyse); ąžuolai (medienoje); akacijos, gluosniai, maumedžiai (žievėje); pūkeniai, žagreniai, arkliauogės (lapuose); granatmedžiai (vaisiuose). Raugines medžiagas žmogus nesunkiai pajunta dėl specifinio „sutraukiančio“ skonio.
Naudojimas
Rauginės medžiagos pasižymi ypatingai naudinga savybe: jos raugina odą ir kailius, tai yra paveikia negyvą gyvūno odą taip, kad ji negenda ir išdžiūvusi nesukietėja. Kai kurios vaistažolės turi rauginių medžiagų, kurių surišančios savybės panaudojamos įvairiems negalavimams gydyti (viduriavimas, kraujavimai).
Stankiškiai (Švėkšna)
Stankiškiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Švėkšnos, kelio Švėkšna – Žemaičių Naumiestis kairėje pusėje; šiauriname pakraštyje teka Ašva, rytiniame – Žvelesys. Ribojasi su Vilkų Kampo, Žiogų, Razmų, Šilininkų, Surinkiškių ir Tvaskučių kaimais. Stankiškių kaime yra senosios kaimo kapinės.
Istorija
Stankiškių kaimas minimas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno 6 šeimos. 1695 m. – 11 šeimų. 1820 m. padalijus Švėkšnos dvaro valdą, Stankiškių kaimas atiteko Vilkėno dvarui. 1880–1882 m., dvarui vykdant savo žemių atribavimą, Stankiškių kaimo gyventojai įvairiais būdais trukdė matininkui tuos darbus vykdyti.
XIX a. pabaigoje ant Ašvos upės kranto Stankiškių kaime pastatytas vandens malūnas (veikė iki 1953 m.; pastatas nugriautas 1975 m.). Malūne ne tik maldavo grūdus, bet ir pikliavodavo miltus, karšdavo vilnas, veldavo milą.
Apie 1910–1912 m. Stankiškiai (vieni iš pirmųjų Švėkšnos valsčiuje) išėjo į vienkiemius; ūkiai buvo nedideli, po 10-20 ha (pora ūkių turėjo po 30 ha, vienas 60 ha).
1948 gegužės 22 d. už partizanų rėmimą į Sibirą ištremtas malūno savininkas Domas Rupainis su šeima (jo sūnus tremtinys Algis Rupainis vėliau tapo aktyvus sąjūdietis, visuomenininkas).
Sovietmečiu Stankiškių kaime buvo „Ašvos“ tarybinio ūkio karvidės.
Gyventojai
1923 m. Stankiškių kaime buvo 10 ūkių, 64 gyventojai, 1997 m. – 12 ūkių, 30 gyventojų.
Aliosa
Aliosa – upė Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje; Neries kairysis intakas. Prasideda keliais melioracijos grioviais į pietus nuo Ąžuolinės. Prateka Ausieniškių ežerą (Aliosą), tada teka į rytus Vievio šiauriniais pakraščiais. Vidurupyje pasuka į šiaurę ir giliu slėniu teka per Panerių miškus. Žemupyje vėl pasuka į vakarus ir įteka į Nerį 106,5 km nuo jos žiočių, Paaliosėje.
Intakas – Zelvė (kairysis).
Aukštupio vaga ištiesinta, ties Vieviu sudarytas Vievio tvenkinys. Visas Aliosos žemupys ir dalis vidurupio patenka į Neries regioninį parką, kur paskelbtas Aliosos hidrografiniu draustiniu. Prie upelio aukštupio yra Ausieniškių dvaro liekanos.
Prie Aliosos įsikūrę: Ąžuolinė, Ausieniškės, Liepikas, Alesninkai, Vievis, Pilypiškės, Šaltupė, Medžiolai, Paaliosė.
Upėvardis Aliosà kildinamas nuo („liūnas, raistas, šlapynė, klampynė“), альса („durpinga pelkė, alksnynė“), kurie dalies kalbininkų (N. Tolstoj, V. Toporov) laikomi skoliniais iš baltų kalbų (plg. Alšia).
Mangas Coloradas
Biografija
Manoma, kad Mangas Koloradas gimė bedonkojų giminėje, tačiau vėliau atsidūrė mimbrenų giminėje, kuri priklausė čihene gaujai (vienai iš keturių čikirikavų gaujų), kaip tai nutiko nežinoma, galbūt vedęs tos giminės moterį persikėlė. Fiziškai apibūdinamas kaip labai aukštas ir stiprus vyras, turėjęs labai ilgus plaukus. Viena iš legendų apie jį sako, kad jo tėvas buvo apačių karys, o motina – meksikietė. Mango Kolorado vardas dokumentuose pasirodo apie 1840–uosius metus. Manonama, kad meksikietišką vardą gavo dėl drabužio raudonomis rankovėmis arba dėl iškruvintų rankovių. Anksčiau galėjo būti vadinamas Fuerte, kuris pasak kai kurių šaltinių buvo čihene lyderis tarp 1815 ir 1830 metų. Fuerte vardas niekur nebeminimas nuo 1840 metų. Žinoma, kad Mangas Koloradas faktišku genties vadu tapo 1837 metais meksikiečių skalpų medžiotojams nužudžius jo pirmtaką Chuaną Chose Kompą. Todėl spėjama, kad tai galėjo būti jo ankstesnis vardas. Apačių kalbą buvo sunku išmokti, todėl neretai baltųjų dokumentuose nurodomi ispaniški vardai.
Genties vadas nebuvo tikras politinis lyderis, kokį mes suprantame dabar. Apačiai gyveno nedidelėmis grupėmis – gaujomis ar išplėstinėmis šeimomis. Kiekviena tokia grupė turėjo savo lyderį, tačiau kai grupės susijungdavo bendriems antpuoliams, jiems vadovaudavo labiausiai gerbiamas ir pasižymėjęs grupės vadas. Tarp 1831 ir 1860 metų tokiu vadu buvo Mangas Koloradas.
Vieno iš reidų į Sonorą metu Mangas pagrobė gražią, inteligentišką meksikiečių merginą. Jai davė Tu – esseh vardą ir jie susilaukė trijų dukterų. Kai vyriausioji Dos – teh – seh užaugo, pristatė ją Kočizui, čirikavų apačių lyderiui, siūlydamas ją vesti. Antrąją dukterį ištekino už Katuhalo, Baltųjų kalnų apačių giminės, o trečią už Kosito, koitero apačių giminės vado. Kočizo ir Dos – teh – seh sutuoktuvės yra pažymėtos dokumentuose, tuo tarpu ar tikrai kitos dukterys ištekėjo už nurodytų asmenų, nėra iki galo aišku. Kai kas teigia, kad Mangas vieną ištekino už navahų vado, o kitą už meskelerų vado. Bet kokiu atveju, taip Mangas Koloradas siekė sudaryti sąjungą su kitomis apačių giminėmis ir gentimis ir užmegzti su jomis glaudesnius santykius. Tarp jų ir su navahais, kurie su ispanais ir meksikiečiais kariavo seniau, nei patys apačiai. Tačiau tik su Kočizu buvo pasiekta tvirtesnė sąjunga. Be dukterų, susilaukė trijų sūnų: Seth – mooda, Kasko ir Mango.
Kova su meksikiečiais ir amerikiečiais
Meksikai iškovojus nepriklausomybę nuo Ispanijos 1821 metais, regionas tapo atviras išorės prekybai, todėl plėšikavimas apačiams tapo pelningesnis nei medžioklė ar ūkininkavimas. Daugelis apačių grupių ir plėšikavo, ir prekiavo su meksikiečiais. Viena apačių grupė vieną kaimą plėšdavo, o su kitu prekiaudavo. Santykiai su meksikiečių kaimais ir apačiais priklausė nuo konkrečios grupės.
Iki 1831 metų ispanų, o vėliau ir Meksikos vyriausybės tiekė apačiams maistą. Kai Meksika šios praktikos atsisakė, apačiai labai suintensyvino reidus prieš meksikiečių miestus ir rančas. Čiuaua valstija 1831 m. spalio 16 d. paskelbė apačiams karą. 1840 metų pradžioje Mango Kolorado vykdė išpuolius Čiuaua valstijoje ir Mogolonų kalnagūbryje. Apie 1850 metus į puldinėjamas teritorijas įtraukė ir Sonora valstiją. 1856 m. Meksika oficialiai paskyrė premiją už jo galvą.
Plėšikaudami apačiai pasirūpindavo reikiama provizija ir buities įrankiais, kurie buvo reikalingi jų klajokliškam gyvenimui. Tačiau apiplėšimų metu su savo aukomis jie žiauriai nesielgdavo. Tačiau po dviejų garsių incidentų, kurie sukėlė Mango Kolorado neapykantą baltiesiems tai pasikeitė radikaliai.
Pirmojo kaltininkas buvo Džonas Džonsonas (John Johnson), amerikietis skalpų medžiotojas. Savo aukų skalpus jis priduodavo Meksikos vyriausybės atstovams už atlygį (nuo 1835 m. Meksika mokėjo už apačių skalpus). 1837 m. balandžio mėn. Džonsonas, prieš tai susidraugavęs su mimbrenų vadu Chuanu Chose Kompu, užpuolė jį iš pasalos ir nužudė kartu su apie 20 jo gaujos narių netoli Santa Ritos (šiuolaikinėje Hidalgo apygardoje, Naujoje Meksikoje). Mangas buvo susijęs su Chuanu Chose, nes ėmėsi keršyti už jo mirtį. Jis nužudė 22 amerikiečių šachtininkus kaip ir visus kitus, kuriuos aptiko savo teritorijose. Įdomu, kad 1846 m., kai Mangas susitiko su generolu Stefanu Kerniu (Stephen Kearney), pasiūlė jam susitaikyti su amerikiečiais su sąlyga, jei šie užkariaus Meksiką. Kernis atsisakė.
Antras incidentas įvyko 1851 m. balandžio mėn. vėl prie Santa Ritos. Aukso ieškotojų antplūdis užrūstino apačius, nes jie išbaidė medžiojamus žvėris ir tyčiojosi iš jų tradicijų. Mangas pasiūlė ieškotojams nuvesti juos į turtingesnius plotus nei prie Santa Ritos, kur aukso grynuolius galės rinkti tiesiog nuo žemės. Manydami, kad jis meluoja ir tiesiog nori juos išvilioti ir po vieną nužudyti, jie sučiupo Mangą, pririšo prie medžio ir išplakė beveik iki sąmonės netekimo. Mušimas buvo baisus pažeminimas, po kurio Mangas slėpėsi kalnuose dvi savaites kol sugijo žaizdos ant nugaros.
Dėka šios patirties, Mango reidai prieš baltuosius tapo vis žiauresni ir kraugeriškesni. Jo firminiu ženklu tapo ant nuskalpuotų galvų paliktos skrybėlės. Kadangi apačiai nedėvėjo skrybėlių, Mangas nurodė savo vyrams šaudyti visus, kurie jas nešioja. 1852 m. Mangas ir kiti apačių lyderiai pasirašė susitarimą su JAV vyriausybe, tačiau kongresas šios sutarties neratifikavo. Pulkininkas E. Samneris (E. V. Sumner) dar tais pačiais metais surašė oficialų raportą, kuriame rekomendavo Naująją Meksiką grąžinti indėnams ir meksikiečiams.
1862 m. Mangą į krūtinę sužeidė Džonas Talas (John Teal) per Apačių perėjos konfliktą. Bendražygis Kočizas su kariais nugabeno Mangą už 100 mylių nuo perėjos į Janos miestelį Meksikoje, kur privertė daktarą jį gydyti. Mangas visiškai pasveiko ir po poros mėnesių grįžo į Mimbrenų kalnus. Grįžo apsirengęs meksikietiškais rūbais, kuriuos tenai įsigijo.
Mango mirtis
1863 m. sausio mėn., Mangą suėmė Pirmojo Kalifornijos savanorių būrio kapitonas Edmondas Širlandas (Edmond Shirland). Mangas, pasitikėdamas Širlandu, atėjo į jo stovyklą su taikos vėliava vienas. Suiimtas buvo nugabentas į Maklyno fortą. Čia jis buvo nužudytas, kai priešinosi kankinimams su įkaitintais durtuvais. Oficialiame raporte teigiama, kad jis buvo nušautas bandydamas pabėgti. Paties Mango nužudymas ne taip stipriai paveikė apačius, kaip jo kūno išniekinimas. Kareiviai Mangą nuskalpavo ir sudegino griovyje. Kapitonas Sturgeonas (D. B. Sturgeon), forto chirurgas, ekshumavo, nupjovė galvą, nuvirino mėsą nuo kaulų ir nusiuntė kaukolę frenologui profesoriui Fovleriui (O. S. Fowler). Po daugelio karo metų Mango Kolorado noras atnešti taiką savo žmonėms jį ir pražudė.
Aurelijus Skarbalius
Aurelijus Skarbalius (g. 1973 m. gegužės 12 d.) – profesionalus Lietuvos futbolininkas. Savo karjerą pradėjo žaisdamas krašto saugu, tačiau vėliau dažniausiai žaisdavo kairėje arba dešinėje gynybos pusėje. Skarbalius buvo daugiausiai rungtynių sužaidęs žaidėjas Lietuvos nacionalinėje komandoje (vėliau jį aplenkė Andrius Skerla). 2005 metų pabaigoje, po 14 metų žaidimo rinktinėje paskelbė apie pasitraukimą iš jos. Buvo Lietuvos rinktinės kapitonas.
Biografija
Aurelijus Skarbalius žaidė Kauno „Bangos“, Vilniaus „Žalgirio“ klubų komandose, vėliau Kauno „Inkaro“ komandoje. 1995 metais UEFA Taurėje Kauno „Inkaras“ susitiko su Danijos Brøndby IF klubu. Po šio susitikimo Aurelijus Skarbalius buvo nupirktas į Brøndby IF klubą. 1995–1996, 1996–1997, 1997–1998 m. sezonais tapo Danijos čempionu, nors per visus 3 sezonus tesužaidė 17 rungtynių. 1997–1998 metų sezone A. Skarbalius padėjo klubui patekti į UEFA Čempionų lygos grupių etapą, kur jam teko gintis prieš tokias žvaigždes kaip David Beckham ir Luís Figo. 2000–2001 metų sezone A. Skarbalius iš 33 klubo rungtynių sužaidė 28, 2001–2002 m. sezone jis įmušė vienintelius 2 savo įvarčius atstovaudamas Brøndby IF klubui – 1 lygos rungtynėse, 1 Čempionų lygos atrankoje. Išrinktas 2002 metų geriausių Brøndby IF klubo žaidėju.
2002 metų vasarą atvykus naujam treneriui Michael Laudrup A. Skarbalius prarado vietą pagrindinėje sudėtyje. 2004–2005 sezono pabaigoje paskolinamas Herfølge BK klubui. Herfølge BK klubui iškritus iš Danijos aukščiausios lygos Skarbalius grįžta į Brøndby IF klubą. 2005 m. gruodžio 31 d. Klubas nutraukė kontraktą su Skarbaliumi ir jis tapo žaidžiančiu Herfølge BK klubo treneriu.
2016 m. kovo pradžioje tapo Brøndby IF vyr. treneriu iki sezono pabaigos, po to kai savininkas Jan Bech Andersen, prisdengdamas slapyvardžiu klubo fanų puslapyje neigiamai pasisakė apie buvusį trenerį Thomas Frank.
2017 m. rugpjūčio pradžioje tapo Utenos Utenio akademijos techniniu vadovu. 2017 m. lapkričio pabaigoje tapo Vilniaus „Žalgirio“ klubo vyr. treneriu, su kuriuo pasirašė trejų metų sutartį. 2018 m. birželio gale buvo atleistas iš vyr. trenerio pareigų.
2018 m. gruodžio pabaigoje tapo FK Trakų vyr. treneriu. Liepos 18 d. pranešta, kad treneris paliko „riterius“.
Nuo 2019 m. dirbo Danijoje, Pirmojo diviziono (antra pakopa) HB Køge vyr. treneriu. 2020 m. lapkričio 11 d. Danijos futbolo taurės turnyre Kogės klubas pralaimėjo Danijos čempionams Midtjylland rezultatu 0-1 ir baigė pasirodymą turnyre.
2021 m. paliko vyr. trenerio postą, po to, kai susilaukė JAV sportinės aprangos ir avalynės kompanijos „Capelli Sport“ pasiūlymo užimti Europos regiono techninio direktoriaus poziciją. 2022 m. pradžioje Aurelijus Skarbalius tapo „Utenos Utenio“ futbolo klubo valdybos pirmininku.
Die Brücke
thumb|right|240px|[[Ernst Ludwig Kirchner prezentacinė vinjetė, skirta „Tilto“ grupės parodai 1910 m. Dresdeno Arnoldo galerijoje]]
Die Brücke ( 'tiltas') – dailininkų grupė, 1905–1913 m. veikusi Vokietijoje, vokiečių ekspresionizmo pradininkai.
Istorija
Grupę „Tiltas“ 1905 m. Drezdene įkūrė keturi architektūros studentai : Skirtingais metais šiam judėjimui priklausė tiek vokiečių (Emil Nolde, Max Pechstein, Otto Mueller), tiek ir užsienio šalių tapytojai (iš viso 75 nariai): Grupės dailininkai vasaros mėnesiais kartu išvažiuodavo tapyti į vaizdingas Drezdeno, Oldenburgo apylinkes, Nidą (tuomet Rytų Prūsijoje), Baltijos Fėmarno salą. Grupė, kilus vidiniams prieštaravimams tarp jos narių, skandalingai iširo 1913 m.
Stilius
Dar grupės susikūrimo pradžioje jos nariai savo kūrybai sumanė pritaikyti savotišką „grupinį stilių“. Jo dėka kuriami paveikslai buvo tiek panašūs savo tapymo technika, siužetais, kad sunku buvo nustatyti konkretaus darbo autorystę. Tai buvo kūrybinis protestas prieš įprastą „vienišo genijaus“ sampratą to meto visuomenėje. Kita šio stiliaus ypatybė – sąmoningai supaprastinta formos ir turinio estetika (deformuoti kūnai, platūs kontrastingi potėpiai su paryškintais kontūrais), siekiant atkreipti žiūrovo dėmesį, padaryti jam stipresnį įspūdį. „Tilto“ grupės dailininkai neigė stilizaciją, bet kokį simbolizmą.
Berlyne nuo 1968 m. veikia „Tilto“ grupės kūrybai skirtas muziejus.
Sundų kalba
Sundų kalba (Basa Sunda) – austronezinė kalba, vartojama 27 milijonų žmonių (sundų), gyvenančių vakarinėje Javos pusėje (ja kalba apie 15 % Indonezijos gyventojų).
Splitas
Splitas – Kroatijos miestas, didžiausias ir svarbiausias Dalmatijoje. Įsikūręs ant mažo pusiasalio rytinėje Adrijos jūros pakrantėje. Absoliuti dauguma gyventojų – kroatai. Be Diokletiano rūmų Splite yra daug bažnyčių, muziejų ir paminklų. Čia galima pamatyti Šv. Pranciškaus bažnyčią, Kroatijos archeologinių paminklų muziejus, Meštrovičiaus galeriją, Nacionalinę dailės galeriją, Archeologijos muziejų, Dievo Motinos Malonės bažnyčią Popjude.
Sundų kalba
Sundų kalba turi keletą tarmių, priklausančių nuo žmonių gyvenamosios vietos:
Splitas
Istorija
Splito įkūrimas dažniausiai siejamas su Romos imperatoriaus Diokletiano rūmų pastatymu šioje vietoje, tačiau yra įrodymų, jog dar seniau čia buvo įsikūrusi graikų kolonija. Tuomet miestas vadintas Aspalatu ir Spalatu. Nuo 535 m. miestą valdė Bizantija. 639 m. jį sugriovė avarai, tačiau 650 m. Splitą susigrąžino Bizantija. 1105 m. miestą užėmė Vengrijos karalius Kalmanas.
1420 m. Venecijos respublika pagaliau tapo ilgalaike Splito valdytoja, tačiau Osmanų imperijos keliama grėsmė niekur nedingo – mieste buvo statomi didžiuliai gynybiniai įtvirtinimai. XIX amžiuje Splito šeimininku buvo ir Napoleonas, tačiau nuo 1814 m. miestą valdė Austrijos-Vengrijos imperija. Per Antrąjį pasaulinį karą Splitą aneksavo Italijos karalystė (1861–1946), vėliau, po Italijos kapituliacijos 1943 m., miestą išvadavo Jugoslavijos partizanai. Iš karto po to Splitą reokupavo Trečiasis Reichas, o 1944 m. kontrolę vėl susigrąžino partizanai.
Sundų kalba
Priangano tarmė, apimanti didžiąją Sundos dalį, yra pagrindinė, literatūrinė tarmė, kurios mokoma pradinėse mokyklose.
Splitas
Istorija
Antrojo pasaulinio karo Splite buvo pastatyta daug laivų statyklų. Kroatijos nepriklausomybės karo metu 1991 m. miestas nukentėjo nuo bombardavimų. Iš Splito galima pasiekti bet kurią salą. Daug žmonių naudojasi laivais, kad pasiektų darbą.
Sportas
1979 m. mieste vyko Viduržemio jūros žaidynės, 1990 m. – Europos lengvosios atletikos čempionatas.
Krepšinis
Splito krepšinio klubas XX a. devintajame ir dešimtajame dešimtmetyje buvo viena stipriausių Europos vyrų krepšinio komandų, kuri tris kartus iš eilės – 1989 m., 1990 m. ir 1991 m. – laimėjo Eurolygos turnyrą.
Povilas Almis Mažeika
Povilas Almis Mažeika (1915 m. sausio 9 d. Vainutas – 2004 m. vasario 27 d. Veisiejai) – Lietuvos jūrininkas, okeanografas, Neapolio universiteto jūrinių mokslų daktaras.
Biografija
Baigė Pagėgių gimnaziją ir Tauragės mokytojų seminariją. 1938–1943 m. Neapolyje studijavo jūreivystę ir jūros geofiziką Laivybos institute, kurį baigęs įgijo jūrinių mokslų daktaro laipsnį, ir Jūreivystės technikos institute, kuriame gavo tolimojo plaukiojimo kapitono laipsnį. 1938–1939 m. per studijų atostogas plaukiojo Lietuvos ir Didžiosios Britanijos prekybiniais laivais. Laivo „Kaunas“ įgulos narys, kai 1939 m. lapkričio 17 d. Šiaurės jūroje jį torpedavo nacių povandeninis laivas U-57. 1944 m. iš Lietuvos pasitraukęs į Vokietiją vadovavo lietuvių pabėgėlių stovyklai Nurtingene, Berlyno universitete studijavo jūrų biologiją. 1946–1948 m. Flensburge vadovavo Baltų jūrų mokyklos lietuvių skyriui.
Nuo 1949 m. gyveno JAV. Iki 1954 m. dirbo žvejybos įmonėse Atlanto vandenyne. 1955–1968 m. Jūrų laivyno hidrografijos centro (Navy Oceanografic Office, Vašingtonas), 1969–1973 m. Atlanto atogrąžų biologijos laboratorijos fizinės okeanografijos programos vedėjas, 1974–1982 m. Jūrų laivyno Mokslinio tyrimo laboratorijos okeanografas. Dalyvavo septyniose okeanografinėse ekspedicijose, iš jų 1958 m. tyrė Baltijos ir Šiaurės jūrą jungiančius sąsiaurius. 1983–1988 m. Žvejybos biologijos instituto Margaritos saloje (Venesuela) konsultantas.
Aktyviai dalyvavo lietuvių išeivių veikloje. 1947–1949 m. Lietuvos jūrininkų sąjungos išeivijoje vicepirmininkas, nuo 1998 m. pirmininkas. 1965–1976 m. koordinavo Lietuvos ūkinių studijų centro darbą. 1971–1974 m. Amerikos lietuvių inžinierių ir architektų sąjungos centro valdybos pirmininkas. Atkūrus nepriklausomybę dažnai lankėsi Lietuvoje, gyvenimo pabaigoje čia gyveno.
Mokslinė veikla
Mokslinės veiklos pagrindinė kryptis – jūros hidrodinamika. Nagrinėjo okeanografijos, jūrų transporto, žvejybos, Baltijos jūros taršos, uostų problemas, straipsnius skelbė JAV lietuvių, Vokietijos ir kitoje spaudoje. Sukūrė okeanografinių prietaisų. 1995 m. dalyvavo pirmojoje Lietuvos okeanologų konferencijoje. Paskelbė straipsnių Lietuvos spaudoje jūrų ūkio klausimais. Parengė ir išleido vadovėlį „Baltijos jūros hidrodinamika“ (2001 m.).
Lietuvos vaikinų iki 19 m. futbolo rinktinė
'''Lietuvos vaikinų iki 19 m. (U-19) futbolo rinktinė''' – jaunimo futbolo komanda, atstovaujanti Lietuvai.
2013 m.
2013 m. Europos U-19 futbolo čempionatas vyko Lietuvoje, Lietuvos U-19 rinktinė dalyvavo šeimininko teise. Čempionate užėmė 4-ą vietą grupėje.
2020-2021 m.
2020-2021 m. Europos U19 čempionato atrankos varžybos buvo numatytos vykti 2020 m. lapkričio mėn., tačiau nukeltos į 2021 m. kovo mėn. Lietuvos varžovais būtų buvę Bulgarijos, Rusijos ir Turkijos U19 rinktinės. 2021 m. vasario mėn. pabaigoje daugelyje šalių tebegaliojant COVID-19 karantinui UEFA nusprendė atšaukti U-19 čempionatą bei atranką.
2021-2022 m.
2021-2022 m. Europos U19 čempionato atrankos varžybos vyko 2021 m. spalio–lapkričio mėn. Lietuvos rinktinė varžėsi su Italijos (0:2), Slovėnijos (1:1) ir Islandijos (1:2) U19 rinktinėmis. Lietuva užėmė III vietą grupėje ir į tolimesnį etapą nepateko.
2022-2023 m.
2022 m. birželio 9-13 d. vyko U19 Baltijos taurės turnyras. Lietuvos U19 žaidė su Suomijos (0:0), Latvijos (1:1) ir Estijos (1:2) U19 rinktinėmis, ir užėmė IV vietą.
2022-2023 m. Europos U19 čempionato atrankos varžybos vyko 2022 m. rugpjūčio 21–27 dienomis. Lietuvos U19 rinktinė žaidė atrankos 6-oje grupėje su Austrijos (0:2), Rumunijos (0:0) ir Latvijos (0:1) U19 rinktinėmis, ir užėmė IV vietą.
2023-2024 m.
2023 m. birželio 14-18 d. Suomijoje vyko U19 Baltijos taurės turnyras. Lietuvos U19 rinktinė užėmė IV vietą.
2023-2024 m. Europos U19 čempionato atrankos varžybos vyks 2023 m. lapkričio 15–21 dienomis Turkijoje. Lietuvos U19 rinktinė žais atrankos 8-oje grupėje su Turkijos, Graikijos ir Baltarusijos U19 rinktinėmis. 2023 m. taip pat buvo renkama ir U-18 rinktinė.
Sudėtis
Lietuvos U-19 rinktinės sąrašas 2023 m. Baltijos Taurės U-19 rungtynėms 2023 m. birželio mėn. Statistika atnaujinta po Baltijos taurės rungtynių su Estijos U-19 rinktine
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" | Kiti žaidėjai, kviesti į U-19 rinktinę 2023 m. -
Žaidėjai kviesti į Lietuvos U-19 rinktinę 2022 m.
Žaidėjai kviesti į Lietuvos U-19 rinktinę 2021 m.
Lietuvos U-19 rinktinės kandidatų sąrašas stovyklai Kaune (2020 m. rugpjūčio 31 d. – rugsėjo 2 d.)
Lietuvos U-19 rinktinė Baltijos Taurės turnyre 2016 m. birželio mėn.
Panteleimonas Ponomarenka
Panteleimonas Ponomarenka (, 1902 m. rugpjūčio 9 d. Krasnodaro krašte, Rusija – 1984 m. sausio 18 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys, karo metu vadovavęs partizaniniam judėjimui vokiečių okupuotoje teritorijoje.
Biografija
Gimė valstiečių šeimoje, ukrainietis. 1914 m. pradėjo dirbti pameistriu siuvykloje. 1918 m. įstojo į Raudonąją armiją, Pilietinio karo dalyvis. Nuo 1919 m. dirbo naftos gavybos įmonėse ir geležinkelyje, nuo 1922 m. tapo komjaunimo funkcionieriumi.
1932 m. baigė Maskvos transporto inžinierių institutą ir vėl tarnavo armijoje. 1937 m. pradėjo partinę karjerą, dirbo VKP(b) CK instruktoriumi, skyriaus vedėjo pavaduotoju. Dėl stalininių represijų atsilaisvinant postams, greitai kilo karjeros laiptais. 1938–1947 m. buvo Baltarusijos komunistų partijos CK pirmasis sekretorius, 1944–1948 m. tuo pat metu ir Baltarusijos TSR Ministrų Tarybos pirmininkas.
1942–1944 m. vadovavo Vyriausios karinės vadovybės partizaninio judėjimo Centriniam štabui (čia vienu iš jo pavaldinių buvo Antanas Sniečkus), buvo kelių frontų karinės tarybos narys. Nuo 1943 m. – generolas leitenantas.
1948–1953 m. – TSKP CK sekretorius, nuo 1950 m. tuo pat metu – ir TSRS Paruošų ministras, o 1952 m. gruodžio mėn. – 1953 m. kovo mėn. – dar ir TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojas. Stalinas vertino P. Ponomarenkos veiklą, yra manoma, kad laikė jį galimu įpėdiniu. Po Stalino mirties pradėtas stumti nuo realios valdžios, 1953–1954 m. buvo TSRS Kultūros ministras, 1954–1955 m. – Kazachstano komunistų partijos CK pirmasis sekretorius.
1955 m. perkeltas į diplomatinį darbą – paskirtas TSRS ambasadoriumi Lenkijoje, 1957 m. – Indijoje ir Nepale, 1959 m. – Nyderlanduose. Šioje šalyje buvo paskelbtas persona non grata, kadangi dalyvavo pagrobiant tarybinę perbėgėlę Amsterdamo gatvėje ir susimušė su policininkais.
1962–1965 m. buvo TSRS atstovas TATENA. Vėliau buvo Visuomenės mokslų akademijos prie TSKP CK dėstytojas. 1978 m. išleistas į pensiją.
P. Ponomarenka buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos 1–4 šaukimų deputatas, 1939–1961 m. – TSKP CK narys, 1952 m. spalio mėn. – 1953 m. kovo mėn. – TSKP CK Politinio biuro narys, vėliau iki 1956 m. – kandidatas į Politinio biuro narius. Apdobanotas keturiais Lenino ordinais, Spalio revoliucijos ordinu, Suvorovo I-mo laipsnio ordinu, Tėvynės karo I-mo laipsnio ordinu, Garbės ženklo ordinu.
Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.
Biotechnologija
Biotechnologija – bet kuri technologija, susijusi su natūralių biosistemų, gyvų organizmų ar darinių iš jų panaudojimu, pagrįsta manipuliacijomis su DNR už ląstelės ribų, siekiant pagaminti naują produktą arba jį perdirbti, panaudoti konkrečiam tikslui.
Terminas paplito XX a. antroje pusėje, nors biotechnologiniais procesais, kaip duonos kepimas, raugintų pieno produktų gamyba, fermentinių sūrių ir vyno darymas, naudojamasi labai seniai.
Išskiriamos tokios biotechnologijų šakos:
Panaudojimas
Veiklos sritys, kuriose yra taikomos biotechnologijos:
Mikrobiologijos ir biochemijos pažanga – fermentų ir kitokių biologiškai aktyvių medžiagų išskyrimas - leido išplėsti praktines biotechnologijos galimybes.
Mikrobiologijos pramonė gamina pašarinius baltymus, aminorūgštis, vitaminus, antibiotikus, biopesticidus. Molekuliniame lygyje susiformavus genoinžinerinei biotechnologijai, kuriamos naujos organizmų, produkuojančių fermentus, hormonus, interferonus ir kitokias biologiškai aktyvias medžiagas, formas: susidaro galimybės kurti produktyvesnių ir turinčių kitas naudingas savybes žemės ūkio augalų ir gyvulių veisles.
Augalininkystėje viena iš genoinžinerinės biotechnologijos problemų – kurti azotą jungiančių bakterijų kamienus, sugebančius fiksuoti daugiau atmosferinio azoto ant ankštinių augalų šaknų, ir dirbtines azotą jungiančių bakterijų bei javų ir techninių augalų simbiozes. Vienas iš biotechnologijos pasiekimų gyvulininkystėje – embrionų transplantavimas, siekiant gauti iš mažesnės veislės vertės patelių genetiškai vertingus palikuonis.
Biotechnologiniai procesai naudojami nukenksminant (utilizuojant) organines atliekas žemės ir komunaliniame ūkyje, pramonėje, gaunant vertingas organines trąšas ir dujas.
Vasilijus Andrianovas
Vasilijus Andrianovas (, g. 1902 m. kovo 21 d. Kalugos gubernijoje, Rusija – 1978 m. spalio 3 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.
Biografija
1928 – 1931 m. mokėsi K.Libknechto instituto darbininkų fakultete Maskvoje, vėliau baigė Maskvos universiteto mechanikos-matematikos fakulteto tris kursus, o 1958 m. – Aukštąją partinę mokyklą prie TSKP CK.
1931 m. pradėjo partinio funkcionieriaus karjerą, kuri dėl atsilaisvinančių postų vykstant stalinistinėms represijoms, buvo ypač sparti: 1937 – 1938 m. dirbo VKP(b) Ivanovo srities Kovrovo miesto komiteto pirmasis sekretorius, 1938 m. gegužės mėn. paskirtas VKP(b) CK Vadovaujančiųjų partinių organų skyriaus instruktoriumi ir tą patį mėnesį tapo Stalingrado srities partijos komiteto antruoju sekretoriumi. Tų metų gruodžio mėn. grįžo į CK aparatą, dirbo Vadovaujančiųjų partinių organų skyriaus vedėjo (G.Malenkovo) pavaduotoju.
1939 m. sausio mėn. paskirtas VKP(b) Sverdlovsko srities komiteto pirmuoju sekretoriumi, juo dirbo iki 1946 m. Sverdlovsko srityje buvo sukoncentruotos svarbiausios karinės pramonės gamyklos, kurių produkcija vaidino ypač svarbų vaidmenį Vokietijo-TSRS karo metu.
1946 – 1948 m. V.Andrijanovas buvo VKP(b) CK partinių organų tikrinimo valdybos viršininko pavaduotojas, 1946 – 1949 m. – TSRS Ministrų Tarybos Kolūkių reikalų tarybos pirmininko pavaduotojas. 1949 – 1953 m. vadovavo TSKP Leningrado srities organizacijai. 1953 – 1956 m. dirbo TSRS Valstybės kontrolės ministro pavaduotoju.
1939–1956 m. buvo TSKP CK narys, 1952 m. gruodžio mėn. – 1953 m. kovo mėn. – TSKP CK Politinio biuro narys, TSRS Aukščiausiosios Tarybos I–III šaukimų deputatas.
Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.
Auksoras
Auksoras – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Endriejavo.
Kirilauka
Kirilauka – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Imbrado.
Raistinė
Raistine vadinosi kaimai:
Rymano hipotezė
Rymano hipotezė – hipotezė, teigianti, kad visi netrivialieji Rymano dzeta funkcijos nuliai yra kompleksiniai skaičiai, kurių realioji dalis lygi 1/2.
Už šios hipotezės įrodymą pažadėta solidi premija.
Farerų futbolo varžybos 1991 m.
Farerų futbolo varžybos 1991 m.
Nemakščių Martyno Mažvydo gimnazija
miniatiūra|250px|right
Istorija
Vyskupo Lapacinskio vizitatoriaus 1778 m. ataskaitose minima, kad prie kiekvienos bažnyčios vyskupijoje veikė pradinės mokyklos. Tad 1778 m. laikytini mokyklos įkūrimo Nemakščiuose data. Br. Kviklys savo enciklopedijoje teigia, kad mokykla atidaryta tik 1853 m. 1864 m. Nemakščių kunigai buvo ištremti į Sibirą už sukilėlių rėmimą, o mokyklą rusų valdininkai uždarė. Kauno gubernjos valdininkai cerkvinę mokyklą norėjo atidaryti Viduklėje, per ją plėsti pravoslavišką tikėjimą bei svetimos kalbos vartojimą. Viduklėje tam pasipriešinta. Tada tokią mokyklą pasiūlyta atidaryti Skaudvilės valsčiuje. Vadovai sutiko ir 1899 m. cerkvinę mokyklą Nemakščiuose atidarė. Cerkvinės mokyklos vedėju dirbo Piotras Preobrežeskis, o mokytoju Juozas Musinas. Vaikams buvo draudžiama kalbėti lietuviškai, maldų mokėsi iš pravoslavų maldynų. Spaudos draudimo metais veikė daraktorinės mokyklos Gudų kaime, kita - Verėpuose. Šioms mokykloms skaitymo knygų parnešdavo knygnešiai Sakalauskas, Nateckis, Pranas Liubansas, slapyvarde Sveikis. 1901 m. atkeltas klebonas Vincentas Bijeika pradėjo kovoti su cerkvine mokykla. Jis ragino tėvus neleisti vaikų į šią mokyklą, o mokyti skaityti patiems ir jaunosios kartos nesupravoslavinti. Už tokią veiklą jis buvo pažemintas pareigomis ir iškeltas į Šiaulius vikaru. Naujai atkeltas klebonas Vincentas Pocevičius bažnyčioje net pagrasino, kad neduosiąs išrišimo tiems, kas leis vaikus į cerkvinę mokyklą. Pats ėmė ieškoti patalpų, kuriose būtų galima mokyti vaikus lietuviškai. Ūkininkas Mockus iš Taubučių testamentu užrašo savo namus mokyklai Nemakščiuose. 1909 m. čia pradeda veikti „Saulės“ draugijos išlaikoma mokykla. Mokslas prasidėjo 1909-rugsėjo 9 d. Mokytojavo Petras Dimša, anksčiau Gudų mokyklos daraktorius, vėliau Lietuvos pasiuntinys Karaliaučiuje. Atidarius „Saulės“ mokyklą visi vaikai perėjo į ją. Cerkvinėje liko tik pašto tarnautojų, rusų ir keli žydų vaikai. Į „Saulės“ mokyklą priimta 60 vaikų, o norinčių liko dar 80, bet nebuvo vietų.
1920 m. į Nemakščius atkeltas klebonas Juozas Janulaitis panoro turėti savo parapijinę mokyklą. Joje mokėsi 94 mokiniai. Įstaigą kuravo jauni vikarai. Mokyklos patalpomis rūpinosi Juozas Janulaitis, o mokytojui algą mokėjo švietimo ministerija. Bet ši mokykla gyvavo neilgai. Valdžios išlaikomoje švietimo įstaigoje susidarė du komplektai: vienas dirbo name, kuris ir dabar tebestovi kryžkelėje tarp Jauniškės ir Adakavo, kitas - žydo Živo namuose. 1926 m. iš Paupio mokyklos čia mokytojauti atsikelia Vaclovas Šveikauskas, kilęs iš Bartkiškės, kur turėjo savo ūkį. Iki 1946 m. jis dirbo mokyklos vedėju. Lietuviškos mokyklos keturiuose skyriuose mokėsi 110 mokinių.
1929 m. Nemakščių žydai pastatė savo mūrinį pastatą. Lėšos – brolių Geringų, gyvenančių Amerikoje, dovana. Čia įsikūrė žydų maldos namai, bankas ir mokykla. Joje dėstyta hebrajų kalba. Ši mokykla turėjo keturis skyrius. Mokytojavo Berelis Hanas.
1936 m. Nemakščiuose pastatytas tipinis mokyklos pastatas. Dabar toje vietoje stovi mokyklos bendrabutis. Čia pradėjo veikti šešių skyrių pradinė mokykla. Vedėju dirbo V. Šveikauskas. Mokytojavo Bendžiutė, Šimulaitis, kuris čia vadovavo šaulių organizacijai.
1941 m. mokyklose pasikeitė portretai, himnai ir paleistos senos organizacijos. Reikėjo kurti pionierių organizaciją. Pirmieji Nemakščių pionieriai buvo Jablonskytė, Bosaitė, Bugarevičiūtė. Jų vadove paskirta Račkauskaitė-Sungailienė. Pačią pirmą vokiečių okupacijos dieną Nemakščių apylinkėje vokiečiai sušaudė 10 vyrų, uždegė Geidėnų kaimą. Mokykla dirbo pagal galimybes, veikė visi šeši skyriai. Vokiečiai besitraukdami sudegino visą miestelį ir mokyklos pastatą. Rusai Nemakščius užėmė 1944 m. spalio 13 d. Mokykla darbą pradėjo lapkričio pabaigoje. Klasės įsikūrė trijose vietose. Dvi dirbo Bartkiškėje pas Šveikauskus, viena - prie Adakavo kelio, kita - prie Kauno kelio pas Meištininką. Kaime būta tuščių namų, kurių šeimininkai emigravo arba išvežti. Tokius pastatus ardė ir vėl statė miestelyje. Pagrindinis pastatas mokyklai buvo atvežtas iš Medekšinės, kiti – iš Paežerių ir Užžalpių.
1946 m. leista atidaryti penktą klasę ir augti į progimnaziją. Pirmas direktorius buvo A. Urbonas, vėliau ir B. Račas. Mokykloje susikūrė moksleivių būrelis, pasivadinęs „Laisvės“ vardu. Jaunuoliai planavo, kaip reikėtų susisiekti su pogrindžiu. Leido ranka rašytą laikraštėlį. Pirko medžiagą, dažė ir siuvo vėliavas. Jas iškėlė vasario 16 dieną Viduklės geležinkelio stoties beržuose ir kapinių medžiuose. Būreliui priklausė J. Šležas, S. Gvazdauskas, V. Kinderis. Apytikriai buvo 16 narių. Daugiausiai nukentėjo J. Šležas ir S.Gvazdauskas. J. Šležas buvo žiauriai sumuštas, nes manė per jį užčiuopsią partizaninį pogrindį. Represijų patyrė ir pedagogai, mokyklos direktorius V. Šveikauskas buvo atleistas, iškeltas į Adakavą, sustiprintas mokytojų sekimas. Iš pedagogų reikalaujama ataskaitų apie ateistinį darbą su mokiniais ir tėvais. Vėliau S. Gvazdauskas ir V. Kinderis įstojo į tuometinę TSKP.
1953 m. Švietimo ministerijos įsakymu įsteigta Nemakščių vidurinė mokykla. 1956 m. išleidžiama pirmoji abiturientų laida. Šios laidos mokytojai - Juozas Šapoka (aklėtojas), Elena Šapokienė, Zigmas Dekeris, Kazimieras Levenauskas, Tamara Baronienė. 1958 m. pradėtas statyti mūrinis pastatas. Lėšų gauta tik vienaaukščiam namui, bet, pasitarus su kolūkių ir tarybinių ūkių vadovais, nuspręsta statyti dviaukštį. Dirbant talkininkavo ir patys mokytojai. Zigmas Dekeris išvedžiojo elektros tinklą. 1960 m. jau turėta 12 patalpų klasėms, tačiau visi moksleiviai į naująjį pastatą nesutilpo. Pradinukai ir biblioteka liko senajame. Tad 1965 m., 1981 m. ir 1984 m. mokykla išplėsta priestatais.
Įsimintinas faktas – 1969 m. Onos Zokaitės režisuotas moksleivių spektaklis. Parodyta Juozo Grušo tragikomedijos „Meilė, džiazas ir velnias“ dalis. Beatričės vaidmenį kūrė Palmira Šapokaitė, Andriaus – Alfonsas Kulpys. Vaidino moksleiviai: Valdas Bersėnas, Birutė Samuilytė, Česlovas Kasputis, Vidmantas Ilčiukas, Violeta Songailaitė. Trupė savo darbą parodė ir Šiluvos vidurinėje mokykloje.
1971 m. mokykloje susibūrė pučiamųjų orkestras. 1995–2001 m. veikė Raseinių muzikos mokyklos filialas – pučiamųjų klasė. Dėstė mokytojas Antanas Girčys. Choreografijos kolektyvų veiklą mokykloje pradėjo Adelė Bersėnienė. Gerai paruošti šokėjai dalyvavo trijose respublikinėse dainų šventėse. 1967 m. kolektyvą suburia ir mokytoja Živilė Vyšniauskaitė- Lembutienė. Per 35 m. dalyvauta aštuoniose respublikinėse šventėse, pirmosiose Pasaulio lietuvių dainų šventėse.
Sportinę veiklą mokykloje daug metų organizavo pedagogai Adelė Bersėnienė bei Bronius Damijonaitis. Nors iki 1981 m. neturėta sporto salės, rajono garbę respublikinėse varžybose gynė tenisininkai, pelnę Garbės raštus. 1966 m. atsiskleidė bėgikų galimybės. Respublikinėse varžybose Stasys Mačijauskas ir Romas Šimkus pasiekė rekordą. Pastarasis Lietuvos rionktinėje rungtyniavo Leningrade. Granatos metikė Ona Ačaitė pasiekė respublikos rekordą.
1989 m. rugpjūčio 23 d. daug mokytojų ir mokinių dalyvvo nepamirštamoje akcijoje „Baltijos kelias“. 1991 m. sausio 12–13 d. pedagogai Antanas Girčys, Jonas Žukauskas, Antanas Mockevičius buvo toje minioje žmonių Vilniuje, kuri buvo pasiruošusi ginti Seimą. Kitą naktį, po tragedijos prie televizijos bokšto, prie Seimo rūmų budėjo 11 Nemakščių mokytojų.
Mokykloje kasmet geriausiai baigusiam ir aukštojoje universitetinėje mokykloje studijuojančiam abiturientui nuo 1997 m. teikiama mokytojos Onos Zokaitės-Samuilienės premija.
Perkūnkiemis
Perkūnkiemis – buvęs kaimas Elektrėnų savivaldybėje, dabartinėje Elektrėnų miesto Lietuvos elektrinės teritorijoje.
Etimologija
Perkūnkiemis pažodžiui reiškia Perkūno kiemą, kur sandas „kiemas“ reiškia kaimą arba gyvenvietę. Liaudies etimologija pasakoja padavimus apie Perkūną – lietuvių kariuomenės pagalbininką ir mūšio su kryžiuočiais ar švedais, įvykusio Perkūnkiemio apylinkėse, didvyrį. Sunkiausiu metu jis neva vienas sumušęs visus priešus.
Kita vertus, Gojaus miškas, seniau priklausęs Perkūnkiemio bajorams, leidžia daryti prielaidą apie senąją šventvietę. V–XII a. pilkapiai Gojaus miške leidžia spėti, kad galėjo būti ryšys tarp Perkūnui skirtos šventvietės (galbūt ąžuolo ar miško dalies) ir su mirusiųjų kultu susijusių priešistorinių laidojimo vietų.
Istorija
XIX a. minimas bajorkaimis Trakų apskrityje. Statant Elektrėnų jėgainę ir patvenkus Strėvos upę, apie 1960 m. kaimas užlietas.
Samuel Morse
thumb|200px|Samuelis Morzė Samuelis Finlis Bryzas Morzė (Samuel Finley Breese Morse; 1791 m. balandžio 27 d. – 1872 m. balandžio 2 d.) – amerikiečių išradėjas. Žinomas už telegrafo ir Morzės kodo išradimus. 1838 išrado savo vardu pavadintą abėcėlę.
Biografija
Gimė Čalstovne, Masačiusetse. Jaunystėje tapė. 1832 m. Morzei kilo mintis, kad elektra galima siųsti pranešimus. Po daugybės bandymų 1838 m. sausį telegrafas buvo baigtas.
Geibonys
Geibonys – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, Elektrėnų marių rytinėje pakrantėje, pietus nuo Elektrėnų. Kaime yra kolektyviniai sodai, rytuose telkšo nedidelis Girnakalių ežeras (arba Geibonių ežeras). Veikia Abromiškių reabilitacijos ligoninės vaikų skyrius, Elektrėnų sanatorinė mokykla.
Žemės ūkis
thumb|200px|Ryžių laukas [[Iranas|Irane]] thumb|Paršeliai parodoje [[AgroBalt 2012 Kaune.]] Žemės ūkis – ūkio šaka, kurioje žemė yra naudojama maistui (iš)gauti, užauginti maistinius išteklius ir juos apdoroti, perdirbti. Prie žemės ūkio priskiriama žemdirbystė taip pat ir gyvulininkystė, miškininkystė, žuvininkystė (ūkį sudaro 3 pagrindinės šakų grupės žemės ūkis, pramonė ir paslaugos).
Istorija
Žemės ūkis (iki XVIII-XIX amžių) buvo labai svarbi ūkio šaka, kurioje dirbo dauguma žmonių. Bet kartu su pramonės revoliucija viskas pasikeitė – naujos technologijos leido žemės ūkiui būti našesniam ir taip jau kur kas mažiau žmonių galėjo aprūpinti maistu visus, taigi, mažiau ir dirbo žemės ūkyje. Valstybės tapo pramoninėmis, t. y. dauguma jų gyventojų ėmė dirbti pramonėje.
XX amžiuje žemės ūkio reikšmė dar sumenko, ėmė kur kas labiau apsimokėti dirbti kitus darbus, tad valstybių vyriausybės ėmė subsidijuoti žemės ūkį tam, kad jis išliktų. Nes jei jo nebūtų, karo, katastrofos ar sausros atveju galėtų pritrūkti maisto; šalis taptų priklausoma nuo kitų šalių, kurios tą maistą tiekia.
Žemės ūkis Lietuvoje
2010 m. Lietuva buvo viena pagrindinių išrūgų sūrio, šieno, agrastų, kvietrugių, mėlynių, sūrių iš nugriebto karvių pieno, grikių, obuolių sulčių, konservuotų grybų, rugių, kvietinių miltų, rapsų, džiovintų grybų, garstyčių, grietinėlės, linų augintoja ir gamintoja pasaulyje.
Kveta
Kveta (, brah. Koŧá) – miestas vakarų Pakistano vakaruose, į vakarus nuo Multano; Beludžistano provincijos centras. Miestas įsikūręs Brahujų kalnuose, beveik 1700 m aukštyje, atskiri kalnai iškilę paties miesto teritorijoje (netoliese – Bolano perėja). Tai vienintelis Pakistano didmiestis, įsikūręs kalnuose; seismiškai itin nestabilioje srityje. Kvetoje gyvena daugiausia puštūnai, yra beludžių, pandžabų, brahujų, išeivių iš Afganistano. Keliai ir geležinkeliai miestą jungia su Karačiu, Pešavaru, Lahoru, Zahedanu, yra oro uostas.
Vystoma chemijos (sieros), cemento, tekstilės, metalo apdirbimo, maisto pramonė. Amatai (kilimų audimas, veidrodžių gamyba ir kt.). Apylinkėse verčiamasi klajokline gyvulininkyste ir drėkinamąja žemdirbyste (vaismedžių auginimas), kasamos akmens anglys. Atitiestas dujotiekis iš Sui gamtinių dujų telkinio. Kvetoje veikia 1970 m. įkurtas Beludžistano universitetas, geofizikos institutas, archeologijos ir geologijos muziejai. Yra karinė bazė.
Istorija
Kveta nuo seno buvo gyvenama puštūnų genties kasi. Rašytiniuose šaltiniuose Kveta minima nuo XI a., kai buvo užkariauta Mahmudo Gaznevi. XVI a. miestą valdė Mogolai. Vakariečiai miestą aplankė 1828 m., jį aprašė kaip pastatytą iš 3000 molinių namų apsuptų moline siena. Valdant britams Kveta tapo svarbiu strateginiu postu, čia įrengta nauja infrastruktūra. 1935 m. gegužės 31 d. stiprus žemės drebėjimas visiškai suniokojo miestą, žuvo ~40 tūkst. žmonių. Vėliau miestas atstatytas, prisijungė prie Pakistano ir tapo Beludžistano provincijos sostine.
Devendra Banhart
thumb|Devendra Banhart [[2005]] Devendra Banhart (g. 1981 m. gegužės 30 d.) – psych folk atlikėjas, vienas iš populiariausių New Weird America judėjimo dalyvių.