cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Formulė 1
Saugumas
miniatiūra|dešinėje|Lenktynių maršalai praneša apie pavojų trasoje. miniatiūra|kairėje|200px|[[Saugos automobilis veda Felipe Massa 2006 m. Brazilijos GP]] Po 1994 m. sezone Imolos trasoje vykusių lenktynių, kurių metu žuvo brazilas Ayrtonas Senna ir austras Rolandas Ratzenbergeris, smarkiai susirūpinta automobilių bei trasų saugumu – renovuoti kai kurie trasų posūkiai, platintos saugos zonos posūkiuose, atitolintos tribūnos. F1 automobilių saugumui taip pat taikomi nauji standartai. Automobilio monokokas privalo atlaikyti smūgio testą, piloto kabinos šonai turi apsaugoti piloto šalmą nuo šoninių smūgių, pats pilotas avarijos atveju turi per penkias sekundes išlipti iš automobilio. Automobilio ratus saugo lynai, kurie neleidžia po smūgio ratams nulėkti į tribūnas arba sužeisti paties piloto.
Formulėje 1 tam tikru laiku (kai įvyko didelė avarija, ant trasos yra automobilio nuolaužų ar kitų šiukšlių) į trasą išvažiuoja saugos automobilis. Jis važiuoja visų automobilių priekyje ir juos lydi tam tikru saugiu greičiu. Pagal taisykles niekas negali jo lenkti, išskyrus, kai trasa būna pakankamai saugi, saugos automobilį gali aplenkti ratu atsilikę sportininkai. Nuo 1996 m. sezono visoms lenktynėms saugos automobilius pristato Mercedes-Benz kompanija. 2010 m. vasario 26 d. Mercedes pristatė naują saugos automobilio versiją SLS AMG. Šis modelis tapo galingiausiu saugos automobiliu per visą sporto istoriją – jo 6,3 l V8 variklio galia sieks net 571 AG, o 100 km/val. greitį mašina pasieks vos per 3,8 sek. Į trasą išvažiavus saugos automobiliui bet kokie lenkimai ir važiavimai į techninio aptarnavimo zoną yra uždrausti. Tik visiems pilotams grįžus į savo vietas (susigrąžinus prarastus ratus) techninio aptarnavimo zona vėl atidaroma, tuomet į ją pilotai gali užvažiuoti. Likus ratui iki saugos automobilio pasitraukimo, jis užgesina oranžines šviesas ant savo stogo. Kirtus starto finišo liniją pilotai vėl gali lenktyniauti kaip įprastai. Saugos automobilį kiekvienose lenktynėse vairuoja buvęs DTM serijos lenktynininkas Berndas Mailėnderis.
2015 m. pradžioje buvo pristatytas naujas saugos automobilio modelis – juo tapo nuo 2014 m. gaminamas Mercedes-AMG GTS. Jis išvysto 503 AG, pasiekia maksimalų 310 km/val greitį.
Nuo 2015 m. sezono lenktynėse naudojama virtualaus saugos automobilio taisyklė – lenktynininkai tam tikrose trasos vietose privalo važiuoti tokiu greičiu, kuris nurodytas ekrane ant jų vairo.
2015 m. liepos 17 d. iš komos būsenos nepabudęs (dėl galvos traumų patirtų 2014 m. Japonijos Grand Prix) mirė prancūzas Jules Bianchi. Tai buvo pirmasis Formulės 1 lenktynininkas per 21 metus miręs dėl lenktynėse patirtų traumų.
thumb|right|„Halo“ apsaugos lankas ant [[Alfa Romeo-Sauber komandos bolido.]] Nuo 2018 m. sezono ant visų automobilių montuojamas Halo apsaugos lankas, kuris apsaugo lenktynininkų galvas nuo galimų smūgių ar pavojų.
Trasos
Formulės 1 varžybos vyksta tik F1 standartus atitinkančiose trasose. Keli čempionato etapai vyksta tam pritaikytose miesto gatvėse. Didelis dėmesys skiriamas saugumui, trasos taip pat turi būti tinkamo ilgio, neturėti pernelyg ilgų tiesiųjų ir pan., reikalinga aukštus reikalavimus atitinkanti infrastruktūra. Lenktynių savaitgalio metu trasą aplanko šimtas tūkstančių ar net daugiau sirgalių.
Formulės 1 valdymas
Iki 2016 m. už Formulės 1 populiarinimą bei rūpinimąsi visomis komercinėmis teisėmis buvo atsakinga Formulės 1 administracija (Formula One Group). Ši grupė priklauso Džersyje įsikūrusiai kompanijai „Delta Topco“ (70% komercinių teisių) ir JAV bankui JPMorgan Chase (kuris turi apie 20 % teisių). Likusios akcijos priklausė Bernie Ecclestone ir jo šeimai bei jų įkurtoms smulkioms finansinėms įmonėms.
Formulės 1 grupės dukterinės įmonės yra „Formula One Management“ (FOM), „Formula One Administration“ (FOA) ir „Formula One Licensing BV“.
2011 m. visas komercines teises Formulės 1 administracija perleido savo dukterinei įmonei „Formula One World Championship Ltd“ (FOWC). Ji derasi dėl kontraktų sąlygų su lenktynių rengėjais, organizuoja TV transliacijų kontraktus ir gauna visas licencijavimo pajamas iš Formulės 1 ženklų naudojimo. Tuo tarpu „Formula One Licensing BV“ (Nyderlanduose registruota kompanija) yra dukterinė „Formula One Group“ įmonė, kuri valdo visas teises susijusias su Formulės 1 ženklais – logotipu, žodžiais „Formula 1“, „Formula One“, „F1“ ir vaizdo klipu, pasirodančiu TV transliacijose prieš kiekvienas lenktynes.
Visas šias grupes valdo FOM kompanija. Būtent ji suformuoja sezono tvarkaraštį, apmoka komandoms tenkančią dalį (50 % nuo TV transliacijų pajamų) ir piniginius prizus po sezono. FOM taip pat aprūpina komandas visa reikiama įranga ir personalu joms keliaujant į lenktynes, vykstančias ne Europoje.
Formulės 1 komandos dėl visų gaunamų lėšų ir kitų klausimų su FIA ir FOTA pasirašo Konkordo sutartį. Dabar galiojanti sutartis buvo pasirašyta 2009 m.
Finansinė pusė
Formulės 1 yra pelningas verslas. Televizijos perka Formulės 1 rodymo teises, o komandos gauna dalį šių pajamų bei uždirba iš reklamos ant automobilių.
2007 m. kovą žurnalas „F1 Racing“ paskelbė kasmetinę Formulės 1 ekipų finansinę ataskaitą. Joje nurodyta, jog 2006 m. sezone visos ekipos kartu išleido 2,9 milijardo dolerių. Išlaidos pasiskirstė šitaip: Toyota – 418,5 milijono, Ferrari – 406,5 m., McLaren – 402 m., Honda – 380,5 m., BMW-Sauber – 355 m., Renault – 324 m., Red Bull – 252 m., Williams – 195,5 m., Midland F1/Spyker-MF1 – 120 m., Toro Rosso – 75 m., o Super Aguri 57 m.
2010 m. pabaigoje „McLaren“ paskelbė, kad 2009 metais jos pelnas siekė 50,1 milijoną svarų sterlingų. Prieš metus šis rodiklis siekė vos 5,9 milijonu svarų sterlingų. Papildomai prie pajamų iš rėmėjų padidėjo ir išmoka iš Bernio Ecclestono, kuris valdo komercines Formulės 1 teises. Dėka naujos „Concordo“ sutarties, premija padidėjo nuo 139 milijonų iki 175 milijonų svarų sterlingų už metus.
Po 2011 m. sezono paskirsčius Formulės 1 prizinį fondą komandoms, daugiausiai gavo „Scuderia Ferrari “– 104,6 mln. JAV dolerių. Čempione tapusi „Red Bull Racing“ ekipa gavo 93,1 mln. JAV dolerių, o McLaren – 84,8 mln. „Formulės-1“ prizinį fondą sudaro pajamos, gautos iš mokesčių už teisę rengti lenktynes, televizijos transliacijas bei reklamą trasose.
Formulės 1 akcijos
2012 m. intensyvėjo kalbos apie planus išplatinti akcijų biržose Formulės 1 akcijas. Visas sportas bankininkų vertinamas apie 10 milijardų JAV dolerių.
Nauji savininkai
2016 m. rugsėjo 8 d. „Delta Topco“ kompaniją ir visas jos akcijas Formulės 1 valdyme už 4,4 milijardus JAV dolerių nusipirko JAV žiniasklaidos kompanija „Liberty Media“. 2017 m. sausio 23 d. buvo patvirtinta ir galutinis akcijų išpirkimas iš „Delta Topco“ už 8 milijardus JAV dolerių.
Buvęs komercijos direktorius Bernie Ecclestone buvo perkeltas į patarėjus. Jo vietą komercijos srityje perėmė Sean Bratches. Sportinės ir techninės Formulės 1 pusės vadovu tapo buvęs „Ferrari“ ir „Mercedes“ vadovas Ross Brawn. Naujuoju vykdomuoju direktoriumi tapo Chase Carey.
TV ir socialiniai tinklai
Formulės 1 lenktynės yra rodomos beveik visame pasaulyje, sutraukia didelę auditoriją. Pavyzdžiui, kiekvienas 2008 m. sezono lenktynes vidutiniškai žiūrėdavo po 600 milijonus žiūrovų visame pasaulyje. Bendras žiūrovų skaičius 2001 m. sezone sudarė 54 milijardus 200-uose šalių.
Pirmoji spalvota TV lenktynių transliacija įvyko 1967 m. sezone, Vokietijos GP metu. 2011 m. sezone lenktynių transliacijos pradėtos HD formatu.
2013 m. bendras šių lenktynių žiūrovų skaičius palyginus su 2012 m. sumažėjo 50 milijonų – iš viso lenktynes sezono metu stebėjo 450 milijonų žiūrovų.
2021 m. sezono duomenys parodė augančius Formulės 1 žiūrovų ir naudotojų socialiniuose tinkluose skaičius. Paskutines sezono lenktynes Abu Dabyje per TV stebėjo 108,7 milijonai žiūrovų (didžiausias žiūrovų skaičius per visą sezoną). Iš viso 2021 m. sezono lenktynės sutraukė 1,55 milijardo žiūrovų dėmesį.
Tarp visų 49,1 milijonų sekėjų Formulė 1 sulaukė didžiausio jų įsitraukimo tarp visų pagrindinių sporto organizacijų. Per šiuos metus vaizdo įrašų peržiūrų socialiniuose tinkluose skaičius pasiekė 7 milijardus, o bendras įsitraukimas – 1,5 milijardus.
Bialystok Baciečkų geležinkelio stotis
Bialystok Baciečkų geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Balstogės mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje. Stotis priklauso Balstogė-Glomnas geležinkelio linijai. Nuo stoties iki Bialystok Starosielcės geležinkelio stoties yra 3.4 km ir iki Fastų geležinkelio stotelės yra 4.6 km.
Jonas Kimštas-Žalgiris
Jonas Kimštas-Žalgiris (1911 m. sausio 9 d. Vilnius – 1974 m. kovo 22 d.) – Lietuvos partizanų vadas, majoras.
Tarpukaris
Anksti mirus tėvams, užaugo vaikų namuose, baigė gimnaziją Vilniuje. Vengdamas šaukimo į Lenkijos kariuomenę (Vilnius tuomet priklausė Lenkijai), pabėgo į Zarasus, kur buvo priglaustas pasienio policijos pareigūno šeimoje. 1932–1936 m. baigė Kauno karo mokyklą.
1936–1939 m. tarnavo būrio vadu Pirmajame Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Gedimino pėstininkų pulke, ryšių kuopoje. 1939 m. spalio 19 d. suteiktas leitenanto karinis laipsnis. 1939–1940 m. tarnavo to paties pulko mokomosios kuopos būrio vadu, turėjo fizinio lavinimo instruktoriaus kvalifikaciją. Pagal Lietuvos–TSRS susitarimą Vilnių perdavus Lietuvai, kaip vilnietis karininkas dalyvavo Lietuvos vėliavos iškėlime Gedimino pilies bokšte.
1940 m. vasarą TSRS performuojant Lietuvos kariuomenę, su kitais Lietuvos kariuomenės karininkais pateko į 29-ąjį teritorinį šaulių korpusą, paskirtas 179-osios šaulių divizijos 234 šaulių pulko būrio vadu.
Partizaninė veikla
thumb|J.Kimštas–Žalgiris su žmona Febronija 1944 m. vasario 16 d. įstojo į Povilo Plechavičiaus kuriamą Vietinę rinktinę, paskirtas 7-osios kuopos vadu. Rinktinę išformavus, tų pačių metų vasarą prisijungė prie Lietuvos partizanų. Spalį subūrė „Vytauto“ partizanų junginį, kuriam vadovavo. 1945 m. balandžio 5 d. paskirtas Tigro rinktinės vado Benedikto Kaletkos-Kęstučio padėjėju. B. Kaletkai-Kęstučiui žuvus, tų pačių metų birželio 15 d. paskirtas rinktinės vadu.
Nuo 1945 m. liepos iki 1947 m. buvo naujai sukurtos Vytauto apygardos vadas (slapyvardis Dobilas). Inicijavo partizanų laikraštį „Aukštaičių kova“. Partizanus ragino slapstytis kuo mažesnėmis grupelėmis, glaudžiai bendrauti su vietiniais gyventojais.
Nuo 1947 m. sausio 12 d. metus buvo Kalnų srities vadas (slapyvardis Žalgiris). Gyveno Skiemonių ir Svėdasų valsčiuose, patikimų žmonių sodybose įrengtose slėptuvėse. 1947 m. vasarą atskleidė Juozo Markulio-Erelio išdavystę ir dalyvavo jo kenkėjiškos veiklos nutraukime. 1948 m. pabaigoje Dūkšto miške įvykusiame Jūros ir Kalnų sričių partizanų susitikime išrinktas Vyriausiosios ginkluotųjų pajėgų vadovybės štabo viršininku, lapkričio 23 d. jam suteiktas Laisvės kovotojų majoro laipsnis.
1950 m. kovo 13 d. Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio (LLKS) Tarybos prezidiumo pirmininkas Jonas Žemaitis-Vytautas paskyrė J. Kimštą-Žygūną Tarybos prezidiumo nariu ir III sekcijos (Kalnų srities) vadu. Tų pačių metų gegužės 30 d. suteiktas Laisvės kovotojų pulkininko leitenanto laipsnis, paskirtas LLKS Tarybos prezidiumo pirmininko pavaduotoju.
1952 m. birželio 7–9 d. įvykusiame Šiaurės Rytų partizanų vadų sąskrydyje vėl patvirtinamas Kalnų srities vadu. 1952 m. rugpjūčio 14 d. Šimonių girioje įvykusiame Vytauto apygardos būrių vadų susitikime Kalnų srities štabo viršininku paskyrė Bronių Kalytį-Siaubą, kuris jau buvo užverbuotas MGB. Pagal B. Kalyčio-Siaubo rekomendaciją, srities žvalgybos viršininku paskyrė Stasį Šimkų-Klajūną, taip pat MGB agentą. Abu MGB užverbuoti agentai išviliojo J. Kimštą į susitikimą Vytauto apygardos štabe, rugpjūčio 16 d. pakeliui nuginklavo ir perdavė MGB.
Antipartizaninė veikla
Tardomas ir šantažuojamas 1952 m. rugsėjį tapo MGB agentu Jurginu ir išdavė keletą partizanų slėptuvių, taip prisidėdamas prie likusių Kalnų srities vadų likvidavimo. Atskleidė jam žinomą partizanų slėptuvių išsidėstymą Raguvos miške, kaip dvigubas agentas leido įsakymus užverbuotiems buvusiems partizanams skirti į partizaninio judėjimo pareigas. Susirašinėjo su judėjimui lojaliais kovotojais rinkdamas informaciją. Asmeniškai dalyvavo partizanų naikinimo operacijose Raguvos ir Alantos miškuose, kurių metu žuvo apie 20 bunkeriuose buvusių partizanų.
1953 m. birželio mėnesį buvo pasitelktas Jono Žemaičio-Vytauto tardyme. Tais pačiais metais nesėkmingai bandė nusižudyti, nepavykus savižudybei praktiškai nustojo valdyti rankų pirštus. Metų pabaigoje dėl sveikatos būklės paleistas, nuolat saugumo stebimas gyveno Vilniuje.
Šeima
Buvo vedęs, žmona Febronija Kimštienė – partizanų ryšininkė. Kartu augino tris vaikus.
Laivių Kregždinkalnis
Laivių Kregždinkalnis (saugotinas kultūros paveldo objektas) – mitologinė–istorinė vieta šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Laiviuose (Imbarės seniūnija), kelio  kairėje pusėje, Salanto kairiajame krante.
Vieta
Kregždinkalniu vadinamas aukštumos pakraštys, esantis į šiaurę nuo Salantų, Laivių kaimo pietvakariniame pakraštyje. Jis apie 150 m ilgio šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi ir 70 m pločio, virš upės slėnio iškyla 10 m. Vieta buvusi ariama, dirvonuoja.
Teritorijos plotas – 1,05 ha.
0,2 km į šiaurės vakarus yra Laivių, Salantų Laumės kūlis, 2 km į šiaurės rytus – Laivių piliakalnis.
Istorija
Vietos gyventojai aukštumos pakraštį vadina Kregždinkalniu. Esą, seniau jo skardyje upės slėnio pusėje lizdus sukusios urvinės kregždės.
Žemės sklypas priklausė Salantų klebonijai. Pasakojama, kad numalšinę 1831 m. sukilimą, Rusijos kareiviai Kregždinkalnyje korė ir laidojo sukilėlius. Drauge su jais buvęs pakartas kunigas. Vydant 1861 m. žemės reformą Kregždinkalnis buvo priskirtas Laivių ūkininkui Vaitkui, vėliau – Pranui Narkui. XX a. pradžioje naująją Salantų bažnyčią statę latviai mūrininkai ant Kregždinkalnio surengė Joninių šventę. Nuo to laiko čia Laivių ir Salantų jaunimas rengė gegužines.
1935 m. vietovę žvalgė Petras Geniušas (Salantų pradžios mokyklos mokytojas), 1960 m. – Juozas Mickevičius, 2010 m. – Julius Kanarskas.
Kregždinkalnio vardu pavadinta šalia esanti Salantų miesto gatvė.
Damerava
Damerava arba Sokolovka (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrino kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Damrawō prūsiškos-lenkiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 7 d. Labguvos rajono, vėliau Polesko rajono kaimas, nuo 1947 m. birželio 17 d. Polesko rajono, nuo 1947 m. liepos 25 d. iki 2008 m. birželio 30 d. Gurjevsko rajono Dobrino apylinkės kaimas.
Agrijas
Agrijas  – upė Argentinoje, Neukeno provincijoje; Neukeno upės dešinysis intakas. Prasideda Anduose, Kopahuės ugnikalnio papėdėje. Aukštupio vaga slenkstėta, teka araukarijų miškais, prateka Kaviahuės ežerą. Vėliau pasuka į pietus, teka lygumomis. Žemupyje pasuka į rytus, įteka į Neukeną ties Kili Malaliu.
Didžiausi intakai: Jumu Jumu, Kodihuė, Hualkupenas, Huarenčenkė.
Aukštupio slėnyje gausu krioklių, slenksčių, yra geizerių, upės vanduo labai mineralizuotas (nuo čia ir pavadinimas: Río Agrio – 'karčioji upė'). Didesnės gyvenvietės prie Agrijo: Lonkopuė, Las Lachasas, Bachada del Agrijas, Kili Malalis.
Margininkų senosios kapinės
Margininkų senosios kapinės, vadinamos Maro, Marų kapeliais, – neveikiančios kapinės vakariniame Skuodo rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Margininkų kaime (Lenkimų seniūnija), 70 m į šiaurės vakarus nuo pagrindinės kaimo gatvės, Graumenalio upelio dešiniajame krante.
Kapinės
Įrengtos nedidelėje, 1,5 m aukščio kalvelėje. Jos šešiakampio plano, 41 m ilgio šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, 23 m pločio, apjuostos žemių pylimo, kurio išorinėje pusėje yra užslinkęs griovys. Pietinėje dalyje skersai kapinių eina apie 14 m pločio, 1,1 m pakiluma. Paviršius nelygus. Laidojimo žymių nesimato. Kapinės apaugusios medžiais ir krūmais, o rytiniame ir šiauriniame pakraštyje auga šimtametės pušys. Pietvakarinėje dalyje stovi pora ąžuolinių kryžių.
Teritorijos plotas – 0,10 ha. Į pietvakarius yra vienkieminė sodyba.
Istorija
Veikė XVI–XIX a., laidoti Margininkų kaimo gyventojai. Vadinamos Maro, Marų kapeliais. Kapinėse nuo seno stovėjo pora kryžių ir koplytėlė, kuri sunykusi. Pasakojama, kad seniau praeivius prie kapinių baidydavę, klaidžiojo ugnies liepsnelės.
1979 m. žvalgė Ignas Jablonskis.
Saugotinas kultūros paveldo objektas. 1935 m. įrašytos į Valstybės archeologijos komisijos rengiamą kultūros paminklų sąrašą. 1972–1977 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV1160).
Baltarusijos socialdemokratų partija Narodnaja Hramada
Baltarusijos socialdemokratų partija Narodnaja Hramada (BSDP, Belaruskaja sacyjaldemakratyčnaja partyja – Narodnaja Hramada) – Baltarusijos kairioji opozicinė partija.
Istorija
Įkurta 1902 m. Petrapilyje, Vilniuje, Gardine ir Minske veikusių jaunimo kultūros švietimo būrelių pagrindu. 1902–1903 m. vadinosi Revoliucionaja Hramada. 1906 m. programa papildyta, numatė Baltarusijos autonomiją su seimu Vilniuje, žemės municipalizavimą, demokratines laisves.
Po 1905–1907 m. įvykių tapo legalia organizacija, leido laikraštį „Naša niva“ (Mūsų ežia), žadino tautinę savimonę. Po 1917 m. Vasario revoliucijos rėmė Laikinąją vyriausybę, vadovavo 1917 m. liepos mėn. įkurtai Baltarusijos Radai. 1917 m. liepos mėn. turėjo 5000, 1917 m. spalio mėn. – 10 000 narių.
1918 m. kovo 25 d. BSDP paskelbė Baltarusijos nepriklausomybę, bet pačioje partijoje iškilo bolševikų inicijuoti nesutarimai ir 1918 m. gegužės mėn. ji skilo į Baltarusijos socialdemokratų partiją, centristinę Baltarusijos socialistų federaciją ir Baltarusijos socialistų revoliucionierių partiją. Žymiausi BSDP lyderiai buvo A. Luckievičius, I. Luckievičius, V. Ivanovskis, J. Varonka, Z. Žylunovičius.
Po skilimo pagrindinę BSDP liniją išlaikė socialistų revoliucionierių partija, 1920 m. turėjusi 20 000 narių ir vadovavusi Baltarusijos mokytojų sąjungai (15 000 narių), Valstiečių sąjungai (20 000 narių) ir Jaunimo Hramadai (10 000 narių). Leido laikraščius „Belaruskaja dumka“ (Baltarusiška mintis) Gardine ir „Hramadzijanin“ (Sambūrietis) Vilniuje. Siekė Baltarusijos nepriklausomybės, priešinosi Rados dešiniųjų bendradarbiavimui su vokiečių ir lenkų okupacine valdžia, nepritarė 1921 m. Rygos taikos sutarčiai, nepripažino BTSR. Tačiau bolševikai 1924 m. suvažiavime Minske privertė BSDP paleisti.
1921–1927 m. Hramados CK biuras veikė Kaune. Žymiausi to meto veikėjai buvo P. Badunova, T. Grybas, A. Cvikevičius, V. Lastauskis.
Atkūrimas
Baltarusijos socialdemokratų partijos – Narodnaja Hramada veikla atnaujinta Baltarusijoje 1989 m. Liaudies fronto sudėtyje, 1991 m. kovo mėn. tapo savarankiška. 1992 m. BSDP, Liaudies santarvės partija ir Baltarusijos vienybės ir santarvės partijos sudarė Socialdemokratų sąjungą ir jos frakciją AT. Šios partijos 1996 m. birželio 29 d. susijungė į BSDP.
2004 m. parlamento rinkimuose BSDP dalyvavo Demokratų centro koalicijoje, bet vietų negavo. 2006 m. prezidento rinkimuose BSDP kandidatu buvo iškėlusi Aleksandrą Kozuliną.
Socialistų Internacionalo narė stebėtoja nuo 1999 m. lapkričio 8 d., konsultacinė narė nuo 2003 m. spalio 27 d.
Benino socialdemokratų partija
Istorija
Nuo 1999 m. pirmininkas Bruno Amusu (Bruno Amousou). 2001 m. dalyvaudamas prezidento rinkimuose jis surinko 8,6, o antrame rate, kurį boikotavo kiti du kandidatai – 15, 9 % balsų.
Varšuvos lietuviai
Varšuvos lietuviai – Varšuvos mieste gyvenę ir gyvenantys išeiviai iš Lietuvos.
Istorija
Lietuviai pirmuosius glaudesnius ryšius su šiuo Mozūrijos miestu ėmė megzti XVI a. viduryje, kai po Liublino unijos jame vykdavo bendri ATR seimai. Ištekėjusi už Mozūrijos kunigaikščio Jonušo I Senojo, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kęstučio duktė Ona Danutė pakvietė lietuvių statybininkus pastatyti šiame mieste gotikinę bažnyčią. Keliautojų iš Lietuvos padaugėjo, kai 1596 m. Varšuva tapo šalies sostine. 1765 m. Stanislovo Augusto įsteigtoje Riterių mokykloje mokėsi vėliau pagarsėję kariuomenės vadai: Tadas Kosciuška, Jokūbas Jasinskis, Kazimieras Nestoras Sapiega. Nemažai išeivių iš Lietuvos Varšuvoje kovėsi per 1794 m., 1831 m. ir 1863 m. sukilimus.
XIX a. antrojoje pusėje, ypač po Vilniaus universiteto uždarymo, Varšuvoje padaugėjo studentų iš Lietuvos. Jie studijavo Universitete (Polikarpas Girštautas, Juozapas Ignotas Lukaševičius, Juozas Kėkštas, Albinas Žukauskas, Natalija Likevičienė), Muzikos institute (Jonas Dambrauskas, Beatričė Grincevičiūtė, vėliau Gražina Bacevičiūtė), Kunigų seminarijoje (Mykolas Pranciškus Karpavičius, Juozapas Holiakas, Antanas Martynaitis, Andrius Holiakas, Jurgis Radzinskas, Antanas Martynaitis), Politechnikos institute (Stasys Čiurlionis), vargonininkų mokyklose (Balys Valušis, Jonas Brundza, Juozas Žilevičius, Aleksandras Aleksis-Aleksandravičius), sociologijos kursuose (prelatas Kazimieras Steponas Šaulys); Žemės ūkio akademijoje (Jonas Pajaujis) ir kitur.
1888 m. įsikūrė liberalios orientacijos visuomeninė politinė varšuviečių lietuvių organizacija „Lietuva“, kurios pirmininku buvo išrinktas studentas medikas Jonas Gaidamavičius-Gaidys. Organizacija leido laikraščius „Varpas“ (1889–1905 m.), „Ūkininkas“ (1890–1905 m.), „Naujienos“ (1901–1903 m.), jos sekretoriumi buvo universitete studijavęs Vincas Kudirka.
Iš Prienų parapijos kilęs Jurgis Pesys kartu su uošviu Lenkijos sostinėje turėjo spaustuvę „Saturn“, kurioje išleido virš 20 lietuviškų knygų (Juozo Damijonaičio „ABC pradžiamokslį“ (1906 m.), M.K.Čiurlionio harmonizuotų liaudies dainų rinkinį „Vieversėlis“ (1908 m.) ir kt.). Jurgio Pesio žmona operos solistė Vanda Pessis–Stajevska Varšuvoje lietuviškai įdainavo, o prancūzų „Pathé“ firma išleido plokštelę su šiomis dainomis: „Miškas ūžia“, „Sudiev Lietuva“, „Piemenėlis“, „Už jūrių marių“, „Oi giria, giria“, o taip pat ariją iš Leo Delibas operos „Lakmé“. Tai viena pirmųjų lietuviškų plokštelių. Miesto dailės mokyklai vadovavo tapytojas Kazimieras Stabrauskas, joje dėstė ir Ferdinandas Ruščicas, mokėsi Mikalojus Konstantinas Čiurlionis. Varšuvos medicinos-chirurgijos akademijoje profesoriavo Jurgis Aleksandravičius; darbavosi rašytojai Marija Lastauskienė ir Juozapas Albinas Herbačiauskas; istorikas Kajetonas Rokas Nezabitauskis-Zabitis; poetas Juozas Baltrušaitis; kompozitoriai Aleksandras Kačanauskas ir Stasys Kezūra, tapytojas Antanas Žmuidzinavičius. Varšuvos realinės mokyklos kapelionu dirbo Justinas Staugaitis, vėliau tarnavęs ''Šv. Aleksandro bažnyčios'' vikaru.
Iki Pirmojo pasaulinio karo varšuviečiai lietuviai turėjo net savo bažnyčią, kurią jiems padovanojo globėja kunigaikštienė Marija Magdalena Radvilienė. (Matyt, kalba eina apie Kūdikėlio Jėzaus ligoninės koplyčią, XX a. pr. pertvarkytą į Varšuvos Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia . Antrajame pasauliniame kare nukentėjusi šventovė pokaryje buvo nugriauta.) Bažnyčioje kunigavo Antanas Petrauskas, Leonas Kulvietis, Donatas Linartas, Jonas Alekna, Visnievskis, Stanislovas Vencius. Šventovėje vargonavo ir chorą vedė Viktoras Žadeika. Spėjama, kad XX a. pr. Varšuvoje gyveno tūkstančiai išeivių iš Suvalkų ir kt. lietuviškų gubernijų. Mieste tarnavo keletas lietuvių kunigų: Švč. Mergelės bažnyčioje D. Budzeika, Dominikonų bažnyčioje – kanauninkas Juozapas Marma ir kt., bet tik dar vienoje Varšuvos bažnyčioje (Šv. Pranciškaus) kun. A. Petrauskas atnašavo lietuviškos pamaldas.
Iš lietuviškų žemių kilę dvarininkai buvo įkūrę draugiją „Związek Wielkego Księstwa Litewskiego“, kuri pasisakė už vieningą Lietuvos-Lenkijos valstybę. Jiems prieštaravę susijungė į „Lietuvių valstybininkų sąjungą“. Kunigas Jurgis Matulaitis-Matulevičius (vėliau paskelbtas palaimintuoju} redagavo katalikišką darbininkų laikraštį „Pracownik Polski“, o Lietuvos socialdemokratų partijos grupei Lenkijoje vadovavo Pranas Ancevičius. Miesto kalėjime buvo kalinami Andrius Domaševičius, Vincas Mickevičius-Kapsukas, Liudvikas Janavičius, Zigmas Aleksa-Angarietis.
1904 m. įsikūrė Varšuvos lietuvių savišalpos draugija, kuri rengė vaidinimus, organizavo suaugusiųjų kursus, paskaitas. Prie jos susikūrusį jaunimo chorą globojo Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, taip pat chorvedžiai Stasys Šimkus, Jonas Bendorius ir Aleksandras Aleksis-Aleksandravičius. Chore dainavo J. Štarka, J. Bendorius, A. Iešmantas, V. Žadeika ir kiti lietuviai studentai. Draugija, jungusi apie 300 narių, veikė iki 1939 m.; jai kurį laiką vadovavo Jurgis Pesys, o 1923–1934 m. – žinomas rašytojas Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis. 1938 metais buvo pradėtas leisti laikraštis lenkų kalba „Lituanica“, kurį po dviejų numerių lenkų valdžia uždarė. Spėjama, kad Antrojo pasaulinio karo išvakarėse Lenkijos sostinėje gyveno apie du tūkstančius lietuvių.
Šv. Andriaus universitetas
Sent Andruso universitetas – seniausias universitetas Škotijoje, įkurtas 1410-1413 metais. Jis yra trečias pagal senumą universitetas tarp anglų kalbą vartojančių šalių. Universitetas įsikūręs Sent Andruse. Tai vienas iš prestižiškiausių universitetų visoje Didžiojoje Britanijoje. Sent Andruso universitete studijuoja studentai iš daugiau kaip 100 pasaulio valstybių (tarp jų ir iš Lietuvos).
Fakultetai
Universitetas padalintas į keturis akademinius fakultetus, kuriuos administruoja dekanai:
Reputacija
Šiuo metu, pagal Sunday Times Good 2006 m. universitetų reitingus, universitetas vertinamas, kaip pats geriausias universitetas Škotijoje ir patenka tarp dešimties geriausių Didžiosios Britanijos mokslo institucijų.
Ryšiai su JAV
Universitetas palaiko glaudžius ryšius su JAV. Maždaug 15 proc. universitetą baigusių studentų buvo kilę iš JAV. Trys JAV nepriklausomybės aktą (1776 m.) pasirašę asmenys (James Wilson, John Witherspoon, Benjamin Franklin) studijavo šiame universitete.
Bangos (žurnalas)
Bangos – iliustruotas savaitinis žurnalas, ėjęs 1932 m. Kaune.
Istorija
Leido Antanas Bružas. Pirmasis numeris išėjo 1932 m. sausio 22 d. Išspausdinti 49 numeriai.
Žurnale svarstyti radijo klausimai, skelbtos įvairių radijo stočių programos, nagrinėti literatūros, meno, kinematografijos klausimai, rašyta apie visuomeninio gyvenimo aktualijas, spausdinti praktiniai patarimai radijo mėgėjams.
Bendradarbiavo Vytautas Alantas, Petras Babickas, Liudas Gira, Juozapas Albinas Herbačiauskas, Martynas Yčas, Kazys Inčiūra, Liūnė Janušytė, Alfonsas Jurskis, Vincas Kemežys, Steponas Kolupaila, A. Naujokaitis, Ona Pleirytė-Puidienė, Petras Ruseckas, Ignas Šeinius, Stasys Šimkus, Ignas Šlapelis.
Redaktorius Augustinas Gricius.
Islandijos futbolo varžybos 1994 m.
Islandijos futbolo varžybos 1994 m.
Ruth Prawer Jhabvala
Rut Praver Džhabvala (, 1927 m. gegužės 7 d. Kelne, Vokietijoje – 2013 m. balandžio 1 d. Niujorke) – žydų kilmės Jungtinių Amerikos Valstijų rašytoja ir daugelio scenarijų autorė, Bukerio premijos laureatė bei dviejų Oskarų laimėtoja.
Biografija
Rut Praver gimė lenkų–žydų šeimoje. Artėjant karui, šeimai pavyko išvažiuoti į Didžiąją Britaniją. 1948 m. Rut Praver gavo Didžiosios Britanijos pilietybę, o 1951 m. ištekėjo už Indijos gyventojo, architekto, Cyrus H. Jhabvala, apsigyveno Naujajame Delyje, Indijoje.
Debiutavo kaip rašytoja, aprašanti savo naująjį gyvenimą. XX a. septintojo dešimtmečio pradžioje pradėjo bendradarbiavimą su Merchant Ivory Productions režisieriumi Džeimsu Aivoriu ir prodiuseriu Ismailiu Merčantu. Tapo daugelio Dž. Aivorio filmų scenarijų bendraautore.
Diego Fernando Salazar
Diegas Fernandas Salasaras Kinteras (Diego Fernando Salazar Quintero, g. 1980 m. spalio 3 d. Tulua) – Kolumbijos sunkumų kilnotojas, olimpinis ir pasaulio medalininkas, dukart Panamerikos žaidynių čempionas. Dalyvauja kategorijos iki 62 kg rungtyse. Dalyvauja kategorijos iki 62 kg rungtyse.
2008 m. olimpinėse žaidynėse Pekine laimėjo sidabro medalį, iškėlęs bendroje sumoje 302 kg ir nusileidęs kinui Žangui Siangsiangui su 319 kg svoriu.
Buktininkai
Buktininkai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Simno.
Hailaras
Hailaras  – miestas šiaurės Kinijoje, Vidinės Mongolijos regione, Hailaro (Argūnės) pakrantėje, prie Rusijos sienos. Sudaro Hulunbuiro prefektūros administracinį rajoną. Yra oro uostas, eina Bindžou geležinkelis, jungiantis Rusiją ir Harbino uostą. Maisto, odos, tekstilės pramonė. Svarbus pasienio prekybos centras.
Mūris
Mūris – įrenginys maistui virti senuosiuose žemaičių būstuose. Dažniausiai buvo sumūrytas iš akmenų, rečiau – iš plytų. Aukštis 0,6 – 0,8 m, plotis 0,45 – 0,6 m, kubo pavidalo, iš šono įrengiama pakura, o viršuje – anga įstatyti katilui. Virš mūrio įrengtas gaubtas garams surinkti vadintas garvilkiu arba dūmėlakiu.
Mūriai statyti XVII a. – XIX a. pab. gyvenamoje patalpoje arba priemenės kamine. Vėliau juose pakeitė krosnys.
Lebeda
Lebeda  – upė Baltarusijoje, Gardino srities Ščiutino ir Mastų rajonuose; dešinysis Nemuno intakas.
Prasideda į šiaurę nuo Ščiutino, prie Kalečicų kaimo. Aukštupyje vadinama Lebiodka. Teka į rytus, po santakos su Velikaja Lebiodka pasuka į pietus. Plotis 8–12 m, po santakos su Didžiąja Lebiodka – 15–25 m. Dviejose atkarpose kanalizuota (viso 20,4 km).
Intakai: Žužma, Kasceniauka, Žaludzianka, Škardzianka, Didžioji Lebiodka, Vovera, Holdauka, Dubenka.
Pasaulio moterų šachmatų čempionatas
right| thumb| 200px| Pasaulio moterų šachmatų čempionė ([[2018 - 2020) Džju Vendžjin per spaudos konferenciją Ženevoje (2013.05.11.)]] Pasaulio moterų šachmatų čempionatas išaiškina pasaulio šachmatų čempionę tarp moterų. FIDE iniciatyva pasaulio moterų šachmatų čempionatai pradėti rengti nuo 1927 m.
Skirtingai nuo kitų sporto šakų, šachmatų sporte moterys gali dalyvauti ir vyrų varžybose ir eilė pajėgių šachmatininkių moterų žaidžia vyrų turnyruose. Kai kurios iš jų nekovoja dėl moterų pasaulio čempionės titulo, kaip antai, Judita Polgar, kuri tarp moterų yra pasiekusi aukščiausią Elo reitingą, niekados nedalyvavo, kovojant dėl moterų pasaulio čempionės titulo.
Vis tik dauguma šachmatininkių stengiasi dalyvauti Pasaulio moterų šachmatų čempionato varžybose ir tapti čempionėmis.
Metelių regioninis parkas
left|120px
Keturnaujienos apylinkė
Keturnaujienos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Būblelių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Naumiesčio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Bajoraičių apylinkės, dalis Rudžių apylinkės, dalis Suodžių apylinkės ir dalis Meištų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Keturnaujienos apylinkė prijungta prie Būblelių apylinkės ir Sintautų apylinkės.
Burbuolė
thumb|150px|Burbuolė
Burbuolė – paprastasis augalų žiedynas.
Burbuolės ašis stora ir mėsinga, žiedai bekočiai. (ajeras, kalija, kukurūzas, žinginys).
thumb|150px|[[kukurūzas|Kukurūzų burbuolės]] thumb|150px|[[pelkinis žinginys|Pelkinio žinginio burbuolė]] thumb|150px|[[Ajeras|Ajero burbuolė]]
Simfonija
Simfonija – muzikos žanras, ciklinis kūrinys, dažniausiai susidedantis iš keturių dalių, skirtas atlikti simfoniniam orkestrui.
Akmenų nuoslanka
Akmenų nuoslanka – viena iš nuošliaužos rūšių, kurią sukelia įsismarkavusi akmenų griūtis. Šio geologinio reiškinio nedera maišyti su akmenų nuogriuva. Akmenų nuoslankos metu uolienos atitrūksta ir nugarmėja stačiu šlaitu žemyn kaip vientisa masė, o akmenų nuogriuvos metu atitrūksta bei nurieda paskiri akmenys.
Bergsturz
Zelva (upė)
Zelva  – upė Baltarusijoje, Bresto ir Gardino srityse; kairysis Nemuno intakas.
Intakai – Ružanka, Sasva. Prie upės įsikūrę Mastų miestas ir Zelvos miestelis. Ties Zelva ir Papernia patvenkta. Papernios HE. Plotis – 15–20 m. Keliose atkarpose kanalizuota (viso 44,2 km).
Kiurpaipas
Kiurpaipas  – miestas Mauricijuje, vakarinėje Indijos vandenyno dalyje. Jis yra centrinėje salos plynaukštėje, Plen Vilemo rajone, maždaug 18 km į pietus nuo sostinės Port Luiso. Antras didžiausias salos miestas. Plotas – 23,8 km². 2003 m. skaičiavimais Kiurpipe gyveno 81 600 žmonių. Svarbus Mauricijaus komercinis centras. Yra du koledžai, viešoji biblioteka, stadionas. Šalia miesto yra oro uostas, pagrindinis greitkelis. Mieste yra autobusų stotis.
Istorija
Gyvenvietę įkūrė prancūzų kolonistai. 1858 m. Kiurpipe gyveno apie 200 žmonių. Miestas išaugo XIX a. 7-ajame dešimtmetyje, kai Port Luise kilo maliarijos epidemija ir miesto gyventojai ėmė keltis į Kiurpipą. 1865 Kiurpaipe buvo atidaryta geležinkelio linija, sujungusi miestą su sostine. 1871 m. įsteigtas Karališkasis koledžas. 1878 m. – turgus. XIX a. 9-ajame dešimtmetyje miesto gyventojų skaičius pasiekė maždaug 10 000. 1890 m. Kiurpipui buvo suteiktos miesto teisės ir įkurta administracinė taryba. 1889–1904 m. miestą nusiaubė vidurių šiltinės epidemija. 1913 m. mieste buvo įkurtas botanikos sodas, 1917 m. – viešoji biblioteka, 1937 m. – kino teatras. XX a. 4-ajame dešimtmetyje buvo nusausinta daug aplinkinių pelkių. 1968 m. miesto taryba įgijo savivaldybės statusą.
Įžymybės
Mieste yra 1902 m. rotušė, vadinama „Hotel de Ville“, 1917 m. mūrinė Karnegio biblioteka, kurioje saugoma vertinga XVIII–XIX a. Indijos vandenyno salų dokumentų kolekcija, 1871 m. Šv. Teresės bažnyčia, 1912 m. Kiurpaipo Karališkasis koledžas, 1922 m. paminklas nežinomam kareiviui, botanikos sodas. Daugiausiai lankytojų sulaukia miegančio Tru o Serfo ugnikalnio krateris, nuo kurio taip pat atsiveria Kiurpipo panorama ir matosi aplinkiniai miestai.
Miestai dvyniai
🇮🇹 Kastel Gandolfas, Italija
Valdis Lukoševičius
Valdis Lukoševičius (1929 m. kovo 25 d. Bilskėje, Smiltenės r., Latvija – 1994 m. kovo 13 d. Vilniuje), muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
Mokydamasis Panevėžio berniukų gimnazijoje, kartu lankė muzikos mokyklą, kurioje mokėsi choro dirigavimo (dėst. M. Karka ir A. Belazaras). Vidurinėje mokykloje suorganizavo vyresniųjų klasių moksleivių chorą, vadovavo Mėsos kombinato mišriajam chorui.
1951–1953 Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute studijavo logiką ir psichologiją, suorganizavo Pedagogikos fakulteto mišrųjį chorą ir vokalinius ansamblius. 1978 neakivaizdiniu būdu Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose įgijo muzikos ir dainavimo mokytojo diplomą (diriguoti mokė S. Jareckaitė).
Kurį laiką dirbo Vilniaus miesto vaikų namuose, nuo 1953 pradėjo dėstyti muziką ir dainavimą, vadovauti vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams Vilniaus 32-ojoje, 3-ojoje, 8-ojoje ir 11-ojoje vidurinėse mokyklose.
Nuo 1958 ištisus tris dešimtmečius dėstė muziką ir dainavimą, vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams bei vokaliniams ansambliams Vilniaus A. Vienuolio vidurinėje mokykloje. Choruose dainuodavo po 60-120 vaikų ir jaunimo, kurie dažnai koncertuodavo, dalyvavo radijo ir televizijos laidose, Vilniaus miesto ir respublikinėse dainų šventėse. Jaunių choras 1960, 1964 ir 1965 respublikinių dainų švenčių konkursuose laimėjo pirmąsias vietas. 1964 I respublikinei moksleivių dainų šventei parengė 100 dalyvių merginų chorą, o 1969 ir 1977 analogiškoms dainų šventėms 120 dalyvių vyresniųjų klasių mišrųjį chorą. Šis kolektyvas 1976 mokyklų chorų zoninėse varžybose pelnė antrąją vietą, dainavo 1981 moksleivių spartakiados atidarymo ir uždarymo iškilmių koncertuose. Choras pajėgė atlikti sudėtingesnius kūrinius ir meniškai juos interpretuoti. Mokykloje V. Lukoševičius įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą, leido sienlaikraštį, organizavo susitikimus su kompozitoriais ir atlikėjais. 1975 respublikinei dainų šventei parengė Paberžės (Vilniaus r.) vidurinės mokyklos jaunių chorą. Šioje mokykloje dirbo iki mirties. V. Lukoševičius buvo Vilniaus miesto ir rajono dainų švenčių dirigentas, skaitė pranešimus respublikiniuose pedagoginiuose skaitymuose, 1964 jis buvo apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Siuita
Siuita – muzikinis žanras, kai pagal vieną tematiką skamba keletas kūrinių, dažniausiai vienam instrumentui. Tai ciklinis muzikos kūrinys, kurį sudaro kelios skirtingo pobūdžio, tempo ir ritmo dalys, siejamos bendro turinio. XVI a siuitą sudarydavo du šokiai: lėta pavana ir judresnė galjarda; XVII–XVIII a. siuitą sudarydavo keturios dalys (vokiečių alemanda, prancūzų kurante, ispanų sarabanda, anglų žiga).
Žodis kilęs iš 'eilė, seka'.
Skiriami du siuitos tipai: senovinė ir naujoji siuita. Senovine, arba šokių siuita, vadinamas ankstyviausias, baroko epochai būdingas siuitos tipas. Joje gretinami įvairūs to laikotarpio šokiai. Siuitos dalys būna kontrastiško tempo, metro, ritminio piešinio, muzikos charakterio. Jas vienija bendra tonacija ir giminingas tematizmas. Senovinė siuita buvo pagrįsta skirtingų tautų keturiais šokiais, einančiais tam tikra tvarka.
Naujoji siuita susiklostė XIX a., romantizmo epochoje. Ji įvairesnė, laisvesnės formos. Joje gretinami skirtingų žanrų epizodai.
Bubblicious
right|thumb|300px|Komanda „Bubblicious“ turnyre „[[Rigas Rudens“]] Bubblicious – tituluočiausia merginų ultimeito komanda Lietuvoje. Komanda dalyvauja Lietuvos ultimeito čempionatuose, Baltijos ultimeito čempionatuose bei kituose nacionaliniuose ir tarptautiniuose turnyruose. Bubblicious komanda 2008 ir 2009 metais laimėjo Taline vykstantį prestižinį „Kick in de Kök“ bei 2009 metais Rygoje rengiamą “Rigas Rudens” turnyrus. 2009, 2010, 2011 bei 2014 metais tapo Lietuvos, o 2009 ir Baltijos šalių ultimeito čempionėmis.
Komandos istorija
Pirmosios žaidėjos (iš klubų „Vorai“, „Taškas“ ir „Zepps“) subūrė komandą 2008 metų kovo mėnesį ir nuo tada aktyviai dalyvauja įvairiuose turnyruose.
Nuo 2015 metų birželio mėn. komanda pakeitė pavadinimą į „Drop that smile“.
Mokykla (reikšmės)
Mokykla gali reikšti:
Reliatyvistinė čiurkšlė
thumb|300px|Galaktikos M87 spindulys. Pati galaktika (gelsva, kairiame viršutiniame kampe) susideda iš daugybės žvaigždžių. M87 yra už 50 milijonų šviesmečių Reliatyvistinė čiurkšlė – galinga elementariųjų dalelių-plazmos (daugiausia elektronų) čiurkšlė, kurią kai kada išmeta aktyvių galaktikų ir kvazarų centras. Čiurkšlės dalelės lekia beveik šviesos greičiu.
Bandymai paaiškinti
Kaip tiksliai čiurkšlės susiformuoja, šiuo metu nėra žinoma. Svarstoma, jog galbūt jo šaltinis gali būti labai didelė (apie 10^{10} Saulės masių) juodoji bedugnė. Krisdama į ją, aplinkinė medžiaga pradeda žemėjančia orbita suktis aplink skylę, įsibėgėja iki didelio greičio ir, būdama įelektrinta, sukuria stiprius žiedinius magnetinius laukus. Toks darinys iš esmės galėtų generuoti dvi priešingomis kryptimis nukreiptas čiurkšles, statmenas medžiagos sukimosi aplink skylę plokštumai. Tačiau visos šios teorijos nepaaiškina, kodėl čiurkšlė yra taip smarkiai sufokusuota.
Taip pat skaitykite
Polar jet
Geležinkelio (Palemono) fortas
thumb|200px|Forto informacinis stendas, 2010 m. thumb|200px|Forto gynybinių įrenginių planas thumb|200px|Forto statinių liekanos
Geležinkelio (Palemono) fortas – Kauno tvirtovės dalis antrajame fortų žiede, Palemono (dab. Petrašiūnų seniūnijos) rytiniame pakraštyje, Marių gatvėje.
Dauguma objekto statinių išsidėstę Kauno marių regioninio parko ribose, kelios slėptuvės patenka į Amalių ekologinės apsaugos zoną. Teritorijos kraštovaizdį formuoja gynybinių įtvirtinimų archeologinio draustinio statusas. Čia pažymėtas 1 km ilgio istorinis ekologinis takas „Pažinimas“, įrengta minimali rekreacinė įranga lankytojams. Nedirbamoje forto žemėje, esančioje Palemono laukinėje pievoje, auga daug vertingų augalų, įrašytų į Raudonąją knygą.
Išlikę apie 30 vienaaukščių betoninių statinių. Slėptuvių ir ilgalaikių ugnies taškų linija driekiasi nuo geležinkelio pervažos Palemono-Marių gatvių sankryžoje link Vieškūnų piliakalnio apie 0,8 km ir marių šlaito viršutine dalimi apie 1,1 km. Keli betoniniai statiniai išlikę forto teritorijoje.
Projektas
Fortą statyti planuota pagal 1909 m. tipinį prof. Konstantino Veličkos projektą – trapecijos formos, su vienu pylimu pėstininkams ir lengvajai artilerijai.
Pataisytame 1912 m. tvirtovės plėtros plane antrajam fortų žiedui įrengti buvo numatyta pastatyti didelį fortą aukštumoje prie Pažaislio. Remiantis 1913 m. vasario 13 d. tvirtovės Inžinerijos valdybos detalizuotu planu, jo statybai parinkta nauja vieta apie 2 km į priekį ir į kairę prie geležinkelio ruožo. Taip jis tapo Geležinkelio fortu tvirtovės III gynybiniame skyriuje.
Statybų pradžia
thumb|left|200px|Vokiško bunkerio Geležinkelio (Palemono) forte ambrazūros thumb|left|200px|Slėptuvė Augančios vokiečių karinės grėsmės akivaizdoje III skyriui paruošti karo veiksmams buvo skirta mažiausiai dėmesio ir lėšų, nes jo gynybiniai įtvirtinimai buvo išsidėstę užnugaryje. Geležinkelio forto sklype 1913–1914 m. spėta atlikti reikiamus matavimus bei statybos aikštelės ūkinio aprūpinimo darbus: atvežtas žvyras betono gamybai, pastatyti mediniai barakai samdomų darbininkų brigadoms. 1914 m. atvežta reikalingos statybinės technikos, tarp jų ir didysis vienkaušis ekskavatorius.
Pirmojo pasaulinio karo metai
1915 m. rugpjūčio 4 d., rusų pajėgoms paliekant Kauną, įgulos štabas pakeliui į Rumšiškes paskutiniąją tvirtovės gynybos naktį buvo apsistojęs Geležinkelio forte.
Puolančiosios vokiečių armijos užnugaryje atsidūrė pradėta statyti III skyriaus Palemono-Naujasodžio-Narėpų fortifikacinių įtvirtinimų linija. Tikintis sugrįžtančių rusų karinių pajėgų atakos, šis gynybinis skyrius tapo prioritetiniu vokiškosios tvirtovės „Festung Kowna“ sistemoje. Todėl jos dalimi 1916–1917 m. tapo ir Geležinkelio forto teritorija. Čia darbai vykdyti gilaus užnugario sąlygomis, netrūko užgrobtų materialinių bei žmogiškųjų išteklių (karo belaisvių, vietinių gyventojų).
Antanas Juzumas
Antanas Juzumas (1822 m. lapkričio 21 d. Rubikai, Sedos valsčius – 1871 m. kovo mėn. Kargopolis) – Lietuvos kunigas, lietuvių raštijos darbuotojas.
Biografija
Broliai Tadas Juzumas, Vincentas Juzumas. Mokėsi Sedos parapinėje, Telšių mokyklose, 1843–1845 m. Varnių kunigų seminarijoje, 1845–1849 m. Peterburgo dvasinėje akademijoje. 1849–1851 m. vikaras Šiauliuose, 1851 m. kapelionas Kaune, 1852–1855 m. Varnių kunigų seminarijos teologijos profesorius. 1855–1864 m. Vidžių klebonas ir Zarasų dekanas. Apkaltintas rėmęs 1863 m. sukilimą, buvo kalinamas Vilniaus kalėjime, o vėliau ištremtas į Kargopolį, kur mirė.
Parašė teologijos, Lietuvos bažnyčios istorijos veikalų (neišliko). Parengė ir 1855 m. išleido T. Juzumo knygą „Didesis elementorius ir katekizmas, arba trumpas mokslas vieros krikščioniškos“.
Islandijos futbolo varžybos 1995 m.
Islandijos futbolo varžybos 1995 m.
Smolensko kaštelionas
thumb|Smolensko vaivadijos herbas thumb|Smolensko vaivadija (pažymėta raudonai) XVII a. Smolensko kaštelionas – antrasis pagal rangą po Smolensko vaivados aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Smolensko vaivadijoje, Didžiojo kunigaikščio pilių vaivadijoje vyriausias valdytojas bei Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnas.
Įgaliojimai
Smolensko kašteliono pareigybė įsteigta 1508 m., kai, pertvarkius Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administracinį padalijimą, buvo įsteigta ir Smolensko vaivadija. Smolensko kaštelioną skirdavo Didysis kunigaikštis (karalius) ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos arba iki paskyrimo į aukštesnes pareigas.
Kaštelionas buvo pavaldus Smolensko vaivadai, taip pat karo atveju jo tiesioginis viršininkas buvo ir Lietuvos didysis etmonas. Kaštelionas atlikdavo pilies administracijos, ūkio reguliavimo, teismo ir karinės administracijos funkcijas. Kaštelionas buvo aukščiausias karinės valdžios pareigūnas Smokenslo paviete ir pavieto bajorų vadas, taip pat bajorų pašauktinių kariuomenės vadas.
Kaštelionas buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Smolensko kaštelionas pagal rangą turėjo penkioliktą poziciją iš 31 kaštelionų suole.
Pareigybė panaikinta 1669 m., kraštą užgrobus Rusijai.
Tikrosios salamandros
Tikrosios salamandros (Salamandridae) – uodegotųjų varliagyvių (Caudata) būrio šeima.
Tikrųjų salamandrų šeimos rūšys paplitusios Eurazijoje ir Šiaurės Amerikoje.
Bulbinava
Bulbinava – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Krekenavos.
Torčynas
Torčynas  – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srities Lucko rajone. Gyvenvietėje išvystyta maisto pramonė – veikia viena didžiausių Ukrainoje padažų, pastų, majonezų gamintoja „Volynholding“.
Didžiausios pasaulio naftos bendrovės
thumb|240px|right|„Big Oil“ bendrovių pajamos, pelnas bei darbuotojų skaičius Didžiausios pasaulio naftos bendrovės, finansinėje žiniasklaidoje išskiriamos terminu  – šešios stambiausios nevalstybinės naftos ir gamtinių dujų pramonės bendrovės:
Istorija
„Big Oil“ bendrovės susikūrė XX a. devinto dešimtmečio pabaigoj ir jų susikūrimą paskatino įsisiūbavęs naftos kainų nuosmukis. Stambios naftos bendrovės pradėjo jungtis, kad galėtų išnaudoti masto ekonomikos teikiamus privalumus ir apsisaugoti nuo didelių naftos kainų svyravimų.
Exxon ir Mobil (1999 m.), BP ir Amoco (1998 m.), Total ir Petrofina (1999 m.) bei vėliau Elf Aquitaine (2000 m.), Chevron ir Texaco (2001), bei Conoco Inc. ir Phillips Petroleum Company (2002 m.). Visos šios bendrovės susijungė tarp 1998 ir 2002 m. Šios linkmės išdavos: susikurė vienos iš didžiausių pasaulinių bendrovių. Remiantis Forbes Global 2000 duomenimis. 2007 m. „Big Oil“ bendrovės karaliavo šio sąrašo viršuje. Exxon Mobil lenkia visas šias bendroves rinkos kapitalizacijos, pajamų, įplaukų ir pelno atžvilgiais.
„Big Oil“ bendrovės valdo 6 % pasaulio naftos ir gamtinių dujų rezervo, o net 88 % pasaulio naftos ir gamtinių dujų rezervo atitenka valstybinėms naftos įmonėms, iš kurių didžioji dauguma įsikūrusios viduriniuose rytuose