cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandras Kutkus
Biografija
Bendradarbiavo spaudoje, kartais pasirašydavo Al. K. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946 m. Uchtėje (Žemutinė Saksonija) vadovavo chorui, 1947 m. Detmolde dainavo Almavivos partiją lietuvių pabėgėlių pastatytoje Dž. Rosinio operoje „Sevilijos kirpėjas“. 1949 m. apsigyveno JAV.
Mokiniai: Viktoras Bručkus, Antanas Kučingis.
Vaidmenys
thumb|150px|Germano vaidmuo [[Piotras Čaikovskis|Piotro Čaikovskio operoje Pikų dama]]
Apeliavimas į pasekmes
Sprendimo pasekmės svarbios rengiant planą kuriame siekiama tikslų, ir diskusijoje apie tokį planą šis argumentas tinkamas. Apeliavimas į pasekmes priimtinas ir teisėje, jei teismo sprendimas sukeltų didelius neigiamus ar teigiamus padarinius. Tačiau argumentas netinka nustatyti objektyviai tiesai bei tikrosioms priežastims. Argumento nereikia painioti su lazdos argumentacija kuomet norimai teisybei paremti pasitelkiamos dirbtinės pasekmės (bausmės).
Ypač dažnai ši klaida provokuojama politiniuose bei religiniuose debatuose. Partijų rinkiminėse kampanijose dažni posakiai, jog jie vieninteliai čia jaučia bent kokią atsakomybę, o balsuodami už oponuojančius pražudysime tautą ir valstybę. Neretai taip teigia abi besivaržančios pusės.
Apeliavimui į pasekmes artima klaida, nusakoma kaip Jei P, tada Q. Ne, tik jau ne Q. Tada ir ne P. Jos supratimas siekia net antikos laikus. Taip galima nepastebėti galimybės gauti P apsieinant be Q, jei visgi įmanoma.
Teiginio teisingumas loginiu požiūriu neturi jokio loginio ryšio su jo sukeltomis pasekmėmis.
Šaltiniai
Apelul la consecinţe
Dabravolė
Dabravole vadinamos gyvenvietės:
Tarptautinis universitetų teatrų forumas
Tarptautinis universitetų teatrų forumas - renginys, organizuojamas Vilniuje nuo 2000 m. (įkūrėjas režisierius Rimantas Venckus). Forumas yra Universitetų teatrų asociacijos vykdomos ilgalaikės kultūrinės edukacinės programos "Universitetas ir jaunimo kultūra" dalis.
Beveik savaitę trunkančiame renginyje dalyvauja apie dvidešimt Lietuvos ir užsienio universitetų teatro trupių, kurios parodo apie dvidešimt nemokamų spektaklių. Pasirodymus stebi speciali ir kasmet nauja tarptautinė komisija, sudaryta iš aktorių, teatrologų, žurnalistų ir dėstytojų.
Forumą rengia Universitetų teatrų asociacija, Vilniaus Universiteto ir Vilniaus Gedimino technikos universiteto teatrai. Pagrindiniai organizatoriai – režisieriai Rimantas Venckus ir Olegas Kesminas (VGTU teatras - studija "Palėpė").
Forumo pagalba plečiami kūrybiniai ryšiai, vykdoma edukacinė veikla: veikia kūrybinės dirbtuvės, organizuojamos diskusijos, kūrybinės akcijos ir kt. Forumui kasmet pagal aktualias temas parenkamas devizas. Nagrinėtos įvairios kultūros paveldo problemos, daugiatautės Vilniaus kultūros klausimai, Europos jaunimo skirtumai ir panašumai, studentiškai scenai rašančių autorių fenomenas, jaunos asmenybės ugdymas teatro priemonėmis ir kitos temos.
1941 m.
1941 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Sausis Vasaris Kovas Birželis Liepa Rugpjūtis Rugsėjis Gruodis
Trinidado ir Tobago herbas
thumb|right|250px Trinidado ir Tobago herbas buvo įteisintas 1962 m. specialaus komiteto, siekusio sukurti herbą reprezentuojantį Trinidado ir Tobago gyventojus.
Herbo viršuje yra palmės šakelė, paimta iš Tobago salos herbo prieš saloms susijungiant. Vainikas simbolizuoja Jungtinės Karalystės monarchiją, valdžiusią šalį iki nepriklausomybės. Viduryje esantis skydas nudažytas taip pat kaip ir šalies vėliava bei simbolizuoja tas pačias reikšmes. Trys laivai skydo centre yra Kristupo Kolumbo, atradusio Naująją Žemę, laivai Santa María, La Niña ir La Pinta. Du paukščiai skydo šonuose yra kolibriai. Trinidadas ir Tobagas dažnai vadinamas kolibrių šalimi – joje suskaičiuojama daugiau nei 16 šių paukščių rūšių. Du didesni paukščiau yra nacionaliniai šalies paukščiai: kairėje – Raudonasis ibis, dešinėje – Rudoji čačalaka. Kairėje apačioje pavaizduotos Triniti kalvos, nuo kurių K. Kolumbas vienai iš salų davė Trinidado pavadinimą. Dešinėje pusėje apačioje pavaizduota Tobago sala. Herbo apačioje įrašytas šalies šūkis: Kartu mes siekiame, kartu mes pasiekiame.
Balstogės Dievo Motinos parapija
Balstogės Dievo Motinos parapija  – parapija įkurta 1988 m. gegužės 10 dieną. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Balstogės Šrudmiešcės dekanatui. 1990–1996 m. pastatyta parapijos bažnyčia, architektas Andrzej Chwalibog.
Minas Tirith
Minas Tirith (Sindarin: ), iš pradžių vadintas Minas Anor – fantastinis miestas ir pilis J. R. R. Tolkino legendose apie Viduržemį. Jis buvo sutvirtintas ir pertvarkytas į Gondoro karalystės karinį miestą-sostinę Antrojo Amžiaus pabaigoje. Iš pradžių Minas Tirith buvo pastatytas, siekiant apsaugoti ankstesniąją sostinę, Osgilijatą, nuo karinių antpuolių iš vakarų, tačiau vėliau perėmė sostinės titulą iš Osgilijato, kai šis buvo sunaikintas karo metu.
thumb|left|[[Gendalfas, atvykstantis į Minas Tirith miestą.]] Dažnai Minas Tirith vadinamas Baltuoju Miestu (nors šio pavadinimo nėra knygose) ir Karalių miestu. Rohano gyventojai retkarčiais išversdavo šio miesto pavadinimą į savo kalbą – Mundburg. Žiedų valdovo veiksmo kulminacijoje šis miestas yra labai stipriai puolamas Mordoro karių ir įvyksta lemiamas mūšis.
Fukujaus prefektūra
Fukujaus prefektūra  – Japonijos prefektūra, įsikūrusi Čiūbu regione, Honšiū saloje. Sostinė – Fukujus.
Istorija
Fukujaus prefektūros vietoje seniau buvo Vakasos ir Ečidzeno žemės.
Geografija
thumb|250px|Fukujaus prefektūros žemėlapis Prefektūra turi ilgą pakrantę su Japonijos jūra, šiaurės rytuose ribojasi su Išikavos prefektūra, rytuose – su Gifu prefektūra, pietuose – su Šigos prefektūra, pietvakariuose – su Kioto prefektūra.
Miestai
Fukujo prefektūroje yra 10 miestų:
Miesteliai ir kaimai
Pateikiami miesteliai ir kaimai pagal apskritį:
Miestų ir kaimų susijungimai
Nuo 2004 m. įvykdyta 10 miestų ir kaimų sujungimų. Paskutinis įvykdytas 2006 m. kovo 20 d., kai Harujė, Maruoka, Mikunis ir Sakajus (visi – Sakajaus apskrities) buvo sujungti į naują Sakajaus miestą.
Gajus Kluilijus
Gajus Kluilijus – Alba Longos miesto Lacijuje (buvusio pietryčiuose nuo Romos) karalius, valdęs VII a. viduryje, tuo pačiu metu kaip ir Romos karalius Tulas Hostilijus.
Gajus Kluilijus žinomas ir kaip Kluilijaus griovio kūrėjas. Karo su Roma metu Alba Longos kariuomenė apsupo Romos miestą ir 4-5 mylių nuotoliu nuo Romos sienų iškasė didžiulį griovį. Tas griovys dar kelis šimtus metų buvo naudojamas karo reikalams.
Apsiausties metu Gajus Kluilijus mirė, tad jo kareiviai griovį pavadino Kluilijaus grioviu.
XAP formatas
XAP – failų formatas, skirtas dalintis ir instaliuoti programas, tarpines programas (middleware) į Windows Phone 7/8 operacines sistemas.
Taip pat tai failų formatas Silverlight programoms.
.xap failai, norint peržiūrėti jų turinį, gali būti pervadinti į .zip failus. Tai įmanoma todėl, kad .xap failai yra suglaudinti, naudojant „Zip“ glaudinimo technologiją.
Balinka
Balinka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Štabino valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į šiaurę nuo Štabino, 16 km į pietryčius nuo Augustavo ir 74 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra Balinkos geležinkelio stotelė.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Geležinkelis
Kaimas turi vienos platformos, vieno perono geležinkelio stotelę, per kurią eina Sokulkos-Suvalkų geležinkelio linija Nr. 40. Stotelė yra 54.242 šios linijos kilometre, nuo stotelės iki Augustavo geležinkelio stoties yra 13.323 km ir iki Jastšembnos geležinkelio stotelės 3.581 km.
Kupstinė
Kupstinė – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kašonių.
Balstogės Šv. Onos parapija
'''Balstogės Šv. Onos parapija'''  – parapija, įkurta 2003 m. liepos 26 dieną. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Balstogės Šrudmiešcės dekanatui. 2003 m. pastatyta parapijos bažnyčia, architektas Andrzej Nowakowski.
Laima Rimkevičiūtė-Dabrienė
Laima Dabrienė-Rimkevičiūtė (g. 1935 m. kovo 27 d. Laiškonių k., Pakruojo r.) – chorvedė ir muzikos mokytoja.
Biografija
1955–1996 m. Mosėdžio (Skuodo r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovė. Mišrųjį chorą parengė 1960, 1964, 1969 ir 1977 m. respublikinėms dainų šventėms, o jaunučių chorą 1987 m. respublikinei moksleivių dainų šventei. Vokaliniai ansambliai ir solistai būdavo paruošiami „Dainų dainelės" konkursams.
1955–1970 m. buvo Mosėdžio kultūros namų meno vadovė, daug metų dirbo su kultūros namų mišriuoju choru (50-60 dalyvių) ir vokaliniais ansambliais. Chorą parengė 1960, 1965, 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms; jis pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė zoniniuose ir respublikiniuose konkursuose, surengė daug koncertų Skuodo ir Žemaitijos rajonų miestuose bei miesteliuose, ne kartą dainavo ir Latvijoje. Vokaliniai ansambliai dalyvavo televizijos laidose ir „Sidabrinių balsų" konkursuose.
L. Dabrienė buvo ilgametė Mosėdžio miestelio muzikinio gyvenimo organizatorė, nuolatinė Skuodo rajono dainų švenčių dirigentė, dirigavo Telšių ir Tauragės rajonų dainų šventėse. Savo kvalifikaciją kėlė, dainuodama Respublikiniame muzikos mokytojų chore.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Paprastoji baltagalvė
Paprastoji baltagalvė (Leucanthemum vulgare), dažnai klaidingai vadinama ramune – astrinių (Asteraceae) šeimos, baltagalvių (Leucanthemum) genties augalas. Paplitęs Europoje ir Azijos vidutinių platumo klimato zonoje.
Aukštis 20-80 cm. Stiebo viršūnėje suformuoja žiedyną (graižą; iki 5 cm skersmens). Jį sudaro ~20 baltų žiedlapių skraistė ir geltonas žiedsostis centre, kuriame išsidėstę kuokeliai ir piestelės. Lapai tamsiai žali, retai išsidėstę ant stiebo. Paprastoji baltagalvė dažnas pievų, pakrūmių, miško proskynų augalas.
thumb|left|240px|Paprastosios baltagalvės [[graižas]]
Džersio vėliava
Iki 1981 m. oficialiai naudota Šventojo Patriko vėliava (raudonas kryžius baltame fone), kurios kraštinių santykis 3:5. 1979 m. liepos 12 d. Džersio parlamentas priėmė, 1980 m. gruodžio 10 d. Elžbieta II patvirtino, o nuo 1981 m. balandžio 1 d. buvo oficialiai įvesta nauja vėliava, atitinkanti senąją, tačiau su herbo ir karūnos atvaizdu.
Tramvajus
thumb|250px|Tramvajus Pesa Jazz [[Varšuva|Varšuvoje]] thumb|250px|Tramvajus [[Lisabona|Lisabonoje]]
Tramvajaus sąvoka
Žodis „tramvajus“ yra škotų ir Šiaurės Anglijos gyventojų vartotas žodis, apibūdinantis anglių kasyklose naudotą vagonėlį ir bėgius, kuriais jis riedėdavo; šis žodis greičiausiai kilęs iš Šiaurės jūros regiono neaiškios kilmės germaniško žodžio, reiškiančio „karučio arba rogių strypą ar ašį“, taip pat „karutį“ arba konteinerio korpusą.
Nors žodis „tramvajus“ paplito daugelyje kalbų, ši versija angliškai kalbančiose šalyse nėra visuotinai paplitusi, amerikiečiai jį vadina trolley, trolley car arba streetcar. Žodis streetcar pirmą kartą užregistruotas 1860 m. ir vartojamas Šiaurės Amerikoje kartu su žodžiu „troleibusas“, kuris, manoma, kilęs iš žodžio troller, reiškiančio „keturratį įrenginį, kurį išilgai kontaktinio tinklo tempia laidas, sujungiantis šį įrenginį su vagono viršumi ir per jį gaunantis elektros energiją“. Tramvajaus srovės imtuvas, kuris netrukus pakeitė šį įrenginį, tvirtinamas prie transporto priemonės viršaus. Imtuvo viršutiniame gale tvirtinama spyruoklė, kuri laiko kontaktinį ritinėlį tvirtai pritvirtintą prie kontaktinio tinklo. Anglų kalbos terminai „tramvajaus srovės imtuvas“ ir „kontaktinis ritinėlis“ kilę iš žodžio, reiškiančio minėtą keturratę priemonę.
Šiuolaikiniuose tramvajuose kontaktinis ritinėlis naudojamas mažai: tramvajuose yra metalinis antgalis su anglies įdėklu arba net apsieinama be pačios tramvajaus karties. Vietoj jos naudojamas pantografas. Kartais tramvajais vadinamos kitos transporto priemonės, nors tai ir nėra visiškai tikslu, pavyzdžiui, funikulieriai arba tramvajų sistema su izoliaciniu vamzdeliu, kurios maitinamos iš po žeme įtaisytų šaltinių.
Arkliais kinkyti tramvajai
thumb|200px|Arkliais kinkyti tramvajai [[Viena|Vienoje]] Pirmieji Šiaurės Amerikos tramvajai, vadinamieji „gatvių vagonai“ arba „arklių vagonai“, buvo sukurti Jungtinėse Valstijose sekant mieste kursuojančių diližanų ir omnibusų pavyzdžiu; jų nereikėjo iš anksto užsisakyti, nes jie vežiojo keleivius tam tikru reguliariu maršrutu. Pirmoji linija 1828 m. atidaryta Baltimorėje, Merilande, 1832 m. – Niujorko ir Harlemo geležinkelyje Niujorko mieste, o 1834 m. – Naujajame Orleane, Luizianoje. Iš pradžių bėgiai buvo iškilę virš gatvės lygio, dėl to kildavo avarijos, sudarė sunkumų pėstiesiems. 1852 m. Alphonse Loubat sukonstravo kitokio tipo bėgius: jie buvo įterpti giliau, su grioveliu arba su sija.
Pirmasis tramvajus Prancūzijoje pasirodė 1853 m. ruošiantis artėjančiai pasaulinei mugei. Šie tramvajai buvo „kinkomasis geležinkelis“, nes vagoną paprastai traukdavo du arkliai, kartais mulai. Retkarčiais, avariniais atvejais, buvo naudojami kiti gyvūnai ir net žmonės. Pritaikytas patobulinimas – metaliniai rateliai ant plieninių bėgių, mažino riedėjimo pasipriešinimą, leido gyvūnams traukti didesnį krovinį. Tačiau dėl gyvūnų kildavo nemažai problemų: jie galėjo dirbti tik tam tikrą valandų skaičių per dieną, jiems reikėjo pastogės, juos reikėjo prižiūrėti, šerti, kasdien jais rūpintis, be to, susidarydavo daug mėšlo, už kurio pašalinimą turėjo mokėti transporto kompanija. Kadangi arklys paprastai traukdavo vagoną apie 12 mylių per dieną ir dirbdavo 4 arba 5 valandas, dauguma kompanijų kiekvienam vagonui traukti arklidėse laikė 10 ir daugiau arklių. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje gyvulių traukiamus tramvajus pakeitė elektriniai tramvajai. 1917 m. Niujorko miestas uždarė paskutinį arkliais kinkytų tramvajų maršrutą. Paskutinis mulų traukiamas tramvajus JAV Arkanzaso valstijoje, Sulfur Rok mieste, buvo uždarytas 1926 m. Tačiau per Antrąjį pasaulinį karą kai kurie senieji arklių traukiami tramvajai vėl trumpam sugrįžo, nes reikėjo taupyti degalus. Mulais kinkytas maršrutas Selajoje, Meksikoje, veikė iki 1956 m. Arklių traukiami tramvajai dar vis naudojami Daglaso vietovėje, Meno saloje. Trumpas maršrutas taip pat veikia pagrindinėje „DisneyWorld“ gatvėje, Orlande, Floridoje. Vėliau tramvajai atsirado daugelyje Europos miestų: Londone, Berlyne, Paryžiuje ir kitur.
Gariniai tramvajai
thumb|200px|left|Garinis tramvajus Paryžiuje Pirmuosiuose mechaniniuose tramvajuose buvo įtaisyti garo varikliai. Buvo naudojami du garinių tramvajų tipai. Pirmasis ir populiariausias – su garvežiuku priekyje, važiuodavo traukdamas vieną ar kelis vagonus ir priminė nedidelį traukinį. Gariniai tramvajai veikė Kraistčerče (Naujoji Zelandija), Sidnėjuje (Australija) ir kituose mažesniuose Naujojo Pietų Velso (Australijos valstija) miestuose.
Kitas garinio tramvajaus tipas, – su varikliu tramvajaus korpuse. Žymiausia tokių tramvajų linija veikė Paryžiuje. Prancūzų sukurti gariniai tramvajai 1909–1939 m. taip pat veikė Rokhemptone, Australijos Kvinslando valstijoje. 1887–1901 m. Stokholme taip pat veikė garinis tramvajus. Pagrindinis tokio tipo tramvajaus trūkumas – mažai vietos varikliui, todėl jie buvo mažos galios.
Kiti energijos šaltiniai
Kai kuriose Jungtinės Karalystės dalyse tramvajams buvo naudojamos kitos energijos formos. Hastingso miesto tramvajus ir kai kurie kiti nedidelio dydžio tramvajai, pavyzdžiui, Stokholme (Švedija), naudojo benzinu varomus tramvajus, o „Lytham St. Annes“ – dujomis varomus tramvajus. Paryžiuje sėkmingai veikė suspaustu oru varomi tramvajai.
Elektriniai tramvajai
thumb|300px|Restauruotas [[1921 m. Toronto elektrinis tramvajus]] Tramvajai buvo greitesni ir patogesni už omnibusus, tačiau jų išlaikymas buvo brangus, nes juos traukė arkliai. 1873 m., pasitelkus garo energiją, buvo sukurtos mechaninės pavaros, vėliau, po 1881 m. – naudojant elektros energiją – elektrinės pavaros, kurias „Siemens AG“ pristatė tarptautinėje elektros energijos parodoje Paryžiuje.
Išsprendus elektros energijos gamybos ir perdavimo problemas elektrinės pavaros pradėtos naudoti vis dažniau.
Pirmą elektrinio tramvajaus prototipą sukūrė rusų inžinierius Fiodoras Pirockis. Jis modifikavo arklių traukiamą tramvajų panaudodamas elektros energiją. 1880 m. jo išradimas buvo išbandytas Sankt Peterburge, Rusijoje.
Valiūnas
Valiūnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Tramvajus
Elektriniai tramvajai
Pirmoji pasaulyje elektrinio tramvajaus linija 1881 m. buvo nutiesta Lichterfeldėje, netoli Berlyno. Ją nutiesė vokiečių išradėjas Werner von Siemens, o įmonė iki šiol vadinasi jo vardu.
Valiūnas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Valiūnienė (ištekėjusi moteris) ir Valiūnaitė (mergautinė pavardė).
Tramvajus
Elektriniai tramvajai
Daugiafunkciniai eksperimentiniai elektriniai tramvajai buvo demonstruojami 1884 m. parodoje „Pasaulinis medvilnės šimtmetis“, vykusioje Naujajame Orleane, Luizianoje, tačiau jie dar buvo nepakankamai tobuli, kad pakeistų E. Lamo variklius, tuo metu variusius tramvajų šiame mieste.
Valiūnas
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Apeliavimas į jausmus
Apeliavimas į jausmus – argumentacijos klaidų grupė, kada argumentais bandoma sukelti tam tikrus jausmus, padėsiančius įtikinti oponentą ar klausytojus, ypač jei trūksta kitų argumentų. Tai labiau klaida jei bandomi sukelti jausmai anaiptol nepadeda suprasti situacijos: apie vaikus ar kokius pabėgelius galima pasakyti jog jie kenčia jei taip yra.
Tramvajus
Elektriniai tramvajai
Elektriniai tramvajai taip vadinami dėl to, kad tramvajaus srovės imtuvais  buvo tiekiama elektra iš neuždengtos elektros oro linijos), pirmiausiai buvo sėkmingai išbandyti 1888 m. Ričmonde, Virdžinijoje. Įrenginį pademonstravo Frank J. Sprague. Elektriniai tramvajai komerciniams tikslams buvo išbandyti ir anksčiau. Be minėtų atvejų (1881 m. paleistos tramvajaus linijos Lichterfeldėje netoli Berlyno, Vokietijoje, ir Fiodoro Pirockio išradimo išbandymo 1880 m. Sankt Peterburge, Rusijoje), dar vieną elektrinį tramvajų 1883 m. Toronte išbandė John Joseph Wright, garsaus kalnakasybos verslo savininko Whitaker Wright brolis. Šie ankstyvi bandymai buvo komplikuoti ir nepatikimi. Pavyzdžiui, Werner von Siemens linijai nuolatinė elektros srovė buvo tiekiama vienu bėgiu, o atgalinė – kitu. Werner von Siemens vėliau sukūrė savo srovės surinkimo būdą, šį kartą iš elektros oro linijos, vadinamos lankiniu rinktuvu. Sumontavus šį įtaisą, Werner von Siemens tramvajai prilygo ir net tapo geresni negu minėti Frank J. Sprague tramvajai. Pirmoji elektrinio tramvajaus linija, jungianti dvi vietoves – St. Catharines ir Thorold Ontaryje, buvo įkurta 1887 m. ir tuo metu laikyta gana sėkminga. Nors ši linija, būdama pirmoji visiškai funkcionali elektrinio tramvajaus linija, buvo gana universali, jai vis dėlto prireikdavo arklių, kylant į statų Niagaros šlaitą ir per du žiemos mėnesius, kai vandens įrenginys negamindavo elektros. Ši originali linija veikė iki 1950-ųjų.
Apeliavimas į jausmus
Vienoks ar kitoks apeliavimas į jausmus visada naudojamas religiniuose, politiniuose ar pseudomoksliniuose debatuose ir paskaitose, rinkimų kampanijose, reklamoje ir panašiose srityse.
Susijusios klaidos
Kai kurios kitos argumentacijos klaidos taip pat iš dalies paremtos emocijomis.
Tramvajus
Elektriniai tramvajai
Dvi retos, tačiau reikšmingos alternatyvos buvo srovės rinkimas izoliaciniu vamzdeliu, kuris buvo plačiai naudojamas Londone, Vašingtone ir Niujorke, ir paviršinio kontakto srovės rinkimo būdas, naudojamas Wolverhampton’e („Lorain“ sistema) bei Hastings’e („Dolter Stud“ sistema), Jungtinėje Karalystėje.
1880-aisiais ir 1890-aisiais buvo mėginta naudoti akumuliatorius, esančius tramvajuje ir tiekiančius elektros energiją, tačiau Bendigo, Adelaidėje, Australijoje, atlikti bandymai, buvo nesėkmingi.
Dar viena ankstyvoji tramvajų sistema veikė nuo 1886 m. iki 1930 m. Apltone, Viskonsine. Šiai sistemai elektros energiją tiekė pirmoji pasaulyje hidrolelektrinė, pradėjusi veikti 1882 m. rugsėjo 30 d. ir vadinama „Appletono Edisono elektros kompanija“.
Tramvajų laikinas pasitraukimas po Antrojo pasaulinio karo
Asmeninių transporto priemonių ir autobusų atsiradimas lėmė, kad 1950-ųjų pabaigoje tramvajai išnyko iš daugelio vakarų šalių ir Azijos miestų. Dėl nuolat vykstančio techninio autobusų tobulinimo jie tapo patikimesni ir rimti tramvajų konkurentai, ypač dėl didelių išlaidų tramvajų infrastruktūrai.
Vyriausybė iš esmės investavo vien į autobusų tinklus. Kelių ir greitkelių infrastruktūra automobiliams buvo laikoma progreso ženklu. Prioritetą keliams teikė ir Prancūzijos prezidentas Georges Pompidou, 1971 m. teigęs, kad „miestas privalo prisitaikyti prie automobilio“.
Tramvajų tinklai nebuvo prižiūrimi ar modernizuojami, taip diskredituojamas jų įvaizdis. Senosios linijos buvo laikomos atgyvenusiomis, keičiamos autobusais.
Tramvajaus tinklai beveik visiškai išnyko Šiaurės Amerikoje, Brazilijoje, Prancūzijoje, Didžiojoje Britanijoje, Indijoje ir visiškai išnyko Airijoje, Turkijoje, Ispanijoje bei Pietų Afrikoje. Antra vertus, jie buvo išlaikyti ir modernizuoti daugelyje komunistinio bloko šalių, taip pat Šveicarijoje, Vokietijoje, Austrijoje, Italijoje, Belgijoje, Nyderlanduose, Skandinavijoje ir Japonijoje. Dauguma Australijos tramvajaus linijų išnyko iki 1973 m., išskyrus plačią Melburno sistemą, ir „the Glenelg line“ liniją Adelaidėje. Daug turistinių tramvajaus linijų kursuoja Australazijos regione (Australija, Naujoji Zelandija, Papua Naujoji Gvinėja ir daugybė mažų salų (dauguma jų priklauso Indonezijai), įskaitant Bendigo ir Ballarat.
Tramvajaus sugrįžimas
thumb|300px|San Diego tramvajus Prioritetas nuosavoms transporto priemonėms, ypač automobiliui, pablogino gyvenimo kokybę, ypač didžiuosiuose miestuose, kuriuose smogas, transporto spūstys, nepageidaujamas triukšmas ir automobilių statymas sukelia daug problemų. Pripažindami tai, kai kurie valdžios atstovai nusprendė peržiūrėti savo transporto politiką. Autobusai – ribota transporto priemonė, kuria pervežama mažai keleivių; autobusų eismas neretai trukdo automobilių transportui, be to, autobusai gana lėti greičio ir komerciniu požiūriu. Greitojo keleivių pervežimo priemonėms būtinos stambios investicijos ir nuolat saugomos požeminės erdvės. Greitojo transporto investicijos daugiausiai buvo skirtos metro statyboms, kurių kai kuriuose miestuose buvo neįmanoma atlikti (dėl požeminių vandens išteklių, archeologinių radinių ir t. t.). Metro statyba nebuvo universali panacėja.
Vėl išryškėjo tramvajaus pranašumai. 1970-ųjų pabaigoje kai kurios šalys išstudijavo tramvajaus statybos galimybes ir jas įgyvendino. Prancūzijoje Nanto ir Grenoblio miestai tapo modernaus tramvajaus lyderiais. Naujos modernių tramvajų linijos įgyvendintos šiuose miestuose 1985 m. ir 1988 m. Strasbūre 1994 m. įrengta tramvajaus sistema, kuriai naujoviškus, specialiai šiam miestui skirtus tramvajus įdiegė britai, pakeitę archajišką visuomenės požiūrį į šią susisiekimo priemonę.
Pasikeitusį visuomenės požiūrį gerai iliustruoja Miuncheno miestas, prieš 1972 m. vasaros olimpines žaidynes pradėjęs keisti tramvajų tinklą metro linija. 1990-aisiais, pabaigus metro tinklą, pradėta ardyti tramvajaus linija (kuri buvo pasenusi ir atgyvenusi), tačiau šį sumanymą priešiškai sutiko gyventojai, kuriems patiko pagerėjęs susisiekimas dėl mišraus transporto tinklo – metro linijų trasa gerokai skyrėsi nuo tramvajaus trasų. Nupirkus naujus riedmenis ir modernizavus sistemą, 2003 m. atidaryta nauja tramvajaus linija.
Melburne, Australijoje, jau ir taip platus tramvajų tinklas dar labiau plečiamas. 2004 m. „Mount Albert“ linija keliais kilometrais pratęsta iki Boks Hilo, o 2005 m. „Burwood East“ linija keliais kilometrais pratęsta iki Pietų Vermonto.
Techninė raida
Šiuolaikiniai tramvajai paprastai naudoja elektros linijas, iš kurių elektros srovė tiekiama per pantografą, lankinį rinktuvą (naudojamas rečiau) arba dabar itin retai naudojamą tramvajaus strypą (lankinis rinktuvas dažniau sutinkamas ir naudojamas daugumoje naujausio dizaino tramvajų). Pirmasis elektrinis gatvės geležinkelis įrengtas Skrentone, Pensilvanijoje, tačiau pirma didelės apimties elektrinė gatvių geležinkelio sistema buvo įgyvendinta Ričmonde, Virdžinijoje 1888 m. sausį. Iki 1890 m. atidaryta ar suprojektuota daugiau negu 100 tokių sistemų.
Yra ir kitokių tramvajų aprūpinimo energija būdų, kartais labiau priimtinų dėl estetinių priežasčių, kadangi jiems nereikia srovės imtuvų ar oro linijų. Senosios tramvajų sistemos Londone, Manhetene (Niujorke) bei Vašingtone naudoja „gyvuosius“ bėgius, kaip ir elektrifikuoti geležinkeliai su trečiuoju bėgiu, tik čia srovė tiekiama izoliuotais vamzdeliais, įrengtais po kelio danga, per srovės kontaktą. Tai yra srovės rinkimas izoliaciniu vamzdeliu. Paskutinė tokia linija buvo uždaryta Vašingtone 1962 m. Šiandien tokia sistema komerciniais tikslais nenaudojama. Neseniai sukurtas naujas senosios kaiščių (angl. stud) sistemos variantas, kurio dėka galima miesto gatvėse įrengti saugų trečiąjį bėgį, kuris vadinamas paviršiniu srovės surinkimu arba paviršinio lygio energijos tiekimu; pagrindinis tokio naujo tramvajaus pavyzdys yra Bordò mieste, Prancūzijoje.
Siaurose gatvėse dviejų bėgių tramvajaus linijos kartais siaurinamos iki vieno bėgio arba, siekiant išvengti perjungiklių, bėgiai supinami (pvz., Leidsestraat gatvėje Amsterdame – trijose trumpose atkarpose). Toks būdas vadinamas supintuoju arba pirštininiais bėgiais. Paprastai tramvajai buvo su aukštomis grindimis, todėl įlipant keleiviams tekdavo lipti kelis laiptelius, tačiau nuo 1990-ųjų šį dizainą pakeitė žemagrindžiai tramvajai arba, kartais, tramvajai aukštomis grindimis, tačiau į juos įlipti taip pat lengva, nes įrengiamos aukštos platformos, kaip Mančesterio „Metrolink“ ir kai kuriose Kelno linijose. Į tokius tramvajus gali lengviau įlipti invalido vežimėlyje sėdintys asmenys arba asmenys su vaikiškais vežimėliais. Kai kuriose šalyse nuo 1990-ųjų tai yra privalomas reikalavimas, pvz., Jos didenybės geležinkeliuose Britanijoje, Jungtinėje Karalystėje ir kitose Sandraugos šalyse priėmus „Neįgaliųjų nediskriminavimo aktą“.
Vakarų Europa
Europoje, ypač Vokietijoje, Suomijoje, Austrijoje, Šveicarijoje, Nyderlanduose, Švedijoje ir Belgijoje yra platus tramvajų tinklas. Kai kurie šių tinklų yra atnaujinti, atitinka lengvajam geležinkeliui keliamus reikalavimus ir todėl pavadinti miesto geležinkeliu (pvz., Vokietijoje ar „Pre – metros“ Belgijoje).
Centrinė ir Rytų Europa
Pramoninis miesto tramvajaus linijų naudojimas buvo paplitęs, tačiau po 1960-ųjų beveik išnyko. Tramvajai buvo keičiami autobusais, praplečiami keliai. Būna ir išimčių, – pvz., Varšuva Lenkijoje, kur paskutinė troleibuso linija uždaryta 1995 m. dėl aukštų eksploatacijos kaštų; ji pakeista tramvajumi, kuris pasirodė esąs efektyvesnis. Savo pagamintais tramvajais garsėjo Čekijos „ČKD Tatra“ ir Vengrijos „Ganz“ fabrikai.
Azija
Pchenjane, Šiaurės Korėjoje, yra platus tramvajų tinklas, atidarytas 1991 metais. Jo ilgis 50 km, tramvajai – daugiausia pagaminti Čekijoje, – „ČKD/Tatra“, kiti atvežti iš Ciuricho.
Australazija
thumb|250px|Klojami tramvajų bėgiai [[Frimantlas|Frimantle, Vakarų Australijoje, 1905 m.]] Australazijoje tramvajai plačiai naudojami tik Melburne, mažiau – Adelaidėje, o visuose kituose miestuose jų tinklas buvo išmontuotas iki 1970-ųjų. Po kurio laiko miesto centre buvo atidaryta nauja turistinė tramvajaus trasa.
Išsiskiriantis Australazijos tramvajų bruožas – pažeminta centrinė dalis tarp ratų. Taip, sumažinus laiptelių skaičių, lengviau įlipti keleiviams. Manoma, kad toks dizainas Kristčerč mieste naudotas pirmaisiais XX a. dešimtmečiais. Tokio tipo tramvajai paprastai buvo vadinami tramvajais su nuleista centrine dalimi (angl. drop – centres).
Australijos tramvajų sistemos: Kiti miestai, kuriuose buvo įrengtas tramvajus, yra Bendigo ir Ballarat. Tasmanijoje Launceston mieste veikia mažai kam žinomas tramvajų muziejus.
Pagrindinės Naujosios Zelandijos tramvajų sistemos: Iš kitų Naujosios Zelandijos miestų senąsias linijas ir muziejus turi Oklendas ir Christchurch
Afrika
Egiptas
Egipte, Kaire ir Aleksandrijoje yra istorinės, dar veikiančios tramvajų sistemos. Moderni tramvajų sistema įrengta Tunise.
Aleksandrijoje veikia miesto tramvajaus tinklas ir greitoji tramvajaus linija, aptarnaujanti rytinius priemiesčius. Miesto tinklo tramvajus yra geltonos spalvos. Dalis naudotų vagonų įsigyta Kopenhagoje, jie važinėja miesto gatvėmis. Greitasis tramvajus – trys mėlyni vagonai, įskaitant ir dviaukščius, kursuoja daugiausia jam priklausančia trasa. Kai kurie tramvajai naudojami abiejose linijose.
Viešasis Pietų Afrikos transportas įkurtas 1801 m. gegužės mėn. Keiptauno mieste paskelbus apie kassavaitinį maršrutą iš Keiptauno į Saimonstauną. Apie 1838 m. Keiptaune pasirodė pirmasis arkliais kinkytas omnibusas, sukurtas pagal George Shilbeer omnibuso pavyzdį. 1862 m. rugsėjo mėn. sukurta Keiptauno ir Žaliojo kyšulio tramvajų kompanija, pradėjusi veiklą 1863 m. balandžio 1 d. Buvo naudojami vieno ir dviejų aukštų arklių traukiami tramvajai. 1896 m. baigta statyti Keiptauno Toll Gate Cape Town elektrinė, kuriai du kaminus pateikė kompanija „Milliken Brothers“ iš Niujorko. Pastačius elektrinę, senosios arklidės buvo perstatytos. Iš pradžių Keiptauno elektrinių tramvajų sistemą sudarė dešimt Filadelfijoje, JAV, pagamintų vagonų. 1896 m. rugpjūčio 6 d. ledi Sivewright, sero James Sivewright žmona, atidarė naują sistemą. 1897 m. Keiptauno keliais kursavo 32 elektriniai tramvajai, gabenę miesto ir priemiesčių gyventojus trasa, kurios ilgis viršijo 23 mylias. Nauja „Toll Gate“ jėgainė nebeatitiko reikalavimų, todėl reikėjo ją didinti.
Tramvajų sistema egzistavo ir Johanesburge (kuriame 1890 m. atidarytas priemiestinis geležinkelis į Boksburgą, dar kitaip vadinamas „Rand“ tramvajumi), Pretorijoje ir Durbane.
Arklinio tramvajaus Lietuvoje istorija
Lietuvoje XIX amžiaus pabaigoje ilgą laiką keleivius vežė arklių traukiami vežimai. Žmonių susisiekimui ir prekių gabenimui buvo naudojami stiprūs dvikinkiai vežimai, brikai, arba paprasti vienkinkiai valstiečių vežimai. Turtingesnieji važinėjo karietomis arba jodinėjo arkliais. Gausėjant gyventojų, Vilniuje ir Kaune pasirodė keturių arklių traukiami diližanai. 1893 m. Vilniuje baigtas tiesti 10 km arklinis tramvajus – „konkė“. Iš pradžių veikė 3 maršrutai: iš miesto centro į geležinkelio stotį, Užupio ir Antakalnio priemiesčius. „Konkė“ pamažu nukonkuravo omnibusus ir diližanus – išstūmė juos į miesto pakraščius. 1909 m. Vilniuje „konke“ pasinaudojo 2,6 mln. keleivių, – vienas vidutiniškai 14 kartų per metus. XIX a. pabaigoje pasirodė pirmieji dviračiai, tačiau pagrindinėmis gatvėmis jais važinėti buvo uždrausta. 1905 m. Vilniuje pradėjo važinėti keli lengvieji automobiliai, atidarytas autobusų maršrutas „Gedimino aikštė–Verkiai“. Pirmojo pasaulinio karo išvakarėse Vilniuje užregistruota tik keliolika automobilių ir 1154 vežikai.
Kaune arklių tramvajus nutiestas 1892 m. Kaune veikė viena linija nuo geležinkelio stoties iki miesto rotušės. 1905 m. pervežta 1,6 mln. keleivių. Klaipėdoje, statant elektrinę, XX a. pradžioje įrengtas elektrinis tramvajus. Jis jungė uostą ir geležinkelio stotį su centru bei atskirais priemiesčiais. Taip pat elektrinio tramvajaus linija 1914 m. buvo nutiesta iš Tilžės iki Mikytų kaimo per Panemunę. Pastaroji tuo metu buvo Tilžės priemiestis dešiniajame Nemuno krante. Palangoje buvo nutiestas arklinis geležinkelis iki Nemirsetos. Juo buvo gabenami kroviniai bei poilsiautojai.
Arklinis tramvajus – „konkė“
1886 m. pradžioje buvo pasiūlyta įrengti keturias arklinio tramvajaus linijas: 1-oji keleivius nuo Žaliojo tilto Vilniaus, Gubernatorių (dab. Klaipėdos) ir Pylimo gatvėmis turėjo vežti į Geležinkelio stotį. 2-ji linija nuo Geležinkelio stoties Aušros Vartų, Subačiaus, Didžiąja ir Pilies gatvėmis, pro Katedrą, Gedimino prospektu turėjo važiuoti iki Žaliojo tilto. 3-ioji nuo Pylimo gatvės, Trakų, Dominikonų ir Šv. Jono gatvėmis važiuoti iki Pilies gatvės ir ties Katedra pasukusi į Aleksandro prospektą (Maironio g.) važiuoti iki Užupio tilto. 4-oji nuo Katedros keleivius turėjo vežti iki Karinės ligoninės Antakalnyje.
Arklinio tramvajaus koncesijos sutartyje buvo nurodyta, kad vagonus gali traukti arkliai, jie gali judėti garo, elektros, ar kitokių mechaninių variklių varomi, kuriuos verslininkas reikalui esant įrengs. Tramvajus turėjo veikti nuo 7 val. ryte iki 10 val. vakare. Numatyta, kad vagonai važiuos 12 varstų (apie 13 km) per valandą greičiu.
Vilniaus arklinio tramvajaus – konkės statybai vadovavo patyręs šios bendrovės inžinierius Moisiejus Lazarevičius Liachovskis, prieš tai arklinius tramvajus įrengęs Daugpilyje, Minske, Tūloje, Voroneže ir kitose vietose. Dėl per mažo gatvės pločio maršrutą iš Žaliojo tilto į Geležinkelio stotį buvo nutarta nukreipti Jogailos ir Pylimo gatvėmis. Tik po septynerių metų nuo pirminio pasiūlymo, 1893 m. birželio 3 d., pirmoji arklinio tramvajus – „konkės“ linija baigta tiesti ir iškilmingai atidaryta (pirmoji „konkės“ linija – „Žaliasis tiltas–Geležinkelio stotis“). Tų pat metų birželio pabaigoje pradėjo veikti antroji arklinio tramvajaus linija – „Užupio tiltas–Lukiškių aikštė“, liepą – trečioji linija – „Katedros aikštė–Antakalnis“. Kasdien trimis maršrutais kursuodavo vidutiniškai 28 vagonai. Vagonams traukti bendrovė turėjo 122 arklius. Tramvajų aptarnaudavo daugiau kaip 150 darbininkų.
Po karo Tramvajų atgaivinti ėmėsi vilnietis inžinierius Pigutkovskis. Jis keliuose vagonuose įrengė senus motorus. Taip patobulintas tramvajus, inžinieriaus garbei pavadintas „pigutka", vėl ėmė kursuoti miesto gatvėmis. Ekspertų nuomone, suremontavus pabėgius ir bėgius, kelionė iš Katedros aikštės iki Paspieškos turėtų trukti ne ilgiau kaip 10 minučių. Reguliarus eismas prasidėjo 1924 m. liepos 25 d. Tačiau seni varikliai nuolat gedo, vagonai susidėvėjo, o naujų įsigijimu niekas nepasirūpino. Be to, konkurenciją sudarė modernesnė transporto priemonė – autobusai.
Elektrinis tramvajus
thumb|250px|Klaipėdos siaurojo [[geležinkelio stotis]]
Dar XIX a. pabaigoje paaiškėjo, kad Vilnius smarkiai pavėlavo – tuo metu jau bene 15-oje Rusijos imperijos miestų važinėjo elektra varomi tramvajai. Miesto valdyba, ruošdamasi išpirkti arklinį tramvajų, 1899 m. su Belgijos ir Rusijos firmomis pradėjo derybas dėl elektrinio tramvajaus įrengimo Vilniuje. Buvo siūlomos net aštuonios, miesto centrą su jo priemiesčiais jungiančios, elektrinio tramvajaus linijos. Gatvėms praplatinti planuota įsigyti ir nugriauti du namus Arklių gatvėje, išpirkti dalį sklypų Jogailos gatvėje, nupirkti ir nugriauti net 17 puikiai įrengtų, puošnių namų Pilies gatvėje. Iki 1913 m. dauguma sklypų buvo išpirkti. Nepaisant pastangų, elektrinio tramvajaus iki Pirmojo pasaulinio karo Vilniuje įvesti nepavyko.
2012 m. gruodžio 19 d. Vilniaus tarybos posėdyje nuspręsta mieste įvesti tramvajų.
Aldona Kupstaitė-Vancevičienė
Aldona Kupstaitė-Vancevičienė (1925 m. rugpjūčio 12 d. Vederuose, Ukmergės raj. – 1995 m. kovo 25 d. Vilniuje) – lietuvių teatro aktorė.
Biografija
1952 m. baigusi Visasąjunginį teatro meno institutą Maskvoje (ГИТИС), pradėjo dirbti Kauno dramos teatre. Nuo 1967 m. buvo LTSR valstybinio akademinio dramos teatro aktorė.
Pagrindiniai A.Kupstaitės vaidmenys buvo Nomeda J. Grušo dramoje „Herkus Mantas“, Ramunė J. Marcinkevičiaus „Mindauge“, Amelija F. G. Lorkos „Bernardos Albos namuose“, Perepelycina F. Dostojevskio „Stepančikovo dvare“, Gina H. Ibseno „Laukinėje antyje“, Olga M. Gorkio „Vasarotojuose“, Misis Peidž V. Šekspyro „Vindzoro šmaikštuolėse“ ir kt.
1985 m. jai suteiktas LTSR nusipelniusios artistės garbės vardas.
Tėvas – aktorius Aleksandras Kupstas, sesuo – aktorė Lidija Kupstaitė, vyras – režisierius Henrikas Vancevičius.
Marija Juozapaitytė
Marija Juozapaitytė-Kelbauskienė (1912 m. kovo 27 d. Sankt Peterburgas – 1992 m. vasario 22 d. Vilnius) – Lietuvos baleto artistė, pedagogė.
Biografija
Vyras Bronius Kelbauskas. 1925–1929 m. lankė O. Dubeneckienės baleto studiją Kaune. 1934 m. tobulinosi M. Kšesinskajos baleto studijoje Paryžiuje. Nuo 1929 m. šoko Valstybės teatre. 1935–1939 m. jo baleto studijoje dėstė klasikinį šokį. 1944–1959 m. Lietuvos operos ir baleto teatro baleto solistė.
Dažniausiai kūrė lyriškus romantinius vaidmenis, jiems būdinga ištobulintos pozos, meistriška technika. Gastroliavo 1934 m. Taline, 1937 m. Rygoje ir Liepojoje, su lietuvių baleto trupe 1935 m. – Monte Karle ir Londone.
Mokiniai: Ramutė Janavičiūtė-Kantoravičienė,
Kazimieras Pakalniškis
Kazimieras Pakalniškis – Dėdė Atanazas (1866 m. vasario 22 d., senuoju stiliumi vasario 10 d. Gedgaudžiuose, Salantų valsčius – 1933 m. liepos 1 d. Raudėnuose, Šiaulių apskritis. Palaidotas Raudėnų kapinėse.) – Lietuvos kunigas, publicistas, rašytojas, redaktorius, blaivybės propaguotojas.
Biografija
Mokėsi Mosėdžio pradžios mokykloje ir Liepojos gimnazijoje. 1885 m. įstojo į Petrapilio kunigų seminariją, bet po metų perėjo ir 1889 m. baigė Kauno kunigų seminariją.
Nuo 1890 m. – vikaras Mosėdyje, nuo 1893 m. – Akmenėje, nuo 1898 m. - Teneniuose, nuo 1899 m. – Žvingių klebonas. 1916 m. perkeltas į Raudėnus, dėstė tikybą Raudėnų mokykloje, nuo 1927 m. – Telšių vyskupijos garbės kanauninkas. 1933 m. jam paskirta valstybinė pensija.
Nuorodos
[http://salantiskis.lt/component/content/article/78-straipsniai/127-rasytojas-kun-kazimieras-pakalniskis-dede-antanazas/ Paulius Vaniuchinas. Rašytojas kun. Kazimieras Pakalniškis – Dėdė Antanazas: salantiškis.lt]
[http://www.pajurionaujienos.com/?act=exp&sid=17191 Irena Šeškevičienė. Statys paminklą Salantų krašto šviesuoliui: pajurionaujienos.com]
[http://pajurionaujienos.lt/?sid=17430&act=exp Irena Šeškevičienė. Įamžimo Salantų krašto šviesuolio atminimą: pajurionaujienos.com]
Vilkyškių herbas
Vilkyškių herbas – vienas Vilkyškių miestelio ir seniūnijos (Pagėgių savivaldybė) heraldinių atributų.
Aprašas
Žaliame skyde auksinis vežimas su skrynia, ant kurios guli trys knygos. Knygos ir skrynia prie vežimo priveržtos auksine virve, einančia nuo žiedo vežimo priekyje iki žiedo vežimo gale. Virš vežimo – trys sidabrinės aštuoniakampės žvaigždės.
Simbolikoje vežimas siejamas su saulės kelione, saulės skleidžiama šiluma. Aštuoniakampė žvaigždė simbolizuoja atgimimą, džiaugsmą, žinias. Žalia spalva – gamtos grožis, džiaugsmas, sveikata.
Istorija
Herbas patvirtintas 2006 m. gegužės 16 d. Prezidento dekretu Nr. 613. Herbo etaloną sukūrė Rolandas Rimkūnas.
Polimiai
Polimiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į šiaurę nuo Narevkos, apie 24 km į šiaurės rytus nuo Hainuvkos ir apie 48 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Aukštieji karininkų kursai
Aukštieji karininkų kursai, Aukštieji karininkų didžiojo Lietuvos kunigaikščio Vytauto kursai (nuo 1923 m.), Vytauto Didžiojo karininkų kursai (nuo 1932 m.) – Lietuvos aukštesnioji, nuo 1932 m. aukštoji karo mokykla, rengusi vadovaujančius Lietuvos kariuomenės specialistus.
Adelė Čypienė-Kučytė
Adelė Čypienė-Kučytė (g. 1938 m. lapkričio 20 d. Kalnelių k., Panevėžio r.) – muzikos mokytoja ir chorvedė.
Aukštieji karininkų kursai
Istorija
Nuo 1923 m. gruodžio 24 d. Aukštieji karininkų kursai kartu su Karo mokykla persikėlė į Aukštosios Panemunės kareivinių pietvakarių dalį, kur veikė iki 1940 m. rugsėjo mėn. vidurio.
1923 m. įsteigti artilerijos, fizinio lavinimo skyriai. 1927 m., kai prie kursų buvo prijungti Aukštieji karo technikos kursai ir Aviacijos kursai, Aukštieji karininkų kursai užėmė tarpinę padėtį tarp aukštesniosios ir aukštosios mokyklos. Į kursus buvo priimami karininkai, baigę aukštesniąją mokyklą. Mokslas trukdavo 2 m. Nuo 1928 m. Aukštieji karininkų kursai neberengė bendrojo skyriaus laidų. 1932 m. kursuose įsteigus Generalinio štabo skyrių Aukštieji karininkų kursai peraugo į Aukštąją karo mokyklą. Kursus baigė apie 500 karininkų.
Adelė Čypienė-Kučytė
Biografija
1957 – 1961 m. Utenos kultūros namų meno vadovė, vadovavo mišriajam chorui ir vokaliniams ansambliams. 1958 m. suorganizavo dainų ir šokių liaudies ansamblį, buvo šio kolektyvo choro vadovė. Ansamblis daug koncertavo Utenos ir gretimuose rajonuose, taip pat Latvijoje, Estijoje, dalyvavo dainų šventėse ir festivaliuose, įvairiuose konkursuose pelnė prizinių vietų.
1958 – 1962 m. Utenos vaikų namų choro vadovė. 1959 m. vaikų namų meno kolektyvų konkurse pelnė pirmąją vietą, dalyvavo 1960 m. respublikinėje dainų šventėje. 1960 – 1966 m. Utenos 2-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytoja, jaunučių, jaunių ir vyresniųjų klasių merginų chorų bei ansamblių vadovė. Merginų chorą ir skudučių ansamblį paruošė 1964 m. I respublikinei moksleivių dainų šventei. Su moksleiviais koncertų surengė savo rajone, koncertavo ir Latvijoje. 1971 – 1990 m. Utenos vaikų muzikos mokyklos chorų vadovė, vėliau mokytoja. Jaunių chorą parengė 1975 m., 1977 m., 1980 m. ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms bei 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei. 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurse jaunių choras pelnė geriausio kolektyvo vardą. 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei parengė jaunučių chorą. Muzikos mokykloje subūrė moterų vokalinį ansamblį, kuris 1977 m. televizijos surengtame liaudies dainų konkurse laimėjo laureato vardą. Žymių laimėjimų pasiekė ir kaip fortepijono mokytoja – jos išmokyti jaunieji pianistai yra dviejųB. Dvariono pianistų konkursų laureatai. Nemažas būrys jos auklėtinių jau tapo muzikais profesionalais.
1979 – 1987 m. vadovavo Utenos mechaninės remonto gamyklos vokaliniams ansambliams, kurie įvairiuose konkursuose irgi pelnė pirmųjų bei kitų prizinių vietų. Su S. Bertasiene vyrų vokalinį ansamblį parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei. 1987 – 1990 m. vadovavo Utenos kultūros namų moterų chorui, kuris 1988 m. moterų chorų šventėje „Aš atdarysiu dainų skrynelę" Kretingoje pelnė prizą. Choras dalyvavo 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje Vilniuje, koncertavo Latvijoje.
A. Cypienė atliko didelį visuomeninį darbą. 1972 – 1990 m. buvo Utenos rajono mokyklinių chorų konsultantė, meno mėgėjų apžiūrų ir dainų švenčių organizatorė, dirigentė ir vyr. dirigentė. Pasižymėjo kaip chorų, vokalinių ansamblių ir solistų akompaniatorė. 1970 m. ji apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
1204 m.
1204 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Baltagalvė
Baltagalvė (Leucanthemum) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Baltagalvės dažnai yra maišomos su kita astrinių šeimos augalų gentimi – ramunėmis.
Pabartoniai
Pabartoniai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, Neries dešiniajame krante (31 km nuo žiočių), prie kelio ir Želmenos žiočių. Artimiausi kaimai – Mardošiškiai, Šabūniškiai, Kurmagala (Jonavos link prieš Neries srovę). Įsteigtas Pabartonių geomorfologinis draustinis (dab. Kulvos geomorfologinis draustinis). Ties Pabartoniais upėje būta rėvos.
Greta Želmenos upelio yra Pabartonių akmens amžiaus gyvenvietė. Vietovė gyvenama seniai – rasta nuo akmens amžiaus dirbinių (titnago), iki bronzinių dirbinių, monetų.
Benedikta Andriušytė-Dailydienė
Benedikta Andriušytė-Dailydienė (g. 1927 m. liepos 21 d. Juragiuose, Kauno rajonas) – Lietuvos muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
Baigusi Kauno 5-ąją vidurinę mokyklą, 1947–1951 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. Albinas Čeičys), choro studijai vadovavo Nikodemas Martinonis, kitas disciplinas dėstė Antanas Budriūnas, Jonas Nabažas, Juozas Bieliūnas ir kiti to meto pedagogai. 1966 m. neakivaizdiniu būdu baigė Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą ir įgijo geografijos mokytojos specialybę.
1949–1952 m. Kauno 1-osios septynmetės mokyklos mokytoja, 1952–1988 m. Kauno 7-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų, skudučių ir vokalinių ansamblių bei jaunųjų solistų vadovė. Chorus parengė Kauno miesto ir respublikinėms dainų šventėms, ansamblius ir solistus „Dainų dainelės“ konkursams. Mišrusis choras dalyvavo 1969 m. respublikinėje moksleivių meno ir sporto šventėje, o jaunučių ir jaunių visose jos darbo laikotarpio respublikinėse dainų šventėse; konkursuose jie pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Jos išmokyti solistai yra 1976 ir 1978 m. respublikinių „Dainų dainelės“ konkursų laureatai. Mokykloje įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą, vedė atviras muzikos pamokas; mokykloje atlikdavo pedagoginę praktiką Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos, Vilniaus pedagoginio instituto ir Klaipėdos fakultetų būsimieji muzikos mokytojai-chorvedžiai.
Nuo 1971 m. buvo Kauno miesto muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkė, muzikos mokymo bendrojo lavinimo mokyklose prie Lietuvos švietimo ministerijos komisijos narė. Organizavo muzikos mokytojams seminarus ir konferencijas, išvykas į kitas mokyklas. Buvo vaikų chorų konsultantė, Kauno miesto dainų švenčių ir 1977 m. respublikinės moksleivių dainų šventės dirigentė.
Esvatinio transportas
Esvatinio transporto sistemoje populiariausiai naudojamas viešasis transportas. Šalies gyventojai mažai apsirūpinę nuosavais automobiliais – iš 1000 gyventojų 32 turi nuosavą automobilį. Nacionalinio lygio kelių yra 1500 km, rajoniniai keliai – 2270 km.
Sausumos keliai
neasfaltuoti: 2 516 km (2002)
Geležinkelių keliai
Viso: 301 km (2008), 297 km; pastaba – įskaitant 71 km nenaudojamų kelių (1997)
siauro geležinkelio: 301 km (2008), 297 km 1 067 mm vėžės (1997)
Šalies geležinkelių sistemą prižiūri kompanija Swazi Rail.
Oro transportas
Viso: 13
914–1 523 m ilgio: 6
Bendriškės
Bendriškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kelpšiškių. Likusi sodybdvietė, toliau pakelėje stovi koplytstulpis.
Juozas Gražulis (1956)
Juozas Gražulis (1956 m. vasario 21 d. Mankūnuose, Alytaus raj. – 2010 m. birželio 13 d. Kaune) – Lietuvos kunigas, karo kapelionas, pulkininkas.
Biografija
Broliai Petras Gražulis ir Antanas Gražulis.