cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kočino karalystė
thumb|150px|left|Kočino karalystės sostinės buvo Kodungaloras ir Kočinas
Kočino karalystė (malajalių kalba: കൊച്ചി), dar vadinamas Kočio karalystė, Perumpadapas (malajalių kalba: പെരുമ്പടപ്പ) - vienas iš svarbiausių ir stipriausių svarupamų (feodalinių karalysčių) Keraloje (Pietų Indijoje), egzistavęs nuo viduramžių Čeros subyrėjimo XII a iki XX a.
Ši karalystė valdė teritorijas vidurio Keraloje (nuo dab. Malapuramo rajono iki Kočino rajono), tačiau vėliau neteko didelių teritorijų šiaurėje. Ji keletą kartų keitė sostines, ir tačiau bene svarbiausia iš jų buvo Kočinas. Jos valdovai buvo tituluojami velija thampuranais.
Istorija
Ši karalystė atsirado suirus Čeros imperijai, ir tradiciškai jos valdovų dinastija save kildina iš paskutiniojo Čeros valdovo Ramavarma Kulasecharos sesers. Ji buvo viena stipriausių, drauge su Valuvanadu. Jos pirmoji sostinė buvo Vaneris.
XIV a. pradžioje, šiaurėje augant Kožikodės karalystei, per ilgus karus ši apkarpė daug Kočino teritorijų šiaurėje. Tada Perumpadapas neteko Vanerio ir buvo priverstas perkelti sostinę į pietus, į Kodungalorą.
Holašovicė
Holašovicė  – yra istorinė gyvenvietė pietų Čekijoje, 15-a kilometrų į vakarus nuo Česke Budejovicų. Gyvenvietė priklauso Jankovo savivaldybei. Pietuose yra saugomas Blanskio Miško kraštovaizdis. Gyvenvietė buvo apleista po Antrojo pasaulinio karo, todėl jos viduramžių ir liaudies statiniai pietų Bohemijoje išliko nepaliesti. Ji buvo atkurta ir iš naujo apgyvendinta 1990 m., nuo 1998 m. įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Kočino karalystė
Istorija
1402 m. vėl prasidėjo Kožikodės ekspansija. Kožikodės sienos grėsmingai priartėjo prie sostinės, todėl ji vėl buvo perkelta piečiau, į Kočiną. Tam buvo ir kitų priežasčių: po XIV a. potvynio Kodungaloras tapo nebetinkamas geram uostui, o prie Kočino atsirado puikiausios tam sąlygos. thumb|150px|right|Kočino karalystės vėliava
Nuo XVI a. be Kočino svarbios sostinės buvo ir Trisuras bei Tripunitura. Pastarojoje nuo XVIII a. vidurio rezidavo valdovai. XVII-XVIII a. valstybės valdyme labai didelį vaidmenį vaidino paliath ačanai, savotiški ministrai pirmininkai, visi kilę iš vienos šeimos.
1503 m. portugalai Kočine įsteigė pirmąją koloniją Indijoje: čia buvo pastatytas Kočio fortas. Jie persekiojo čia nuo seno gyvenusią žydų bendruomenę. 1663 m. olandai, sudarę sąjungą su Kočino priešais Kožikode ir Kolathunadu, išvijo portugalus ir įsigalėjo Kočine.
1773 m. auganti Maisoro karalystė pavertė Kočiną savo vasalu, o vėliau įsigalėjo britai.
Britų Indijos laikais Kočino karalystė išlaikė savivaldą. Po Indijos nepriklausomybės 1947 m. Kočinas buvo sujungtas su Travankoru, tokiu būdu suformuojant naują valstiją. Senosios dinastijos nariai yra išlikę iki dabar.
Aleksandras Mykolas Liubomirskis
Kunigaikštis Aleksandras Mykolas Liubomirskis (m. 1675) – Lenkijos aristokratas, Perejaslavlio ir Sadecko seniūnas. Pševorsko linijos kunigaikščių Liubomirskių giminės pradininkas.
Biografija
Lenkijos kilmingos kunigaikščių Liubomirskių giminės atstovas, herbo „Šreniava“ savininkas. Karūnos didžiojo etmono Jurgio Sebastijono Liubomirskio (1616–1667) antrasis sūnus nuo pirmos santuokos su Konstancija Ligeza (m. 1648). Broliai – Stanislavas, Jeronimas Augustinas, Jurgis Dominykas ir Pranciškus.
ATR karų su Rusija dalyvis. 1656 metais mūšyje su švedais prie Varkos vadovavo dragūnų pulkui (190 arklių). 1660 metais karinės kampanijos metu kunigaikštis Aleksandras Michailas Liubomirskis vadovavo raitelių pulkui Liubaro mūšyje, Čiudnovo mūšyje ir Slobodiščevo mūšyje.
Šeima
1668 metais vedė Kotryną Aną Sapiegaitę (m. po 1699), Lietuvos didžiojo etmono ir Vilniaus vaivados Povilo Jono Sapiegos  (1609–1665) ir Anos Barboros Kopec (m. 1707). Vaikai:
Po Aleksandro Mykolo Liubomirskio mirties (1675) jo vaikus paėmė globoti giminaičiai. Jo našlė Kotryna Ana Sapiegaitė antrąkart ištekėjo už Sadeckio seniūno Jano Lipskio.
Nuorašas
Nuorašas - pažodinė kopija kokio nors rašytinio dokumento.
Istorija
Praeityje ir ypač iki knygų spausdinimo išradimo buvo įprasti knygų (o taip pat metraščių, analų, teisės sąvadų, kitų teisės aktų) nuorašai. Kopija buvo parengiama nurašant tekstą. Taip buvo saugojami dokumentai (pvz., privilegijos). Istorijoje daugelio dokumentų originalai neišliko, tačiau yra žinomi to meto nuorašai. Lietuvoje tokius saugojo Lietuvos Metrika.
Dabartis
Šiuo metu atliekama fotokopija arba išspausdinant kitą elektronine forma išsaugoto dokumento egzempliorių.
Nuorašai gali būti oficialiai tvirtinami, pvz., notariškai (žr. notarinis paliudijimas).
Hipertenzija
Hipertenzija ( − virš, aukščiau, anapus + − įtampa) − padidėjęs saugias ribas viršijantis kraujospūdis. Ligą nustatyti galima matuojant kraujospūdį. Pagrindiniai ligos simptomai – šaltos rankos ir kojos.
Per mažas kraujospūdis vadinamas hipotenzija arba hipotonija. Dėl šios ligos dažnai jaučiamas nuovargis, silpnumas, vangumas.
CS Banatul Timișoara
Timišoaros „Banatul“ – Rumunijos futbolo klubas iš Timišoaros. Tarpukariu žaidė Timišo regiono ir šalies turnyruose, po 1945 m. iš varžybų pasitraukė.
Benediktas XV
Benediktas XV (, tikras vardas Giacomo della Chiesa; 1854 m. lapkričio 21 d. – 1922 m. sausio 22 d.), buvo Romos Katalikų bažnyčios Popiežiumi nuo 1914 m. rugsėjo 3 d. iki 1922 m. sausio 22 d.; jis pakeitė Pijų X (1903–1914).
Jaunystė
Della Chiesa gimė Pelyje, Genujos priemestyje, Italijoje, kilmingoje Džiuzepės Dela Kjėzos (org.: Giuseppe della Chiesa) šeimoje. 1875 m. jis įgyjo teisės daktaro laipsnį, po to studijavo kunigų mokykloje ir tuomet parengiamojoje mokykloje studijavo Vatikano diplomatinę tarnybą, kuriai jis paskirs daugiausiai savo laiko. Kuomet jis pradėjo dirbti diplomatinėje tarnyboje, kardinolas Mariano Rampolla buvo draugu and globėju, įdarbinęs jį sekretoriumi Madride ir vėliau paskyręs Ispanijos kardinolo sekretoriumi. Per šiuos metus Della Chiesa padėjo puikiai susitarti dėl rezoliucijos Vokietijos ir Ispanijos ginče dėl Karolinos salų bei organizavo paramą siautėjant choleros epidemijai. Kai Rampolla paliko savo pareigas išrinkus jį Pijumi X, Della Chiesa buvo paskirtas Ispanijos kardinolu.
Sangrūdos apylinkė
Sangrūdos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje, pasienyje su Lenkija.
Vaiškūnų ežeras
Vaiškūnų ežeras – ežeras Lietuvoje, Širvintų rajone, 2,5 km į šiaurę nuo Bagaslaviškio. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,37 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 147,6 m. Krantai žemi, šiaurvakarinėje dalyje pelkėti, tik rytinis krantas aukštesnis. Vakarinėje pakrantėje plyti dirbami laukai. Rytinėje pakrantėje įsikūręs Vaiškūnų kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Viesos upės baseinui (Širvintos intakas).
Sangrūdos apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Vaiponiškių apylinkės, dalies Gazdų apylinkės, dalies Navininkų apylinkės ir dalies Trakėnų apylinkės. 1963 m. prijungtos Mockų apylinkė ir Radiškės apylinkė.
350 m. pr. m. e.
'''350 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Transilvanijos įtvirtintos bažnyčios
Transilvanijos įtvirtintos bažnyčios – įtvirtintos bažnyčios Transilvanijoje (Rumunija), nuo XIII a. iki XVII a. statytos Transilvanojos saksų. Septyni kaimai pietų ir pietų-vakarų Transilvanijoje įrašyti į UNESCO Pasaulio paveldo objektų sąrašą (Biertanas nuo 1993 m., likusieji – nuo 1999 m.).
Istorija
Vokiečiai į Transilvaniją atvyko XIII amžiuje pakviesti Vengrijos karalių. Ši teritorija buvo pavojinga daugiausiai dėl už Karpatų gyvenančių priešų. Pradžioje tai buvo mongolai (jie keletą kartų nusiaubė Transilvanijos teritoriją XIII a.), vėliau – vietinių valstybių (pav., Moldavijos kunigaikštystė) ir, galiausiai, Osmanų imperija. Dėl šios priežasties svarbiausiu veiksniu, užtikrinančiu gyventojų saugumą bei išgyvenimą, buvo įtvirtintų pastatų statymas, kurie galėtų suteikti prieglobstį pavojaus atveju. Geriausiai tam tiko specialiai tvirtinamos mūrinės bažnyčios. Jas pradėta statyti jau XIII amžiuje.
Daugelis jų, pastatytų santykinai nedidelėje teritorijoje, išliko iki šių dienų bei išsaugojo savo pagrindinę – kulto – funkciją, nors dėl vokiečių sumažėjimo XX a. amžiaus antroje pusėje pasikeitė šio regiono gyvenimo būdas bei įpročiai. Šios bažnyčios – tai kaimų centrai. Vietovės išsaugojo viduramžiams būdingą topografiją.
Šiomis bažnyčiomis rėmėsi ir kitos Transilvanijos etninės grupės – rumunai ir šekleriai, statydami daugiau ar mažiau panašius objektus (pav., šeklerių kaimas Darjiu).
Architektūra
thumb|250px|left|Prejmer kaimo gyvenamieji ir ūkiniai pastatai Pagrindinis Transilvanijos kaimo objektas tai akmeninė romaninė arba gotikinė gynybinė bažnyčia – dažniausia įsikūrusi ant kalvos, turinti stiprias sienas, mažus langelius-šaudymo angas, aukštus bokštus (kartais papildomą ir virš presbiterijos, gynybines palėpes (kartais – net kelių aukštų), medinius prieangius. Be to, bažnyčią, lyg tikrą tvirtovę, supo gynybinės sienos (dažnai tai buvo dvigubas ar net trigubas gynybinis žiedas su aukštais bokštais). Vidinėje sienų pusėje dažnai būdavo ūkiniai ir gyvenamieji pastatai, sujungti sudėtinga medinių galerijų, išorinių laiptų bei tiltų sistema, kuri galėjo apsaugoti žmones ir jų turtą antpuolių metu.
Gynybinė sistema buvo vystoma palaipsniui, pagal tuometines galimybes bei turimus resursus. Pradžioje buvo tvirtinama bažnyčia, galiausiai – statomos sienos ir jų bokštai.
Kai kuriose bažnyčiose išliko saugomos gotikos ir baroko laikų kultūros šedevrai – altoriai bei paveikslai.
Bažnyčios
Kaimai, įrašyti į UNESCO sąrašą:
Kiti kaimai Transilvanijoje, kuriuose yra įtvirtintos bažnyčios:
Pulkininkas leitenantas (JAV)
thumb|right|125px|JAV pulkininko leitenanto ([[Jungtinių Valstijų sausumos pajėgos|armijoje, karinėse oro pajėgose, jūrų pėstininkų korpuse) skiriamasis ženklas yra sidabrinis lapas.]] Pulkininkas leitenantas  – karinis laipsnis Jungtinių Amerikos Valstijų armijoje, Karinėse oro pajėgose ir Jūrų pėstininkų korpuse. Kaip ir kitų šalių pulkininkai leitenantai, JAV pulkininkai leitenantai yra viršesni už majorus ir žemesni už pulkininkus. Atitinka JAV karinio jūrų laivyno komanderį.
Skiriamasis ženklas – sidabrinis lapas, armijos ir oro pajėgų variantas šiek tiek skiriasi nuo laivyno ir jūrų pėstininkų varianto.
Šiuolaikinė padėtis
thumb|right|JAV pėstininkų Army Service uniformos skersinis antpetis su pulkininko leitenanto skiriamaisiais ženklais. Dabartinių pulkininkų leitenantų pareigos:
Pulkininko leitenanto laipsnio suteikimas
Paaukštinimas į pulkininkus leitenantus vykdomas pagal Gynybos departamento politiką, paremtą Gynybos karininkų personalo aktu (Defense Officer Personnel Management Act, DOPMA, 1980 m.). DOPMA nurodo, kad 70% majorų, ištarnavę su šiuo laipsniu mažiausiai 3 metus, turintys 15-17 m. karininko tarnybos stažo, turi būti paaukštinti į pulkininkus leitenantus. Pulkininkai leitenantai priskirti atlyginimų kategorijai O-5.
Laipsnio pavadinimo vartosena
Laipsnis įsakymuose ir parašų blokuose angliškai paprastai užrašomas Lt. Colonel. Iš mandagumo į pulkininkus leitenantus žodžiu ir korespondencijoje paprastai kreipiasi tiesiog colonel ('pulkininke').
JAV armijoje naudojama laipsnio pavadinimo santrumpa LTC, karinėse oro pajėgose – Lt Col (su tarpu), jūrų pėstininkų korpuse – LtCol (be tarpo). JAV agentūra U.S. Government Printing Office rekomenduoja Oro pajėgoms vartoti santrumpą Lt. Col.. Leidinys Associated Press Stylebook rekomenduoja visur vartoti santrumpą Lt. Col..
Žargonu pulkininko leitenanto laipsnį įvairiu laiku vadino light colonel ('lengvasis pulkininkas'), short colonel ('trumpasis pulkininkas'), light bird ('lengvasis paukštis'), half colonel ('puspulkininkis'), bottlecap colonel ('butelio kamštelio pulkininkas', užuomina į laipsnio ženklą sidabrinį lapą, kuris dėl apvalumo primena alaus butelio kamštį), telephone colonel ('telefoninis pulkininkas', nes kalbėdami telefonu pulkininkai leitenantai paprastai prisistato colonel ('pulkininkas').
Istorija
Pulkininko leitenanto laipsnis JAV pirmą kartą buvo suteiktas JAV nepriklausomybės karo metu. , jį gaudavo pulko vado pulkininko padėjėjai. Laipsnis kartais buvo vadinamas 'pulkininko leitenantas'. D. Britanijos kariuomenėje pulkininko leitenanto laipsnis egzistavo bent nuo XVI a.
XIX a. daugeliui karininkų pulkininko leitenanto laipsnis buvo aukščiausias galimas pasiekti, kadangi „pilnas pulkininkas“ buvo laikomas itin prestižiniu, rezervuotu labiausiai sėkmingiems karininkams. Prasidėjus JAV pilietiniam karui pulkininko leitenanto laipsnis pasidarė daug dažnesnis. Jis buvo pakopa karininkui, kuris vadovavo mažam pulkui ar batalionui ir iš kurio buvo tikimasi, kad jis taps pulkininku, kai jo dalinys dydžiu taps pilnaverčiu pulku. Tokia buvo Džošua Lourenso Čemberleno (Joshua Lawrence Chamberlain), kuris vadovavo Maino pulkui pradžioje būdamas pulkininku leitenantu, po to – pulkininku, karjera.
Pasibaigus JAV pilietiniam karui karininkai, pasilikę JAV ginkluotosiose pajėgose, aptiko, kad pulkininko leitenanto laipsnis vėl pasidarė paskutiniu laipsniu, nors daug pulkininkų leitenantų gavo aukštesnius brevetinius laipsnius. Pvz., Džordžas Armstrongas Kasteris (George Armstrong Custer) reguliariojoje armijoje buvo pulkininkas leitenantas, bet vėliau gavo brevetinį generolo majoro laipsnį.
Menkinės
Menkinės (Gadidae) – menkiažuvių (Gadiformes) šeima. Tai jūrinės žuvys. Kūnas apaugęs cikloidiniais žvynais. Būna 2-3 nugariniai ir 1-2 analiniai pelekai. Pilviniai pelekai po galva. Nugarinis pelekas nesijungia su uodeginiu ir analiniu. Pelekai be kietų spindulių. Ant apatinio žando yra 1 ūselis.
Dauguma menkinių paplitusios Šiaurės pusrutulyje, tik nedaug rūšių gyvena Pietų pusrutulyje.
Šeimoje 14 genčių, 24 rūšys.
Gənclərbirliyi Sumqayıt FK
Sumgajito „Gənclərbirliyi“ – Azerbaidžano futbolo klubas iš Sumgajito.
Istorija
Klubas įkurtas 2003 m. Keturis sezonus žaidė Aukščiausioje lygoje. 2008 m. žlugo.
Savaitgalis
Savaitgalis – savaitės pabaiga. Savaitgalį sudaro dvi paskutinės savaitės dienos. Krikščioniškose šalyse savaitgaliu laikomas šeštadienis ir sekmadienis, Musulmonų – penktadienis ir šeštadienis arba ketvirtadienis ir penktadienis. Izraelyje savaitgalis yra penktadienio popietė ir šeštadienis.
Vidurinė Komoė
Vidurinės Komoės regionas  – vienas iš Dramblio Kaulo Kranto regionų. Yra šalies rytinėje dalyje, Ganos pasienyje, prie Komoės upės. Administracinis centras – Abenguru.
Gyventojai
Gyventojų daugumą sudaro anji tauta.
Administracinis suskirstymas
Regione yra 3 departamentai:
Degeniai (Panevėžys)
Degeniai – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Vadoklių.
Stasys Navickas (1936)
Stasys Navickas (g. 1936 m. sausio 25 d. Galvydiškėje, Šaukėnų valsčius) – Lietuvos prozininkas, humoristas.
Biografija
1955 m. baigė Kauno geležinkelininkų mokyklą, tarnaudamas kariuomenėje įgijo radijo mechaniko specialybę. Dirbo radijo techniku Šiaulių geležinkelyje, Zoknių kariniame aerodrome, Egipte, Afganistane.
Pirmoji humoreska paskelbta 1984 m. Šiaulių rajono spaudoje. Šiaulių literatų susivienijimo narys.
Umami
thumb|Pomidorai turi umami skonį thumb|[[Sojų padažas|Sojų padaže taip pat juntamas umami skonis]] thumb|Ančiuvuose gausu umami Umami  – vienas iš penkių pagrindinių skonių. Kinų virtuvėje šis skonis vadinamas xiānwei (鮮味).
Umami ir verslas
Natrio glutamatas, kaip gardžio stipriklis, šiais laikais dedamas į sriubų pusgaminius ir panašius patiekalus ne tik Japonijoje. Ši medžiaga gerina patiekalo skonį, jis tampa sodresnis (tai umaminio skonio įtaka).
Umami tyrimai
Umaminis skonis nuo seno žinomas Rytų kultūrose, tuo tarpu Vakarų Europos ir JAV kultūrose jis ėmė garsėti tik Majamio universiteto (JAV, Florida) mokslininkams atradus umaminio skonio molekulinius receptorius, kurie pasirodė esantys modifikuoti mGluR4 receptoriai. Atrastieji umaminio skonio receptoriai buvo pavadinti skonio mGluR4.
Glutamatai ir sveikata
Kai kurie žmonės dėl genetinių sutrikimų nesugeba įsisavinti didelių glutamatų kiekių, todėl, suvalgius daugiau maisto su glutamatais, jiems pasireiškia vadinamasis kinų restorano sindromas. Sindromo požymiai: krūtinės skausmas, veido raudonis, pakilusi temperatūra. Gydoma normalizuojant mitybą. Didelė glutamatų dozė – daugiau kaip 1 g per parą. 3 g dozė gali būti labai pavojinga sveikatai. Sindromą gali sukelti sultiniai iš kubelių, vadinamasis greitas maistas, kai kurie prieskonių mišiniai ir padažai.
Balstogės miesto herbas
right|thumb|Oficialus Balstogės herbas right|thumb|Pagražinta herbo versija Balstogės miesto herbas  – Balstogės miesto herbas, kuris oficialiai pradėtas naudoti nuo 1995 m. vasario 27 dienos. Pirmasis miesto herbas pradėtas naudoti apie 1692 metus. Iš pradžių herbe buvo vaizduojamas elnias, vėliau kai miestas atiteko Branickių šeimai, herbe buvo vaizduojama šios šeimos simbolika. 1809 m. rugpjūčio 8 d. Rusijos imperijos caro nurodymu buvo sukurtas dabartinės simbolikos herbas, tik kuriame baltas erelis buvo be karūnos.
Aprašas
Skydo formos herbas yra padalintas į dvi dalis. Viršutinėje herbo dalyje, raudonos spalvos užsklandoje vaizduojamas Lenkijos herbas. Apatinėje herbo dalyje, geltonos spalvos užsklandoje vaizduojamas Lietuvos herbas, kur raitelis yra su mėlynos spalvos šarvais ir mėlynos spalvos skydu, kuriame vaizduojamas Jogailaičių dvigubas kryžius.
351 m. pr. m. e.
'''351 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Hapoel Ra'anana AFC
Rananos futbolo klubas „Hapoel“, o trumpai Rananos „Hapoel“ – Izraelio futbolo klubas iš Rananos.
Istorija
Klubas įkurtas 1972 m.
Migruojančių laukinių gyvūnų rūšių išsaugojimo konvencija
thumb|375px|right|Su konvenciją susijusios šalys: {{legend|#008000|Ratifikavusios}} {{legend|#86c486|Pasirašiusios, bet neratifikavusios}} {{legend|#1f3f74|Nepasirašiusios, bet dalinai įsitraukusios į veiklas}} Migruojančių laukinių gyvūnų rūšių išsaugojimo konvencija arba Bonos konvencija – tarptautinė sutartis, kuria siekiama apsaugoti migruojančius gyvūnus ir jų buveines. Konvencija buvo inicijuota Jungtinių Tautų Aplinkos apsaugos programos, priimta 1979 m. Bonoje ir įsigaliojo 1983 m. Ją yra priėmę 130 valstybių.
Istorija
Konvencijos ištakos siekia 1972 m. Stokholme vykusią Žmogaus aplinkos konferenciją, kurioje buvo pateikta rekomendacija paruošti konvenciją, saugančią migruojančias rūšis. Po kelerių metų Jungtinių Tautų Aplinkos apsaugos programa inicijavo jos rengimą ir 1979 m. birželio 23 d. Bonoje vykusio susirinkimo metu pateikė pasirašymui. Konvencija įsigaliojo 1983 m. lapkričio 1 d. Nuo 1985 m. kas trejus metus vyksta šalių narių konferencijos, kuriose aptariami svarbiausi konvencijos įgyvendinimo klausimai.
Lig šiol vykusių visuotinių šalių narių susirinkimų pradžios datos ir priėmusios valstybės:
Lietuvoje
thumb|200px|Konvencijos saugomai [[Meldinė nendrinukė|meldinei nendrinukei skirtas lietuviškas pašto ženklas.]] Lietuva konvenciją ratifikavo 2001 metais. Remiantis konvencijos memorandumu, kurį Lietuva pasirašė 2003 m., šalyje aktyviai įgyvendinami meldinės nendrinukės populiacijos atkūrimo ir buveinių išsaugojimo darbai.
Turinys
Konvencija siekia apsaugoti valstybių sienas kertančius migruojančius gyvūnus, kuriems kyla išnykimo pavojus. Konkretus rūšių sąrašas pateikiamas pirmajame bei antrajame sutarties priede ir prireikus gali būti keičiamas narių konferencijų metu. Konvenciją priėmusios šalys įsipareigoja pasirūpinti pirmojo priedo rūšimis, jeigu jos migruoja per jų teritoriją: išsaugoti buveines, netrikdyti gyvūnų judėjimo, riboti jiems galinčią pakenkti veiklą, drausti medžioklę, gaudymą. Antrojo priedo rūšys yra tokios, kurių išsaugojimas reikalauja dviejų ar daugiau valstybių glaudaus bendradarbiavimo. Konvencija reikalauja, kad tokiais atvejais susijusios šalys tarpusavyje priimtų detalius vieną ar kelias rūšis liečiančius susitarimus. Lig šiol yra priimta virš dešimties tokių sutarčių.
Susitarimai ir memorandumai
Supratimo memorandumai yra silpnesnio pobūdžio susitarimai, priimti Bonos konvencijos rėmuose:
ir kt.
Vachano koridorius
thumb|240px|Vachano koridorius thumb|240px|Kraštovaizdis
Vachano koridorius – siauras platumos ruožas Afganistane, kuris sudaro sausumos kelią tarp Afganistano ir Kinijos. Koridorius yra ilgas ir siauras, 220 km ilgio, 16–64 km pločio. Jis priklauso Badachšano provincijai ir skiria Kalnų Badachšaną Tadžikijoje nuo Chaiber Pachtunchvos ir Gilgito-Baltistano Pakistane.
Vachano koridorius yra „Didžiojo žaidimo“, Rusijos ir Didžiosios Britanijos kovos dėl Vidurinės Azijos, politinis palikimas. 1873 m. susitarimu tarp Rusijos ir Didžiosios Britanijos, 1893 m. susitarimu tarp Afganistano ir Didžiosios Britanijos Vachano teritorija buvo padalinta. Piandžo ir Pamyro upės tapo siena tarp Afganistano ir Rusijos imperijos šiaurėje, o pietuose Durando linija skyrė Afganistaną nuo Britų Indijos. Likusi siaura teritorija tarp imperijų buvo pavadinta Vachano koridoriumi XX a. Jame gyvena 12 tūkst. žmonių.
Siauresne prasme Vachano koridoriumi vadinamas kelias palei Piandžo ir Vachano upes į Kiniją. Šiaurinė Vachano koridoriaus dalis vadinama Afganų Pamyru.
Antanas Lauraitis
Antanas Lauraitis (g. 1943 m. vasario 15 d. Josvainiuose, Kėdainių apskritis) – Lietuvos spaudos ir radijo žurnalistas.
Biografija
1961 m. baigė Kėdainių 1-ąją vidurinę mokyklą, 1967 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete – žurnalistikos specialybę.
1969–1975 m. dirbo laikraščio „Lietuvos žvejys“, 1975–1978 m. dienraščio „Tarybinė Klaipėda“ redakcijose. 1978–1991 m. – Lietuvos radijo korespondentas Žemaitijos zonoje. Nuo 1991 m. – Klaipėdos miesto ir apskrities laikraščio „Klaipėda“ korespondentas Šilutės rajone ir Kaliningrado srityje. 1995 m. vienas iš laikraščio „Šilokarčema“ steigėjų.
Degeniai (Telšiai)
Degeniai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Viešvėnų.
Mazačas
thumb|right|220px|Tikėtinas Mazačo autoportretas Brankačių koplyčios freskose Mazačas (it. Masaccio, tikr. it. Tommaso di Giovanni di Simone Cassai, g. 1401 m. gruodžio 21 d. San Džiovani Valdarne – m. apie 1428 m. Romoje) – XV a. pr. Italijos ankstyvojo renesanso tapytojas. Po Džoto vienas reikšmingiausių italų dailės inovatorių.
Biografija
Mazačas (tikras vardas Tomasas) gimė 1401 m. gruodžio 21 d. Kastel San Džiovanyje (dabar San Džiovanis Valdarnas, Areco provincijoje). Pravardė Mazačas reiškia „Didysis Tomas“ ir tikriausiai duota, kad atskirti nuo kartu dirbusio tapytojo Mazolino („Mažojo Tomo“). 1418 m. spalį jis paminėtas dirbantis Florencijoje. Nėra žinoma, pas ką jis mokėsi. Tikėtina, kad dailės pradmenų jis galėjo išmokti iš savo gimtojo miestelio tapytojo Marioto, Kristofano sūnaus (Mariotto di Cristofano), kuris dėl vedybų buvo susijęs su Mazačo šeima giminystės ryšiais ir 1419 m. paminėtas dirbantis Florencijoje. Tikėtina, kad Mazačas taip pat galėjo mokytis Bičio, Lorenco sūnaus (Bicci di Lorenzo) dirbtuvėse, nes paminėta, kad pas Bičį 1421 m. mokėsi Mazačo jaunesnis brolis Džovanis. Be šių, menko talento dailininkų jam tikriausiai didžiausią įtaką turėjo Florencijos tapytojai Džovanis di Frančeskas Toskanis, Džentilė da Fabrianas (po 1420 m.) ir perspektyviojo vaizdavimo tapyboje klausimu domėjęsis skulptorius Donatelas. thumb|right|200px|Švč. Trejybė (freska) 1422 m. sausio 7 d. Mazačas įstojo į Florencijos gydytojų ir vaistininkų gildiją (Arte dei Medici e Speziali), kurioje taip pat registravosi tapytojai. Tuo metu Mazačas jau turėjo nuosavas dirbtuves ir tų pačių metų balandžio 23 d. jis užbaigė pirmąjį datuotą darbą − triptiką Šv. Juvenalio bažnyčiai Kašoje. Po kiek laiko jis gavo užsakymą nutapyti freską vienuolių karmelitų kluatre paminint jų bažnyčios pašventinimą, įvykusį 1422 m. balandžio 19 d. Šis darbas pražuvo XVI a., bet buvo pagirtas ankstyvųjų autorių, tarp jų Dž. Vazario, už originalumą nutapant pilnai trimates figūras ir veikėjų portretų realistiškumą. 1424 m. Mazačas įstojo į tapytojų Šv. Luko draugiją ir tikriausiai tais metais pradėjo bendradarbiauti su Mazolinu, apie kurį Dž. Vazaris neteisingai rašė, kad jis buvo Mazačo mokytojas. Mazolinas, kuris turėjo išvykti į Vengriją, paprašė Mazačui padėti užbaigti jo darbus. Mazačo rankų darbą galima atsekti Madonos, Kūdikio ir viršutinio angelo dešinėje pusėje figūrose „Madonos su kūdikiu ir Šv. Ona“ altoriniame paveiksle, skirtame Šv. Ambraziejaus bažnyčiai (dabar Uficiuose). Jis taip pat nutapė pusę freskų karmelitų bažnyčios Brankačių koplyčioje. Mazolinas tikriausiai nutapė lubų freskas (sunaikintos) ir paminėtas dirbęs kartu su Mazaču iki 1425 m. rugsėjo, kada išvyko į Vengriją.
Dar pilnai neatlikęs darbų Brankačių koplyčioje Mazačas išvyko į Pizą, kur 1426 m. vasario−gruodžio mėnesiais paminėtos įvairios išmokos jam už poliptiką, skirtą vietos karmelitų bažnyčiai. Šis darbas nuo to laiko buvo išardytas ir kai kurios dalys pražuvo. 1427 m. sausio 23 d. Mazačas paminėtas Pizoje, o liepos 29 d. mokesčių klausimais paminėtas Florencijoje. Tikėtina, kad tuo metu nutapė „Švč. Trejybės“ freską Šv. Marijos Naujoje bažnyčioje. Tikriausiai tų metų pabaigoje jis išvyko į Romą, kur pradėjo altorinę tapybą Šv. Marijos Didžiosios bazilikos Kolonų koplyčioje. Jis nutapė vieną panelę ir buvo pradėjęs kitą, kai netikėtai mirė. Šiuos jo darbus užbaigti buvo patikėta Mazolinui. Paminėta, kad Mazačas mirė Romoje ir jam buvo 27 ar 28 metai, kas nurodo labiausiai tikėtiną 1428 m. mirties datą. Nepaisant ankstyvos Mazačo mirties ir vos apie 6 metus trukusios tapytojo veiklos jau amžininkai suvokė jo tapybos naujoviškumą ir reikšmę Italijos tapybos vystymesi. Jis iškėlė savo tapybos darbų veikėjų prakilnumą per realistinį fiziškų apimčių ir aplinkos erdvių perspektyvųjį vaizdavimą. Pasak Dž. Vazario, iki Mikelandželo visi geriausi Florencijos dailininkai mokėsi iš Mazačo freskų Brankačių koplyčioje.
Darbai Brankačių (Brancacci) koplyčioje
Plėtodamas linijinės perspektyvos teoriją, Mazačas pirmasis sienų tapyboje panaudojo erdvinę perspektyvą. Tapybos istorijos atžvilgiu svarbi „Švč. Trejybės“ freska (Florencijos S. Maria Novela bažnyčioje). Freskos Florencijos karmelitų Švč. Mergelės Marijos bažnyčios Brankačių koplyčioje dar svarbesnės negu poliptikas: jos nutapytos tarp apie 1425–1426 m. ir Mazačo kelionės į Romą apie 1428 m., todėl yra to paties laikotarpio kaip ir poliptikas (o trečdalis viso ciklo sunyko per gaisrą XVIII a.) Manoma, jog Mazačo išvykus į Romą, kai kurios portretinės galvos liko nebaigtos. right|320px|thumb|[[Mokesčių pinigai (Mazačas)|Mokesčių pinigai (freska)]] Ankstyvųjų šaltinių teigimu, Brankačių koplyčioje tapė trys menininkai: Mazačas, Mazolinas ir Filipinas Lipis (šis čia tapė XV a. paskutiniame dešimtmetyje, todėl jo vėlyvojo quattrocento stilių atskirti palyginti paprasta, nesunku įvertinti ir bendrą jo įnašą tapant šią koplyčią). Freskos, savo stiliumi derančios su Pizos poliptiku, priskiriamos Mazačo, o tos, kuriose labiau justi tarptautinės gotikos stilius – Mazolino rankai. Mazačas nutapė šias freskas viršutiniame registre: „Išvarymas iš rojaus“, „Mokesčių pinigai“ ir „Šv. Petras, krikštijantis žmones“. Apatiniame registre: „Šv. Petras, išgydantis ligonį“, „Šv. Petras, dalijantis išmaldą“ ir jis buvo pradėjęs tapyti freską „Teofilo sūnaus prikėlimas“, kurią po 60 metų užbaigė Filipinas Lipis.
Speniš Hedas
Į pietvakarius nuo kyšulio yra Kaf of Meno sala (Calf of Man), atskirta Kafo sąsiauriu (Calf Sound).
Paplitusi nuomonė, kad kyšulys pavadintas remiantis pasakojimu, jog Ispanų armados laivas sudužo toje pakrantėje, nors nėra įrodymų, kad taip buvo. Vietiniai gyventojai teigia, kad dabartinis pavadinimas atsirado iš menietiško tokio tipo uolų pavadinimo.
Kyšulio uolos yra iš Meno skalūnų, kurie vadinami.
Jūrinis protestas
Jūrinis protestas – oficiali įrodymų dėl laivo kapitono (škiperio) ir laivo įgulos kaltės nebuvimo, padarant žalą kroviniui ar laivui, patvirtinimo tvarka; notarinis veiksmas. Jūrinius protestus priima notaras, konsulinis pareigūnas, kiti oficialiai valstybės įgalioti asmenys. Šio teisinio instituto tikslas yra išsaugoti kiek įmanoma tikslesnę informaciją apie įvykio aplinkybes, priežastis, pasekmes ir tai, ko buvo imtasi siekiant sumažinti žalos atsiradimo galimybę arba mastą.
Pateikimas
Atplaukęs į uostą ar į laivo stovėjimo vietą, laivo kapitonas Valstybinei vidaus vandenų laivybos inspekcijai privalo pateikti:
Laivo kapitonas, pateikdamas nustatytus dokumentus, turi teisę pareikšti jūrinį protestą.
Jeigu laivui plaukiojant jūroje arba stovint uoste įvyko įvykis, kuris gali būti pagrindas pareikšti laivo valdytojui turtinius reikalavimus, laivo kapitonas, norėdamas užtikrinti įrodymus laivo valdytojo teisėms ir teisėtiems interesams ginti, pasirūpina, kad nustatyta tvarka būtų surašytas jūrinio protesto aktas (Lietuvos Respublikos prekybinės laivybos įstatymo 65 straipsnio 1 d.).
Priimti jūrinius protestus užsienio valstybės uoste pavedama Lietuvos Respublikos konsuliniams pareigūnams (Lietuvos Respublikos notariato įstatymo 27 str. 8 p.) arba kitiems užsienio valstybės pareigūnams, kuriems suteikti tokio pobūdžio įgaliojimai teisės aktų nustatyta tvarka. Lietuvos Respublikos konsulinio statuto 51 straipsnio 13 punkte taip pat nurodoma, jog konsuliniai pareigūnai priima jūrinius protestus. Lietuvos Respublikos prekybinės laivybos įstatymo 66 straipsnyje sakoma, kad pareiškimas dėl jūrinio protesto akto surašymo pateikiamas :
Upokšninė šalvis
Žuvis panaši į margąjį upėtakį ir lengvai atskiriama pagal analinį, krūtininį ir pilvinį pelekus, kurių priekiniai kraštai yra balti, su juodu ruoželiu. Nugara žalsva ar žalsvai rusva, rainuota šviesiomis vingiuotomis dėmėmis. Šonai žalsvi, rainuoti nedidelėmis ryškiai raudonomis dėmelėmis su mėlynais apvadėliais. Pilvas rausvas. Nugarinis ir uodeginis pelekai pilki, skersai dryžuoti. Žvynai labai maži, įaugę į odą. Galva vidutinio dydžio, plačiomis žiotimis.
Kūno ilgis iki 1 m, sveria iki 7 kg. Neršia spalio-lapkričio mėnesiais ant žvyruoto paviršiaus. Vislumas 0,2-1,0 tūkstančių ikrelių. Jie apvalūs, geltoni arba oranžiniai, nelipnūs, apie 4 mm. Embrionai vystosi apie mėnesį.
Savaime gyvena Šiaurės Amerikos ežeruose, upėse. Į Lietuvos tvenkinius atvežta XIX a.; dabar nykstanti introdukuota žuvis. Amerikinė palija į Lietuvą apie 1885 m. atvežė Mykolas Girdvainis ir augino tvenkiniuose. Dalis žuvų iš tvenkinių pabėgo ir apsigyveno šaltavandeniuose upeliuose. Po II pasaulinio karo iš kelių sugautų šalvių Trakų Vokės ir Aukštadvario žuvininkystės ūkiuose pabandytos atkurti, bet jų bandos nunyko. Dabar retai pasitaiko Neries, Vokės, Verknės, Bezdonės, Strėvos upėse.
Grammis
The Grammis Awards yra švediškas Grammy apdovanojimų atitikmuo. Apdovanojimų ceremonija vyksta kiekvienų metų vasarį Stokholme. Apdovanojimai pirmą kartą paskelbti 1969 m. ir vyko iki 1972 m. ,kai jie buvo atšaukti. 1987 m. Grammis apdovanojimai grįžo į Švedijos muzikinį gyvenimą.
Nugalėtojai
Metų atlikėja Silvana Imam ( 2016)
Metų daina
352 m. pr. m. e.
'''352 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Martti Ahtisaari
Biografija
Gimė Vipuryje, dabar – Vyborgas (Rusija), kur tarnavo jo tėvas, Suomijos kariuomenės karininkas, pagal kilmę norvegas Oiva Adolfsenas (nuo 1935 m. Ahtisaris). Mokėsi Kuopio ir Oulu mokyklose, ten įstojo į Krikščioniškojo jaunimo asociaciją.
1959 m. išlaikė mokytojo egzaminus Oulu universitete, 1989 m. šio universiteto garbės daktaras. Nuo 1960 m. Jaunųjų krikščionių asociacijos mokyklos Karačyje (Pakistanas) treneris. 1963–1965 m. tęsė mokslus Helsinkio politechnikos mokykloje, bet veiklos pagalbos besivystančioms organizacijose nenutraukė.
1965 m. Užsienio reikalų ministerijos Tarptautinės pagalbos biuro darbuotojas, biuro vadovo pavaduotojas. Gavo pirmąjį diplomato rangą. 1973 m. Suomijos prezidentas Urhas Kaleva Kekonenas jį paskyrė ambasadoriumi Tanzanijoje, Zambijoje, Somalyje ir Mozambike. 1977–1981 m. JTO Generalinio sekretoriaus padėjėjas Namibijai, 1989 m. kovo mėn. kaip JTO taikdarių grupės vadovas, kontroliavo Namibijos atsiskyrimą nuo Pietų Afrikos.
1991 m. Suomijos Užsienio reikalų ministerijos Valstybės sekretorius ir JTO stebėtojas Persų įlankos krizės metu, 1992 m. vadovavo Bosnijos ir Hercegovinos grupei Ženevos derybose.
1993 m. Suomijos socialdemokratų partija jį iškėlė kandidatu į šalies prezidento postą. 1994 m. pirmuosiuose tiesioginiuose rinkimuose buvo išrinktas Suomijos prezidentu. Jam teko derinti savo socialdemokratinę programą su Centro partijos Esko Aho vyriausybe. Jam vadovaujant Suomija tapo Europos Sąjungos nare. 1999 m. su jo aktyvia pagalba buvo išspręsta Kosovo krizė. Jis nesiekė antrosios kadencijos, jo pradėtus darbus tęsė Tarja Halonen.
Nuo 2000 m. Didžiosios Britanijos vyriausybės įgaliotas inspektorius Šiaurės Airijoje. Tuo metu įsteigė Krizių valdymo centrą – nevyriausybinę organizaciją taikos paieškoms krizių apimtuose regionuose. 2005 m. sėkmingai vadovavo deryboms tarp Indonezijos vyriausybės ir Laisvojo Acheno judėjimo dėl Acheno nepriklausomybės. Už šiuos darbus buvo pristatytas 2005 m. Nobelio Taikos premijai. Už svarų indėlį sprendžiant tarptautinius konfliktus Nobelio taikos premija jam buvo paskirta 2008 m.
Kiršlys
Europinis kiršlys (Thymallus thymallus) – lašišažuvių žuvis, priklausanti lašišinių (Salmonidae) šeimai. Kūnas iš šonų suplotas. Nugara žalsvai pilka, šonai sidabriški, su juodais taškeliais ir retais gelsvais ar rusvais ruoželiais. Žvynai vidutinio dydžio. Poriniai pelekai rausvi ar gelsvi, neporiniai – violetinio atspalvio. Yra riebalinis pelekas. Galva maža su smailiu snukiu. Ant žandų nedaug mažų dantų.
Paplitimas
Lietuvoje europinis kiršlys paplitęs daugiau nei 20-yje upių. Dažniausiai sutinkamas Neries, Merkio, Šventosios, Žeimenos, Jūros, Ventos ir Minijos upių baseinuose.
Biologija
Gyvena srauniose, šaltavandenėse upėse, šiaurinėje arealo dalyje ir ežeruose. Vandens telkinio dugnas privalo būti padengtas akmenimis ar žvirgždu, vanduo prisotintas deguonies. Lytiškai subręsta 2-ais – 3-iais gyvenimo metais. Patelės įprastai subręsta metais vėliau nei patinai. Lietuvoje nerštas prasideda pavasarį, Kovo – Gegužės mėnesiais, upės vandens temperatūrai pasiekus 4-8° C. Būdinga trumpa neršto migracija. Neršto pikas pasiekiamas vandens temperatūrai esant 6-13,5° C, pilnaties metu. Vieno neršto metu patelė subrandina 2-10 tūkstančių ikrelių. Ikrelių skersmuo siekia 3-4 mm, oranžinės spalvos su smulkiais riebaliniais ląšeliais. Ikrelių inkubacijos laikas 10 – 40 dienų priklausomai nuo vandens temperatūros. Vandens temperatūrai pasiekus 16° C ikreliai žūva. Išsiritusios lervutės 4-10 dienų praleidžia tarp žvirgždo grudelių ir maitinasi trynio maišelio turiniu.
Lietuvoje kiršlių populiacija smarkiai paveikta melioracijos, upių tiesinimo ir užtvankų statymo. Vienos labiausiai paveiktų upių – Jūra ir Virvytė. Taip pat neigiama poveikį turi upių eutrofikacija, sukelta žemės ūkio ir buitinių nuotekų. Didžiausios populiacijos sutinkamos Pietryčių Lietuvos, vidutinio dydžio, srauniose upėse.
Žvejyba
Žvejų mėgėjų gaudoma rūšis. Lietuvoje draudžiama kiršlius gaudyti natūralios kilmės masalais, tad įprastai gaudoma spiningu ar museline meškere. Neršto metu kiršlius Lietuvoje draudžiama gaudyti nuo Kovo 1 d. iki Gegužės 15 d. Gaudant spiningu įprastai naudojami nedideli vobleriai, vartiklės ar sukrės. Kiršlys itin mėgstama žuvis museliautojų. Museline meškere kiršliai gaudomi šlapia ir sausa muselėmis ar nimfomis. Sezonas prasideda pasibaigus nerštui ir trunka iki vėlyvo rudens.
Šaltiniai
thumb|left|250px|Kiršlys miniatiūra|Kiršlys
Branduolinė reakcija
thumb Branduolinė reakcija – branduolinės fizikos terminas, reiškiantis procesą, kurio metu du atomų branduoliai arba branduolys ir elementariosios dalelės sudaro kitokius branduolius ir/ar elementariąsias daleles, negu pradinės.
Reakcijoje gali dalyvauti daugiau nei du branduoliai, bet toks reiškinys yra ypač retas. Jei pokytis neįvyksta, toks procesas ir vadinamas branduolių susidūrimu.
Branduolinės reakcijos tipai
Dažniausiai vyksta šių tipų reakcijos:
Svitlana Abrosimova
Svitlana Abrosimova (1953 m. birželio 20 d. Kaišiadoryse, Lietuvos TSR – 2011 m. kovo 6 d. Dniepropetrovske, Ukraina) – istorikė, kraštotyrininkė.
Biografija
Gimė 1953 m. birželio 20 d. Kaišiadoryse. Baigė istorijos studijas Dniepropetrovsko universitete. Dirbo Dniepropetrovsko nacionaliniame D. Javornickio vardo istorijos muziejuje. Parašė apie 250 mokslinių straipsnių apie Ukrainos istoriją ir kultūrą bei istorinę studiją apie akademiką Dmitrą Javornickį. Mirė 2011 m. kovo 6 d. Dniepropetrovske.
Opikonsivijos
thumb|rigt|300px|Iškilmių vieta buvęs Didysis cirkas
Opikonsivijos – Senovės Romos šventė, minėta rugpjūčio 25 d. Ji buvo skiriama sabinų deivei Opei (jos vyras – Saturnas). Ji buvo vaisingumo, gausaus derliaus ir žemės, asmeninio klestėjimo deivė. Deivės vardas dar buvo minimas ir gruodžio 19 (kituose šaltiniuose minėtos ir gruodžio 9 bei rugpjūčio 10 d.), o šventė jos garbei taip pat vadinta ir Opalijomis. Šventė pažymėjo derliaus nuėmimo pabaigą, o gruodžio 19 d. vyko veidrodinė šventė, susijusi su grūdų saugojimu.
Kadangi Opė, kaip žemės turtų nešėja, buvo tapatinama su Deivės Motinos kultu, jos garbintojai paprastai meldėsi sėdėdami ir rankomis liesdami žemę (pagal Makrobijaus „Saturnalia“, I:10). Šventė buvo prižiūrima Vestos ir Kvirino žynių. Sabinų dievas Kvirinas laikytas vienu iš svarbiausių romėnų dievų, kadangi buvo Romulo, Romos pirmojo valdovo, deifikacija. Be to, vienas iš archajiškos triados dievų (kartu su Jupiteriu ir Marsu).
Šventė buvo labai iškilminga. Pagrindinė Vestos žynė dėvėjo baltą šydą, Didžiajame cirke vyko karo vežimų lenktynės. čia taip pat dalyvavo žirgai ir mulai, kurių galvos buvo papuoštos gėlėmis.
TPS Turku
Turku TPS arba pilnu pavadinimu žinoma kaip Turun Palloseura – Suomijos futbolo klubas iš Turku.
El Tatijas
thumb|250px|El Tatijas
El Tatijas  – geizerių laukas šiaurės Čilėje, Andų kalnuose, 4200 m aukštyje virš jūros lygio. Tai nėra pats aukščiausias geizerių laukas pasaulyje, priešingai nei kartais teigiama. Čia yra ~80 veikiančių geizerių; El Tatijas savo dydžiu nusileidžia tik Jeloustaunui ir Kamčiatkos Geizerių slėniui.
Nors geizerių daug, tačiau paprastai jų čiurkšlės nėra aukštos, vidutiniškai 75 cm. Aukščiausia užfiksuota čiurkšlė buvo 6 m aukščio.
El Tatijas yra greta San Pedro de Atakamos miestelio ir yra svarbus turistinis objektas. Nepaisant gamtosaugininkų, vietinių gyventojų ir turistų protestų, Čilės kalnakasybos bendrovė 2009 m. išgręžė gręžinį norėdama pradėti geoterminės energijos gavybą. Iš gręžinio padėjo trykšti fumarolė, nulėmusi vandens lygio nuoslūgį visame El Tatijo baseine.
1977 m.
1977 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Liepojos Karo uosto kalėjimas
thumb|Liepojos karo uosto kalėjimas thumb|Kalėjimo vidus
Liepojos karo uosto kalėjimas, Karuosčio kalėjimas – vienintelis turistams prieinamas karinis kalėjimas Europoje, esantis Liepojoje (Latvija).
Pastatytas apie 1900 m. Veikė iki 1994 m. ir buvo uždara karinė teritorija. Iš kalėjimo niekas nėra pabėgęs. Nuo 1991 iki 1994 m. čia buvo kalinta apie 1500 žmonių.
Degesiai
Degesiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Sodeliškių.
Furrer M25
Furrer M25 (, FM-25) – šveicarų 7,5 mm kalibro lengvasis kulkosvaidis, sukonstruotas pulkininko Adolfo Furerio (Adolf Furrer) ir gamintas nuo 1925 m. A. Fureris buvo valstybinio arsenalo Berne Waffenfabrik Bern viršininkas.
Naudoja 7,5 mm Swiss šovinius iš 30 šovinių talpos ragelių. Šaudymo sparta 450 šūvių/min. Kryptukas plokštelės tipo, uokso taikiklis tangentinis. Šaudant nuo kojelių efektyvusis nuotolis 800 m.
Kampiškės
Kampiškės – buvęs kaimas Kauno rajono savivaldybėje, kairiajame Nemuno krante, 1 km į rytus nuo Viršužiglio, užsemtas Kauno marių. XVIII–XX a. kaime stovėjo Kampiškių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia. Kampiškių miškas yra Dubravos miškų masyvo dalis. Kaimui atminti pastatytas stogastulpis Duobakalnio stovyklavietėje.
Istorija
Vietovė minima 1744 m. Vilniaus vyskupijos parapijų kaimų sąrašuose. Kampiškių dvaras priklausė Gurskiams. Kaimas 1782 m. priklausė Rumšiškių parapijai. Kaimo kapinėse XVIII a. ir XIX a. 2-ojoje pusėje stovėjo koplyčios. Kampiškių koplyčia 1909 m. tapo parapine Kampiškių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia, kuria rūpinosi kunigas Juozapas Bridžius, Aukštosios Panemunės vikaras (1910–1938 m. Kampiškių parapijos klebonas).
Kaimas per XX a. tarpukario žemės reformas vienkiemiais nebuvo išskirstytas. 1959 m. statant Kauno HE kaimo gyventojai iškeldinti, vienas kiemas priskirtas Viršužigliui, bažnyčia perkelta į Šlienavą, o pats kaimas užsemtas.
2002 m. miške kasinėjimų metu aptiktas Kampiškių dvaras.
Kauno miesto savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Kauno miesto savivaldybės taryba – Kauno miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.
Partijos
Rinkimuose dalyvavusios partijos gavo vietų:
Veikla
2007 m. kovo 21 d. pasirašyta „Sėkmės koalicijos“ sutartis, kuri vienijo 23 tarybos narius iš 41. 2007 m. balandžio 12 d. įvyko pirmasis tarybos posėdis. Savivaldybės meru išrinktas Andrius Kupčinskas, už jį balsavo 31 tarybos narys iš 39 dalyvavusių posėdyje. Mero pavaduotojais išrinkti Stanislovas Buškevičius, Rimantas Mikaitis, Kazimieras Kuzminskas ir Steponas Vaičikauskas. 2007 m. balandžio 19 d. administracijos direktoriumi paskirtas Arūnas Keserauskas.
2007 m. lapkričio 15 d. Vygantas Gudėnas pakeitė A. Keserauską, atsistatydinusį po to, kai konservatorių frakcija pareiškė nepasitikėjimą juo. K. Kuzminską išrinkus Seimo nariu, 2008 m. lapkričio 13 d. mero pavaduotoju išrinktas Algimantas Kurlavičius. 2010 m. liepos 22 d. iš pareigų atleistas mero pavaduotojas S. Vaičikauskas, nauja pavaduotoja paskirta Loreta Kekienė.
Nuo 2010 m. rugsėjo 16 d. iki 2011 m. balandžio 12 d. administracijos direktoriaus pareigas ėjo Edita Gudišauskienė.
2011 m. balandžio 6 d. surengtas paskutinis posėdis. Kadencijos metu vyko 69 tarybos posėdžiai, juose priimti 2986 sprendimai.
Makadi Bei
Makadi Bei, taip pat Makadi Bėjus, Makadis – kurortas Raudonosios jūros pakrantėje, tarp Safagos ir Hurgados, apie 25 km į pietus nuo Hurgados oro uosto. Išsidėstęs palei to paties pavadinimo įlanką, supamas Arabijos dykumos. Kurortą sudaro keletas viešbučių kompleksų, didžiausias iš jų - Madinat Makadi sudarytas iš Sol Y Mar, Jaz ir Iberotel tinklų (atitinkamai italų, vokiečių ir prancūzų) viešbučių. Kurortas nutolęs nuo vietinių gyvenviečių, krantai koraliniai, smėlėti.
Latgaliai
Teritorija, žemės ir kaimynai
X–XIII amžiais latgalių apgyvendinta teritorija, užėmusi rytų Latvijos dabartinės Vidžemės rytinę dalį ir Latgalą, buvo politiškai nevieninga ir etniškai nevienalytė.
Burtniekų ežeras, matyt, buvo šiaurės vakarinė latgalių teritorijos riba. Jų teritorijoje buvo Jersikos, Atzelės, Talavos, Idumėjos (joje gyveno mišriai su lyviais) ir Kuoknesės (joje taip pat gyveno mišriai su lyviais) sritys ar kunigaikštystės.
Kultūra
Latgaliai patyrė didelę finougrų genčių įtaką, nes užėmė jų kažkada gyventas žemes į šiaurę nuo Dauguvos. Tokiu būdu į latgalių kalbą pateko daug finizmų iš finougrų kalbomis kalbėjusių genčių ir latgalių kalba nutolo nuo baltų prokalbės toliau nei lietuvių kalba ar vakarų baltų kalbos. Vėliau latgalių vasalinės Kuoknesės, Talavos ir Jersikos kunigaikštytės Polocko kunigaikščiui mokėjo duokles, kol galutinai latgalius užkariavo Kalavijuočių ordinas.
Likimas
Artimiausios latgaliams buvo sėlių ir žiemgalių gentys. Vėliau, kai viduramžiais sumišo su lyvių, sėlių, žiemgalių ir net kuršių gentimis, latgaliai sudarė pagrindinę besiformuojančios latvių tautos dalį. Latgalių genties teritorijoje šiuo metu yra dvi skirtingos etnografiniu, religiniu ir tarminiu atžvilgiu kultūrinės sritys – tai Vidžemė ir Latgala, o jų riba yra maždaug ties Pedezės ir Aiviekstės upėmis. Vidžemė susidarė švedų įtakos zonoje, kurioje paplito protestantizmas, o Latgala, patekusi į Abiejų Tautų Respublikos įtakos zoną, liko katalikiška.
Dabartinėje latgalių teritorijoje yra šie didžiausi miestai: Daugpilis, Rėzeknė, Valmiera, Cėsys, Maduona, Gulbenė, Alūksnė, Smiltenė, Balvai, Preiliai, Lyvanai, Pliavinios, Ludza, Kraslava, Abrenė ir t. t.
Allaert van Everdingen
Alartas van Everdingenas (, 1621 m. birželio 18 d., Alkmaras, Nyderlandai – 1675 m. lapkričio 8 d., Amsterdamas) – XVII a. Nyderlandų tapytojas-peizažistas, grafikas.
Kurianai
Kurianai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurės vakarus nuo Zabluduvo ir apie 8 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Į kaimą važinėja Balstogės miesto visuomeninis transportas. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas įkurtas 1660-1662 m. ir priklausė Boguslavui Radvilai. Kaime yra Kurianų geležinkelio stotelė.
Allaert van Everdingen
Biografija
Alartas van Everdingenas 1621 m. birželio 18 d., Alkmare, jo brolis Caesar van Everdingen buvo tai pat tapytojas. Alartas van Everdingenas mokėsi pas Roelandt Savery Utrechte ir pas Pieter de Molyn Harleme (pasak Houbraken), kurių abiejų įtaka ryški Everdingeno ankstyvojoje kūryboje. Ankstyviausi dailininko paveikslai nuo 1640 m. rodo, kad tapytojo kelią jis pradėjo kaip jūrinių peizažų kūrėjas. 1644 m. Everdingenas keliavo į Švediją ir Norvegiją. Po šių kelionių dailininkas pradėjo kurti paveikslus skandinaviškų peizažų tematika. 1645 m. dailininkas grįžo į Nyderlandus ir vasario 21 d. vedė Janneke Cornelisdr Brouwers Harleme. 1645 m. jis prisijungė prie menonitų religinės bendruomenės Harleme ir 1646 m. įstojo į vietos Šv. Luko vardo tapytojų gildiją. 1648 m. paminėtas tarp Harlemo civilinės sargybos narių. 1646 − 1651 m. Harleme gimė 4 Alarto vaikai. 1652 m. dailininkas persikėlė į Amsterdamą, kur jam gimė dar 4 vaikai. 1657 m. Alartas van Everdingenas gavo Amsterdamo piliečio teises. 1660 m. dailininkas aplankė Ardėnus. Gali būti, kad jis vėl galbūt pabuvojo Švedijoje ryšium su užsakymu iš Trip giminės Trip namo durų dekoracijoms Amsterdame (išlikusios).