cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jason Statham
Jason Michael Statham (g. 1967 m. liepos 26 d.) – anglų aktorius, geriausiai žinomas vaidmenimis Guy Ritchie kriminaliniuose filmuose „Lok, stok arba šauk“, „Revolveris“ ir „Vagišiai“. Statham taip pat buvo pakviestas vaidinti antraeilį vaidmenį JAV filme „Itališkas apiplėšimas“, pagrindinius vaidmenis filmuose „Transporteris“, „Transporteris 2“, „Transporteris 3“, „Adrenalinas“, „Banko apiplėšimas“, „Mirties lenktynės“ ir „Karas“.
Sportas
1990 m. Jason Statham atstovavo Anglijos rinktinei Sandraugos žaidynėse šuolių į vandenį rungtyse.
Lietuvos TSR istorija
Lietuvos TSR Istorija (kitaip – Sovietmečio Lietuvos istorija, sovietų okupuotos Lietuvos istorija) apima tris laikotarpius, kada Lietuva buvo valdoma komunistų partijos:
Ribentropo-Molotovo paktas bei TSRS–Vokietijos sienos ir draugystės sutartis
Sąlygas 1940 m. birželio mėnesio Lietuvos okupacijai sudarė 1939 m. rugpjūčio 23 d. pasirašytas Molotovo-Ribentropo paktas ir jo slaptieji protokolai bei 1939 m. rugsėjo 28 d. pasirašyta TSRS–Vokietijos sienos ir draugystės sutartis. Molotovo-Ribentropo paktas užtikrino Vokietijai, kad Tarybų Sąjunga negins Lenkijos, kurią Vokietija ruošėsi pulti, o slaptaisiais protokolais buvo pasidalinta įtakos sferomis, taip Lietuva pateko į Vokietijos įtakos sferą. Prieš pat prasidedant Vokietijos – Lenkijos karui, vokiečiai pasiūlė lietuviams kariauti kartu ir atsiimti Vilniaus kraštą. Taip Lietuva buvo viliojama įsitraukti į sąjungą de facto su Vokietija ir automatiškai patekti į jos įtakos sferą (kaip numatyta pakto slaptuosiuose protokoluose). Visgi Lietuva paskelbė neutralitetą ir Lenkijos nepuolė. Kadangi Lietuva atsisakė susisieti su Vokietija, o ir Stalinas norėjo gauti Lietuvą, tai Lenkijai jau beveik kapituliavus, rugsėjo 28 d. Vokietija ir Tarybų Sąjunga pasirašė Sienos ir Draugystės sutartį (kadangi dabar likvidavus Lenkiją abi valstybės turėjo bendrą sieną) ir dar kartą pasidalino įtakos sferomis, šį kartą Lietuva buvo atiduota Tarybų Sąjungos įtakai, mainais į dalį Lenkijos teritorijos.
Pagal minėtas sutartis Tarybų Sąjunga pradėjo primetinėti Baltijos valstybėms savo įtaką. Savitarpio pagalbos sutartis su Latvija pasirašyta 1939 m. rugsėjo 28 d., o su Estija spalio 5 d. Spalio 3 d. Tarybų Sąjunga pareikalavo, kad ir Lietuva pasirašytų analogišką sutartį. Mainais į sutartį Tarybų Sąjunga pasiūlė grąžinti Lietuvai Vilnių (kuris 1920–1939 m. buvo įtrauktas į Lenkijos sudėtį ir kurį Raudonoji Armija užėmė rugsėjo 19 d.). Savitarpio pagalbos sutartį ir Vilniaus bei Vilniaus krašto perdavimo Lietuvos Respublikai aktą 1939 m. spalio 10 d., įgalioti savo vyriausybių, pasirašė Juozas Urbšys ir Viačeslavas Molotovas. Pagal šį susitarimą Lietuvoje atsirado keletas Tarybų Sąjungos kariuomenės garnizonų: Alytuje, Prienuose, Gaižiūnuose ir Naujojoje Vilnioje, iš viso 18 786 Raudonosios armijos kariai. Faktiškai tai reiškė Lietuvos neutralumo ir dalinai nepriklausomybės praradimą, nes šalis negalėjo vykdyti savarankiškos užsienio politikos. Tai puikiai matosi gruodžio 13 d. kuomet Lietuvos (kaip ir Latvijos bei Estijos) atstovas Tautų Sąjungoje nebalsavo už Tarybų Sąjungos pašalinimą iš organizacijos dėl šios valstybės agresijos prieš Suomiją.
Padėtis po savitarpio pagalbos sutarties pasirašymo
Po Spalio 10-osios Savitarpio Pagalbos sutarties, šalies strateginėse vietose išsidėstė svetima kariuomenė (kuri dar nebuvo okupacinės, nes buvo dislokuota abiejų valstybių susitarimu), kuri neretai įsiveldavo į Lietuvos vidaus reikalus. Spalio 31 d. Raudonoji armija nekviesta slopino lenkų antisemitines riaušes Vilniuje, grasino kištis ir į kitus panašius įvykius, jei Lietuvos valdžia nesiims rimtesnių priemonių dėl Vilniaus lenkų. Visgi Sovietų Sąjungos vyriausybė nenorėjo konfliktuoti su Lietuvos valdžia (kaip ir lietuviai nenorėjo konfliktų su sovietais), tad Molotovas spalio 19 d. įsakė Sovietų Sąjungos pasiuntiniui N. Pozdniakovui nutraukti bet kokią paramą ir pažadus Lietuvos kairiesiems. Maskva siekė teisėto Lietuvos prisijungimo, tad nenorėjo kompromituoti savo siekių.
1939 m. lapkritį Lietuva su Sovietų Sąjunga pasirašė ir prekybos sutartį. Padėtis buvo tokia, kad Lietuvai SSRS liko vienintelis prekybos partneris, juolab, kad perkantis viską ir neribotais kiekiais. Kelias į vakarus praktiškai buvo užvertas, vyko karas, Baltijos jūra buvo užminuota, o tiekiant kitais keliais maisto produktų šviežių išlaikyti nepavykdavo. Tokiu būdu Lietuva ir SSRS buvo susieta dar ir ekonomiškai.
1939 m. lapkričio 22 d. A. Smetona patvirtino 21-ąjį šalies ministrų kabinetą, kuriam vadovavo Antanas Merkys. Šis ministrų kabinetas išbuvo iki pat Lietuvos okupacijos 1940 m. birželio 15 d.
1940 m. pavasarį SSRS jau ruošė agresijos prieš Baltijos valstybes planus, tačiau juos įgyvendinti SSRS galėjo tik po karo prieš Suomiją pabaigos be to jie labiau negu vokiečiai paisė tarptautinės nuomonės ir norėjo sudaryti teisėto Lietuvos prisijungimo prie Sovietų Sąjungos regimybę. Gegužės mėnesį Lietuvos kariuomenė pastoviai gaudavo žvalgybos duomenis apie tai, kad prie Lietuvos sienos kaupiami Raudonosios Armijos daliniai. Tai nebuvo pirmas artėjančio pavojaus signalas, tačiau į juos Lietuvos valdžia nekreipė daug dėmesio – keletą kartų Valstybės gynimo taryba svarstė ką reiktų daryti grėsmės atveju. Vyriausybė dar vasario mėnesį buvo nusprendusi pavojaus atveju palikti Lietuvą, o gegužę Valstybės gynimo taryba nusprendė SSRS agresijos atveju priešintis ginklu, vyriausybė ir prezidentas pasitrauks į Kudirkos Naumiestį ir ten laikysis kiek aplinkybės leis, o pačiu blogiausiu atveju pasitrauks į Vokietiją. Visgi realių veiksmų atremti galimą agresiją nebuvo padaryta.
Sovietų Sąjungos politika Baltijos šalių atžvilgiu 1940 m. pavasarį aiškiai buvo priderinama prie vokiečių puolimo vakaruose. Gegužės 10 d. kai Vokietija pradėjo puolimą vakarų kryptimi, į Belgiją, Olandiją ir Liuksemburgą, Lietuvos pasiuntinys Maskvoje L. Natkevičius pranešė savo vyriausybei apie stipriai pablogėjusį SSRS požiūrį į Lietuvą. Gegužės 16 d. (kelios dienos po to kai Vokietijos kariuomenė įsiveržė į Šiaurės Prancūziją) Sovietų Sąjungos laikraštis „Izvestijos“ rašė, kad „galimybės mažiems kraštams išlikti neutraliems ir nepriklausomiems yra sumažėjusios iki minimumo. “
Okupacijos išvakarėse
Gegužės 25 d. Viačeslavas Molotovas įteikė L. Natkevičiui raštą, kuriame Lietuvos vyriausybė kaltinama Raudonosios Armijos karių, dislokuotų Lietuvos teritorijoje, grobimu. Tai buvo rimtas ir atviras grasinimas Lietuvai. Lietuva šiuos kaltinimus atmetė kaip nepagrįstus, tačiau pažadėjo pradėti tyrimą dėl dingusių karių. Kariai iš tiesų buvo dingę, tačiau vėliau atsirado, Lietuva prie jų dingimo neprisidėjo, jie iš dalinio pasišalino savo noru, t. y. dezertyravo. Buvo sudaryta tyrimo komisija, kuri norėjo apklausti dingusius ir vėliau atsiradusius karius ir tirti visas aplinkybes, tačiau Maskva kategoriškai atsisakė padėti komisijos tyrimui. Lietuvos užsienio reikalų ministrui J. Urbšiui derėjo suvokti, kad SSRS ieško priekabių, nes panašus scenarijus buvo panaudotas ir prieš prasidedant sovietų agresijai Suomijoje.
Birželio 14-osios ultimatumas
Vėlų 1940 m. birželio 14 d. vakarą V. Molotovas J. Urbšiui Maskvoje įteikė ultimatumą, kuriame Lietuva apkaltinta savitarpio pagalbos sutarties laužymu ir jai pateikti trys reikalavimai: 1) suimti ir perduoti teismui vidaus reikalų ministrą K. Skučą ir Valstybės saugumo departamento direktorių A. Povilaitį, kaip neva tiesiogiai kaltus dėl provokacijų prieš SSRS kariuomenę Lietuvoje; 2) sudaryti naują, Maskvai priimtiną vyriausybę, kuri užtikrintų savitarpio pagalbos sutarties vykdymą; 3) įsileisti į Lietuvą neribotą Raudonosios Armijos kontingentą . Atsakyti į ultimatumą Lietuvai buvo skirta apie 9 valandos.
Skubiai sušauktame vyriausybės pasitarime A. Smetona siūlė priešintis sovietų agresijai, tačiau nemažai vyriausybės narių, ypač ministras pirmininkas A. Merkys, siūlė priimti ultimatumą. Kapituliuoti norėjusių ministrų nuomonę parėmė ir abu kariuomenės vadai: buvęs S. Raštikis ir esamasis V. Vitkauskas. A. Smetona sutiko tik su naujos vyriausybės sudarymu, o nuo kitų dviejų reikalavimų svarstymo nusišalino. Ultimatumas buvo priimtas net neįvardijus agresijos ir nepareiškus protesto. Prie tokio besąlygiško ultimatumo priėmimo prisidėjo ir tai, kad ilgą laiką Lietuvoje nebuvo demokratijos – tokiu kritišku momentu reiktų galvoti apie šalį ir jos gyventojus, o opozicija tik galvojo kaip greičiau ir neskausmingiau nuversti prezidentą. Po tokios įvykių eigos A. Smetona nusprendė palikti Lietuvą. Jis skubiai pasirašęs pareigų perdavimo A. Merkiui aktą (pagal 1938 m. Lietuvos Konstituciją Prezidentui nevykdant savo pareigų, jas perima Ministras pirmininkas, tačiau jis neturi visų prezidento galių), per Kybartus pasitraukė į Vokietiją.
Okupacija
thumb|Raudonoji Armija įžengia į Lietuvą, 1940 thumb|[[Lietuvių aktyvistų frontas|Lietuvių aktyvistų fronto kariai veda nuginkluotus Raudonosios armijos karius per Vilniaus gatvę Kaune, 1941.]] Dar birželio 15 naktį Raudonosios Armijos kariai bandė išprovokuoti susišaudymus Lietuvos pasienyje, nelegaliai kirsdami sieną ir manydami, kad lietuviai atsišaudys, tačiau taip neįvyko. Pagrindinės pajėgos turėjo įžengti į Lietuvą birželio 15 d., 15 valandą. Lietuvos armijai buvo įsakyta nesipriešinti žygiuojančiai Raudonajai armijai. Pajėgos gana greitai užėmė strategines vietas ir didžiausius miestus, taip pat karinius dalinius ir oro uostus. Į Lietuvą atvyko ir SSRS vyriausybės ypatingasis įgaliotinis Vladimiras Dekanozovas, kuris turėjo rūpintis kaip įteisinti Lietuvos okupaciją ir aneksiją, kitaip tariant kaip sudaryti marionetinę vyriausybę. Dekanozovas iš karto pareikalavo A. Smetonos, nes pagal visą sovietinį scenarijų A. Smetona turėjo pasirašyti pareigų perdavimo aktus ir suformuoti naują vyriausybę. Kadangi A. Smetonos nebuvo reikėjo įgyvendinti kitą scenarijų. Sovietai ministru pirmininku norėjo matyti Justą Paleckį.
Prezidento pareigas einantis A. Merkys, išplatino keletą pranešimų, kuriuose sakė, kad Raudonoji Armija į Lietuvą įžengia kaip „draugiška sąjunginė kariuomenė“. Jis ragino visus pareigūnus uoliai eiti savo pareigas (t. y. kolaboruoti su okupantais). Taip pat buvo įsakyta SSRS ultimatumą parodyti kaip „saugumo pageidavimo prašymą“. Tokiu būdu tauta buvo dezorientuota, buvo suklaidinta pasaulio nuomonė ir sudarytos sąlygos SSRS teisėtos okupacijos regimybei.
Liaudies vyriausybė
Birželio 17 d. Respublikos Prezidento pareigas einantis A. Merkys pasirašė iš eilės du aktus, klusniai vykdydamas V. Dekanozovo valią. Pirmuoju jis paskyrė ministrų pirmininku J. Paleckį ir pavedė jam sudaryti naują Ministrų Tarybą, o kitu – patvirtino tą sudarytą Tarybą (ji buvo sudaryta iš anksto). Taip buvo suformuota vadinamoji Liaudies vyriausybė. Į šią vyriausybę įėjo: Ministras Pirmininkas – Justas Paleckis, Ministro pirmininko pavaduotojas ir užsienio reikalų ministras – Vincas Krėvė-Mickevičius, krašto apsaugos – Vincas Vitkauskas, teisingumo – Povilas Pakarklis, finansų – Ernestas Galvanauskas, žemės ūkio – Matas Mickis, sveikatos apsaugos – Leonas Koganas, švietimo – Antanas Venclova, vidaus reikalų – Mečislovas Gedvilas. Valstybės saugumo departamento direktoriumi tapo ką tik iš kalėjimo paleistas Antanas Sniečkus. thumb|300px|right|Liaudies vyriausybė. Iš kairės: Matas Mickis, Vincas Krėvė-Mickevičius, Antanas Venclova, Justas Paleckis, Povilas Pakarklis, Ernestas Galvanauskas, Leonas Koganas, Vincas Vitkauskas. 1940 m. birželio 17 d.
Žiūrint formaliai tik Konstitucijos raidės, vyriausybės pasikeitimas vyko konstitucingai. Patvirtinęs J. Paleckio vyriausybę A. Merkys atsistatydino, taip pagal konstituciją pavesdamas vykdyti Respublikos Prezidento pareigas J. Paleckį, o ministru pirmininku pagal konstituciją automatiškai tapo V. Krėvė-Mickevičius. Tačiau iš tikro pagal 1938 m. Lietuvos Konstituciją laikinai einantis Respublikos Prezidento pareigas asmuo neturi visų Prezidento galių, tad A. Merkys negalėjo pagal konstituciją paskirti naujos vyriausybės. Tokiu būdu ir visi kiti naujo prezidento ir vyriausybės aktai yra neteisėti. Tauta buvo patikinta, kad Lietuvos nepriklausomybė bus išsaugota, taip pat ne veltui į vyriausybės sudėtį įėjo visuomenėje gerai žinomi ir Lietuvai nusipelnę veikėjai, kurie turėjo nuraminti tautą (tačiau nei žmonės nei Lietuvos saugumas nežinojo apie daugumos šios vyriausybės narių ryšius su SSRS). Į vyriausybę sąmoningai buvo įtraukta mažai komunistų, daugiau jų į vyriausybę įtrauks tik po birželio 25 d., kuomet bus legalizuota komunistų partija. Daugumai lietuvių ši vyriausybė buvo verta pasitikėjimo jau vien dėl to, kad jai vadovavo Vincas Krėvė-Mickevičius ir žmonės iš tiesų labai apsigavo tikėdami ne tik šia vyriausybe, tačiau ir manydami, kad buvo nuverstas autoritarinis A. Smetonos režimas ir atkurta demokratija. Kai kurie laikraščiai ragino greičiau šaukti naujo seimo rinkimus ir panašiai, taigi visuomenė visiškai nesuprato esamos padėties ir okupacijos fakto. „Neapykanta A. Smetonos valdymui buvo tokia stipri, režimas taip įkyrėjęs, kad džiaugsmas dėl jo žlugimo laikinai užgožė okupacijos pavojų“.
Kad vyriausybė buvo nekolegiali institucija rodo faktai, kad viską sprendė du asmenys: prezidento pareigas einantis J. Paleckis ir Vidaus reikalų ministras M. Gedvilas (kuris, pagal galiojantį sustiprintos valstybės apsaugos aktą turėjo didesnes galias). Birželio 18-20 d. prezidento malonės aktais iš kalėjimų buvo paleisti komunistai ir kiti už komunistinę veiklą nuteisti asmenys. Birželio 19 d. uždaryta Lietuvos tautininkų sąjunga ir Lietuvos tautiško jaunimo sąjunga „Jaunoji Lietuva“. Birželio 25 d. legalizuota Lietuvos komunistų partija (LKP), o po to ir Lietuvos Lenino komunistinė jaunimo sąjunga (Komjaunimas). Liepos 1 d. M. Gedvilas uždraudė visas nekomunistines organizacijas, net studentų korporacijas. Ministro birželio 27 d. įsakymu, nuo liepos 7 d. uždraudžiami visi nekomunistiniai laikraščiai išskyrus „Lietuvos aidą“ (laikinai dar veikė ir populiarūs dienraščiai „Lietuvos žinios“ bei „XX amžius“), tiesa po kelių dienų šis laikraštis pervadinamas į „Darbo Lietuvą“, o vėliau į „Tarybų Lietuvą“. Jis veikė kaip Liaudies vyriausybės oficiozas.
Liaudies seimas
Nuo liepos 1 d. J. Paleckio potvarkiu buvo paleistas Lietuvos Respublikos seimas ir paskelbta apie rinkimų į „Liaudies seimą“ organizavimą. Priimtas rinkimų įstatymas numatė, kad liepos 14 d. turėjo įvykti rinkimai (nors pagal 1938 m. Lietuvos konstituciją nuo rinkimų paskelbimo iki rinkimų datos turėjo praeiti du mėnesiai). Pareikalauti, kad balsuotų visi gyventojai, tai bus nesunku patikrinti, nes pase bus dedama speciali žyma. Suburiama organizacija „Lietuvos liaudies darbo sąjunga“ – tai buvo fiktyvi partija, kad rinkimuose dalyvautu ne viena komunistų partija. Liepos 7 d. Valstybės saugumo departamento direktorius Antanas Sniečkus patvirtino „Priešvalstybinių partijų: tautininkų, voldemarininkų, liaudininkų, krikščionių demokratų, jaunalietuvių, trockininkų, socialdemokratų, eserų, šaulių ir kt. vadovaujančio sąstato likvidacijos paruošiamųjų darbų ir operatyvinės likvidacijos planą“. Liepos 10–13 d. visos iki tol ir taip uždraustos (išskyrus tautininkus), arba tik pogrindyje veikusios politinės organizacijos faktiškai buvo eliminuotos iš rinkimų kampanijos. Suimta 2 tūkstančiai politinių veikėjų.
Liepos 14 d. rinkimai vyko labai vangiai, tad rinkimai pratęsti ir antrą dieną, t. y. liepos 15 (nepriklausomybės laikotarpiu rinkimai irgi vyko dvi dienas). Oficialiais Vyriausiosios rinkimų komisijos paskelbtais duomenimis rikimuose dalyvavo 1 386 600 piliečių (t. y. 95,51 proc.) turinčių balso teisę. Iš jų 99,19 proc. balsavo už Lietuvos darbo liaudies sąjungos kandidatus. Į seimą buvo išrinkta 39 Lietuvos Komunistų Partijos ir 40 nepartinių deputatų. Tokie ar panašūs „rinkimų“ rezultatai buvo pateikiami visoje Sovietų Sąjungoje.
Išrinkus seimą, komunistai Lietuvos miestuose ir miesteliuose pradėjo organizuoti mitingus reikalaujančius, kad Liaudies seimas paskelbtų Lietuvoje sovietų valdžią ir prijungtų šalį prie Sovietų Sąjungos. Liaudies seimas liepos 21 d. susirinkęs į pirmą savo sesiją priėmė deklaracijas apie valstybinės santvarkos keitimą ir Lietuvos įstojimą į SSRS. Lietuva buvo paskelbta Lietuvos Tarybų Socialistine Respublika (LTSR). Šios deklaracijos buvo neteisėtos ir pažeidė 1938 m. Lietuvos konstituciją. Taip jau gavosi, kad 1938 m. Lietuvos konstitucija buvo parengta A. Smetonos autoritarizmui plėtoti ir seimui ten nebuvo suteikta pakankamai galių spręsti tokius svarbius valstybinius klausimus. Ši konstitucija iki naujos priėmimo okupantų buvo naudojama pagrįsti „teisėtai“ Lietuvos aneksijai. Aktai ne tik, kad buvo antikonstituciniai, bet ir priimti jie buvo pažeidžiant seimo darbo reglamentus, nes balsuojant salėje buvo pašalinių asmenų, nebuvo skaičiuojami balsavimo rezultatai.
Liepos 22 d. Liaudies seimas paskelbė žemę esant visos tautos, o liepos 23 d. priėmė bankų ir stambiosios pramonės nacionalizavimo deklaraciją, išrinko konstitucijos rengimo komisiją, taip pat komisiją kuri buvo įgaliota perduoti SSRS Aukščiausiajai Tarybai deklaraciją dėl Lietuvos įstojimo į SSRS. Seimo aktai padiktuoti Sovietų Sąjungos smurto, suklastojo Lietuvos žmonių valią ir likvidavo Lietuvos valstybingumą. Tuo pat metu Lietuvos Respublikos pasiuntiniai esantys kitose valstybėse įteikė tų šalių vyriausybėms protesto notas, prašydami nepripažinti Lietuvos inkorporacijos į SSRS.
Lietuvos aneksija
Rugpjūčio 3 d. Lietuvos SSR atstovai dalyvavo SSRS Aukščiausiosios Tarybos VII sesijoje kur „prašė“ Lietuvos TSR „priimti“ į Sovietų Sąjungą. Buvo pasirašytas „įstojimo“ aktas ir tai padėjo juridinius pagrindus Lietuvos inkorporavimui į SSRS sudėtį, tačiau dauguma vakarų valstybių nepripažino prievartinio Lietuvos įjungimo į SSRS ir LTSR de facto egzistavimas nebuvo Lietuvos valstybės tęstinumas socialistine forma. Okupantų paskirtas Liaudies seimas neturėjo lietuvių tautos bei visos šalies gyventojų įgaliojimo panaikinti Lietuvos valstybingumą ir prašytis į SSRS, todėl jo nutarimai buvo neteisėti
Po 1940 m. rugpjūčio 3 d. Lietuvoje įsigaliojo SSRS suverenitetas ir pilietybė. Rugpjūčio 25 d. priimta LTSR Konstitucija, kuri galutinai turėjo pabaigti „teisėto įstojimo į SSRS spektaklį“. Šis pagrindinis įstatymas žinomas kaip „Stalino konstitucija“. Ji buvo 1936 m. SSRS konstitucijos kopija, tik šiek tiek atspindinti valstybės skirtingumą, tačiau tai išplaukė iš to, kad Lietuvoje dar nebuvo kolektyvizuoto žemės ūkio, nuosavybė nebuvo nacionalizuota, kitaip tariant kol nebus įgyvendinta Lietuvos sovietizacija konstitucija turėjo atspindėti šiokius tokius skirtumus nuo kitų Sovietų Sąjungos regionų.
Lietuvos sovietizacija
thumb|Pašto ženklas su LTSR herbu Sovietinė okupacija pirmiausia pasireiškė nepriklausomos Lietuvos valstybės griovimu (sovietizavimu), tam, kad tas procesas vyktų greičiau būdavo pasitelkiama net ir labai drastiškų priemonių (pvz., trėmimai). Liaudies seimas buvo pervadintas į Lietuvos TSR Aukščiausiąją Tarybą, prezidento institucija pakeista LTSR AT prezidiumu, kurio pirmininku tapo J. Paleckis (baigėsi jo laikinasis prezidentavimas), Liaudies vyriausybė pervadinta į Liaudies Komisarų Tarybą. Į okupuotos Lietuvos vadovybę įėjo ne okupantai, o Lietuvos piliečiai daugiausia lietuviai kolaborantai, kurie vykdė Maskvos nurodymus. Pagrindinis sovietizacijos darbas buvo atliekamas Maskvos nurodymu per Lietuvos Komunistų Partijos Centro komitetą, kuris įkurtas 1940 rugsėjo 21 d. ir jo pirmuoju sekretoriumi paskirtas Antanas Sniečkus. Pradėti keisti gatvių pavadinimai, griauti paminklai ir monumentai, uždraustos lietuviškų švenčių minėjimas, dabar šventėmis tapo Naujieji Metai, balandžio 22 d. (Lenino gimtadienis ir 1905 m. revoliucijos diena), gegužės 1 ir 2 dienos (Darbo šventė), liepos 21 d., lapkričio 7 ir 8 dienos (1917 m. revoliucijos minėjimas) bei gruodžio 5 d. (Stalino konstitucijos diena). Lietuvos trispalvė pakeista raudona LTSR vėliava, Vytį pakeitė Lietuvos TSR herbas, o himnu tapo „Internacionalas“. Taip pat buvo uždraustos visos politinės partijos ir visuomeninės organizacijos išskyrus komunistines. Pakeista savivaldos sistema, atsirado apskričių, miestų, valsčių ir apylinkių vykdomieji komitetai. Visi šie pakitimai buvo vykdomi pagal Sovietų Sąjungos modelį.
1941 m. birželio trėmimai
Sovietizacijos palengvinimui buvo naudojamos ir kraštutinės priemonės – priverstinis gyventojų iškeldinimas (trėmimas) ir įkalinimas. Pirmieji trėmimai prasidėjo 1941 m. birželio 14 d. 3 valandą ryto. Planai rengti tokią „operaciją“ pradėti rengti dar pavasarį, 1941 m. kovo mėnesį LKP vadovybė pritarė rengiamam masiniam Lietuvos gyventojų trėmimui. 1941 m. birželio 14-18 dienomis SSRS vidaus kariuomenės daliniai nepateikę jokių kaltinimų be teismo į SSRS šiaurę ir Sibirą ištrėmė 16 261 Lietuvos gyventoją.
Sovietų valdžios Lietuvoje atkūrimas (reokupacija)
1944–1945 m. Raudonajai armijai iš Lietuvos išstūmus vokiečių kariuomenę Lietuva vėl tapo viena Sovietų Sąjungos respublikų, VKP (b) CK ir SSRS Liaudies komisarų tarybos valdoma provincija – Lietuvos TSR.
1944 metų vasarą Raudonoji Armija, stumdama nacistinės Vokietijos pajėgas į vakarus, reokupavo Lietuvą. Galutinai Lietuva reokupuota 1945 m. sausio pabaigoje, kuomet Raudonoji armija užėmė Klaipėdą. Kartu su žengiančia raudonąją armija į Lietuvą grįžo okupacinė sovietų valdžia, jos ramstis vėl buvo LKP (1947 m. joje buvo tik 18,4% lietuvių ), tačiau SSRS vadovybė nepasitikėjo savarankiška LKP, tad įkūrė Visasąjunginės komunistų partijos (bolševikų) Centro komiteto Lietuvos biurą, kuris su Michailu Suslovu priešaky turėjo prižiūrėti sovietizacijos vykdymą Lietuvoje.
Trėmimo politika
thumb|[[Operacija Priboi|Operacijos „Priboi“ trėmimų schema]] Specifinė sovietų teroro forma, labiausiai paveikusi Lietuvą, buvo masiniai gyventojų trėmimai. Sovietai jau turėjo 1941 m. birželio mėn. Lietuvos ir kitų Baltijos šalių, 1941–1944 m. Pavolgio vokiečių, Krymo totorių ir Šiaurės Kaukazo tautų deportacijų patyrimą.
Komandą tremti duodavo SSRS vadovybė, konkrečius nutarimus dėl trėmimų pasirašydavo Antanas Sniečkus ir Mečislovas Gedvilas, juos atlikdavo LSSR valdymo ir represiniai organai su Maskvos emisarų talka ir priežiūra. Tremiamųjų sąrašus rengdavo vietiniai sovietų organai, prieš beginklius gyventojus kildavo SSRS Vidaus reikalų ministerijos (MVD) ir SSRS Valstybės saugumo ministerijos (MGB) daliniai, stribai.
Tremiama buvo šeimomis, jų turtas būdavo nacionalizuojamas. Žmones suveždavo prie geležinkelio, suvarydavo į gyvulinius vagonus ir veždavo į Sibirą, Rusijos europinės dalies šiaurę, Kazachijos SSR. Ten juos įdarbindavo kolchozuose, miško paruošų ir kalnakasybos įmonėse, dalis patekdavo į lagerius. Darbo jėgos poreikis rytiniuose SSRS regionuose buvo viena iš trėmimų priežasčių.
Ištremti Lietuvos gyventojai ėmė grįžti į Lietuvą 1956 m., SSRS vadovybei sušvelninus represijų politiką. 1956 m. iš tremties buvo paleista 17 000 lietuvių, iki 1970 m. jų skaičius išaugo iki 80 000. Vietinė Lietuvos SSR valdžia buvo priešiškai nusiteikusi tremtinių paleidimui, Antanas Sniečkus tokius SSRS vadovybės veiksmus net pavadino „neatsakingais Chruščiovo eksperimentais“.
Partizaninis pasipriešinimas
Partizaninis karas truko dešimtmetį, keitėsi jo organizacija, taktika, veiksmo sąlygos. Pirmieji partizanai atėjo iš lietuvių antinacinės rezistencijos struktūrų. Tai buvo lietuvių savivaldos įstaigų ir policijos žmonės, buvę Lietuvos Respublikos kariai ir šauliai, juos papildė valstiečiai, inteligentai, ypač provincijos mokytojai, studentai ir moksleiviai, žmonės iš visų visuomenės sluoksnių.
1949 m. vasario 2-22 d. netoli Radviliškio įvyko visos Lietuvos partizanų vadų suvažiavimas. Jame dalyvavo Bendro demokratinio pasipriešinimo sąjūdžio (BDPS) vadovybės nariai Jonas Žemaitis-Vytautas, Juozas Šibaila, Petras Bartkus, apygardų ir sričių vadai Adolfas Ramanauskas, Aleksandras Grybinas, Vytautas Gužas, Leonardas Grigonis, Bronius Liesys. Suvažiavime buvo įkurta vieninga politinė ir karinė vadovybė – Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio taryba su pirmininku J. Žemaičiu, priimta deklaracija, skelbusi, kad aukščiausias teisėtas valdžios organas Lietuvoje yra partizanų vadovybė, o kovos tikslas – nepriklausomos parlamentinės Lietuvos respublikos atkūrimas.
Romo Kalantos tragedija
XX a. aštuntajame dešimtmetyje tarp Lietuvos jaunimo plito Vakarų pasaulio jaunimo nekonformistinių judėjimų, hipių idėjos. Jų pasekėjų, neformalių jaunimo grupių nepajėgta kontroliuoti. Valdžios bejėgiškumą parodė 1972 m. gegužės 14-16 d. neramumai Kaune, kilę po protestavusio prieš sovietinę tikrovę ir susideginusio Romo Kalantos laidotuvių. Tūkstantinės demonstracijos buvo jėga išvaikytos, buvo suimtų ir nuteistų kalėti, bet šie įvykiai parodė, kad sovietų valdžios pamatai Lietuvoje silpni, kad ji laikosi tik SSRS galybės dėka. Valdžios prestižas dar labiau krito, nonkonformistiniai ir disidentinis judėjimai tęsėsi, nors ir buvo persekiojami.
Rimantas Stašys
Rimantas Stašys (g. 1968 m. gegužės 29 d. Varėna) – Lietuvos ekonomistas, socialinių mokslų daktaras.
Išsilavinimas
1986 m. baigė Varėnos 1-ąją vidurinę mokyklą. 1993 m. baigė Vilniaus universitetą, suteikta Komersanto profesinė kvalifikacija. 2001 m. baigė Vilniaus universiteto Vadybos ir administravimo doktorantūros studijas, suteiktas Socialinių mokslų daktaro laipsnis. 2008 m. Klaipėdos universitetas suteikė Socialinių mokslų docento pedagoginį vardą.
Darbinė patirtis
1993–1995 m. Klaipėdos universiteto rektoriaus padėjėjas, 1995–2001 m. Klaipėdos universiteto Ekonomikos katedros asistentas, 1995–2000 m. N. Skučienės kalbų ir verslo vadybos aukštesniosios mokyklos dėstytojas, 2001–2003 m. Klaipėdos universiteto Ekonomikos katedros lektorius, 2001–2005 m. VšĮ Klaipėdos verslo kolegijos dėstytojas, 2003–2009 m. Klaipėdos universiteto Ekonomikos katedros docentas, 2003–2008 m. VšĮ Vakarų Lietuvos verslo kolegijos docentas, nuo 2007 VšĮ Vilniaus verslo teisės akademijos Klaipėdos skyriaus vedėjas, 2008 - 2019 m. Klaipėdos universiteto Vadybos katedros vedėjas, nuo 2010 m. Klaipėdos universiteto Vadybos katedros profesorius.
Moksliniai interesai: sveikatos priežiūros organizacijų vadyba, naujo produkto vadyba.
Airijos futbolo varžybos 2003 m.
Airijos futbolo varžybos 2003 m.
Pereinamasis turnyras
Pusfinalis:
Finalas:
Centrinė žvalgybos agentūra
thumb|144px|right|Originalusis CŽA ženklas Vašingtone thumb|300px|CŽA pastatas
Centrinė žvalgybos agentūra (trump. CŽA arba Centrinė žvalgybos valdyba, CŽV, CIA) – Jungtinių Valstijų civilinė užsienio žvalgybos tarnyba, atsakinga už nacionalinio saugumo informacijos iš viso pasaulio rinkimu, apdirbimu ir analize. CŽA, kaip viena pagrindinių JAV žvalgybos bendruomenės narių, yra atskaitinga Nacionalinės žvalgybos direktoriui, ir jos esminis tikslas – teikti žvalgybinę informaciją JAV prezidentui ir jo Kabinetui.
Kitaip nei Federalinis tyrimų biuras, Centrinė žvalgybos agentūra neturi teisėsaugos įgaliojimų ir ji daugiausiai užsiima žvalgybinės informacijos rinkimu už JAV ribų. Tačiau informacija iš esmės gali būti renkama ir JAV viduje. Nors tai ne vienintelė JAV institucija, užsiimanti žmonių žvalgyba, tačiau ji atsakinga už visos JAV žvalgybos bendruomenės žmonių žvalgybos koordinavimą. CŽA taip pat yra vienintelė JAV institucija pagal įstatymą prezidentui įsakius galinti vykdyti ir prižiūrėti slaptas misijas. Už slaptų operacijų įgyvendinimą atsakinga CŽA Specialiųjų veiklų divizija.
Prieš Žvalgybos reformos ir terorizmo prevencijos akto 2004 metais priėmimą, CŽA direktorius taip pat vadovavo JAV žvalgybos bendruomenei (visoms žvalgyba užsiimančioms institucijoms). Priėmus minėtą aktą, CŽA tapo atskaitinga nacionalinės žvalgybos direktoriui, kuris vadovauja visai žvalgybos bendruomenei. Nepaisant tam tikrų kompetencijų perskirstymo, Centrinė žvalgybos agentūra po Rugsėjo 11-osios teroro išpuolių išaugo. 2013 metais dienraštis „The Washington Post“ paskelbė duomenis, kad 2010 mokestiniais metais CŽA turėjo didžiausią biudžetą tarp žvalgybos bendruomenės institucijų.
Istorija
Centrinė žvalgybos agentūra buvo įkurta 1947 metų liepos 26 dieną, kai prezidentas Haris Trumenas pasirašė Nacionalinio saugumo aktą. Didžiausias postūmis organizacijos sukūrimui buvo nenumatytas Perl Harboro užpuolimas. Be to, Antrojo pasaulinio karo pabaigoje JAV vyriausybė jautė poreikį sukurti instituciją, kuri koordinuotų JAV žvalgybos veiklą.
Šaltiniai
2 . http://terminai.vlkk.lt/paieska?search=centrinė+žvalgybos+valdyba&limit=15
Raudonpilvis tamarinas
Raudonpilvis tamarinas (Saguinus labiatus) – kabiauodegių beždžionių (Cebidae) primatas. Išsiskiria baltais tankiais plaukais, kurie auga aplink lūpas. Svoris apie 490 g. Minta vabzdžiais, prinokusiais vaisiais, nektaru. Šeimą sudaro 2-4 gyvūnai. Gimdo 2 jauniklius, jais rūpinasi abu tėvai. Gyvena vakarų Brazilijoje, šiaurės Bolivijoje ir rytinėje Peru dalyje.
Stelpė
Stelpė  – kaimas Latvijoje, Bauskės savivaldybėje, 10 km į pietus nuo Vecumniekų, prie Misos upės. Valsčiaus centras. 269 gyventojai (2021 m.). Ties kaimu nuo Kekavos–Skaistkalnės plento (P89) atsišakoja vieškelis Iecavon. Veikia biblioteka, paštas, medicinos punktas, yra lenktynių trasa.
Istorija
Tarybiniais metais – kolūkio centrinė gyvenvietė.
Johann Kasimir von Monkewitz
Johanas Kazimieras fon Monkevicas (1722 m. Kėdainiuose, Abiejų Tautų respublika – 1789 m. Biukeburge, Prūsijos karalystė) – karininkas, leitenantas.
Gintautas Misevičius
Biografija
1963 m. baigė Vilniaus universitetą. 1972 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatas.
Nuo 1963 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1982 m. docentas. 1974–1977 m. – Bužumbūros pedagogikos universiteto Matematikos katedros vedėjas.
Mokslinė veikla
Tyrimų svarbiausia sritis – tikimybinė skaičių teorija: dvimačių torų endomorfizmų ribinės teoremos, Rymano dzeta funkcijos skirstinių ribinės teoremos įvairiose erdvėse.
Informacie
Informacie  – komunistinis laikraštis, ėjęs 1933 m. liepos 11 d. – rugpjūčio 11 d. Kaune jidiš kalba.
Istorija
Bendradarbiavo Barelis Fridmanas, Moisiejus Jofė, Chloinė Levinas. išėjo keturi numeriai, o Nr. 5 buvo konfiskuotas.
Pamituvys
Pamituviu vadinami kaimai Jurbarko rajone, prie Mituvos upės:
Inocentas X
Inocentas X (, tikrasis vardas Giovanni Battista Pamphili, g. 1574 m. gegužės 6 d. Roma – 1655 m. sausio 7 d. ten pat) – italų kanonistas praktikas, Romos katalikų bažnyčios Popiežius (1644–1655).
Biografija
Iki 1594 m. studijavo teisę Romos kolegijoje ir Italijos universitetuose. 1601 m. konsistorijos advokatas, nuo 1604 m. dirbo Romos rotoje. 1621 m. Grigaliaus XV nuncijus Neapolyje ir Prancūzijoje. 1626 m. Urbono VIII nuncijus Ispanijoje. 1626 m. Titulinis Antiochijos patriarchas. Nuo 1627 m. rugpjūčio 30 d. kardinolas in pectore, nuo 1629 m. rugsėjo 14 d. paskelbtasis kardinolas, nuo 1630 m. rugpjūčio 12 d. titulinis Šv. Eusebijaus kardinolas. 1630 m. popiežiaus legatas Vokietijai.
Brevėje Zelus domus Dei protestavo prieš 1648 m. Vestfalijos taikos sąlygas, kurios susilpnino Katalikų bažnyčios pozicijas ir įteisino protestantizmą. Rūpinosi 1545-1563 m. Tridento susirinkimo reformų įgyvendinimu. 1653 m. popiežiaus bulėje Cum occasione impressione libri pasmerkė penkis jansenizmo teiginius.
Globojo misijas, bet misionieriams Kinijoje uždraudė akomodaciją, tikėjimo turinio perteikimą nekrikščioniškomis sąvokomis ir terminais, apeigų pritaikymą. Rėmė kovą su turkais, skyrė pinigų Lenkijos karaliui ir Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Vladislovui Vazai.
Reivyčių apylinkė
Reivyčių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Inocentas X
Biografija
Rūpinosi vienuolynais. Romoje užbaigė Šv. Petro bazilikos statybą, pastatydino naujus Kapitolijaus rūmus, Šv. Agnietės bažnyčią. Rėmė menus. Palaidotas Romoje, Navonos aikštėje esančioje Šv. Agnietės bažnyčioje. Popiežiaus Inocento X portretą nutapė dailininkas Diegas Velaskesas.
Kvaruba
Kvaruba (Vochysia) – kvarubinių (Vochysiaceae) šeimos augalų gentis. Jai priklauso 105 rūšys, augančios Amerikos atogrąžose.
Tai visžaliai, iki 30 m (kartais iki 50 m) aukščio užaugantys medžiai. Lapai odiški, lancetiški arba kiaušiniški. Žiedai susitelkę į žiedynus (kekes, šluoteles), dvilyčiai, dažniausiai geltoni. Vaisius – trilizdė atsidarančioji dėžutė.
Kvarubos medžių mediena gelsvai ruda, lengvos, gana kieta, todėl plačiau naudojama baldų pramonėje ir interjero apdailai.
Svarbiausios rūšys:
thumb|left|200px|Vochysia thyrsoidea
Margučiai (reikšmės)
Margučiais vadinama:
Margučiai
Margučiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Miežiškių, prie Juostos upės.
Gyventojai
thumb|left|Margučiuose esanti įmonė UAB „Margučiai“
Muhammad Ali
thumb|Ali 1967-aisiais Muhamadas Ali (gimė Cassius Marcellus Clay vardu,  1942 m. sausio 17 d. – 2016 m. birželio 3 d.) buvęs profesionalus amerikiečių boksininkas, dažnai vadinamas vienu geriausiu visų laikų sunkiasvoriu boksininku. Bokso ringe pasižymėjo neįtikėtinu greičiu, vikrumu, reakcija, gebėjimu išvengti priešo smūgiu bei ištverme, ypač ankstyvojoje karjeros stadijoje. Taip pat buvo vienas pirmųjų, sugebėjęs pritraukti didžiulį aziotažą dėl savo prognozių kelintame raunde nukautuos priešininką, drąsių pareiškimų, kad jam nėra lygių ir kad jis yra geriausias visų laikų boksininkas. Už ringo ribų Ali pasižymėjo kaip aktyvistas. Pasisakė už religinę bei rasinę laisvę, atsisakė vykti į karą Vietname. Jis yra viena labiausiai pripažintų sporto figūrų visame pasaulyje per pastaruosius šimtą metų. Populiariausias JAV sporto žurnalas Sports Illustrated bei didžiausias pasaulio transliuotojas BBC, Ali pripažino amžiaus sportininku.
Treniruotis Ali pradėjo 12-os, o sunkiasvorių čempionu tapo 22-ų 1964 m., niekam nesitikint, nugalėjus Sonny Liston. Praėjus 3-iems metams, 1967 m. Ali atsisakė būti pašauktas į JAV kariuomenę argumentuodamas sprendimą religiniais įsitikinimais. Jis buvo prieš Amerikos kišimąsi į Vietnamo karą bei teigė „kodėl turėčiau keliauti 10 000 mylių bei žudyti spalvotuosius, kai mano šalyje su juodaodžiais elgiamasi kaip su šunimis“. Ali atsisakius vykti į karą iš jo buvo atimtas sunkiasvorių čempiono diržas bei boksininko licencija. Jis nekovojo ringe beveik 4-ius metus, per patį savo karjeros piką. Galiausiai Ali skundas nukeliavo iki Aukščiausiojo Teismo bei 1971 m. jam buvo grąžinta boksininko licencija.
Dažnai vadinamas „The Greatest“ Ali per savo 61-ių kovų karjerą, laimėjo 56-ias (37 iš jų nokautais) bei patyrė 5 pralaimėjimus. Žymiausios jo kovos buvo su Sonny Liston 1964 m., trečias susitikimas su Joe Frazier Filipinuose 1976 m, bei kova prieš George Foreman 1974 m.
Göztepe SK
Izmiro „Göztepe“ – Turkijos futbolo klubas iš Izmiro.
Muhammad Ali
Tuo laiku dauguma boksininkų leisdavo už save šnekėti savo treneriams. Ali buvo visiška priešingybė. Jam patikdavo laisvai reikšti savo mintis, provokuojančiai kalbėti, dominuoti per spaudos konferencijas, deklamuoti poemas, šnekėti apie dalykus, visiškai nesusijusius su boksu. Dėka didžiavimosi savo rase bei kalbomis, kad juodaodžiai nėra niekuo blogesni už baltuosius, Ali pakeitė žmonių požiūrį į afroamerikičius atletus.
Göztepe SK
Istorija
Klubo ištakos siekia 1925 m. Žaidė Superlygoje.
Muhammad Ali
Ankstyvieji metai ir mėgėjo karjera
Cassius Marcellus Clay Jr. gimė 1942 m. sausio 17 d., didžiausiame Kentukio valstijos mieste, Luisvilyje. Viresnysis iš dviejų sūnų, buvo pavadintas savo tėvo garbei, o tėvas buvo pavadintas 19-iojo amžiaus vergijos panaikinimo šalininko garbei. Clay tėtis piešė reklaminius skydus bei ženklus, o mama buvo namų šeimininkė.
Clay, būnant 12-os metų, buvo pavogtas dviratis. Apsiašarojęs berniukas atėjo pas tuometinį policijos pareigūną bei bokso trenerį ir pasakė, kad iškarš kailį vagišiui, jei tik jį kada pamatys. Tada pareigūnas jam patarė, kad pirma reiktų išmokti boksuotis.
Clay laimėjo 6-is Kentukio auksinių pirštinių titulus, 2 nacionalinius auksinių pirštinių titulus, mėgėjų atletų sąjungos titulą bei lengvosios bokso kategorijos aukso medalį 1960 m. Romos Olimpinėse žaidynėse. Clay prieš tapdamas profesionaliu boksininku iškovojo 100-ą pergalių bei patyrė 5-is pralaimėjimus.
Ankstyvoji karjera
Clay profesionalo debiutas įvyko 1960 m. spalio 29 d., kuomet po 6-ių raundų kovos įveikė Tunney Hunsaker. Nuo tada iki 1963 m. pabaigos Clay iškovojo 19-ą pergalių iš eilės, 15-ą iš jų nokautais. Vis dėlto Clay ankstyvoji karjera neapsiejo be išbandymų. Kovojant prieš Sonny Banks bei Henry Cooper Clay patyrė nokdaunus, tačiau sugebėjo atsigauti bei įveikė abu varžovus. Viena sunkiausių Clay kovų ankstyvuoju jo karjeros laikotapriu vyko Niu Jorke „Madison Square Garden“ arenoje prieš Doug Jones. Kova buvo apyligė, tačiau teisėjai nusprendė pergalę skirti Clay. Šis sprendimas buvo palydėtas arenos žiūrovų nepasitenkinimu bei įvairių daiktų mėtymu i ringą. Šią kovą stebėjęs tuometinis pasaulio sunkaus svorio čempionas Sonny Liston pareiškė, kad jeigu jis kovotų su Clay, tai būtų pasodintas į kalėjimą už žmogžudystę. Ali kova prieš Doug Jones vėliau buvo pripažinta „Metų Kova“.
Kiekvienoje iš šių kovų Clay menkino savo varžovus bei gyrėse savo sugebėjimais. Doug Jones jis vadino „bjauriu mažumi žmogumi“, o Henry Cooper „benamiu“. Jis vengė kovoti su Alex Miteff Niu Jorke teigdamas, kad „Madison Square Garden“ jam yra per maža. Dėl savo įžūlaus elgesio bei kontroversiškos asmenybės Clay buvo nemėgstamas tarp rašytojų, buvusių bokso čempionų bei didžiumos visuomenės.
1960 m. paliko savo trenerį Archie Moore dėl, to kad šis liepė daryti namų ruošos darbus, tokius kaip indų plovimas. Jis pasamdė Angelo Dundee, kurį pažinojo iš savo mėgėjo karjeros. Panašiu laiku jis stengėsi įkalbėti savo dievaitį Sugar Ray Robertson būti jo treneriu, tačiau šis pasiulymą atmetė.
Sunkiasvorių čempionas
1963 m. pabaigoje Clay tapo pagrindiniu Sonny Liston varžovu dėl sunkiasvorių titulo. Kova buvo surengta 1964 m. vasario 25 d. dieną Majamyje. Liston pasižymėjo kaip bauginanti asmenybė, dominuojanti ringe, kriminaline praeitimi bei ryšiais su mafija. Remiantis neįtikinamomis Clay kovomis prieš Doug Jones ir Henry Cooper bei Sonny Liston dominuojančiu pasirodymu prieš Floyd Patterson, Clay šansai laimėti buvo vertinami 7 prieš 1. Nepaisant to, Clay tyčiojosi iš Liston vadindamas jį „didele bjauria meška“, jis teigė, kad Liston „netgi smirda kaip meška, kuomet jį nugalėsiu, padovanosiu zoologijos sodui“. Clay pareiškė, kad jis „skrajos kaip drugelis ir gels kaip bitė, tavo smūgiai negali pataikyti ten, kur akys nemato“. Prieš kovą Clay oficialų svėrimąsi pavertė tikru cirku. Jis prognozavo, kad šiandien „kažkas, šalia ringo mirs iš šoko“, kuomet jis nugalės Liston. Nieko panašaus prieš tai bokso istorijoje nėra įvykę. Clay pulsas prieš kovą buvo 120, nors įprastas jam yra 54. Dauguma manė, kad tokį Clay elgesį iššauke begalinė jo baimė. Kai kurie mane, kad jis išvis neatvyks į kovą.
Nepaisant Liston bandymų nokautuoti pusiau aklą Clay, Clay sugebėjo išgyventi 5-ąjį raundą iki kol prakaitas bei ašaros pašalino tepalą iš akių. Jis dominavo 6-ajame raunde, o nuskambėjus gongui į 7-ąjį raunda Liston nereagavo ir toliau sėdėjo ant kėdės savajame kampe. Laimėtojas, techniniu nokautu, buvo pripažintas Clay. Po to Liston pareiškė, kad pralaimėjimo priežastis buvo jo peties trauma. Iškart po pergalės Clay nubėgo prie ringo kampo bei rodydamas į žurnalistus, šaukė "valgykite savo žodžius! ". Po to, per interviu ringe jis sakė "aš šokiravau visą pasaulį! ", „aš kalbuosi su Dievu kiekvieną dieną“, "aš esu pats geriausias! ".
Iškart po kovos Cassius Marcellus Clay pasikeitė vardą į Muhammad Ali bei tapo musulmonu. Buvo sutarta dėl 2-os kovos su Liston, tačiau likus 3-im dienom iki jos, Ali buvo diagnozuota stuburo išvarža. Kova buvo nukelta 6-iems mėnesiams. Įpusėjus 1-am raundui Liston krito nuo Ali smūgio, vėliau pavadintu „šmėklos smūgiu“, nes niekas jo nematė. Ali atsisakė grįžti į neutralų kampą, taigi teisėjas nepradėjo skaičiuoti iki 10-ies. Liston, pragulėjęs ant ringo apie 20 sekundžių atsistojo ir kova tęsėsi, tačiau teisėjas apsigalvojo, sustabdė kovą bei paskelbė Ali laimėtoju. Visa kova tęsėsi mažiau nei 2 minutes.
Gandai pasklido iškart po kovos ir jie tęsiasi ir šiandien, jog Sonny Liston suvaidino nokautą bei krito tyčia. Buvo kalbama, kad jam grasino musulmonai ir kad Liston pastatė prieš save, tam, kad galėtų sumokėti skolas. Vėliau atsiradę sulėtinto vaizdo pakartojimai parodė, kad Ali pataikė į Liston, tačiau vistiek abejojama ar toks smūgis galėjo patiesti boksininką ant grindų.
2-asis Ali titulo gynimas įvyko prieš Floyd Patterson, buvusį sunkiasvorių čempioną, kuris 2 kart pralaimėjo Listonui 1-ajame raunde patirdamas nokautą. Patterson nemėgo Ali bei negerbė jo religinių įsitikinimų. Ali vadino Patterson'ą „baltųjų čempionu“, pravardžiavo triušiu. Prasidėjus kovai atrodė, kad Ali žaidžia su Patterson. Pavyzdžiui, 1-ajame raunde nė karto nesmūgiavo, o pats lengvai išvengdavo visų Patterson smūgių. Kai kurie mane, jog Ali tyčia prailgino kovą norėdamas maksimaliai nubausti Patterson. Ali laimėjo po 12-os raundų kovos techniniu nokautu. Toks Ali tyčiojimasis vėliau buvo smarkiai pasmerktas sporto žiniasklaidos. thumb|Muhammad Ali 1966 Ali ir tuometinis WBA sunkaus svorio kategorijos čempionas Ernie Terrell (WBA viena iš dviejų bokso asociacijų, kurios titulas iš Ali buvo atimtas) susitarė dėl kovos 1966 m. kovo 14 d., tačiau vasario mėnesį Ali buvo pripažintas tinkamu karo tarnybai. Ali pareiškė, kad jei jį pakvies nevyks į karą: „Aš neturiu nieko prieš vietnamiečius. Nė vienas vietnamietis manęs nėra įžeidęs dėl mano odos spalvos“. Dėl žiniasklaidos bei visuomenės nepasitenkinimo į tokį Ali požiūrį, bokso komisija neleido rengti kovos.
Nepaisaint to, Ali keliavo į Europą bei Angliją, kur laimėjo kovas prieš George Chuvalo, Henry Cooper, Brian London ir Karl Mildenberger.
Ali grįžo į JAV kovai su Cleveland Williams Hiustono astrodome 1966 m. lapkričio 14 d.. Remiantis Sports Illustrated žurnalu kova pritraukė tuomet rekordinę 35,460 žmonių minią. Williams savo laiku buvo priskiriamas prie stipriausių smūgiuotojų, tačiau 1964 m. po susišaudymo jam buvo pašalintas inkstas bei 3 metrus plonosios žarnos. Ali visiškai dominavo prieš Williams įveikdamas jį 3-ajame raunde techniniu nokautu. Kai kurie mano, kad tai buvo geriausia Ali kova per visą jo karjerą.
Ali ir Ernie Terrell susitiko Hiustone 1967 m. vasario 6 d. Terrell buvo laikomas rimčiausiu Ali iššūkiu nuo pat jo kovos su Liston. Terrell buvo nenugalėtas 5-ius metus, įveikęs daug stiprių priešininkų. Jis buvo didelis, stiprus, turėjo ilgesnes rankas už Ali. Artėjant kovai, Terrellas vadino Ali jo senuoju vardu „Clay“ (kas labai nepatiko Ali, nes jis teigė, kad Clay yra vergo vardas). Prieš kovą boksininkai vos nesusimušė per interviu. Ali buvo įsiutęs bei teigė, kad „nori kankinti Terrell'ą“, „švarus nokautas būtų jam per gerai“. Ali su Terellu kovojo labai įtemptai, tačiau Ali buvo pranašesnis. Terrell 7-ajame raunde buvo kruvinas, beveik patyrė nokautą. Ali nesugebėjo nokautuoti Terrell’o, tačiau teisėjų sprendimu laimėjo kovą. Terrell pareiškė, kad Ali kovos pradžioje sąmoningai sužalojo jo akį su nykščiu taip priversdamas Terrel'ą kovoti su viena akimi. Dėl Ali aiškaus tikslo prailginti kovą tam, kad padarytų kuo daugiau žalos Terrell’ui, kritikai pavadino šią kovą viena šlykščiausių. Tex Maule, Sports Illustrated rašytojas vėliau rašė, kad tai „buvo puikus bokso įgūdžių bei barbariško žiaurumo pavyzdys“. Ali neigė, kad jis tyčia stengėsi pakenkti Terrell’ui.
Po Ali titulo gynimo prieš Zora Folley kovo 22 d., titulas bei boksininko licencija buvo atimti dėl Ali atsisakymo stoti į armiją. Jis buvo nuteistas birželio 20 d. prisiekusiųjų, iš kurių visi buvo baltieji. Nuosprendis buvo 5 metai kalėjimo bei 10 000$ bauda už karo tarnybos vengimą. Ali apeliavo šį sprendimą bei išvengė įkalinimo.
Priverstinis pasitraukimas iš bokso ir sugrįžimas
Ali atsisakė kariauti viešai sakydamas, jog „joks vietnamietis nėra pavadinęs manęs negru“. Iš Ali sistemiškai kiekvienoje valstijoje atiminėjo boksininko licenciją bei pasą. Dėl to jis nekovojo nuo 1967 m. kovo iki 1970 m. spalio. Nuo 25-ių iki beveik 29-ių metų amžiaus. Per visus šiuos metus jo byla keliavo iki Aukščiausiojo Teismo, kol 1971 m. JAV Aukščiausiasis Teismas panaikino jam kaltinimus.
Ali nesiboksuojant JAV pradėjo augti pasipriešinimas Vietnamo karui ir Ali sulaukė vis daugiau simpatijų dėl savo priešiško požiūrio į karą. Jis keliavo po šalies koledžus kritikuodamas karą, gindamas afroamerikiečių išdidumą bei pasisakydamas už rasinę lygybę.
1970 m. rugpjūčio 12 d. dėka valstijos senatoriaus Leroy R. Johnson Ali buvo suteikta licencija boksuotis Atlantos mieste nepaisant to, kad Ali byla vis dar buvo teisme. Ali pirmoji kova po sugrįžimo įvyko prieš Jerry Quarry spalio 12 d. Ali laimėjo po 3-jų raundų, dėl Quarry prakirtimo po akimi.
Pergalė federaliniame teisme lėmė, kad Niujorko valstija taip pat grąžino Ali boksininko licenciją. Jis kovojo prieš Oscar Bonavena „Madison Square Garden“ arenoje. Ali laimėjo techniniu nokautu 15-ajame raunde. Ši pergalė lėmė, jog Ali tapo pagrindiniu kandidatu kovai dėl sunkiasvorių titulo prieš Joe Frazier.
Ali ir Frazier kova surengta 1971 m. kovo 8 d. buvo pavadinta „amžiaus dvikova“ dėl milžiniško susidomėjimo, kadangi abu boksininkai per savo karjerą nebuvo patyrę pralaimėjimo skonio. Tiek vienas, tiek kitas teigė, kad yra čempionas. Kova buvo transliuojama 35-iose skirtingose šalyse, o kovos rengėjai į areną įleido net 760 žiniasklaidos atstovus.
Ali savo varžovą vadino „buku baltųjų įrankiu“, teigė, kad Frazier „yra per bjaurus ir durnas, kad būtų čempionu“. Jis teigė, kad vieninteliai žmonės palaikę Frazier buvo „balti kostiumuoti žmonės, Alabamos šerifai bei Ku Kluks Klano nariai“.
Kova prasidėjo apylygiai, tačiau Ali praleido daugiau Frazier smūgių negu bet kada anksčiau savo karjeroje. Ali smaginosi su publika, kai praleisdavęs smūgį kratydavo galvą, sakydamas, kad jam tai nedaro jokios žalos. Ali vėlesniuosiuose raunduose pradėjo naudoti iki šiol nematytą taktiką. Atsirėmęs į ringo virves ir užsidengęs veidą ir korpusą stojo į gynybinę poziciją taip siekdamas išvarginti priešininką. Ši taktika nepasiteisino, kadangi paskutiniajame raunde Frazier galingu smūgiu kaire patiesė Ali ant žemės. Ali atsistojo po 3-jų sekundžių, tačiau kovą, teisėjų sprendimu laimėjo Joe Frazier. Tai buvo pirmasis 1-as Ali pralaimėjimas profesionalaus boksininko karjeroje.