cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bistros kanalas
Bistros kanalas tai vandens kanalas esantis Augustavo mieste. Iškastas 1834-1835 m. Kanalas buvo iškastas tam, kad nutekėtų Augustavo kanalo vandens perteklius. Kanalas jungiasi su Mėtos upe ir ties santaka kanalo vandens srautas siekia 95m³/sek greitį. Pietuose kanalas įteka į Saino ežerą. Kanale galima plaukioti baidarėmis ir žvejoti. Kanale gyvena gulbės, antiniai ir kraginiai.
Stasys Puškorius
Stasys Puškorius (1935 m. lapkričio 18 d. Nevočiuose, Skuodo raj.) – Lietuvos karinis veikėjas, habilituotas daktaras, Lietuvos kariuomenės dimisijos pulkininkas.
Biografija
1943–1952 m. mokėsi Mosėdžio vidurinėje mokykloje, 1955–1958 m. – Jaroslavlio ir Taškento moto šaulių karinėse mokyklose, 1962–1967 m. studijavo Kijevo aukštojoje zenitinės artilerijos inžinerinėje mokykloje, 1970–1972 m. – Kijevo aukštosios zenitinės raketinės inžinerinės mokyklos aspirantūroje, 1980–1982 m. – Kijevo priešlėktuvinės gynybos karo akademijos doktorantūroje.
1972–1991 m. dirbo Šiaulių dviračių gamyklos kontrolieriumi, kuopos vadu Klaipėdoje, Rusijos Tolimuosiuose Rytuose, Orenburgo mokymo centro inžinieriumi tyrinėtoju, Kijevo priešlėktuvinės gynybos karo akademijos dėstytoju. 1994–1998 m. – Lietuvos karo akademijos prorektorius mokslui, nuo 1998 m. – LTU Valdymo teorijos katedros vedėjas.
Mesjė 79
thumb|250px|Mesjė 79 kamuolinis spiečius Mesjė 79, M79, NGC 1904  – kamuolinis spiečius, esantis Kiškio žvaigždyne. Nuo Žemės nutolęs 41 000 šviesmečių, o nuo galaktikos centro – 60 000 šm. Objekto regimasis ryškis – 8.
Skirtingai nuo didžiumos Paukščių Tako kamuolinių spiečių, kurie išsidėstę apie galaktikos branduolį ir matomi Šaulio žvaigždyne, Mesjė 79 matomas priešingoje dangaus pusėje. Be to, Mesjė 79 yra vienas iš dviejų į Mesjė katalogą įtrauktų kamuolinių spiečių, kosminiu mastu palyginti netolimoje praeityje į Paukščių Taką galbūt patekusių iš kaimyninių galaktikų. Mesjė 79 galėjo būti perimtas iš Didžiojo Šuns nykštukinės galaktikos.
Taurožė
Upėvardis kildinamas nuo gyvūno pavadinimo tauras.
Kvecių pilkapynas
Kvecių pilkapynas (valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalus kodas - 5252, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR534) – pilkapynas pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kveciuose (Kretingos seniūnija), 1,1 km į vakarus nuo kelio, Tenžės kairiajame krante.
Vieta
Įrengtas masyvios kalvos, vadinamos Kapų pušynėliu, viršūnėje. Šiaurės vakarinėje teritorijos dalyje yra tyrimų metu atidengtas ir eksponavimui paliktas didžiojo pilkapio pagrindas, kurį sudaro koncentriniai akmenų žiedai, o pilkapio vietą juosia žemių sampilas, apaugęs želdiniais. Į pietus ir pietryčius nuo šio pilkapio pastebimi dar 3–4 pilkapių sampilai, kurių skersmuo 10–15 m, aukštis – iki 20–30 cm. Teritorija apaugusi ir apsodinta pavienėmis pušelėmis.
Teritorija – apie 0,42 ha.
Į pietus nuo pilkapyno yra Kvecių senosios kapinės, pilkapyno teritorijoje ir aplinkui plyti Kvecių kapinynas. 0,62 km į šiaurės rytus buvo Kvecių II pilkapynas, vadinamas Katmilžiais. thumb|left|300px|[[1963 m. ištirto I pilkapio vaizdas]]
Tyrimai
1950 m. pilkapyną išaiškino Ignas Jablonskis, 1958 m. žvalgė – Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Kultūros paveldo centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas). 1963 m. tyrinėjo Istorijos instituto ir Kretingos kraštotyros muziejaus ekspedicija (tyrimų vadovas Algimantas Merkevičius, talkino Juozas Mickevičius).
Pilkapyną sudarė 6–7 pilkapių grupė, iš kurios išliko 4–5 apardyti pilkapiai. 1963 m. buvo ištirti 2 pilkapiai. Nustatyta, kad I pilkapio sampilas buvo 13 m skersmens ir 1,63 m aukščio, jo pagrindą sudarė 2 koncentriniai akmenų vainikai, o pačiame centre rasta smulkių akmenų grindinys. II pilkapio sampilo skersmuo 6 m, aukštis – 1 m. I pilkapyje rasta 12 žmonių ir 1 žirgo, II pilkapyje – 4 žmonių kapai. Mirusieji laidoti sudeginti, lipdytose molinėse urnose, be įkapių. Žirgas palaidotas nedegintas. Kapai datuojami bronzos amžiaus pabaiga – ankstyvuoju geležies amžiumi. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
1972–1992 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR534), 1992 m. pilkapyno teritorija priskirta Kvecių kapinynui.
Stasys Arnašius
Stasys Arnašius (1933 m. spalio 12 d. Teneniuose, Šilalės valsčius, Tauragės apskritis – 2011 m. lapkričio 6 d.) – Lietuvos žurnalistas.
Biografija
1958–1961 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redakcijos literatūrinis darbuotojas, savo rašinius spausdino ir žurnaluose „Švyturys“ bei „Jaunimo gretos“. 1961 m. pabaigoje pradėjo dirbti Lietuvos radijo Informacijos redakcijoje. Perėjęs į Lietuvos televiziją, rengė laidas informacinei programai „Panorama“. Nuo 1970 m. dirbo Visuomeninių programų direkcijoje, rengė laidas „Keliai. Mašinos. Žmonės“, „Gamta ir mes“, televizijos forumus gamtosaugos temomis, laidas ekonominėmis temomis, daugiausia apie technikos ir gamybos pažangą.
Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Kūryba
Sukūrė televizijos filmus apie lietuvių išeivių gyvenimą Australijoje ir Amerikoje „Lietuviais esame mes gimę“ ir „Lietuva širdy“, trijų dalių dokumentinę kino juostą „Neramus Baltijos pavasaris“ (1984 m.).
1965 m. už aktyvią saugaus eismo propagandą per respublikinį radiją apdovanotas Garbės raštu.
Ariušdas
Ariušdas – senovės gyvenvietė Transilvanijoje, į šiaurę nuo Brašovo; Valcelės komuna, Kovasnos apskritis, Rumunija.
Tyrimai
1907-1925 m. gyvenvietę tyrė F. Laszlo. Ji apima 0,5 ha plotą. Aptikta 20 pastatų liekanų, ūkinių duobių, dviejų pylimų ir griovio tarp jų įtvirtinimai; vidinis pylimas sutvirtintas rąstais. Rasta degto molio moters figūrėlių, akmeninių šlifuotu paviršiumi įrankių, kaulinių ir raginių kirvių, žeberklų. Gausią radinių grupę sudaro keramika; ypač originali dažyta su spiralių motyvais. Pagrindiniai Ariušdo gyventojų verslai buvo žemdirbystė ir gyvulininkystė, t. p. jie vertėsi medžiokle bei žvejyba. Gyvenvietė datuojama neolito – bronzos amžiumi, priskiriama Kukutenio kultūrai, Rumunijos archeologai išskiria vietinę Kukutenio–Ariušdo kultūrą.
Nociūnų apylinkė (Kupiškis)
Nociūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos šiaurėje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šimonių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kupiškio rajonui. 1954 m. prijungtos Gaigalių apylinkė, dalis Jokūbiškių apylinkės, dalis Vidugirių apylinkės ir dalis Papilių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Nociūnų apylinkė prijungta prie Aukštupėnų apylinkės ir Šimonių apylinkės.
Beviršė (Vilnius)
Beviršė – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 11 km nuo Nemenčinės.
Ričių ežeras
Ričių ežeras arba Ričys  – ežeras Latvijoje (Aukštutinės Dauguvos savivaldybė) ir Baltarusijoje (Vitebsko sritis), 20 km į šiaurės vakarus nuo Breslaujos. Ilgis 6,27 km, plotis iki 3,73 km.
Ričių ežeras yra antras pagal gylį visoje Baltarusijoje ir ketvirtas Latvijoje; jo gylis 51,9 m. Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 33,4 km. Krantai daugiausia aukšti, apaugę miškais. Atabradą sudaro smėlis ir žvirgždas, yra riedulių. Dugną dengia sapropelis. Ežere yra penkios nemažos salos, pati didžiausia – Kamenecas (šiaurės vakaruose), jos plotas – 4 ha. Iš Ričių ežero išteka Ričios upė (Drūkšos baseinas).
Vengrijos futbolo varžybos 1947–1948 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1947–1948 m.
Ričių ežeras
Ežere yra išlikę ledynmečio reliktinių vėžiagyvių – pontoporėjų, Palaso šoniplaukų, limnokaljanusų, mizdų. Vandens augalija auga iki 9 m gylio. Zoobentosą sudaro apie 30 rūšių. Gyvena 22 žuvų rūšys, dažnesnės – stintos, seliavos, starkiai, strepečiai, rainės, sidabriniai karosai, vijūnai, vėgėlės, lynai, lydekos, kuojos, ešeriai.
Latvijai priklausanti ežero dalis įeina į Silenės gamtos parką, o Baltarusijai – į draustinį.
Diviriksas
Diviriksas (ar Diveriksas) – eufemistinis Perkūno vardas. Diviriksas minimas Ipatijaus metraštyje, kur etimologizuotas kaip „Dievo (dievų) rykštė“ arba „Dievo (dievų) rikis“.
Ipatijaus metraštyje minimas tarp Mindaugo garbintų dievų: первомоу Нънадѣеви и Телѧвели и Диверикъзоу заеӕчемоу бо҃у и Мѣидѣиноу („pirmą Nunadievį ir Teliavelį ir Diviriksą zuikių dievą ir Medeiną“). Neaišku, ar šiame sakinyje „zuikių dievas“ yra Divirikso epitetas, ar atskira dievybė, kaip mano Gintaras Beresnevičius. XVII a. Bychovco kronikoje atkartojamas tas pats sakinys.
Marija Gimbutienė, Algirdas Julius Greimas manė, kad Diviriksas yra „Dievų rikis“, t. y., aukščiausiasis dievų valdovas, o Vladimiras Toporovas, Gintaras Beresnevičius jį laikė „Dievų rykšte“ – Perkūno epitetu. Anot Beresnevičiaus, Diviriksas atitiktų tokią indoeuropietišką realiją kaip, pvz., keltų dievas Teutates, kuris įvardijamas ir kaip Toutiorix, „Tautos valdovas, rikis“.
Rohozai
Rohozai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevo valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurę nuo Narevo, apie 25 km į šiaurę nuo Hainuvkos ir apie 31 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą teka Rudos upė. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Beviršiai (reikšmės)
Beviršiais vadinami kaimai:
Drebkulis
Drebkulis (Drebkulys) – lietuvių žemės drebėjimų dievas, pagal Jokūbą Brodovskį ir Pilypą Ruigį. Dievą pirmasis paminėjo Matas Pretorijus savo metraštyje kaip Pykulio tarną. Teigiama, kad jis turi galią išjudinti žemę. Drebkulio šaukiamasi tada, kai žemę drebina didelė audra.
Romanšiai
Romanšiai – Šveicarijos tauta, kalbanti romanšių kalba. Visgi dauguma jų dabar kalba dviem kalbom. Kita kalba yra vokiečių (bendrinė arba Šveicarijos), o kartais italų, nes jie susitelkę Graubiundeno kantone, kur kita oficiali kalba yra italų.
Romanšiai sudaro apie 1 % visų šveicarų ir 15 % Graubiundeno gyventojų.
Romanšiai laikomi retų palikuonimis.
1315 m.
Mirtys
Nedatuota
Gimtadieniai
Nedatuota
Rudilių apylinkė
Rudilių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos šiaurėje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš dalies Mažionių apylinkės, dalies Jokūbiškių apylinkės ir dalies Vidugirių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Rudilių apylinkė prijungta prie Noriūnų apylinkės.
Alavitai
Alavitai – viena iš šiitų sektų. Ši sekta atsirado IX a. Sektos įkūrėjas – Nusairas. Jo mokymuose susipynė astraliniai kultai, tikėjimas dvasios įsikūnijimu ir krikščionybės elementai.
Algirdas Jurkauskas
Algirdas Jurkauskas (g. 1937 m. sausio 15 d. Panevėžyje) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Alavitai
Alavitai tiki, kad kažkada visos jų dvasios buvusios žvaigždėmis. Ali perkėlė jas į žmonių kūnus. Mirusių teisingo tikėjimo alavitų dvasios vėl tampa žvaigždėmis ir susilieja su dvasinguoju Ali, o nusidėjusiųjų dvasios persikelia į gyvūnus.
Algirdas Jurkauskas
Biografija
1966 m. baigė Talino politechnikos institutą. 1988 m. technikos mokslų daktaras.
Alavitai
Alavitai skaito krikščioniškąją evangeliją, religiniuose ritualuose naudoja duoną ir vyną, dažnai alavitai turi krikščioniškus vardus. Alavitai turi savo šventąją knygą, sudarytą Korano pagrindu, tačiau visa jos išmintis prieinama tik šventikams. Šiuo metu nemažai alavitų gyvena Sirijoje, Libane ir Turkijoje.
Algirdas Jurkauskas
Biografija
Nuo 1967 m. dirba Kauno politechnikos institute (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas), 1967–1977 m. mokslinio centro „Vibrotechnika“ sektoriaus tyrimų laboratorijos vedėjas, 1977–1988 m. Panevėžio fakulteto Inžinerinių disciplinų katedros vedėjas, 1992 m. profesorius. Nuo 1993 m. Kauno technologijos universiteto Transporto problemų instituto direktorius, 1995–1998 m. Transporto inžinerijos katedros vedėjas. Nuo 1998 m. Kauno technologijos universiteto Panevėžio filialo (nuo 2001 m. Kauno technologijos universiteto Panevėžio institutas) direktorius.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų kryptis – mechaninių sistemų diagnostika, transporto problemos. 26 išradimų autorius.
Mira (derva)
thumb|100 mg miros iš [[Omanas|Omano]]
Mira − nedidelio, spygliuoto krūmokšnio (miramedžio) aromatiniai sakai. No seno šis augalas yra naudojamas kaip smilkalas religiniuose ritualuose. Anksčiau buvo naudojama mirusiesiems Egipte balzamuoti.
Įvairiose kultūrose mira naudota nuo senų laikų. Miros vertė prilygo auksui. Biblijoje pasakojama, kaip Trys karaliai keliavo pagerbti gimusio Jėzaus ir viena iš trijų dovanų, kurias jie atnešė, buvo mira (kitos dvi buvo auksas ir frankensensas).
Romualdas Gražinis
Romualdas Gražinis (g. 1962 m. balandžio 6 d. Leningrade, Rusija) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
1969–1980 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. J. Svirskienė). 1980–1985 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. V. Masevičiaus klasė). 1989–1990 m. grigališkąjį choralą studijavo Paryžiaus konservatorijoje, o dirigavimą Bulonės konservatorijoje (prof. P. Calmeleto klasė). 1994 m. tobulinosi Kopenhagos karališkosios muzikos akademijos dirigentų meistriškumo kursuose, kuriems vadovavo garsus senosios chorinės muzikos specialistas iš D. Britanijos P. Philipsas.
Nuo 1982 m. buvo Naujosios muzikos ansamblio Vilniuje solistas, koncertavo Rusijoje, Estijoje, Čekoslovakijoje, Kanadoje ir kitur. 1983 pradėjo dirbti Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje choro dirigavimo dėstytoju ir chormeisteriu. 1985–1987 m. tarnaudamas sovietinėje armijoje, suorganizavo pučiamųjų orkestrą ir senosios muzikos ansamblį, koncertavo Kaliningrado gintaro muziejuje. Atlikęs karinę tarnybą, 1987 m. vėl Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinės meno mokyklos (nuo 1994 m. menų gimnazija) choro dirigavimo dėstytojas, nuo 1994 m. choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkas ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro meno vadovas ir dirigentas. Choras ruošia baigiamųjų egzaminų programas, dalyvauja koncertuose ir kituose kultūros renginiuose, parengtas 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.
Nuo 1993 m. Vilniaus kunigų seminarijos giedojimo dėstytojas, nuo 1997 m. rudens ir Lietuvos muzikos akademijos Choro dirigavimo katedros dėstytojas.
1989 m. rudenį Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje Vykintas ir Rita Bieliauskai įkūrė jaunimo kamerinį mišrųjį chorą „Aidija“. Su vadovų pavardėmis matyti iš dokumentų, kad jis koncertavo ir 1990 metais. Vėliau chorą perėmė R. Gražinis, (24 dalyviai), kurį lanko 16-28 metų amžiaus dainininkai, daugiausia M. K. Čiurlionio menų gimnazijos auklėtiniai, studijuojantys Lietuvos muzikos akademijoje. Kasmet „Aidijos“ choras surengia po 30-35 koncertus. Su dideliu pasisekimu koncertuoja Lietuvoje, gastroliavo Moldavijoje, Ukrainoje, Baltarusijoje, Latvijoje, D. Britanijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Belgijoje, Lenkijoje ir Suomijoje. Koncertuose talkino Lietuvos ir užsienio orkestrai bei solistai. 1992 m. tarptautiniame chorų konkurse D. Britanijoje pelnė laureato vardą, o 1994 m. analogiškame konkurse šioje šalyje (Llangollen) gavo geriausio jaunimo choro vardą. „Aidija“ – daugelio muzikos festivalių ir kitų kultūros renginių dalyvė Lietuvoje ir užsienyje. Choras dalyvavo 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje. „Aidijos“ koncertų programose stambūs užsienio klasikų ir šiuolaikinių kompozitorių kūriniai. Choras pirmasis atliko sudėtingus lietuvių kompozitorių kūrinius: B. Kutavičiaus „Stabat Mater“ (1995) ir „Ištarkim žodį - lūpos ledėja“ (1996), O. Balakausko „Requiem Stasiui Lozoraičiui atminti“ (1996), A. Martinaičio „Šv. Pranciškaus giesmė sesei Saulei“ (1996), O. Narbutaitės „Centones meae urbi“ (1997), padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, kompaktiniams diskams, kasetėms, dokumentiniams filmams. 1992 m. žurnalas „Krantai“ šiam chorui paskyrė premiją už senosios muzikos populiarinimą, 1993 m. paskirta antroji Stasio Šimkaus premija už šiuolaikinės lietuvių chorinės muzikos propagavimą. Lietuvos televizija apie „Aidijos“ chorą sukūrė nedidelius filmus: „Dainuojantys gatvėje“ (1992) ir „Keliaskryžkelė - kelias" (1997). R. Gražinis dalyvauja mokslinėse konferencijose, paskelbė keletą straipsnių, 1992 m. dėstė choralą Klaipėdos krašto muzikos mokytojams, 1993 m. dėstė tarptautiniuose choralo kursuose Kretingoje. 1989–1993 m. buvo Cantores chorales cappellae S. Casimiri giesmininkas. 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventės ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dirigentas.
Šeima
Žmona – Sigutė Gražinienė, dukros – Mirga Gražinytė-Tyla, Onutė, sūnus – Adomas.
Sakai (Narevo valsčius)
Sakai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevo valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Holokaustas
thumb|220px|right|Nordhauseno lagerio lavonai thumb|220px|right|Žydų holokausto vieta [[Kaušėnai|Kaušėnuose (Plungės raj.)]] thumb|right|Paminklas žydų aukoms [[VII Kauno fortas|Kauno VII forte]] thumb|220px|Holokausto memorialas Berlyne
Holokausto išskirtinumas
Žodis „holokaustas“ paprastai vartojamas išimtinai žydų tragedijai apibūdinti. Jo vartojimas kitais atvejais gali būti įžeidžiantis. Kiti genocidai kartais irgi vadinami holokaustais ar su juo sulyginami, kaip antai 1994 metų Ruandos genocidas (apie 800 000 aukų arba maždaug 20 % gyventojų). Kai kurie sovietologai teigia, jog kai kurios stalininės represijos buvo palyginamo masto ir kad naciai savo veikloje daug kur perėmė sovietinius metodus, todėl savo darbuose Stalino vykdytas represijas irgi vadina holokaustu.
Žydų persekiojimas
Nacistinės Vokietijos vadovas Adolfas Hitleris teigė, kad žydai nepriklauso net žemesniajai rasei, jie esą tiesiog ne žmonės. Jis skelbėsi pasaulio gelbėtoju nuo žydų pavojaus, o tą gelbėjimą suprato kaip visų žydų sunaikinimą.
Holokausto pradžia kai kurių istorikų laikomas Adolfo Hitlerio paskyrimas Vokietijos kancleriu 1933 m. sausio 30 d. nacių partijai sėkmingai pasirodžius 1932 m. rinkimuose. 1933 m. kovo 5 d. rinkimuose naciai laimėjo 44% balsų ir kartu su konservatorių 8% laimėjo daugumą. 1933 m. kovo 23 d. jų valdomas parlamentas (Reichstag) priėmė Įgaliojimo aktą, įteisinantį diktatūros įtvirtinimą, Trečiąjį Reichą. Adolfas Hitleris, nacių partija ir jos sukarintos pajėgos "šturmuotojai" Sturmabteilung (SA) išvystė policinę santvarką: nevaržomą policiją Gestapo, saugumą Schutzstaffel (SS) ir žvalgybą  Sicherheitsdienst des ReichsführersSS (SS). Iki 1934 m. pabaigos Adolfas Hitleris įtvirtino visišką vienvaldystę.
1933 m. kovo 13 d. Joseph Goebbels buvo paskirtas propagandos ministru. Jisai 1933 m. balandžio 1 d. paskelbė vienos dienos boikotą prieš žydus verslininkus, gydytojus ir advokatus. Valstybinė propaganda žemino žydus.
Žydų išžudymas
Žudant žydus kartais juos sugaudydavo vietinė policija, o kartais tiesiog liepdavo susirinkti į kokią nors aikštę tariamam perkėlimui į darbo stovyklas. Visi vertingi daiktai iš jų būdavo atimami, o patys varomi į žudynių vietas. Ten jiems įsakydavo nusirengti, tada sušaudydavo ar kitaip nužudydavo, taip kad lavonai sukrisdavo į duobes, kurias kartais patys turėdavo išsikasti. 1941 m. rugpjūčio mėn. Heinrcihas Himmleris stebėjo žydų žudynes Rusijoje ir nusprendė jog toks žudymas neigiamai veikia karius ir būtina rasti ,,žmoniškesnį" žudymo būdą.
Lvove, Ukrainoje, ukrainiečiai nacionalistai, pasipiktinę kad besitraukiantys sovietai išžudė 7 000 lenkus ir ukrainiečius belaisvius, ir paskatinti C operatyvinės grupės melo, kad žydai kalti, rengė  pogromą, kuriame išžudė 4 000 žydų. Tačiau bendrai, B, C ir D operatyvinės grupės tuo metu žudė žymiai mažiau žydų kaip kad A operatyvinė grupė. 1941 m. rugsėjo 29-30 d. C operatyvinė grupė išžudė 33,771 Kijevo žydų Babi Yar žudynėse. Visgi, B, C ir D operatyvinių grupių vadovai manė, kad neįmanoma Sovietų Sąjungos žydus išžudyti vienu ypu, ir verčiau žydai tegul dirba vergais. Naciai suregistruodavo visus žydus, įsakydavo nešioti prie drabužių prisiūtas geltonas šešiakampes žvaigždes ir su laiku įsakydavo gyventi getuose.
1941 m. gruodžio 7. Japonija užpuolė Jungtines Amerikos Valstijas. Vokietija joms taip pat paskelbė karą. Gruodžio 12 d. Joseph Goebbels savo dienoraštyje rašė, "Kas link žydo klausimo, Fiureris nusprendė nuo jų apsivalyti. Jis žydams išpranašavo, jei dar kartą sukels pasaulinį karą, tai jame sulauks savo sunaikinimo. Tai ne šiaip skambūs žodžiai. Pasaulinis karas jau čia ir žydų sunaikinimas tai būtina pasekmė." Gruodžio 18 d. Himleris savo dienoraštyje parašė, "Žydų klausimas / išnaikinti kaip kad partizanus".
1942 m. sausio 20 d. Reinhardas Heydrichas pirmininkavo Vansė konferencijai Berlyne, kur apsvarstytas 11 milijonų Europos žydų ištrėmimas į vergystės ir išžudymo stovyklas.
Vakarų, Vidurio Europos ir Balkanų šalių žydai traukiniais buvo gabenami į naikinimo stovyklas, įkurtas okupuotoje Lenkijos teritorijoje: Osvencimą (Aušvicą), Treblinką, Maidaneką, Belžecą, Sobiborą ir kt. Juose žmones nuodijo dujų kamerose, o lavonus degino krematoriumuose.
Osvencime (Aušvice), kur šalia naikinimo stovyklos veikė ir „paprasta” koncentracijos stovykla, buvo nužudyta beveik 2 mln. žmonių, iš jų ne mažiau kaip 1,5 mln. žydų, Treblinkoje – 870 tūkst. žydų. Naikinimo ir koncentracijos stovyklas tvarkė ir transportą aukoms parūpindavo esesininkai. Nacistai stengėsi sunaikinti visus žydus. Į naikinimo stovyklas buvo gabenami žydai iš 1943 m. rugsėjo mėn. okupuotos Italijos ir 1944 m. pavasarį okupuotos Vengrijos. Ligi tol tiek Musolinis, tiek ir Hortis priešinosi žydų deportacijoms iš savo valstybių.
Deportacijos buvo vykdomos, mirties fabrikai veikė ir tada, kai Vokietijos pralaimėjimas kare pasidarė neišvengiamas bei akivaizdus. Tiktai Vermachto okupuotų šalių išvadavimas ir antihitlerinės koalicijos armijų įžengimas į pačios Vokietijos teritoriją sustabdė masinį žydų naikinimą. Žydų genocidas Antrojo pasaulinio karo metais buvo pavadintas holokaustu.
!Šalis !Žydų skaičius iki II pasaulinio karo !Sunaikinta !Procentais
Holokaustas Lietuvoje
Holokauste nužudyta maždaug 96% Lietuvos žydų, maždaug 190 000 žmonių. Lietuvoje taip pat nužudyta maždaug 9 000 žydų pabėgėlių iš Lenkijos ir 6 000 žydų atvežtų iš Austrijos, Vokietijos ir Prancūzijos.
Holokausto tyrinėtojai išskiria kelis etapus Lietuvos žydų naikinime:
Manoma, kad tik 9 000 Lietuvos žydų išliko po karo. Žlugo savita Lietuvos žydų kultūra.
Holokausto vertinimai
Nors pats holokaustas neteisinamas (nei visiškai, nei dalinai), kai kurie sionizmo kritikai teigia jog šis judėjimas gali būti kaltinamas kaip paskatinęs nacių holokaustą. . Minėto šaltinio požiūriu, sekdami sionizmo ideologija (jog jų kančios reikalingos valstybės sukūrimui kuriuo už tai vėliau turės būti sumokėta), net ir naikinami milijonais žydai neparodė deramo organizuoto pasipriešinimo.
1949 m.
1949 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Tripsai
Tripsai (Thysanoptera) – smulkių vabzdžių šeriuotais sparnais būrys. Šiuo metu aprašyta maždaug 5000 rūšių.
Didelė dalis tripsų minta augalais ir laikomi kenkėjais. Maitindamiesi jie praduria augalo ląsteles ir išsiurbia jų turinį. Tripsai platina augalų ligas.
Kūnas 0,5-5 mm ilgio, verpstiškas, gležnas. Sparnai plėviški, siauri, tiesūs, jų yra 4. Kojos bėgiojamosios. Tripsams būdinga pilna metamorfozė. Inkstiškos formos kiaušinėliai sudedami arba ant augalo paviršiaus, arba į plyšelius, kuriuos augalo paviršiuje kiaušdėčiu prapjauna patelė. Lervos išsirita maždaug per tris dienas. Suaugėliai lytinę brandą pasiekia per 1–4 dienas po išsiritimo iš lėliukės.
Rūšys
Lietuvoje dažnos rūšys :
Vengrijos futbolo varžybos 1948–1949 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1948–1949 m.
Vladas Urbanavičius
Biografija
1977 m. baigė Vilniaus dailės institute skulptūros specialybę.
Nuo 1983 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Jokūbas Azulevičius
Jokūbas Azulevičius (apie 1738 m. Studziankoje – 1794 m. rugpjūčio 11 d. Paneriuose netoli Vilniaus) – Lietuvos Didžiosios unigaikštystės karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
Lietuvos totorius. 1771 m. pasiuntinys pas Krymo totorių chaną Islam Girėjų. Nuo 1781 m. pulkininkas. Nuo 1792 m. gegužės 7 d. vadovavo naujai sudarytam totorių ulonų 2-ajam pulkui, kuris 1793 m. tapo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės daliniu. Vienas pirmųjų parėmė 1794 m. sukilimą, dalyvavo keliuose susirėmimuose su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais. Žuvo kautynėse.
Kasesė
Kasesė  – miestas Ugandos vakaruose, Ruvenzorio kalnų papėdėje, į šiaurę nuo Džordžo ežero. Rajono centras. Yra geležinkelis ir plentas į Kampalą, oro uostas. Maisto pramonė, kobalto gavyba, netoliese esančioje Himoje yra stambi cemento gamykla. Yra viešbutis, ligoninė, turgus, Rvenzururu karaliaus rūmai. Iš Kasesės vyksta ekskursijos į Karalienės Elžbietos ir Ruvenzorio kalnų nacionalinius parkus.
Istorija
Miestas išaugo aplink Kilembės vario kasyklą. Vėliau pereita prie kobalto gavybos.
Virtuali savanorystė
Virtuali savanorystė – tai savanorystės veikla naudojantis internetu. Ši veikla taip pat vadinama e-savanoryste.
Virtualia savanoryste dažniausiai savanoriai užsiima trumpą laiką. Pagal atliktą tyrimą, savanoriai internete dažniausiai pasirenka veiklas, reikalaujančias 1-5 valandų darbo per savaitę ir apie pusę visų savanorių prie šokios veiklos prisideda 12 ar mažiau savaičių. Kai kurios organizacijos siūlo savanoriams veiklas trunkančias nuo 10 minučių iki valandos. Ypatingas e-savanorystės bruožas yra tai, jog šia veikla galima užsiimti neribojant atstumo. Žmonės su tam tikra negalia ar kitais ribojimais gali užsiimti šia veikla, ko negalėtų daryti įprastinėje savanorystėje. E-savanorystė padeda didinti žmogui pasitikėjimą savimi. Taip pat ši veikla leidžia dalyviams pritaikyti savanorystės veiklą savo asmeniniams poreikiams ar gyvenimo būdui.
Žmonės e-savanoryste užsiima atlikdami įvairias veiklas, tokias kaip:
Kaziuliai (Druskininkai)
thumb|left|240px|Paminklinis kryželis paplentėje
Etimologija
Kaimo pavadinimas kilęs iš asmenvardžio Kaziùlis.
Istorija
XIX a. pabaigoje Kaziulių kaimas pateko į Seinų apskrities Leipalingio valsčių ir parapiją.
Mukonas
Mukonas  – miestas Ugandoje, 27 km į rytus nuo Kampalos, prie Kampalos–Džindžos kelio. Rajono centras. Farmacijos pramonės centras. Veikia universitetas.
Mukonas yra vienas sparčiausiai augančių Ugandos miestų.
1316 m.
1316 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
1755 m.
1755 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Lentvario seniūnija
Lentvario seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Trakų rajono savivaldybės šiaurės rytuose.
Šeškinės šlaitų geomorfologinis draustinis
Šeškinės šlaitų geomorfologinis draustinis – saugoma gamtos teritorija Vilniaus miesto savivaldybėje, Šeškinės mikrorajone. Yra tarp Nacionalinio stadiono griuvėsių ir PC „Akropolis“ šiaurėje, Geležinio Vilko gatvės rytuose ir Ukmergės gatvės  vakaruose. Saugomas Neries slėnio šlaito terasos braižas. Teritorija apaugusi mišku.
2004 m. draustinis nuniokotas PC „Akropolis“ statybų.
Lentvario seniūnija
Geografija
Seniūnijos centras – Lentvario miestas, iš viso seniūnijoje yra 28 kaimai, didesni iš jų – Kariotiškių, Valų, Rykantų, Vosiliukų, Naujojo Lentvario, Lentvario, Dėdeliškių kaimai.
Kalinas (ežeras)
Kalino ežeras – ežeras Baltijos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje ir Augustavo valsčiuje. Šalia ežero yra Žepiskių kaimas. Ežeras yra 119,4 m aukštyje virš jūros lygio. Ežeras yra apvalios formos. Ežero krantai tankiai apaugę įvairia augalija, daugiausiai meldais, nendrėmis ir švendrais. Ežere auga pūslėtoji aldrūnė. Ežero vandens lygis yra sumažėjęs apie 80 cm, nuo pradinio savo vandens lygio. Manoma, kad ežero pavadinimas kilęs nuo jotvingių kalbos žodžio Kal, kas reiškia Purvas, dulkės. Ežeras yra Kalino ežero draustinyje, kuriame gyvena saugomas paukštis gulbė nebylė.
Lentvario seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 7 seniūnaitijos:
Skariševas
Skariševas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Narevo valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Stepas Graužinis
Stepas Graužinis (1910 m. sausio 1 d. Vilniuje – 1985 m. gegužės 17 d. Kaune) – dainininkas (tenoras), dirigentas, pedagogas.
Biografija
1930–1932 m. mokytojavo Giedraičių progimnazijoje, suorganizavo didelį chorą, pastatė Miko Petrausko operetę „Consilium facultatis“ ir kitų scenos veikalų. Eksternu išlaikęs bendrojo lavinimo egzaminus, 1932 m. įstojo į Kauno muzikos mokyklą, o 1933–1942 m. studijas tęsė Kauno konservatorijoje. Studijavo kompoziciją (dėst. Juozas Naujalis ir Juozas Gruodis), dirigavimą (dėst. Nikodemas Martinonis), dainavimą (dėst. Orestas Marinis, E. Vittingas ir Petras Oleka), instrumentuotę (dėst. Juozas Tallat-Kelpša), fortepijoną (dėst. Balys Dvarionas).
Studijų metais buvo Kauno Švč. Trejybės bažnyčios vargonininko padėjėjas, dainavo restoranuose ir Jono Byros suorganizuotame vyrų vokaliniame kvartete, 1936–1941 m. vadovavo Kauno radiofono vyrų vokaliniam kvartetui, daug koncertavo. 1938 m. Rygoje, Berlyne ir Londone į plokšteles įdainavo lietuviškų dainų, su Povilu Četkausku akordeonais įgrojo lietuvių liaudies šokių.
Nuo 1941 m. kurį laiką Kauno jaunojo žiūrovo teatro muzikos dalies vedėjas, 1940–1944 m. Kauno muzikinės komedijos teatro chormeisteris, 1944–1970 m. Kauno muzikinio teatro dirigentas. Pastatė ir dirigavo 35 muzikinius veikalus – operetes, operas, baletus. Daug koncertavo kaip solistas Kauno radiofone ir visoje Lietuvoje, dirbo pedagoginį darbą.
Nuo 1940 m. mokytojavo Kauno 3-ojoje gimnazijoje, 1949–1950 m. dėstė Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje, 1953–1959 m. įvairias muzikos disciplinas Kauno pedagoginėje mokykloje, subūrė mergaičių vokalinį ansamblį ir duetą. Kurį laiką vadovavo Šaulių sąjungos chorui, 1959–1960 m. – Lietuvos veterinarijos akademijos vyrų chorui, o nuo 1960 m. – daugeliui įvairių Kauno įmonių estradiniams orkestrams ir vokaliniams ansambliams.
Palėvenės apylinkė
Palėvenės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos šiaurėje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Buivėnų apylinkės, Šaltenių apylinkės, Terpeikių apylinkės, dalies Mažionių apylinkės, dalies Dvariškių apylinkės ir dalies Svydenių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Palėvenės apylinkė prijungta prie Noriūnų apylinkės.
Bičiūnai
Bičiūnai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Onuškio.
Margieji geniai
Margieji geniai (Dendrocopos) – geninių (Picidae) šeimos paukščių gentis.
Lietuvoje gyvena penkios rūšys:
--
Vengrijos futbolo varžybos 1949–1950 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1949–1950 m.
Reformatų parkas
Reformatų parkas – parkas (skveras), esantis Vilniaus miesto centre, prie Pylimo gatvės, priešais Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčią, dar sovietmečiu įkurtas buvusių evangelikų reformatų kapinių vietoje. Šalia yra visuomeninio transporto sustojimo vieta „Reformatų stotelė“ (ankstesni pavadinimai: Kronika, Klaipėdos). Parką administruoja Všį „Vilniaus miesto parkai“.
2013 m. vasario mėn. palyginti apleista sostinės istorinė vieta pradėta tvarkyti (pašalinti avariniai ir menkaverčiai medžiai, atvertos erdvės).
Teritorijoje išlikusios registrinės nekilnojamosios kultūros vertybės: koplytėlės–mauzoliejaus kripta, reformatų sinodo pastatas. Taip pat yra įvairios paskirties menkaverčių pastatų (elektros pastotė, požeminė slėptuvė, gėlių parduotuvė, garažai).
Istorija
Šalia šio skvero reformatai įsikūrė prieš 400 metų, kai dėl nesutarimų su katalikais buvo iškelti už miesto gynybinės sienos. Nuo XIX a. vidurio, kai buvo pastatyta klasicistinio stiliaus reformatų bažnyčia, iki sovietmečio ši erdvė beveik nepakito.
Kalvinistai 1639 m. už Trakų vartų įsteigė naujas atskiras kapines. 1640 m. Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vladislovo Vazos dekretu kalvinistai buvo iškelti už Vilniaus miesto gynybinės sienos. Pylimo gatvės vakarinėje pusėje jie įsteigė savo kapines ir pasistatė jose pirmąją medinę bažnytėlę. 1682 m. medinė bažnytėlė buvo sugriauta, o kapinės išniekintos. Gavę Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jono Sobieskio leidimą, reformatai atstatė medinę bažnyčią ir sutvarkė kapines. 1731 m. reformatams buvo įsakyta iškeldinti kapines dar toliau nuo miesto. Naujoms kapinėms skirtas sklypas ant dabartinio Tauro kalno. 1835 m. prie Pylimo gatvės pastačius naują mūrinę reformatų bažnyčią, buvusi kapinėse medinė bažnyčia nugriauta.
Kapinėse stovėjo Šreterių šeimos mauzoliejinė koplyčia, pastatyta 1777 m. Boguslavo Šreterio iniciatyva. Iš biografinių žinynų yra žinoma, kad šiose kapinėse yra palaidotas garsus kartografas Šarlis Hermanas de Pertė (Karol Herman de Perthées, 1740–1815), 1768 m. sudaręs Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės generalinį geografijos atlasą. 1980 m. šio žymaus žmogaus antkapinis paminklas su įrašu prancūzų kalba vakarinėje kapinių dalyje dar buvo. Šiuo metu kapo vieta nežinoma.
Parko projektas
2016 m. gautas statybos leidimas savivaldybės įmonės "Vilniaus Planas" projektui, kuriuo visiškai pakeičiama esamo parko struktūra.
Parke planuojama įamžinti reformacijos sąjūdžio Lietuvoje atminimą. Numatytas skvero sutvarkymas, reformatų palaikų perlaidojimas, įvertinant istorinės erdvės ryšį su XVI a. prasidėjusiu Lietuvos reformacijos sąjūdžiu. Galimybių studijoje buvo siūloma įkurti Reformacijos sąjūdžio kultūros centrą po atviru dangumi, pastatyti paminklą reformacijai. Parke atidengtas akmuo su įrašu „''Čia, buvusiose kapinėse, bus pastatytas paminklas XVI a. Lietuvos reformacijos pradininkams“. ''
Nuorodos
__DISAMBIG__
Grizonai
Grizonai (Galictis) – kiauninių (Mustelidae) šeimos žinduolių gentis, plačiai paplitusi Centrinėje ir Pietų Amerikoje. Gentyje yra dvi rūšys – didysis grizonas (Galictis vittata), kuris plačiai sutinkamas Pietų Amerikoje, visoje Centrinėje Amerikoje ir Meksikos pietuose, ir mažasis grizonas (Galictis cuja), gyvenantis Pietų Amerikos pietinėje dalyje.
Gyvenimo būdas
miniatiūra|250px|left|Grizono piešinys, 1780 m. Grizonai nėra reiklūs, rinkdamiesi gyvenamąją aplinką. Jie sutinkami tropikų ir kituose miškuose, atvirose prerijose. Mažieji grizonai dar gyvena ir kalnų vietovėse. Aktyvūs ir dieną, ir naktį, nors dažniausiai medžioja temstant. Poilsiui renkasi plyšius tarp uolų, po medžių šaknimis, kelmų ertmėse, įsikuria kitų gyvūnų paliktose buveinėse, pvz. viskašų. Tikėtina, jog grizonai įsirengia ir savus būstus. Gyvūnų judesiai greiti, jie gerai jaučiasi ir ant žemės, ir medžiuose, sugeba gerai laipioti ir plaukioti. Bendrai paėmus, jų gyvenimo būdas panašus į šeškų. Dažniausiai eina medžioti pavieniui, tačiau juos galima sutikti ir poroje ar nedidelėje šeimos grupėje.
Grizonai visaėdžiai. Daugiausia maitinasi smulkiais žinduoliais. Pagrindinis jų grobis – agučiai, pelės, šinšilos ir viskašos. Neatsisako paukščių ir jų kiaušinių, roplių, bestuburių ir vaisių.
Apie grizonų dauginimąsi nėra daug žinoma. Patelių nėštumas trunka apie 40 parų, atsiveda nuo dviejų iki keturių jauniklių.
Kai kur Pietų Amerikoje šie gyvūnai žmonių prijaukinami kovoti su graužikais.
Viluinių apylinkė
Viluinių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos šiaurėje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Vaduvų apylinkės, dalies Mieliūnų apylinkės, dalies Punkiškių apylinkės, dalies Juodpėnų apylinkės ir dalies Laukelių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Puožo apylinkės ir Skapiškio apylinkės.
Sparnas (aviacija)
thumb|200px|[[Airbus A300 sparnas.]] thumb|200px|Aerodinaminis paviršius (sparno profilis). Sparnas – lėktuvo ar sklandytuvo paviršius, skirtas išgauti keliamajai jėgai, dėl kurios galimas skrydis, t. y. judėjimas ore ar kitoje dujinėje terpėje. Sparno forma yra aerodinaminis paviršius. Šis žodis iš pradžių buvo naudojamas paukščių galūnėms vadinti, bet į reikšmes buvo įtrauktos ir vabzdžių, šikšnosparnių, pterozaurų skraidomosios galūnės bei žmogaus sukonstruoti įtaisai.
Mėlynosios musinukės
Mėlynosios musinukės (Cyornis) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių gentis.
Sparnas (aviacija)
Ikigarsinių lėktuvų sparno keliamoji galia būna paremta Bernulio dėsniu: virš sparno tekantis oro srautas turi nueiti didesnį kelią, nei po sparnu tekantis, todėl po sparnu oro greitis yra mažesnis, nei virš sparno, atitinkamai, slėgis po sparnu gaunasi didesnis, taip sukurdamas keliamąją galią. Esant didesniems, ypač – viršgarsiniams greičiams, įtaką įgyja Niutono impulso tvermės dėsnis: į sparno apatinę dalį pataikantis oro srautas kelia sparną dėl atoveiksmio.
Sparno keliamajai galiai padidinti, esant mažiems greičiams naudojami užsparniai, srauto valdymui, esant aukštiems atakos kampams – priešsparniai, sparno keliamajai galiai sumažinti naudojami interceptoriai, o viso lėktuvo pasvirimui valdyti naudojami eleronai.
Terminai
Kai kurie terminai, skirti sparnams apibūdinti:
Išnašos
Voilure
1317 m.
1317 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Vitebsko vaivada
thumb|Vitebsko vaivadijos herbas thumb|Vitebsko vaivadija XVII a. (pažymėta raudonai) thumb|Vitebsko vaivadija Abiejų Tautų Respublikos žemėlapyje
Vitebsko vaivada – aukščiausias Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Vitebsko vaivadijos ir vienas iš Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnų.
1772 m. panaikinus Vitebsko vaivadiją, iki Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m. Vitebsko vaivada buvo skiriamas nominaliai, kaip titulas.
Įgaliojimai
Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Vitebsko vaivada turėjo dvidešimt penktą pagal rangą pasauliečių poziciją.
Baltnugaris genys
Baltnugaris genys (Dendrocopos leucotos) – geninių (Picidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Patino viršugalvis raudonas. Pakaušis ir nugaros viršutinė dalis juodi. Nugaros apatinė pusė balta. Nuo žiočių kampo eina juodi „ūsai", kurie gerklės šonuose susilieja su juoda juostele. Sparnai su juodai baltomis juostelėmis. Pilvinė pusė balta, rusvo atspalvio. Šonai gelsvi, išmarginti išilginiais juodais dryželiais. Pauodegio raudona spalva, palaipsniui šviesėdama, eina net iki krūtinės. Patelės viršugalvis juodas. Jauniklių viršugalvis ir pauodegys neryškiai raudoni.
thumb|left|200px|Baltnugario genio požymiai
Paplitimas
Eurazijoje paplitęs nuo Italijos, Austrijos, Skandinavijos iki Ochotsko, Japonų, Rytų Kinijos jūrų. Šiaurėje arealas siekia pietinę Skandinaviją, Šiaurinės Dvinos aukštupį, Obės vidurupį, Jenisejaus, Lenos aukštupį, Amūro baseiną. Pietuose arealas tęsiasi iki Korėjos pusiasalio, šiaurės rytų Kinijos, Didžiojo Chingano, Kentėjus kalnagūbrių, šiaurinio Kazachstano, Volgos vidurupio, Dniepro žemupio, Balkanų pusiasalio, Mažosios Azijos. Izoliuotuos arealo dalys aptinkamos Kaukaze, Pirėnų pusiasalyje, rytinėje Kinijoje, Kamčiatkoje, kai kuriose salose.
Kalniškių piliakalnis (Šaukėnai)
Kalniškių piliakalnis su gyvenviete, dar vadinamas Biržės kalnu, Biržės pilimi (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A1326K, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1006) – piliakalnis Kelmės rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Kalniškių kaimo (Šaukėnų seniūnija), Ventos kairiojo kranto kyšulyje. Pasiekiamas plentu nuo sankryžos Ramučiuose pavažiavus 1,3 km Kuršėnų kryptimi, kaimo šiaurinėje dalyje esančiu asfaltuotu keliu pavažiavus į kairę vakarų kryptimi 400 m, toliau į dešinę šiaurės kryptimi 100 m ir gale vėl į kairę vakarų kryptimi 50 m, yra kairėje.
Baltnugaris genys
Paplitimas
Lietuvoje retas.
Biologija
Gyvena giriomis tekančių upokšnių slėniuose, beržų ir juodalksnių šlapiuose medynuose, kur gausu išdžiūvusių medžių, trūnijančių stuobrių. Vasaros pabaigoje ir žiemą laikosi pagirių sodybose, mažuose juodalksnynuose, mišriuose beržynuose ir eglynuose.
Kalniškių piliakalnis (Šaukėnai)
Piliakalnis
Į pietryčius nuo piliakalnio yra 6 ha ploto I tūkstantmečio antrosios pusės gyvenvietė, tyrinėta 1998 m. Joje rastas iki 1 m storio kultūrinis sluoksnis su gyvulių kaulais, lygia keramika, akmeninis trintuvas.
Baltnugaris genys
Biologija
Skraido tik dieną, ištisas valandas krapštosi sausuose medžiuose, baladojai tarp supuvusių stuobrių, gana retai pasigarsdindamas dusliu diksėjimu. Žmogų arti prisileidžia tik jauni, vasaros pabaigoje klajojantys paukščiai, o senesni kiek baikštūs.
Kalniškių piliakalnis (Šaukėnai)
Tyrimai
Tirtas 1998 m., rastas apie 1 m storio kultūrinis sluoksnis, gyvulių kaulų liekanų, lipdytos lygiu paviršiumi keramikos, akmeninis trintuvas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia.
Baltnugaris genys
Biologija
Uokse jaunikliai ramesni ne kitų rūšių geniai: dažniausiai tyli, tik kartais išleidžia kokį nors garsą.
Labai naudingas paukštis, nes naikina medienos gadintojus.
Dauginimasis
Balandžio pirmoje pusėje supuvusių beržų, juodalksnių, gluosnių stuobriuose kala uoksus. Ant minkšto trūnėsių sluoksnio padeda maždaug 4 kiaušinius, peri apie dvi savaites. Jauniklius maitina patinas ir patelė. Geniukai lizde išbūna apie 28 dienas.
Mityba
Minta beveik vien vabzdžių vikšrais, vabalais, ilgakojais uodais ir ūsuočių lervomis.
Klaipėdos parodomoji geoterminė jėgainė
Klaipėdos parodomoji geoterminė jėgainė – pirmoji geoterminio šildymo jėgainė Baltijos jūros regione, Klaipėdoje, veikusi 2004-2017 m. Geoterminė jėgainė yra karštą vandenį iš žemės gelmių pumpuojanti ir juo klaipėdiečių būstus šildanti bendrovė. Vasarą ji šiluma aprūpina pusę Klaipėdos, žiemą jos pagamintos energijos užtenka dešimtadaliui miesto.
Istorija
1990 m. geoterminės įmonės steigimą inicijavo pirmasis direktorius Jonas Laniauskas ir AB „Geonafta“. 1991 m. tuometinė LR Energetikos ministerija įkūrė VĮ „Geoterma“, kurios tikslas – kurti geotermines jėgaines, gaminančias geoterminę energiją. 1996 m. buvo įsteigta UAB „Geoterma“.
Jėgainės statybai buvo skirta 14,28 mln. Lt. Buvo gauta Pasaulio banko paskola (5,83 mln. JAV dolerių), Pasaulio aplinkosaugos fondo parama (6,9 mln. JAV dolerių) ir Danijos aplinkosaugos agentūros parama (15,7 mln. Lt). Generalinis statybų rangovas – Danijos įmonė DONG Energy. Operatorius – UAB „Geoterma“. 2012 m. pasiūlyta jėgainę privatizuoti.
Pajėgumai
Klaipėdos parodomoji geoterminė jėgainė eksploatuoja 4 gręžinius. Siurbliai pumpuoja 38° C šilumos geoterminį vandenį iš 1135 metrų gylyje esančio devono sluoksnio. Iš dviejų gręžinių per valandą galima gauti iki 700 m³ vandens, tačiau žemė atgal tepriima tik 450 m³. Iš žemės gauta šiluma vėliau panaudojama iš miesto į jėgainę atkeliaujančiam termofikaciniam vandeniui šildyti. Jis jėgainę pasiekia apie 40° C. Šilumos mainų dėka šis vanduo pašildomas iki 70° C ir keliauja į miestą. 2005 m. jėgainė į AB „Klaipėdos energija“ tinklus pateikė 230000 MWh šilumos. Geoterminės jėgainės galia yra 10-35 MW. Geoterminės kilpos debitas – 160–210 m³/h.
Ekonominės problemos
Naujas technologijas diegiančiai ir ekologines idėjas propaguojančiai valstybės valdomai bendrovei išsikovoti pozicijas energijos rinkoje nebuvo lengva. Tradicinių šilumos šaltinių tiekėjai, gabentojai ir vartotojai nenoriai įsileido konkurentus. Pradėjus veikti geoterminei jėgainei, tradicinėse katilinėse sumažėjo apkrovimas, mažiau sudeginama mazuto, atitinkamai sumažėjo ir atmosferos tarša. Nors ši įmonė buvo geras pavyzdys, kaip remiantis mokslo tyrimais galima pasitelkti geoterminį vandenį ir spręsti šildymo problemas, tačiau nebuvo surastas tinkamiausias bendrovės valdymo modelis, kuris padėtų suderinti du tikslus – plėsti alternatyviuosius energijos šaltinius ir užtikrinti jų ekonominį naudingumą. Nesureguliavus kainodaros, pirmuosius metus nuostolingai dirbusiai bendrovei buvo sunku grąžinti kreditus. Be to, optimaliam jėgainės darbui palaikyti buvo reikalingos didelės investicijos. 2011 m. į privatizuojamų įmonių sąrašą įtrauktą 77 proc. UAB „Geoterma“ akcijų paketą valdė Valstybės turto fondas.
Bankrotas
Įmonės veikla sustabdyta 2017 m. dėl didelių įmonės įsipareigojimų ir nekonkurencingos šilumos gamybos. Tai padaryta atsižvelgiant į įmonės būklę ir siekį išsaugoti UAB „Geoterma” priklausančius unikalius geotermijos įrenginius, taip sudarant galimybes vykdyti mokslinius tyrimus ir eksperimentinės plėtros projektus. 2018 m. nepavyko rasti investuotojų, kurie ryžtųsi nuomotis šilumą gaminančią įmonę ir atgaivintų pagrindinę jos veiklą. Geoterminė jėgainė buvo užkonservuota, tačiau monitoringas dėl lėšų trūkumo nevykdytas. Nemoki įmonė tapo apleista, kai kurie vandentiekio vamzdžiai žiemą buvo pažeisti šalčio, brangus turtas paliktas be priežiūros.
2019 m. vasario 15 d. Turto bankas kreipėsi į Klaipėdos apygardos teismą dėl Klaipėdos šilumos gamybos įmonės UAB „Geoterma“ bankroto bylos iškėlimo. 2019 m. gruodžio mėn. surengtos „Geotermos“ turto pirmosios varžytinės neįvyko – negauta nė vieno pasiūlymo.
Arkadijos parkas
thumb|left|Dianos šventykla Arkadijos parkas – parkas prie Nieborovo, į šiaurės vakarus nuo Skiernievicų, Lodzės vaivadija, Lenkija. Vienas žymesnių angliškųjų parkų Europoje.
Istorija
1778-1821 m. parką įkūrė Elena Radvilienė-Pšezdecka (1753-1821 m.) ir jos vyras Mykolas Jeronimas Radvila (1744–1831 m.). Parke suprojektuota antikinę architektūrą bei skulptūrą imituojančių statinių, šaltinių, kalvų. Prie įėjimo į parką, tarp vaismedžių – šulinys, vadinamas Palemono šaltiniu. Parko vidurinėje dalyje – tvenkinys su vadinamąja Aukų sala, aplink jį išdėstyta:
Per parką teka Skierniuvkos upelis. Parko turinys ir statinių simbolika išdėstyta aprašyme, kurį parengė ir 1805 m. išleido parko įkūrėja. Nuo 1945 m. nacionalizuotas parkas pavaldus Varšuvos nacionaliniam muziejui.
Šiaulių Juliaus Janonio gimnazija
thumb|250px|Juliaus Janonio gimnazijos muziejus
Šiaulių gimnazija – viena seniausių Lietuvos gimnazijų, pradėjusi veikti 1825 m. Svisločiuje (dab. Baltarusija), 1851 m. perkelta į Šiaulius. Šiaulių vyrų gimnazija, pradėjo veikti 1851 m. rugpjūčio 30 d. Nuo 1920 m. –  Šiaulių valstybinė gimnazija, nuo 1928 m. – Šiaulių valdžios berniukų gimnazija, nuo 1946 m. – Juliaus Janonio vidurinė mokykla, nuo 1996 m. – Juliaus Janonio gimnazija. Gimnazijoje vykdomos pagrindinio ugdymo II dalies ir vidurinio ugdymo programos. Kodas 190530654. Adresas Tilžės g. 137, Šiauliai.