cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Michailas Bachtinas
Palikimas
Kaip literatūros teoretikas, M. Bachtinas yra siejamas su Rusų formalistais, o jo darbai lyginami su Jurijumi Lotmanu; 1963-iais Romanas Jakobsonas jį išskyrė kaip vieną iš nedaugelio sumaniųjų formalizmo kritikų. XX a. 3-jame dešimtmetyje, M. Bachtinas savo darbuose daugiausiai rašė apie moralės ir estetikos problemas. Tokie ankstyvieji jo kūriniai kaip „Veiksmo filosofijos link“ arba „Autorius ir herojus: estetikos darbai“ pakluso filosofinėms laiko tendencijoms – ypatingai Hermanui Kohenui, Ernstui Kasiteriui, Maksui Šėleriui ir Nikolajui Hartmanui priklausiusią Malburgo neokantizmo mokyklą. M. Bachtiną mokslininkai pastebėjo 1963-iais, bet tik po jo mirties, 1975-iais, tokie autoriai kaip Julija Kristeva ir Tzvetanas Todorovas atkreipė frankofonų pasaulio dėmesį į M. Bachtiną. To pasekoje, jis išpopuliarėjo Jungtinėse Amerikos Valstijose, Jungtinėje Karalystėje ir daugelyje kitų valstybių. Vėlyvajame XX a. 9-jame dešimtmetyje, jo populiarumas išaugo ir Vakaruose.
XX a. 3-jame dešimtmetyje Rusijoje gyvavo taip vadinamoji „Bachtino mokykla“, kuri vadovavosi Ferdinando de Sosiūro ir Romano Jakobsono diskurso analize.
Įtaka
Šiais laikais M. Bachtinas žinomas dėl savo polinkio nagrinėti daugelį temų, traktuoti idėjas, dėl savo plataus leksikono, pamokslų bei įtakos (kartu su Djordžiu Lukaču), ugdant Vakarų pasaulio išsimokslinimo lygį savo novelėmis, laikytomis pagrindiniu literatūriniu žanru. Atsižvelgiant į temų gausą, kurią aprėpdavo M. Bachtino kūriniai, jis įkvėpė tokias Vakarietiškas teorijų mokyklas kaip marksistų, struktūralistų, socialinio konstruktyvizmo ir semiotikų. M. Bachtino darbai atliko svarbų vaidmenį antropoligojoje, o ypač vystant ritualizmo teoriją. Deja, tačiau jo įtaka šioms grupėms buvo paradoksali, kadangi tai galiausiai susiaurino M. Bachtino darbų vertės apimtį. Pasak Klarko ir Holkvisto, retas iš tų, kurie M. Bachtino idėjas jungia su teorijomis, pilnai įvertina jo darbą.
Nors M. Bachtinas ir yra įsivaizduojamas kaip literatūros kritikas, negalima nuneigti jo įtakos kuriant retorikos teoriją. Kartu su daugeliu savo teorijų, M. Bachtinas pažymi, jog rašymo stilius yra išsiugdomas procesu metu, atsirandant sąryšiui tarp kalbos vartotojo ir pačios kalbos. Jo darbai skaitytojo pasąmonėje įdiegia nebylų toną ir ekspresiją, kurie iškyla iš atsargios vokalinės formuluotės. Kai kurie mąstytojai netgi teigia, jog M. Bachtinas pristatė naują retorikos reikšmę, dėl savo dažno polinkio neigti kalbos ir ideologijos atskirtį. Kadaise Leslis Baksteris kalbėdamas apie M. Bachtiną aiškino: „Kalbos panaudojimas yra užkoduotas daugeliu skirtingų balsų (kad būtų geriau suprasta kaip diskursas, ideologija, perspektyva ar tematika), reikšmės sukūrimas gali būti suprastas kaip kaip tų balsų sąveika.
M. Bachtinas ir komunikacijos studijos
M. Bachtino komunikacinis palikimas yra suprantamas už retorikos, socialinio konstruktyvizmo ar semiotikos ribų. Jis buvo vadinamas „žmonių komunikacijos filosofu“. M. Bachtinas koncentravosi ties kalba ir jos bendriniu vartojimu. Leslis Baksteris pastebi: „Komunikacijos tyrėjai gali pasisemti daug žinių tyrinėdami Bachtino dialogizmą“. Geri Kimas įrodinėja, jog M. Bachtino tyrinėta „žmonių komunikacijos teorija per verbalinius dialogus ir literatūrinį vaizdavimą“ „yra taikoma kiekvienai žmonių mokslo akademinei disciplinai“. Norint suprasti M. Bachtiną kaip komunikacijos tyrėją, reikia įvertinti visas komunikacines formas. Nors M. Bachtino darbai koncentruojasi į tekstą, tačiau tarpasmeninė komunikacija taip pat atlieka svarbų vaidmenį, atsižvelgiant į šių dviejų komunikacijos formų sąryšį kultūros sąlygomis.
Tarpasmeniniai bendravimai
M. Bachtinas rašo, „bet koks realus pasisakymas yra nuoroda į kalbos komunikacijos grandinę tam tikroje sferoje. Pačios pasisakymo ribos yra nustatomos pagal kalbos temų kaitą. Kiekvienas pasisakymas nėra savarankiškas, jis veikia kitus pasisakymus ir yra suvokiami kaip abipusiai, atspindintys vienas kitą. Kiekvienas pasisakymas turi būti laikomas pirminiu atsakymų į ankstesnį pasakymą. Kiekvienas pasisakymas paneigia, papildinius, teigimus, ir priklauso nuo kitų, suponuoja juos būti žinomais, ir kažkaip ima juos į paskyrą… Todėl kiekvienos rūšies pasisakymas yra papildytas įvairių rūšių reaguojančiomis reakcijomis kitiems pasisakymams duotos sferos kalbos komunikacijoje.“ Tai primena tarpasmeninę komunikacijos teoriją. Tai reiškia, kad kiekvienas pasisakymas yra susijęs su kitu pasisakymu, kur pokalbio normos yra išlaikomos tam, kad pokalbis turėtų darnius srautus, kuriais asmenys atsako vienas kitam. Jei, pavyzdžiui, pasisakymas nesisieja su ankstesniu pasisakymu, tada pokalbis nevyksta. Tačiau pasisakymai geriau susisies tarpusavyje, kai jų reikšmę asmuo bus kažkada girdėjęs. G. Kim paaiškina: „visas pasaulis gali būti matomas kaip daugiakalbis, kai kiekvienas individualus asmuo turi savo unikalų požiūrį į pasaulį, kuris turi būti svarstomas per dialoginį bendravimą“. Toks požiūris į pasaulį turi būti laikomas kada pokalbis vyksta tam, kad geriau suprasti tam tikra kultūros ir komunikacijos reikšmė.
Bendravimas ir kultūra
L. Baksteris rašo, kad „M. Bachtino gyvenimo darbe galima suprasti kaip žmogaus patirties monologų kritikavimą, kuriuos jis suvokia pagal dominuojančias lingvistines, literatūrines, psichologines ir politines jo laiko teorijas“. M. Bachtinas „buvo labai kritiškas pastangoms sumažinti multibalso procesą reikšmės sukūrimo nustatytuose, uždarytuose, susumuojančiose būduose“. Pagal M. Bachtiną, reikšmė, suprasta bet kokiame dialoge, yra unikali siuntėjui ir gavėjui, sukurta jų asmeninio pasaulio ir veikiama socialinio-kultūrinio pagrindo. M. Bachtino „dialogizmas atidaro erdvę komunikacijos mokslo žmonėms, kad suvokti skirtumą naujuose būduose“, tai jie turi apsvarstyti temos pagrindą, vesdami tyrinėjimą jų supratimo bet kokio teksto kaip dialoginė perspektyva teigia, kad skirtumas (visų rūšių) yra pagrindinis žmogaus patirčiai. G. Kim teigia, kad “jo mintys apie meną kaip transporto priemonė, orientuota į sąveiką su jos auditorija, kad išreikštų ar praneštų bet kokią ketinimo rūšį, yra primenanti apie Clifford Geertz kultūros teorijas“. Kultūra ir komunikacija tampa neišpainiojamai sujungtos viena su kita kaip supratimas, pagal M. Bachtiną, duoti tekstai arba žinutės yra atsitiktinės pagal jų kultūros foną ir patirtį.
Karnivaleskas ir komunikacija
T. F. Sheckels teigia, kad „M. Bachtino terminas „karinvaleskas“ tarnaują kaip ryšio įvykis[…]“ Iš esmės, aktas paverčiantis atsigręžti visuomenė per komunikaciją, ar tai būtu teksto forma, protesto, ar kitaip tarnauja kaip komunikacijos karnavalo forma, pasak M. Bachtino. Steele skatina karnivalesko idėją komunikacijoje, teigdama, kad tai surandama korporacinėje komunikacijoje. Steele pareiškia, „kad ritualiniai komerciniai susitikimai, metiniai tarnautojų piknikai, išėjimas į pensiją ir panašūs koorporaciniai įvykiai pritaiko karnavalo kategoriją“. Karnavalas būtinai sujungiamas su komunikacija ir kultūra, ir Steele parodo, kad papildomai „savybės inversijos, dvilypumo, ir ekscesu, karnavalo temos tipiškai apima žavesį su kūnu, ypač jo mažai pašlovintų ar „žemesnių sluoksnių“ dalys, ir dichotomija tarp „aukšto“ ar „žemo“. Aukštas ir žemas dvilypis iš dviejų dalių yra ypač tinkamas komunikacijoje, kadangi tam tikras žodžio daugiškumas laikomas aukštas, tuo metu, kai žargoną laikomi žemų. Be to, didžioji dalis populiarios komunikacijos, apimančios televizijos laidas, knygas, ir kino filmus nukrenta į aukštas ir žemas kategorijas. Tai ypač paplito M. Bachtino gimtojoje Rusijoje, kur postmodernizmo rašytojai tokie kaip Boris Akunin dirbo, kad pakeistų žemas komunikacijos formas (romanus) į aukštesnius literatūrinius meno kūrinius, dažnai užsimindami apie vieną iš M. Bachtino mėgstamų rašytojų – F. Dostojevskį.
Modernioji gynyba
Modernioji gynyba ( - šiuolaikinis), dar žinoma kaip Robačo gynyba (pavadinta Karl Robatsch vardu) - šachmatų debiutas, kurio ėjimai:
1.e4 g6
Juodieji leidžia baltiesiems užimti centrą pėstinkais e4 ir d4 (dažniausiai pasitaikantis ėjimas šiame debiute yra 2.d4). Tačiau jie dažniausiai fianketuoja savo juodalaukį rikį, darydami beveik visada pasitaikantį ėjimą 2…Rg7.
Modernioji gynyba yra panaši į Pirco-Ufimcevo gynybą, nes dažnai į ją pereina.
Šachmatų debiutų enciklopedija skyrė šiam debiutui numerį B06 (Pirco-Ufimcevo gynybos kodai yra B07-B09).
Ne vienas retas ir keistas debiutas taip pat prasideda ėjimais 1.e4 g6. Hipopotamo gynyba - viena iš tokių sistemų. Kitas toks debiutas - Norvegiškoji gynyba (arba Šiaurės jūros gynyba), kuri prasideda ėjimais 1.e4 g6 2.d4 Žf6 3.e5 Žh5. Jei baltieji eina 4.g4, juodieji traukia žirgą, eidami 4…Žg7 ir užimdami gerą laukelį rikiui. Jei baltieji paeina 4.Re2, juodieji gali traukti žirgą arba paeiti 4…d6!?. Jei baltieji žaidžia 3.Žc3, neidami 3.e5, juodieji gali pereiti į Pirco-Ufimcevo gynybą ėjimu 3…d6 arba tęsti rizikingesniu ėjimu 3…d5!?.
Pagrindiniai moderniosios gynybos variantai yra 2.d4 Rg7 3.Žc3 d6 4.f4 c6 5.Žf3 Rg4 bei 2.d4 Rg7 3.c4 d6 4.Žc3 Žc6 5.Re3 e5 6.d5 Že7. Po 7.g4 seka 7…f5 8.gf gf 9.Vh5+ Žg6 10.ef Vh4 11.Vxh4 Žxh4 12.Žb5 Kd8
Užupio tiltas
Užupio tiltas – metalinis sijinis tiltas su šalitilčiais per Vilnią Vilniuje. Ilgis 19,3 m, plotis 6,5 m, aukštis 4,9 m. thumb|left|200px|Senasis medinis tiltas 1880 m.
Istorija
Užupio tiltas pirmą kartą minimas LDK 1605 m. privilegijoje. Nuo tada šioje vietoje stovėjo mediniai tiltai – vieni sudegė, kitus nunešė potvyniai, treti buvo perstatyti. Dabartinis tiltas pastatytas 1901 m., statybos vadovas inž. J. Malinovskis, atramų rangovas O. Andejevas, metalines konstrukcijas pagamino Balstogės A. Večersko įmonė.
Budai (Hainuvka)
Budai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bialovežos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas įsikūręs Belovežo girioje.
Načkus Ginvilaitis
Načkus Ginvilaitis (mirė po 1455 m.) – LDK didikas.
Biografija
Horodlėje gavo herbą „Doliwa“. Pirmąkart minimas 1413 m. Horodlėje. Tėvas – Ginvilas. Žmona – Ona Bagdona, Kareivos duktė. Sūnūs – Andrius, Mykolas, Jokūbas, Jonas. Giminystė su Petru Leliušu: tas pats herbas, kurį, beje, vieną kartą – 1434 m. Leliušas prikabino už Načkų.
Nuoroda į Načkaus Ginvilaičio valdas yra Žąslių bažnyčios fundacija, žinoma iš jo sūnų Mykolo ir Jono patvirtinimų. Turėjo namą Vilniuje. Iš didžiųjų kunigaikščių gavo gausias valdas Palenkėje, kurios, išmirus vyriškajai giminės linijai, grįžo valdovams.
Valstybės tarnyba
1446 ir 1453 m. dalyvavo pasiuntinybėse į Lenkiją. Įtakingas Lietuvos didikas Žygimanto Kęstutaičio laikais.
1440 m. rėmė Mykolą Žygimantaitį, tačiau šio kunigaikščio pralaimėjimas Načkaus karjerai nepakenkė.
Rėmė Žąslių vienuolyną.
Šaltiniai
Rimvydas Petrauskas. Lietuvos Diduomenė XIV a. pabaigoje – XV a. – 236 psl.
Lūžų akmuo
left|250px|thumb|Lužų akmuo left|250px|thumb|Lužų akmens aprašas
Manoma, kad tai XVI–XVII a. buvusios senovės šventvietės liekana.
Akmuo
Lūžų dubenėtas akmuo yra apie 1,2 km į pietvakarius nuo Lūžų piliakalnio ir pilkapyno. Rausvos spalvos stambiagrūdžio granito akmuo yra 1,25 x 1,3 m pločio ir 70–75 cm aukščio, jo šonai ties viduriu aptašyti, yra 3 cm pločio griovelių žymių. Akmens viršutinėje plokštumoje iškaltas 49 x 52 cm skersmens ir 5–8 cm gylio dubuo, kurio pakraščiuose yra 1,75 cm pločio ir 0,5–0,8 cm gylio griovelis. 1971 m. aplink akmenį Istorijos institutas (tyrimų vadovas Vytautas Urbonavičius) ištyrė 10,5 m² plotą. Nustatyta, kad akmuo buvo prie duobės pakraščio, jo apačia rėmėsi į akmens nuoskalas. Duobėje rasta 15 cm storio degėsių sluoksnis, po juo – akmens nuoskalų klojinys. Manoma, čia iki XVI–XVII a. buvo šventykla.
Smėliarausiniai
Smėliarausiniai, smėlrausiniai (Bathyergidae) – graužikų (Rodentia) šeima.
Šeimoje 5 gentys, 14 rūšių:
Paplitimas
Šiuolaikiniai smėliarausiai yra randami tik užsachario Afrikoje. Fosilijos aptinkamos irgi tik Afrikos teritorijoje, nors keli pleistoceno rūšių pavyzdžiai Cryptomys asiaticus buvo rasti ir Izraelyje.
Bartkūnai (Šiauliai)
Gyventojai
1923 m. surašymo metu kaime buvo 6 ūkiai.
Poderiškių apylinkė
Poderiškių apylinkė (1959–1961 m. Girininkų II apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Garliavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panemunės rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Pažėrų apylinkės, tačiau neilgai trukus vėl atkurta. 1959 m. rugsėjo 30 d. pakeistas apylinkės pavadinimas. 1961 m. liepos 25 d. perkeltas apylinkės centras ir sugrąžintas ankstesnis jos pavadinimas bei prijungta dalis Ringaudų apylinkės ir Pažėrų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Poderiškių apylinkė prijungta prie Alšėnų apylinkės.
Perlo ir Hermeso atolas
thumb|right|250px|Atolo vaizdas iš kosmoso Perlo ir Hermeso atolas (havajiečių kalba Holoikauaua) – negyvenamas Šiaurės Vakarų Havajų salų atolas maždaug 2000 km į šiaurės vakarus nuo Honolulu. Artimiausi sausumos plotai – Midvėjaus atolas vakaruose ir Lisianskio sala pietryčiuose.
Istorija
Atrastas 1822 m., kai anglų bandinių gaudytojų laivai - "Pearl" ir "Hermes" - užplaukė ant rifo. 1854 m. salą aneksavo Havajų karalius Kamehameha IV. 1927 m. kapitonas Viljamas Andersonas (Williams Greig Anderson), gaudydamas tunus, lagūnoje aptiko didelius perlų išteklius. Bet po kelerių metų Havajų vyriausybė, siekdama saugoti paukščių išteklius, uždraudė pramoninę perlų gavybą. right|thumb|250px|Atolo žemėlapis
Geologija
Atolas yra suirusio ugnikalnio, priklausančio Havajų – Imperatoriaus kalnagūbriui, viršūnė. Jis susiformavo tektoninei Ramiojo vandenyno plokštei 9-10 cm per metus greičiu slenkant į šiaurę - šiaurės vakarus virš karštojo taško, dabar esančio po povandeniniu Loihi ugnikalniu. Tada vulkaninė veikla iškėlė ugnikalnį, kuris po tam tikro geologinio laikotarpio užgeso, milžiniškas lavos svoris įlenkė Žemės plutą, ir ugnikalnis ėmė grimzti, apiro dėl erozijos poveikio, o jo pakraščiai apaugo koralais.
Fauna ir flora
Augmenija visiškai skurdi, auga tik druskai atsparios 20 rūšių žolės, iš kurių 7 - atvežtinės. Tačiau saloje labai gausu paukščių – šiuo metu čia gyvena 22 rūšių paukščiai (iš viso ~160 000), tarp kurių paminėtini juodakojai albatrosai (Phoebastria nigripes), audrašaukliai (Oceanodroma tristrami), mažosios žuvėdros (Sternula albifrons).
Saloje 1967 m. buvo įveistos Havajų gėlinukės (Telespiza cantans), siekiant išsaugoti „atsarginę“ populiaciją, jeigu vienintelė pasaulyje populiacija Laisano saloje išnyktų dėl nepalankios aplinkos (triušiai, žiurkės, ligos).
Atole gyvena Havajų žalieji vėžliai (Chelonia Mydas), Havajų ruoniai vienuoliai (Monachus schauinslandi), ilgasnukiai prodelfinai (Stenella longirostris). Koralinis rifas pasižymi didžiausia žuvų įvairove visame Šiaurės Vakarų Havajų salyne, aptikta iki šios mokslui nežinotų pinčių. Perluočių populiacija, uždraudus perlų gavybą 1929 m., vėl atsigavo.
Kadangi atole ar šalia jo nevykdoma jokia veikla, jis palyginti mažai nukentėjęs, išskyrus mechaninius koralų pažeidimus laivų avarijų metu (mažiausiai šeši sudužę laivai), bet stiprios vandenyno srovės čia atplukdo daug šiukšlių. 2003 m. nuo rifų buvo surinkta ir išvežta virš 90 tonų šiukšlių.
Amenemis II
Amenemis II (Amenemhatas II, Amenemhetas II, m. apie 1885 m. pr. m. e.) – trečiasis dvyliktosios Egipto dinastijos faraonas. Valdė apie 1919–1885 m. pr. m. e.
Amenemis II buvo koregentu su savo tėvu Senusretu I. Vienas svarbiausių valdymo monumentų yra analų akmuo, rastas Memfyje. Jame aprašomi pirmieji Amenemio II valdymo metai.
Amenemis II vystė prekybą su kaimyninėmis šalimis, organizavo ekspedicijas į Nubiją ir Puntą. Jo statulų rasta Sirijos miestuose. Bendradarbiavo su azietiškomis šalimis. Taip pat organizavo baudžiamasias ekspedicijas į Siriją, kurios pasibaigė dviejų įtvirtintų miestų užėmimu, 1500 belaisvių buvo pargabenta į Egiptą. Belaisviai buvo įdarbinti karališkojo nekropolio statybose. Stipriai išplėtė nomarchų nepriklausomybę, leido laikyti savo armijas. Laidojimo vieta – baltoji piramidė Dahšūre, kurios išorė pastatyta iš balto kalkakmenio iš Turos. Šiuo metu piramidė yra stipriai apgadinta ir mažai ištyrinėta. Rastas sarkofagas iš kalkakmenio laidojimo menėje.
Dūminiai šikšnosparniai
Dūminiai šikšnosparniai (Furipteridae) – šikšnosparnių (Chiroptera) šeima. Dydis 37-58 mm, svoris – 3-5 g. Maitinasi vabzdžiais.
Paplitę Centrinėje ir Pietų Amerikoje.
Šeimoje yra dvi gentys ir 2 rūšys:
Ruškio kraštovaizdžio draustinis
thumb|left|220px|Lieptas Lopaičių šventvietėje per [[Aitralės upelį, kurio pradžia Devynių versmių šaltinyje]] Ruškio kraštovaizdžio draustinis – saugoma teritorija Rietavo savivaldybėje, Tverų seniūnijoje, 3 km į šiaurės rytus nuo Tverų, tuoj į rytus nuo Lopaičių. Plotas 395 ha.
Saugomas Vakarų Žemaičių aukštumai būdingas pakraštinių moreninių darinių kraštovaizdis. Jį sudaro ant aukštų kalvų augantys eglynai bei giliose daubose slypintys Ruškio, Spiralės (Ruškelio), Varleisčio ežerėliai bei pelkės. Ruškio ežeras bei visas draustinis vadinamas karaliaus Mindaugo karvedžio vardu. Spėjama, kad pats Mindaugas 1251 metais mūšyje su žemaičiais prie Tverų buvo sužeistas.
Į šiaurės vakarus nuo Ruškio ežero yra pati aukščiausia vieta Rietavo savivaldybėje – 210,6 m virš jūros lygio.
Ruškio kraštovaizdžio draustinio pietinę dalį užima senoji Lopaičių šventvietė. Tai nedideliame plote įsikūręs spėjamas senovės lietuvių tikybos religinis kompleksas su šventaisiais akmenimis ir šaltiniais. Dabar čia įrengtas 2,1 km ilgio pažintinis takas. Šventvietę sudaro Lopaičių piliakalnis, ant kurio, manoma, stovėjusi Vykinto pilis, toliau po tamsų eglyną ir gilias, šaltiniuotas griovas išsibarstę šventieji akmenys – Gydantysis akmuo, spėjamas žynio kapo akmuo, žynių kapų ribą ženklinantis akmuo (Lopaičių akmuo su plokščiadugniu dubeniu). Toliau takas leidžiasi į slėnį, kuriame trykšta Devynių versmių šaltinis, nešantis savo vandenis į Aitralę. Jo vanduo laikomas ypatingai švariu ir gydančiu. Ši šioje vietoje Aitralė prateka ištisą akmenyną. Upelio pakrantėje guli Vaisingumo akmuo, kaip tikima, padedantis pastoti. Toliau ant kalvos dar vienas riedulynas – riogso didelis Norų akmuo, kaip tikima, išpildantis norus, kiek toliau už jo – akmenų sankaupa, laikoma vieninteliu Lietuvoje rastu dolmenu. Šalia taip pat yra spėjama senoji observatorija bei akmuo, kurio kontūrai primena žmogaus veidą.
Iškeltos teorijos apie šioje vietovėje esančią ypatingą „energetinę gardelę“ (pagal Manfredo Kuri sistemą).
Della Rovere
thumb|150px|Dela Roverių giminės herbas. Pavardė reiškia 'ąžuolo'. dela Roverės (della Rovere) – Italijos kilmingųjų šeima. Kilusi iš Savonos (Ligūrija) kaip nežymi giminė, ji vėliau iškilo pasinaudodama nepotizmu ir pravarčiomis santuokomis, kurias organizavo du popiežiai, kilę iš dela Roverių – Francesco della Rovere (popiežius Sikstas IV, valdęs 1471–1484 m.) ir jo sūnėnas Giuliano (popiežius Julijus II, valdęs 1503–1513 m.). Popiežius Sikstas IV pagarsėjo tuo, kad organizavo Siksto koplyčios, pavadintos jo vardu, statybą. San Pietro in Vincoli bazilika Romoje buvo dela Roverių šeimos bažnyčia.
Gvidobaldas da Montefeltras (Guidobaldo da Montefeltro, iš Montefeltrų) įsūnijo Francesco Maria I della Rovere, savo sesers sūnų ir popiežiaus Julijaus II sūnėną. Gvidobaldas, kuris buvo bevaikis, tarpininkaujant Julijui II, pasikvietė Frančeską Mariją į savo dvarą ir 1504 m. paskelbė jį savo, kaip Urbino hercogo, įpėdiniu. 1508 m. Frančeskas Marija paveldėjo Urbino hercogystę ir pradėjo naują Urbino hercogų dinastinę liniją. Ši dinastija pasibaigė 1626 m., kai popiežius Urbonas VIII Urbino hercogystę įjungė į savo Popiežiaus valstybę. Kaip kompensacija paskutiniam suvereniam hercogui buvo pažadėta, kad titulą galės paveldėti tik Francesco Maria II della Rovere, o po šio mirties – jo įpėdinis Federico Ubaldo della Rovere.
Vittoria della Rovere, paskutinis dela Roverių giminės narys (vienintelis Federico Ubaldo vaikas), ištekėjo už Ferdinando II de' Medici, Toskanos didžiojo hercogo. Jie turėjo dvejus vaikus – Kozimą III de Medičį (Cosimo III de' Medici, vėliau Toskanos didysis hercogas, kuris buvo ilgiausiai Toskaną valdęs monarchas)ir Francesco Maria de' Medici (vėliau tapęs bažnyčios kunigaikščiu).
James Barry Munnik Hertzog
thumb|Džeimsas Baris Miunikas James Barry Munnik Hertzog (1866 m. balandžio 3 d. – 1942 m. lapkričio 21 d.) – generolas, kovojęs Anglų-būrų karuose būrų pusėje, Pietų Afrikos Sąjungos premjerministras 1924–1939 m., skatino puoselėti afrikanerių kultūrą, saugoti ją nuo britų įtakos.
Biografija
Kapo kolonijoje, Stelenbošo Vikrotijos koledže studijavo teisę. 1889 m. išvyko į Nyderlandus, kur skaitė teisės paskaitas Amsterdamo universitete. Čia parašė ir disertaciją bei 1892 m. lapkričio 12 d. jam buvo suteiktas teisės daktaro laipsnis.
Dalyvavo anglų ir būrų kare (1899-1902).
1910 m. sukūrus dominiją – P. Afrikos Sąjungą (PAS), tapo vyriausybės nariu. Siekdamas nepriklausomybės ir daugiau teisių juodaodžiams, 1914 m. sukūrė Nacionalinę partiją. 1924-1939 m. buvo ministru pirmininku.
1925 m. paskelbė oficialia afrikanso kalbą. 1933 m. sudarė koaliciją su J. Smetsu. Laikėsi protekcionizmo politikos. Buvo griežtas rasinės segregacijos šalininkas.
Netaisyklingas sąkandis
thumb|Netaisyklingas sąkandis Netaisyklingas sąkandis (netaisyklingas sukandimas) arba sąkandžio anomalija – nukrypimas nuo taisyklingo sąkandžio normų.
Skirtumas nuo taisyklingo sąkandžio
Kai sąkandis taisyklingas, viršutinis ir apatinis dantų lankai būna lygūs, viršutiniai dantys dengia apatinius, visi dantys kontaktuoja maksimaliai. Netaisyklingo sąkandžio atveju dantys gali būti susigrūdę, susiformavusi netaisyklinga atskirų dantų arba dantų grupių padėtis, netaisyklinga žandikaulių padėtis vienas kito arba kaukolės atžvilgiu.
Netaisyklingo sąkandžio atsiradimo priežastys
Netaisyklingas sąkandis gali būti nulemtas genetiškai arba atsiradęs vaikystėje. Iki 40 proc. atvejų susiformavę dėl prastos pieninių dantų priežiūros ir (pasak naujų studijų) vaikystės įpročio nusiraminimui ką nors čiulpti (pvz., nykštį).
Netaisyklingo sąkandžio pasekmės
Kreivi dantys gali trukdyti kramtyti, valantis pasiekti dantų sieneles, aiškiai kalbėti ar atlikti žandikaulio funkcijas. Dėl nevienodai dantims paskirstytų apkrovų galimos ir komplikacijos, pvz., žandikaulio sąnario sutrikimai.
Gydymas
Netaisyklingo sąkandžio gydymas - juvelyriško tikslumo darbas. Gydytojas ortodontas gali ištiesinti dantis ne tik vaikams, bet ir suaugusiems. Bendradarbiaujant su odontologu, netaisyklingą sąkandį įmanoma ištiesinti net senyvo amžiaus žmonėms. Gydymas trunka iki 2 metų. Suaugusiųjų netaisyklingo sąkandžio korekcijoms ortodontai dažniausiai naudoja specialius aparatus:
Mokslinės teorijos pradininkas
Netaisyklingo sąkandžio mokslinių tyrimų pagrindus padėjo amerikietis žandikaulių ortopedas Edwardas H. Angle (1855-1930 m.), kurio vardu pavadintos ir trys "Angle klasės", apibūdinančios skirtingus sąkandžio tipus.
Oscar Wilde
Oskaras Vaildas (, 1854 m. spalio 16 d. – 1900 m. lapkričio 30 d.) – airių kilmės anglų dramaturgas, poetas, romanistas. Laikomas vienu žymiausių karalienės Viktorijos laikmečio dramaturgų. Jo vardą išgarsino pjesės, aforizmai, taip pat romanas „Doriano Grėjaus portretas“.
Biografija
Oscar Wilde gimė 1854 m. spalio 16 d. Dubline chirurgo William Wilde ir Jane Francesca Elgee šeimoje. Motina kūrė eiles, pasirašydama pseudonimu Speranza, tėvas domėjosi archeologija ir tautosaka.
Dublino Trejybės koledže 1871–1874 metais studijavo klasikinę literatūrą, vėliau gavo stipendiją studijoms Oksfordo universitete, kurį baigė su pagyrimu.
1884 m. vedė Constance Lloyd, su kuria susilaukė dviejų sūnų – Cyril (1885) ir Vyvyan (1886).
1891 m. Vaildas užmezgė romaną su markizo Queensberry sūnumi Alfred Douglas. Įsivėlęs į konfliktą su markizu Queensberry 1895 m. Oskaras Vaildas buvo apkaltintas „įvykdžius ypatingo nepadorumo veiksmus su kitais vyriškos lyties asmenimis“ ir nuteistas 2 metams sunkiųjų darbų kalėjimo. Tais pačiais metais buvo paskelbtas bankrutavusiu.
Atlikęs bausmę pakeitė vardą į Sebastian Melmoth ir apsigyveno Prancūzijoje. Mirė 1900 m. lapkričio 30 d. Paryžiuje.
Konstantinas Kurnatauskas
Konstantinas Kurnatauskas (1878 m. balandžio 9 d. Mintaujoje, Latvija – 1966 m. vasario 3 d. Rastedėje prie Oldenburgo, Vokietija) – Lietuvos evangelikų reformatų kunigas, generalinis superintendentas, filosofijos daktaras.
Biografija
1903–1936 m. klebonas Kelmėje, be to, 1908–1913 m. ir 1921–1931 m. administravo Kėdainių, 1912 m. Naujamiesčio (Panevėžio apskr.), 1918–1919 m. Deltuvos ir 1919–1921 m. Seirijų parapijas, 1913–1914 m. antrasis (vokiečių k.) pamokslininkas Vilniuje.
1920 m. Kelmėje su kitais įsteigė Švietimo draugijos skyrių, 1921 m. – Kelmės gimnaziją, iki 1925 m. jos direktorius, 1925–1927 m. ir 1936–1938 m. gimnazijos mokytojas. Nuo 1925 m. Vytauto Didžiojo universiteto Evangelikų teologijos fakulteto docentas, 1928–1936 m. kviestinis profesorius.
1921–1924 m. Vilniaus evangelikų reformatų Sinodo kolegijos viceprezidentas. Dirbo Sinodo archyvų komisijoje Vilniuje, su kitais parengė Sinodo archyvinių šaltinių, jų trys sąsiuviniai išspausdinti leidinyje „Monumenta Reformationis Polonicae et Lithuanicae 1913–1920 m.“ 1925–1931 m. redagavo žurnalą „Mūsų žodis“. Atstovavo Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčiai pasauliniuose kongresuose 1925 m. Kardife, 1927 m. Budapešte, 1929 m. Hagoje, 1938 m. Larvike (Norvegija). 1938 m. ordinuotas Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčios generaliniu superintendentu. Jo pastangomis 1940 m. Vilniaus reformatų bendruomenė integruota į Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčią. 200px|thumb|Generalinis superintendentas (1938 m.) 1941 m. išvyko į Vokietiją. 1953 m. išeivijos sinode Saleme (JAV) išrinktas Lietuvos išeivijos evangelikų reformatų bažnyčios generaliniu superintendentu. Dalyvavo Pasaulio evangelikų reformatų bažnyčių konferencijoje Prinstone (Niu Džersio valstija) ir Pasaulio bažnyčių sąjungos konferencijoje Evastone (Ilinojaus valstija).
1062 m.
1062 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Jonas Bielionis
Jonas Bielionis (1909 m. birželio 5 d. Seirijuose – 1957 m. rugsėjo 11 d. Kaune) – kompozitorius, chorvedys, pedagogas.
Biografija
1930–1935 m. mokėsi Kauno muzikos mokykloje ir Kauno konservatorijoje: vargonininkavimą studijavo pas Nikodemą Martinonį, chorvedybą – pas J. Starką ir N. Martinonį, kompoziciją – pas prof. Juozą Gruodį.
Studijuodamas vadovavo mėgėjų chorams, rinko ir harmonizavo lietuvių liaudies dainas. Su Vytauto kalno Jaunalietuvių choru gerai pasirodė 1936 m. chorų varžybose Šiauliuose, dalyvavo 1938 m. Dainų šventėse Klaipėdoje ir Ukmergėje. Taip pat vadovavo Kauno kojinių fabriko „Cotton“ chorui. 1939–1940 m. mokytojavo ir vadovavo chorams Vilkaviškyje, kūrybiškai dirbo su Darbo rūmų choru. 1940 m. konkurse už dainą „Ei, Armonika“ gavo respublikinę premiją.
Apra uostas
thumb|250px Apra uostas – giliavandenis jūrų uostas vakarinėje Guamo dalyje. Uostas tarnauja Jungtinių Valstijų karinių jūrų pajėgoms ir kasmet eksploatuoja apie 2 milijonus tonų krovinių. Uostą sudaro Oroto pusiasalis ir Kabro sala. Pietinėje uosto dalyje yra karinės jūrų Guamo pajėgos, o šiaurinė naudojama komerciniams tikslams.
Jonas Bielionis
Biografija
Dirigavo Kauno miesto dainų šventėse, surinko apie 3000 lietuvių liaudies dainų ir dalį jų harmonizavo. Sukūrė apie 80 dainų chorams (apie 20 dainų vaikams), parašė keletą instrumentinių kūrinių. Buvo Lietuvos kompozitorių sąjungos narys. Duktė Sonata Bielionytė – pianistė ir pedagogė. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Katsuni
Katsuni (tikrasis vardas – Céline Tran; 1979 m. balandžio 9 d. Lionas, Prancūzija) – buvusi pornografinių filmų aktorė, 2014 m. įtraukta į AVN Šlovės galeriją. Ji yra gimusi tą pačią dieną, kaip ir Jenna Jameson.
Biografija
left|thumb|140px|Katsuni 2007 m.
Katsuni gimė Lione, jos motina prancūzė, o tėvas vietnamietis.
Supratusi, kad suaugusiems skirtas verslas yra labiau pelningas nei mokytojos darbas, 2002 metais pasirašė pirmąją sutartį su kompanija „Colmax“, kuriančia pornografinius filmus. Nuo tada ji suvaidino daugiau kaip 200 pornografinių filmų.
2008 metais buvo sukurtas dokumentinis filmas „Katsuni. My Fucking Life“. Keturių valandų trukmės juosta pasakoja apie jos gyvenimą, karjerą ir filmų kūrimo užkulisius.
Katsuni šiuo metų gyvena Los Andžele ir Paryžiuje bei filmuojasi abejose šalyse kuriamuose filmuose.
2013 m. rugpjūčio 14 d. ji paskelbė apie savo karjeros pabaigą.
Kita veikla
Yra nusifilmavusi atlikėjų „Miguel Bosé“, „The Electronic Conspiracy“ ir „Doc Gyneco“ vaizdo klipuose.
2005 metais JAV reperis Necro išleido albumą „Sexorcist“, kuriame tarpuose tarp dainų skamba įvairių pornografijos aktorių balsai, jų tarpe – ir Katsuni.
2006 metais ji suvaidino erotinėje dramoje „Destricted“. Šio filmo atskirus fragmentus režisavo 8 skirtingi režisieriai, o Katsuni vaidino epizode pavadinimu „Mes mylimės vieni“.
Jai priklauso kompanija „Katsuni LLC“, registruota Kanadoje.
AVN apdovanojimas
right|thumb|150px|Katsuni [[AVN apdovanojimas|AVN apdovanojimuose 2004 m.]] right|thumb|150px|Katsuni 2010 m. right|thumb|150px|Katsuni 2011 m.
Hot d’Or
Po ilgesnės pertraukos 2009 metais surengtuose Hot d’Or apdovanojimuose Katsuni buvo jų ambasadorė bei laimėjo du prizus.
Sigita Dijokienė
Sigita Dijokienė (g. 1952 m. gegužės 3 d. Kaune) – Lietuvos pedagogė, vadovėlių ir kitų mokomųjų leidinių autorė, švietimo konsultantė, geografijos mokytoja ekspertė.
Biografija
Sigita Dijokienė (Šliužaitė) gimė 1952 m. gegužės 3 d. Kaune. 1972 m. baigė Kauno 22-ąją vidurinę mokyklą. 1979 m. baigė Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą, vidurinės mokyklos geografijos mokytoja. Dirbo Vilkijos Petro Cvirkos vidurinėje mokykloje, Kauno „Rasos“ gimnazijoje, Kauno apskrities viršininko administracijoje. 1992–2013 m. – Kauno technologijos universiteto gimnazijos geografijos mokytoja. 1995–2018 m. – Kauno „Saulės“ gimnazijos geografijos mokytoja.
Pedagoginė ir organizacinė veikla
S. Dijokienė yra Kauno miesto geografijos mokytojų metodinio būrelio pirmininkė. Kauno miesto mokyklų metodinės tarybos sekretorė. Kauno pedagogų kvalifikacijos centro „Metų švietėjų“ klubo narė.
Bibliografija
Mokytoja yra leidinių autorė ir bendraautorė:
Pažulnutiniai
Pažulnutiniai (Plagiotheciaceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima. Stiebas gulsčias arba kylantis, beveik nešakotas. Lapai kiaušiniški, dažnai viršūnėje dantyti. Auga minkštais tankiais patiesalais.
Lietuvoje auga šios gentys:
Vakarų Kordiljera
Vakarų Kordiljera (, 'vakarų kalnagūbris') vadinami šie kalnagūbriai Anduose:
Tieso regionas
Tieso regionas  – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies vakarinėje dalyje. Administracinis centras – Tiesas.
Administracinis suskirstymas
Regionas padalintas į 3 departamentus:
Bialoveža
Bialovežà – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bialovežos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 21 km į rytus nuo Hainuvkos ir apie 66 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas įsikūręs Belovežo girioje, Bielsko lygumoje, šalia Narevkos upės. Tai viena iš mažiausiai apgyvendintų vietovių visoje Lenkijoje, bet kiekvienais metais į kaimą vidutiniškai atvyksta apie 100,000 turistų, kurie lankosi Belovežo girioje. Šalia kaimo yra Bialoviežos-Piererovo pasienio punktas.
Istorija
Pirmieji gyventojai šioje vietovėje apsigyveno dar akmens amžiuje. Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1795 m. buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Bresto vaivadijos valdose. Apie 1426 m. šioje vietovėje, šalia Lutovnios upelio buvo pastatyti mediniai rūmai, kuriuose medžioklės metu apsistodavo karaliaus Jogaila, vėliau ir karaliai Žygimantas Augustas ir Steponas Batoras. Rūmai buvo nudažyti balta spalva ir tapo būsimo kaimo ir girios pavadinimo pretekstu, nes išvertus iš lenkų kalbos Białowieża reiškia Baltas bokštas. Vėliau rūmai priklausė Vazų dinastijai. Nuo 1538 m. pagal Žygimanto Senojo įsakymą girioje buvo apribota medžioklė. 1658 m. rūmai sudegė. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1639 m., kai šioje vietovėje karalius Vladislovas Vaza įkūrė karališkąjį palivarką. Vėliau palivarkas atiteko karaliui Augustui III. 1775 m. kaime buvo 20 namų.
Kārlis Ulmanis
Karlis Ulmanis (, 1877 m. rugsėjo 4 d. – 1942 m. rugsėjo 20 d.) – tarpukario Latvijos politikas, ministras pirmininkas, 4-asis Latvijos prezidentas.
Būdamas premjeru, 1934 m. gegužės 15 d. įvykdė valstybės perversmą, po kurio Latvija nustojo egzistuoti kaip parlamentinė respublika. Po perversmo valdžia susikoncentravo Karlio Ulmanio rankose. Prezidentu buvo iki 1940 m. liepos 21 d., kai Latviją okupavo Sovietų Sąjunga. Dalis istorikų (tarp jų Aivaras Stranga, Edgaras Dunsdorfas, Indulis Ruonis, Adolfas Šildė) Karlio Ulmanio režimą laiko autoritariniu.
Ankstyvoji karjera
thumb|125px|left|Kārlis Ulmanis studentas
Germanų pučiamųjų priebalsių dėsnis
Germanų pučiamųjų priebalsių dėsnis – tam tikras istorinis disimiliacijos (panašių garsų virtimo skirtingais) pavyzdys, kuris germanų prokalbėje, germanų kalbų pramotėje, pasitaiko kaip dalis Grimo dėsnio išimčių.
Kārlis Ulmanis
Ankstyvoji karjera
Karlis Ulmanis studijavo žemės ūkį Ciuricho ETH, Šveicarijoje, ir Leipcigo universitete, Vokietijoje. Baigęs Latvijoje dirbo lektoriumi, vadybininku žemės ūkio srityje, buvo rašytojas.
Jis aktyviai dalyvavo politiniame gyvenime 1905 metų revoliucijos metu, po kurios buvo trumpam įkalintas Pskove. Kad išvengtų Rusijos valdžios organų įkalinimo, pabėgo atgal į Latviją, iš kurios į JAV.
JAV studijavo Nebraskos universitete, baigė ir gavo tiksliųjų mokslų bakalauro laipsnį žemės ūkio srityje. Po studijų trumpam dirbo universitete lektoriumi. Vėliau Ulmanis buvo perkeltas į Hiustoną, Teksase, kur pradėjo pieno verslą.
1913 metais Karlis Ulmanis sugrįžo į Latviją, nes buvo informuotas, kad Rusijos caras suteikė jam malonę. Šis saugumas buvo trumpalaikis, kadangi Pirmasis pasaulinis karas prasidėjo po metų.
Politinė karjera
1920 m. konstitucinė konvencija paskelbė Latviją parlamentine respublika. Karlis Ulmanis buvo pirmasis Latvijos, tapusios nepriklausoma pirmą kartą po 700 metų, ministras pirmininkas.
Autoritarinis režimas
300px|right|thumb|Karlis Ulmanis ([[1934)]] 1934 m. gegužės 5 d., tariamai norėdamas apsaugoti šalį nuo perversmo, rengiamo dešiniųjų ekstremistų, žinomų Legiono vardu, vadovaujamų leitenanto pulkininko Voldemaro Uozuolo, Ulmanis paleido saeimą ir įvedė vykdomąjį neparlamentinį autoritarinį valdymą. Keletas armijos ir nacionalinės gvardijos dalinių karininkų, lojalių Ulmaniui, perėmė pagrindinių valstybės, komunikacijų ir transporto institucijų valdymą. Daugelis išrinktų pareigūnų, taip pat ir karininkai, priešinęsi perversmui, buvo suimti be jokio pagrindo.
Visos politinės partijos įskaitant Ulmanio Valstiečių Sąjungą buvo uždraustos. Dalis konstitucijos panaikinta, o pilietinių laisvių pradėta nepaisyti. Visi partijų ir organizacijų laikraščiai buvo uždrausti.
Po to, kai keli socialdemokratai, tokie kaip Bruno Kalniņš, buvo išteisinti, dauguma įkalintųjų taip pat išleisti.
1936 m. Albertsui Kviesiui baigus kadenciją, Ulmanis sujungė Prezidento ir Premjero pareigas.
Karlis Ulmanis buvo populiarus, ypač tarp ūkininkų, kurių dėka Latvija pasiekė aukštą ekonominį lygį. Per Ulmanio valdymą, sustiprėjo išsimokslinimo lygis, todėl Latvijoje buvo aukštas raštingumo lygis. Taip pat sustiprinti santykiai su JK ir Vokietija, bet santykiai su Sovietų Sąjunga pablogėjo. Ekonomika, ypač žemės ūkio ir pramonės sektoriai, buvo smarkiai kontroliuojami. Ulmanis nacionalizavo daug privačių institucijų. Valstybė labai smarkiai kišosi į ekonomiką, kuri greitai vystėsi, kas lėmė aukštą Latvijos pragyvenimo lygį. Tuo metu, kai didžioji dalis pasaulio ekonomikos payrė krizę, Latvija turėjo augantį BVP ir latviškų eksporto prekių didėjimą.
Ulmanis buvo Latvijos nacionalistas, kuris palaikė šūkį „Latvija latviams“, ir manė, kad kiekviena etninė grupė Latvijoje turi išvystyti savo autentišką nacionalinę kultūrą.
Iš tikrųjų Ulmanio politika pašalino mažumos grupes nuo ekonominio gyvavimo laikotarpio ir davė latviams prieigą prie geresnės padėties valstybės valdyme. Pagal apytikrius apskaičiavimus, 1939 m. 90 % bankų ir kredito įmonių buvo valdomi latvių, palyginti su 20 % 1933 metais.
Žemės ūkio ministras Birzniekas, savo kalboje Ventspilyje, 1936 m. sausio 26 d. sakė:
Dėl tokios politikos ekonomiškai nukentėjo etninės mažumos – vokiečiai, žydai, rusai, lietuviai. Tačiau Ulmanis neleido prieš mažumas naudoti fizinio ar psichologinio smurto, dėl to turėjo daug priešų komunistų ir nacistų tarpe. Laikotarpyje tarp 1920 ir 1938 metų daugybė žydų, bėgančių iš Nacistinės Vokietijos ir SSRS rado prieglobstį Latvijoje.
Mirtis
thumb|left|125px|[[Pašto ženklas su K. Ulmaniu (Latvija, 2001 m.)]] 1939 m. Hitlerio Vokietija ir Stalino Sovietų Sąjunga pasirašė nepuolimo aktą, žinomą kaip Molotovo-Ribentropo paktą, kuriuo taip pat buvo padalyta Europa. Latvija pateko į SSRS įtakos sferą.
1940 m. liepos 21 d. Karlis Ulmanis atsistatydino iš prezidento posto ir leidus sovietinei valdžiai, ketino emigruoti į Šveicariją. Tačiau jis atsidūrė Stavropolyje, kur 1941 m. liepą buvo suimtas.
Po metų, kai Vokietijos kariuomenė užėmė Stavropolį, jis ir kiti kaliniai buvo evakuoti į kalėjimą Krasnovodske (dabartinėje Turkmėnijoje). Gabenamas ten Ulmanis susirgo dizenterija ir 1942 m. rugsėjo 20-ąją mirė. Karlis Ulmanis neturėjo nei žmonos, nei vaikų, todėl mėgdavo sakyti, kad yra susituokęs su Latvija.
Vėlesni įvykiai
Karlio Ulmanio palikimas Latvijai ir latviams yra vertinamas nevienareikšmiškai.
Sovietinės okupacijos laikotarpiu Karlis Ulmanis buvo vadinamas fašistu, neatskiriamu nuo nacistų, kaltinamas „kruvina represija prieš Latvijos darbininką“. Kita vertus Latvijoje veikė fašistinė partija, kurios lyderį Gustavą Celminšą Karlis Ulmanis buvo įkalinęs.
Tai, kad Ulmanis buvo vis dar labai populiarus Latvijoje per pirmus atgautos nepriklausomybės metus buvo jo sūnėno Gunčio Ulmanio išrinkimas prezidentu 1993 m.
Vienas pagrindinių Rygos gatvių yra pavadinta jo garbei (K. Ulmaņa iela). Taip pat pastaraisiais metais centrinėje miesto dalyje buvo atidengtas paminklas Karliui Ulmaniui.
Lietuvos technikos biblioteka
thumb|310 px|Lietuvos technikos biblioteka Vilniuje Lietuvos technikos biblioteka – biblioteka Vilniuje su filialais didžiausiuose šalies miestuose, veikusi 1957–2017 m.
Sovietmetis
1957 m. rugpjūčio 13 d. LTSR Liaudies ūkio tarybos nutarimu buvo įsteigta Centrinė mokslinė techninė biblioteka (CMTB), kurios fondus sudarė likviduotų ar reorganizuotų ministerijų bibliotekų fondai. 1959 m. jos valdytoju Respublikinis mokslinės techninės informacijos ir propagandos institutas.
1959–1974 m. įkurti bibliotekos filialai Klaipėdoje, Panevėžyje ir Šiauliuose. Vėliau, plečiantis Lietuvos mokslinės techninės informacijos veiklai, įsteigti filialai Marijampolėje (1964 m.), Kaune (1970 m.) ir Alytuje (1974 m.).
1960 m. priimtas nutarimas pramonės įmonėse steigti bibliotekas (1965 m. jų buvo jau 200), kurioms metodiškai vadovauti pavesta CMTB.
1962 m. LIMTI patalpose Kalvarijų g. 3 įkurtas bibliotekos Patentinis kabinetas SSRS ir užsienio patentinių dokumentų komplektavimui. 1965 m. įkurtas Respublikinis patentų fondas.
1968 m. pradėtas centralizuotas dokumentų komplektavimas ir tvarkymas visiems bibliotekos skyriams ir filialams.
1970 m. Ministrų Tarybos sprendimu bibliotekai paskiriamas buv. Jėzuitų vienuolyno pastatas Šv. Ignoto g. 6. 1986 m. pertvarkytas vienuolynas perduotas bibliotekai.
1974 m. bibliotekoje įsteigtas Mokslo darbų diegimo skyrius (vedėjas – Ž. Jackūnas), susiejęs praktinę ir teorinę veiklą, diegiant pirmąsias automatizuotas posistemes. 1980 m. Pramoninių katalogų skyriaus vedėjo Mykolo Masioko iniciatyva bibliotekoje įkurtas Išradėjų ir racionalizatorių biuras. Pradėjo veikti bibliotekos mokslinė taryba.
Po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo
1991 m. užmegzti tiesioginiai kontaktai dėl spaudinių komplektavimo su Lietuvos ir užsienio leidyklomis. 1992–1993 m. sudarytos bendradarbiavimo sutartys su Standartizacijos tarnyba ir Valstybiniu patentų biuru dėl jų dokumentų platinimo ir užsienio mainų partnerių.
1994 m. pradėtos rengti pramonės katalogų ir standartų duomenų bazės.
1997 m., sukūrus komplektavimo programą, pradėta kompiuterizuoti vienetinė knygų apskaita. Nuo 1997 m. pradėta rengti dalykinė mokslinių konferencijų turinių duomenų bazė, kuri vėliau įsiliejo į LIBIS. 1998 m. biblioteka įsijungė į LIBIS.
1998 m. biblioteką perėmė Valstybinis patentų biuras, o veiklos sritys pakoreguotos pagal VPB tikslus ir uždavinius (leidyba, metodinė veikla ir kt.)
1999 m. įsteigtas Patentinės informacijos centras (PIC).
1999 m. realizuotas patalpų pritaikymo neįgaliųjų aptarnavimui projektas. 2003 m. įkurta Elektroninės informacijos skaitykla. 2005 m. kartu su kitomis valstybinės reikšmės bibliotekomis parengta bibliotekų renovacijos ir modernizavimo programa 2005–2013 m.
2005 m. likviduoti Marijampolės ir Alytaus filialai. Kituose filialuose (Šiaulių, Klaipėdos, Kauno, Panevėžio) pradėtos diegti LIBIS posistemės. 2008 m. likviduotas Šiaulių filialas.
2013 m. biblioteka tapo Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacijos depozitine biblioteka.
2015 m. sukurta interneto svetainė „Patentų rinka“, skirta aktyvinti išradimų patentų komercinimą – patentų teisių pardavimą ir licencijavimą.
2016 m. biblioteką perėmė Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerija.
2018 m. biblioteka reorganizuota prijungiant prie Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijos, o bibliotekos fondai perduoti šiai akademijai bei Lietuvos nacionalinei Martyno Mažvydo, Kauno, Klaipėdos ir Panevėžio apskričių bibliotekoms.
Mandibulės
thumb|right|Mandibulės Mandibulės arba Viršutiniai žandai – vabzdžių burnos organų dalis. Jų funkcija yra paprastai sugriebti, susmulkinti vabzdžio maistą, ar apsiginti nuo plėšrūnų. Elniavabalių mandibulės praradusios pirminę paskirtį ir daugiausiai naudojamos poravimosi ritualams (kovai su kitais patinais – konkurentais dėl patelių.
Po mandibulėm yra pora maksilių arba apatinių žandų. thumb|left|[[Elniavabaliai|Elniavabalių (Lucanidae) patinų mandibulės. ]]
1063 m.
1063 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Čepelin Kolonija
Čepelin Kolonija  – kaimas Lenkijos rytuose, Mordų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Aleksandras Gerasis
Aleksandras Gerasis (m. 1432 m. sausio 1 d.) – nuo 1400 m. iki 1432 m. Moldavijos vaivada (princas), Romano I Musato sūnus.
1402 m. kaip vasalas prisiekė Jogailai. Sutartis buvo atnaujinama 1404, 1407, 1411 ir 1415 metais.
Stockport County FC
Stockport County – Anglijos futbolo klubas iš Stokporto.
Aleksandras Gerasis
Dalyvavo Žalgirio (1410m.) ir Marienburgo puolimo 1422 m. mūšiuose prieš kryžiuočius.
Dėl teritorinių pretenzijų Lenkijai ir sutarties nevykdymo iš Jogailos pusės, kai 1420 m. Osmanų imperija jį užpuolė, Aleksandras puolė Lenkiją Lietuvos vidaus karo metu (1431–1435 m.). Puolimas baigėsi Sučavos sutartimi (1431 m. lapkričio 18 d.)
Santuokos ir vaikai
110px|thumb|left|[[Freska Sučevicos vienuolyne: Aleksandras Gerasis su žmona Ana (Jurgio Karijotaičio dukra) / 1970 m. Rumunijos pašto ženklas]] Aleksandras buvo vedęs keturis kartus :
Aleksandras Gerasis turėjo 7 vaikus.
Nuo pirmos žmonos: Nuo antros žmonos: Nuo ketvirtos žmonos:
Arūnas Mėčius
Arūnas Mėčius (1965 m. kovo 26 d. – 2013 m. gegužės 25 d. Klaipėdoje) – Lietuvos dailininkas, knygų iliustratorius.
Biografija
1991–1995 m. studijavo Vilniaus dailės akademijoje, dailininkas grafikas. 1995–1997 m. Vilniaus dailės akademija: magistrantūra grafikos katedroje. Nuo 2002 m. Klaipėdos A. Brako dailės mokyklos tapybos, piešimo ir grafikos mokytojas.
Parodose dalyvavo nuo 2000 metų. Iki 2011 m. surengė 14 personalinės tapybos bei grafikos parodų, dalyvavo daugelyje Lietuvos ir tarptautinių parodų bei projektų. Nuo 2002 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys, LDS Klaipėdos skyriaus tarybos narys. Palaidotas Lėbartų kapinėse.
Kūryba
A. Mėčius tapė ant drobės, medžio, naudojo akrilą, aliejų, temperą, laką. Darbų siužetai įvairūs – nuo jaunystėje pamėgto pasakinio groteskiško realybės vaizdavimo, iki subtilaus klasikinio portreto ar romantiško peizažo. Autorius neturėjo pamėgto formato – jis puikus miniatiūros meistras, tačiau noriai ėmėsi ir didelių drobių. Viena iš dailininko aistrų – tapyba ant baldų, dekoravimas. Komodos, staliukai, pakojai, raktinės, kėdės atgijo „inkrustuoti“ A. Mėčiaus pamėgtais brangakmeniais, prabilo įvairiausias siužetais.
Arūno Mėčiaus iliustruotos knygos:
Konsome
thumb|200px|Jautienos konsome Konsome  – skaidrus sultinys, išvirtas iš vištienos arba jautienos.
Konsome turi būti šviesus, todėl į baigtą virti sultinį dedama išplakta dviejų-trijų kiaušinių baltymo masė. Kai tik ji iškyla į paviršių – išimama, o sultinys perkošiamas.
DreamWorks
DreamWorks Studios, oficialiai DW II Distribution Co., LLC, taip pat žinoma kaip DreamWorks SKG – JAV kino studija, daugiausia kurianti kino filmus ir televizijos programas. Įmonė yra išleidusi daugiau kaip 10 filmų, iš kurių kiekvienas uždirbo po daugiau kaip 100 mln. JAV dolerių.