cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Džiamanas
Raida
thumb|150px|left|Bonduku karalius su sūnumis 1892 m. Brongai buvo išeiviai iš senesnės Bono valstybės toliau rytuose, iš kurios jie migravo į vakarus. XV a. viduryje įsitvirtinę Bijos aukštupyje, jie nukariavo ir asimiliavo vietos gyventojus kulangus, nafanus, ligbius, hvelus. Čia įsitvirtino vado džiamanhene valdžia. Džiamanhene valdė iš Amanvi gyvenvietės, nors ekonomiškai daug labiau klestėjo Bonduku miestas, kuriame vyravo musulmonų djulų etninė grupė. Svarbūs valstybėje buvo ir keturių provincijų valdytojai, vyriausiojo vado valdžią pripažinę tik nominaliai.
Carol Rich
Carol Rich (tikrasis vardas Anne-Lyse Caille; g. 1962 m. vasario 15 d. Vilorsonene, Fribūro kantonas) – Šveicarijos dainininkė.
Baigusi klasikinį dainavimą Fribūro konservatorijoje, muzikinę karjerą Carol Rich pradėjo atlikdama populiariosios muzikos kūrinius ir jau 1984 metais pirmą kartą pasirodė Šveicarijos „Eurovizijos“ atrankoje, kur su daina „Tokyo-boy“ užėmė septintą vietą.
Carol Rich į atrankas grįžo 1987 metais, šį kartą sėkmingai. Atlikėjos atliktas kūrinys „Moitié, moitié“ buvo pasirinktas Šveicarijos daina 32-ajame Eurovizijos konkurse, įvykusiame 1987 m. gegužės 9 dieną Briuselyje. Nors „Moitié, moitié“ konkurse buvo atliktas paskutiniuoju – 22 numeriu, tačiau daina nebuvo pakankamai įsimintina komisijos, konkurse atlikėja užėmė 17 vietą iš 22. 1991 metais Carol Rich Šveicarijos „Eurovizijos“ nacionaliniame finale su kūriniu „Donner la main“ liko ketvirtoje vietoje.
Kirilvysjagunas
Kirilvysjagunas  – upė Rusijoje, Chantų Mansijoje, priklausanti aukštutinės Obės baseino daliai tarp Vacho ir Irtyšiaus žiočių. Upės ilgis – 142 km., vandens baseino plotas – 1200 km². Kirilvysjagunas įteka į Ingujaguną už 96 km nuo pastarojo žiočių. Didesni intakai (20 – 40 km ilgio): Sugmutenjagunas, Aikirilvysjagunas, Ergongojagunas.
Upė labai vingiuota, užpelkėjusiomis apylinkėmis, taip pat jungiasi su keliais ežerais, iš kurių didesni (7 – 15 km² ploto): Kogalymloras, Varjagunloras, bevardis ež.
Didesnė gyvenvietė upės kaimynystėje – Kogalymas (netoli santakos su Ingujagunu).
Jacques Delors
Žakas Deloras (, g. 1925 m. liepos 20 d. Paryžiuje) – ekonomistas, bankininkystės specialistas, Prancūzijos ir Europos politinis veikėjas.
Biografija
1945 m. įstojęs į Sorbonos universitetą buvo aktyvus krikščioniškųjų profsąjungų konfederacijos veikėjas. 1947–1962 m. Prancūzijos banko darbuotojas. Palikęs gerą vietą banke, 1962 m. tapo Generalinės Planavimo komisijos socialinių reikalų skyriaus vadovu. 1969–1973 m. Ž. Šaban Delmaso vyriausybės patarėjas socialiniams ir kultūros klausimams. Nuo 1974 m. Prancūzijos socialistų partijos narys. 1979–1981 m. Europos Ekonominės Bendrijos Ekonomikos komiteto pirmininkas. 1981–1983 m. Prancūzijos ekonomikos ir finansų, 1983–1985 m. biudžeto ministras socialistų vyriausybėse. 1985–1995 m. Europos bendrijų komisijos, Europos Komisijos pirmininkas. Jo iniciatyva 1993 m. sausio 1 d. prasidėjo ekonominė ir politinė Europos Sąjungos integracija. 2002–2004 m. Europos Konvento, rengusio Europos Konstituciją pirmininkas.
Zabagniai (Losicės apskritis)
Zabagniai – kaimas Lenkijos rytuose, Stara Kornicos valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kalninė jonažolė
Kalninė jonažolė (Hypericum montanum) – jonažolinių (Hypericaceae) šeimos jonažolių (Hypericum) genties augalas.
Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Lodovico Fredo
Liudvikas Fredas (, mirė 1686 m. Pažaislyje) – iš Venecijos kilęs italų architektas, vienuolis, XVII a. 2-ojoje pusėje LDK kanclerio Kristupo Paco iniciatyva pakviestas į Lietuvą planuoti Pažaislio vienuolyno architektūros projekto. 1673 m. jam suteiktas bajoro titulas ir padovanota žemė Šidiškių kaime (dabartinė Freda).
Palaidotas Pažaislio bažnyčios rūsyje.
Malinava
Malinava vadinami kaimai:
Jonas Šurna
Jonas Šurna (1865 m. Naujamiesčio parapijoje, Panevėžio rajonas – 1930 m. balandžio 20 d. Deltuvoje, Ukmergės apskritis) – Lietuvos kunigas, švietėjas, visuomenininkas.
Biografija
Mokėsi Mintaujos gimnazijoje. 1888 m. baigė Kauno Žemaičių kunigų seminariją. 1888 m. sausio 6 d. įšventintas kunigu ir paskirtas vikaru Kauno Šv. Kryžiaus (Karmelitų) bažnyčioje. Paskui buvo Panevėžio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios vikaras, 1895–1897 m. Pašvitinio (Pakruojo r.) Švč. Trejybės parapijos vikaras. Apie 1897 m. ir vėliau buvo Vandžiogalos (Kauno r.) Švč. Trejybės parapijos klebonas.
Lietuviškos spaudos draudimo laikotarpiu garsėjo lietuviškomis patriotinėmis nuotaikomis. 1897 m. Žemaičių vyskupas Mečislovas Leonardas Paliulionis buvo jį paskyręs Kauno dekanato dekanu, bet 1898 m., Rusijos valdžios spaudžiamas, iš šių pareigų atleido. Iki 1915 m. tarnavo klebonu Šėtos (Kėdainių r.) Švč. Trejybės parapijoje. Čia 1910 m. jis pakrikštijo 4 stačiatikius ir už tai Rusijos valdžios nubaustas 25 rublių bauda. 1916 m. pradžioje – 1918 m. rugpjūčio mėn. Anykščių Šv. Mato parapijos klebonas. Jo iniciatyva laikinais stogeliais užtaisyti Pirmojo pasaulinio karo metais nuversti bažnyčios bokštai.
1917 m. kaip Krikščionių demokratų sąjungos atstovas ir Anykščių klebonas dalyvavo Vilniaus konferencijoje. 1918 m. vasarą Anykščiuose įsteigus „Pavasario“ draugijos kuopą, išrinktas jos pirmininku, tačiau rugpjūtį iš Anykščių parapijos iškeltas į Deltuvą. 1918–1927 m. Deltuvos (Ukmergės r.) Švč. Trejybės parapijos klebonas, nuo 1927 m. šios parapijos altarista. Deltuvoje dalyvavo bendruomenės gyvenime, jo iniciatyva 1925 m. pakeista valsčiaus valdyba. Rūpinosi „Angelo Sargo“ vaikų sąjungos veikla, platino katalikišką spaudą. Palaidotas Deltuvos bažnyčios šventoriuje.
Raišiai
Raišiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Juodupės, prie Paduobio miško. Praeina kelias. Tuoj į šiaurę nuo kaimo – buvęs Paduobio durpynas.
Istorija
Raišiai šaltiniuose minimi nuo 1744 m.
LTSR laikais buvo Onuškio tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė. 1972 m. prie Raišių prijungtas Gargažinės kaimas (1970 m. – 23 gyventojai).
Antėja
Antėjos vardu graikų mitologijoje vadinami du personažai.
Mandinga
„Mandinga“ – Rumunijos pop grupė iš Bukarešto. Nuo grupės sukūrimo vokalistė buvo Elena Gheorghe, kuri grupę paliko 2005 metais. Nuo 2006 m. iki 2016 m. vokalistė buvo Elena Ionescu. Ionescu grupę paliko 2016 m. kovą, siekianti solo karjeros ir buvo pakeista Ispanijos dainininke Barbara Isasi.
Po pergalės Rumunijos nacionaliniame finale, grupė atstovavo savo šaliai 2012 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina „Zaleilah“. Grupė finale užėmė 12-ąją vietą su 71 tašku.
Trudė
Trudė buvo pažadėta nykštukui Alviui, už ją Alvis pagamino dievams ginklų. Toras sugalvojo būdą kaip sustabdyti Alvio ir jo dukters vedybas. Jis pasakė Alviui, kad jis esąs mažo ūgio, todėl privalo įrodyti, kad yra išmintingas. Alvis sutiko atlikti Toro išbandymus, kurie tęsėsi kol patekėjo saulė ir jis, kaip ir visi nykštukai, patekėjus saulei pavirto akmeniu. Taip Toras pergudravo nykštuką Alvį, pavertęs akmeniu, o jo duktė liko netekėjusi.
Daugailių vėliava
thumb|right|200px|Daugailių vėliava. Proporcijos: 5:6
Daugailių vėliava – mėlyna su centre įkomponuotu sidabriniu raiteliu pasiskolintu iš miestelio herbo.
Laisvieji vėliavos kraštai apvesti sidabrine pynute.
Šiengraužiai
Šiengraužiai (Psocoptera) – vabzdžių (Insecta) būrys. Smulkūs, judrūs, su plonomis ilgomis siūliškomis antenomis ir graužiamaisiais burnos organais. Turi 4 plėviškus sparnus. Priekiniai sparnai yra stambesni už užpakalinius ir ant nugaros susideda stogeliu. Kai kurių rūšių sparnai sutrumpėję arba visai sunykę. Kojos bėgiojamosios, plonos, baigiasi 2-3 narėmis letenomis. Pilvelis trumpas, iš 9 segmentų.
Vabzdžiai vystosi su nepilna metamorfoze. Žiemoja kiaušinėliai. Per vasarą išsivysto kelios generacijos.
Aptinkami po senų medžių žieve, ant samanų, kerpių, žolių ir įvairių pūvančių medžių. Kai kurios rūšys nuolat gyvena žmonių butuose tarp senų knygų ir popierių, kartais užpuola vabzdžių kolekcijas.
Pasaulyje yra apie 3000 rūšių, Lietuvoje ištirta nepakankamai, žinomiausia rūšis – knyginė utėlė (Trogium pulsatorium).
Asmens tapatybės kortelė
Lietuvoje asmens tapatybės dokumentas (pasirinktinai kortelė arba pasas) išduodamas kiekvienam Lietuvos Respublikos piliečiui, sulaukusiam 16 metų. Prireikus asmens tapatybės kortelė išduodama vaikams iki 16 metų.
Asmens tapatybės kortelėje gali būti nurodyti šie jos turėtojo duomenys: vardai ir pavardės, portretinė nuotrauka, amžius, gimimo data, adresas, asmens kodas, profesija, religija, pilietybė, tautybė ir kita. Naujosios technologijos leidžia talpinti į tapatybės kortelę įmontuotas mikroschemas (pvz., lustus) biometrinę informaciją, kaip antai: pirštų antspaudai, veido, rankų, rainelių išmatavimai ir kita.
Melniko sinagoga
Melniko sinagoga – mūrinė sinagoga, esanti Melniko kaime Tadeusza Kościuszki aikštėje. Šiuo metu sinagogoje įsikūrusi paveikslų galerija Vava.
Istorija
Sinagoga pastatyta XIX a. pirmoje pusėje. Per II pasaulinį karą sinagoga buvo nusiaubta. Po karo sinagoga buvo rekonstruota ir paversta į privatų gyvenamąjį namą.
Daugailių herbas
Daugailių herbas – Daugailių miestelio ir seniūnijos heraldinis simbolis.
Aprašas
Mėlyname herbinio skydo lauke sidabrinis raitelis ant sidabrinio žingsniuojančio žirgo su auksiniais krepšiu per petį ir pentinais, trimituojantis dešinėje rankoje laikomu auksiniu pašto ragu.
Istorija
Miestelis anksčiau herbo neturėjo.
Pro Daugailius 1836 m. buvo nutiestas Peterburgo-Varšuvos plentas, įsteigta pašto stotis, pastatyti nakvynės namai. XIX a. antroje pusėje kelionę diližanu pro Daugailius ir apsilankymą juose yra aprašęs Antanas Baranauskas.
Ieškant simbolikos miestelio herbui, nutarta pavaizduoti senovinį paštininką – raitelį su pašto krepšiu ir ragu. Toks simbolis rodo, kad kadaise įkurta pašto stotis, kuri suvaidino svarbų vaidmenį miestelio istorijoje, o komunikacijos priemonės svariai prisidėjo prie krašto augimo.
Daugailių herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino 2004 m. rugpjūčio 3 d. Etalono autorė – dailininkė Vida Navikienė.
Amfitritė
Amfitritė graikų mitologijoje – nimfa, jūros deivė. Poseidono žmona.
Pagal Hesiodo „Teogoniją“ – Nerėjo ir Doridės dukra.
Pagal Apolodorą – Okeano ir Tetijos dukra, nors iš tikrųjų jis ją priskiria prie nereidžių. Amfitritė su Poseidonu susilaukė Tritono ir Rodės (jeigu ji nebuvo Poseidono ar Asopo ir Halijos duktė). Apolodoras (3.15.4) mini, kad Poseidonas su Amfitrite turėjo dukrą Bentesikimę.
Romėnų mitologijoje jos atitikmuo – Neptūno žmona Salakija.
Amfitritė ir Poseidonas
250px|thumb|left|Neptūnas ir Amfitritė
Amfitritė („trečioji, kuri apsupa (jūrą)“) buvo apribota, pabrėžiant valdžią jūrai ir jos padarams. Garbinimo kulte ir mene ji niekada nebuvo siejama su savo vyru, išskyrus tai, kad abu jie kontroliavo jūrą. Ji buvo išskiriama iš kitų nereidžių kaip karalienė.
Mitai
Kartą, Nakso salos pakrantėje Poseidonas pamatė Amfitritę šokančią su savo seserimis nereidėmis. Sužavėjo jūrų dievą gražioji Amfitritė, ir panoro jis ją išsivežti savo karieta. Bet Amfitritę paslėpė titanas Atlantas, laikantis ant savo galingų pečių dangaus skliautą. Ilgai Poseidonas negalėjo rasti žaviosios Nerėjo dukters, kol pagaliau delfinas parodė jam, kur ši pasislėpusi. Poseidonas pagrobė iš Atlanto žaviąją Nerėjo dukterį ir ją vedė. O delfiną, atsidėkodamas, perkėlė į vieną iš dangaus žvaigždynų.
Amfitritė mene
Amfitritė vaizduojama soste kartu su savo vyru arba kartu su Poseidonu riedanti karietoje, traukiamoje jūros arklių ir kitų įspūdingų jūros gyvūnų, lydima Tritono ir nereidžių. Apsirengusi karališkais rūbais, o ant jos plaukų tinkleliai.
Poezijoje jos vardas dažnai naudojamas kaip jūros sinonimas.
SHA
SHA (Secure Hash Algorithm – Saugus Maišos algoritmas) – maišos algritmas, iš pranešimo, kurio ilgis mažesnis už 2^{64} bitų SHA-1 suskaičiuojantis 160 bitų ilgio santrauką. SHA256, SHA384, SHA512 atitinkamai 256, 384 ir 512 bitų ilgio santraukas.
Sąntraukos skaičiavimas
, kai
, kai Kt = 5A 82 79 99, kai
Kt = 6E D9 EB A1, kai
Kt = 8F 1B BC DC, kai
Kt = CA 62 C1 D6, kai
H0 = 67 45 23 01
H1 = EF CD AB 89
H2 = 98 BA DC FE
H3 = 10 32 54 76
H4 = C3 D2 E1 F0.
Marytė
Marytė – 1947 m. kino studijoje „Mosfilm“ kartu su Lietuvos kūrėjais sukurtas meninis filmas apie karo metų tarybinę partizanę Marytę Melnikaitę. Nespalvotas. Filmo trukmė – 85 min.
Igarsintojai lietuviškai
Aldona Jodkaitė, I. Dineikaitė, Antanas Mackevičius, Stasys Petraitis, Alfonsas Radzevičius, Jadvyga Oškinaitė, Jonas Kavaliauskas, Romualdas Tumpa, Petras Likša, V. Čaikauskas, Stasys Čaikauskas.
Migrena
Migrena – epizodinis galvos skausmas, lydimas įvairių neurologinių, virškinimo trakto ir autonominės (vegetacinės) nervų sistemos sutrikimų. Ligos pavadinimas kilęs iš graikiško žodžio ἡμικρανία (hemikrania), reiškiančio skausmą vienoje galvos pusėje.
Dažniausiai migreniniai skausmai jaučiami vienoje galvos pusėje, pasireiškia pulsavimo pojūčiu bei trunka nuo 2 iki 72 valandų. Kiti migrenos simptomai gali būti pykinimas, vėmimas bei jautrumas šviesai, garsui ar kvapui. Migrenos sukeliamą skausmą dažniausiai padidina fizinis aktyvumas. Maždaug trečdalis kenčiančiųjų nuo migrenos išgyvena pojūtį vadinamą aura. Aura – tai laikinas regėjimo, jutimo, kalbos ar judėjimo sutrikimas, kuris nurodo, jog tuojau prasidės migreninis galvos skausmas. Kartais auros pojūtį galima išgyventi ir nepatiriant aurą sekančio galvos skausmo.
Manoma, kad migreną lemia iš dalies aplinkos ir iš dalies genetiniai faktoriai. Maždaug du trečdaliai migrenos atvejų pasireiškia kartose. Svyruojantys hormonų lygiai kraujyje taip gali turėti įtakos migrenos atsiradimui. Antai iki lytinės brandos berniukai dažniau serga migrena negu mergaitės, tačiau po lytinės brandos migrena dažniau paveikia moteris negu vyrus. Rizika susirgti migrena padidėja nėštumo laikotarpiu. Migrenos priežastys nėra iki galo žinomos. Manoma, kad migrena galėtų būti neurologinė-kraujagyslių liga. Taip pat manoma, kad migrenos priežastys gali būti susijusios su padidėjusiu smegenų žievės jautrumu bei sutrikusia skausmo neuronų kontrole trišakio nervo branduolyje. Migrena dažnai gydoma ibuprofenu ar paracetamoliu (galvos skausmui malšinti), vaistais nuo pykinimo bei vengti migreną provokuojančių situacijų. Tokios medžiagos kaip triptanai arba ergotaminas gali būti skiriamas tiems, kuriems nepadeda įprastiniai vaistai. Apytiksliai 15% visos populiacijos susiduria su migrena tam tikrame savo gyvenimo tarpsnyje.
thumb|400px|Žmogaus smegenų struktūros paveikslėlis. thumb|400px|Žmogaus smegenų sudedamosios dalys ir funkcijos.
Simptomai
Migrena dažniausiai pasireiškia pasikartojančiu labai stipriu galvos skausmu bei kitais autonominiais simptomais. Apie 15–30% žmonių migreną patiria kartu su auros pojūčiu. Žmonės, kurie patiria migreną su auros pojūčiu, kartas nuo karto auros pojūčio neišgyvena. Migreninio galvos skausmo stiprumas, trukmė ir dažnumas neretai varijuoja. Migrena, trunkanti ilgiau negu 72 valandas yra įvardijamas kaip migreninė būklė. Yra keturios migrenos fazės, vis dėlto ne visos jos būtinai turi būti patiriamos.
Perspėjamoji (prodromo) fazė
Perspėjamuosius simptomus dažniausiai patiria daugiau negu pusė migrena sergančiųjų. Perspėjamieji simptomai gali prasidėti dvi dienas – dvi valandas prieš prasidedant skausmui ar auros fazei. Perspėjamieji simptomai gali varijuoti nuo pakitusios nuotaikos, dirglumo, depresijos ar euforijos, nuovargio, tam tikrų maisto produktų troškimo iki raumenų sustingimo, vidurių užkietėjimo, viduriavimo ar jautrumo kvapams bei triukšmui.
Auros fazė
Aura – tai trumpalaikis neurologinis reiškinys. Trunka mažiau negu valandą ir pasikartoja kas keletą minučių. Simptomai gali būti susiję su regos, jutimo ar judėjimo sutrikimu (daugelis žmonių patiria keletą).
Skausmo fazė
Dažniausiai galvos skausmas pasireiškia vienoje galvos pusėje pulsuojančiu pojūčiu ir varijuoja nuo vidutinio iki labai stipraus. Skausmas prasideda palaipsniui ir jį sustiprina fizinis aktyvumas. Skausmą dažniausiai lydi pykinimas, vėmimas, jautrumas šviesai, garsui ir kvapams, nuovargis bei susierzinimas.
Sveikimo fazė
Migrenos simptomai gali tęstis keletą dienų net ir pasibaigus pagrindiniam simptomui – galvos skausmui. Ši fazė vadinama sveikimo (prodromo) faze. Daugelis ligonių po skausmo fazės dar keletą dienų jaučia perštėjimą galvos skausmo vietoje arba skundžiasi sutrikusiu mąstymu. Sveikimo fazėje pacientas gali jausti stiprų nuovargį arba išgyventi pagirių simptomus (silpną galvos skausmą, sutrikusią koordinaciją, virškinimo sistemos sutrikimus, nuotaikos pokyčius, bendrą silpnumą). Kai kurie pacientai po migreninio skausmo fazės jaučiasi pailsėję, tuo tarpu kiti pacientai teigia jaučiantys depresiją, nuovargį ir bendrą negalavimą.
Priežastys
Migrenos priežastys iki galo nėra ištirtos. Tačiau manoma, jog migrena susijusi su genetiniais faktoriais bei aplinkos poveikiu. Maždaug du trečdaliai migrenos atvejų pasireiškia kartose, tačiau vieno geno pakitimas retai gali tapti migrenos priežastimi. Migreną gali lemti su sergančiojo aplinka susiję aspektai – fiziologiniai, su dieta ir aplinka susiję. Fiziologiniai veiksniai – tai stresas, alkis, nuovargis, hormonų pokyčiai. Moterims – menstruacijos, hormoninės kontracepcijos naudojimas, nėštumas ar menopauzė. Su mityba susiję veiksniai – tai įvairūs maisto priedai, pavyzdžiui, (sūris, vynas, kava), mononatrio glutamatas(MSG) (vis dėlto šių dirgiklių įtaka migrenos atsiradimui nėra iki galo ištirta). Su aplinka susiję veiksniai taip pat nėra iki galo ištirti, tačiau gali apimti prastą oro kokybę ar apšvietimą.
Patofiziologija
Manoma, kad migrena yra neurologinė-kraujagyslių liga. Teigiama, kad migrena prasideda smegenyse ir iš jų sklinda kraujagyslėmis. Vieni tyrėjai teigia, jog neurologiniai mechanizmai vaidina svarbesnį vaidmenį, tuo tarpu kiti tiki, jog kraujagyslių sutrikimai yra pagrindinė migrenos priežastis. Dideli mediatoriaus seratonino kiekiai, kaip manoma, taip pat gali turėti įtakos migrenos atsiradimui. Esama teorijų, jog migreninis skausmas atsiranda, kai tam tikro dirgiklio paveiktos smegenų ląstelės priverčia trišakį nervą išskirti tam tikras chemines medžiagas, kurios dirgina smegenų paviršiuje esančias kraujagysles ir skatina jų patinimą. Tokios kraujagyslės perduoda impulsus į smegenų kamieną (vietą, kurioje apdorojama informacija apie skausmo pojūtį).
Diagnozė
Labai svarbus klinikinis ligonio tyrimas – auros metu galima stebėti atsirandančius neurologinius simptomus. Svarbu pildyti specialų migrenos dienyną, kuriame registruojamas priepuolių dažnis, trukmė, galvos skausmo intensyvumas, lydintys simptomai, negalios laipsnis, provokuojantys priepuolį veiksniai. Toks dienynas padeda gydytojui parinkti optimalų gydymą bei įvertinti skiriamų vaistų efektyvumą. Paprastai migrenos diagnozei nustatyti pakanka detalaus ligonio ištyrimo bei tikslios galvos skausmų anamnezės, tačiau migrenos tipo galvos skausmus gali simuliuoti kiti organiniai centrinės nervų sistemos susirgimai, todėl, atsiradus nuolat pasikartojantiems galvos skausmams, reikalingi papildomi tyrimai. Atliekami neurovizualiniai galvos smegenų tyrimai – galvos kompiuterinė tomografija, magnetinio rezonanso tomografija, tiriamas akių dugnas, registruojama elektroencefalografija. Sergančiam migrena pacientui, šių tyrimų metu jokių sutrikimų nenustatoma.
Migrenos medicininis gydymas
Vaistus turi skirti gydytojas. Skiriamas migrenos priepuolio bei profilaktinis gydymas.
Svarbu vengti provokuojančių veiksnių, laikytis darbo ir poilsio režimo, laiku nuspėti priepuolį. Medikamentinio priepuolinio gydymo metu vadovaujamasi individualių „kopėčių“ principu, gydymą pradedant geriamaisiais skausmą malšinančiais vaistais (paracetamolis 1000 mg arba dolmen (dexketoprofenas), vėliau juos papildant vėmimą slopinančiais vaistais (metoklopramidas ar domperidonas), pereinant prie intraveninių vaistų formų bei rektalinių žvakučių, ir baigiant triptanais, naujausiais preparatais- pvz., ilgo veikimo – frovatriptanu (vakaruose žinomo kaip Frova, Lietuvoje Migard pavadinimu; skalsių alkaloidais bei vaistų kombinacijomis, jei ankstesnis gydymas buvo neefektyvus tris kartus iš eilės. Gydymą inicijuoti ir keisti turėtų specialistas (neurologas).
Indikacijos profilaktiniam gydymui yra dažnos skausmo atakos, kurių nestabdo aktyvus priepuolinis gydymas. Tai paprastai nusprendžia pats gydytojas. Efektyvus profilaktinis gydymas turėtų būti tęsiamas 4-6 mėnesius. kai kurie triptanai gali būti naudojami ir profilaktikai, prieš tai suderinus su neurologu (pvz, ilgo veikimo triptanu).
Profilaktika
Galima išvengti migrenos priepuolių ar bent sumažinti jų intensyvumą. Svarbu suplanuoti savo laiką, kad galima būtų išvengti karštligiško skubėjimo ir streso. Į iškylančias problemas bandyti žiūrėti giliau, bet paprasčiau, jei galima, spręsti jas neatidėliojant. Pakeisti savo gyvenseną, laikytis nakties režimo, gerai išsimiegoti, kuo daugiau būti gryname ore, kasdien prieš miegą pasivaikščioti ar pasportuoti. Kuo mažiau vartoti alkoholio ir nerūkyti. Laikytis harmoningos dietos, pasistengti nustatyti kurie maisto produktai sukelia migrenos priepuolius. Vandens procedūros, kaitaliojant šiltą ir šaltą vandenį, gali sumažinti negalavimus. Tam tinka dušas, apsitrynimai, vonios.
Epidemiologija
Pasauliniu mastu migreną patiria maždaug 15% arba vienas milijardas populiacijos. Migrena dažnesnė tarp moterų negu tarp vyrų. Migrenos dažnis žemesnis Azijoje ir Afrikoje negu Vakarų šalyse. Lėtinė migrena paveikia apytiksliai nuo 1.4 to 2.2% populiacijos.
Istorija
Migrenos simptomus atitinkantis aprašymas aptinkamas Eberso papiruse (1500 m. pr. Kr), parašytame senovės Egipte. Maždaug 200 m. pr. m. e. Hipokrato medicinos mokyklos raštuose apibūdinta auros fazė bei ją sekantis galvos skausmas ir dalinis skausmo palengvėjimas išsivėmus.
Antrame amžiuje Arataeus iš Kapadokijos galvos skausmą suklasifikavo į tris tipus. Klaudijus Galenas (129–200 m.) panaudojo terminą “hamicrania”, reiškiantį skausmą vienoje galvos pusėje. Iš šio termino kilo migrenos pavadinimas. K. Galenas taip pat teigė, kad tas skausmas atsiranda galvos smegenų dangaluose bei kraujagyslėse. Pirmą kartą migreną į dabar žinomus tipus (migreną su aura bei migreną be auros) 1887 m. suskirstė prancūzas bibliotekininkas Hyacinthe Thomas.
Manoma, kad senovės civilizacijose, jau 7,000 m. pr. m. e., migrena buvo gydoma trepanacija (skylės kaukolės kauluose pragręžimu). XVII a. [William Harvey] taip pat migrenos gydymui siūlė taikyti trepanaciją. Vis dėlto pirmieji efektyvūs migrenos gydymo būdai atsirado 1868 m. Tuomet buvo pasiūlyta skalsių grybus naudoti kaip vaistus nuo migrenos. 1918 m. iš skalsių grybų buvo išskirtas ergotaminas. Metisergidas buvo susintetintas 1959 m., o sumatriptanas (pirmais triptaninis vaistas) buvo susintetintas 1988 m.
Trakų valsčius
Trakų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietryčių Lietuvos teritorijoje. Centras – Trakai (XIX a. – Naujasodis).
Gyvenvietės
Valsčiaus gyvenvietės (skliausteliuose – lenkiškai):
Grybauskas
Grybauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardė Grybáuskas kildintina iš,.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Parkentas
Pramonė
Mieste veikia šios įmonės:
Į šiaurės rytus nuo Parkento yra Uzbekijos Mokslų Akademijos Fiziko techninio instituto padalinys, turintis saulės energijos koncentratorių, kuris naudoja veidrodžiais sutelktą saulės energiją taikomsiesiems tikslams − sunkiai lydomų metalų lydymui ir pan.
KK122
Krašto kelias 122 – kelias, jungiantis Daugpilį ir Panevėžį. Kelio ilgis – 107,62 kilometrai.
Kelio kilometražas yra skaičiuojamas nuo Latvijos sienos, todėl kelio kilometrai pradedami skaičiuoti netoli Pasubatės kaimo, ties Lietuvos ir Latvijos siena. Kelias eina Rokiškio, Kupiškio ir Panevėžio rajonų teritorijomis. Miestai ir svarbiausios gyvenvietės šalia kelio – Obeliai, Rokiškis, Kupiškis, Noriūnai, Subačius, Karsakiškis, Paliūniškis ir Vaivadai. Baigiasi Panevėžyje, Senamiesčio g.
Ties Panemunėliu kerta Nemunėlį, ties Subačiumi ir Karsakiškiu du kartus kerta Lėvens upę.
Jonažolė
Jonažolė (Hypericum) – jonažolinių (Hypericaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiametės žolės arba puskrūmiai. Jų lapai priešiniai, lygiakraščiai, su liaukiniais taškeliais. Žiedai sutelkti šluotelės pavidalo žiedynuose. Vainiklapiai geltoni. Vaisius – dėžutė.
Gentyje yra apie 200 rūšių. Lietuvoje auga 6 rūšys:
Amerikinis maumedis
Amerikinis maumedis (Larix laricina) – spygliuotis medis, priklausantis pušinių (Pinaceae) augalų šeimai. Auga Šiaurės Amerikoje: nuo Aliaskos šiaurės vakaruose iki Niufaundlando rytuose ir Vakarų Virdžinijos pietuose. Didžioji arealo dalis yra vidurio ir rytų Kanadoje.
Tai nedidelis, iki 20 m aukščio užaugantis medis, kurio kamieno skersmuo siekia 60 cm. Laja siaura. Jaunų medžių žievė pilka, tiesi, vėliau įgauna rausvai rudą atspalvį, suskeldėja. Spygliai melsvai žali, 1-2 cm ilgio, rudenį ryškiai pagelsta ir nukrenta. Kankorėžiai 1-2 cm ilgio, 0,5-1 cm pločio, jauni – tamsiai raudoni ar violetiniai, subrendę – gelsvai rudi.
Mediena tvirta, naudojama statyboms, valčių gamybai. Medienoje gausu dervų, šakose – tanino.
Šaltiniai
thumb|left|250px|Kankorėžiai ir spygliai
Vižikai (reikšmės)
Vižikais vadinami kaimai Lenkijoje:
Poplavai (reikšmės)
Poplavais vadinami kaimai Lenkijoje:
Fredos uostas
Fredos uostas (arba Žemosios Fredos krovinių uostas) – upių uostas Kaune, Žemojoje Fredoje (I. ir M. Minkovskių g. 41A), prie Nemuno. Krantinės ilgis – 205 m.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Prie uosto krantinės
1970 m. Žemojoje Fredoje buvo pastatytas krovinių uostas. Per sezoną jame buvo galima priimti iki 1,5 mln. tonų krovinių. Uostas buvo pritaikytas „upė-jūra“ tipo laivams.
1992 m. Kauno miesto Tarybos patvirtintoje upių slėnių pertvarkymo programoje buvo numatyta pakeisti pramoninių teritorijų upių slėniuose naudojimo būdą. Tai atitiko ir pasaulinę tendenciją – iš miestų centrų iškelti krovinių uostus.
1995 m. įkurta bendrovė „Nemuno laivininkystė“.
Nuo 1996 m. Nemunu plukdomų krovinių skaičius pradėjo mažėti ir galiausiai uosto veikla praktiškai buvo sustabdyta.
2004 m. pasikeitė uosto savininkai. Naujieji šeimininkai merdinčio uosto vietoje pradėjo kurti Žemosios Fredos gyvenamojo ir komercinio kvartalo viziją. Ji buvo pristatyta tarptautinėje nekilnojamojo turto parodoje Kanuose. Gyvenamieji namai ir biurai turėtų iškilti 10 hektarų uosto teritorijos plote.
Buvo nuspręsta krovinių uostą iškelti iš Kauno miesto centro, nors Žemojoje Fredoje uostą buvo galima rekonstruoti investuojant mažiausiai pinigų. Tačiau tuomet teigta, kad kroviniai Kauno centre nepageidaujami.
2004 m. Kauno miesto savivaldybė nusprendė, kad naujasis uostas turėtų būti statomas Petrašiūnuose. Pasikeitusi miesto valdžia naujo uosto Petrašiūnuose vizijos galiausiai atsisakė.
2006 m. iš Klaipėdos buvo atplukdyta nemažai statybinių medžiagų.
Politikams ginčijantis, verslininkai nustojo plukdyti krovinius į Kauną. Vėliau Kauno miesto taryba nusprendė, kad naujasis Kauno krovinių uostas įsikurs Marvelėje.
Ramanava
Ramanava – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Raseinių.
Istorija
2015 m. Ramanava panaikinta, buvusi teritorija priskirta Ramonams.
Fredos uostas
Istorija
2007 m. į apleistą Žemosios Fredos uostą neatplukdytas nė vienas krovinys. Pasak verslininkų, senojoje krovinių prieplaukoje Žemojoje Fredoje dėl techninių kliūčių krovos darbai užtrukdavo net kelias paras. Dėl to būdavo patiriama nemažų nuostolių.
Uostas pavaldus Vidaus vandens kelių direkcijai. Jis naudojamas kaip statybinių medžiagų saugojimo bei skirstymo aikštelė. Senasis Kauno švyturys paverstas dabar jau nebeveikiančiu vandens bokštu. Kranas krauna iš geležinkelio vagonų į sunkvežimius anglį, skaldą ir žvyrą.
Gripiškės
Gripiškės – kaimas Prienų rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 3 km į pietryčius nuo Stakliškių, Verknės pakrantėje.
Friedrich Martens
Frydrichas Fromholdas Martensas (1845 m. rugpjūčio 27 d. Pernu, Livonijos provincija, Rusija (dab. Estija) – 1909 m. birželio 20 d. Valke, tuometinė Rusija) – rusų teisininkas, teisėtyrininkas tarptautininkas, humanitarinės teisės specialistas, Rusijos diplomatas derybininkas.
Jaunystė
thumb|right|Martenso [[magistro darbas (1869 m.)]] Frydrichas Fromholdas Martensas buvo jauniausias vaikas šeimoje. Dėl tėvų kilmės ginčijamasi. Keliose senesnėse vokiškose publikacijose nurodoma, kad jie buvo vokiečių baltai. Rusiškuose bei estiškuose šaltiniuose daroma prielaida, kad buvo estai. Tai pagrindžiama ypač tuo, jog vokiečių baltai tuometiniame laikotarpyje paprastai priklausydavę aukštesniam socialiniam sluoksniui. Martenso tėvas, priešingai, buvo siuvėjas. Šeima gyveno paprastai. Martensas buvo auklėjamas ir mokomas vokiškai, kas atsižvelgiant į kultūrinę vokiečių kalbos reikšmę Livonijos regione netg ir gyventojams estams nebuvo neįprastas dalykas (pavyzdžiui, vokiečių kalba iki 1893 m. buvo dėstoma Estijos Tartu universitete, iki kol ją rusifikacijos metais pakeitė rusų kalba. Laisvai mokėjo estiškai . Pasak estų teisininko dr. L. J. Lesmento, Martensas buvo kilęs iš estų šeimos, ką patvirtina bažnytinių knygų įrašai.
Priklausomai nuo kalbos ir istorinio konteksto Martenso vardas ir pavardė įvairiose publikacijose rašomas skirtingai. Vokiškoji pavardė, kurią gavo gimdamas, yra „Friedrich Fromhold Martens“, kartais rašoma ir kaip „Friedrich Frommhold Martens“. Vėliau Martensas pasikeitė į rusišką (, mokslinė transliteracija lotynizuota rusų kalba – Fёdor Fёdorovič Martens; pagal rusiškų pavardžių rašymo vokiečių kalba susitarimus rašoma „Fjodor Fjodorowitsch Martens“, anglų kalba – „Fedor Fedorovich Martens“ bei „Fyodor Fyodorovich Martens“). Be to, pats Martens savo pavardę nuo XIX a. 8 deš. Savo darbuose rašęs kaip „Friedrich von Martens“, prancūzų kalba – „Frederic de Martens“. Priežastis – tikėtinai dėl tarnybinės karjeros, sąlygojančios ir atitinkamą aukštesnį socialinį ir asmeninį statusą visuomenėje. Forma „Friedrich Freiherr von Martens“ taip pat kartais yra vartojama kaip ir, pvayzdžiui, vokiškame jo disertacijos vertime rašomas variantas „Friedrich Fromholz von Martens“. Freihero titulas, kitaip nei grafo titulas carinėje Rusijoje patekus į nobilitetą, nesuteikiamas, o rezervuojamas tik senesniajai vokiečių baltų arba švedų-suomių kilmingiesiems. Nobilitacija Martenso atveju taip pat galėjusi būti suteikiant aukštą Rusijos karinį ordiną, visgi, jo pavardės nėra Livonijos ar kitų regiono veikiančių riterių metrikose.
Apie Martenso vaikystę ir jaunystę mažai žinoma. Būdamas 5 metų, neteko tėvo, 9-erių – ir motinos. Tuojau po to (1854 m.) Pernu bažnytinių tarnautojų iniciatyva bei su jų pagalba buvo išsiųstas į Sankt Peterburgą. Iki tol jį augino giminaičiai. Nuo 1855 m. sausio mėn. buvo mokėsi evangelikų-liuteronų Našlaičių prieglaudos mokykloje prie Vyriausiosios vokiečių Šv. Petro mokyklos. Pasižymėjo dideliais gabumais. Po kiek laiko už gerą mokymąsi iš prieglaudos mokyklos buvo perverstas į vokiškąją Šv. Petro mokyklą. Čia išryškėjo dideli gabumai istorijai. Mokytojai įkalbinėjo jį tapti filologijos mokytoju. Nepaisant to, iš karto, 1863 m. po puikiai baigęs visą gimnazijinį kursą įstojo į teisę.
thumb|right|[[Ignatijus Ivanovskis (1807-1886), Martenso mokytojas]] Nuo 1863 m. studijavo Imperatoriškojo Sankt Peterburgo universiteto (SPU) Teisės fakultete. Čia jis taip pat pasižymėjo dideliais gabumais, puikiais akademiniais pasiekimais ir pavyzdingu elgesiu. Studijuojamas uždarbiavo. Buvo kitų studentų korepetitorius, be to, privačiai mokė turtingų šeimų vaikus.
Martensą traukė baudžiamoji teisė, tačiau baigiamąjį darbą pašventė tarptautinei teisei. Jį pavadino „Apie Rusijos ir Osmanų imperijos santykius valdant imperatorei Jekaterinai II”. Matyt, būtent dėl šio darbo SPU Teisės fakulteto dekanas Ignatijus Ivanovskis (1807–1886) įžvelgė tarptautininko talentą. Martensas klausė dekano patarimo dėl teisės katedros, kurioje tęsti studijas aspirantūroje, pasirinkimo. Ivanovskis paskatino jaunąjį mokslininką rengtis profesūrai Tarptautinės teisės katedroje. Jis pasakė: „Taigi, dabar mes turėsime savo Martensą (rus. Итак, теперь и у нас будет наш собственный Мартенс), omenyje turėdamas kitų dviejų garsių teisininkų pavardes.
1867 m. baigė studijas, teisų kandidatas. Nuo 1867 m. rugsėjo mėn. buvo paliktas universitete, siekiant pagrindinio tikslo – uoliai plėtoti tarptautinės teisės mokslą, tuo metu įgavusį didelį pagreitį. Tam 1868 m. pabaigoje jaunasis mokslininkas parengė magistro darbą tema „Apie privačios nuosavybės teisę karo metu“. Magistrantūroje didžiausią dėmesį skyrė baigiamajam darbui, o ne magistro egzamino pasirengimui. 1869 m. balandžio mėn., esant Teisės fakulteto dekano Ivanovskio pritarimui ir sutinkant už darbą suteikti magistro laipsnį, darbas buvo publikuotas. Po to Martensas jį sėkmingai apgynė, magistras.
Iš karto po to rekomenduojant prof. Ivanovskiui, Liaudies švietimo ministerija jaunąjį mokslininką išsiuntė į užsienį semtis patirties tarptautinės teisės srityje. Martensas studijavo Vienos, Heidelbergo ir Leipcigo universitetuose (atitinkamai Austrijoje bei Vokietijoje). Martensui įtakos turėjo to laikmečio žymūs teisėtyrininkai tarptautininkai bei konstitucionalistai, kurių paskaitas jis lankas. Tarp jų: Lorencas fon Šteinas (1815–1890) Vienoje bei Johanas Kasparas Bluntšlis (1808–1881) Heidelberge.
Akademinė, mokslinė veikla
thumb|right|Martenso disertacija, 1873 m. 1870 m. atsilaisvino Imperatoriškojo Sankt Peterburgo universiteto Tarptautinės teisės katedros vedėjo vieta. 1871 m. Universiteto vadovybė laišku kreipėsi į Martensą siūlydama grįžti į Sankt Peterburgą ir vadovauti katedrai, kadangi prof. Ivanovskis pakartotinai nebuvo išrinktas naujai 5 metų kadencijai. Ivanovskis liko tarptautinės teisės profesoriumi Imperatoriškajame Aleksandro licėjuje (iki pat 1880 m.). Martenso pastangomis Sankt Peterburgo universiteto taryba 1873 m. Įvanovskį išrinko Teisės fakulteto garbės nariu.
1871 m. sausio mėn. Martensas buvo patvirtintas Sankt Peterburgo švietimo apygardos patikėtiniu, suteikiant jam etatinio docento vardą. 1871 m. sausio 28 d. skaitė savo pirmąją paskaitą tema „Apie šiuolaikinės tarptautinės teisės uždavinius”. Joje jis bandė moksliškai pagrįsti jauną tarptautinės teisės mokslą. Teigė, kad jo vystymasis vyksta priklausomai nuo socialinės bei politinės valstybių pažangos, kas tiesiogiai yra susiję su tarptautinių santykių istorija. Vėliau buvo išleistas fundamentalus (tuo laikmečiu) dviejų tomų kursas, pavadintas „Šiuolaikinė civilizuotų tautų teisė" . Nuo 1872 m. Martensas dėstė viešąją teisę Carskoje selo licėjuje (dab. Puškino mieste) ir Imperatoriškojoje teisės mokykloje.
1873 m. apgynė daktaro disertaciją tema „Apie konsulus ir konsulinę ekspediciją Rytuose, daktaras. Darbo sritis – konsulinė jurisdikcija ir konsuliniai teismai. 1873 m. jis buvo paskirtas Imperatoriškojo Sankt Peterburgo universiteto ekstraordinariniu, o 1876 m. - ordinariniu profesoriumi, kuriuo jis liko dirbti iki 1905 m.
Teisininkų dėmesio ir pripažinimo susilaukė tiek magistro darbas, tiek ir disertacija. Dėka vėlesnių publikacijų, išverstų į įvairias užsienio kalbas ir paskelbtų kitose valstybėse, Martensas tapo žinomas ne tik Rusijoje. Tai taip pat prisidėjo prie šalies vardo tarptautinės teisės srityje garsinimo. Tarptautinės teisės disciplina tuo metu Rusijoje plėtojosi ir tapo savarankišku dalyku. Daugelio gilias tradicijas turinčių Rusijos universitetų buvo įsteigtos Tarptautinės teisės katedros.
Remdamasis valstybės kanclerio 1873 m. gruodžio 5 d. pranešimu, Aleksandras II pavedė Martensui sudaryti visų tarptautinių sutarčių, kokias tiktai yra sudariusi Rusija su kitomis valstybėmis, rinkinį. Tam Martensui buvo suteikti galimybė dirbti visuose Rusijos užsienio reikalų ministerijos archyvuose. 1874 m. pasirodė pirmasis tomas. 1874 m. taip pat – kartu su baronu Žomini ir generolu G. A. Leru - dalyvavo 1874 metų Briuselio konferencijoje (Briuselyje, Belgija), surengtai Rusijos caro Aleksandro II iniciatyva, skirtai karo įstatymams ir papročiams kodifikuoti, priėmusiai Tarptautinę deklaraciją dėl karo įstatymų ir papročių (neratifikuotą dėl kai kurių dalyvavusių šalių vyriausybių nenoro būti susaistytom sutartimi; tačiau net ir tuomet vad. Briuselio projektas buvo žymus karo įstatymų kodifikavimo raidos etapas.
Iki 1909 m. parengė, lygiagrečiai rusų bei prancūzų kalbomis, 15 tomų leidinį „Rusijos sudarytų sutarčių ir konvencijų rinkinys”. Dėl jame esančių atskirų sutarčių ir jų atsiradimo istorijos komentarų darbas laikomas enciklopediniu, apibūdinant Martenso laikų Rusijos tarptautinius santykius ir politiką.
1880 m. inicijavo Rusijos tarptautinės teisės draugijos steigimą, buvo jos sekretorius. Be teisinės veiklos Martensas taip pat buvo Rusijos Imperatoriškosios istorikų draugijos narys. Paskelbė esė Europos istorijos tematika. Esė taip pat patraukė patraukė dėmesį užsienyje ir buvo išversti į įvairias kalbas.
Diplomatinė karjera
thumb|right|Frydrichas Fromholdas Martensas (~1878 m.) 1868 m. Martensas pradėjo dirbti Rusijos užsienio reikalų ministerijoje tarnautoju. 1874 m. paskirtas Rusijos kanclerio ir užsienio reikalų ministro Aleksandro Gorčiakovo atašė specialiems pavedimams. Diplomatinės tarnybos metu valdė skirtingi 3 carai: iki 1881 m. – Aleksandras II, iki 1894 m. – Aleksandras III ir vėliau – Nikolajus II, nuverstas 1917 m. vasario revoliucijos metais. Atstovavo Rusijai beveik visose tarptautinėse konferencijose, kuriose tuo laiku dalyvavo Rusija. Pavyzdžiui, tokiose kaip 1889 m. Briuselio Kongresas prekybos teisės ir jūrų teisės klausimais, Vergijos panaikinimo konferencija (1889–1890 m., Briuselis, Belgija) arba Tarptautinė Hagos tarptautinės privatinės teisės konferencija (pirmosios keturios sesijos – 1893, 1894, 1900 ir 1904 m.). Nuo 1884 m. iki pat savo mirties dalyvavo kone visose tarptautinėse Raudonojo Kryžiaus konferencijose.
Darbai „Recueil des traités et conventions conclus par la Russie“ ir „Völkerrecht. Das internationale Recht der civilisierten Nationen“ buvo žinomi ir platinami tarptautiniu mastu ir jų pasirodymo laikmečiu buvo vienos svarbesnių publikacijų tarptautinės teisės sistem(atik)os bei teorijos srityse.
Prisidėjo, kau buvo kuriama tarptautinio arbitražo sistema, jos institucijos (Nuolatinis arbitražo teismas). Sėkmingai tarpininkavo daugelyje tarptautinių ginčų. Pvz., 1891 m. konflikto tarp Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos dėl Prancūzijos žvejybos teisių Niufaudlendo pakrantėse bei dėl atitinkamų teisių salos šiauriniame krante. 1899 m. buvo Arbitražo teismo pirmininkas sprendžiant sienų klausimo ginčą tarp Venesuelos ir Jungtinės Karalystės tuometinėje britams priklausiusioje Britų Gvianos kolonijoje. Martenso pasiūlyta sienos linija buvo įgyvendinta; atitinkama siena tarp Venesuelos ir Gvianos išlikusi ir iki šių dienų. Ginčo tarp Meksikos bei JAV (1902 m.), pirmosios Nuolatinio arbitražo teismo bylos (nagrinėtos Hagoje) metu Jungtinės Valstijos Martensą parinko tarpininku (ginčas kilo dėl meksikiečių fondo, išsilaikančio iš aukų Pious Fund of California, skirto finansuoti katalikiškų misijų darbą Kalifornijoje). Rusijos derybų su Japonija, metu Martensas buvo Rusijos delegacijos narys (1905 m. rugpjūčio mėn. buvo pasirašyta Portsmouth sutartis, žyminti Rusijos-Japonijos karo pabaigą.
Dėl įvairiapusės tarpininkavimo veiklos pramintas Europos lordu kancleriu (, t. y. „europinės justicijos” vadovu) bei „Vyriausiuoju krikščioniškojo pasaulio teisėju”. Vienos iš tarptautinės diplomatinės ir tarpininkavimo veiklos prielaidų buvo puikios užsienio kalbų (anglų, prancūzų ir vokiečių – trijų tarptautinėje politikoje svarbių kalbų) žinios. Atsižvelgiant į jo gebėjimus jis buvo laikomas visų pirma ne kaip išradingas idėjų generatorius ir iniciatorius, bet kaip tvirtas, energingas ir ambicingas praktikas. Kalbant apie charakterį, pasižymėjo kaip neturintis humoro jausmo, taip pat autoironijos trūkumu.
Paskutiniai gyvenimo metai
Savo įvairiapusės profesinės veiklos dėka Martensas užsitikrino pasiturimą gyvenimą bei pasiekė finansinės nepriklausomybės, priešingai, nei gyveno anksčiau su tėvais. Vien jo tarnybinė Rusijos užsienio reikalų ministerijos mokama metinė alga, pradžioje siekusi 2000 rublių, vėliau buvo padidinta iki 4500 rb bei 60-ojo gimtadienio proga.- iki 6000 rb (keliasdešimt kartų viršijo paprasto žemės ūkio darbininko Rusijoje pajamas, tuo metu vidutiniškai siekusias 90 rb per metus). Be algos taip pat gaudavo pajamų už dėstymą universitete bei honorarus už publikacijas. Būdamas aukštesnio socialinio statuso nei anksčiau, jis įsigijo Pernu esančią sodybą, kurioje jo tėvai anksčiau gyveno. Ją naudojosi kaip vasaros rezidencija kartu su savo šeima.
1909 m. mirė kelionės metu, sustojęs Valko geležinkelio stotyje. Palaidotas Sankt Peterburge, Rusijoje.
Hagos taikos konferencijos
thumb|right|Rusijos delegacija Hagos taikos konferencijoje 1899 m. (Martensas sėdi antras iš kairės) Idėją, kad galima artimoje arba tolimoje ateityje visiškai atsisakyti karų, Martensas laikė utopija, priešingai nei taikos judėjimai, populiarėję XIX a. II pusėje. Pasako jo, ką galima įgyvendinti, tai tik sumažinti karų sukeltas kančias, to (pa)siekiant aiškiai apibrėžtomis taisyklėmis. Caro Aleksandro II inicijuotai Briuselio konferencijai 1874 m. Martensas parengė konvencijos projektą dėl karo įstatymų ir papročių. Ji, nors ir buvo konferencijos narių priimta su keletu pakeitimų, tačiau nebuvo ratifikuota, ir taip neįgavo privalomosios teisiėns galios. Mažosios šalys nuogąstavo, kad Deklaracijoje suformuluoti Briuselio principai nustatyti dėl didžiųjų valstybių interesų.
Martensas svarbų vaidmenį suvaidino Caro Nikolajaus II inicijuotose 1899 ir 1907 m. surengtose Hagos taikos konferencijose Hagoje. Martensas padėjo organizuoti pirmąją konferenciją. Joje buvo patvirtintas Martenso parengtas 1874 metų projektas, priimtas kaip Hagos konvencija (II konvencija). Be to, Martensas buvo Rusijos vyriausiasis įgaliotinis ir Karo taisyklių bei papročių komiteto pirmininkas, esmingai prisidėjo formuluojant patekusių į nelaisvę asmenų apibrėžimą bei rengiant III konvenciją (dėl 1864 metų Ženevos konvencijos dėl sužeistųjų apsaugos taikymo jūros kare) bei Hagos konvenciją dėl taikaus ginčų sprendimo. Dėl karo metu kovos veiksmuose nedalyvavusių asmenų statuso pasiūlė taisyklę, vėliau pavadintą jo vardu (Martenso išlyga). Ji taikoma situacijose, nesureguliuotuose rašytinės tarptautinės teisės. Įtvirtina visuotinai įprastus papročius, žmoniškumo, „viešosios sąžinės” principus kaip matą veiksmams ir sprendimams vertinti. Išlyga yra sudėtina Hagos konvencijos dalis. 1977 m. įtraukta į 1949 m. Ženevos konvencijų II papildomą protokolą (1 str.). Tapo tarptautinės humanitarinės teisės principu. 1899 m. Hagos konferencijos darbo kryptį nuo grynai derybinės Martensas pakreipė ir delegatų veiklą išplėtė iki taikos užtikrinimo priemonių bei institucijų įtvirtinimo. 1899 m. konferencija laikoma Rusijos diplomatinių pastangų sėkme. Pažymėtina, kad greta veiklos Hagoje Martensas konferencijos metu daugelį kartų vyko į Paryžių, kur vadovavo tarpininkavimo procesui, sprendžiant ginčą tarp Venesuelos ir Jungtinės Karalystės.
Taikos aikštė Hagoje buvo parengta pagal Martenso pasiūlytą variantą (Martensas taip pat dalyvavo, dedant kertinį akmenį 1907 m.). II taikos konferencijoje vadovavo jūrų teisės komitetui (jo veiklą, temų svarstymą apsunkino atitinkamu laikotarpiu tarp D. Britanijos ir Vokietijos imperijos vykusios karinio jūrų laivyno ginklavimosi varžybos). Ruošdamasis konferencijai, 1907 m. pradžioje aplankė įvairias Europos valstybes. Jį, be kita ko, priėmė Vokietijos imperatorius Vilhelmas II, Prancūzijos prezidentas Armand Fallières, Jungtinės Karalystės karalius Eduardas VII, Italijos karalius Viktoras Emanuelis III, Austrijos imperatorius Franz Joseph I bei Nyderlandų karališkoje šeima. 1907 m. konferencijos rezultatais Martensas visgi buvo mažiau patenkintas lyginant su 1899 m. vykusios konferencijos. Pažymėtina, kad jis taip pat dalyvavo rengiant Ženevos konvencijos pakeitimus (1906 m.).
Šeima
thumb|Martensas thumb|right|Estijos laikraščio Postimees pranešimas apie Martenso mirtį 1879 m. gruodžio 22 d. Baden-Badene vedė Sankt Peterburge gimusią Katariną Mariją Luizą Tuhr (1861–1913), Sankt Peterburgo senatoriaus slaptojo patarėjo Nikolajaus Andrejevičiaus Tūros dukrą. Pagal to metu įstatymus, vesdamas turėjo pakeisti tikėjimą ir dėl to taip pat ir savo pavardę. Vedęs save vadino Fiodoru Fiodorovičium Martensu. Su žmona susilaukė sūnaus ir 3 dukrų. Sūnus Nikolajus tapo diplomatu, dirbo Rusijos diplomatinėje atstovybėje Sofijoje (Bulgarija).
Teisės filosofija
Tarp žymiausių vėliau paskelbtų darbų –2 tomų knyga „Tarptautinė teisė. Civilizuotų tautų internacionalinė teisė” (,1881-1882 m.). Joje jis išdėstė savo „internacionalinės” (t. y. tarptautinės) teisės teoriją. Knyga 1883 m. pasirodė vokiečių kalba. Vėliau išversta net į 7 kalbas. Veikale Martenso teisės filosofija pasižymi tradiciškumu. Jame jis 150 puslapių paskyrė tarptautinės teisės istorijai. Martenso nuomone, tarptautinės teisės vystymosi varomoji jėga buvo tarptautinių santykių plėtojimasis. Minėdamas sentenciją („Kur (yra) visuomenė, ten yra ir teisė“), kiekvieną nepriklausomą šalį laikė tarptautinės bendruomenės nare ir tuo pačiu visumos, reguliuojamos vieningos ir tam tikros teisės sistemos dalimi, susijusią su kitomis šalimis bendrais interesai, teisėmis bei poreikiais. Tarptautinė teisė Martensui buvo ne tarptautinių santykių padėties išraiška, tačiau žmogiškosios visuomenės moralinių vertybių „manifestacija”, t. y. pasireiškimas. Veikale įvardijami principai yra pažangaus žmonijos vystymosi priėmimas bei pagarba kiekvieno žmogaus gyvybei, garbei ir orumui. Bendravimą tarptautiniuose santykiuose su tam tikra šalimi bei jos vaidmenį valstybių bendruomenėje esą reikia kreipti pagal tai, kokią reikšmę ji vidaus politikos srityje teikia pagrindinėms žmogaus teisėms bei laisvėms. Tarptautinės teisės galiojimo sritį Martensas pripažino tik „civilizuotoms tautoms“; joms jis priskyrė šalis, pripažįstančias europinės kultūros principus. Išimtinis Korano galiojimas islamiškose valstybėse esąs krikščionių atžvilgiu priešiškas ir dėl to nebūtų jokios galimybės taikyti tarptautinę teisę santykiuose su atitinkamomis valstybėmis. Atitinkamą Martenso požiūrį vaizdingiausiai išreiškia jam priskiriamas posakis, jog galima išraižyti 10 Dievo įsakymų akmens plokštėse, išlieti bronzoje arba iškalti plieno plokštėse, tačiau nepaisant to, jos neturėtų jokios reikšmės, iki kol jos netaptų visuomenės teisinės sąmonės dalimi.