cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nilo-Sacharos kalbos
Šią kalbų šeimą 1963 m. pasiūlė Džozefas Grinbergas, visas Afrikos kalbas suskirstydamas į 4 makrošeimas. Nors kitos 3 makrošeimos (Nigerio-Kongo, semitų-chamitų ir koisanų) daugumai mokslininkų nekelia abejonių, Nilo-Sacharos kalbinė makrošeima yra vertinama prieštaringai dėl savo įvairovės ir dėl nepatvirtintų atskirų kalbinių grupių tarpusavio ryšių. Ją konstruodamas Grinbergas iš esmės priskyrė visas neaiškios kilmės kalbas ir grupes.
Klasifikacija
thumb|left|Nilo-Sacharos kalbų įvairovė Nilo-Sacharos kalbinę makrošeimą sudaro trys didelės kalbinės grupės (ar šeimos), ir 9 mažesnės grupės ar izoliuotos kalbos. Trys didžiosios grupės yra: Mažesnės grupės ar kalbos yra:
Nuorodos
Aprašas Ethnologue
Laranžal do Žari
Laranžal do Žari  – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurės rytuose, Amapos valstijoje, 180 km į pietvakarius nuo Makapos. Išsidėstęs kairiajame Žari krante, priešais Monte Duradą (Paroje, jungia kelto linija). Yra oro uostas, plentas link Makapos. Maisto (palmių aliejaus, sulčių, riešutų) pramonė.
Savivaldybės plotas – 30 972 km² (didžiausia valstijoje), gyventojų skaičius – 52 302 (2021 m.). Kita didesnė gyvenvietė: Agva Branka do Kažari.
thumb|left|210px|Savivaldybės padėtis Amapos valstijoje
Istorija
XIX a. pab. – XX a. pr. dabartinio miesto žemes valdė kaučiuko magnatas Žozė Žulijus de Andradė. 1948 m. žemės parduotos amerikiečiui Danieliui Liudvigui, kuris Monte Durade įkūrė celiuliozės fabriką. Jis pritraukė daug žmonių iš apylinkių, tad Laranžal do Žari ėmė kurtis kaip favelų rajonas, pradžioje vadintas Beiradanu (Beiradão). Garsėjo kaip didžiausia pasaulyje favela ant vandens, čia klestėjo prostitucija, smurtingi nusikaltimai. Laranžal do Žari savivaldybė sudaryta 1987 m., atskyrus nuo Mazagano savivaldybės.
Yarden Gerbi
Jarden Gerbi (, g. 1989 m. liepos 8 d. Kfar Saboje) – Izraelio dziudo imtynininkė, olimpinė medalininkė.
Biografija
2009 m. pelnė sidabro medalį Makabi žaidynėse. 2012 m. Europos čempionato vicečempionė. 2013 m. Brazilijoje vykusiame pasaulio čempionate iškovojo aukso medalį. 2016 m. pateko į pasaulio reitingo top 14 sąrašą ir pateko į 2016 m. vasaros olimpines žaidynes, kuriose iškovojo bronzos medalį.
Vandens minkštinimas
Vandens minkštinimas - procesas kurio metu iš vandens šalinami kietumą sudarantys kalcio ir magnio jonai. Esami naudojami vandens minkštinimo metodai skirstomi į reagentinį, katijonitinį ir sudėtinį.
Minkštinimo vandens poreikis
Kalcio ir magnio metalų jonų buvimas, dažniausiai bikarbonatų, chloridų ir sulfatų pavidalu, vandenyje sukelia įvairias problemas: Vanduo turintis didelę Ca ir Mg jonų koncentraciją sukelia kalkių nuosėdas, kurios mažina vandentiekio vamzdynų hidraulinį pralaidumą. Kaitinant vandenį Ca ir Mg hidrokarbonatai skyla į karbonatus kurių dalėles nusėda vandenyje. Šildymo sistemose naudojamas vanduo turi būti apdorotas, kad nuosėdos nenusėstų vamzdynuose ir nesumažintų hidraulinio pralaidumo.Kietame vandenyje esantys kalcio ar magnio jonai palieka netirpių nuosėdų dangą ant vonios ir dušo paviršių. Pagrindinės problemos dėl kieto vandens pasijaučia buityje bei naudojant vandenį prausimuisi. Apkalkėję buitiniai prietaisai suvartoja daugiau vandens ir elektros energijos, taip pat ilgainiui dėl kalkių gali atsirasti gedimai. Kietas vanduo sausina odą, todėl žmonėms, kurių oda yra problematiška, kietas vanduo gali turėti įtakos jų odos sausėjimui. Naudojant kietą vandenį skalbimui sunaudojama daugiau buitinės chemijos.
Vandens kietumo lygis
Vandens kietumas matuojamas ištirpusių Ca ir Mg druskų kiekiu – mg-ekv/l. Ribinės CaCO3 vertės vandenyje:
Su geriamuoju vandeniu žmogaus gauna nuo 1 iki 10 proc. reikalingų per parą mikroelementų kiekio, tačiau jų perteklius vandenyje sąlygoja įvairias ligas. Lietuvoje geriamojo vandens kokybę reglamentuoja Lietuvos higienos normos HN 24:2017„Geriamojo vandens saugos ir kokybės reikalavimai“ bei ES Tarybos direktyvos 98/83/EB „Dėl žmonėms vartoti skirto vandens kokybės“ reikalavimus, tačiau nei vienas reglamentas neapibrėžia koks turi būti ruošiamo geriamojo vandens kietumas. Vilniuje centralizuotu vandentiekiu tiekiamas kietas vanduo, kurio kietumas svyruoja tarp 4,8-7,5 mg-ekv/l.
Buityje naudojami minkštinimo filtrai
Vandens valymas - buityje dažniausiai naudojami katijonitiniai filtrai su gamintojų siūlomu užpildu. Kietas vanduo filtruojamas pro katijonitą, vykstant cheminės jonų mainų reakcijos Ca ir Mg druskos skyla, o išvalytas vanduo prateka pro užpildą.Nevalytas vanduo patenka į filtrą, prateka pro filtruojančio užpildo sluoksnį ir išvalytas patenka vartotojui. Vandens minkštinimo filtre vyksta papildomi procesai:
Katijonitinio minkštinimo jonų mainų reakcijos
Užpilde esantis katijonitas atstatomas jį regeneruojant. Dažniausiai vanduo minkštinamas keičiant Ca ir Mg katijonus Na arba H katijonais pagal tai, kokiu reagentu (valgomosios druskos, retais atvejais sieros rūgsties tirpalu). Valgomosios druskos tirpalu atgaivintas katijonitas tampa Na katijonitu, o sieros rūgšties tirpalu – H katijonitu. Košiant minkštinamą vandenį pro Na- katijonitą, vyksta šios jonų mainų reakcijos:
2 Na(K)+Ca(HCO3)2/Mg(HCO3)2→Ca(K)2/Mg(K)2+2NaHCO3 ,
2 Na(K)+CaCl2/MgCl2→Ca(K)2/Mg(K)2+2NaCl ,
Minkštintame vandenyje atsiranda NaHCO3; o kiekis ekvivalentiškas pašalintam karbonatiniam vandens kietumui. NaHCO3 yra nepatvarus junginys ir greitai skyla:
2 NaHCO3→Na2CO3+H2O+CO2 ,
Na2CO3+H2O→2NaOH+CO2 ,
Katijonitinio minkšinimo metu naudojant Na katijonitą pašalinus kietumą pagausėja šarmų. Šarmingumo dydis lygiavertis pašalintam iš vandens karbonatiniam kietumui.
Sena Rūda
Sena Rūda – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 7 km nuo Gudelių.
Vitorija do Žari
Vitorija do Žari  – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurės rytuose, Amapos valstijoje, 180 km į pietvakarius nuo Makapos, 15 km į pietryčius nuo Laranžal do Žari. Išsidėstęs kairiajame Žari krante, priešais Mungubą (Paroje; jungia keltas). Plentas į Laranžal do Žari.
Istorija
Vitorija do Žari savivaldybė sudaryta 1994 m., atskyrus nuo Laranžal do Žari savivaldybės.
Anfilada
thumb|Anfilados (pažymėtos raudonomis linijomis) Kosteleco prie Orlicės rūmuose, Čekijoje Anfilada – virtinė pereinamųjų patalpų (aikščių, kiemų), išdėstytų pagal vieną ašį. Anfiladiškos patalpos būna sujungtos vienoje ašyje išdėstytomis durų angomis, pro kurias matoma patalpų perspektyva. Įrengiamos dažniausiai reprezentaciniuose pastatuose. Atsirado senovės Persijoje, Europoje paplito vėlyvojo renesanso rūmų architektūroje (Rafaelio kambariai, XVI a.), plačiau naudotos baroko ir klasicizmo architektūroje.
Žymesni anfiladų pavyzdžiai – Versalio rūmuose Prancūzijoje (XVII a.), Sansusi Naujuosiuose rūmuose Vokietijoje (XVIII a.), Jekaterinos rūmuose Puškine, Rusijoje (XVIII a.).
Lietuvoje anfiladiškų patalpų yra Pacų rūmuose Vilniuje ir Kaune (XVII a.), Paežerių rūmuose (XVIII a.), Verkių dvaro vakarinėje oficinoje (XVIII a. pab.) ir kituose baroko bei klasicizmo rūmuose, buvo XIX–XX a. pr. gyvenamuose namuose miestuose (sovietmečiu, rekonstravus į atskirus butus, užmūrytos).
Prancūzijos vyrų vandensvydžio rinktinė
Prancūzijos vyrų vandensvydžio rinktinė – nacionalinė komanda, kuri atstovauja Prancūzijai oficialiose vandensvydžio varžybose.
Semantika
Semantika ( 'reikšminis') ― šiuolaikinės kalbotyros šaka, tyrinėjanti kalbos vienetų reikšmes: prozodikos elementus, morfemas, žodžius, įvairius žodžių junginius, frazes, sakinius, įvairias diskurso dalis ir kt.
Istorija
Semantika užsimezgė dar antikoje, jos klausimus svarstė Aristotelis ir Platonas, jie nagrinėjo formos ir reikšmės santykį, tačiau kaip kalbotyros mokslo šaka semantika iškilo XIX a. pabaigoje. Šiuolaikinės semantikos pradininku laikomas prancūzų kalbininkas Mišelis Brealis ― 1897 m. jis parašė knygą „Semantikos studijos“ („Essai de Sémantique“). Didelę įtaką semantikos sampratai padarė F. de Sosiūras. Semantikoje svarbiausia išsiaiškinti kalbos ženklus ir sintagminių (linijinių tarp kalbos vienetų jų eilėje) ryšių bei paradigminių ryšių ypatumus.
Semantikos kryptys
Kalbotyroje reikšmės sąvoka komplikuota. Priešinama kalbinė reikšmė (ji priklauso tik nuo sisteminės kalbos vienetų ir ženklų reikšmės) ir pragmatinė (kalbėtojo suteikiama reikšmė ― kaip kalbos vienetai ir ženklai vartojami individualiu atveju). Lingvistinė semantika telkia dėmesį į kalbinę reikšmę.
Pasak kalbininkės A. Usonienės, išskiriamos tokios semantikos mokslo kryptys: tradicinė (deskriptyvioji), struktūrinė, generatyvinė, kognityvinė (tiria kalbinį patiriamo ar mąstomo pasaulio konceptualumą), kontrastyvinė (tiria tarpkalbinius ir tarpkultūrinius reikšmės ypatumus), freimų (tiria prototipinių koncepcinių schemų semantines struktūras), funkcinė, loginė (formalioji) ir jos naujoji šaka ― kompiuterinė (paremta tekstynais) semantika.
Oltušo valsčius
Oltušo valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Oltušas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Vijojus
thumb|right|200px|Salos padėtis Vijojus – šiauriausia Farerų sala. Ji yra į rytus nuo Borojaus, abi salas jungia pylimas su keliu. Salos pavadinimas reiškia medžių sala, nors čia nėra nė vieno medžio: ji vadinama dėl plūduriuojančių medžių, atplukdytų iš Sibiro ar Šiaurės Amerikos. Salos plotas – 41 km². Vijojuje 2002 m. gyveno 617 žmonių.
Saloje yra dvi gyvenvietės: Hvanasundas pietvakariuose ir Vidareidis šiaurės vakaruose, kuris yra šiauriausia Farerų gyvenvietė. Kelias, einantis palei vakarinę pakrantę, jungia abu kaimus. Iš Klaksviko į salą per pylimą kursuoja autobusai.
Senas Janavas
Senas Janavas – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Naujo Strūnaičio.
Pietų Korėjos vyrų beisbolo rinktinė
Pietų Korėjos vyrų beisbolo rinktinė – Pietų Korėjai atstovaujanti nacionalinė vyrų beisbolo komanda, kurią kontroliuoja Pietų Korėjos beisbolo asociacija.
Morane-Saulnier T
Morane-Saulnier T (arba Morane-Saulnier MoS.25 A.3) – Pirmojo Pasaulinio karo metu Prancūzijos įmonės Morane-Saulnier sukurtas ir gamintas dvimotoris žvalgybinis lėktuvas, pirmą kartą į orą pakilęs 1915 m.
Sukūrimas ir konstrukcija
Morane-Saulnier T buvo didelis tradicinės konstrukcijos biplanas su penkių sekcijų vienodo ilgio sparnais. „T“ modelis išoriškai buvo kiek sumažinta Morane-Saulnier 1915 m. sukurto didesnio „S“ modelio – bombonešio (sparnų mojis – 26 m.) kopija. 1915 m. Prancūzijos kariuomenė išreiškė norą užsisakyti „S“ tipo bombonešių, tačiau dėl didelės jo kainos buvo nuspręsta įsigyti italško Caproni bombonešio gamybos licenciją, ko išdavoje „S“ modelio buvo pagamintas tik 1 egzempliorius. Savo ruožtu, Morane-Saulnier 1916 m. pradžioje pagamino pusantro karto sumažintą „S“ variantą – modelį „T“. miniatiūra|Morane-Saulnier T Traukiančios konfigūracijos varikliai buvo montuojami tarp sparnų, ant spyrių tvirtinamose gondolose. Prototipui buvio naudojami 80 AG (60 kW) galios 9 cilindrų rotaciniai varikliai Le Rhône 9C, o serijiniams modeliams – 82 kW (110 AG) galios Le Rhône 9Jb. Dvimenčių fiksuoto žingsnio medinių propelerių ašys dažnai buvo dengiamos aerodinaminiais gaubtais. Orlaivio važiuoklė buvo fiksuota, po fiuzeliažo ir sparnų susijungimu lygiagrečiai, ant vienos ašies buvo montuojamos dvi mažesniuose orlaiviuose naudojamos važiuoklės su guminiais amortizatoriais, gale – amortizuojantis šliaužiklis. Kai kuriuose orlaiviuose papildomai buvo montuojamas ir pagalbinis nosies ratukas. Įgulos darbo vietos buvo įrengtos atvirose kabinose: šaulių – lėktuvo nosyje ir už sparnų, piloto – po viršutiniu sparnu. Itin teigiamai buvo įvertinta priekinio šaulio kabina su keletu didelių iliuminatorių. Smailėjanti galinė fiuzeliažo dalis baigėsi ankstesniems Morane-Saulnier modeliams būdingu trikampiu vertikaliu stabilizatoriumi, kuris, dėl projektavimo klaidų, keldavo įvairių patikimumo ir valdymo problemų. Dėl šios priežasties kariuomenė, 1916 m. pradžioje iš principo tegiamai įvertinusi orlaivį, nurodė perprojektuoti vertikalų stabilizatorių.
Metų pabaigoje kariuomenė užsakė 90 vnt. „T“ tipo lėktuvų kaip strateginės žvalgybos orlaivius ar bombonešių eskorto lėktuvus, nors jie buvo naudojami ir kaip bombonešiai. Kai kuriuose šaltiniuose teigiama, kad kariuomenė vėliau atšaukė dalį užsakymo.
Modelis „T“ fronto dalinius pasiekė 1917 m. balandžio mėn. Tuo metu techniniais parametrais jis jau nusileido daugeliui analogiškų lėktuvų ir buvo gana lengvu grobiu Vokietijos ir Austrijos-Vengrijos naikintuvams. Po keleto ore įvykusių avarijų, kurių metu subyrėjo vertikalus stabilzatorius, 1917 m. rudenį visi „T“ modeliai buvo išimti iš ginkluotės.
Formulės 1 komandų asociacija
thumb|right|200px|FOTA logotipas Formulės 1 komandų asociacija (sutrumpintai FOTA) jungia grupę Formulės 1 komandų. Ši grupė buvo sukurta 2008 m. liepos 29 d., kai visos Formulės ekipos pasirašė susitarimą Maranele.
Pirmuoju asociacijos prezidentu buvo Ferrari prezidentas Luca Cordero di Montezemolo, o nuo 2011 m. sezono jai vadovauja McLaren vadovas Martinas Whitmarshas. Viceprezidento pareigas užima prancūzas Renault ekipos atstovas Ericas Boullier. Christianas Horneris iš Red Bull Racing vadovauja sporto taisyklių grupei, o Scuderia Ferrari technikos direktorius Aldo Costa vadovauja technikos taisyklių darbo grupei.
FOTA narės:
Po 2009 m. balandžio 30 d. FIA naujų taisyklių 2010 m. sezonui pateikimo, FOTA narės pradėjo ginčą su šia organizacija. FOTA prieštaravo šioms taisyklėms ir birželio 18 d. paskelbė, kad po 2009 m. sezono sukurs alternatyvų Formulei 1 čempionatą.
Nepaisant iš pradžių buvusios visų FOTA narių vienybės šiuo klausimu, Williams F1 ir Force India ekipos pasirašė su FIA sutartį dėl dalyvavimo čempionate 2010 m., tad jų narystė FOTA buvo sustabdyta.
2009 m. birželio 24 d. FIA oficialiai paskelbė, kad pasiekė susitarimą su FOTA narėmis ir kitais metais visos ekipos dalyvaus viename čempionate.
2010 m. iš organizacijos pasitraukė HRT komanda, o 2011 m. gruodžio pradžioje viena paskui kitą ją paliko ir Ferrari, Red Bull bei Sauber ekipos.
XII amžius pr. m. e.
thumb|240px|XII a. pr. m. e. pradžioje sunaikinta hetitų sostinė [[Hatušas]] thumb|240px|~1200 m. pr. m. e. vykusios migracijos [[Viduržemio jūros regionas|Viduržemio jūros regione]]
Dvyliktasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 1200 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 1101 m. pr. m. e. gruodžio 31 dieną.
Manoma, kad XII a. pr. m. e. didelėje dalyje Eurazijos ir Šiaurės Afrikos vyko žymios civilizacinės pervartos, vadinamos bronzos amžiaus žlugimu. Tęsėsi indoeuropiečių migracijos.
Tūkstantmečiai: 3 tūkstantmetis pr. m. e. – 2 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis pr. m. e.
Amžiai: XIII amžius pr. m. e. – XII amžius pr. m. e. – XI amžius pr. m. e.
Sandrava
Sandrava – upė Lietuvoje, Raseinių rajone; Luknės dešinysis intakas (Dubysos baseinas). Išteka iš Šiluvos tyrelio 3 km į rytus nuo Šiluvos. Teka į pietryčius, žemupyje – į pietvakarius. Įteka į Luknę 11,9 km nuo jos žiočių, netoli Puknaičių.
Intakai: Avižė, Dumblė, Verdulis (visi kairieji).
Upės vaga, išskyrus žemupį, sureguliuota. Žemupys patenka į Dubysos regioninį parką ir Luknės geomorfologinį draustinį.
Gyvenvietės prie Sandravos: Sandrausiškė, Akmenė, Medingiai, Žaiginys, Breckiai, Pasandravys.
Upėvardis laikomas priešdėliniu vediniu nuo šaknies *drav-, kuri siejama su tėkme (plg. „tekėjimas, bėgimas“,  „bėga“).
Arafato kalnas
thumb|260px| Arafato kalnas hadžo metu Arafato kalnas ir Pasigailėjimo kalnas  – uolėta granito kalva Arafato plynaukštėje, apie 21 km atstumu į rytus nuo Mekos Saudo Arabijoje, hadžo piligrimystės vieta.
Musulmonai tiki, kad ant Arafato kalno Mahometas pasakė savo paskutinį pamokslą. Taip pat tikima, kad ant šios kalvos Dievas atleido Adomui ir Ievai už jų nusidėjimą Rojuje, tad kalva dar vadinama „Pasigailėjimo kalnu“. Hadžo metu musulmonai keliauja iš Minos iki Arafato kalno, kur meldžiasi, medituoja ir prašo nuodėmių atleidimo iš Dievo nuo vidurdienio iki saulėlydžio. Musulmonai tiki, kad po maldų jie tampa apvalyti nuo nuodėmių ir hadžas yra nepilnai atliktas neaplankius kalno. Kasmet prie jo susirenka apie 2 mln. piligrimų.
Polovcų valsčius
Polovcų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Lenkijos ir pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Polovcai, kurį laiką – Piščatka.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 18 d. panaikintas prijungiant prie Lietuvos Vysokajės valsčiaus ir Viarchovičų valsčiaus.
Hercules Segers
Herkulesas Segersas ( arba Seghers, 1589-90 m., Harlemas – apie 1638 m., Haga) – XVII a. Nyderlandų tapytojas ir grafikas, peizažistas.
Biografija
Herkulesas Segersas gimė 1589 ar 1590 m. Harleme, Olandijoje. Jo tėvas buvo pirklys Pieter Segers, motina − Cathalijntgen Hercules. Iš pradžių dailininko vardas buvo Herkulesas Pitersonas, tik po 1621 m. jis prisiėmė tėvo pavardę. H. Segersas mokėsi pas Gillis van Coninxloo Amsterdame, 1612 m. įstojo į tapytojų gildiją Harleme. 1614−1631 m. gyveno Amsterdame, kur vedė Anna van der Brugghen, kuri buvo 16 metų už jį vyresnė. Pora augino nesantuokinę H. Segerso dukterį iš ankstesnių jo santykių. H. Segersas taip pat dirbo Utrechte ir Hagoje, kur jis paskutinį kartą paminėtas 1632 ar 1633 m. Jo žmona tikriausiai paminėta 1638 m. našle, kas rodo, kad H. Segersas tuo metu buvo miręs.
Viso tik kiek daugiau nei 10 H. Segerso paveikslų išliko, nors jis neabejotinai turėjo būti nutapęs daugiau. H. Segersas specializavosi fantastiškų kalnuotų peizažų tapyboje. H. Segersas laikomas vienu unikaliausių XVII a. olandų peizažistų. Rembrantas turėjo ne mažiau 8 H. Segerso paveikslus ir buvo paveiktas jo peizažinės tapybos. H. Segerso paveikslas „Kalnuotas peizažas“ (dabar Uficiuose) ilgą laiką buvo priskiriamas Rembrantui. Iš H. Segerso kūrinių daugiausiai išliko ofortai, bet jų irgi nedaug. Žinomi 54 originalių ofortų 183 atspaudai. H. Segersas eksperimentavo su spalvotu rašalu ir dažytu popieriumi, todėl to paties oforto atspaudai gali būti labai skirtingi tarpusavyje. Kai kurie atspaudai daryti ant lino audinio. Samiuelis van Hogstratenas, kuris parašė spalvingą H. Segerso biografiją 1678 m., apibūdino jo grafiką „spausdintais paveikslais“. Kartu S. van Hogstratenas apgailėjo nenusisekusią dailininko karjerą, jo nesėkmingus eksperimentus su ofortų technika, vėlesnį skurdą ir girtuoklystę. Žinoma, kad H. Segersas 1631 m. pardavė savo namą. Nemanoma, kad jo kūriniai tuo metu buvo paklausūs rinkoje.
Tulomos aukštupio tvenkinys
Tulomos aukštupio tvenkinys  – tvenkinys Rusijoje, Murmansko srityje; sudarytas 1963–1964 m., užtvenkus Tulomos upę hidroelektrinės užtvanka. Tvenkinio ilgis 85 km, plotis iki 20 km. Vandens lygis tvenkinyje kaitomas – metinė vandens lygio amplitudė siekia 6 m. Vystoma žvejyba, vanduo naudojamas buitinėms reikmėms. Seniau plukdytas miškas.
Prie tvenkinio yra Verchnetulomskio gyvenvietė. Po tvenkinio dugnu pasiliko Ristikento gyvenvietė.
Sendvariai
Sendvariais vadinami kaimai:
Vartburgo pilis
Vartburgo pilis − pilis Vokietijoje, Tiuringijos žemėje, šiaurės rytinėje Tiuringijos Miško dalyje, netoli Eizenacho miesto; 441 m virš jūros lygio.
Vartburgo pilis yra labiausiai žinoma kilmingos Ludovingerių dinastijos mūrinė pilis. Tai viena iš geriausiai išsilaikiusių Vokietijos viduramžių pilių.
Pilis buvo pastatyta 1067 m. kaip mūrinės pilies kompleksas. Pilyje sutinkami romantizmo, gotikos ir XIX a. meno elementai. Įėjus į pilį atsiveria 900 metų senumo istorijos knyga: čia mes galime pamatyti senovinių viduramžių rūmų meną, čia Martynas Liuteris vertė į vokiečių kalbą Naująjį Testamentą. Pilyje ne kartą lankėsi Gėtė, kiti žymūs poetai. Vartburgo pilyje buvo auklėjama šv. Elžbieta Vengrė.
Vartburgo pilies istorija prasideda XI amžiuje, su ja susiję daug legendų. Viena iš jų pasinaudojo R. Vagneris, kurdamas operą „Tanhoizeris“.
1999 m. Vartburgo pilis įrašyta į Pasaulio paveldo sąrašą.
Panama (skrybėlė)
thumb|250px|Panamos Ekvadoro turguje
Panama – tradicinė lenktakraštė skrybėlė, kilusi iš Ekvadoro. Lengva, gaminama iš palminės karliudovikos (Carludovica palmata) lapų suslegiamų šiaudų. Kadangi šiaudinės ekvadoriečių skrybėlės XIX–XX a. pr. buvo eksportuojamos per Panamą, joms prigijo panamos pavadinimas. Ypač didelė panamų paklausa kilo Kalifornijos aukso karštligės metu, be to, skrybėlėms „reklamą“ padarė JAV prezidentas Teodoras Ruzveltas, kuris lankydamas Panamos kanalo statybas nešiojo panamą. XX a. pirmojoje pusėje panamos buvo populiarus poilsiautojų, turistų galvos apdangalas, nes yra lengvos, gerai vėdinamos, spalvingos ir tinka nešioti karšto klimato sąlygomis.
Nors ilgą laiką Ekvadoras buvo pagrindiniu panamų gamintoju pasaulyje, vėliau iškilo Kinijos gamintojai, kurie iš pigių medžiagų pradėjo gaminti panamų imitacijas.
Prybaravos valsčius
Prybaravos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Prybarava.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 18 d. panaikintas prijungiant prie Damačavos valsčiaus.
Kolturas
thumb|200px|right|Kolturo padėtis Kolturas ( 'kumeliukas') – viena iš Farerų salų, išsidėsčiusi į vakarus nuo Streimojaus ir į šiaurę nuo Hesturo. Plotas – 2,31 km². Tai antra pagal mažumą Farerų salyno sala. Yra netoli Mažojo Duimuno, vienintelės negyvenamos Farerų salos.
thumb|200px|left|Kolturas Saloje tėra viena gyvenvietė – Kolturas. Kadaise joje gyveno apie 50 žmonių. Sala buvo apleista XX a. 9-ajame dešimtmetyje. Iki tol joje gyveno avių augintojai, jų gyvulių bandos ganydavosi pietinėje salos dalyje. 1994 m. du žmonės sugrįžo, siekdami atkurti kaimelį. 2013 m. saloje gyveno 1 žmogus. Aukščiausia salos vieta – Kolturshamaras (477 m; Uppi á Oyggj).
Sala paskelbta svarbia paukščių buveine, joje peri jūriniai paukščiai, tokie kaip bukauodegiai audrašaukliai (5000 porų), atlantiniai mormonai (20 000 porų) ir paprastosios taistės (50 porų).
Planuojama saloje atkurti kultūrinį palikimą, plėtoti turizmą. Išlikusios sodybos datuojamos XVI a. Kelto linija į salą nutraukta, tačiau ją triskart per savaitę aplanko sraigtasparnis.
Radvaničų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 18 d. panaikintas prijungiant prie Žyrovičų Kamianicos valsčiaus.
Mina (Saudo Arabija)
thumb|260px| Palapinių miesto bendras vaizdas Mina ir Palapinių miestas – vietovė (miestas) apie 5 km atstumu į rytus nuo Mekos Saudo Arabijoje, hadžo piligrimystės vieta. Ji yra pakelyje tarp Mekos ir Arafato kalno.
Musulmonai tiki, kad šioje vietovėje Abraomas buvo įpareigotas Dievo paaukoti savo sūnų Izmaelį. Abraomui pasirodė keliautoju apsimetęs velnias, kuris bandė jį įtikinti, kad Dievo paliepimas esą negali būti toks ir iš tikro yra velnio. Abraomas tuo nepatikėjo. Keliautojas (velnias) tuo bandė įtikinti Abraomo žmoną ir sūnų, tačiau jie nuvijo velnią mėtydami į jį akmenimis. Mina yra svarbi hadžo piligrimystės vieta. Joje piligrimai atlieka ritualinį septynių akmenų mėtymo į tris pastatytus pilorius (simbolizuojančius velnią) veiksmą. Piligrimai joje turi praleisti tris dienas. Vietovė taip pat žinoma „Palapinių miesto“ pavadinimu. Joje Saudo Arabijos valdžia įrengė tūkstančius palapinių su kondicionavimo sistemomis, virtuvėmis ir vonios kambariais piligrimams apsistoti. Manoma, kad mieste gali apsistoti iki 3 mln. piligrimų. Dėl didelio piligrimų skaičiaus mieste yra pasitaikiusių masinių žmonių žūties atvejų.
Kunojus
thumb|right|200px|Salos padėtis Kunojus ( 'Moters sala') – viena iš Farerų salų, išsidėsčiusi salyno šiaurės rytuose, tarp Kalsojaus ir Borojaus (su kuriuo sujungta pylimu nutiestu keliu). Plotas – 35,24 km², gyventojų 134 (2002 m. duomenys). Aukščiausia salos vieta – Kuvingafjalas (830 m).
thumb|left|200px|Kunojaus kaimas Saloje yra dvi gyvenvietės: Kunojus (~70 gyventojų), kuris įsikūręs šiaurinėje pakrantėje, ir Haraldssundas (~70 gyventojų) – pietinėje pakrantėje. Gyvenvietes nuo 1988 m. jungia tunelis. Haraldssundas pylimu nutiestu keliu, kuriuo reguliariai kursuoja autobusai, sujungtas su Borojaus sala. Iki kol buvo supiltas pylimas, salą galimą buvo pasiekti keltu. Seniau dar buvo Skardo gyvenvietė, kuri po 1913 m. septynių žvejų žūties Kūčių dieną buvo apleista.
Fuzilierius
Fuzilierius – pėsčias karys, kuris skirtingose šalyse ir laikotarpiuose užsiėmė skirtingomis užduotimis, kartais būdamas paprastas pėstininkas, o kartais ir artileriją saugantis karys.
Žodžio kilmė
Žodis fuzilierius yra kilęs iš XVII a. prancūziško žodžio „fusil“, t. y. titnaginės muškietos tipo. Pats žodis fusil yra kilęs iš senosios prancūzų ir lotynų kalbos foisil, reiškiančio titnago gabalą.
Istorija
Titnaginiai šautuvai, pasirodę XVII amžiaus pradžioje, buvo patikimesni ir saugesni nei dagtinės muškietos, kurios užtaisomos uždegant dagtį netoli drūtgalio. Tai buvo svarbu netoli patrankų, kurioms reikėdavo daug parako statinių, kurias dagtinės muškietos dažnai uždegdavo. Todėl, pirmieji fuzilieriai, kaip Karaliaus fuzilieriai, iš pradžių užsiėmė pabūklų gynyba ir palyda. Taip pat, artilerijos daliniams reikėjo sargybinių, kurie sudrausmintų civilius krovėjus.
Žodis fuzilierius oficialiai pirmą kartą pavartotas Prancūzijos kariuomenėje 1670 m., kai kiekviena pėstininkų kuopa privalėjo turėti keturis fuzilierius. Kitais metais, Sebastianas de Vaubanas suformavo pirmą pasaulyje titnaginiais šautuvais ginkluotą pulką – Karaliaus fuzilierių pulką (Fusiliers du Roi).
XVIII amžiuje, titnaginiams šautuvams tapus pagrindiniu pėstininkų ginklu, fuzilieriaus vardas palaipsniui prarado išskirtinę sąsają su artilerija ir buvo pritaikytas įvairiems vienetams.
Austrija
Austrijos kariuomenė gana vėlai atsisakė savo artilerijos fuzilierių pulko, jį išlaikydama Septynerių metų kare. Pulko paskirtis buvo remti lauko baterijas mūšyje ir apsaugoti artileriją žygio metu bei stovykloje.miniatiūra| 2008 m. Bastilijos dienos kariniame parade žygiuojantis 1-asis jūrų fuzilierių pulkas su vėliava |200x200px|kairėje
Belgija
Belgijos armija neturi pulko, vadinamo fuzilieriais, tačiau paprasti pėstininkai yra vadinami puolimo fuzilieriais. Anksčiau Belgijos kariniame jūrų laivyne buvo jūrų fuzilierių pulkas, atsakingas už laivyno bazių apsaugą, bet jis buvo išskirstytas per 1990 m. reformas. miniatiūra|2014 m. Veteranų dienos parade žygiuojantis Princesės Irenos pėsčiosios gvardijos fuzilierių pulkas
Nyderlandai
Nyderlandų karališkojoje armijoje vienas iš dviejų pėsčiosios gvardijos pulkų yra fuzilierių pulkas – Princesės Irenos pėsčiosios gvardijos fuzilierių pulkas.
Prancūzija
Prancūzų armijoje nuo XVII a. vidurio iki XIX a. pabaigos, fuzilieriais buvo vadinami paprasti pėstininkai. Dabartinėje Prancūzijos armijoje nebevartojamas žodis fuzilierius, užtat laivyne ir oro pajėgose jis tėra vartojamas apibūdinti šaulius saugančius laivus, sausumos bazes ir kitus įrenginius. Taip pat, iš jų tarpo renkami komandosai, kurių yra du daliniai:
kairėje|miniatiūra|1757 m. Prūsijos armijos fuzilieriai
Prūsija
miniatiūra| 1792 m. Prūsijos armijos fuzilieriai
XVIII a.
Prūsija anksti pradėjo vartoti fuzilieriaus vardą įvairiems pėsčiųjų daliniams. 1705 m. pėsčioji gvardija (Leibgarde zu Fuss) buvo pervadinta fuzilierių gvardija. 1740–1743 m. Frydrichas II sukūrė keturiolika fuzilierių pulkų (33–40, 41–43 ir 45–48), kurie nuo muškietininkų skyrėsi tik savo mitromis, bet kurių mokymas ir vaidmuo buvo tas pats. Vėliau Prūsija ir kelios kitos Vokietijos valstybės savo žaliuosius skirmišerius vadino fuzilieriais. Prūsijos armijoje 1787 m. buvo suburti atskiri fuzilierių batalionai, kuriose daug karininkų jau turėjo patirties iš Amerikos išsilaisvinimo karo.
Nilotinės kalbos
Nilotinės kalbos – kalbų grupė, priskiriama Rytų Sudano kalboms, paplitusi rytų Afrikoje (Pietų Sudane, Etiopijoje, Ugandoje, Kenijoje ir Tanzanijoje). Nė viena iš šių kalbų iki XX a. neturėjo rašto. Šiomis kalbomis kalbančios tautos vadinamos nilotais.
Fuzilierius
Vokietija
1880-aisiais šis vardas prarado taktinę reikšmę, bet buvo vis tiek garbingas ir siejamas su specialistais bei elitiniais daliniais. Tam tikra prasme visi pėstininkai tapo fuzilieriais, nes ginklai, taktika ir įranga įgijo fuzilierių savybes – skirmišerių liniją, trumpesnius šautuvus, durtuvus kardus ir juodą odinė įrangą.
Vaclovas Bartuševičius
Vaclovas Bartuševičius (1836 m. kovo 5 d. – 1914 m. spalio 27 d.) – Lietuvos gydytojas, 1863 m. sukilimo dalyvis.
Fuzilierius
XX a.
Nepaisant to, šie fuzilierių pulkai išsilaikė iki Vokietijos imperatoriškosios armijos žlugimo 1918 m.:
Vaclovas Bartuševičius
Biografija
Po dvejų metų gimė jaunesnysis Vaclovo brolis Adomas Dominykas, vėliau dar trys seserys: Ieva, Dominyka ir Valerija, iš kurių išgyveno tik Valerija. 1842 metais mirė motina Dominyka, todėl vaikų auklėjimo našta teko tėvui.
Nilotinės kalbos
Manoma, kad nilotinės kalbos nuo bendrosios Rytų Sudano kalbų prokalbės Kordofane atsiskyrė apie 3000 m. pr. m. e. Jos formavosi daugiausia dabartinio Pietų Sudano teritorijoje, iš kur nilotų migracijų metu (XV–XVII a.) paplito didelėje teritorijoje.
Fuzilierius
XX a.
Šiuolaikinė Vokietijos kariuomenė nebeturi fusilerių.
Nilotinės kalbos
Klasifikacija
Nilotinėse kalbose yra išskiriami trys kalbiniai pogrupiai:
Pirčiupių tvenkinys
Pirčiupių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Varėnos rajone, 8,5 km į šiaurės rytus nuo Valkininkų. Sudarytas užtvenkus Pirčiupio upelį (Merkio intakas) 4,2 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,27 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 129,8 m. Krantai žemi, sausi. Aplinkui plyti pievos, įsikūręs Pirčiupių kaimas, kiek atokiau – Pirčiupių miškas. Tvenkinio užtvanka nutiestas kelias.
Vaclovas Bartuševičius
Mokslo metai
Ūgtelėjęs Vaclovas mokėsi parapijos mokykloje, vėliau Punios miestelio mokykloje. Vėliau įstojo į Vilniaus gimnaziją. Ją pabaigęs įstojo į Maskvos Michailo Lomonosovo universitetą, studijuoti mediciną. Kilus Maskvoje lenkų studentų demonstracijoms, Universiteto valdžia pašalino nepalankius studentus ir Vaclovui teko grįžti namo į Panemunį. 1862 m. Vaclovas išvyko tęsti studijų į Vakarus, į Paryžiaus Sorbonos universitetą, kuriame 1881 m. baigė medicinos studijas. (Prancūzijos tarpuniversitetinės sveikatos bibliotekos „Bibliothèque interuniversitaire de Santé" duomenų bazėje skelbiama informacija apie Vaclovui Bartuševičiui suteiktą medicinos mokslų daktaro laipsnį).
Fuzilierius
Rusija
Jau XVII a. vienam Rusijos kariuomenės pėstininkų pulkui priklausė dešimt fuzilierių kuopų. Prasidėjus Septynerių metų karui 1756 m., pėstininkų pulkai buvo pervadinti muškietininkų pulkais.
Vaclovas Bartuševičius
Dalyvavimas 1863 m. sukilime
Grįžę atostogų namo prieš 1863 m. šv. Velykas, broliai Adomas Dominykas ir Vaclovas įsitraukė į sukilimą. Jie patraukė į miškus ir prisijungė prie sukilėlių. Vaclovas sukilėliams teikė medicinos pagalbą. Sukilimą malšinant, Adomas Dominykas Bartuševičius ir Vaclovas Bartuševičius buvo paskelbti ieškomais asmenimis visoje Rusijos imperijoje. Vaclovas kažkiek laiko slapstėsi dėdės Leono Jurgio Jodkovskio Kisieliškių dvare, dėl to pastarajam buvo iškelta politinė byla. Vaclovui taip pat pavyko pasitraukti į Paryžių. Po 1863 m. sukilimo abu broliai negalėjo sugrįžti į Lietuvą iki pat caro amnestijos.
Veikla Paryžiuje
Paryžiuje 1866 m. abu broliai Bartuševičiai įstojo į generolo Liudviko Mieroslavskio organizaciją ir joje veikė. Liudvikas Mieroslavskis sukilimo idėjomis bandė Paryžiuje užkrėsti netgi Napoleoną. Teigiama, jog Vaclovas Bartuševičius, kilus 1871 m. Paryžiaus komunai, gelbėjo sužeistuosius ir yra įtrauktas į Prancūzijos karo medicinos muziejaus istoriją.
Paryžiuje Vaclovas Bartuševičius Sorbonos universitete tęsė medicinos studijas, jas baigė 1881 m. gavęs medicinos mokslų daktaro laipsnį. Baigęs studijas užsiėmė medicinos praktika. Vaclovas Bartuševičius yra parašęs ir išleidęs medicinos vadovėlį.
Dirbdamas užsienyje vedė vokiečių kilmės Aną Albanti.
Grįžimas į Tėvynę ir tolesnis gyvenimas
Vaclovas Bartuševičius namo sugrįžo 1882 m. liepos 4 d. po caro amnestijos, o jau liepos 5 d. Trakų žandarmerijoje jo atžvilgiu užvesta politinio sekimo byla (LVIA fondas 1386, apyrašas 1, byla Nr. 285). Vaclovas Bartuševičius Trakų žandarmerijos buvo sekamas metus laiko.
Grįžęs į Tėvynę Vaclovas užsiėmė medicinos praktika, gydė Jiezno ligoninės (špitolės) pacientus, vertėsi medicinos praktika Vilniuje. Į Lietuvą parsivežė vokietę žmoną Aną Albanti, susilaukė trijų vaikų: sūnaus Adomo Dominyko ir dukterų Jadvygos bei Leonoros.
Prisidėjo prie redakcijoje „Kurjer Litewski" rinktų lėšų Adomo Mickevičiaus paminklui.
Vaclovas Bartuševičius mirė 1914 m. spalio 27 d. savo dvare Panemunyje. Palaidotas Nemajūnų kapinėse. Gydytojas per visą savo gyvenimą turėjo sukaupęs didelę knygų kolekciją, kuri, deja, sudegė dvaro gaisro metu. Jo portretą su Prancūzijos karininko uniforma yra nutapęs dailininkas Nikodemas Silvanavičius.
XI amžius pr. m. e.
thumb|245px|XI a. pr. m. e. bronzinis kiniškas indas thumb|155px|XII–XI a. Mišo (Michaux) akmuo su įrašais [[akadų kalba]]
Vienuoliktasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs '''1100 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 1001 m. pr. m. e.''' gruodžio 31 dieną.
Tęsėsi bronzos amžiaus žlugimas ir masinės tautų migracijos.
Tūkstantmečiai: 3 tūkstantmetis pr. m. e. – 2 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis pr. m. e.
Liuftvafė
Liuftvafė  – nacistinės Vokietijos ginkluotųjų pajėgų – vermachto – karinės oro pajėgos, veikusios 1935–1945 m. Liuftvafė pradėta organizuoti tais pačiais metais, kai Adolfas Hitleris atėjo į valdžią. Pagal Versalio sutartį Vokietija negalėjo turėti karinių oro pajėgų, todėl iki 1939 metų invazijos į Lenkiją pradžios, Liuftvafė plėtota slaptai. Nuo 1936 m. iki 1939 m. Liuftvafė dalyvavo Ispanijos pilietiniame kare bei palaikė Francisco Franco sukilėlių pusę. Liuftvafė lėmė didelę dalį Antrojo pasaulinio karo eigos tokiuose šio karo veiksmuose kaip Britanijos mūšis, Mūšis dėl Prancūzijos, Operacija „Barbarosa“ ir kt. Liuftvafė pradėjo irti jau 1945 m., kai Hermanas Geringas bandė perimti valdžią iš Hitlerio, bet tam nepavykus, oro pajėgų įkūrėjas Hermanas Geringas buvo palaikytas išdaviku, todėl neteko reichsmaršalo ir Luftvafės vado pareigų. Fiurerio įsakymu tais pačiais metais oro pajėgų vadu buvo paskirtas Robertas Riteris fon Greimas. Pasibaigus karui, 1945 m., Liuftvafė sustabdė bet kokius karinius veiksmus bei buvo išformuota tik 1946 metais.
Giovanni Battista Belzoni
Biografija
Belzoni gimė Padujoje. Jo tėvas buvo kirpėjas, kuris užaugino keturiolika vaikų. Jo šeima buvo kilusi iš Romos. Belzoni nuo 16 metų amžiaus pradėjo dirbti. Studijavo hidrauliką. Kai 1798 m. prancūzai užėmė Romą, Belzoni išvyko iš šio miesto ir pakeitė savo karjerą. 1800 m. jis persikėlė į Nyderlandus.
1803 m. apsigyveno Anglijoje, kur, pasak legendos, sėdėjo kalėjime. Išėjęs iš kalėjimo susituokė su angle Sara Bane (kuri, sakoma, buvusi labai kilni moteris) ir prisijungė prie keliaujančio cirko. Ten jis pasižymi kaip stipriausias žmogus, rodantis neįtikėtinos jėgos reikalaujančius triukus, dėl to gavo pravardę Samsonas. Kartais jis rodydavo savo triukus Londono gatvėse ar mugių metu. 1812 m. jis išvyko iš Anglijos ir ėmė keliauti po Europą, aplankė Portugaliją, Ispaniją, Siciliją, Maltą.
Prieš susipažindamas su kitais tyrinėtojais ir egiptologais kaip Bernardino Drovetti ir Burkhardtu, Belzoni daug keliavo po Europą, kol Muchamedo Ali buvo pakviestas į Egiptą kaip hidraulikos specialistas. Tačiau pritrūkęs pinigų susidomėjo Ramezėjuje esančiu faraono Ramzio II statulos biustu, šią statulos dalį anglai norėjo nuvežti į Londoną. Belzoni, tikėdamasis gauti pinigų, susipažino su britų diplomatu H. Soltu ir prižadėjo jam atvežti šį biustą į Londoną. Už tai gavo avansu pinigų, skirtų jam gabenti bei įsigyti senienas, kurias tik ras. Šio didžio darbo rezultatus bei visą veiklą Belzoni aprašė savo knygoje ,,Kelionėje į Egiptą ir Nubiją.“
thumb|left| Ramzio II kolosas eksponuojamas [[Britų muziejus|Britų muziejuje, Londone.]]
Kelionės metu Belzoni aplankė Karnaką, Luksorą, Filę, Edfu, Abu Simbelą, Elefantiną. Karalių slėnyje atrado Sečio I kapą, kurio freskų kopijas demonstravo Europoje. Belzoni 1818 m. kovo 2 d. taip pat buvo pirmasis, kuris atidarė Chefreno piramidę ir net pateko į laidojimo kambarį, tai žymi įrašas virš angos. Viską, ką rado kasinėdamas, išsivežė į Angliją. Šie radiniai ir pirmosios kolekcijos buvo veiksniai, leidę europiečiams geriau tyrinėti Egipto kultūrą. Muziejai įgijo ne tik antikines senienas iš Graikijos ar Romos, bet ir Egipto bei juodosios Afrikos. Belzoni visur, kur tik lankėsi, paliko savo antspaudus norėdamas būti nepamirštas. Dažniausiai aptinkama ant sienų ar statulų išraižyta jo pavardė. 1817 m. Belzoni grįžo į Angliją.
1823 m. jis prašė suteikti jam leidimą keliauti į Timbuktu. Nesulaukęs teigiamo atsakymo, tada nusprendė pasiekti Benino karalystę, tačiau Gvato kaime susirgo dizenterija ir mirė. Pagal kitą legendą, sakoma, kad jis buvo apiplėštas ir nužudytas.
Populiarioje kultūroje
Belzoni buvo portretizuotas Matthew Kelly 2005 m. BBC dokumentinėje dramoje Egypt.
Sendvariai (Kelmė)
Sendvariai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Karklėnų.
Gidnei Hilas
Gidnei Hilas  – kaimelis rytų Anglijoje, JK. Įsikūręs Linkolnšyro pietuose ant ribos su Kembridžšyru, 14 km nuo Spoldingo.
Istorija
XIV a. kaimo vietovėje pastatyta Gidnei Hilo Šventosios Trejybės bažnyčia. 1875 m. bažnyčia renovuota.
1867 m. kaime atidaryta traukinių stotelė. 1964 m. geležinkelis panaikintas.
Trys kaimo architektūriniai paminklai įtraukti į saugomų architektūrinių objektų sąrašą: Gidnei Hilo Šventosios Trejybės bažnyčia, Raudonojo Liūto užeiga ir Gidnei Hilo malūnas.
Noulsojus
thumb|right|200px|Salos padėtis Noulsojus  – sala Farerų salyno viduryje, 4 km į rytus nuo sostinės Torshauno, įsikūrusio Streimojaus saloje. Plotas – 10,3 km², gyventojų 252 (2007 m. duomenys). Aukščiausia salos vieta – Egjarkleturas (372 m).
Pietvakarinėje salos pakrantėje išsikišę du kyšuliai, kuriuose stovi po švyturį (Ionastangis pietryčiuose ir Boranas pietuose). Švyturiai pastatyti XVIII a. siekiant pagelbėti kontrabandininkams, veikusiems prieš nepopuliarų prekybos monopolį, įvestą Danijos. 2005 m. Danijos nacionalinis bankas išleido 20 Danijos kronų proginę monetą, kurioje įamžintas vienas šių švyturių.
thumb|left|200px|Noulsojaus gyvenvietė Saloje tėra viena gyvenvietė – Noulsojus, įsikūrusi Stongino pusiasalio šiaurės vakarinėje dalyje. Su likusia salos dalimi pusiasalį jungia vos kelių metrų pločio sąsmauka. Salą iš Torshauno galima pasiekti per 20 min. plaukiant keltu.
Noulsojuje sutinkama viena didžiausių bukauodegių audrašauklių (Hydrobates pelagicus) (50 000 porų) populiacija pasaulyje.
Senaūtis
Etimologija
Kaimo vardas yra pusiau išverstas iš – „senoji lydykla“. žodis „Ūta“ vokiškos kilmės, nes vokiečiai stiklo manufaktūras vadindavo hiutte. Vietiniai šį pavadinimą pritaikydavo prie savo kalbos. Taip Lietuvoje atsirado Ūtų, Rusijoje – Gūtų, Lenkijoje – Hutų Dabar Lietuvoje ūtomis vadinami kaimai bei vietovės, kuriose anksčiau veikė stiklo manufaktūros ar fabrikai, arba gyveno jų darbuotojai. Nuo šio momento senoji manufaktūros vietovė pradėta vadinti Senaūčio kaimu, o naujoji gamyklėlė – Naująja Ūta.
Istorija
Apie XVIII a. vidurį 7,5 km nuo Prienų, dabartiniame Senaūčio kaime Mykolas Butleris įkūrė Prienų stiklo manufaktūrą – Ūtą (Į pietryčius nuo senųjų kaimo kapinių). Aplink manufaktūrą iškirtus mišką kurui, pelenams, potašui gamybiniai pastatai, du gyvenamieji namai ir klėtis buvo iškelti į naują vietą – dabartinės Naujosios Ūtos Liepų gatvę.
1782 m. kaime buvo tik dvi J. ir M. Kirių (3 asmenys) bei S. ir M Milaševičių (5 asmenys) sodybos. Prie Kirių sodybos gyveno daržininkai:
Prie Milaševičių sodybos – daržininkai:
Rataičycų valsčius
Rataičycų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Rataičycai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 18 d. prijungta dalis Voiskajos valsčiaus. 1932 m. balandžio 1 d. dalis Rataičycų valsčiaus prijungta prie Viarchovičų valsčiaus.
Rudnios tvenkinys
Rudnios tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Varėnos rajone, 17 km į pietus nuo Varėnos, Ūlos kraštovaizdžio draustinyje. Sudarytas užtvenkus Ūlos upę (Merkio intakas) 43,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 2,3 km, plotis – iki 0,04 km. Altitudė 117,9 m. Krantai vietomis aukšti, vietomis - žemi ir pelkėti, apaugę medžiais, pietinė dalis nusitęsia į Rudnios mišką, pelkėta, šiaurinė dalis yra Rudnios kaime. Rytine pakrante eina kelias.
Rogačių valsčius
Rogačių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos ir rytų Lenkijos teritorijoje. Centras – Rogačės.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo panaikintas.
Sendvaris (Panevėžys)
Sendvaris – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Piniavos.
X amžius pr. m. e.
Dešimtasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs '''1000 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 901 m. pr. m. e.''' gruodžio 31 dieną.
Šiame amžiuje tęsėsi bronzos amžiaus žlugimas ir tautų (ypač, indoeuropiečių) migracijos. Artimuosiuose Rytuose prasidėjo ankstyvasis geležies amžius. Indijoje tęsėsi vedinis laikotarpis, Graikijoje – tamsieji amžiai, Kinijoje valdė Džou dinastija, Japonijoje buvo Džiomon laikotarpis, Europoje buvo paplitusi Laidojimo laukų kultūra.
Tūkstantmečiai: 2 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis
Amžiai: XI amžius pr. m. e. – X amžius pr. m. e. – IX amžius pr. m. e.
thumb|320px|Pasaulis apie 1000 m. pr. m. e. thumb|240px|X a. pr. m. e. egiptietiško papiruso fragmentas thumb|180px|~X a. pr. m. e. datuojama auksinė kepurė, rasta Vokietijoje
Lietuvos automobilių ralio čempionatas
Lietuvos automobilių ralio čempionatas (LARČ) – Lietuvos automobilių sporto federacijos kasmet organizuojamas automobilių ralio čempionatas. Pirmą kartą įvyko 1931 m.
Istorija
Lietuvos automobilių sporto užuomazgos prasidėjo 1926 metais, tai buvo 1 km distancijos sprinto rungtis kelyje Kaunas – Garliava. Sutartiniai laikoma, kad 1931 metų data geriausiai atspindi automobilių sporto pradžią Lietuvoje, nes tais metais liepos 24 dieną įvyko pirmasis Respublikinio masto ralis – „Aplink Lietuvą“. Varžybas globojo bei prizą nugalėtojui įsteigė Lietuvos Respublikos prezidentas Antanas Smetona.
Dalyviai ir įskaitos
LARČ gali dalyvauti tiek Lietuvos, tiek kitų šalių piliečiai. Techninių parametrų pagrindu automobiliai skirstomi į įskaitas. Dabartinė įskaitų klasifikacija įsigaliojo 2017 m. Čempionatas susidaro, jei įskaitoje bent 4 etapuose dalyvauja bent po 3 dalyvius.
Futbolas 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Futbolas 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko ketvirtą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Jungtinė Karalystė trečią kartą apgynė olimpinių čempionų titulą.
Vokietijai atstovavęs Gottfried Fuchs tapo rezultatyviausiu olimpiados žaidėjo ir pelnė 10 įvarčių. Turnyre dalyvavo tik komandos iš Europos.
Stanislovas Poznanskis
Stanislovas Poznanskis (, ; 1839 m. balandžio 27 d. – 1900 m. rugpjūčio 23 d.) – policijos pareigūnas, policijos stalo viršininkas, 1863 m. sukilimo dalyvis.
Kilmė
Stanislovas (antras vardas – Anastazas) Poznanskis gimė 1839 m. balandžio 27 d. Krapievnicos (Koropiwnica) dvare, stovėjusiame prie Vilniaus, Antano Poznanskio ir Onos Pavlovičiūtės Poznanskos šeimoje.
Poznanskiai jau 1795 m. Vilniaus gyventojų surašymuose minimi kaip senieji Vilniaus gyventojai. 1795 metais paminėti trys Juozo Poznanskio sūnūs: Kasparas, Pranciškus bei Antanas, Vilniaus 3-osios  pirklių gildijos atstovai. Pranciškus 1820-1830 metų laikotarpiu buvo Vilniaus miesto burmistras, po burmistravimo buvo Vilniaus  magistrato vadovas. Pranciškaus Poznanskio jaunesnysis brolis Antanas 1818 metais Vilniaus arkikatedroje susituokė su Ana de Rossi, tikėtina, architekto Pietro de Rossi dukterimi arba seserimi. Stanislovo Poznanskio dėdė Vladislovas buvo paskutinis Trakų miesto rotušės sekretorius. Kitas dėdė Steponas – buvo kariuomenės majoras, vedęs Leono Jurgio Jodkovskio dukterėčią Ievą Vnorovską, gimusią Butrimonių dvare.
Pagrindinis Poznanskių dvaras stovėjo prie Vilniaus rotušės.
Šeima ir gyvenimo veikla
1861 m. Stanislovas Poznanskis Bernardinų bažnyčioje vedė Antoniną Kondrataitę (Jodkovską), vyriausiąją Leono Jurgio Jodkovskio dukterį. Su žmona Antonina Stanislovas Poznanskis susilaukė keturių dukterų: Ancios Poznanskos, Jadvygos Poznanskos pagal vyrą Antoševskos, Stanislavos Poznanskos ir Onos Poznanskos pagal vyrą Senkevičienės.
Sibire gimė antroji Poznanskių duktė Jadvyga, 1778 metais ir trečioji duktė Stanislava. Poznanskiai grįžo iš Sibiro tarp 1881-1884 metų. Jau Lietuvoje susilaukė dukters Onos. Stanislovas Poznanskis mirė 1900 m. rugpjūčio 23 d. Odineco name, Vilniaus gatvėje (Vilniuje) nuo infarkto. Palaidotas Bernardinų kapinėse. Antkapinio paminklo neišliko.
Futūnai
Futūnai arba futūniečiai – polineziečių tauta, gyvenanti Futūnos bei Alofio salose (Prancūzijos valda). Be to, gyvena išeivijoje daugiausia Naujojoje Kaledonijoje, Voliso saloje. Populiacija – ~8 tūkst. žmonių. Kultūriškai artimi uvėjams, bet išlaikę archajiškesnę kultūrą. Kalba austroneziečių kalbų šeimos, rytų austroneziečių šakos futūnų kalba (turi lotynišką raštą). Taip pat vartoja prancūzų kalbą. Tikintieji – krikščionys (Romos katalikai).
Futūnai greičiausiai susidarė iš samojiečių, apgyvendinusių Futūnos salą. Apie I tūkstm. pabaigą futūnai ėmė migruoti į Tuvalu (davė pradžią tuvaliečiams) bei kitas išorines Polinezijos salas. Išeiviai į Futūnos įsikūrė netgi Vanuatu salyne, kur savo salą taip pat vadina Futūna (šneka vakarų futūnų kalba).
thumb|left|240px|Horno salų gyventojai (1616 m. piešinys)
Tradiciniai verslai – rankinė žemdirbystė (jasai, kolokazija, bananai, kokospalmės, duonmedžiai ir kt.), žvejyba, gyvulininkystė (kiaulių, vištų auginimas). Amatai: audimas, verpimas, tapos pluošto išdirbimas. Dabar verčiasi daugiausia kopros ruošimu, žvejyba, gyvulininkyste, suvenyrų iš kriauklių gamyba, perlamutro gavyba, dirba samdiniais Naujojoje Kaledonijoje ir Vanuatu.