cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Didžiosios Lenkijos nacionalinis parkas
Didžiosios Lenkijos nacionaliniame parke yra XVII a. Ludžo medinė bažnyčia, vertingos Komornikų, Puščykovo, Stenševo, Virų bažnyčios, pora dvarų, XIX a. pilies ežero saloje liekanos.
Marius Petipa
Marius Petipa (1818 m. kovo 11 d. – 1910 m. liepos 14 d.) – XIX a. prancūzų kilmės Rusijoje išgarsėjęs šokėjas, baletmeisteris ir pedagogas.
Pasak Vytauto Grivicko, Marius Petipa beveik vienbalsiai pripažįstamas įtakingiausiu klasikinio baleto menininku.
Biografija
Marius Ivanovich Petipa gimė Marselyje, Prancūzijoje prancūzų baleto šokėjo Jean-Antoine Petipa ir aktorės bei dramos mokytojos Victorine Grasseau šeimoje. 1827, vos devynerių, Marius Petipa atliko vaidmenį tėvo spektaklyje „La Dansomani“. Ankstyvieji gyvenimo bei karjeros metai prabėgo Bordo bei Madride. M. Petipa pasižymėjo savo ilga karjera vadovaujant rusų baletui. Nuo 1869 iki 1903 Marius Petipa vadovauja rusų baletui, šis laikotarpis yra vadinamas Petipa epocha. 1907 M. Petipa su šeima atvyksta į Jaltą, tačiau greit persikelia į Gurzuf ir ten 1910 miršta.
Kūrybos bruožai, baletinio akademizmo estetika
Petipa kūryboje susijungia ir senosios baleto tradicijos (tęsiamos Jean Georges Noverre, Charles Lui Didelot, Julles Joseph Perrot tradicijos), ir baletmeisterio įvestos naujovės. Jo baletuose tradicijas išlaiko pantomima, kurios pagalba dėstomas siužetas, ir divertismentas spektaklio pabaigoje, tačiau jis buvo logiškai sujungtas su spektaklio siužetu. Marius Petipa nustatė baletinio spektaklio ir atskirų numerių struktūrą. Pantomiminiai ir šokio epizodai niekada nesusijungia, o eina paeiliui. Kiekvienas veiksmas yra logiškai užbaigtas siužeto, muzikos ir choreografijos atžvilgiu. Spektaklio kulminacija tapdavo grand pas ((gran pa) (didelis žingsnis) sudėtinga, turinti daug dalių muzikinė šokio forma, užgimusi romantizmo epochoje ir įgavusi užbaigtuma M. Petipa kūryboje), kuris poetiškai apibendrindavo ir atskleisdavo šokio technikos grožį, jame dalyvavo ir pagrindiniai solistai, ir demisolistai, ir kordebaletas. M. Petipa dėka vėl suklestėjo vyrų solistų šokis.
Marius Petipa sugalvojo pas de deux ((pa de dio) (žingsniai dviese) šokis dviese) struktūrą:
Choreografijos pagrindą jo baletuose sudaro akademinis klasikinis šokis. M. Petipa sujungė italų ir prancūzų baleto mokyklas, iš atlikėjų reikalavo idealaus atlikimo, tvarkingų pozicijų ir perėjimų. Svarbią vietą baletuose užima charakteriniai šokiai, kuriuos Petipa stilizavo pagal klasikinio šokio taisykles. Tokių šokių perkėlimas į baleto sceną istoriniu požiūriu yra nepaprastai reikšmingas M. Petipa nuopelnas. Petipa baletuose yra dviejų pavidalų šventės:
Pagal libretus M. Petipa baletai skirstomi į keturias grupes:
Kūrybos apimtis
Marius Petipa iš viso pastatė:
Didžioji dalis jo sukurtų šokių ir šiandien yra klasikinės choreografijos pavyzdys.
Miškinėliai (Kupiškis)
Miškinėliai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Šimonių.
Pagranda (Saldutiškis)
Pagranda – viensėdis Utenos rajono savivaldybės pietrytinėje dalyje, 4 km į pietryčius nuo Saldutiškio.
Alan Archibald Campbell-Swinton
Alan Archibald Campbell-Swinton (g. 1863 m. spalio 18 d. – m. 1930 m. vasario 19 d.) – škotų elektronikos inžinierius, televizijos pionierius.
1908 m. Alan Archibald Campbell-Swinton pasiūlė skleidimo mechanizmo sistemą, panaudojant elektroninį signalą, sukurtą elektroninių vamzdžių (CRTs) abiejuose, perdavimo ir gavimo, galuose.
Geručiai (Pakruojis)
Geručiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Žeimelio, prie pat Lietuvos ir Latvijos valstybių sienos. Prateka Beržtalis (įtekantis į Yslykį ties Pilsrundalė).
Etimologija
XVI a. 2-ojoje pusėje šiose vietovėse dvarą įkūrė Trakų vaivada Jonas Hlebavičius. XIX a. viduryje dvaras vadinosi Glebava pagal dvarininko pavardę (dvarininkinis vietovardis). XX a. tarpukariu išparceliavus dvarą, kaimas pavadintas Geručiais.
Istorija
Labai senas ir buvęs stambiausias dvaro centras Žeimelio apylinkėse.
Stare Chojnai
Stare Chojnai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Lomžos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į vakarus nuo Lomžos ir apie 83 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Benjaminas Jakševičius
Biografija
Gimė menininko Aleksandro Jakševičiaus ir Marijos Guzinaitės-Jakševičienės šeimoje. 1907–1910 m. mokėsi Panevėžio pradžios mokykloje.
1922–1925 m. B. Jakševičius gyveno ir dirbo Švėkšnoje, Panevėžyje, daugiausia laiko praleisdamas Rietave. Nuo 1925 m. persikėlė į Kavarską; tais pačiais metais vedė Elžbietą Striogaitę, miestelyje gyveno iki 1945 m., vis išvykdamas dirbti į Panevėžį ar į Švėkšną. Gyvendamas Rietave, Švėkšnoje, Panevėžyje ir Kavarske, jis dirbo skulptoriumi ir dekoratoriumi bažnyčiose, kūrė antkapinius paminklus. Ten dažnai skulptoriavo kartu su broliu Vincentu ir sūnėnais Silvanu bei Adomu.
1945 m. liepą B. Jakševičius pasitraukė į pogrindį ir įsijungė į partizaninę kovą prieš TSRS, pasirinkdamas slapyvardžius Šaltekšnis ir Dzedunia. Partizanavimo pradžioje B. Jakševičius buvo penkiasdešimties ir vienas vyriausių amžiumi tarp Lietuvos partizanų. Iš pradžių priklausė Antano Juzakėno-Liūto partizanų būriui, paskui buvo Antano Žilio-Žaibo būrio kovotojas. Į pogrindį aktyviai įsijungė ir vyriausia duktė Irena, buvusi partizanų ryšininke, kuriai pavyko išvengti arešto ir kuriai po mirties 2003 m. buvo suteiktas Laisvės kovų dalyvės statusas. 1948 m. Miknevičiaus miške netoli Raguvos buvo paimtas į nelaisvę, tardomas ir kalinamas Lietuvos TSR kalėjimuose, o 1948 m. gruodžio 25 d. nuteistas 25 metų laisvės atėmimo sustiprinto režimo kalėjime. B. Jakševičius kalėjo Mordovijos lageriuose, ten laisvu laiku užsiimdavo skulptoriaus amatu. Po 1960 m. iš lagerio paleistas, tačiau be teisės grįžti gyventi į Lietuvą. Vis dėlto grįžo į Lietuvą, ten glaudėsi pas gimines, iki senatvės tapė, drožinėjo.
Mirė 1979 m. rugpjūčio 13 d. Kaune, palaidotas Kavarsko kapinėse.
Palikimas
Lageryje B. Jakševičiaus išdrožti šachmatai dabar eksponuojami Kauno IX forto muziejuje kartu su keliomis nuotraukomis iš kalinimo vietų. Jakševičių nuotrauka taip pat saugoma A. Baranausko ir A. Vienuolio-Žukausko memorialiniame muziejuje.
Shan United FC
„Shan United“ (MY ရှမ်းယူနိုက်တက် အသင်း) – Mianmaras futbolo klubas iš Taundžio. Atstovauja Šanų valstijai.
Benjaminas Jakševičius
Palikimas
Daug identifikuotų B. Jakševičiaus sukurtų paminklų įtraukta į valstybės saugomų objektų registrą.
Shan United FC
Istorija
Klubas įkurtas 2003 m. Žinomas kaip Kanbawza Football Club.
2015 m. pakeistas pavadinimas ir nuo 2016 m. sezono klubas žinomas kaip Shan United Football Club.
2017, 2018, 2019 m. tapo šalies čempionais. 2021 m. dėl pandemijos čempionatas nevyko.
2022 m. Nacionalinėje lygoje tarp dešimties dalyvių buvo stipriausi ir iškovojo čempionų titulą.
Sophie Hecquet
Sophie Hecquet (tikrasis vardas Arlette Hecquet; g. 1944 m. spalio 9 d. Dakse – m. 2012 m. spalio 28 d. Paryžiuje), buvo prancūzų šansono atlikėja ir radijo laidų vedėja.
1963 metais pasirodė filme „Cherchez l’idole“. 1975 m. kaip Monako atstovė 1975 m. „Eurovizijos“ konkurse su kūriniu „Une chanson c´est une lettre“ užėmė 13 vietą. Dainoje kalbama apie tai, ką labai sunku pasakyti realiame gyvenime, todėl geriau apie tai dainuoti ir kurti eiles.
Avižiai (Darkiemio apskritis)
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities kaimas. Priklausė Darkiemio parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Lvovskojės apylinkės kaimas.
Bukauodegis plėšikas
Gyvena šiauriniuose kraštuose. Lietuvoje aptinkamas migracijos metus pajūryje.
Žvėrinčiaus miškas
Žvėrinčiaus miškas (arba Žvėryno miškas) plyti Birštono savivaldybės šiaurės vakaruose, Nemuno dešiniajame krante, Prienų kilpoje. Nutiestas pėsčiųjų ir dviračių takas (~10 km), yra medžio skulptūrų, poilsiaviečių, laužaviečių. Miške apsistoja migruojantys paukščiai – mažoji žuvėdra, upinė žuvėdra, antis, kiras, tilvikas.
Istorija
Miškas nuo seno garsėjo karališkomis medžioklėmis. Žvėris į Nemuno kilpą suvarydavo nuo Trakų ir Aukštadvario. Legendos byloja, kad po Žvėrinčiaus ąžuolu (1,8 m skersmens ir 15 m aukščio) yra ilsėjęsis pats Ldk Vytautas. 2005 m. uraganas Ervinas šį ąžuolą nuvertė.
Sofija Zubovienė
Sofija Bilevičiūtė-Zubovienė (1860 m. Kaune – 1932 m. Šiauliuose) – Lietuvos visuomenės veikėja. Grafo Vladimiro Zubovo žmona, Vladimiro Zubovo ir Aleksandros Zubovaitės-Fledžinskienės motina.
Biografija
Vaikystę praleido tėviškėje, Aužbikavo dvare prie Raseinių, Tauragės apskrityje. Motina kilusi iš Klišių dvaro. Bilevičiai giminystės ryšiais buvo susieti su lenkų generolo Juzefo Pilsudskio motina.
Tėvams persikėlus į Vilnių, 1872 m. stojo į Tado Vrublevskio motinos Elžbietos Vrubliauskienės lenkų mokyklą, po to – į priešpaskutinę valstybinės rusų gimnazijos klasę. Su tėvu daug keliavo po užsienį. 1880 m. įstojo į garsiuosius Bestuževo kursus – vienintelę Rusijos imperijoje aukštąją mokyklą moterims.
1884 m. ištekėjo už grafo Vladimiro Zubovo. Kaip ir jos vyras, palaikė glaudžius ryšius su socialistinės partijos „Proletariatas“ jaunimu. Jos artimi draugai buvo į Sibirą ištremti kovotojai: S. Kunickis, T. Rechnevskis, Liudvikas Janavičius ir kiti. Kartu su vyru, studijavusiu Halės universitete, gyveno Vokietijoje. Ten jiems gimė sūnus Vladimiras.
Nuo 1890 m. kartu su vyru įsikūrė Ginkūnuose ir ėmėsi ūkininkauti. 1890 m. pasistatė naujus rūmus, kuriuos pati suprojektavo, padėjo vyrui verstis gyvulininkyste, gerinti pieninių karvių bandą. Ginkūnų dvaras tapo svarbiu ekonominiu bei kultūriniu centru.
Sofijos ir Vladimiro Zubovų šeima steigė lietuviškas mokyklas savo darbininkams. Jas galėjo lankyti ir kitų netolimų apylinkių kaimų vaikai. Grafai Zubovai išlaikydavo mokyklas, mokėdavo mokytojams algas. Pirmoji slapta mokykla įsteigta Ginkūnuose 1896 m. (1933 m. jai suteiktas Sofijos ir Vladimiro Zubovų vardas). Nuo 1900 m. jų steigiamos ir globojamos Ginkūnų, Naisių, Gubernijos, Dabikinės, Medemrodės mokyklos buvo oficialios, su dėstomąja rusų kalba, bet Zubovų ir rusų mokyklų inspektoriaus M. Itomlenskio dėka jau prieš 1905 m. tose mokyklose slaptai dėstyta ir lietuvių kalba (pirmoji mokytoja Jadvyga Juškytė). Nuo 1905 m. mokyklose oficialiai buvo dėstoma lietuvių kalba. Sofija pati inspektavo mokyklų darbą, vesdavo gamtos pamokas, dažnai skaitė viešas paskaitas suaugusiems.
1904 m. birželio 12 d. Kairiuose buvo sušauktas didžiulis lietuvių šviesuomenės susirinkimas prisidengiant gegužinės vardu. Jį globojo patys grafai. Jame dalyvavo apie 300 lietuvių veikėjų, tarp jų Jonas Jablonskis, Juozas Ambrozaitis, Vladas Putvinskis, Marija Pečkauskaitė, kunigas Juozas Tumas-Vaižgantas, Povilas Višinskis, daug moksleivių ir studentų. Kol dvaro klojime vyko lietuviškas vaidinimas, rūmuose buvo tartiamasi kaip kovoti su caro administracija.
Po 26 bendro gyvenimo metų 1911 m. Sofijos ir Vladimiro Zubovų santuoka iširo. Sofija, likusi dukters šeimoje ir toliau gyveno Ginkūnuose, o Vladimiras su antrąja žmona persikėlė į Medemrodės dvarą. Po Pirmojo pasaulinio karo dvarą ji perdavė dukrai Aleksandrai su vyru Jonu Fledžinsku. J. Fledžinskas dirbo Ginkūnų dvare raštininku, kasininku, dvaro valdytoju. Šeimininkai, pastebėję J. Fledžinskio gabumus išsiuntė jį mokytis į Vokietiją. Grįžęs į Lietuvą, susituokė su Aleksandra Zubovaite.
Kūryba
Parašė autobiografiniais motyvais paremtą romaną „Laimė“ (lenk. Szczęście, 1902). 2015 m. jis išleistas lietuviškai (vertė Jolanta Kriūnienė).
The Wrong Side of Midnight (EP)
The Wrong Side of Midnight yra U.D.O. EP, išleistas 2007 m.
Laumakiai (Kuršėnai)
Istorija
1950–1991 m. kaimas priklausė Varputėnų tarybiniam ūkiui. Kaimo vakarinėje dalyje plyti Visdergių–Čiuinių durpynas.
Kalavijas
thumb|100px|Šveicariškas dvirankis kalavijas (XV ar XVI a.) |thumb|right|100px|XIII a. kalavijas rastas [[Raudonėje]] Kalavijas – kertamasis ir/ar duriamasis ginklas, sudarytas iš ilgos geležtės ir efeso. Geležtė būna iki 130 cm ilgio ir 4-8 cm pločio. Geležtė gali būti tiesi ar lenkta, dviašmenė, vienašmenė ar beašmenė (tuomet geležtė yra duriamoji). Efesas sudarytas iš rankenos, gardos (viršutinis skersinis, taurelė, lankeliai), apatinio skersinio ir/ar buoželės. Paprasčiausias efesas – rankena su nežymia garda (pvz., katanos cuba ar šaškos stormuo).
Kalavijai – tai ginklų ilga geležte ir paprastai trumpa rankena klasė. Kalavijams priskiriama:
Toliau straipsnyje rašoma apie tikruosius kalavijus.
Žodis kalavijas įvairiose kalbose
Angliškas pavadinimas sword kilęs iš sen., kuris artimas sen.vok.aukšt. swert, vid.,, SV svärd, sen.frizų ir sen.saksonų swerd,. Visi šie žodžiai kilę iš protoindoeuropietiškos šaknies *swer- 'sužeisti, žeisti'.
Kalavijo sandara
Vaizdas:Sword parts.svg.png thumb|right|250px|Kovodami su [[Vokiečių ordinas|Vokiečių ordinu lietuviai naudojo kalavijus. (XIV a. reljefas).]]
Kalavijo geležtė
Dviašmenė geležtė leidžia ne tik kirsti priekinėmis ašmenimis, bet ir atakuoti grįžtamuoju judesiu. Tai leidžia ir vadinamosios pusantrašmenės geležtės, turinčios trumpus ašmenis antrajame geležtės krašte, pereinančius į nugarėlę (geležtės „pentį“).
Geležtės paprastai turi centrines briaunas (kai geležtės skerspjūvis rombinis) arba griovelius. Paprastai kiekviena geležtės pusė turi po vieną griovelį, bet kai kurių kalavijų geležtės turi po 2 griovelius ar net daugiau (pvz., činkvedėjos). Griovelius turinčios geležtės yra lengvesnės ir standesnės.
Geležtės kraštai (ašmenys) gale sueina į tašką, sudarydami smaigalį. Geležtės dalis tarp smūgio centro (Center of Percussion, CoP) vadinama silpnuma (foible), o geležtės dalis tarp svorio centro (Center of Balance, CoB) ir rankenos vadinama stipruma (forte). Ricasso yra trumpa negaląsta geležtės dalis virš skersinio, neturinti ašmenų. Kai kurių kalavijų ricasso gana ilga, ją galima paimti ranka, tad ji padeda valdyti kalaviją. Ilgi ricasso būdingi dvirankiams kalavijams, kurie dažnai tarp ricasso ir aštriosios geležtės turi ragus, apsaugančius ricasso laikančią ranką. Vokiškų dvirankų kalavijų (Zweihänder) ricasso būna aptrauktas oda, kad būtų patogiau paimti kalaviją artimose kirstynėse. Geležtės ricasso dalyje paprastai būna gamintojo ženklas (japonų geležtėse ženklas dedamas ant įkotės). Dalis kalavijų, ypač trumpų, ricasso neturi.
Apatinė tikrojo kalavijo geležtės dalis baigiasi įkote. Įkotė eina išilgai rankenos. Paprastai ant įkotės galo užmaunama buoželė ir užplakama, kartais – įkotės galas įsriegiamas ir buoželė užsukama. tai vadinama siauroji įkotė. Plačioji įkotė naudojama peiliuose arba mačetėse, ji tokio pat pločio kaip geležtė, jos forma paprastai sutampa su rankenos forma, o kriaunos prie jos prikniedijamos.
Kardų, kurie skirti pjaunantiems smūgiams, geležtės išlenktos spinduliu, kuris maždaug atitinka nuotolį nuo kardininko kūno iki taško, kuriuo bus kertama. Tuomet geležtė ne šiaip kerta, o kerta pjaunančiai. Europinių kardų geležčių spindulys būdavo apie metrą (smogiama ištiesta ranka), o Artimųjų Rytų kardų geležtės kreivesnės, kadangi jais smogdavo sulenkta ranka.
Kalavijo efesas
right|thumb|250px|XVIII a. [[rūmų špaga|rūmų špagos efesas]] Kalavijo efesas yra kalavijo dalis, kuri:
Paprasčiausių kalavijų efesą sudaro:
Kalavijo makštis
Kalavijo makštis saugo geležtę nuo aplinkos poveikių ir atšipimo, o karį – nuo atsitiktinio sužeidimo ar aprangos sugadinimo.
Makštys daromos iš odos, medienos, metalo (pvz., vario, žalvario, plieno). Makšties žiotys paprastai metalinės. Makštis paprastai turi žiedus ar kilpas, kuriomis tvirtinama prie juosmens diržo, perpetės, kartais balno (kai kurie raitelių kalavijai).
Lietuvoje
Baltų (ir Lietuvos) teritorijoje atvežtinių kalavijų atsirado 1300 m. pr. m. e. – 1100 m. pr. m. e. Vietos gyventojai geležinius kalavijus pradėjo kalti pirmaisiais amžiaus po Kristaus, pirmiausia prūsų žemėse. Lietuvoje žinomi trijų tipų kalavijai. V–X a. paplito vienašmeniai peilio formos su medinėmis rankenomis be buoželių ir skersinių geležiniai kalavijai. V–VI a. naudoti, nors ir retai, vadinamieji spatha tipo dviašmeniai kalavijai. VII–XI a. naudoti ir plačiagaliai kalavijai, kurių geležtės smaigalio link platėja ir prie galo įstrižai apvalėja.
Marso kanalai
thumb|220px|Marso paviršiaus žemėlapis pagal Schiaparelli Marso kanalais vadinamos Marso paviršiuje esančios menamos linijos, kurias 1877 m. atrado italų astronomas Schiaparelli (pavadinęs jas Canali). Šis astronomas pasižymėjo ypač geru regėjimu, todėl jo pastebėjimas buvo patvirtintas tik po dvejų metų per Marso opoziciją.
Amžių sandūroje atsirado teorijų, teigiančių, kad Marso kanalai yra dirbtinės kilmės, iškasti marsiečių. Pagal vieną iš teorijų dėl planetos sausėjimo Marso civilizacija iškasė milžiniškus kanalus, kuriais vanduo iš poliarinėse srityse esančio ledo patenka į drėkinamas sritis.
Šios prielaidos, kurios taip pat rėmėsi manymu, kad Marse yra santykinai tanki atmosfera, tapo pagrindu daugybei mokslinių straipsnių ir mokslinės fantastikos kūrinių. Tarp jų buvo ir Orson Welles radijo pjesė, kuri apie 1930 m. JAV sukėlė paniką – daug klausytojų patikėjo, kad prasidėjo marsiečių įsiveržimas į JAV. Stebint su galingesniais prietaisais nustatyta, kad skirtingu metu stebimi „kanalai“ skiriasi, jie netgi padvigubėja. Ketvirtajame XX a. dešimtmetyje imta pripažinti, kad „canali“ greičiausiai yra optinė apgaulė.
Nepaisant to maždaug iki 1965 m. mokslininkų tarpe vyravo nuomonė, kad Marse gali egzistuoti žemesnės gyvybės formos, pvz., kerpės. Ši galimybė praktiškai buvo atmesta septintajame dešimtmetyje, po pirmųjų kosminių zondų pateiktų duomenų. Mariner kosminių aparatų perduotose didelės skiriamosios gebos nuotraukose jokių kanalų nebuvo matoma. Užtat Marso paviršiuje buvo matomi milžiniški kanjonai, krateriai ir užgesę ugnikalniai. Manoma, kad nors Marso kanalais vadintų linijų Marso paviršiuje nėra, tačiau Schiaparelli ir jo pasekėjai Marso paviršiuje galėjo matyti milžinišką Valles Marineris kanjoną, besitęsiantį 4000 km.
Mombačas
Mombačas  – ugnikalnis Nikaragvoje, Granados departamente, Nikaragvos ežero pakrantėje, į pietus nuo Granados. Aukštis – 1344 m. Tai andezitinis–bazaltinis stratovulkanas. Yra du pasagos formos krateriai. Veikia fumarolės ir karštosios versmės. Ugnikalnio papėdėje, Nikaragvos ežere yra keletas smulkių Granados salelių, kurios laikomos šio ugnikalnio išmestų uolienų liekanomis.
Vienintelis istoriškai užfiksuotas Mombačo aktyvumo atvejis užregistruotas 1570 m., kuomet vulkaninių uolienų nuošliauža sugriovė kaimą pietiniame šlaite.
Mombačas yra populiarus turistinis objektas. Nuo jo atsiveria vaizdinga panorama į Nikaragvos ežerą.
Miškinėliai (Vilnius)
Miškinėliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 9 km nuo Nemenčinės.
Albanijos herbas
Albanijos herbas – vienas iš Albanijos valstybės simbolių, įteisintas 2002 m. liepos 31 d. Herbas sukurtas remiantis Albanijos vėliava. Jo proporcijos – 1:1,5
Aprašymas
thumv|left|250px|Skandenbergo šalmas (apie 14460 m.) Raudoname herbinio skydo centre juodas dvigalvis erelis. Virš jo – auksinis Skanderbego (nacionalinis Albanijos didvyris) šalmas, papuoštas ožio ragais.
Heraldiniu požiūriu herbas nėra tobulas dėl spalvinės išraiškos: juoda erelio spalva nėra tinkama prie raudonos skydo spalvos.
Jūrų pėstininkų korpusas (Portugalija)
Jūrų pėstininkų korpusas – Portugalijos karinio laivyno jūrų pėstininkų šaka, specializuota vykdyti amfibinėms operacijoms, krantų žvalgybai, abordažo misijoms. Portugalijos jūrų pėstininkų korpusas yra elitinės lengvųjų pėstininkų pajėgos, Greitojo reagavimo pajėgų dalis.
Rengimas
Pradinis kandidatų į jūrų pėstininkus rengimas trunka apie 42 savaites. Jis vyksta Jūrų pėstininkų mokykloje Vale de Zebro bazėje. Rengimas yra griežtas ir sunkus tiek fiziškai, tiek protiškai, jį baigia 25-40% kandidatų. Sėkmingai baigę pradinį rengimą kandidatai tampa jūrų pėstininkais, gauna tamsiai mėlynas beretes ir paskiriami į operatyvinius dalinius. Parengimo metu jūrų pėstininkai nuolat būna streso būsenoje, patiria nuolatinį instruktorių spaudimą. Jie atlieka keliasdešimties kilometrų žygius su ginkluote, įveikia kliūčių ruožus, nakties orientavimosi žygius sausumoje. Taip pat mokosi šaudyti, specialių kovinių technikų (pvz., kirstynių), laipioti ir leistis virvėmis, valdyti valtis, naudoti sprogmenis.
Struktūra
Portugalijos jūrų pėstininkų korpusą sudaro:
Esant reikalui keli operatyviniai daliniai gali sudaryti laikiną vykdymo pajėgas amfibinėms operacijoms dalinį, vadinamą lengvuoju jūrų desanto batalionu.
Šaulių ginklai
ir kiti.
Karl Ferdinand Braun
Karl Ferdinand Braun (g. 1850 m. birželio 6 d. - m. 1918 m. balandžio 20 d.) – vokiečių fizikas ir išradėjas. Radijo ir televizijos technologijų tyrinėtojas. Nobelio premijos laureatas.
Ferdinand Braun atrado, kad jis galėjo nukreipti taškelį šviesos, sukurtos vamzdžio priekyje, naudodamas magnetinius laukus už vamzdžio. Tai buvo pagrindas osciloskopo atsiradimui.
1909 m. mokslininkui skirta Nobelio premija fizikos srityje už indėlį į bevielės telegrafijos vystymą.
Sidabrinė (Saldutiškis)
Sidabrinė – viensėdis Utenos rajono savivaldybės pietrytinėje dalyje, 5 km į pietryčius nuo Saldutiškio.
Istorija
1984 m. spalio 31 d. viensėdis iš Ignalinos rajono Linkmenų apylinkės perduotas Utenos rajono Saldutiškio apylinkei.
Šilkalnis (Šiauliai)
Šilkalnis – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 12 km į pietus nuo Kuršėnų, Ventos kairiajame krante.
Istorija
1950–1991 m. kaimas priklausė Varputėnų tarybiniam ūkiui.
Kilarnio nacionalinis parkas
Kilarnio nacionalinis parkas (air. Páirc Náisiúnta Chill Airne) – parkas įsikūręs netoli Kilarnio, Kerio grafystėje, Airijoje. Parkas įkurtas 1932 metais. Užima apie 10129 hektarų, kalnuotas (iki 840 m) plotas apaugęs miškais, yra Kilarnio ežeras. Apie 25 % visos teritorijos užima ežerai.
Nuo 1992 įtrauktas į svarstomų pasaulio paveldo objektų sąrašą.
Krinčino Antano Vienažindžio progimnazija
Pasvalio rajono Krinčino Antano Vienažindžio progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Krinčine (Pasvalio raj.), Pasvalio g. 1, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190617493, steigėjas – Pasvalio rajono savivaldybės taryba. Mokykla pavadinta poeto Antano Vienažindžio (1841–1892) vardu.
Prie mokyklos veikia Krinčino Antano Vienažindžio pagrindinės mokyklos Gulbinėnų vaiko dienos centras (buvusi Gulbinėnų pradinė mokykla).
Istorija
miniatiūra|250px|left
XXI a. pradžioje prijungta Gulbinėnų pradinė mokykla.
Mission No. X
Mission No. X yra dešimtasis U.D.O. studijinis albumas, išleistas 2005 m.
GTČ
Istorija
Ansamblį sudarė Viačeslavas Ganelinas (klavišiniai), Vladimiras Čekasinas (saksofonas), Vladimiras Tarasovas (mušamieji). Grojo savo pačių kūrinius. Gastroliavo daugelyje Europos šalių, JAV, Kanadoje. 1976 m. dalyvavo Varšuvos festivalyje „Jazz Jamboree“, 1978 m. – Pasauliniame jaunimo ir studentų festivalyje Kuboje, 1980 m. festivalyje „Berliner Jazz Tage“, 1984 m. Didžiosios Britanijos džiazo festivalyje, 1986 m. Delio festivalyje „Jazz Yatra“.
Oto enciklopedija
thumb|280px|Ottův slovník Ottův slovník naučný (Oto konversacinis leksikonas, Ottova encyklopedie, Oto enciklopedija) – čekiška visuotinė enciklopedija, išleista 1888–1909 m. Pavadinta enciklopedijos iniciatoriaus, Čekijos visuomenės veikėjo, mecenato ir leidėjo Jano Oto vardu.
Oto enciklopedija yra laikoma pamatine Čekijos kultūros dalimi ir svarbiu identiteto elementu.
Apimtis: 28 tomai, 29 000 psl. Beveik 186 000 sąvokų.
Aseri
Aseri  – miestas Kosta Rikoje, San Chosė provincijoje, į pietus nuo San Chosė. Įsikūręs aukštumose. Yra katalikų bažnyčia.
Istorija
Kantono centras nuo 1848 m.
Pastoviškis (Utena)
Pastoviškis – viensėdis Utenos rajono savivaldybės pietrytinėje dalyje, 5 km į pietryčius nuo Saldutiškio.
Nepomukas
Nepomukas – nedidelis Čekijos miestas Pilzeno krašte, apie 35 km į pietryčius nuo Pilzeno. Nepomukas yra bendruomenė su išplėstomis teisėmis. Jame yra municipalitetas, darbo, žemės ir finansų valdyba, biblioteka. Garsėja kaip Šv. Jono Nepomuko gimtinė, čia kasmet kovo pabaigoje vyksta šio šalies globėjo atlaidai.
Istorija
Nepomuko istorijos pradžia laikoma dviejų savarankiškų gyvenviečių, buvusių prie svarbaus prekybinio kelio, – Pomuko ir Presanicės susivienijimas. Nepomukas ėmė augti, kai 1144 m. čia įsikūrė cisteriečių ordino vienuolynas bei ėmė vystytis amatai ir prekyba. XIII a. gavo privilegiją vykdyti mirties bausmes. Gyvenvietės gerovė kilo ir pradėjus čia kasti auksą ir sidabrą.
1413 m. prekybininkų gyvenvietė virto nedideliu miesteliu, tapusiu ekonominiu ir administraciniu vienuolyno valdų centru. Tačiau 1420 m. vienuolynas buvo sudegintas, ir visas jo ūkis atiteko Švamberkų giminei, tada valdžiusiai Zelená Hora dvarą. Išmintingai valdomas Nepomukas gavo plačias teises virti alų ir organizuoti kasmetines muges. 1730 m. imperatorius Karolis VI Nepomuko statusą pakėlė iki miesto lygio. Nuo XIX a. vidurio visą šimtmetį Nepomukas buvo rajono teismų centru.
Žymios vietos
Mieste nedaug daugiabučių namų, daugiausiai senos statybos, turintys savo istorinę praeitį. Namai nedideli, vienaukščiai, mūriniai. Gatvelės siauros, grįstos akmenimis, pagrindinė miestelio aikštė išgrįsta grindiniu. Nors katalikų Nepomuke nedaug, tačiau yra net dvi katalikų bažnyčios. Išsaugotas senamiestis. Veikia kelios parduotuvės, yra keli barai. Centre stūkso paminklas šv. Jonui Nepomukui. Yra skulptūrų parkas, kur miesto svečiai mėgsta fotografuotis prie skulptūrų. Nepomuko centre nuo pat ankstyvo ryto iki pavakarių šurmuliuoja turgus. Veikia kraštotyros muziejus, kuriame surinkti eksponatai nuo XI a. Viena didžiulė salė skirta šv. Jonui Nepomukui. Tai skulptūros, piešiniai, bažnytinės vėliavos su šio šventojo atvaizdu. Dideliame žemėlapyje pažymėtos pasaulio vietos, kuo nors susijusios su šiuo šventuoju.
Miestų partnerystė
Šv. Jono Nepomuko gimtasis miestas Nepomukas užmezgęs partnerystės ryšius su miestais užsienyje, kurių herbuose pavaizduotas minėtas šventasis.
Araukanija
thumb|200px|Araukanija 1870 m. žemėlapyje Araukanija  – istorinis kraštas vidurio Čilėje, buvęs mapučių (ispanų vadintų araukanais) svarbiausia žeme. Iki Čilės užkariavimo mapučių gyvenami plotai driekėsi nuo Itatos upės šiaurėje iki Tolteno pietuose. Po kelis šimtmečius trukusio Arauko karo šiaurinė Araukanijos riba nusidriekė iki Bio Bio upės.
Pajiešmenių pagrindinė mokykla
Pasvalio rajono Pajiešmenių pagrindinė mokykla su ikimokyklinio ugdymo skyriumi – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pasvalio raj., Pajiešmeniuose, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190617689. Steigėjas Pasvalio rajono savivaldybės taryba.
Filialai:
Istorija
Mokykla savo veiklą pradėjo 1992 m. rugsėjo 1 d. Pamokos vyko tuometinio vaikų darželio ir žemės ūkio bendrovės patalpose. Kartu vyko ir pagrindinio mokyklos priestato statybos, kurios buvo užbaigtos per rekordiškai trumpą laiką, vienerius metus. 1993 m. rugsėjo 1 d. po iškilmingo atidarymo mokykla įsikūrė kompaktiškame tipiniame pastate. 1996 m. į mokyklos struktūrą įjungta iki tol kaip savarankiška įstaiga veikusi ikimokyklinio ugdymo grupė. Pasikeitė mokyklos pavadinimas, ji tapo Pajiešmenių pagrindine mokykla su ikimokyklinio ugdymo skyriumi.
2004 m. sausio 2 d. į mokyklos struktūrą rajono savivaldybės tarybos sprendimu įjungtos ir iki šiol kaip savarankiškos veikusios Raubonių ir Kraštų pradinės mokyklos, kurios tapo mokyklos skyriais.
Raminta Gamziukaitė-Mažiulienė
Raminta Gamziukaitė-Mažiulienė (g. 1939 m. kovo 12 d. Kaune) – Lietuvos literatūros tyrinėtoja, habilituota humanitarinių mokslų daktarė.
Biografija
1955 m. baigė Kauno 2-ąją vidurinę mokyklą (dab. Kauno Maironio universitetinė gimnazija). 1960 m. baigė germanistiką Vilniaus universitete. 1962-1965 m. studijavo Leningrado Valstybinio universiteto Filologijos fakulteto Germanų filologijos katedros aspirantūroje. 1982 m. Tbilisio universitete apgynė disertaciją „Tomo Mano novelių dėstymo struktūra“, filologijos kandidatė. 1999 m. habilituota humanitarinių mokslų daktarė.
Nuo 1960 m. Vilniaus universiteto Užsienio kalbų katedros, nuo 1962 m. Vokiečių kalbos katedros dėstytoja, nuo 1968 m. Užsienio literatūros katedros vyr. dėstytoja, nuo 1985 m. Visuotinės literatūros katedros docentė, 2001-2003 m. Literatūros istorijos ir teorijos katedros docentė, nuo 2002 m. profesorė. Nuo 2006 m. Vytauto Didžiojo universiteto Vokiečių ir prancūzų filologijos katedros profesorė. 1990 m. Nidoje įkurtos Lietuvos Tomo Mano draugijos pirmininkė. Vokietijos Tomo Mano ir Frydricho Šilerio draugijų narė.
Bibliografija
Vertimai
Pimsleur užsienio kalbų mokymosi sistema
Pimsleur užsienio kalbų mokymosi sistema – kalbos įsiminimo metodas pagal dr. Paul'ą Pimsleur'į. Jis paremtas žodžių kartojimu, prieš tai kalbančiajam („Pimsleur mokytojui“) išvertus, ką žodis reiškia. Pimsleur metodas veikia klausantis garso įrašo. Klausantysis atgamina ir sudaro frazes iš atminties ir pakartoja. Pamokos trunka po 30 min. ir yra sudarytos kartoti tol, kol klausantysis suprastų 70-80 % pagrindo. Klausančiajam nebūtina išmokti pamokos puikiai prieš pradedant kitą, mat kitoje pamokoje yra pakartojama dalis praeitos pamokos
Pimsleur kalbų įvairovė
Paprastai „Pimsleur mokytojas“ kalba anglų kalba, t. y. viską aiškina anglų k. Dabar klausantis Pimsleur galima išmokti šių kalbų :
Nuorodos
Pimsleur tinklalapis
Zwekapin United FC
„Zwekapin United“ (MY ဇွဲကပင် ယူနိုက်တက် ဘောလုံး အသင်း) – Mianmaras futbolo klubas iš Hpaano. Atstovauja Kajinų valstijai.
Istorija
2018 m. sezone Nacionalinėje lygoje užėmė trečią vietą. 2019 m. – liko devintoje.
2020 m. sezone buvo pašalinti iš čempionato.
Žioveinis
Žioveinis (Antirrhinum) – gyslotinių (Plantaginaceae) šeimos augalų gentis.
Lietuvoje auga šios rūšys:
Oleksandras Morozas
Oleksandras Oleksandrovyčius Morozas (, g. 1944 m. sausio 29 d. Budoje, Taraščiansko rajonas, Kijevo sritis) – politologas, Ukrainos politinis veikėjas.
Biografija
1965 m. baigė Ukrainos Žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas. 1983 m. baigė Kijevo aukštąją partinę mokyklą. 1972 – 1991 m. Ukrainos komunistų partijos narys.
1965 m. Smilčių rajono valstybinės techninės inspekcijos inžinierius, Taraščansko raj. inspektorius, 1966 m. dar ir Taraščansko Žemės ūkio technikumo dėstytojas, 1976 m. Ukrainos komunistų partijos Kijevo srities komiteto sektoriaus vedėjas, skyriaus vedėjo pavaduotojas, apskrities profsąjungų tarybos sekretorius, apskrities partijos komiteto pirmasis sekretorius.
Nuo 1990 m. Ukrainos liaudies deputatas, komisijos sekretorius, pirmininko pavaduotojas, 1993 – 1998 m. Ukrainos Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas.
Nuo 1991 m. Ukrainos socialistų partijos (SPU) pirmininkas. Jam vadovaujant buvusi komunistų partija nuo leninizmo evoliucionavo į socialinės demokratijos pozicijas. 2000 m. priimta nauja partijos programa, ideologiniu pagrindu paskelbusi demokratinį socializmą. Po „Oranžinės revoliucijos“ lieka kairiajame centre. 2003 m. SPU tapo Socialistų Internacionalo konsultaciniu nariu.
Koronado San Isidras
Koronado San Isidras arba San Isidras – miestas Kosta Rikoje, San Chosė provincijoje, į šiaurės rytus nuo San Chosė, sostinės aglomeracijoje. Verčiamasi prekyba, žemės ūkiu. Yra katalikų bažnyčia, žemės ūkio institutas, Kosta Rikos universiteto mikrobiologijos fakultetas, nacionalinis olimpinis komitetas.
Likučiai
Likučiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 10 km į pietus nuo Kuršėnų, prie kelio Ramučiai–Kuršėnai.
Istorija
1950–1991 m. kaimas priklausė Varputėnų tarybiniam ūkiui.
Šienselva
Šienselva (Skienselva) – upė pietų Norvegijoje, Telemarko apskrityje. Prasideda Skandinavijos kalnuose, Tinšio ežere. Išteka Tinelvo pavadinimu. Teka į pietus, įteka į Hedalsvatneto tvenkinį, už kurio jau vadinama Saua. Prateka vieną didžiausių šalies ežerų – Nuršio. Už jo upė vadinama Šienselva. Galiausiai įteka į Frifjordą ties Porsgrunu.
Šienselvos baseinas yra trečias pagal plotą šalyje (po Glomos ir Dramenselvos baseinų). Upės slėnyje įrengta hidroelektrinių kaskada. Šienselva Telemarko kanalu sujungta su Daleno miesteliu.
Gegutės maiša
thumb|Gegutės maišos pavyzdys. Rodyklės rodo alternatyvią vietą kiekvienam raktui. Naujas elementas A būtų įterptas perkeliant A į jo alternatyvią vietą, užimtą B, ir perkeliant B į jo alternatyvią vietą, kuri šiuo metu laisva. Naujo elemento įterpimas H vietoje nepavyktų: kadangi H yra ciklo dalis, naujas elementas vėl būtų išmestas ir maišos lentelę reiktų perdaryti. Gegutės maiša - informatikos metodas, padedantis išspręsti maišos funkcijų reikšmių susidūrimo, arba kolizijos problemą maišos lentelėje. Pirmieji gegutės maišą aprašė Rasmus Pagh ir Flemming Friche Rodler 2001 m.
Idėja
Pagrindinė idėja - naudoti dvi maišos funkcijas, o ne vieną. Kiekvienam raktui jos duoda dvi galimas vietas maišos lentelėje.
Rakto įterpimui naudojamas godusis algoritmas: naujas raktas yra įterpiamas vienoje iš dviejų galimų vietų. Jei vieta nėra tuščia, jis išmeta toje vietoje buvusį raktą: išstumtas raktas keliauja į savo antrąją vietą, išmeta ten buvusį raktą ir t. t., kol kuris nors išmestasis raktas atranda laisvą vietą. Priešingu atveju procesas užsitęsia be galo. Pastaruoju atveju maišos lentelė yra perdaroma naudojant naujas maišos funkcijas.
Rakto paieška reikalauja peržiūrėti tik dvi vietas lentelėje, t. y. trunka konstantinį laiką. Dauguma kitų maišos lentelės algoritmų gali neturėti konstantinio blogiausio atvejo rėžio rakto paieškai.
Taip pat galima parodyti, kad įterpimai vidutiniškai trunka konstantinį laiką, netgi atsižvelgiant į retkarčiais vykstančius lentelės perdarymus, vienintelis reikalavimas - kad lentelėje būtų užpildyta mažiau negu pusė vietų.
Apibendrinimai
Gegutės maišos apibendrinimai naudoja daugiau nei dvi maišos funkcijas ir gali sėkmingai dirbti išnaudodami didesnę dalį maišos lentelės talpos, nors šiuo atveju šiek tiek sumažėja paieškos ir įterpimo greitis. Trijų maišos funkcijų naudojimas leidžia apkrauti lentelę 91 %. Kitas gegutės maišos apibendrinimas - naudoti daugiau negu vieną raktą "kibirėliui". Naudojant 2 raktus "kibirėliui" leidžia panaudoti 80 % lentelės. Gegutės maiša gali būti naudojama realizuojant duomenų struktūrą ekvivalenčią Blumo filtrui.
Kita
Metodas pavadintas pagal kai kurių rūšių gegučių elgesį: jų gegučiukai išsiritę išmeta kitus kiaušinius ar jauniklius iš lizdo. Zukowski ir kiti parodė, kad gegutės maiša yra žymiai greitesnė nei grandininė maiša mažoms, liekančio podėlio maišos lentelėms naudojant šiuolaikinius procesorius. K. Ross parodė, kad "sukibirintos" gegutės maišos versijos (t. y., tos, kurios naudoja daugiau nei vieną raktą "kibirėliui") yra greitesnės nei tradiciniai metodai didelėms maišos lentelėms, kai lentelės apkrovimas didelis. Deja, bet kol kas gegutės maiša lieka mažai žinoma už mokslinės visuomenės ribų.
Belovežo nacionalinis parkas (Lenkija)
Belovežo nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, šalia pasienio su Baltarusija. Parkas ribojasi su šios šalies Belovežo girios nacionaliniu parku.
Parkas užima 152,2 km² plotą. Jame yra didžiausias Europoje reliktinis lygumų miškas Belovežo giria. 1992 m. nacionalinis parkas kartu su mišku buvo įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Šiame parke gyvena didžiausias Europos gyvūnas stumbras.
left|150px
Parko ištakos siejamos su miško rezervato įkūrimu 1921 m. Antrosios Lenkijos Respublikos laikais 1932 m. rugpjūčio 11 d. šis rezervatas reformuotas į nacionalinį parką. Po II pasaulinio karo teritorija buvo padalinta į Lenkijos ir Baltarusijos puses. 1947 m. Lenkijos pusėje Belovežo nacionalinis parkas vėl pradėjo savo veiklą.
Milda Petrauskienė
Milda Keraminaitė-Petrauskienė (g. 1949 m. vasario 1 d. Kaimynuose, Utenos rajonas) – pedagogė, lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja, Lietuvos ir Utenos rajono politinė veikėja.
Stare Kupiskai
Stare Kupiskai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Lomžos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Lomžos ir apie 78 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. 1922 m. sausio 1 d. kaime atidaryta Stare Kupiskų geležinkelio stotelė. 1919-1954 m. kaimo pavadinimu vadintas Kupiskų valsčius. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW645.
Milda Petrauskienė
Biografija
1967 m. baigė Užpalių vidurinę mokyklą, 1972 m. Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultetą. 1984–1986 m. studijavo Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje.
1967–1969 m. Saldutiškio vidurinės mokyklos, 1972–1976 m. Pakruojo vidurinės mokyklos mokytoja.
1976–1985 m. LKP Pakruojo rajono komiteto instruktorė, 1985–1990 m. LKP Utenos rajono komiteto sekretorė, 1990 m. antroji sekretorė.
1992–1995 m. Seimo nario Povilo Gylio padėjėja. 1995–1997 m. Utenos apskrities valdytoja. 1998–2004 m. Seimo nario padėjėja. 2004–2016 m. LR Seimo narė.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos (LDDP) narė, LDDP Utenos tarybos pirmininkė Nuo 2001 m. sausio mėn. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus (LSDP) narė, LSDP tarybos ir prezidiumo narė, LSDP pirmininko pavaduotoja organizaciniam darbui.
1995 m. kovo mėn. ir 1997–2000 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narė (LDDP sąraše).
UEFA Intertoto taurė 2001 m.
2001 m. Intertoto taurė – turnyras, įvykęs 2001 m. vasarą. Turnyrą laimėję trys klubai –, ir  – pateko į.
Palenkė (regionas)
thumb|right|250px|Palenkės vaivadijos žemėlapis thumb|right|250px|[[Narevas|Narevo upė]] thumb|right|250px|[[Vakarinis Bugas|Vakarinio Bugo upė]] thumb|250px|Drohičino pilies kalnas prie Vakarinio Bugo upės thumb|right|250px|Balstogės miestas thumb|right|250px|Augustavo miestas thumb|right|250px|Bielsko rotušė Palenkė  – istorinis regionas šiaurės rytų Lenkijoje, sudarantis dalį dabartinės (įsteigta 1999 m.) Palenkės ir Mazovijos vaivadijų.
Etimologija
Vietovardžio Palenkė lietuviškojo varianto kilmė tikriausiai siekia ankstyvosios LDK gyvavimo pradinį etapą, kai dabartinė Palenkė buvo LDK lenkiškojo pasienio sritis (plg. su analogiškos sandaros lietuvišku regionimu Paprūsė). Lenkiškai regionas vadinamas: Podlasie, Podlasko ir Podlasze, baltarusiškai: Padljašša (Падляшша), ukrainietiškai: Pidlissja (Підлісся), Pidljasije (Підлясіє), Pidlyašya (Підляшшя) ir Pidljakhija (Підляхія), rusiškai: Podljas’e (Подлясье), jidiš kalba – Podlyashe (פּאָדליאַשע) ir lotyniškai – Podlachia, Polexia.
Geografija
Seniausios Palenkės ribos nėra visai aiškios; galimas daiktas, kad iki XV a. Palenkė buvo suvokiama kaip neplatus LDK lenkiškojo pasienio ruožas, nuo Bebro aukštupio besidriekiantis į pietus iki Bugo tėkmės žemiau Bresto. Iš esmės Palenkės istorinio regiono ribos sutampa su 1513 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės sudėtyje įkurtos Palenkės vaivadijos ribomis. Dabar jis apima dalį Palenkės vaivadijos (apie 36 jos procentus) jos vidurinėje ir pietinėje dalyje, taip pat dalį Mazovijos vaivadijos (keturios ryčiausios apskritys).
Regionas ribojasi su istorine Mazovija vakaruose, Prūsija šiaurėje, Dzūkija šiaurės rytuose, Polese pietryčiuose ir Mažąja Lenkija pietuose. Palenkei būdinga greta rytuose esančio pelkėto ir miškingo geografinio regiono Polesės gamta. Didžioji regiono dalis išsidėsčiusi Šiaurinės Palenkės žemumoje ir Pietinėje Palenkės žemumoje.
Palenkės istorinis regionas sudaro tik apie 36 % dabartinės Lenkijos Palenkės vaivadijos teritorijos. Kitos Palenkės vaivadijos teritoriją sudarančios dalys yra:
Palenkė X–XIII a.
Nuo VIII a. pr. m. e. iki X a. gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. X a. pabaigoje didžiąją dalį būsimos Palenkės užkariavo Kijevo Rusia, kuriai bent nominaliai priklausė šis kraštas ir dėl kurio dažnai kariavo su jotvingių valstybe Jotva, dar vadinama Dainava. Kijevo Rusios egzistavimo metu dėl šių žemių kovojo Turovo-Pinsko kunigaikštystė, Gardino kunigaikštystė ir Voluinės kunigaikštystė, kuri XI a. viduryje užėmė didžiąją dalį šių žemių ir prijungė prie Berestijos krašto. Palenkė kaip savitas administracinis etnografinis regionas susiformavo greičiausiai XII a. amžiuje. Tada tai buvo jotvingių ir volynėnų (pasak dalies lenkų istorikų − mazovšanų ir volynėnų) mišriai gyvenamas kraštas, didžiumą jo gyventojų dar ir XIII a. sudarė vietos jotvingiai, kurie vakarietiškuose ano meto dokumentuose paprastai vadinami ne jotvingiais, bet „poleksėnais“ (, − plg. su 'Palenkė').
1180–1237 m. didžiąją krašto dalį (buvusį Voluinės kunigaikštystės Drohičino valsčių) valdė Mazovijos kunigaikštystė. 1237–1238/1241(?) m. tą pačią teritoriją kontroliavo Dobrynės ordinas, nuo 1238 m. arba XIII a. vidurio − Haličo-Volynės kunigaikštystė. 1253 m. arba 1254 m. Palenkės Drohičine Haličo-Volynės kunigaikštystės valdovas Danila Romanovičius buvo vainikuotas Haličo karaliumi.
XII–XIII a. dėl dažnų volynėnų ir lenkų antpuolių Palenkėje labai sumažėjo gyventojų. XIII–XV a. čia atsikėlė nemažai lietuvių, lenkų, baltarusių (dauguma Palenkės baltarusių ir nedidelė vietos lenkų dalis yra slavų lingvistiškai asimiliuotų jotvingių bei lietuvių palikuonys), žydų ir kitų tautų atstovų.
LDK valdymo laikotarpis
Apie 1274 m. Palenkė buvo prijungta prie LDK. XIII a. ir XIV a. sandūroje dėl šio krašto su Lietuvos Didžiaja kunigaikštyste nesėkmingai varžėsi Mazovijos kunigaikštystė, XIV a. antroje pusėje jį keletą kartų niokojo kryžiuočiai.
1384–1391 m. Palenkę valdė tuometinis Gardino kunigaikštis Vytautas. 1391 m. Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Jogaila Palenkę perleido Vytauto svainiui, Mazovijos kunigaikščiui Janušui I (pasak daugumos istorikų, būtent jo valdymo laikotarpiu Palenkę pradėjo kolonizuoti lenkai mazoviečiai), tačiau jau 1413 m. Palenkė vėl priklausė LDK, t. y. tais metais įkurtai Trakų vaivadijai.
1513 m. iš dalies Trakų vaivadijos pietinių žemių buvo sudaryta Palenkės vaivadija, kuriai iki 1566 m. administracinės reformos priklausė ir Brestas su plačia apylinke. 1520–1795 m. Palenkės vaivadijos centras buvo Drohičinas – senoji jotvingių sostinė.
Palenkėje esančiame Knišine nuo 1533 m. dažnai lankydavosi, o 1572 m. ir mirė LDK didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas, 1564 m. jo iniciatyva Knišine buvo įsteigta monetų kalykla, kaldinusi pinigus Lietuvai ir Lenkijai.
Lenkijos karalystės valdymo laikotarpis
1569 m. Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas Palenkės vaivadiją kartu su Kijevo, Volynės ir Podolės (Braclavo) vaivadijomis atskyrė nuo LDK ir prijungė prie Lenkijos, taip patenkindamas senas lenkų pretenzijas valdyti šį daugiau nei 200 metų Lietuvai priklausiusį kraštą.
Po ATR padalijimų
Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, 1795 m. didžioji dalis buvusios vaivadijos žemių esančių į šiaurę nuo Vakarinio Bugo atiteko Prūsijos karalystei, kur šios žemės prijungtos prie Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamento. Mažesnė pietinė dalis esanti į pietus nuo Vakarinio Bugo upės atiteko Habsburgų monarchijos, Vakarų Galicijai ir nedidelė rytinė dalis atiteko Rusijos imperijos, Slanimo gubernijai.
Po Tilžės taikos, 1807 m. beveik visa Palenkė tapo carinės Rusijos dalimi, kur buvo įjungta į Balstogės sritį, kuri 1842 m. panakinta, įjungiant ją į Gardino guberniją. Nedidelė šiaurinė Palenkės dalis 1807–1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui, 1816–1837 m. Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, 1837–1866 m. Augustavo gubernijai, 1867–1914 m. Lomžos gubernijai ir Suvalkų gubernijai. Pietinė dalis buvusi į pietus nuo Bugo upės 1810–1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui, 1816–1837 m. Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, 1844–1867 m. Liublino gubernijai, 1867–1915 m. Sedlcų gubernijai. 1915 m. visą Palenkės regioną užėmė Vokietijos imperija, kuri šiaurinę jos dalį administravo kaip Balstogės-Gardino sritį, o pietinė įjungta į Liublino generalgubernijos sudėtį.
1918 m. lapkričio mėnesį beveik visa istorinė Palenkė atiteko II Lenkijos Respublikai, kur šiaurinė dalis buvo administruojama kaip Balstogės vaivadija, o pietinė dalis įjungta į Liublino vaivadijos sudėtį. 1939 m. rudenį, prasidėjus karui, pagal Molotovo-Ribentropo paktą Palenkė atiduota Baltarusijai, kur buvo administruojamas kaip Balstogės sritis, o pietinė dalis 1939–1944 m. tapo Trečiojo Reicho, Generalgubernijos dalimi. 1941 m. regioną užėmė Trečiasis Reichas, kur buvo įkurta vokiška Balstogės sritis. 1944 m. regionas vėl tapo Baltarusijos TSR dalimi.
Šiais laikais lietuviškas Palenkės terminas taikomas tik lenkiškajai istorinės Palenkės daliai, kuri sutampa su Lenkijos Palenkės vaivadija. Lenkijoje tradiciškai skirstomai į šiauriau Bugo upės esančią Šiaurės Palenkę ir už ją kur kas mažesnę Pietinę Palenkę.
Miškiniai (Debeikiai)
Miškiniai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Debeikių.
Guijangas
Gujangas (kinų k. 貴陽, pinyin Guìyáng) – miestas Kinijos pietvakariuose, prie Nanming-he upės; Guidžou provincijos adm. centras. 1,17 mln. gyventojų (2005). Išvystyta metalurgija, mašinų pramonė, chemijos, maisto, tekstilės, popieriaus pramonė. Yra universitetas.
Istorija
Miestas įkurtas 1283 m., valdant Yuan dinastijai. Tuomet jis vadinosi Shunyuan (paklūstantis Yuan dinastijai).
Didysis plėšikas
Dydisis plėšikas (Catharacta skua) – plėšikinių (Stercorariidae) šeimos paukštis.