cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Austrija
Politinė sistema
Įstatymų leidžiamoji valdžia priklauso dviejų rūmų parlamentui: Žemesniesiems rūmams – Nacionalinei tarybai (Nationalrat), kurią sudaro 183 deputatai, renkami ketveriems metams, ir Aukštesniesiems parlamento rūmams – federalinei tarybai (Bundesrat), kurią sudaro 60 deputatai (2023). Federalinė taryba pritaria įstatymams, kurie dažniausiai susiję su federalinių žemių kompetencijos pakeitimu (pvz., kultūros politika, švietimas) arba tiesiogiai susiję su žemių interesais (pvz., visi mokesčių įstatymai, įstatymai dėl ginkluotųjų pajėgų panaudojimo). Negavus Federalinės tarybos pritarimo, įstatymas negali būti priimtas.
Įstatymų vykdomajai valdžiai vadovauja Federalinis Kancleris (Bundeskanzler). Kanclerį skiria Prezidentas, tradiciškai jis atstovauja nacionalinės tarybos daugumai, kiekviena federalinė žemė taip pat turi Parlamentą, kuris, vykdydamas konstitucijoje numatytus įgaliojimus, tvarko žemės reikalus. Provincijos vykdomajai valdžiai vadovauja gubernatorius (Landeshauptmann).
Austrija yra Jungtinių Tautų Organizacijos, Europos Sąjungos, Europos Tarybos, Pasaulio prekybos organizacijos, OECD, ESBO narė. thumb|Taikus protestas priešais Austrijos ambasadą Vilniuje dėl Michailo Golovatovo paleidimo Vienoje
Santykiai su Lietuvos Respublika
Lietuvos Respubliką de jure Austrija pripažino 1924 m. vasario 7 d. 1991 m. rugpjūčio 28 d. Austrija pripažino atkurtą nepriklausomą Lietuvos valstybę de jure, kartu užmegzti diplomatiniai santykiai.
2011 m. liepos 14 d. Vienos oro uoste buvo sulaikytas Michailas Golovatovas, vienas iš įtariamųjų byloje dėl Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos karinių pajėgų veiksmų 1991 m. sausio mėnesį metu, kai žuvo 14 Lietuvos piliečių. Praėjus mažiau nei 24 valandoms, motyvuodama nepakankamai aiškiai surašytu Europos arešto orderiu ir nacionaline teise, Austrijos prokuratūra sulaikytąjį paleido. Lietuvos Užsienio reikalų ministerija, išreikšdama valstybės nepasitenkinimą, atšaukė iš Austrijos savo ambasadorių konsultacijoms.
Administracinis suskirstymas
Kaip federacinę respubliką, Austriją sudaro 9 žemės, anksčiau buvusios atskiros kunigaikštystės išskyrus Vienos miestą, kuris yra miestas-žemė (skliausteliuose – administraciniai centrai): right|400px
Geografija
thumb|Žvilgsnis į [[Grosglokneris|Grosgloknerį, aukščiausią Austrijos kalną.]] Apie 60 % šalies teritorijos užima Rytinės Alpės (Tirolio Centrinės Alpės, Aukštasis ir Žemasis Tauernas, Šiaurinės Alpės, Pietinės Klintinės Alpės, Vienos miškas), dėl to šalis kartais vadinama „Alpių respublika“. Rytinių Alpių kalnagūbriai driekiasi per visą šalį nuo Šveicarijos sienos vakaruose beveik iki Vengrijos sienos rytuose ir šiaurės rytuose pasiekia Dunojų. Šiauriau Dunojaus, Aukštutinėje ir Žemutinėje Austrijoje driekiasi Čekijos masyvas, senas kalnynas, kuris siekia Čekiją ir Bavariją. Šalia rytinės sienos yra Mažieji Karpatai.
Per Austriją teka dvi didžiausios Europos upės: vakaruose, Šveicarijos pasienyje, – neilga Reino atkarpa, o šiaurėje – 350 km ilgio Dunojaus dalis. Beveik visa Austrija yra Dunojaus baseine. Tik didžioji Forarlbergo dalis priklauso Reino, o kai kurios pakraštinės teritorijos Elbės baseinui. Didžiausi dešinieji Dunojaus intakai yra Inas, Lechas, Loizachas ir Izaras.
Didžiausi Austrijos ežerai yra Noizydlis (356 km², 4 m gylio), Ateris (46,5 km², 171 m gylio), Gmundas (25,6 km², 200 m gylio).
Šalies šiaurės rytuose yra kalvota Padunojo lyguma, kuri netoli Vengrijos, Čekijos ir Slovakijos sienos virsta žemuma. Padunojo lygumai būdingos derlingos liosinės dirvos; dėl to ji yra vienas iš svarbiausių šalies aruodų. Į pietryčius nuo Vienos, dešiniajame Dunojaus krante, yra nedidelė dauba, vadinama Vienos baseinu. Kylio pavidalu, kuris siaurėja į pietus nuo Dunojaus, Vienos baseinas įsiterpęs tarp dviejų neaukštų Alpių atšakų – Vienos Miško (iki 800–900 m aukščio) vakaruose ir Leito kalnų (480 m) rytuose.
Aukščiausias kalnas – Grosglokneris (3797 m). Kiti 5 aukščiausi Vienos taškai: Vildšpicė (3768 m), Veiskugelis (3739 m), Grosfenedigeris (3674 m), Similaunas (3606 m) ir Groses Viesbachhornas (3564 m). Žemiausiai virš jūros lygio esantis taškas – Hedvighofas (114 m). thumb|Palydovinė nuotrauka Austrija ribojasi su
Klimatas
Austrijos klimatas daugiausia alpinis. Aukščiausiuose kalnuose vidutinė metinė temperatūra yra žemiau 0 laipsnių ir netgi vasarą iškrenta sniego. Daugiausia atmosferos kritulių iškrenta šiaurinėse Alpėse (virš 2000 mm), mažiausia – slėniuose ir daubose (Admonte 623 mm, Insbruke 819 mm). Temperatūra ir vėjas labai priklauso nuo reljefo – pietinių ir šiaurinių šlaitų oras tuo pačiu metu dažnai yra labai skirtingas.
Ekonomika
thumb|Vynuogynai yra svarbi Austrijos žemės ūkio dalis Austrijos ekonomika apibūdinama kaip socialinė rinkos ekonomika, turinti panašią struktūrą kaip ir Vokietijos ekonomika. Šalyje yra labai aukštas gyvenimo lygis, kurio pasiekimui didelę įtaką nuo pat 1945 m. turėjo vyriausybė, iki šiol vaidinanti didelį vaidmenį savo piliečių gyvenime. Šalis yra viena iš 12 turtingiausių šalių pasaulyje (išreiškus BVP vienam gyventojui).
2004 m. Austrija buvo ketvirta pagal turtingumą Europos Sąjungos šalis, jos BNP vienam gyventojui sudarė apie 27 666 eurus, sąraše ją aplenkė tik Liuksemburgas, Airija ir Nyderlandai.
Viena buvo penktas pagal turtingumą NUTS-2 regionas Europoje (žr. Europos ekonomika), BNP vienam gyventojui čia buvo 38 632 eurai; sąraše ją aplenkė tik Centrinis Londonas, Liuksemburgas, Briuselis - sostinės regionas ir Hamburgas.
Ekonomikos augimas pastaraisiais metais (2002–2006) buvo stabilus ir siekė tarp 1 ir 3,3 proc. Stabiliu ekonomikos augimu Austrija pasižymi nuo pat Antrojo pasaulinio karo pabaigos. thumb|Žiema [[Kicbiuhelis yra vienas labiausiai turistų pamėgtų miestų Austrijoje.]] Dirbamos žemės yra daugiausia palei Dunojų ir pietryčiuose. Vidurinėje dalyje yra miškų, o rytuose daug žemės ūkiui netinkamų žemių – kalnai. Kalnų pašlaitės naudojamos kaip ganyklos. Auginami rugiai, kviečiai, avižos, miežiai, kukurūzai, bulvės, cukriniai runkeliai. Svarbų vaidmenį turi vynuogynai, taip pat sėjama grikių, linų, žirnių ir kitų kultūrų. Išplėtota sodininkystė (ypač Aukštutinėje Austrijoje ir Štirijoje) – auginami obuoliai, kriaušės, slyvos. Kalnuotoje dalyje svarbiausia žemės ūkio šaka yra pieno ir mėsos gyvulininkystė.
Gyventojų ūkinė veikla:
Pagrindinės pramonės šakos: transporto ir žemės ūkio mašinų gamyba, kalnakasybos, metalurgijos, tekstilės, medžio apdirbimo, maisto pramonės įrengimų gamyba. Pagrindiniai centrai: Viena, Gracas, Lincas, Šteiras.
Gyventojai
thumb|[[Viena, kartu su savo priemiesčiais, yra beveik 9 kartus didesnė už antrą pagal dydį Austrijos miestą Gracą]] Pasak 2009 m. apskaičiavimų, Austrijoje gyvena 9 mln. gyventojų, daugiausia miestuose. Tankiausiai gyvenami yra rytiniai, šiauriniai ir pietiniai Austrijos pakraščiai, rečiausiai – vakarinė Alpių dalis. Vienoje ir jos priemiesčiuose gyvena apie 2,2 milijono gyventojų, kituose miestuose gyventojų skaičius nesiekia 300 tūkstančių:
Pasak 2001 m. surašymo, austrai sudaro 91,1 % šalies populiacijos, iš buvusios Jugoslavijos kilę žmonės – 4 %, turkai – 1,6 %, vokiečiai – 0,9 %, kiti – 2,4 %. 1938 m. vien Vienoje Austrijos žydų bendruomenei priklausė daugiau nei 200 000 žmonių, bet antrojo pasaulinio karo metu daugelis jų emigravo arba buvo nužudyti, todėl 2001 m. duomenimis dabar Austrijoje yra tik apie 8 100 žydų.
Religija
thumb|[[Zalcburgas|Zalcburgo katedra]] Pasiskirstymas pagal religijas (2001 m. surašymo duomenys):
Pasak 2005 m. apklausos, 54 % Austrijos gyventojų „tiki, kad egzistuoja Dievas“, 34 % „tiki, jog yra kokia nors dvasia arba dvasinė energija“ ir 8 % „netiki jokiais dievais, dvasiomis ar dvasinėmis energijomis“.
Kultūra
thumb|Vienos operos Wiener Staatsoper pastatas. Dabartinės Austrijos teritorijos ankstyvosios kultūros židiniais galima laikyti dar prieš mūsų erą klestėjusias Halštato ir Lateno kultūras. Tačiau iš tikrųjų moderniosios kultūros užuomazgos susiformavo Austrijai esant Šventosios Romos imperijos sudėtyje. 1156 m. Mino privilegija suteikė Austrijai kunigaikštystės statusą, kas itin paskatino kultūros vystymąsi. Austrijos kultūros raidai ženklios įtakos turėjo jos kaimynai – Italija, Vokietija, Vengrija ir Bohemija.
Nacionaliniai Austrijos simboliai – juodas erelis, augalas gencijonas.
XVIII a. ir XIX a. Viena buvo muzikos centras. Iki šiandien Vienoje tebėra išlikę daug operų, teatrų ir orkestrų, taip pat tradicijų, kaip antai Naujųjų metų koncertas Vienos filharmonijoje ir įvairūs festivaliai. Gyvuoja kabaretas. Vienoje susidarė kavinių kultūra, taip pat yra išlikę daug tradicinių patiekalų. Du Austrijos miestai yra buvę Europos kultūros sostinėmis – tai Gracas (2003 m.) ir Lincas (2009 m.). Austrijos kultūrą užsienyje populiarina Austrijos kultūros forumas. 8 statiniai ar kraštovaizdžiai yra įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Iš Austrijos yra kilę ar čia gyvenę daug garsių žmonių:
Muzika
thumb|150px|[[Johanas Štrausas]] Austrijos sostinė Viena ilgai buvo svarbus muzikos naujovių centras. XVIII a. ir XIX a. kompozitoriai buvo kviečiami į miestą ir globojami Habsburgu. Tai ir padarė Vieną Europos klasikinės muzikos kultūros sostine. Volfgangas Amadėjus Mocartas, Liudvikas van Bethovenas ir Johanas Štrausas be kita ko, buvo vieni garsiausių miesto garsintojų. Vienos, kaip kultūros centro, statusas pradėjo ryškėti jau XV a. pradžioje.
Literatūra
Austriją išgarsino prozininkai Arturas Šnicleris, Štefanas Cveigas, Tomas Bernhardas, Francas Kafka, Robertas Muzilis, poetai Georgas Traklis, Francas Verfelis, Francas Grilparceris, Raineris Marija Rilkė, Adalbertas Štifteris, Karlas Krausas, vaikų autoriai – tarp jų Eva Ibbotson.
2004 m. Nobelio literatūros premija skirta Elfrydei Jelinek.
Dailė
thumb|upright=.6|„Der Kuß“ („Bučinys“) žymiausias austrų menininko Gustavo Klimto kūrinys Austrijos dailė aukštumas pasiekė apie 1900 m., kai Viena tapo Jugendo (moderno atmaina apie 1900 m.) centru. Žinomiausi dailininkai ar grafikai yra Ferdinand Georg Waldmüller, Gustav Klimt, Koloman Moser, Oskar Kokoschka, Egon Schiele, Alfred Kubin, Raoul Hausmann, Arnulf Rainer, Gottfried Helnwein, Franz West.
Antroje XX a. pusėje susikūrė Fantastinio realizmo Vienos mokykla, vėlyvoji siurrealizmo atšaka. Šiam judėjimui, kuriam būdingi abstraktūs dekoratyviniai paveikslai, priklausė ir Friedensreich Hundertwasser. Savotiškas fenomenas yra akcionizmas, susikūręs 1960 m. Svarbūs šio judėjimo atstovai yra Günter Brus, Otto Muehl, Rudolf Schwarzkogler ir Hermann Nitsch.
Žymiausi skulptoriai buvo Niclas Gerhaert van Leyden, Franz Xaver Messerschmidt, Fritz Wotruba, Alfred Hrdlicka ir Bruno Gironcoli.
Architektūra
Austrija taip pat yra garsi savo architektūra. Šalyje kūrė ir kuria tokie architektai kaip Johann Bernhard Fischer von Erlach, Johann Lucas von Hildebrandt, Otto Wagner, Richard Neutra, Adolf Loos, Gustav Peichl, Hans Hollein, Clemens Holzmeister ir Roland Rainer. Zalcburgo, Graco ir Vienos senamiesčiai buvo įrašyti į UNESCO Pasaulio kultūros paveldo sąrašą.
Zimna
Zimna – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Turošlo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 19 km į vakarus nuo Kolno ir apie 108 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Jonas Strielkūnas
Jonas Strielkūnas (1939 m. kovo 6 d., krikštytas Putauskuose, Vabalninko valsčius, Biržų apskritis – 2010 m. gegužės 9 d. Vilniuje) – Lietuvos poetas, vertėjas, publicistas.
Austrija
Nuorodos
Turizmo tinklalapiai Žemėlapiai
Jonas Strielkūnas
Biografija
1957 m. baigė Biržų raj. Vabalninko vidurinę mokyklą. 1957–1960 m. dirbo Vabalninko laikraščio redakcijoje, 1967–1978 m. laikraščio „Literatūra ir menas“ redakcijoje. Nuo 1978 m. pagrindinis užsiėmimas – vertimai iš rusų, anglų, latvių, rumunų ir kitų kalbų. Tarp jo verstų poetų: Afanasijus Fetas, Borisas Pasternakas, Janis Rainis, Fiodoras Tiutčevas ir kiti.
Eilėraščius spausdinti pradėjo 1958 m., daugelis jo eilėraščių tapo dainomis, kurioms muziką rašė Benjaminas Gorbulskis, Vygandas Telksnys, Algimantas Raudonikis. Vyrauja ryšio su gimtąja žeme kaip žmogaus būties pagrindo, etinių vertybių mato, motyvas. Autorius poetizuoja gimtinės gamtą, kaimo būties konkretybių vaizdais, istoriniais ir kultūriniais atminimais reiškia patriotinius jausmus. Strielkūno poezijai būdingas vaizdo skaidrumas, ramus susimąstymas, savaimiškas paprastumas, tautosakos motyvai, lietuviškų dainų lyrizmas, jausmingumas derinamas su daiktiškuoju konkretumu.
Bibliografija
Vertimai:
Drakoniukinės (ešeržuvės)
Drakoniukinės (Draconettidae) – ešeržuvių (Perciformes) būrio žuvų šeima. Paplitusios Atlanto, Indijos ir Ramiojo vandneynų atogrąžinės srityse. Tai smulkios žuvys, kurių kūnas iki 12 cm ilgio.
Lietuviškai šiuo pavadinimu vadinama dar viena ešeržuvių šeima – drakoniukinės (Trachinidae).
Šeimoje yra 2 gentys, 11 rūšių.
Tauragės televizijos bokštas
Tauragės TV bokštas – 245 metrų aukščio televizijos stiebas vakarų Lietuvoje, Tauragės rajone, šalia Visbutų kaimo, 1 km į šiaurės vakarus nuo Tauragės, ties pietiniu Pagramančio RP pakraščiu, 200 metrų nuo kairiojo Jūros upės kranto. Bokštas yra 4-oje aukščiausių statinių Lietuvoje sąrašo vietoje. Čia įsikūrusi įmonė „Televizijos komunikacijos“.
Simonas Simonijus
Simonas Simonijus (1532–1602 m.) – Stepono Batoro rūmų gydytojas, LDK Reformacijos veikėjas, pirmųjų Lietuvoje, Vilniuje išspausdintų Medicinos knygų („Medicinos ir gamtamoksliniai komentarai apie tai, kas parašyta“ ir „Apie penkių migdolų galią stabdant girtumą“) autorius.
1586 m. Simonas Simonijus Gardine kartu su Nikolu Bucela skrodė mirusio S. Batoro kūną. Kartu su karaliaus ligos istorija išspausdintas ir autopsijos aprašymas. Kovojo prieš scholastiką, patys mokėjo atlikti barzdaskučių darbus.
Team Lotus
Team Lotus – dukterinė Lotus kompanijos iš Anglijos komanda, dalyvavusi Formulės1, Formulės 2, Formulės Ford, Formulės Junior ir kitose lenktynėse. Nors jau praėjo daugiau nei 10 metų nuo jos pasitraukimo iš didžiojo sporto, ji išlieka viena iš sėkmingiausių komandų pasaulyje, laimėjusi 7 Formulės 1 komandų ir 6 pilotų čempionų titulus. Vadovaujama įkūrėjo Colin Chapmano Lotus komanda buvo daugelio naujovių pradininkė automobilių sporte, tiek technine, tiek komercine prasme.
2009 m. rugsėjo 15 d. FIA paskelbė, kad Lotus ekipa užima BMW-Sauber, kuri pasitraukia iš Formulės 1, vietą 2010 m. sezone. Naujoji Lotus ekipa pasivadino Lotus F1 Team. Vėliau Lotus kompanija sustiprino bendradarbiavimą su Renault F1 ekipa. Nuo 2012 m. sezono pirmoji paliko Lotus vardą ir persivadino į Caterham F1, o Renault komanda gavo teisę vadintis Lotus Renault GP.
1950–1960 m.
C. Chapmanas įkūrė Lotus Engineering Ltd. įmonę 1952 m. Londono Hornsei rajone. Lotus sporto komanda buvo atskirta nuo Lotus Engineering 1954 m. 1958 m. Lotus komanda debiutavo Formulės 1 lenktynėse. Komandai atstovavę trys anglai iš 10 startų galėjo pasigirti vos 3 sėkmingai baigtomis lenktynėmis ir surinktais 3 taškais. Dar po dvejų metų 1960-aisiais komandą aplankė sėkmė su Lotus 18 bolidu. Tais metais ekipa pasiekė 4 finišus ant podiumo ir su 34 įskaitiniais taškais užėmė 2 vietą.
1960–1970 m.
Tokie patys galutiniai rezultatai (antroji vieta) sekė ir dar dvejus metus. Tiesa, 1961 m. jau buvo pasiekta pirmoji pergalė. JAV GP ją pelnė Innes Irelandas. Ypatingi metai ekipai tapo 1963-ieji. Jim Clarkas su Lotus 25 iš 10 lenktynių pelnė 7 pergales ir net 9 kartus kopė ant ap[dovanojimų pakylos bei tapo čempionu. 1965 m. tas pats pilotas vėl stulbino rezultatais ir pelnė antrąjį čempiono titulą. 1966 m. Formulėje 1 lenktyniavo tik 3 litrų variklius naudojantys bolidai, o tam Lotus ekipa nebuvo pasiruošusi – vos viena pergalė ir tik 21 taškas galutinėje įskaitoje. Kitais metais ekipa pakeitė savo variklių tiekėją į Ford Cosworth ir sugrįžo į pergalių kelią. Jau 1968 m. Graham Hillas pelno tris pergales, o to jam užtenka gauti čempiono titulą. 1970 m. austras Jochen Rindtas dominavo visą sezoną iki žiaurios avarijos Italijos GP kvalifikacijoje, kainavusios jam gyvybę. Per kitas 4 sezono lenktynes niekas neaplenkė austro ir jis tapo čempionu po mirties.
Ordinas (Andora)
Ordinas  – šiauriausia Andoros parapija. Taip pat to paties pavadinimo miestas. Parapijai priklauso El Serrat, Ansalonga, Sornàs, La Cortinada, Llorts, Segudet, Arans, Les Salines ir Arcalís gyvenvietės. Ribojasi su La Masanos, Kaniljo ir Enkampo parapijomis. Turi pasienio ruožą su Prancūzija.
Team Lotus
1970–1980 m.
thumb|left|200px| Po tragiško 1970-ųjų sezono ekipa ilgai ieškojo geros pilotų pamainos ir ja tapo jaunas 25-erių brazilas Emerson Fittipaldi. Jau 1972 m. su Lotus 72D jis pelnė 5 pergales ir dar pridėjo 3 finišus ant podiumo bei tapo pasaulio čempionu. Kitais metais ekipai vėl pavyko pelnyti čempionės vardą dėka E. Fittipaldi ir švedo Ronnie Petersono 7 pergalių. Iki 1980 m. ekipai vėl laimėti čempionatą pavyko tik vieną kartą – 1978 m. nepralenkiamas buvo amerikietis Mario Andretti. Deja, tai buvo paskutinis Lotus laimėtas čempionatas.
Ordinas (Andora)
Aukščiausias parapijos taškas, iškilęs 2740 m, yra Casamanya kalnas.
Team Lotus
1970–1980 m.
Kaip tik tuo metu Lotus pradėjo savo inovacijas automobilių sporte. Lotus 25 modelis tapo pirmuoju Formulėje 1 pagamintu pagal monokoko konstrukciją. Lotus 63 modelis pasižymėjo, kaip pirmas Formulėje 1 su viduryje įtaisytu varikliu ir varomu 4 ratais. Lotus ekipa tapo pirmąja ekipa, pasiekusia 50 GP pergalių (Scuderia Ferrari tai padarė vėliau, nors pradėjo lenktyniauti Formulėje 1 nuo 1951-ųjų sezono).
Vitba
Vitba  – nedidelė upė Baltarusijoje, Vitebsko srityje, Dauguvos kairysis intakas. Įteka į Dauguvą Vitebsko mieste. Nuo upės kilo miesto pavadinimas.
Ordinas (Andora)
Lankytinos vietos
Mieste yra įsikūręs „Sorteny“ nacionalinis parkas.
Vitba
Kalbininko Vladimiro Toporovo teigimu vandenvardis Vitba yra baltiškos kilmės, sudarytas iš skiemenų Vid-up, kurie lietuvių ir latvių kalbose reiškia tą patį, t. y. – vidų, arba vidurį. Vandenvardžiai Vidupė, Vidupis dažnai sutinkami etninės Lietuvos teritorijoje.
Team Lotus
1980–1994 m.
1995 m. sezone ekipa paskelbė, jog ji susijungia su Pacific Grand Pric komanda, o tuo Lotus Team ekipos istorija ir baigėsi. Nors nauja ekipa dar vadinosi Pacific Team Lotus, tačiau itin mažas komandos biudžetas ir menki rezultatai 1996 m. sezone Formulę 1 paliko ir ši ekipa.
Ordinas (Andora)
Lankytinos vietos
thumb|left|250px|Ordinas. Tolūmoje stūkso Casamanya kalnas.
Vitba
Šaltiniai
thumb|left|240px
Team Lotus
Sugrįžimas 2010 m. sezone
Įpusėjus 2009 m. sezonui BMW koncernas, kuris vadovauja BMW-Sauber ekipai, pranešė po sezono pasitraukiantis iš Formulės 1. Toks jų žingsnis paliko vieną laisvą vietą 2010 m. sezone. 2009 m. rugsėjo 15 d. FIA paskelbė, kad BMW-Sauber ekipą Formulėje 1 pakeis sugrįžtanti Lotus ekipa.
Ekipa toliau liko Norfolke. Naujuoju ekipos vadovu tapo Tony Fernandesas, ekipos techniniu direktoriumi – Mike Gascoyne. Ekipa naudojo Cosworth variklius, kaip ir kitos į Formulę 1 tame pačiame sezone debiutavusios ekipos – Hispania Racing ir Virgin Racing.
Dvi naujos Lotus ekipos
2011 m. sezone ekipa pakeitė variklių tiekėją – juo tapo Renault kompanija. Abu pirmus sezonus Lotus ekipa baigė 10-oje vietoje, nesurinkusi nei vieno taško.
Prieš 2012 m. sezoną kita Formulės 1 ekipa – Renault F1, sustiprino bendradarbiavimą su Lotus kompanija, tokiu būdu pirmoji šiuo pavadinimu buvusi ekipa persivadino į Caterham F1, o prancūzų kompanija tęsdama bendradarbiavimą su Lotus – į Lotus Renault GP.
Mangartas
Mangartas (it. ir ) – kalnas Julijos Alpėse, Slovėnijos ir Italijos teritorijose. Aukštis – 2679 m. Tai trečias pagal aukštį kalnas Slovėnijoje (po Triglavo ir Škrlaticos). Kalno šiaurinėje papėdėje telkšo Fusinės ežerai. Kalno šlaitu einantis kelias pro Mangarto perėją yra aukščiausias Slovėnijoje.
Besivystanti šalis
thumb|350px|{{legend|#3f9bbb|Išsivysčiusios šalys}} {{legend|#e8aa30|Besivystančios šalys (labiau pažengusios)}} {{legend|#cc7662|Besivystančios šalys (mažiausiai pažengusios)}} [[TVF ir JTO klasifikacija ]]
Besivystanti šalis – valstybė, kuri dėl savo ekonominio, socialinio ir politinio išsivystymo yra palyginti žemesnėje stadijoje negu išsivysčiusios šalys. Tokia valstybė šnekamojoje kasdienėje kalboje laikoma skurdžia. Priskyrimas priklauso nuo išsivystymo kriterijaus pasirinkimo. Besivystančių šalių grupei priskiriama apie 120 valstybių, kurios negali būti apibūdintos kaip išsivysčiusios arba pereinamosios ekonomikos šalys. Jose gyvena apie 80 % pasaulio gyventojų.
Sąvoka
Buityje ir net žiniasklaidoje yra paplitę tokie sąvokos sinonimai, kaip „trečiojo pasaulio šalys“, „trečiasis pasaulis“, „trečiosios šalys“, „vargingiausios šalys“ arba „skurstančios šalys“ ir pan. Tokie terminai yra ginčytini ir bent jau specialistų netoleruojami. Jungtinių tautų organizacijos 1949 m. paskelbtoje programoje buvo terminas „neišsivysčiusios šalys“, tačiau pastarųjų gyventojams jis pasirodė esąs įžeidžiantis ir todėl nei JTO, nei Pasaulio bankas tokių terminų nebenaudoja.
Sąvoka „Trečiasis pasaulis“
thumb|220px|Neprisijungusiųjų valstybių judėjimo nariai (tamsiai mėlyna) ir stebėtojai (žydra) Terminas „Trečiasis pasaulis“ atsirado XX a. 6-ajame dešimtmetyje ir pradžioje turėjo ryškų politinį atspalvį. Anuomet šitaip buvo vadinamos šalys, kurios šaltojo karo metais neprisijungė nei prie Tarybų Sąjungos vadovaujamo komunistinio Rytų bloko, nei prie Vakarų valstybių su Jungtinių Amerikos Valstijų priešaky. Pačios trečiojo pasaulio šalys priėmė šią sąvoką per „neprisijungusiųjų“ šalių organizaciją, kuriai ilgą laiką vadovavo Jugoslavija, Indonezija ir Egiptas.
XX a. 9-ajame dešimtmetyje, besibaigiant įtampai tarp Rytų ir Vakarų, imta reikalauti atsisakyti šios sąvokos, o 1992 m. vokiečių politologas Ulrichas Menzelis išleido knygą „Trečiojo pasaulio pabaiga“, kurioje paskelbė tezę, kad „antrasis pasaulis dingo, todėl nebegali būti ir trečiojo pasaulio“. Oficialios institucijos ir specialistai nebenaudoja sąvokos „trečiasis pasaulis“, tačiau iš kasdienės šnekamosios kalbos ji dar nėra išnykusi.
Besivystančioms šalims būdingi požymiai
Pasaulio valstybių priskyrimas besivystančioms šalims susilaukia kritikos, tačiau įvairūs autoriai įžvelgia besivystančioms šalims būdingų bendrų požymių: ekonominių, ekologinių, demografinių, gyventojų sveikatos rodiklių, sociokultūrinių ir politinių bendrumų.
Ekonominiai požymiai
thumb|Žemiausių pajamų šalys (Pajamos 1 gyventojui – mažiau negu 745 JAV dolerių per metus), Šaltinis: Pasaulio bankas, 2001 m. Daugeliui besivystančių šalių būdingas ribotas eksportuojamų prekių rinkinys (pvz., vien žemės ūkio produktai arba vien naudingos iškasenos) ir ūkio orientacija į pramoninių šalių poreikius. Tai dažnai paveldėta iš kolonijinės praeities.
Kiti ekonominiai požymiai:
Ekologiniai požymiai
thumb|Neregistruota [[gyvenvietė šalia sąvartyno, Indonezija]] Daugelyje besivystančių šalių pastebimos didelio masto ekologinės problemos. Jungtinių tautų organizacijos aplinkosauginė programa UNEP yra paskelbusi išvadą, kad besivystančiose šalyse nustatyta apie 90 % pasaulinio floros ir faunos rūšių nykimo atvejų, ten stebimos didžiausios dirvožemio erozijos ir sparčiausiai nyksta miškai. Kadangi natūralūs gamtos ištekliai ten yra vieni didžiausių turtų, ekologinės krizės ypatingai skaudžiai paliečia besivystančias šalis. Čia atsakomybė tenka ir išsivysčiusioms pramonės šalims, o aktualus pavyzdys – debatai dėl Kioto protokolo.
Atskiroms besivystančioms šalims būdingi ir šie požymiai:
Demografiniai požymiai
thumb|[[Nigeris|Nigerio gyventojų piramidė (2005 m.) turi besivystančioms šalims būdingą formą: daug vaikų, trumpa gyvenimo trukmė]]
Besivystančioms šalims yra būdingas greitas ir dažniausiai nekontroliuojamas gyventojų skaičiaus augimas, o gyventojų struktūrai – spartus jaunėjimas. Vyresnių gyventojų mirštamumui įtakos turi dažnos pandemijos ir pirmiausia AIDS (pvz., Botsvanoje ŽIV virusų yra infekuoti apie 40 proc. suaugusiųjų gyventojų). Kiti demografiniai ypatumai:
Politiniai požymiai
Politinius besivystančių šalių požymius daugeliu atveju sąlygojo ne tik politinio elito silpnumas ar politinių institucijų nepakankamas stabilumas, bet ir ribota valstybės įtaka šalies provincijose. Kiti politiniai požymiai:
Besivystančių šalių sąrašas
TVF sudarytas Besivystančių šalių sąrašas 2010 m.
Švobiškio evangelikų reformatų bažnyčia
Švobiškio evangelikų reformatų bažnyčia − evangelikų reformatų bažnyčia Švobiškyje, prie Mūšos, Pasvalio rajone.
Istorija
1606 m. liepos 22 d. Švobiškio savininkas Martynas Švoba testamentą savo turtus ir žemę užrašė Švobiškio bažnyčiai. Martyno Švobos testamento, liečiančio Švobiškį, turinys: ''„Aš, Martynas Švoba, dovanoju dvarą Švobiškį, stovintį ant upės Mūšos, su miesteliu Švobiškiu, su bažnyčia, visais kaimais, žeme ir valdiniais: su kaimais Žydoniais, Bonžoniais, Pivovarais, Narykoniais, Janiūnais (dabar Joniškėlis), Parobkais, - su visais trobesiais, gyvuliais, arkliais ir kumelėmis, su javais iškultais ir svirnuose sukrautais, su pievomis ir su ariama žeme, su tvenkiniais ir malūnais, su pusčia - giria prie Joniškiu ir miškais, su gojais, su aviliais ir bitėmis, su bajorais, žmonėmis, su bernais ir jų žmonomis ir vaikais - visa tai duodu, dovanoju ir amžiniems laikams užrašau Dievo garbei ir Švobiškio bažnyčios naudai. Švobiškyje turi būti pastatyta nauja bažnyčia, senosios bažnyčios vietoje..."''.
Tuo metu evangelikų reformatų dvarininkas Bialozoras pralaimėjo teismą Žemaičių katalikų vyskupui Merkeliui Giedraičiui ir Upytės teismo sprendimu turėjo grąžinti Linkuvos bažnyčią katalikams, o evangelikų parapija buvo perkelta į Švobiškį.
Šlepkai
Šlepkai – viensėdis Šiaulių rajono savivaldybėje, Rėkyvos ežero vakariniame krante. Šiaurėje ribojasi su Lieporių kaimu ir Šiaulių Lieporiais, rytuose su Gegužiais, vakaruose su Beržyne. Greta viensėdžio teka Šventupis (arba Genupis). Viensėdyje registruota Šlepkų žemės ūkio bendrovė.
Finikija
Geografija
Finikija buvo laikoma didesnio Kanaano regiono šiaurine dalimi, todėl Amarnos laiškuose vietos gyventojai vadino save tiesiog Kinaani ar Kenaani. Anot graikų, finikiečiai vadino savo regioną chna. Finikiečiai kalbėjo vakarų semitų kalba, kuri greičiausiai mažai skyrėsi nuo kitų Kanaane naudojamų kalbų.
Šlepkai
Istorija
Šlepkų dvaras žinomas nuo 1526 m., kai jis ir jo gyventojai buvo padovanoti Šiaulių bažnyčiai. 1923 m. dvaras, kuriame gyveno 6 vyrai ir 9 moterys priskirtas Šv. Jurgio bažnyčios parapijai.
Švobiškio evangelikų reformatų bažnyčia
Istorija
1773 m. Švobiškio bažnyčia buvo sena, medinė, dengta šiaudais, viduje buvo įrengtas naujas vargonų choras.
Finikija
Geografija
Regioną sudarė ilgas siauras Viduržemio jūros pakrantės ruožas, iš rytų ribojamas Libano kalnų. Rytuose jis ribojosi su Senovės Sirija, o pietuose – su kitu Kanaano regionu – Galilėja.
Švobiškio evangelikų reformatų bažnyčia
Istorija
1784 m. kunigas Adomas Močiulskis Švobiškyje pastatė naują kleboniją, buvo sutvarkyti kiti apleisti bažnytiniai trobesiai, bet pati bažnyčia buvo medinė ir labai pasenus. Todėl bažnyčios sinodas 1785 m. birželio 24 d. nutarė Švobiškyje statyti naują, mūrinę bažnyčią. Sinodas bažnyčios statybai skyrė 13,9 tūkst. auksinų. Buvo surinkta ir aukų. Bažnyčios statyba ir jos įrengimas kainavo apie 15 tūkst. auksinų.
Finikija
Miestai valstybės
Kaip atskiras Kanaano regionas Finikija susiformavo II tūkst. pr. m. e. pabaigoje, kuomet sustiprėjo prekybiniai miestai valstybės. Per visą savo istoriją regionas buvo politiškai suskaidytas į daugybę smulkių prekybinių miestų valstybių, kurios dalijosi pakrantę atkarpomis. Svarbiausi finikiečių miestai-valstybės buvo:
Nuo IX a. pr. m. e. Finikijos miestai aktyviai steigė kolonijas Viduržemio jūros pakrantėje – Mažojoje Azijoje, Ispanijoje ir Šiaurės Afrikoje. Didžiausia kolonija, kuri tapo nepriklausoma, buvo Kartagina (dabartinis Tunisas).
Vladislovas Januševskis
Vladislovas Januševskis-Janušauskas (sceninis vardas Kadyr-Guliam 1886 m. gruodžio 28 d. Vilnius – 1970 m. sausio 6 d. Maskva) – lietuvių kilmės cirko artistas.
Švobiškio evangelikų reformatų bažnyčia
Istorija
Apie 1858 m. Švobiškio kunigo Konstantino Jungo (1829-1868 m.) dėka, vietoj medinės tvoros, bažnyčia buvo apmūryta akmens mūro šventoriumi.
Vladislovas Januševskis
Biografija
Nuo 1892 m. vaidino balaganuose Vilniuje, nuo 1898 m. – Lenkijos, Rusijos, Vokietijos, nuo 1910 m. Vidurinės Azijos tautų, daugiausia uzbekų cirko trupėse. Akrobatas, atletas, dresuotojas, dviračių figūrininkas, imtynininkas. 1913 m. parengė akrobatų šuolininkų cirko numerį, 1914 m. – raitelių ant kupranugarių atrakcioną „Kadyras Guliamas“, kuris apėmė uzbekų liaudies žaidimų ir šokių elementus, akrobatų, raitelių ir dresuotojų pasirodymą. Atliko geraširdžio stipruolio vaidmenį. Atrakcioną „Kadyras Guliamas“ rodė daugelyje šalių.
Juozapas Zavadskis
Juozapas Zavadskis (1781 m. kovo 15 d. Kozmine, netoli Poznanės, Lenkija – 1838 m. gruodžio 5 d. Vilniuje, palaidotas Saulės kapinėse) – Lietuvos spaustuvininkas, Zavadskio spaustuvės ir leidyklos įkūrėjas.
Biografija
Vroclave ir Leipcige įgijęs gerą poligrafininko išsilavinimą, 1803 m. atsikėlęs į Vilnių, įsteigė knygyną ir mažą spaustuvėlę. 1803 m. birželio mėn. išspausdino tikriausiai pirmą darbą Vilniuje – lietuvio A. Čeretavičiaus disertaciją „De galactirrhoea“ ir pasirašė „Typis Jos. Zawadzki, universitatis typographi“.
Finikija
Kultūros pasiekimai
Finikiečių abėcėlė (manoma, kad finikiečiai abėcėlinį raštą ėmė naudoti 1 000 m. pr. m. e.) faktiškai yra visų šiuolaikinių abėcėlių protėvis. Per jų jūrinę prekybą, finikiečiai paskleidė abėcėlę į Šiaurės Afriką ir Europą, kur ji buvo priimta graikų. Graikai pakeitė keletą raidžių ir pridėjo balses, kurių nebuvo finikiečių rašte. Vėliau šią abėcėlę perėmė senovės Roma. Taip finikiečių abėcėlė tapo šiuo metu plačiai naudojamos lotyniškosios abėcėlės pirmtaku.
Juozapas Zavadskis
Biografija
Apie 1805 m. Vilniaus universiteto vadovybė išnuomojo jam dešimčiai metų visiškai žlungančią spaustuvę su patalpomis universiteto rūmuose, sujungė su savąja ir gavo teisę spausdinti Vilniaus universiteto leidinius. 1806 m. perspausdino J. Jachnavičiaus „Lietuwiszkas ewangelias“. Lietuviškieji ir Vilniaus darbai, kuriuos turėjo teisę spausdinti, leido įkurti geriausią to meto spaustuvę Vilniuje. Nuo 1808 m. spausdino ir gaidų katalogus.
Finikija
Kultūros pasiekimai
Finikiečiai pirmieji pradėjo kurti kolonijas, parašė pirmąjį žinomą agronomijos traktatą. Buvo geri jūreiviai. Finikiečiai plaukiojo irkliniais laivais: keleiviniais, transportiniais, kariniais dar vadinamais galeromis. Gabendavo auksą, varį, stiklą, aliejus, vergus, purpurinius audinius. Apie 600 m. pr. m. e. apiplaukė Afriką.
Švobiškio evangelikų reformatų bažnyčia
Istorija
1918 m. Švobiškyje apsigyveno generalinis senjoras kunigas Vilius Meškauskas. Jo rūpesčiu 1919 m. Švobiškyje buvo sušauktas pirmasis valstybingumą atkūrusioje Lietuvoje evangelikų reformatų bažnyčios sinodas.
Matilde Camus
Matilde Camus (1919 m. rugsėjo 26 d. – 2012 m. balandžio 28 d.) – ispanų XX a. poetė ir menotyrininkė.
Porošl Kijė
Porošl Kijė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokolų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1539 metais. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 10 namų ir 59 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 10 namų ir 67 gyventojai, iš kurių 30 vyrai ir 37 moterys.
Satbajevas
Satpajevas – miestas vidurio Kazachijoje. Išvystyta kalnakasybos pramonė.
Istorija
1973 m. gavo miesto teises. Iki 1990 m. buvo žinomas kaip Nikolskis, tačiau pervadintas metalurgo Kanyšo Satpajevo garbei.
Filachas
Istorija
Žmonės apylinkėse apsigyveno 3500 metų pr. m. e. Vėliau vietovė priklausė Romos imperijai. 1348 ir 1690 metais miestas buvo apgriautas žemės drebėjimų.
Adomas Zavadskis
Adomas Zavadskis (1814 m. rugpjūčio 30 d. Vilniuje – 1875 m. sausio 5 d. ten pat) – Lietuvos spaustuvininkas ir leidėjas.
Biografija
Nors uždarius Vilniaus universitetą, studijų ir nebaigė, turėjo puikų išsilavinimą, buvo susipažinęs su moderniausiais Vakarų Europos knygynais bei spaustuvėmis. Kaip vyriausias sūnus, mirus tėvui, perėmė Zavadskio Vilniaus spaustuvę, knygynus ir leidyklą. Leido M. Valančiaus „Žemaičių vyskupystę“ (1848 m., 2 t.), L. Ivinskio „Metskaitlius“ (1846–1851 m.) ir daugelį Žemaičių vyskupijos kunigų parengtų knygų. Susitaręs su vyskupu M. Valančiumi, apie 1853 m. Varniuose įsteigė knygyną, jame iki spaudos uždraudimo platino lietuviškas knygas. Daug leido lenkiškų knygų, tačiau 1852–1862 m. išspausdino ir apie 65 proc. visų lietuviškų spaudos darbų. Lietuvos bibliografijai reikšmingas jo leidyklos 1854–1856 m. katalogas. 1854 m. išleido Varniuose parduodamų knygų katalogą. Jame 17 knygų lietuvių kalba. 1858 m. išleido ir atskirą katalogą lietuviškai: „Knigas žemajtiszkas iszduotas kasztu ir spaustuwi Jozapa Zawadskia Vilniuje, o kurias gal kiekwienas pirkti Warniusi Knigiczio to paties Jozapa Zawadzkia“. Tai per 25 metus išleistų lietuviškų knygų katalogas. Paskutinis lietuviškų knygų katalogas buvo išleistas 1863 m.
Adomo Zavadskio įmonę perėmė jo jaunesnysis brolis Feliksas Zavadskis.
Kanadietiškasis futbolas
thumb|right|300px|Kanados futbolo diagrama. thumb|right|Kamuolio ir šalmo pavyzdžiai.
Kanadietiškasis futbolas – futbolo rūšis, kuri daugiausia žaidžiama Kanadoje. Dvi komandos po dvylika žaidėjų žaidžia 100,6 metrų ilgio ir 59,4 metrų pločio aikšteje, bandydami sferos pavidalo kamuolį nunešti į varžovų pusės aikštes galą. Kanadoje futbolas sujungia kanadietišką ir amerikietišką futbolus. Šios dvi sporto šakos yra vienos prigimties ir labai susijusios, bet egzistuoja ir daugybė skirtumų.
Regbis Kanadoje išsivystė iš Kanados futbolo 1860-aisiais ir yra žinomas Kanados išsivysčiusio futbolo vardu. Kanados futbolo lyga, pagrindinė profesionali sporto lyga, ir Kanados futbolas, žaidimas mėgėjams, kilusi 1884 metais, kai buvo sukurta regbio sąjunga. Dabartiniu laiku stipriausios komandos yra tokios pat senos kaip ir pati sporto lyga. Šio futbolo pagrindinės varžybos yra "Pilkoji taurė", tai pagrindinis sporto įvykis šalyje, kuris yra stebimas trečdalio visos šalies gyventojų. Kanados futbolas taip pat yra žaidžiamas darželiuose, mokyklose, universitetuose. Pagrindiniai lygiai yra: Kanados Jaunųjų lyga, kurioje žaidžia 18-22 metų žaidėjai. Daugybė kitų silpnesnių komandų konkuruoja žemesnėse lygose. Didžiausių pergalių taurės ir atmininimai yra saugomi Kanados Didžiojoje futbolo aikštėje.
Istorija
thumb|1910 metų varžybos tarp Kanados Tigrų ir nežinomos Otavos komandų. thumb|right|Touchdown paminklas Hamiltone. Pirmasis užregistruotas žaidimas buvo žaidžiamas Toronto universitete 1861 metais lapkričio 9 dieną. Futbolo klubas buvo sukurtas iškart po žaidimo, bet jo žaidimo taisyklės nėra aiškios.
1864 metais Toronto koledže buvo sukurtos taisyklės, kurios buvo taikomos regbiui. Taisyklių autoriais buvo F. Bablou Kamberlend ir Frederik A. Betun. Dabartinis Kanados futbolas labai pasikeitė, nes buvo žaidžiamas su regbiu. Varžybos vyko 1865 metais, o vietoje paprastų gyventojų žaidė Anglijos kareiviai. Žaidimas po truputi plito, o pirmasis neuniversitetinis futbolo klubas buvo užregistruotas 1868 metais. Tai buvo Monrialio futbolo klubas.
Futbolas gretai tapo populiarus Mak Gilo universitete. Šis universitetas metė išūkį Harvardo universitetui, varžybos buvo sužaistos 1874 metais. Šis įvykis iš universiteto aikščių pasklido per visą Ameriką.
Po visų šių įvykių buvo sukurtos Kanados futbolo Didžioji sąjunga (CRFU), ir Kanados regbio sąjunga. CRFU buvo įtvirtinta ir pripažinta 1882 metais.
Michel Camdessus
thumb|right|240px|Michel Camdessus tarp [[Raymond Barre bei David Campbell Mulford (Pasaulio ekonomikos forumas Davose 1989 m.)]] Michel Camdessus (g. 1933 m. gegužės 1 d. Bajona, Prancūzija) – prancūzų ekonomistas, Prancūzijos banko garbės prezidentas.
Biografija
Camdessus Studien baigė ekonomiką Paryžiaus universitete, studijavo Institut d'études politiques de Paris (Sciences Po) bei Nacionalinėje viešojo administravimo mokykloje (ENA) Strasbūre.
Nuo 1966 m. iki 1968 m. Prancūzijos atstovybės prie ES tarnautojas, Prancūzijos finansų ministerijos tarnautojas. Po to pradėjo dirbti Prancūzijos finansų ministerijoje. Nuo 1978 m. 1984 m. Paryžiaus klubo vadovas. 1984 m. tapo Banque de France valdytoju ir šiame poste dirbo iki 1987 m., kai buvo paskirtas Tarptautinio Valiutos Fondo direktoriumi. Jo penkerių metų mandatas buvo dukart pratęstas kol 2000 m. vasario 1 d. jis atsistatydino iš šių pareigų.
Camdessus vedęs; turi 6 vaikus.
Utenos apskrities herbas
thumb|right|Utenos apskrities herbas
Utenos apskrities herbas - vienas iš Utenos apskrities heraldikos atributų. Herbo raudoname lauke sidabrinis žirgas, virš jo, pastumta į kairę, auksinė aštuoniakampė žvaigždė. Herbo skydą juosia mėlynas bordiūras su 10 dvigubų auksinių kryžių.
Istorija
Kadaise didesnėje Utenos apskrities teritorijos dalyje gyveno sėliai. Archeologinė medžiaga leidžia tvirtinti, kad jie vertėsi žemdirbyste ir gyvulių auginimu. Valstybės kūrimosi laikotarpiu Utena ar bent dalis jos teritorijos greičiausiai priklausė Nalšios žemei, kurios paskutinis kunigaikštis Daumantas 1263 m., vidaus karo metu, pabėgo į Pskovą. Po to Nalšia atiteko didžiajam kunigaikščiui. Jai valdyti buvo skiriami seniūnai, tiesa, žinomi tik nuo XV a. pabaigos. Po 1564–1566 m. teismų ir administracinės reformos didesnė dalis dabartinės Utenos apskrities atiteko Vilniaus vaivadijos Vilkmergės, o šiaurinis kampas - Breslaujos pavietams.
Rusijos Imperijos laikotarpiu šioje teritorijoje buvo Utenos ir kiti valsčiai, priklausę Vilkmergės ir Zarasų (Novoaleksandrovsko) apskritims. Utenos apskrities, kaip teritorinio - administracinio vieneto, ištakos siekia Pirmąjį pasaulinį karą, kai vokiečių okupacinė valdžia 1915 m. gruodžio 4 d. sudarė atskirą Utenos administracinį vienetą, pavaldų Oberosto Lietuvos sričiai. Pirmąją lietuvišką Utenos apskrities administraciją 1918 m. gruodžio mėn. viduryje pabandė sukurti inžinierius ir Vasario 16-osios akto signataras Steponas Kairys, bet netrukus Uteną užėmė nuo Daugpilio pusės įsiveržę raudonarmiečiai. Tai pavyko padaryti 1919 m., jau išvijus bolševikus. Apskritis gyvavo iki 1950 m. Tuomet ją sovietinė valdžia panaikino ir pertvarkė į Utenos bei kitus aplinkinius rajonus.
Iš naujo 1994 m. atkurta Utenos apskritis istorinio herbo neturėjo. Ieškant jai simbolikos, buvo pastebėta, kad šis regionas garsėja savita kultūra, senomis kovos už laisvę tradicijomis, jos gyventojai nuo seniausių laikų verčiasi gyvulių auginimu, ypač žirgininkyste, kultivuoja žirgų sportą. Bene 50 metų Utenoje, Rašės hipodrome, rengiamos ristūnų lenktynės. Tai - svarbiausia vasaros žirgų sporto šventė. Utenos apskričiai priklausančiose Dusetose jau daugiau kaip 200 metų ant užšalusio Sartų ežero rengiamos žirgų lenktynės. Į jas šio sporto mėgėjai atvyksta iš visos Lietuvos ir kaimyninių kraštų. Lietuviai, ypač praeityje, žirgą garbino. Jis buvo neatsiejamas kario, kovotojo už laisvę, atributas, apdainuotas liaudies dainose, minimas kronikose ir padavimuose. Žirgas su raiteliu pateko net į Lietuvos valstybės heraldiką. Dar 1969 m., kai buvo kuriamas Utenos miesto herbas, buvo panaudota laimę simbolizuojanti žirgo pasaga, o antruoju simboliu išrinkta aštuoniakampė žvaigždė - žiežirba, turėjusi pabrėžti veržlų paskutinių dešimtmečių miesto augimą. Suderinus su vietos administracija, Utenos apskrities herbe nutarta pavaizduoti du simbolius - žirgą ir virš jo aštuoniakampę žvaigždę - žiežirbą. Žirgas rodo senas apskrities žirgininkystės tradicijas bei Žirgų sportą, o žvaigždė, paimta iš Utenos miesto herbo, - apskrities centrą Uteną. Tarpusavyje susiję ir kiti du simboliai, nes pasaga priklauso žirgui, kaip Utenos miestas - Utenos apskričiai. Kita vertus, heraldikoje aštuoniakampė žvaigždė reiškia atgimimą ir žinias, o žirgas simbolizuoja laisvę, intelektų, sėkmę. Sakoma, kad jis sujungia liūto drąsą, erelio akylumą, jaučio jėgą, elnio greitį. Apskrities statusą herbe rodo mėlynas bordiūras su 10 dvigubų auksinių kryžių.
Utenos apskrities herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas dekretu Nr. 38 patvirtino 2004 m. rugpjūčio 16 d.
Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Aleksandras Nudelmanas
Biografija
Gimė 1912 m. rugpjūčio 21 d. Odesoje.
Saulius Chlebinskas
Saulius Chlebinskas (1953 m. balandžio 4 d. Vilnius – 1999 m. kovo 18 d. ten pat) – Lietuvos grafikas.
Aleksandras Nudelmanas
Biografija
1935 m. baigė Odesos politechnikos institutą.
Saulius Chlebinskas
Biografija
1977 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Dirbo Vilniaus universiteto bibliotekos Grafikos kabinete, leidykloje „Vaga“, fonde „Regnum“.
Aleksandras Nudelmanas
Biografija
Dirbo konstruktorių biure OKB-16, kuriam vadovavo Jakovas Taubinas. 1941 m. gegužį Taubinas buvo suimtas, o konstruktorių biuro vyriausiuoju konstruktoriumi tapo A. Nudelmanas. OKB-14 dabar vadinamas A. Nudelmano vardo Tiksliosios mašinų gamybos konstruktorių biuras (Конструкторское бюро точного машиностроения им. А. Э. Нудельмана).
Saulius Chlebinskas
Vaikai
Dominykas (1975), Sigutė (1977), Vytautas (1981), Mindaugas (1986).
Aleksandras Nudelmanas
Biografija
Nuo 1942 m. iki 1986 m. A. Nudelmanas buvo šio konstruktorių biuro viršininkas vyriausiasis konstruktorius.
Saulius Chlebinskas
Kūryba
Nuo 1973 m. dalyvavo parodose, surengė individualias parodas Niujorke (1981 m.), Vilniuje (1992 m.), Miunsteryje (1997 m.). Apipavidalino ir iliustravo daugiau, kaip 600 knygų. Sukūrė estampų ciklų („Mano vaikai“ 1984 m., „Noktiurnas“ 1992 m., „Gyvenimas“ 1994 m.), plakatų, ekslibrisų. Kūriniai metaforiški, simboliški, tvirtos architektonikos. Vyrauja abstraktus, ažūrinis linijinis piešinys, kuris vėlesnėje kūryboje derinamas su stambiomis, konstruktyviomis formomis. Tarptautiniuose ir Lietuvos knygos meno konkursuose pelnė daugiau, kaip 20 apdovanojimų.
Aleksandras Nudelmanas
Biografija
1962 m. A. Nudelmanas apgynė mokslų daktaro disertaciją, kurios tema – naujos kartos automatinių patrankų ginkluotės kūrimo principai ir konstruktoriniai sprendimai.
1987-1991 m. – TSRS Gynybos pramonės ministerijos konsultantas.
Gyveno ir dirbo Maskvoje. Mirė 1996 m. rugpjūčio 2 d. Palaidotas Kuncevo kapinėse.
Darbai
Vadovaujant A. Nudelmanui buvo sukurta:
Rumšiškių miško pušis
left|120px thumb|right|250px|Prie pušies kamieno Rumšiškių miško pušis – botaninis gamtos paveldo objektas, 2000 m. paskelbtas gamtos paminklu, storiausia Lietuvoje pušis. Auga Rumšiškių seniūnijoje, Kaišiadorių rajone, Kaišiadorių miškų urėdijos Rumšiškių girininkijos (363 kv., 6 skl.) teritorijoje, Rumšiškių miške, apie 350 m į pietryčius nuo senosios vaikų stovyklavietės „Kauno marios“. Medis patenka į Kauno marių regioninio parko teritoriją.
Būklė
Savo matmenimis ir išvaizda pušis smarkiai išsiskiria iš aplinkinių medžių. Pušis viršijusi gamtinę brandą ir yra stagnacijos fazėje. Jos kamienas ne sykį paveiktas pievų ir krūmynų gaisrų. Tai liudija anglies pėdsakai žievėje. Sakinimo laikai palikę randus žievėje – joje buvo daromi pusės metro pločio ir daugiau kaip metro ilgio pjūviai. Aplaužytos šakos – kertamų medžių ar į kirtavietę įsiveržusių vėjų padariniai. Yra ertmių kamieno pagrinde ir lajoje. Viršūnėje kelios stambios šakos tarpusavyje sujungtos lynais. Teritorija aplink medį tvarkinga, įrengti informaciniai stendai, suoliukai. Supantis mišrus miškas priskiriamas kertinėms miško buveinėms.
Kamieno storis
thumb|left|200px|Viena iš pušies šakų atsirėmusi į jauną ąžuolą Kamieno apimtis 2 metrų aukštyje viršija 5 metrus, tuo tarpu žemiau apimtis sumažėja iki 4 metrų. Viena iš priežasčių – sakų rinkimas. Nors medis žaizdą beveik išsigydė, tačiau išliko tipiškas, į apačią plonėjantis sakinto medžio kamienas. Be to, manoma, kad prie to galėjo prisidėti reguliariai besikartodavę miško paklotės gaisrai. Pušims tokie gaisrai nebaisūs, jų žievė yra stora ir apsaugo medį nuo žalingo ugnies poveikio, o šakos pakankamai aukštai, kad ugnis nepasiektų. Ilgainiui dėl besikartojančių gaisrų ties pagrindu pušies žievė suplonėjo, taip sustiprindama į viršų platėjančio medžio kamieno įspūdį.
1510 m.
1510 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Kaukolės skliautas
Kaukolės skliautas (lot. Calvaria) – viršutinė smegeninės dalis. Į skliautą įeina kaktikaulio žvynas (lot. Squama frontalis), pleištakaulio didžiųjų sparnų (lot. Alae majores ossis sphenoidalis) viršutinė dalis, momenkauliai (lot. Ossa parietalia), smilkinkaulio žvyninė dalis (lot. Pars squamosa ossis temporalis) ir pakauškaulio žvyno (lot. Squama occipitalis) viršutinė dalis, arba pakaušio plokštuma (lot. Planum occipitale). right|thumb|500px|Kaukolės skliautas, Calvaria
Kaukolės skliautą sudaro du kompaktiški kaulų sluoksniai tarp kurių yra puresnė dalis (diploë). Šioje tarpinėje dalyje yra raudonųjų kaulų čiulpų ir praeina diploinės venos (venae diploicae).
Vidinė dalis
Vidinėje skliauto dalyje iškyla tarpantakis (lot. Glabella), abipus jo – antakių lankas (lot. Arcus superciliaris), šiek tiek aukščiau – porinis kaktos gumburas (lot. Tuber frontale), arba pakyla (lot. Eminentia frontalis), šone – momens gumburas (lot. Tuber parietale), arba pakyla (lot. Eminentia parietalis), o netoli momenkaulių ir pakauškaulių sandūros esti nepastovi momeninė anga (lot. Foramen parietale).
Šoninė dalis
Šoninėje skliauto dalyje nuo kaktikaulio skruostinės ataugos (lot. Processus zygomaticus ossis frontalis) prasideda to paties kaulo smilkinio linija (lot. Linea temporalis), kurios tęsinys driekiasi lanku per momenkaulį ir smilkinio žvyninę dalį iki smilkinkaulio skruostinės ataugos pamato. Smilkinio linija apibrėžia smilkininės duobės kontūrą.
Literatūra
G. Česnys, J. Tutkuvienė, A. Bartkus, V. Gedrimas, R. Jankauskas, R. Rizgelienė, J. Žukienė, „Žmogaus anatomija 1“, „Vilniaus universiteto leidykla“, Vilnius 2008 m., ISBN 978-9955-33-361-6
Pikulas
Pikulas arba Pikuolis (Pocols, Pecols, Picullus, Pykullas), paprastai tapatinamas su Patulu (Patollo, Patollum, Patolli, Patolen) – senovės prūsų dievas, pirmasis prūsų Romuvos trejybėje. Jis susietas su mirusiųjų pasauliu, laidojimo papročiais ir apeigomis. Laikomas požemio, tamsos, pykčio, nesėkmės dievu.
Patulas minimas Collatio episcopi Warmiensis (1418 m., podraug su Patrimpu arba Natrimpu). Simonas Grunau jį tapatina su pirmuoju dievu, vaizduojamu ant Prūsų vėliavos ir Romuvos ąžuolo. Šioje vėliavoje Patulas vaizduojamas seniu mirtinai išbalusiu veidu, su didele žila barzda, raudonais drabužiais, galvą apsirišęs balta skara. Jo simboliai buvo pamautos ant ragotinių trys kaukolės: žmogaus, jaučio ir arklio. Jam būdavo skiriamos brangios aukos, jis vaidendavęsis turtuolių namuose. Daugeliu savybių Patulas yra priešingybė Patrimpui.
Lietuvių mitologijoje artimiausias Pikulo/Patulo atitikmuo – Velnias.
Daugelis autorių spėja, kad Patulas ir Pikulas yra tas pats dievas (vienas kito epitetai). Vardas Patulas kilęs nuo žodžio pa- („po“) ir tula („žemė, velėna“; plg. lietuvių „pa-talas“) ir reiškia „požeminis“.