cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Europos Parlamento rinkimai
Rinkimų sistema
Europos Parlamento narių mandatų skaičius nuo kiekvienos šalies nustatomas pagal valstybių gyventojų skaičių, laikantis degresinės proporcijos principo: mažose šalyse renkama daugiau europarlamentarų negu priklausytų proporcingai pagal jų gyventojų skaičių. Tikslus kiekvienoje šalyje renkamų europarlamentarų skaičius vienbalsiai nustatomas ES Tarybos.
Mažiausią leistiną balsuotojo bei kandidato amžių nustato atskirų ES šalių įstatymai. ES piliečiai, gyvenantys kitoje ES valstybėje negu jų kilmės šalis, turi teisę balsuoti bei kelti savo kandidatūrą Europos Parlamento rinkimuose toje šalyje, kur jie gyvena, tačiau šalys gali nustatyti tam papildomus reikalavimus. Keletas dabartinių Europos Parlamento narių išrinkti ne savo kilmės valstybėje.
Rinkimai Lietuvoje
Lietuvoje Europos Parlamentas renkamas pagal proporcinio atstovavimo rinkimų sistemą vienoje rinkimų apygardoje. Balsuotojas pasirenka partijos sąrašą, taip pat gali skirti pirmumo balsus penkiems pasirinkto sąrašo kandidatams. Mandatai gali būti skirti partijoms, surinkusioms ne mažiau kaip 5 proc. dalyvavusių rinkėjų balsų. Galutinė išrinktų kandidatų eilė nustatoma pagal pirmumo balsus. Partija gali nutarti pateikti balsavimui uždarą kandidatų sąrašą – tuomet pirmumo balsų jo kandidatams skirti negalima, o galutinė kandidatų eilė sutampa su pirmine, kurią pateikė partija.
Rinkėjai Lietuvoje EP rinkimuose dalyvavo keturis kartus (2004, 2009, 2014, 2019 m.).
Po 2014 m. rinkimų penkerių metų kadencijai Lietuva turi 11 parlamentarų (vietoj 12 po 2009 m. rinkimų).
Dabartinis parlamentas
Šiuo metu Europos Parlamente yra 751 nariai iš 28 ES valstybių. 2009 m. birželio 4-7 d. buvo renkami 736 europarlamentarai. Daugumoje ES šalių (Austrijoje, Belgijoje, Bulgarijoje, Danijoje, Estijoje, Graikijoje, Ispanijoje, Lietuvoje, Liuksemburge, Lenkijoje, Portugalijoje, Prancūzijoje, Rumunijoje, Slovėnijoje, Suomijoje, Švedijoje, Vengrijoje ir Vokietijoje) rinkimai vyko sekmadienį, birželio 7 d. Kipre, Latvijoje, Maltoje ir Slovakijoje bus balsuojama birželio 6 d., Jungtinėje Karalystėje ir Nyderlanduose – birželio 4 d., o Airijoje – birželio 5 d. Dviejose šalyse rinkimai vyko 2 dienas: Čekijoje – birželio 5 d. ir 6 d., o Italijoje – birželio 6 d. ir 7 d.
Preliminarūs ES masto rinkimų rezultatai buvo pirmąkart paskelbti birželio 7 d. (sekmadienį), po 22 val. Vidurio Europos laiku. Naujos sudėties Europos Parlamentas pirmąkart susirinko liepos 14 d. Strasbūre.
Paul Hindemith
Paulius Hindemitas (1895 m. lapkričio 16 d. – 1963 m. gruodžio 28 d.) – Vokietijos kompozitorius, altininkas, smuikininkas, mokytojas ir dirigentas. Tarp žymiausių jo kūrinių yra dainų ciklas „Mergelės gyvenimas“ (1923 m.) ir opera „Dailininkas Matis“ (1938 m.).
Biografija
1922 m. keletas jo kūrinių groti Tarptautinės šiuolaikinės muzikos draugijos festivalyje Zalcburge, kur jis patraukė tarptautinės publikos dėmesį. Kitais metais Hindemitas pradėjo dirbti Donauešingeno festivalio organizatoriumi, rengdamas keleto avangardo kompozitorių, tokių kaip Antonas Vebernas ir Arnoldas Šionbergas, programas. 1927 m. paskirtas Berlyno muzikos akademijos profesoriumi. Hindemitas parašė muziką Hanso Richterio 1928 m. avangardo filmui „Vormittagsspuk“, taip pat jame ir vaidino. Deja garso takelis neišliko.
Kompozitoriaus muzika nacių nežavėjo, jie nevengė viešai peikti jo muziką. Diskusijos, susijusios su jo veikla, nerimo, tad jis galop 1938 m. emigravo į Šveicariją (iš dalies dėl to, kad jo žmona buvo pusiau žydų kilmės).
1940 m. Hindemitas emigravo į Jungtines Valstijas, dėstė Jeilio universitete, skaitė paskaitas Harvardo universitete. 1946 m. jis tapo JAV piliečiu, bet 1953 m. sugrįžo į Europą, apsigyveno Ciuriche, kur dėstė universitete. Einant link gyvenimo pabaigos jis ėmė daugiau diriguoti, įrašė daugybę įrašų, daugiausia savos kūrybos. 1962 m. apdovanotas Balcano premija. Užsitęsus pablogėjusiai sveikatai (nors jis tęsė eilių rašymą iki pat mirties), Hindemitas mirė Frankfurte, nuo pankreatito, eidamas 68-uosius metus.
Kūryba
Kūryboje aprėpė įvairius žanrus, didelį dėmesį skyrė kamerinei muzikai. Jo kūrybos stiliui iš pradžių įtaką darė Šionbergo muzika ir ekspresionizmo meno srovė, bet vėliau jis perėjo prie neoklasikinės muzikos ir visiškai atsisakė Šionbergo požiūrio į muziką. Kūriniuose siekė įprasminti saikingą emocionalumą, vienodai ir motoriškumą, ir lyrizmą. Hindemitas ilgą laiką grojo Amaro kvartete altu, dalyvavo Zalcburgo kamerinės muzikos festivaliuose. Sonatas rašė smuikui, fortepijonui, altui, violončelei ir t. t. (sukurta bent po vieną sonatą visiems simfoninio orkestro instrumentams, išskyrus mušamuosius). Mėgo polifonines priemones, kurios geriausiai atsispindi cikle fortepijonui „Garsų žaidimas“ (Ludus tonalis).
Černeuka
Čèrneuka – agromiestelis rytų Baltarusijoje, 25 km į vakarus nuo Drybino. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis ir dvaras, Čavusų apskrities Černeukos valsčiaus centras.
Lilo ir Stičas
Lilo ir Stičas  – 2002 m. JAV mokslinė fantastika animacinis filmas. Filmas pastatytas Volto Disnėjaus animacijos studijoje, kino teatruose pasirodė 2002 m. birželio 21 d.
Atsiliepimai
Tinklalapis „Rotten Tomatoes“ praneša, kad 86 % kritikų filmui parašė teigiamas apžvalgas (remiantis 145 apžvalgomis), ir filmą įvertino vidutiniškai 7,3 iš 10 balų.
Kiaksaras
Kiaksaras (, 🇬🇷) – Medijos karalius, valdęs 625–585 m. pr. m. e. Pasak Herodoto, jo senelis buvęs Diokas, medų dinastijos pradininkas. Kiaskaro tėvo Fraorto valdymo metais (653 m. pr. m. e.) Mediją buvo užėmę skitai.
625 m. pr. m. e. Kiaskaras per puotą išžudė skitų vadus ir susigrąžino valdžią. Jam valdant pertvarkyta kariuomenė – sudaryti atskiri lankininkų, ietininkų ir raitelių daliniai. Valdovas tęsė karą su Asirija: 614 m. pr. m. e. medai užėmė jos provinciją Arapą, sugriovė Ašūrą, 612 m. – sostinę Nineviją. 605 m. Kiaksaras su sąjungininku, Naujosios Babilonijos karaliumi Nabopolasaru, nukariavo ir pasidalijo Asiriją. Išleido savo dukterį Amitę už Nabuchodonosoro II. 590–585 m. kariavo su Lidija. Karo metu užėmė šiaurės Mesopotamiją, Armėniją ir Mažąją Aziją iki Halio upės (prie jos 585 m. pr. m. e. gegužės 28 d. vyko svarbus Halio mūšis).
thumb|left|250px|Medijos imperija valdant Kiaksarui
Netrukus po mūšio Kiaksaras mirė, sostą paveldėjo jo sūnus Astiagas. Kurdai Kiaksarą laiko savo protėviu.
Lovčenas
thumb|250px|Lovčeno kalnas thumb|250px|Lovčeno nacionalinis parkas Lovčenas − kalnas ir nacionalinis parkas Juodkalnijos pietvakariuose.
Lovčeno kalnų masyve ir viename gražiausių Juodkalnijos nacionalinių parkų, pastatytas mauzoliejus didžiajam tautos poetui, filosofui ir strategui Petarui II Petrovičiui Njegošui (Петар II Петровић−Његош).
Lovčeno kalnas priklauso Dinarų kalnynui. Kalną sudaro dvi smailios viršūnės: Štirovniko (1749 m) ir Jezerskio (1657 m).
Lovčeno nacionalinis parkas įkurtas 1952 m. Jo plotas − 62 km². Nacionalinis parkas buvo įsteigtas, siekiant apsaugoti turtingą istorinį, kultūrinį ir architektūrinį paveldą. Nacionaliniame parke įsikūręs gerai žinomas Ivanova Korita vaikų kurortas.
Romanas Arlauskas
Romanas Arlauskas (g. 1917 m. birželio 11 d. Kaune – 2009 m. rugsėjo 22 d. Adelaidėje, Australija) – Lietuvos ir Australijos šachmatininkas.
Biografija
1936 m. dalyvavo šachmatų olimpiadoje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1948 m. emigravo į Australiją. 1949 m. tapo pietų Australijos čempionu.
Žaidė ir korespondenciniais šachmatais. 1965 m. tapo tarptautiniu korespondencinių šachmatų didmeistriu. 1965 m. užėmė 3 vietą IV Pasaulio korespondencinių šachmatų čempionate.
Zelonų Gajus
Zelonų Gajus – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Januvo valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į šiaurės rytus nuo Januvo, apie 21 km į šiaurės vakarus nuo Sokulkos ir 46 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra 150 m aukštyje virš jūros lygio.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Čertežas
Čertežas – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Januvo valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Vyno kalno piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Dauguvos dešiniajame krante, upei paralelioje kalvų grandinėje. Orientuotas šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi. Beveik visą 25 x 12 m aikštelė užima Stukmanių dvaro savininkų giminės kapinės.
Manoma, kad piliakalnyje gyventa viduriniajame geležies amžiuje. Piliakalnio aikštelėje pastebimas kultūrinis sluoksnis, kuriame rasta lipdytinės keramikos, apdegintas akmeninis kaltas. 300 m į šiaurės rytus nuo piliakalnio yra XII a. – XVII a. senkapiai. Saugomas valstybės, valstybinės reikšmės kultūros paminklas, VKPAI Nr. 115.
Amintoras
Amintoras（🇬🇷) – graikų mitologijos personažas; pasak Homero, buvęs Ormeno iš Eleono (Tesalija) sūnus. Autolikas įsibrovęs į jo namą ir pavogęs nuostabųjį šalmą; vėliau šalmas atitekęs Merionui, šis jį dėvėjęs per Trojos karą.
Amintoras susilaukęs Krantoro, Euaemono, Astidamėjos ir Foiniko. Pastarasis buvęs Amintoro prakeiktas ir išvytas už tai, kad motinos Kleobulės ar Hipodamėjos pakurstytas neteisėtai santykiavęs su tėvo meiluže. Apolodoras mini, kad Amintoras apakinęs savo sūnų Foiniką; Amintoras buvęs Ormenijo karalius, jį užmušęs Heraklis. Tai šis padaręs dėl to, kad Amintoras nedavęs jam kelio per savo valdas ir dukters Astidamėjos rankos.
Anot Ovidijaus, Amintoras dalyvavęs Kalidono šerno medžioklėje; jis buvęs dolopų karalius. Amintorą nugalėjęs Pelėjas, įkaitu jam Amintoras davęs sūnų Krantorą.
Vainilai
Vaini̇̀lai – agromiestelis rytų Baltarusijoje, 18 km į vakarus nuo Čavusų. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir palivarkas Čavusų apskrities Halianų valsčiuje.
Kairo Egipto muziejus
Kairo Egipto muziejus (oficialiai Egipto senienų muziejus, trumpiau Kairo muziejus) − muziejus, įsikūręs Kairo Tahriro aikštėje. Su daugiau nei 120 000 objektų jo kolekcijoje tai yra reikšmingiausias ir didžiausias Senovės Egipto kultūros ir istorijos muziejus.
Istorija
Muziejaus pradžia siejama su 1830 m. Žano Fransua Šampoljono laišku Egipto valdytojui Muhamedui Ali Pašai, kuriame prašoma pastatyti pastatą Senovės Egipto artefaktų saugojimui. 1835 m. rugpjūčio 5 d. dekretu Muhamedas Ali nurodė, kad visi surinkti faraonų karalystės laikotarpio Egipto objektai būtų kolekcionuojami ir siunčiami į Kairą. 1848 m. jie buvo laikomi kalbos mokyklos sandėlyje prie Azbakijos sodų, iš kur jų daugelis buvo išvogti. Chedivo Abaso I valdymo metu 1851 m. kolekcija perkelta į Kairo citadelę, kur buvo saugi, ir 1855 m. didelė dalis artefaktų buvo padovanoti Austrijos erchercogui Maksimilijonui bei perkelti į Vienos Meno istorijos muziejų. 1858 m. chedivas Saidas Egipto Senienų Tarnybos vadovu paskyrė prancūzų archeologą Ogiustą Marjetą, kuris buvo dirbęs Luvre ir turėjo muziejininko darbo patirties. O. Marjetas rastus artefaktus sandėliavo Nilo laivininkystės kompanijos pastate Bulako upės uoste. Ilgainiui pastatas buvo praplėstas ir 1863 m. chedivas Izmailas Paša inauguravo Bulako muziejų.
Bulako muziejus buvo nesaugioje nuo Nilo potvynių vietoje ir 1878 m. buvo rimtai vieno iš jų apgadintas. Be to, nuolat atrandant naujų artefaktų muziejaus pastatas tapo per mažu. Po O. Marjeto mirties 1881 m. Tarnybos ir muziejaus vadovu paskirtas Gastonas Maspero. 1883 m. jis publikavo muziejaus gidą. 1887 m. kolekcija buvo laikinai perkelta į Izmailo Pašos rūmus Gizoje. 1890 m. chedivas Taufikas Paša atidarė dalį muziejaus salių lankytojams ir 1891 m. inauguruotos likusios salės. 1893−1895 m. laikotarpiu buvo surengtas tarptautinis konkursas naujo muziejaus pastato projektui. Buvo pateikti 87 projektai, laimėtoju tapo prancūzo Marselio Diurjono projektas. Statyboms pasamdyta italų „Garozzo-Zaffarani“ firma. 1897 m. balandžio 1 d. patiestas pamatinis akmuo, statybos baigtos ir muziejus atidarytas 1902 m. lapkričio 15 d. pačiame Kairo centre, kur dabar yra Tahriro aikštė. Pirmojo Tarnybos vadovo Ogiusto Marjeto kapas įrengtas muziejaus sode. Jį supa 23 kitų žymių pasaulio egiptologų biustai, tarp jų: J.-F. Champollion, K. R. Lepsius, G. Maspero, V. Goleniščevas.
Hal Robson-Kanu
Tomas Henris Aleksas „Halas“ Robsonas-Kanu (g. 1989 m. gegužės 21 d., vakarų Londone) – Velso futbolininkas, žaidžiantis saugo pozicijoje. Atstovauja Velso futbolo rinktinei.
Futbolininko karjerą pradėjo Arsenal klube. Būdamas 15-os tapo Reading klubo auklėtiniu. 2007 m. baigęs akademiją buvo skolinamas Southend United ir Swindon Town futbolo klubams. 2009 m. grižo į Reading FC. Football League Championship 2011–2012 m. sezone su klubu laimėjo čempionatą. 2012 m. debiutavo Premier League, kurioje pasirodė daugiau nei 100 kartų.
Kairo Egipto muziejus
Istorija
2003 m. Egipto valdžia surengė konkursą naujo muziejaus prie Gizos projektui. Šį muziejų planuojama užbaigti statyti 2018 m. ir į jį bus perkeltos Kairo muziejaus kolekcijos.
Hal Robson-Kanu
Tarptautinė karjera
Iš pradžių Robson-Kanu atstovavo Anglijos U-19 ir U-20 rinktinėms. 2010 m. atstovavo Velso U-21 rinktinei. Pagrindinėje komandoje debiutavo tų pačių metų gegužės 23 d., rungtynėse prieš Kroatiją. Pirmąjį įvartį pelnė 2013 m. kovą rungtynėse prieš Škotiją.
2016 m. birželio 11 d. pelnė pergalingą (2–1) įvartį UEFA Euro 2016 rungtynėse prieš Slovakijos rinktinę.
Kairo Egipto muziejus
Muziejaus kolekcijos
Muziejuje eksponuojami Senovės Egipto artefaktai nuo priešdinastinio iki romėnų laikotarpių. Muziejus garsus Tutanchamono kapo lobiais ir karališkųjų mumijų kambariu.
Domantas Vaičekauskas
Domantas Vaičekauskas (g. 2003 m. rugsėjo 27 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas. Atstovavo Lietuvos jaunimo rinktinėms.
Karjera
Gimė ir augo Panevėžyje. Mokėsi sporto gimnazijoje, atstovavo jai ir Panevėžio futbolo akademijai.
2019 m. sezonas
Rungtyniavo Panevėžys B ekipoje nuo 2019 m. Tuomet komanda rungtyniavo Antroje lygoje.
2019 m. birželio 24 d. debiutavo „bekų“ ekipoje rungtynėse prieš Vilniaus „Viltį“.
2020 m. sezonas
Nuo 2020 m. buvo registruojamas „Panevėžio“ klubo A lygos paraiškose, tačiau sužaidė vos dvejose A lygos rungtynėse.
2020 m. rugpjūčio 16 d. debiutavo A lygoje rungtynėse prieš „Bangos“ klubą.
Daugiau žaidybinio laiko gavo atstovaudamas Panevėžys B ekipai, kuri žaidė Pirmoje lygoje. Savo žaidimu komandoje išsiskyrė du septyniolikmečiai: Domantas Vaičekauskas ir Evaldas Urmonas. Iš karto po sezono pasirašytos sutartys su šiais žaidėjais.
2021 m. sezonas
2021 m. A lygoje nesužaidė nė minutės. Atstovavo Panevėžys B ekipai, kuri žaidė Pirmoje lygoje.
2022 m. sezonas
2022 m. balandžio 9 d. pelnė įvartį A lygos rungtynėse prieš „Jonavos“ klubą.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Joseph Kagan
Juozapas Kaganas (1915 m. birželio 6 d. Kaune – 1995 m. sausio 17 d. Londone, Jungtinė Karalystė) – Lietuvos žydų kilmės Jungtinės Karalystės verslininkas, Gannex tekstilės gamyklos įkūrėjas.
Lygumų apžvalgos bokštas
150px|left
Anantnagas
Miesto pavadinimas aiškinamas kaip „begalinė gyvatė“ (ananta nāga), matyt, reiškiantis mitinę gyvatę Šešą.
Lygumų apžvalgos bokštas
Lygumų apžvalgos bokštas – turistinis objektas Švenčionių rajone, Švenčionėlių seniūnijoje, Lygumų kaime. Bokštas pastatytas buvusio trianguliacijos bokšto vietoje, ant Lygumų kalno, iškylančio 180 m aukščio virš jūros lygio, esančio į pietus nuo Vajuonio ežero. Apžvalgos aikštelė įrengta apie 15 m aukštyje.
Sucharai
Sucharai̇̃  – agromiestelis rytų Baltarusijoje, 27 km į šiaurės rytus nuo Mogiliavo. Apylinkės centras.
Lygumų apžvalgos bokštas
Kelyje, 0,3 km piečiau Rėkučių, pastatyta lankytino objekto nuoroda. Pavažiavus nurodyta kryptimi, už 300 m pasiekiama automobilių stovėjimo aikštelė kalno papėdėje. Nuo jos takas veda tiesiai prie bokšto. Nuo bokšto apžvalgos aikštelės atsiveria vaizdas į šiaurėje tyvuliuojantį Vajuonį ir pietvakariuose - į Kretuoną. Pietryčių pusėje telkšo Kretuonykštis, tačiau jį matyti trukdo užaugę medžiai.
Sucharai
Istorija
XIX a. buvo miestelis Čavusų apskrities Hladkavos valsčiuje.
Rolašas
right|thumb|220px|Rolašo salelės pakrantė right|thumb|220px|Kurortas Rolašo salelėje
Rolašas − San Tomė ir Prinsipei priklausanti salelė Atlanto vandenyne, Gvinėjos įlankoje; 1,1 km į pietus nuo San Tomės salos, kurias skiria Rolašo sąsiauris. Salelės geografinė padėtis sutampa su Žemės pusiaujo linija.
Salelės plotas 3 km², aukščiausias taškas 96 m. Salelė, pagal San Tomė ir Prinsipės administracinį skirstymą, priklauso Kaujės rajonui. 2012 m. čia gyveno 76 gyventojai ir visi jie susiję su turizmu.
Saloje įkurtas nedidelis Pestanos Ekvadoro (Pestana Equador) kurortas. Pagrindinės pajamos gaunamos iš turizmo.
Eduardas Tarasevičius
Eduardas Tarasevičius (1942 m. rugpjūčio 25 d. Baltakiškėje, Pastovių rajone – 2021 m. liepos 30 d. Vilniuje ) – lietuvių farmacininkas.
Biografija
1948–1951 m. mokėsi Mičionių pradinėje mokykloje, 1951–1952 m. – Pievų pradinėje mokykloje (Švenčionių r.), 1952–1959 m. baigė Vilniaus 7-ąją vidurinę mokyklą sidabro medaliu. 1959–1964 m. studijavo Kauno medicinos institute, įgijo vaistininko išsilavinimą.
1964–1967 m. dar studijavo Lvovo universiteto aspirantūroje. 1967 m. buvo medicinos mokslų kandidatas ir apsigynė kandidatinę disertaciją „Tiazolidono-4 darinių, turinčių furano pakaitalus, sintezė“. Tais pačiais metais pradėjo dirbti Kauno medicinos institute, Farmacijos fakultete.
1967–1968 m. jis buvo Farmacinės chemijos katedros asistentas, 1968–1969 m. – vyresnysis dėstytojas, 1969–1971 m. laikinai ėjo docento pareigas, 1972–1992 m. buvo docentas, 1992–1998 m. ėjo profesoriaus pareigas, nuo 1998 m. buvo Analizinės ir toksikologinės chemijos bei Vaistų chemijos katedrų profesorius.
1972–1983 m. jis buvo Farmacinės chemijos katedros vedėjas, 1976–1989 m. – ir Farmacijos fakulteto dekanas. 1991–2021 m. buvo žurnalo „Lietuvos farmacijos žinios“ redaktorius. 1971–1972 m. stažavosi Greifsvaldo universitete, 1975–1976 m. – Ciuricho federalinės technikos mokyklos Farmacijos katedroje.
1990 m. tapo habilituotu medicinos mokslų daktaru, kai Maskvos I. Sečenovo medicinos akademijoje apsigynė disertaciją „2-Amino (hidrozinoaminoguanidino) tiazolidonų-4 su aromatiniais ir heterocikliniais pakaitalais sintezė, savybės ir biologinis aktyvumas“.
1991–1994 m. jis buvo Lietuvos farmakopėjos komiteto pirmininkas, nuo 1994 m. – tarptautinės farmakopėjos ekspertas.
Aktyviai dalyvavo įsteigiant Valstybinę vaistų kontrolės tarnybą, rengiant daugelį farmacinę veiklą reglamentuojančių teisės aktų projektų, dirbo Lietuvos Respublikos Seimo Sveikatos reikalų komiteto ekspertu.
XX a. 8-ajame dešimtmetyje kartu su Alfonsu Kaikariu dalyvavo Lietuvos farmacijos muziejaus kūrime. 1970–1990 m. – Farmacininkų mokslinės draugijos (RFMD) pirmininkas. 1990 m. spalio 13 d. RFMD buvo performuota į Lietuvos farmacijos sąjungą (LFS). Šios organizacijos prezidentu E. Tarasevičius buvo nuo 1990 m. spalio iki 2020 m. rugsėjo mėn., vėliau išrinktas prezidentu 2021 m. gegužės mėn.
Natalija Čumakova
Natalija Čumakova (, g. 1969 m. liepos 14 d.) – Rusijos žurnalistė, rusų dainininko, poeto ir dailininko Jegoro Letovo našlė, 1997–2008 m. – rusų roko grupės „Graždanskaja oborona“ narė, grojo bosine gitara.
Biografija
Natalija Čumakova gimė 1969 m. liepos 14 d. Kirgizijos TSR. Tėvas – Jurijus Čumakovas (1922–2015), filologijos mokslų daktaras, puškinistas, motina – Eleonora Hudošina. Vienu metu gyveno Naugarde, vėliau pasitraukė į Novosibirską.
Su Jegoru Letovu susipažino 1991 metais Jankos Diagilevos, buvusios Jegoro Letovo merginos laiduotuvėse, o ištekėjo už jo 1997 metais. Tais pačiais metais ji tapo rusų roko grupės „Graždanskaja oborona“ nare.
Sapiens. Glausta žmonijos istorija
'''Sapiens. Glausta žmonijos istorija''' – žydų futurologo ir istorijos profesoriaus Juvalio Nojaus Harario 2011 m. hebrajiškai išleista knyga, kuri 2014 m. buvo išversta į anglų kalbą bei tapo pasauliniu bestseleriu. 2016 m. išversta į lietuvių kalbą. Knygoje apžvelgiama žmonijos istorija nuo akmens ažmiaus iki XIX amžiaus. Knygoje remtasi gamtos mokslais, ypač evoliucine biologija, biologine atropologija.
Leidinys susilaukė didžiulio skaitytojų dėmesio ir buvo rekomenduojamas garsių žmonių, kurie nėra srities specialistai: Bilo Geitso, Barako Obamos, Angelos Merkel ir Emanuelio Makrono. Anot „Financial Times“ apžvalgininko bei politikos filosofo Džono Grėjaus, „tai provokuojanti mūsų civilizacijos istorija, pateikta su eretiško mąstymo ir netikėtų faktų pagardais.“ Specialistai ir mokslo apžvalgininkai knygą įvertino labai kritiškai, kaip faktiškai netikslią, siekiančią sensacingumo. Pasak antropologo Kristoferio Holpaiko, „rašytojo pateikiami faktai yra seniai žinomi, o jo išvados klaidingos“.
Australija 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Australijos sportininkai dalyvavo 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Vankuveryje, Kanada.
Lygumai (Švenčionys)
Lygumai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Švenčionių.
Januvas
Jãnuvas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 21 km į vakarus nuo Sokulkos ir 39 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime įsikūrusi Januvo Šv. Jurgio parapija.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XIX a. buvo miestelis Sokulkos apskrityje.
1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Jonas Norkaitis
Jonas Norkaitis:
Tarptautinė baskų pelotos federacija
Tarptautinė baskų pelotos federacija arba FIPV – pagrindinė pasaulio baskų pelotą prižiūrinti organizacija, kuri rengia pasaulio čempionatus. Sąjungos būstinė yra įsikūrusi Pamplonoje, Ispanijoje.
Istorija
1929 m. gegužės 19 d. Buenos Airėse susitikę atstovai iš Ispanijos nacionalinės baskų pelotos federacijos, Prancūzijos baskų pelotos federacijos ir Argentinos baskų pelotos federacijos įkūrė tarpatuinę baskų pelotos federaciją.
Latvija 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Latvijai 2020 m. vasaros olimpinės žaidynės buvo aštuntos iš eilės vasaros olimpinės žaidynės ir dvyliktos istorijoje.
Tarptautinė baskų pelotos federacija
Istorija
2018 m. federacijai priklausė 26-ios šalys:
Latvija 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Aukso medalius pelnė šalies 3x3 vyrų krepšinio rinktinė, finale nugalėjusi Rusijos olimpinio komiteto komandą.
Rugpjūčio 3 d. bronzos medalį šaliai laimėjo sunkiaatletis Artūrs Plēsnieks.
Sportininkai
Latvijai atstovavo šių sporto šakų sportininkai:
Omónoia Leykōsía (moterys)
Nikosijos „Omónoia“ – Kipro futbolo klubas iš Nikosijos. Šis straipsnis apie klubo moterų ekipą.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1948 m. O moterų futbolo ekipa suformuota 2016 m. Nuo 2016–2017 m. rungtyniavo aukščiausiame divizione.
Debiutiniame sezone buvo ketvirtos. 2017–2018 m. vėl ketvirtos. 2018–2019 m. sezone vėl liko ketvirtoje vietoje.
2020–2021 n. Pirmame divizione po pirmojo etapo užėmė trečią vietą, o galutinėje ekipų rikiuotėje liko trečioje vietoje.
2021–2022 m. Pirmame divizione užėmė trečią vietą.
Uolinkalno piliakalnis
Uolinkalno piliakalnis – piliakalnis Žiemgaloje, Pliavinių savivaldybės teritorijoje, Klintainės valsčius, Latvija. Pasiekiamas keliu E22 Ryga – Pliavinios, 117 kilometre, į pietus nuo Stukmanių, Dauguvos upėje (Pliavinių hidroelektrinės tvenkinyje). Buvęs vienas didžiausių Latvijos piliakalnių. Dabar tai krūmais apžėlusi sala.
Piliakalnis
Piliakalnis buvo įrengtas Dauguvos kairiajame krante, strategiškai patogioje vietoje, kur Dauguvos vandenys galinga srove veržėsi palyginti siauru kanjonu. Šis ir Sėlpilio piliakalnis sudarė vieningą tvirtovę ir įtvirtintą 2,3 ha dydžio gyvenvietę, kurioje gyveno latgaliai ir sėliai. X – XIII a. čia buvo Uolinės (Alenės) žemių centras.
Saugomas valstybės, valstybinės reikšmės kultūros paminklas, VKPAI Nr. 116.
Lietuvos gyvenvietės
Lietuvos gyvenvietės. Pagal LR teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymą (1994-07-19) Lietuvos gyvenvietės yra skirstomos į tokius tipus:
2006 m. buvo 103 miesto tipo ir 21800 kaimo tipo gyvenviečių (iš jų 3400 negyvenamų kaimų).
Istorija
Pirmosios gyvenvietės Lietuvos teritorijoje siekia paleolitą. Daugiau jų aptinkama prie vandens telkinių (upių, ežerų, jūros). Viduramžiais daug gyvenviečių kūrėsi prie piliakalnių kaip priešpiliai (Apuolė, Žardė, Kernavė, Maišiagala ir kitos), kai kurios pilys tapo įtvirtintais dvarais. Nuo XIII a. kai kurios gyvenvietės ėmė gauti miesto teises (Klaipėda 1254 m., Vilnius 1387 m., Kaunas 1408 m.). XVI a. viduryje tokių miestų buvo 13.
Valakų reforma pakeitė daugelio gyvenviečių raidą, įsteigta kaimo savivalda. 1667 m. Lietuvoje buvo 927 miestai ir miesteliai, 1738 m. – 1591, 1765 m. – 688. Dėl politinės suirutės miesto teisės 1776 m. paliktos tik Vilniui, Kaunui ir Trakams, tačiau 1791 m. priėmus naują miestų statutą savivaldos teisė buvo atnaujinta daugeliui miestų ir miestelių. 1790 m. lietuviškose apskrityse buvo 225 miestai ir miesteliai bei 14.460 kaimų.
Nuo 1808 m. Lietuvos gyventojai imti valdyti pagal Rusijos imperijos įstatymus. Naujas administracinis suskirstymas skatino gubernijų ir apskričių centrų plėtrą. XIX a. 2-ojoje pusėje nutiesus geležinkelius, išaugo prie jų esančios gyvenvietės. Dalis sodybų, ypač Užnemunėje ir prie Kuršo išsikėlė į vienkiemius. Stolypino reforma 1906–1917 m. sąlygojo senovinių kaimų ardymą, 1907–1914 m. Kauno ir Vilniaus gubernijose išskirstyti 2154 kaimai ir susikūrė 45.701 vienkiemis.
1920–1940 m. Lietuvos miestai buvo skirstomi į 2 kategorijas:
Reformos pradžioje buvo 4 I eilės (Kaunas, Panevėžys, Šiauliai, Ukmergė) ir 22 II eilės miestai, tačiau 1931 m. pagal Savivaldybių įstatymą I eilės miestais tapo dar 6 (Alytus, Biržai, Kėdainiai, Marijampolė, Telšiai, Vilkaviškis), II eilės miestų buvo 21. Klaipėda buvo Klaipėdos krašto sostine, Vilnius – Vilniaus vaivadijos. Vėliau dalis miestelių gavo miesto teises įtvirtinant savivaldą – Kretinga, Radviliškis, Utena ir kt. 1939 m. buvo 11 I eilės miestų ir 24 II eilės (nauji – Naujoji Vilnia, Palanga, Prienai, Šakiai, Šeduva).
US Viterbese 1908
Viterbo „Viterbezė“, o angliškuose šaltiniuose žinomas U.S. Viterbese 1908 – Italijos futbolo klubas iš Viterbo. Itališkai klubo pavadinimas – Unione Sportiva Viterbese 1908. Namų rungtynes žaidžia Stadio Enrico Rocchi stadione.
Lietuvos gyvenvietės
Istorija
1922–1940 m. vykdant žemės reformą pertvarkyti kaimai – parceliuojami dvarai, kuriami vienkiemiai, savanoriams suteikiama žemė. Kaimai buvo kupetiniai, gatviniai, vienkieminiai, mišraus tipo. Užėjus okupacijai gyvenviečių reforma nutrūko.
US Viterbese 1908
Istorija
Klubo ištakos siekia 1908 m. Buvo sunykęs. Vėlesniais metais ne kartą gaivintas ir vėl sunykdavo. Dažnai keitė pavadinimus.
2004 m. atkurtas. Pastaruoju metu žaidė Serie C B grupėje.
Lietuvos gyvenvietės
Istorija
1946 m. miesto teisės suteiktos 54 gyvenvietėms – 5 respublikinio pavaldumo (Kaunas, Klaipėda, Panevėžys, Šiauliai, Vilnius) ir 49 apskrities pavaldumo. 1951 m. buvo 70 miestų, 1979 m. – 92 (iš jų 11 respublikinio pavaldumo, 81 rajoninio pavaldumo), 1989 m. – 114 (11 respublikinio pavaldumo, 81 rajoninio pavaldumo, 22 miesto tipo gyvenvietės). 1967–1980 m. įdiegta Vieningoji gyvenviečių (apgyvendinimo) sistema, kuri numatė traukos pagrindu sukurti 10 regionų – 5 didmiesčių ir 5 ugdytinų miestų (Alytus, Jurbarkas, Marijampolė, Telšiai, Utena). Jurbarkas nepasiekė numatyto 50 tūkst. gyventojų skaičiaus, tačiau jo periferijoje išaugo Tauragė. Ši sistema pritraukė daug kaimo migrantų, prislopino 5 didmiesčių augimą.
Kaimo gyvenvietės suskirstytos į centrines, pagalbines ir nevystytinas (neplėstinas). Pastarosiose buvo stabdomos statybos ir plėtra. Prasidėjus masinei melioracijai sunaikinta daug vienkiemių ir mažų kaimų (per 1959–1989 m. kaimų sumažėjo nuo 25.143 iki 19.153).
US Viterbese 1908
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. rugsėjo 7 d.
José de Amézola y Aspizúa
José de Amézola y Aspizúa (1874 m. sausio 8 d. – 1922 m.) – Ispanijos baskų pelotos žaidėjas, olimpinis čempionas.
Biografija
Paryžiuje vykusiose antrosiose moderniose 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse pirmą kartą vyko baskų pelotos varžybos. Poroje su Francisco Villota ispanai finale nugalėjo Prancūzijos duetą ir tapo olimpiniais čempionais. Tai buvo pirmasis olimpinis auksas Ispanijos istorijoje.
Jonavos baseinas
thumb|right|250px|Jonavos baseinas. Jonavos baseinas – biudžetinė Jonavos rajono savivaldybės įstaiga. Jos įsteigimą patvirtinto Jonavos rajono taryba 2022 m. lapkričio 9 d. sprendimu. Baseinas atidarytas 2022 m. gruodžio 19 d. Dvejus metus trukusios baseino statybos kainavo 11 milijonų eurų.
Baseine veikia įrengtas pagrindinis keturių takelių, 25 m ilgio plaukimo baseinas, atskiras baseinas kūdikiams, vandens pramogų ir pirčių zona, sūkurinės vonios.
Žeimelio piliakalnis
Žeimelio piliakalnis – buvęs piliakalnis arba įtvirtinta gyvenvietė Pakruojo rajono savivaldybės teritorijoje, Žeimelio miestelio rytiniame pakraštyje, 150 m į pietus nuo T. Grotuso gatvės (kelio ). Dar vadinamas Žeimelio pylimu, Žydkapiu, kurio teritorijoje maždaug nuo XVIII a. pabaigos iki 1940 m. laidoti žydų tautybės žmonės, yra išlikę apie 250 antkapinių paminklų. Sutampa su Žeimelio žydų senosiomis kapinėmis.
Piliakalnis
Piliakalnis buvo įkurtas Beržtalio dešiniajame krante neaukštoje, 2-3 m aukščio kalvoje. Iš šiaurės vakarų jį juosia upelis, iš šiaurės ir pietų – pelkė. Pietuose nuo sausumos jis atskirtas tiesiu 92 m ilgio pylimu, kuris vakariniame gale išorėje – 2,5 m, nuo aikštelės – 1,5 m aukščio. Aikštelė netaisyklinga, apie 100 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi, šiauriniame gale 60 m, pietiniame – 85-90 m. pločio. Piliakalnis sunaikintas XVII a. – XX a. veikusių žydų kapinių.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1966 m. atliko Juozas Šliavas ir Žeimelio vidurinės mokyklos moksleiviai. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a. thumb|800px|center|Žeimelio piliakalnis iš pietvakarių pusės
Januvo Šv. Jurgio parapija
'''Januvo Šv. Jurgio parapija''' - parapija įkurta 1601 m. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Koricino dekanatui. 1899-1904 m. pastatyta parapijos mūrinė, neogotikinio architektūros stiliaus bažnyčia, pašventinta 1905 m. rugsėjo 14 dieną. Architektas Józef Pius Dziekoński.
Chosrovas I
Chosrovas I arba Chosrovas Anuširvanas ( – „Chosrovas Nemirtingoji Siela“; 496–579 m.) – Sasanidų dinastijai priklausęs Persijos karalius (531–579 m.).
Gimė Ardestane, buvo trečiasis karaliaus Kavado I sūnus. Su juo dalyvavo malšinant mazdakitų, kovojusių už žemakasčių teises, judėjimą. Mirus Kavadui, Chosrovas tapo tėvo įpėdiniu ir buvo remiamas zoroastrų žynių. Tuo tarpu jo brolis Kavus palaikė mazdakitus. Chosrovas įveikė sukilėlius ir pasiuntė myriop Kavų bei mazdakitų įkvėpėją Mazdaką. 531 m. mazdakitai su Chosrovo broliais sudarė sąmokslą prieš valdovą – tai sužinojęs Chosrovas I nužudė visus savo brolius ir jų atžalas. 532 m. sudarė taiką su Bizantijos imperatoriumi Justinianu.
Tiesa, 540 m. Chosrovas I taiką su Bizantiją nutraukė ir su ja kariavo 540–562 m. ir nuo 572 m. Be to, 570 m. surengė žygį į pietus ir nukariavo Jemeną, tuo metu valdytą Etiopijos (Aksumo imperijos). Valdant Chosrovui I Sasanidų imperija pasiekė didžiausią galybę.
Vykdydamas mokesčių reformą žemės savininkus apmokestino pastoviu ir diferencijuotu žemės mokesčiu (pagal žemės rūšį, sklypo dydį, derlingumą, drėkinimo būdus), įvedė pagalvės mokestį. Sukūrė reguliariąją kariuomenę. Karinėmis, administracinėmis ir kt. reformomis stiprino centrinę valdžią. Organizavo drėkinamųjų kanalų, tiltų, kelių, gynybinių sienų statybą.
thumb|left|200px|Bareljefas Chosrovui I Teherane
Eliziejaus rūmai
Eliziejaus rūmai  – oficiali Prancūzijos Respublikos prezidento rezidencija. Baigti 1722 m., rūmai buvo pastatyti didikui ir kariuomenės karininkui Lui Anri de La Tūrui Overniečiui, kuris 1719 m. buvo paskirtas Il de Franso gubernatoriumi. Eliziejaus rūmai yra Sen Onorė Priemiesčio gatvėje, netoli Eliziejaus laukų alėjos, 8-ojoje Paryžiaus apskrityje. Eliziejaus pavadinimas yra kilęs iš Eliziejaus laukų, palaimintųjų mirusiųjų vietos graikų mitologijoje. Svarbūs užsienio svečiai yra priimami netoliese esančiame „Marigny“ viešbutyje – rūmų rezidencijoje.
Rūmuose gyveno tokios asmenybės kaip Madam de Pompadūr (1721–1764), Nikolas Beaujon (1718–1786), Bathilde d’Orléans (1750–1822), Joachim Murat (1767–1815) ir Charles Ferdinand (1778–1820). 1848 m. gruodžio 12 d. Antrosios Respublikos Prancūzijos parlamentas priėmė įstatymą, kuriuo pastatas buvo paskelbtas oficialia Prancūzijos prezidento rezidencija. Eliziejaus rūmai, kuriuose yra prezidento biuras ir rezidencija, taip pat yra Ministrų Tarybos posėdžių vieta – kas savaitę vykstantis Prancūzijos vyriausybės posėdis, kuriam pirmininkauja Respublikos Prezidentas.
Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė (1655–1657)
Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė (šved. Storfurstendömet Litauen, lot. Magnus Ducatus Lituaniæ) – pagal Kėdainių uniją įkurtas Švedijos imperijos dominicum directum protektoratas, kuris de jure egzistavo 1655–1657 m. Po Švedijos pralaimėjimo Lenkijai Antrojo Šiaurės karo metais ir prolenkiškos lietuvių bajorijos sukilimo, protektoratas netrukus žlugo ir LDK Liublino unijos pagrindu vėl tapo pilnateise Abiejų Tautų Respublikos dalimi.
Švedijos okupacija
kairėje|miniatiūra|255x255px|Jonušas Radvila buvo pagrindinis Švedijos–Lietuvos derybų iniciatorius. 1654 m. Rusijos carystė įsiveržė į Abiejų Tautų Respubliką ir užėmė didelę dalį valstybės rytinių teritorijų. Reaguodama į silpną ATR karinį pasirodymą mūšio lauke, Švedijos imperija siekė pasinaudoti susidariusia politine situacija ir okupuoti dalį Lietuvos-Lenkijos teritorijų. Švedijai ypač rūpėjo Lietuva – jos nuolatinis įtraukimas į imperijos (lot. dominium maris baltici) sudėtį buvo itin strategiškai svarbus klausimas, siekiant įsigalėti visoje Baltijos jūroje bei susilpninti priešininkės Rusijos pozicijas. 1655 m. vasarą Švedijos kariuomenė užėmė vakarinę Lenkiją ir ėmė Lietuvai grasinti karine jėga. Sužinoję, jog Lenkijos karalius Jonas Kazimieras Vaza pabėgo iš šalies, Lietuvos didysis etmonas Jonušas Radvila bei kiti Lietuvos didikai pradėjo svarstyti apie derybas su Švedija.
Paragvasu
Paragvasu  – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Bahijos valstijoje. Prasideda Sinkoros kalnagūbryje (Šapada Diamantinos masyvo dalis), 1220 m aukštyje, Bara da Estivos apylinkėse. Teka plokščiakalniu į rytus, pietryčius. Žemupyje teka žemuma, sudarydama plačią estuariją įteka į Atlanto vandenyno Visų Šventųjų įlanką ties Bon Žezus das Pobresu.
Didžiausi intakai: Utinga, Tupinas, Kuro, Žakuipė (kairieji). Paragvasu keliose vietose patvenkta (žemupyje sudarytas didelis Pedra do Kavalo tvenkinys). Miestai prie upės: Mukužė, Itaetė, Iasu, Kabaseiras po Paragvasu, Kašoeira, San Felisas, Maragožipė. Žemupyje įsteigtas Igvapės įlankos jūrinis rezervatas. 40 km žemupio ruožas laivuojamas. Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Aukštupio baseine kasami deimantai.
Upės pavadinimas tupių kalba reiškia „didžioji upė“ (pará-gûasu).
Francisco Villota
Biografija
Paryžiuje vykusiose antrosiose moderniose 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse pirmą kartą vyko baskų pelotos varžybos. Poroje su José de Amézola y Aspizúa ispanai finale nugalėjo Prancūzijos duetą ir tapo olimpiniais čempionais. Tai buvo pirmasis olimpinis auksas Ispanijos istorijoje.
Belgijos futbolo varžybos 2012–2013 m.
Belgijos futbolo varžybos 2012–2013 m.
Europos Lygos atkrintamosios rungtynės
A ir B grupių nugalėtojai susitiko finale. Dviejose rungtynėse sprendėsi, kas mes iššūkį Lježo „Standard“ komandai.
Gent laimėjo bendru rezultatu 8–2.
Europos Lygos kontrolinės rungtynės
Lježo „Standard“ iškovojo vietą Europos lygos turnyre.
Standard Liège nugalėjo bendru rezultatu 7–1 ir pateko į Europos lygos turnyrą.
Atsakomosios rungtynės
Genk į finalą pateko tik po baudinių serijos.
Cercle Brugge nugalėjo bendru rezultatu 4-3 ir pateko į finalą.
Belgijos futbolo supertaurės rungtynės
-
Gulbinėnų pradinė mokykla
Istorija
thumb|left|[[Gulbinėnų dvaras, kuriame sovietmečiu veikė Gulbinėnų mokykla]]
Gulbinėnų pradžios mokykla įkurta 1920 m., buvo 4 skyriai. Po karo 1945 m. mokyklai atiteko keli Gulbinėnų dvaro kambariai, mokykla įsikūrė dvaro rūmuose. 1961 m. mokykla buvo perorganizuota į aštuonmetę. Sovietmečiu dvaro sodybos šiaurinėje dalyje buvo pastatyta vidurinė mokykla ir vaikų darželis. Iš dvaro mokykla išsikraustė 1992 m. Mokykla buvo pradinė, septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, dešimtmetė, veikė ir darželis. Paskui mokykla ėmė mažėti, kol virto pradine, o 2003 m. buvo uždaryta. Nuo 2005 m. veikia Krinčino mokyklos vaiko dienos centras, kaimo biblioteka.
Bratunacas
Bratunacas – miestas rytinėje Bosnijoje ir Hercegovinoje, greta Drinos upės, 5 km į šiaurės rytus nuo Srebrenicos, pasienyje su Serbija.
Istorija
Minimas nuo 1381 metų.
Nors dar 1991 m. mieste 64 proc. buvo musulmonai, o 34 proc. serbai, tačiau po pilietinio karo jų santykis radikaliai pasikeitė (atitinkamai, 15 ir 85 proc.) dėl etninio valymo.
Derlius
thumb|200px|Derlius
Derlius – kultūrinių augalų subrandinti vaisiai ar kita žmogui vertinga dalis; jų kiekis, branda. Derliumi gali būti vaisiai (pvz., obuoliai, uogos, grūdai), šakniagumbiai, šakniaviaisiai, stiebagumbiai (bulvės, burokai), kitos daržovių maistingosios dalys (kopūstų gūžės, špinatų lapai), techninių, pašarinių ir kitų kultūrinių augalų vertingosios dalys (žolė, žiedai, šaknys, pluoštas, aliejus ir kt.). Augalo savybė nešti gerą derlių vadinama derlingumu. Šis įvairiopai skatinamas suteikiant augalui kuo geresnes augimo sąlygas (tręšimas, ravėjimas, laistymas, purenimas, kenkėjų naikinimas) bei pagerinant paties augalo savybes (selekcija, genėjimas ir kt.).
Žemdirbiškose visuomenėse derliaus gausai ir sėkmei užtikrinti skiriama daug įvairių apeigų, tikint magine galia tarp atliekamų veiksmų ir derėjimo (pvz., Rasų šventės sąryšis su vaisingumu), su tuo susiję daug draudimų. Svarbi tokios visuomenės gyvenimo dalis yra derliaus nuėmimas. Lietuvoje svarbiausi derliaus nuėmimai yra rugiapjūtė, šienapjūtė, bulviakasis, linarautė. Vidutinių platumų kraštuose derliaus nuėmimas vyksta vasaros antroje pusėje–rudens pradžioje (nors dalis augalų duoda derlių dar pavasarį).
Lietuvių religijoje gero derliaus visų pirma prašoma deivės Žemynos – žemės, kurioje bręsta visi augalai, taip pat Perkūno, kurio siunčiamas lietus, kaip tikima, vaisina žemę. Su derliumi glaudžiai susijusi skalsos sąvoka – gausa, perteklius, vaisingumo perviršis.
Ondrej Duda
Ondrejus Duda (g. 1994 m. gruodžio 5 d., Sninoje) – Slovakijos futbolininkas, žaidžiantis Slovakijos futbolo rinktinėje. Pravardžiuojamas Dudinho ir Ondrej di Maria.
Karjera
Futbolininko karjerą pradėjo MFK Snina klube. Vėliau persikėlė į MFK Košice jaunimo komandą. Pagrindinėje komandoje debiutavo 17-os, namų rungtynėse prieš ŠK Slovan Bratislava. Šeimininkai laimėjo 1–0.
2013–2014 m. žiemą Duda nusprendė nepratęsti sutartį su Košicės klubu.
2014 m. vasario mėn. persikėlė į Varšuvos Legia klubą, su kuriuo pasirašė ketverių su puse metų kontraktą.
Mokykla (serialas)
Mokykla  – ukrainietiškas serialas, kuris pasirodė 2018 m. Jį sudaro 30 serijų.
Siužetas
Pasakojama apie moksleivius ir mokyklos gyvenimą. Serialas prasideda, kai mama randa dukrą namie, o šalia mėtosi tabletės. Norėdama būti arčiau dukters, ji meta verslą ir ateina dirbti į mokyklą, kurioje įsidarbina ekonomikos mokytoja. Jai tenka varžytis su direktoriaus pavaduotoja, kuri yra tikra intrigų meistrė ir svajoja tapti direktore. Paaugliai nuolat krečia šunybes, įsivelia į problemas. Mokykloje dirba ir direktoriaus sūnus, kuriam simpatizuoja ir pavaduotoja, ir naujoji mokytoja, ir mokinukės. Mokinės konkuruoja tarp savęs, suaugusieji veliasi į jų konfliktus.
Vektorinis greitis
thumbnail|235px|Momentinį greitį rodantis kelio ženklas [[Nyderlandai|Nyderlanduose.]] Vektorinis greitis, dar vadinamas momentiniu greičiu – vektorinis fizikinis dydis, charakterizuojantis objekto poslinkio pokytį tam tikru laiko momentu. Greičio SI sistemos vienetas – metrai per sekundę (m/s), tačiau kasdienėse situacijose dažniau naudojami kiti mato vienetai, pavyzdžiui, kilometrai per valandą (km/h) ar mylios per valandą (JAV). Formulėse daugiausiai žymima kaip \vec v (pagal lotynų kalbos velocitas).
Vektorinį greitį nusako ši formulė:
Formulės skaitiklyje yra kūno poslinkis labai trumpu laiko intervalu, kuris nurodytas vardiklyje. Momentinį greitį rodo spidometras. Greičio pokytį laiko intervale nurodo pagreitis. Lietuvių kalboje tiek skaliariniam, tiek vektoriniam dydžiui vartojamas tas pats terminas – greitis. Kai kuriose kitose kalbose vartojami skirtingi žodžiai, pvz., atitinkamai speed, celeridad bei velocity, velocidad anglų ir ispanų kalbomis.
Kaspars Petrovs
Kasparas Petrovas (, g. 1978 m.) – Latvijos serijinis žudikas. 2005 m. gegužės 12 d. Rygos apygardos teismas jį pripažino kaltu dėl trylikos pagyvenusių moterų nužudymo ir nuteisė kalėti iki gyvos galvos.
Petrovas, žymaus gydytojo sūnus, jau kelerius metus buvo benamis. Iš pradžių sulaikytas dėl penkių moterų nužudymo 2003 m. vasarį, vėliau paaiškėjo, kad K. Petrovas galėjo nužudyti keliasdešimt pagyvenusių moterų. Visos moterys buvo pensinio amžiaus, visos nužudytos pasmaugiant. Iš pradžių jis buvo kaltinamas 38 žmogžudystėmis, 8 pasikėsinimais nužudyti, daugybe vagysčių ir apiplėšimų, daugiausia susijusių su pagyvenusiomis Rygos gyventojomis 2000–2003 m. Tačiau valdžios institucijos pateikė kaltinimus tik dėl 13 aukų mirties, nes kitose bylose trūko inkriminuojančių įrodymų.
Petrovas, anksčiau teistas už vagystę 1998 m., po suėmimo ir 2005 m. teismo proceso metu tvirtino, kad „neketino nužudyti savo aukų, o tik jas apiplėšti“. Petrovas moteris uždusino po to, kai sekė jas namo ir prievarta įsibrovė į jų butus arba prisistatęs Latvijas gāze (valstybinės dujų įmonės) darbuotoju. Apskaičiuota, kad Kasparas Petrovas iš savo aukų pavogė prekių ir pinigų vertų už maždaug 18 000 latų (26 000 eurų).
Po nuosprendžio Petrovas teisme atsiprašė savo aukų šeimų ir paprašė jų atleidimo. „Negaliu žodžiais grąžinti aukų į gyvenimą, bet norėčiau, kad jos dar būtų gyvos, kad nieko nebūtų atsitikę...“
Prieš lietų
Prieš lietų  – 1994 m. Makedonijos filmas, režisuotas Milčo Mančevskio. Filme pasakojamos trys susijusios istorijos, vaizduojančios Balkanų karo žiaurumus. Muziką filmui sukūrė Makedonijos etninės muzikos grupė Anastasia.
Siužetas
Pirmoji filmo dalis – „Žodžiai“. Veiksmo centre jaunas vienuolis Kirilas, priėmęs tylos įžadus. Savo celėje jis netikėtai randa pasislėpusią albanę Zamirą. Vietiniai ją kaltina žmogžudyste, bet Kirilas jos neišduoda. Vienuoliai sužino apie Kirilo melą ir jį išmeta iš vienuolyno. Jiedu iškeliauja, bet jų kelionė greitai baigiasi.
Antra istorija – „Veidai“. Vaizduojama Londone gyvenanti Ana, dirbanti fotolaboratorijoje. Ji pasimetusi meilėje tarp savo vyro ir karo fotografo Aleksandaro. Tačiau netrukus ji lieka viena – Aleksandaras išvyksta į Makedoniją, o vyras Nikas žūsta per susišaudymą restorane.
Trečioji istorija – „Paveikslai“; ji sujungia dvi prieš tai rodytas istorijas. Aleksandaras po 16 metų grįžta į gimtąją Makedoniją. Grįžęs jis atranda, kad jo gimtasis kaimas nuolat kaunasi su albanų kaimu, o buvę draugai virtę priešais. Aleksandras puoselėja viltį susitikti su jaunystės mylimąja albane Hana. Ji paprašo Aleksandaro išgelbėti jos dukrą Zamirą, pagrobtą makedonų. Jis šį prašymą įvykdo, tačiau nušaunamas saviškių. Zamira pabėga į vienuolyną, taip grįžtama prie filmo pradžios.
Apdovanojimai
Filmas Prieš lietų buvo gerai įvertintas kritikų ir sulaukė didelio pasisekimo, lyginant su kitais makedonų filmais. Filmas apdovanotas 30 tarptautinių apdovanojimų, tarp jų „Auksiniu Liūtu“ Venecijos filmų festivalyje. Filmas taip pat buvo nominuotas „Oskarui“ kaip geriausias filmas užsienio kalba.
Kuršėnų vidurinis tvenkinys
Kuršėnų vidurinis tvenkinys – karjero tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, Kuršėnų rytiniame pakraštyje. Vietinių gyventojų dar vadinamas Palangikės tvenkiniu, kadangi pietiniame krante yra įrengta maudykla, praminta „Palangike“. Sudarytas išeksploatavus molio išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis – 0,44 km, plotis – iki 0,2 km. Vandens perteklius nubėga šiaurėje esančiu kanalu į bevardį upelį (Ringuvos baseinas). Vakariniame krante įsikūrę kolektyviniai sodai. Į rytus už kelių metrų telkšo 2 karjerų tvenkiniai – šiauriau 2,3 ha, piečiau 1,4 ha. Šiauriniu krantu eina kelias, už jo telkšo Kuršėnų didysis tvenkinys. Į pietus už 50 m yra Kuršėnų pietinis tvenkinys.
Neji prie Senos
Neji prie Senos  – miestas Prancūzijoje (Il de Fransas, Aukštutinė Sena), Paryžiaus priemiestis.
Istorija
1222 m. miestas įkurtas prie Senos upės.
Druskininkų II pasaulinio karo karių kapinės
Druskininkų II pasaulinio karo Sovietų armijos karių kapinės (vietinio reikšmingumo lygmens registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas –, senasis kultūros paminklų sąrašo numeris – IV181) – neveikiančios karių kapinės Druskininkuose, 0,35 km į šiaurės vakarus nuo V. Kudirkos ir Sausosios gatvių sankryžos, Druskonio ežero pietvakariniame krante.
Kapinės
50 m į pietus yra senosios miesto kapinės, 1,8 km į šiaurės vakarus – Pirmojo pasaulinio karo Rusijos armijos karių kapinės.
Istorija
1944 m. liepos 14 d. Raudonoji armija įžengė į Druskininkus. Nemuną forsavo 71-ojo ir 36-ojo šaulių korpusų raudonarmiečiai. Karinės operacijos metu žuvę ir lauko karo ligoninėje mirę sunkiai sužeisti kariai buvo laidojami trijose vietose. Didžiausios kapinės veikė Pagonijoje (Pagankoje), Druskininkų gatvės 8-ojo namo kieme. Kitos kapinės buvo įrengtos priešais kolonadą, gydyklų parke, o trečiosios, mažiausios – aikštėje priešais bažnyčią. Kapus žymėjo nedideli raudonos spalvos faneriniai obeliskai su penkiakampėmis žvaigždėmis viršūnėse. Bažnyčios šventoriuje buvo palaidoti sovietų lakūnai, žuvę 1944–1945 m. žiemą prie Viečiūnų.
Frontui nuslinkus į Vakarus, į kapines priešais bažnyčią 1945 m. buvo perkelti žuvusiųjų palaikai iš gydyklų parko, Druskininkų gatvės ir iš Druskininkų apylinkės vietovių, kuriose laikinai buvo palaidoti pavieniai kariai. Kapinių centre buvo pastatytas monumentalus mūrinis obeliskas.