cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liudvikas XIII
Šarlio de Lujeno dominavimo metai (1617–1621)
Prancūzijos diduomenė ir toliau priešinosi Lujenui dėl 1618 m. paulette – mokesčio, pavadinto pagal jo iniciatoriaus Šarlio Polė pavardę bei 1660 m. nuskambėjusios prekybos pareigomis. Ištremta ir įkalinta Blua Marija de Mediči tapo aiškiu nepasitenkinimo veiksniu: de Lujenas turėjo teisę būti asmeniniu jos patarėju ir tarpininku tarp buvusios valdovės ir vyriausybės.
1620 m. Prancūzijos diduomenė sukilo, bet jų pajėgos nesunkiai išblaškytos tų pačių metų rugpjūtį Les Ponts-de-Cé mieste. Paskui Liudvikas XIII paskelbė žygį prieš Béarn (tuometė Prancūzijos provincija) hugenotus, nepaklususius daugeliui jo sprendimų. Šis žygis provincijoje atkūrė katalikybę, tačiau taip pat paskatino kitų provincijų hugenotus prisidėti prie Henriko, Rohano kunigaikščio vadovaujamo maišto.
1621 m. oficialiai susitaikė su savo motina, de Lujenas paskirtas Prancūzijos konstebliu – aukščiausiuoju karūnos pareigūnu. Liudvikas XIII ir de Lujenas susiruošė numalšinti hugenotų sukilimą. Jų tvirtovės Montobano apsiaustis buvo nutraukta po trijų mėnesių, nes armijoje įsisiautė šiltinė. Viena iš šiltinės aukų tapo ir de Lujenas.
Tarybos valdymas (1622–1643)
Po de Lujeno mirties Liudvikas XIII pareiškė valdysią su taryba. Jo motina 1622 m. grįžo iš tremties ir įsijungė į tarybos sudėtį. Henrikas II, paskirtas tarybos nariu, pasiūlė žiauriai susidoroti su hugenotų maištininkais. Tačiau rezultatas buvo toks pat, kaip ir ankstesniais metais: karaliaus armija laimėjo keletą mūšių, tačiau nesugebėjo paimti tvirtovės, šį kartą Monpeljė.
Konfliktas baigėsi 1622 m. spalį, Liudvikui XIII ir Henrikui, Rohano kunigaikščiui, pasirašius Monpeljė sutartį, patvirtinusią Nanto edikto principus: kai kurios hugenotų tvirtovės sugriautos, tačiau jiems pripažinta teisė toliau valdyti Montobaną ir Le Rošelį.
1624 m. atleido Noël Brûlart de Sillery ir Puisieux vikontą Pierre Brulart, nepatenkintas jų diplomatine veikla dėl santykių tarp Ispanijos ir Valtelinos. Valtelina, daugiausia katalikų gyvenama teritorija, priklausė Graubiundeno siuzerenitetui, ji buvo svarbus Prancūzijos žygių į Italiją punktas, todėl Ispanijos kišimasis į jos reikalus pykdė Liudviką XIII.
Kardinolas Rišeljė (1624–1643)
thumb|left|150px|[[Richelieu|Kardinolas Rišeljė]] Kardinolas Žanas Armanas de Rišeljė buvo svarbiausia Liudviko XIII administracijos figūra 1624 m. ir aštuoniolika metų darė įtaką Prancūzijos politinei raidai. Rišeljė dėka, Liudvikas tapo vienu iš pirmųjų absoliutinių Europos monarchų. Rišeljė ir Liudviko XIII valdymo laikotarpiu Prancūzija sėkmingai kariavo Trisdešimties metų kare prieš Habsburgus, kontroliavo diduomenę ir atšaukė karines ir politines Hugenotų privilegijas, nors tikėjimo laisvių nepanaikino. Be to, Liudvikas modernizavo Havro uostą ir sukūrė galingą laivyną.
Deja, Liudvikas XIII ir Rišeljė neperžiūrėjo ir nereformavo administracinio aparato, o ypač ydingos mokesčių sistemos, kas tuomet Prancūzijai buvo labai aktualu.
Vedybos
thumb|150px|Liudviko XIII žmona Ona Austrė 1615 m. lapkričio 24 d. Liudvikas XIII vedė Ispanijos karaliaus Pilypo III dukrą Oną Austrę. Vedybos, toliau stiprino katalikiškų valstybių Ispanijos ir Prancūzijos karinį ir politinį aljansą. Vedybų tarp šių valstybių valdovų palikuonių tradicija siekė Pilypo II laikus, kai jis vedę Prancūzijos princesę Elžbietą Valua. Kaip ir dauguma tokių Burbonų santuokų, šios laimė truko trumpai: karaliaus reikalai skyrė jį nuo žmonos. Po 23 metų santuokos ir keturių persileidimų, Ona 1638 m. pagimdė Liudvikui XIII įpėdinį, būsimąjį karalių Liudviką XIV.
Daugelis laikė sosto įpėdinio gimimą tikru stebuklu, tad tėvai jį pavadino Louis-Dieudonné (Liudvikas, Dievo duotasis). Taip pat kalbėta, kad siekiant sklandaus gimdymo, vaisius paskirtas Mergelei Marijai, ir ji, esą, padariusi stebuklą. Nepaisant to, Liudvikas XIII pats yra pareiškęs, kad skeptiškai vertinęs kalbas apie stebuklingą sūnaus gimimą.
Palikuonys
Iš viso Liudvikas XIII su žmona susilaukė šešių vaikų:
Blizgė (Skapiškis)
Blizgė – kaimas Kupiškio rajone, 6 km į vakarus nuo Skapiškio, prie kelio Jutkonys–Skapiškis, Mituvos kairiajame krante.
Istorija
1843 m. minimas Blizgės užsienis, kuriame gyveno viena (Karolio Snarskio) šeima.
Limavady United FC
Limavadžio „United“ – Šiaurės Airijos futbolo klubas iš Limavadžio.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1876 m. Pastaruoju metu klubas blaškosi tarp antros ir trečios pakopos pirmenybių.
Šiaurės Airijos pirmenybėse
Šaltiniai:
Olimpija (Vašingtonas)
Olimpija – mietsas JAV, Vašingtono valstijos sostinė. Miestas įkurtas 1859 m. 2010 metais jame gyveno 46 478 gyventojų.
Barisalas
Prie Barisalo fiksuojamas keistas gamtos reiškinys – Barisalo ūžesiai, girdimi deltoje ir sklindantys nuo jūros. Jų kilmė nėra aiški, tačiau manoma, kad jie seisminio pobūdžio.
Druskininkai
Mieste yra 3 šventyklos, 8 sanatorijos, daug poilsio centrų, viešbučių, Druskininkų savivaldybės viešoji biblioteka, Druskininkų centrinė ligoninė (Balainės miške), poliklinika, paštas (naujieji pašto rūmai pastatyti 1980 m., architektas V. Banikovas), keli parkai. Per Nemuną nutiesti du tiltai: senasis Druskininkų tiltas ir 2011 m. atidarytas Parko tiltas, jungiantis Druskininkų senamiestį su kairiajame Nemuno krante esančia Baltašiške. 2015 m. virš Nemuno įrengtas Lynų kelias.
thumb|left|Druskonio ežeras thumb|left|Senoji Rotonda
Etimologija
Kurį laiką buvo manyta, kad Kryžiuočių ordino kronikose minimi Salzininken buvo Druskininkai ( – druska), tačiau vėliau paaiškėjo, kad tai Šalčininkai. Dabar manoma, kad gyvenvietės pavadinimas galėjo kilti nuo bendrinio žodžio druskininkas (užsiimantis su druska susijusia veikla, verslu), kuris yra gana retas. 1635 m. minimas kaimas Druskiniai, nuo 1765 m. žinomas kaip Druskininkai.
Geografija
thumb|right|Pušyno parkas
Druskininkų kurortas yra pietinėje Lietuvos dalyje, Dzūkijos regione, dešiniajame Nemuno upės krante, tarp miškų, ežerų ir moreninių kalvų. Vienam miesto gyventojui tenka 2 ha miško. Aukščiausia miesto vieta – Sveikatingumo (K. Dineikos) parkas (105 m virš jūros lygio), žemiausia – Nemuno krantas ties fizioterapijos gydykla.
Klimatas
Druskininkų klimatas pasižymi palankiomis klimatoterapinėmis ir rekreacinėmis sąlygomis. Vyrauja kalvotas, daubotas reljefas, gausu vidutinių ir mažų ežerų. Vidutinė maksimali oro temperatūra vasarą (birželį, liepą ir rugpjūtį) – aukštesnė negu 22 °C. Per metus vidutiniškai iškrenta 661 mm kritulių. Vėjo greitis kurorte liepos-rugsėjo mėnesiais yra 2,4–2,6 m/s. Vyrauja pietvakarių, vakarų ir šiaurės vakarų, o žiemą pučia pietryčių, rytų ir pietvakarių vėjai.
Gamta
Druskininkų šiluose yra žemyninių kopų, apaugusių pušynais. Miškuose vyrauja pušys, didelė biologinė įvairovė, daug sparnuočių: vieversių, stulgių, baltanugarių genių, jūrinių erelių, pelėdų, apuokų. Druskininkų šiluose sutinkama retų vabzdžių: ūsuotųjų dailidžių, paprastųjų raganosių, aštuoniataškių auksvabalių. Pušynuose, saulės įšildytose vietose, dažnai aptinkami: vikrusis driežas, paprastasis žaltys, gluodenas. Dažnai pastebimas žvėrelis – paprastoji voverė. Miško pakraščiuose, palaukėse sutinkamas pilkasis kiškis. Yra plėšrūnų: rudoji lapė, po eglėmis gyvena mangutai, Dzūkijos miškuose sutinkami vilkai, lūšys, šernai, stirnos. Stambiausias pušynų žvėris – briedis.
Parkai
Mieste yra keletas parkų. Tarp jų gausiausiai lankomi yra K. Dineikos Sveikatingumo parkas, A. Česnulio skulptūrų ir poilsio parkas, Gydyklų parkas.
Miesto dalys
Druskininkuose išskiriamos šios miesto dalys:
Istorija
thumb|220px|Druskininkai XIX a. Napoleono Ordos piešinys thumb|left|Mineralinių vandenų gėrimo pastatas, 1931 m.
Dabartinio miesto teritorija apgyvendinta nuo seniausių laikų, jos ribose yra Druskininkų senovės gyvenvietė. Ankstyvaisiais viduramžiais dabartinio miesto teritorija buvo jotvingių genties gyventoje teritorijoje. Nuo XIII a. įėjo į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sudėtį. Čia buvo nedidelė tvirtovė, įėjusi į Panemunės gynybinę sistemą. 1311 m. Vokiečių Ordino didysis magistras Henrikas Plecke šią tvirtovę užėmė ir sugriovė.
Druskininkai rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą minimi 1636 m. 1702 m. kovo 24 d. šalia gyvenvietės įvyko Druskininkų mūšis tarp švedų ir ATR kariuomenių. Druskininkų kaimas minimas 1765 m. XVIII a. Druskininkai tebuvo nedidelis kaimas Pervalko seniūnijoje su 5 valstiečių sodybomis.
Mineraliniai šaltiniai žinomi nuo XVIII a. pradžios. Tuo metu sūriuosius vandenis Druskininkuose gydymui ėmė naudoti vietos gyventojas P. Sūrutis (Suraučius, Surmetis). Jis dideliuose kubiluose šildydavo sūrų šaltinių vandenį ir, po to išpilstęs į mažus buteliukus, vandeniu gydė ligonius. 1789 m. Druskininkus aplankė Lietuvos Didysis Kunigaikštis Stanislovas Poniatovskis, kurio įsakymu ~1790 m. rūmų gydytojas ėmė tirti mineralinių vandenų gydomąsias savybes. Kurortas įkurtas 1794 m. birželio 20 d., kai Stanislovas Augustas Druskininkus paskelbė gydomąja vietove.
Pirmasis šaltinių tyrinėtojas buvo Gardino farmacininkas Rumelis, kuris 1830 m. ištyrė kelis mineralinių vandenų šaltinius. Gardino gubernatoriaus Bobiatinskio skatinamas 1830 m. VU profesorius I. Fonbergas ištyrė Druskininkų šaltinių vandenį, o 1835 m. šiuos tyrimus paskelbė ir pasiūlė caro vyriausybei steigti kurortą. 1837 m. gruodžio 31 d. imperatoriaus įsaku Druskininkai pripažinti mineralinių šaltinių kurortu, patvirtintas ir Dopelmejerio kurorto plėtros planas, 1838 m. atidaryta pirmoji sanatorija – 12 vonių gydykla, vėliau išplėsta iki 50 vonių. 1843 m. gydėsi apie 2000 žmonių, XIX a. pabaigoje – apie 5000 žmonių kasmet. 1844-1852 m. pastatyta bažnyčia. Po Krymo karo pagausėjus ligonių ir sužeistųjų Gardino vicegubernatorius Jakovas Rožnovas ėmėsi priemonių Druskinikuose įrengti laikiną stačiatikių šventyklą privačiame name (1857 m.). Jo lėšomis 1865 m. buvo pastatyta cerkvė.
1850 m. kurorte poilsiavo ir koncertavo įžymus kompozitorius Stanislovas Moniuška. 1861 m. Druskininkuose buvo 9 mineralinio vandens šaltiniai, o 1884 m. - jau 16. Svarbus kurorto gyvenimo įvykis – geležinkelio Sankt Peterburgas-Varšuva atidarymas 1862 m. Artimiausia Druskininkams geležinkelio stotis (Pariečė) buvo 19 km nuo kurorto centro. Ją buvo galima pasiekti vieškeliu. XIX a. Druskininkai minimi kaip miestelis Gardino apskrityje.
1863 m. Druskininkų apylinkėse veikė sukilėlių būriai. Numalšinus sukilimą 1865 m. caro valdžia pardavė Druskininkus pulkininkui K. Štrandmanui (Strantmann). 1876 m. iš jo kurortą nupirko trijų asmenų bendrovė. 1871 m. gaisras sunaikino didesnę miesto dalį, o 1884 m. sudegė gydyklos. 1893 m. Druskininkams suteiktos miesto teisės. 1895 m. pastatyta Druskininkų Šv. Pantaleono cerkvė bei Druskininkų Šv. Gabrieliaus cerkvė. 1899 m. pradėjo veikti naujos maudyklės Ratnyčios upėje, plaukti garlaivis į Gardiną.
1909 m. Druskininkuose lankėsi 5000 svečių, o Pirmojo pasaulinio karo išvakarėse 1913 m. - 18 600 poilsiautojų. Kilus karui Druskininkuose vyk smarkūs mūšiai ir kurortas smarkiai nukentėjo. Pusė miestelio sugriauta, sudegė 2/3 miško. Druskininkuose kovojama buvo ir vykstant Lenkijos-sovietų karui. Nemuno mūšio metu bandydami užeiti sovietų kariuomenei į užnugarį lenkai puolė Seinus, kuriuose tuo metu buvo lietuvių kariuomenė, tuomet toliau link Druskininkų, kur užėmė lietuvių kariuomenės ginamą strateginės reikšmės medinį tiltą per Nemuną ir judėjo toliau link Varanavo ir Lydos. Tiltą Druskininkuose lenkams pavyko užimti tik po 11 nesėkmingų bandymų, į nelaisvę pateko 80 lietuvių karių
Tarpukaryje Druskininkai priklausė Lenkijai (1920–1939 m.). Pirmas pokarinis kurortinis sezonas oficialiai pradėtas jau 1923 m., tačiau iki 1930 m. kurortas vystėsi silpnai. 1930 m. Druskininkus ėmė valdyti Bank Gospodarstwa Krajowego, 1931 m. jį nupirko Lenkijos iždas. Kurortą populiarino Juzefas Pilsudskis, kuris čia praleido didelę dalį savo vasaros atostogų. Miestas priklausė Balstogės vaivadijos, Gardino apskričiai. 1934 m. pastačius geležinkelio jungtį su Pariečės stotimi (dab. Baltarusija), palengvėjo susisiekimas su Druskininkais geležinkeliu. 1937 m. čia poilsiavo 11 047 žmonės.
Santūras
thumb|270px|Santūras thumb|250px|Faramarzas Pajvaras – koncertas santūrui ir orkestrui
Druskininkai
Istorija
1939 m. rugsėjo mėn. Raudonoji armija įsiveržė į Lenkiją ir okupavo Druskininkus. Miestelis nuo 1939 m. spalio iki 1940 m. rugpjūčio priklausė Baltarusijos TSR, Balstogės sričiai. Po to, kai 1940 m. Lietuva buvo okupuota Sovietų Sąjungos 1940 m. rugsėjo 7 d. Druskininkai buvo prijungti prie Lietuvos TSR. Per trumpą priklausymo Baltarusijai laikotarpį miestelis buvo išplėštas, į Baltarusiją išvežti brangūs baldai, suimta ir ištremta nemažai žmonių. 1941 m. birželio 23 d. vokiečiai užėmė Druskininkus ir prijungė prie Balstogės srities. 1941 m. birželio 23 d. miestelyje susikūrė lietuvių partizanų būrys, sudaryta lietuvių administracija, iki liepos 12 d. veikė lietuvių policija.
1944 m. liepos 14 d. miestas vėl okupuotas sovietų. Druskininkų apylinkėse veikė Dainavos apygardos partizanai. 1946 m. rugpjūčio 3 d. Druskininkai tapo apskrities pavaldumo miestu. Nuo 1951 m. miestas pradėjo sparčiai plėstis, čia pradėtos statyti naujos gydyklos ir sanatorijos. 1952 m. gruodžio 22 d. tapo srities pavaldumo, o 1953 m. gegužės 28 d. respublikinio pavaldumo miestu. Miestas buvo plečiamas pagal 1957 m. (architektai A. Mačiulis ir kt.), 1978 m. (architektai P. Janulis ir kt.), 2000 m. (architektai S. Čereškevičius, N. Dičiuvienė, V. Stauskas ir kt.) bendruosius planus. 1960 m. pastatytas „Turisto“ viešbutis (architektas A. Sprindys), 1978 m. „Raigardo“ universalinė parduotuvė (architektas E. Beinortas). Poilsiautojų skaičius sovietiniais laikais siekė 400 000 per metus.
1990 m. balandžio 5 d. demokratiškai išrinkta 1-oji Nepriklausomos Lietuvos Druskininkų miesto taryba ir valdyba. XX a. 10-ajame dešimtmetyje prie miesto prijungta Ratnyčia. 1994 m. patvirtintas Druskininkų herbas. Žlugus TSRS žymiai sumažėjo turistų ir poilsiautojų skaičius, o tai padarė labai neigiamą poveikį Druskininkų ekonomikai. 2001 m. nedarbo lygis Druskininkuose pasiekė 29 proc. Per pastarąjį dešimtmetį kurortas atsigavo. Buvo pastatyti nauji ir renovuoti anksčiau statyti poilsio namai ir sanatorijos. 2006 m. gruodžio 26 d. Druskininkuose atidarytas pirmasis Lietuvoje vandens parkas. 2011 m. baigta statyti Druskininkų sniego arena (Snow Arena) tapo dar vienu turistų traukos centru.
Santūras
Santūro korpusas trapecijos formos, gaminamas iš aukščiausios kokybės riešutmedžio medienos. Stygos ir jų laikikliai gaminami iš metalo. Diapazonas – trys oktavos.
Santūro prototipai naudoti jau senovės Babilone ir Asirijoje.
Druskininkai
Pramonė
Druskininkuose kasmet išpilstoma 32,8 mln. litrų mineralinio vandens, gaminami juvelyriniai dirbiniai, yra nedidelės apimties maisto pramonė, gamyba.
Turizmas
Miesto ekonomikos svarbiausią dalį sudaro su turizmu ir sveikatinimo paslaugomis susijusi veikla. Mieste išvystyta pramogų ir sporto infrastruktūra. Mieste yra daug viešbučių, naujas 4 žvaigždučių kempingas, svečių ir poilsio namai, 11 kaimo turizmo sodybų, laisvalaikio centras „Sūkurys“, sporto centras.
Gydymo ir poilsio centrai
Kurorto paslaugomis galima naudotis ištisus metus. Veikia gydyklos, sanatorijos, paslaugų centrai:
Transportas
Druskininkus galima pasiekti autobusu. Iš miesto autobusų stoties kursuoja autobusai į Lietuvos miestus (Vilnių, Kauną, Alytų, Palangą, Uteną ir kt.), taip pat kaimynines šalis (Baltarusiją, Lenkiją). XX a. Druskininkus taip pat buvo galima pasiekti geležinkeliu, čia buvo galutinė Vilniaus-Gardino geležinkelio atšakos nuo Poriečės stotis. XX a. paskutiniame dešimtmetyje sumažėjus keleivių srautui ir dėl to, kad dalis geležinkelio atsidūrė Baltarusijos respublikoje, Druskininkų geležinkelio stotis buvo uždaryta, kurį laiką dar buvo vykdomi krovinių pervežimai, tačiau ir jie buvo nutraukti, o atšakos bėgiai išardyti.
Druskininkuose yra oro uostas, tačiau reguliarūs keleivių pervežimai per jį nevyksta.
Mieste yra vietinių autobusų maršrutų tinklas, taksi.
Gyventojai
thumb|250px|right|Šiuolaikiniai Druskininkai
Švietimas ir mokslas
Aukštajį mokslą studijuoti galima Kauno kolegijos Verslo vadybos fakulteto Druskininkų skyriuje.
Kultūra ir menas
thumb|230px|„Girios aido“ muziejus
Muziejai ir galerijos
Miško muziejus „Girios aidas“, įkurtas 1972 m. A. Valavičiaus. Jis yra Druskininkų miškų urėdijos aplinkos informacijos centras.
1996 m. įkurtas visuomeniniais pagrindais veikiantis Druskininkų rezistencijos ir tremties muziejus. Jame eksponuojami dokumentai, nuotraukos, kiti muziejiniai eksponatai susiję su Druskininkų apylinkių partizanine kova, pasipriešinimu sovietų valdžiai, sovietų represijomis ir tremtimi.
Kiti muziejai ir galerijos:
Skulptūros
thumb|„Ratnyčėlė“
Architektūra
thumb|250px|Vila „Maurė“ thumb|250px|right|[[Druskininkų Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia]]
Maldos namai ir kapinės
Neogotinkinio stiliaus Druskininkų Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia pastatyta 1931 m. (architektas Stefanas Šileris). Šiek tiek primena Šv. Onos bažnyčią Vilniuje. Bažnyčios statyba pradėta 1912 m., Primojo pasaulinio karo metu statybos sustojo, atnaujintos 1924 m. Faktiškai iki galo statybos nebaigtos, liko nepastatyti du šoniniai špiliai.
Stačiatikių Druskininkų Dievo Motinos ikonos „Visų liūdinčiųjų Džiaugsmas“ cerkvė pastatyta 1865 m. už 10 000 sidabrinių rublių, kuriuos paaukojo Gardino vicegubernatorius.
Druskininkų (Ratnyčios) Šv. apaštalo Baltramiejaus bažnyčia pastatyta 1910 m.
Karolis I
Karolis I tai:
Kristalizacija
thumb|200px|Skirtinga snaigės geometrinė forma, susidaranti kristalo augimo metu. Kristalizacija ( – „ledas, krištolas“) – kristalų susidarymas iš garų, tirpalų, lydalų, kietųjų medžiagų. Medžiagas galima kristalizuoti iš sočiųjų ir nesočiųjų tirpalų. Norint gauti kristalą reikia medžiagą su priemaišomis tirpinti karštame tirpale tol, kol gaunamas sotusis tirpalas. Vėstant šiam tirpalui, dalis ištirpusios medžiagos išsikristalizuoja, nes jos tirpumas žemėjant temperatūrai mažėja. Išsikristalizavusioje medžiagoje priemaišų yra mažiau negu pradinėje, nes netirpios priemaišos nusėdo, o tirpios – neišsikristalizavo (liko tirpale).
Airijos vyrų futbolo rinktinė
Airijos vyrų futbolo rinktinė – Airijos Respublikai atstovaujanti futbolo komanda, valdoma Airijos Respublikos futbolo asociacijos. Airija 3 kartus dalyvavo pasaulio čempionatuose, 1990 m. pavyko pasiekti netgi ketvirtfinalį, kur pralaimėjo čempionato šeimininkei Italijai. Tuo tarpu Europos čempionate dalyvavo 3 kartus.
Dabartinė sudėtis
Sudėtis pristatyta prieš draugiškas rungtynes su Anglija. Statistika patikslinta po rungtynių su Suomija.
Georges Jacques Danton
Žoržas Žakas Dantonas (1759 m. spalio 26 d. – 1794 m. balandžio 5 d.) – Didžiosios Prancūzų revoliucijos veikėjas.
Biografija
Paryžiuje įgijo juridinį išsilavinimą, vertėsi advokato praktika. 1787–1789 m. buvo karališkojo teismo advokatas.
Prasidėjus revoliuciniams įvykiams, aktyviai įsitraukė į politinę veiklą, formatavo Kordeljerų klubo darbą. 1791 m. suartėjo su Jakobinais, tais pat metais tapo Prancūzijos komunos prokuroro pavaduotoju. 1792 m. priklausė monarchijos nuvertinimą inicijavusių asmenų grupei.
Paskelbus respubliką, paskirtas teisingumo ministru. Organizavo jaunos respublikos gynybą nuo kaimyninių valstybių agresijos. Jo pasiūlymu įsteigtas Revoliucinis tribunolas.
1792 m. vadovavo Visuomenės gelbėjimo komitetui. Išreikšdamas dešiniųjų Jakobinų nuostatas, pasisakė prieš revoliucijos plėtimą už Prancūzijos sienų, stengėsi pasirašyti taikos sutartis su Didžiąja Britanija, Prūsija, kritikavo M. Robespjero šalininkų revoliucijos plėtimo programą. 1794 m. balandžio 5 d. nesutarimai su M. Robespjeru baigėsi pralaimėjimu. Žoržą Dantoną ir 13 jo šalininkų Revoliucinis tribunolas nuteisė giljotinuoti.
Pegasas (žvaigždynas)
thumb|Pegaso žvaigždynas
Pegasas (Pegasus, Peg) – 7-as pagal dydį šiaurinio pusrutulio žvaigždynas. Lietuvoje matomas rudenį. Žvaigždynas žinomas nuo seniausių laikų (aprašytas dar Ptolemėjaus), danguje lengvai randamas pagal būdingą beveik taisyklingą kvadratą. Lietuviški pavadinimai – Stalas (rečiau – Bažnyčia), arabai iki šiol vadina Didžiuoju Žirgu.
Linkuvos Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia
Parapijoje stovi Linkuvos kapinių koplyčia (1798 m.).
Istorija
1689 m. pastatytas medinis karmelitų vienuolynas. Remontuota ir perstatyta bažnyčia 1745 m. konsekruota. 1754 m. karmelitai pasistatė mūrinį vienuolyną. 1820 m. jam priklausė Pupiškių palivarkas ir Voronėlių kaimas. 1832 m. carinės Rusijos valdžia vienuolyną uždarė, vienuolyno fondus nusavino, paliko 30 dešimtinių žemės. 1841 m. Linkuvoje gyveno 3 kunigai.
Per 1874 m. miestelio gaisrą sudegė prieglauda, gerokai nukentėjo parapijos ūkiniai pastatai. Klebonas Pranciškus Jasenskis atstatė ūkinius trobesius, suremontavo bažnyčią. Klebono Izidoriaus Gudavičiaus remiamas 1911–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius, kuriam 1913 m. valdžia neleido įsteigti bibliotekos-skaityklos. 1915 m. į Rusiją išvežti 3 varpai. 1925 m. įsigyti 2 nauji. 1919 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa.
1886–1891 m. Liudvikas Šiaučiūnas buvo Linkuvos vikaras, 1914–1937 m. klebonas. Jis platino lietuvišką draudžiamą spaudą, mokė parapijiečius skaityti, per Pirmąjį pasaulinį karą daug padėjo okupantų skriaudžiamiems žmonėms, įsteigė Linkuvoje dviklasę mokyklą, 1918 m. – „Saulės“ gimnaziją. Vykstant Nepriklausomybės kovoms organizavo partizanus, rėmė įvairių organizacijų kultūrinę veiklą. 1927–1934 m. jo rūpesčiu suremontuota bažnyčia (iškirstos dvejos durys, pertvarkyti ir pagražinti altoriai).
1928 m. klebonas L. Šiaučiūnas paskelbtas garbės kanauninku (mirė 1939 m.; palaidotas šventoriuje). Kunigas kanauninkas Jurgis Danys (1898–1977) 1927–1933 m. buvo Linkuvos vikaras, nuo 1937 m. Linkuvos klebonas. 1949–1956 m. ištremtas į Potmos koncentracijos stovyklą. Grįžęs gyveno Linkuvoje. Iš pradžių klebonavo, vėliau altarista. Palaidotas šventoriuje.
1974–1982 m. Linkuvoje klebonavo prelatas Leopoldas Pratkelis (1912–1983), 1950–1956 m. Sibiro tremtinys; liturginės komisijos narys, liturginės konstitucijos vertėjas; Panevėžio vyskupijos kapitulos pirmininkas. Palaidotas šventoriuje.
Nuo seno Linkuva garsėja bažnyčios globėjos Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės atlaidais. Jie trukdavo visą savaitę (liepos 16-23 d.).
Architektūra
Bažnyčia renesansinė, lotyniško kryžiaus plano, su priestatais, 2 žemais bokštais ir 6 bokšteliais. Vidus 3 navų, dengtų cilindriniais skliautais. Yra 5 altoriai. Bažnyčiai būdingi renesanso architektūros stiliaus bruožai: simetrija, geometrinės horizontalios linijos, saikingas dekoras.
Grajevo Šv. Marijos Magdalenos cerkvė
'''Grajevo Šv. Marijos Magdalenos cerkvė''' - nebeegzistuojanti stačiatikių cerkvė Grajevo mieste. Cerkvė pradėta statyti 1876 m. lapkričio mėnesį. Cerkvė buvo statoma šalia esančių Rusijos imperijos kariuomenės kareivinių kareiviams ir jų šeimų nariams. Cerkvės pastatymas kainavo 41,000 rublių. Cerkvė užbaigta statyti 1878 metais. Cerkvė architektas buvo Trusovas. 1890 m. aplink cerkvę pastatyta tvora ir vartai. 1892 m. šalia cerkvės įkurtos kapinės. 1893 m. cerkvė buvo restauruota. 1915 m. prasidėjus I pasauliniam karui beveik visi stačitikiai pabėgo į Rusijos imperiją ir cerkvė liko nebenaudojama. 1918 m. cerkvė buvo paversta katalikų ''Šv. Jėzaus Širdies bažnyčia''. 1933 m. cerkvė buvo nugriauta.
Linkuvos Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia
Vargonai
Autentiški vargonai neišlikę. Iki mūsų dienų išliko senojo instrumento prospektiniai vamzdžiai, o bažnyčios vienuolyno patalpose, 2002 m. duomenimis, dar buvo sandėliuojami originalių oro skirstymo dėžių fragmentai. Autentiškoji griežykla buvo vargonų prospekto centre. Senąjį instrumentą sudarė 2 manualai, 21 registras, varpeliai, būgnas.
Auksas
Savybės
Auksas yra ryškiai geltonas taurusis metalas, dėl priemaišų gali būti įvairių atspalvių (lydiniuose – nuo vario raudonumo iki sidabriškai balto). Yra minkštas, tąsus ir kalus: lengvai ištempiama aukso viela, išplojami plonyčiai (peršviečiami) lakštai (folija). Elektrinis ir šilumos laidumas ~30 % mažesnis negu sidabro.
Sąveika su kitais elementais
Kaip ir visi taurieji metalai, auksas atsparus oro, daugelio rūgščių ir šarmų veikimui. Jį tirpina karališkasis vanduo (koncentruotų azoto ir druskos rūgščių mišinys 1:3), druskos rugšties ir laisvo chloro mišinys (druskos rūgšties ir natrio hipochlorito (NaOCl) tirpalo mišinys), seleno rūgštis (H2SeO4). Kambario temperatūroje auksas tirpsta vandeniniuose cianidų tirpaluose – susidaro kompleksinė druska, pakaitintas auksas reaguoja su chloru ir sudaro aukso (III) chloridą, su bromu jungiasi kambario temperatūroje.
Žinomi 2 aukso oksidai (Au2O ir Au2O3), kurie susidaro kaitinant aukso hidroksidus, gautus iš šarmais veikiamų aukso druskų. Su kai kuriais junginiais sudaro koloidinius tirpalus. Aurato rūgšties HAuO3 druskos (auratai) nepatvarūs.
Metalai ir kiti reduktoriai išskiria auksą iš jo druskų tirpalų. Lydiniai su sidabru, variu, platina ir kitais metalais (aukso lydiniai) labai atsparūs korozijai, plastiški. Su gyvsidabriu auksas sudaro Amalgamą.
Kitos savybės
Aukso kristalai kubinės singonijos, oktaedrų, kubų formos. Metalo blizgesys. Kietumas pagal Moso skalę 2,5-3, lydymosi temperatūra 1064.33,5 °C, virimo temperatūra 2855.85 °C, tankis 19 320 kg/m³. Žemės plutoje aukso yra 4,3∙10-7 % masės.
Atmainos
Dažnos sidabro, vario, geležies, mangano, švino, rečiau paladžio, bismuto, seleno, iridžio, platinos, gyvsidabrio priemaišos. Pagal jas skiriamos aukso atmainos:
Dažnai randamas dendritų, tarpgyslių, grūdelių, žvynelių, plokštelių, dulkių pavidalu. Uolienose auksas būna pirminės (magminės, pegmatitinės), antrinės, t. y. egzogeninės (upių ir jūrų sąnašynai, konglomeratai), ir metamorfinės (skarninės, hidroterminės) kilmės. Aukso yra Australijoje (Viktorijos valstijoje), Brazilijoje, Čilėje, Indijoje, Indonezijoje, JAV (Kalifornijos, Aliaskos valstijose), Kanadoje, Kinijoje, Meksikoje, Mongolijoje, Norvegijoje, Peru, PAR (didžiausi pasaulyje Witwatersrando aukso telkiniai), Rusijoje.
Didžiausias rastas aukso luitas – Holtermano plokštė (Australija, 1872) – 214,326 kg (gryno aukso jame 85,05 kg), didžiausi grynuoliai: Geidžiamasis (Australija, 1869) – 68,08 kg. Japonas (Japonija, 1901) – 71 kg.
1995 m. atlikti tyrimai rodo, kad Lietuvos rytuose paviršinėse žvyro ir smėlio nuogulose yra aukso. Didžiasalio, Didžiasalio-2 ir Salako žvyro telkiniuose aukso atitinkamai rasta 0,56; 0,3; 0,13 g/t. Į Lietuvą auksas buvo atneštas ledynų, atslinkusių iš Švedijos ir Suomijos auksingų plotų.
Išgavimas
Senovėje auksas buvo gaunamas plaunant auksingą smėlį. Vienas pirmųjų aukso gavimo būdų buvo toks: avių kailiai su prie jų pririštais akmenimis būdavo nuleidžiami į upę, ant jų pilamas auksingas smėlis. Lengvos aukso smiltys nutekėdavo su vandeniu, sunkesni ir didesni metalo gabalėliai likdavo vilnose. Kailius su juose esančiu auksu sudegindavo, pelenus suberdavo į indus ir plaudavo vandeniu. Nupylus drumzliną vandenį ant dugno likdavo auksas.
Senovės Egipte mokėjo išgauti auksą ir iš jo darė įvairius dirbinius (iki šių dienų išliko ne tik įrašų apie Egipto auksą, bet ir tuometinių dirbinių).
Viduramžiais išmokta išskirti auksą iš rūdų amalgaminiu būdu (naudojant gyvsidabrį) bei gryninti kupeliavimo metodu.
XIX a. imta naudoti ne tokius kenksmingus gamybos būdus – tirpinimą chloro vandenyje arba cianiduose. Taip auksas gaunamas ir dabar: susmulkintas rūdos koncentratas veikiamas kalio arba natrio cianidų tirpalais, po to nusodinamas cinku arba sorbuojamas onitais. Auksas gryninamas elektrolize arba tirpinant rūgštyse.
Lietuvoje auksas monetų pavidalu pasirodė XIV-XV amžiuje. XV a. į Vilnių atvyko auksakalių iš Vokietijos. 1495 m. įkurtas Vilniaus Auksakalių Cechas. XVI a. viduryje Vilniuje buvo kalamos monetos: dukatai, portugalai, pusportugaliai. XVI-XIX a. aukso dirbiniai buvo gaminami ir kituose miestuose (Kaune, Klaipėdoje, Kėdainiuose, Raseiniuose, Ukmergėje) bei įsivežami iš Lenkijos, Vokietijos ir kitų šalių.
Naudojimas
thumb|right|300px|Pasaulio šalių aukso atsargos Auksas ir jo lydiniai naudojami monetų ir juvelyrinių dirbinių, medalių, dantų protezų, chem. aparatūros gamybai. Radiotechnikoje ir elektronikoje naudojami auksu padengti kontaktai ir laidai, izotopu 198Au gydomos vėžinės ligos.
Auksas ekonomikoje dėl savo savybių (vienalytis, dailus, patvarus, lengvai apdorojamas ir gabenamas, laidus elektrai, atsparus korozijai) turi ypatingą vartojamąją vertę, atlieka pinigų funkciją. Iš aukso kalamos monetos, auksas specialiais luitais saugomas kaip valstybių centrinių bankų valdomos aukso atsargos. Valstybė laiko auksą kaip savo tarptautinių atsargų dalį ir gali jį panaudoti mokėjimo balanso deficitui padengti. Aukso standarto sąlygomis kaip vertės matas, auksas atliko cirkuliacijos, mokėjimo ir turtų kaupimo bei pasaulio pinigų funkcijas. Susikūrus valstybių valiutų sistemoms, vidaus apyvartoje įsivyravo į auksą nekeičiami popieriniai pinigai (banknotai) bei metalinės monetos, vėliau elektroniniai pinigai. Auksas nebeatitiko cirkuliacijos ir mokėjimo priemonės funkcijų, liko vertės matu, išlaikė turtų kaupimo priemonės bei pasaulio pinigų funkcijas, tebėra pinigų sistemos pagrindas.
Nuo 1972 m. auksas nustojo buvęs Tarptautinio valiutos fondo apskaitiniais pinigais ir pakeistas Specialiosiomis Skolinimosi Teisėmis, tačiau liko svarbiausia valstybių tarptautinių atsargų dalimi. Kitaip negu popieriniai pinigai, auksas pats turi vertę kaip prekė. Auksas perkamas ir parduodamas pasaulio biržose. Daugiausia aukso perkama siekiant investuoti pinigus.
Auksas plačiai naudojamas elektronikos pramonėje. Jis laidus elektrai, atsparus korozijai bei iš jo nesunkiai pagaminami labai ploni laidininkai. Todėl iki mikroschemų kristalų dažnai vedami auksiniai laidai.
Maisto pramonėje auksas (E175) naudojamas kaip maisto gaminių paviršiaus metalinis dažiklis.
Lilio metropolitenas
Lilio metropolitenas, Prancūzijoje buvo iškilmingai atidarytas 1983 metų balandžio 23 dieną. Ši metropoliteno sistema yra unikali tuo, kad ji yra pirmoji VAL (lengvas automatizuotas transportas) sistema.
Traukiniai yra tik 2-jų metrų pločio ir 26 m. ilgio (2 sujungti vagonai), kurie naudoja guminius ratus. Sistemą sudaro 60 stotelių. Metropoliteno platformos yra 52 metrų ilgio, šio ilgio visiškai užtenka dviem traukiniams sutalpinti. Vienas traukinys gali transportuoti 156 keleivių.
Metropoliteno sistema dirba nuo 5:00 ryto iki pat vidurnakčio. Traukiniai atvyksta į stoteles kas 1,5-4 minutes. (per 1 min. Piko metu), kas 6-8 labai anksti ryte ir vėlai vakare. Sekmadieniais traukiniai atvyksta į stoteles kas 4-6 minutes. Vienkartinio važiavimo kaina 1,25 Euro.
Lille metro stotelė Porte d‘Arras
Statyba prasidėjo 1978 metais ir pirma linija buvo pradėta eksploatuoti 1983 metų balandžio 25 d. Po metų 1984 m. gegužės 2 d. visa 1-oji linija buvo atidaryta. Jos ilgis yra 13,5 km. Viso yra 18 stotelių. Visos stotelės turi stiklines apsaugines sieneles ir duris tarp platformos ir traukinio.
2 linija buvo atidaryta 1989 balandžio 3 dieną. Jos ilgis yra 32 km, kuriose yra išsidėsčiusios 43 stotelės.
thumb|left|400px|Lilio metropoliteno traukinys VAL-208.
Tautvydas Švelna
Tautvydas Švelna (g. 1991 m. gegužės 13 d.) – Lietuvos futbolininkas, puolėjas.
Rasa Ališauskienė (1959)
Rasa Ališauskienė (g. 1959 m. lapkričio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos psichologė, sociologė, socialinių mokslų daktarė.
Biografija
1982 m. baigė Vilniaus universitetą, 1987 m. psichologijos mokslų kandidatė.
Nuo 1987 m. Vilniaus universiteto Sociologijos laboratorijos vedėja; nuo 1989 m. docentė, 1992 m. Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto direktorė, nuo 2001 m. Filosofijos fakulteto docentė. Nuo 1992 m. bendrovės „Baltijos tyrimai“ generalinė direktorė
Nuo 1989 m. Tarptautinės sociologijos valdybos, nuo 1990 m. Pasaulinės viešosios nuomonės tyrimų asociacijos (WAPOR) ir Europos eksperimentinės ir socialinės psichologijos asociacijos, nuo 1992 m. Europos rinkos ir viešosios nuomonės tyrimų asociacijos (ESOMAR), nuo 1993 m. Tarptautinės politinių mokslų asociacijos (IPSA), nuo 1995 m. „Gallup Worldwide“ asociacijos narė.
Mokslinė veikla
Pagrindinės tyrimų kryptys: pilietinės visuomenės formavimasis, vertybių kaita, žiniasklaida, reklama. Bendradarbiavo daugelyje sociologinių tyrimų ir švietimo programų: Mančesterio (1989 m.), Oslo (Balticum programa, 1991–1997 m.) universitetų, Laisvosios Europos radijo Tyrimų instituto (RFE/RL, 1993 m.)
JAV lietuviai
thumb|300px|Lietuvių kilmės amerikiečių pasiskirstymas JAV ([[2000 m. surašymo duomenimis)]] thumb|300px|[[Čikaga|Čikagos lietuviai švenčiant Jungtinių Valstijų nepriklausomybės dieną (apie 1950 m.)]] Amerikos lietuviai – JAV gyvenantys išeiviai iš Lietuvos.
2000 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis JAV gyveno 659 992 lietuvių kilmės žmonių.
Pasiskirstymas pagal valstijas:
Čikagoje ir jos apylinkėse gyvena daugiau lietuvių negu bet kuriame kitame JAV mieste. Lietuvių kilmės yra šie žymūs amerikiečiai: NFL legendos Johnny Unitas ir Dick Butkus, kino režisierius Robertas Zemeckis, politikas Richard Durbin, dainininkai Anthony Kiedis, P!nk ir Brandon Flowers, teniso legenda Vitas Gerulaitis, režisierius Jonas Mekas, Jurgis Mačiūnas, garsūs aktoriai Karolis Bučinskis, Jason Sudeikis bei John C. Reilly, arkivyskupas Paulius Marcinkus ir kt.
JAV lietuvių bendruomenė
thumb|left|Čikagos skerdyklos - tradicinė lietuvių darbovietė XX a. pr. (fotografuota 1906 m.) Tai tautiniu pagrindu veikianti nevyriausybinė organizacija, įkurta 1951 m. JAV.
JAV lietuvių bendruomenė priklauso Pasaulio lietuvių bendruomenei.
Organizacijos tikslas – suburti lietuvius ir lietuvių kilmės amerikiečius. Organizacinį branduolį sudaro 58 apylinkės, veikiančios 27 valstijose ir sostinėje Vašingtone.
Veikla
thumb|Aušros Vartų bažnyčia [[Niujorkas|Niujorke]]
Struktūra
JAV lietuvių bendruomenę sudaro:
Leidyba
JAV lietuvių bendruomenė leidžia: thumb|Lietuvių namai [[Pitsburgas|Pitsburge]]
Kultūra
Čikagoje veikia Čikagos lietuvių opera, įkurta 1956 m. Tai analogų neturintis reiškinys JAV, nes nei viena tautinė mažuma, net gerokai gausesnė, savo operos neturi.
1966 m. Vašingtone įsteigta lietuvių Šiluvos Švč. Mergelės Marijos koplyčia.
Lietuvos moterų rankinio rinktinė
Lietuvos moterų rankinio rinktinė – nacionalinė šalies moterų rinktinė, Lietuvai atstovaujanti rankinio tarptautinėse varžybose. Rinktinės veiklą koordinuoja Lietuvos rankinio federacija.
Prekarija
Prekarija (vėl. a, n; adjektyvas precarius, a, um - prašyti; preces – prašymas) – žemės paskola; specialus raštas, įforminantis prašymą ir pagalbą.
Prekarija žinoma jau Romos Respublikos laikais (prekariumas). Frankų imperijos laikais nusigyvenusieji prašydavo turtingesnio ar stambaus žemvaldžio pagalbos. Priežastys - skurdas dėl karo (tarnybos), nelaimės, didelės baudos. Stambusis žemvaldys suteikdavo žemės sklypą iki gyvos galvos arba kelioms valstiečio kartoms. Laisvųjų valstiečių stambiam žemvaldžiui arba dvasininkijai dovanota žemė dažnai būdavo grąžinama kaip prekarija. Taip buvo išplečiama feodalinė žemvaldžio įtaka. Prekarijos davėjas gavėją atstovaudamo teismuose arba kitaip globodavo.
Prekarijas teisiškai (notariškai) įtvirtindavo bažnytinės institucijos.
Gobotiniai
Gobotiniai – XIII a. antrojo ketvirčio prūsų varmių didžiūnų giminė, vokiečių ir lotynų kalba parašytuose istoriniuose šaltiniuose – Gobotini.
Istorija
Kryžiuočiams 1239 m. įsitvirtinus varmių pilies Undenava, arba Vundenava vietoje pastatytoje Balgos pilyje Gobotiniams vadovaujant netoliese į pietryčius nuo Balgos buvo pastatyta Partigalos pilis ir įtvirtintas kuoras Skrando kalne į pietvakarius nuo Partigalos. Remdamiesi šiais punktais, Gobotinių vadovaujami varmiai užblokavo Balgą. Tuomet vokiečių riteriai tarp Balgos ir Partigalos pastatė Šnikenbergo pilį. Kovos truko visą penktąjį dešimtmetį. Į varmių stovyklą pasiųstam riterių šnipui varmiui Pomandui pavyko jungtinę varmių, notangų ir bartų kariuomenę įvilioti į pasalą, pelkėtoje vietoje ji buvo sunaikinta. Kryžiuočiai užėmė Partigalą ir Skrando kuorą. Gobotinių likimas nežinomas.
Bražiškiai II
Istorija
Spėjama, jog susiformavo iš bendros Bražiškių valdos XVII a., ją dalinantis ir ateinant naujiems savininkams.
Pokariu čia buvo kolūkio „Pirmūnas“ kontora.
Makoška
Makoška  – kaimas Lenkijos rytuose, Dembovo Klodos valsčiuje, Parčevo apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į vakarus nuo Dembova Klodos, apie 7 km į pietryčius nuo Parčevo ir apie 46 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino.
Švenčionių herbas
Aprašas
Herbo mėlyname lauke dvi viena virš kitos sidabrinės seliavos, plaukiančios į priešingas puses.
Istorija
Dvi žuvys atsirado Rusijos valdymo laikais, kai 1845 m. balandžio 6 d. imperatorius Nikolajus I Švenčionių apskričiai patvirtino herbą. Perkirsto skydo viršutiniame raudoname lauke buvo pavaiz­duotas raitelis – tuomet Vilniaus gubernijos her­bas, apatiniame mėlyname lauke – dvi viena į kitą plaukiančios žuvys – seliavos. Raitelis pagal Rusi­jos heraldikos tradicijas turėjo rodyti Švenčionių administracinę priklausomybę, o dvi seliavos, kad Švenčionių apskrityje, kaip tvirtinama herbo aprašyme, jų buvo gausu. 1920 m., kai Lenkija perėmė Rytų Lietuvą, Švenčionys iki 1939 m. pri­klausė kitai valstybei. Tuomet miesto herbe pagrįs­tai atsisakyta raitelio, paliktos tik dvi žuvys, o kad geriau atrodytų, pavaizduotos skyde viena virš kitos. Iš naujo svarstant Švenčionių miesto herbą, Lietuvos heraldikos komisija taip pat nutarė palikti dvi žuvis, nes jos XIX a. atsirado turbūt ne be vietos žmonių iniciatyvos.
Herbo etalono autorius – dailininkas Petras Savukynas. Aukščiausioji Taryba – Atkuriamasis Seimas herbą patvirtino 1992 m. rugsėjo 16 d. nutarimu Nr. I-2884.
Aba (mitologija)
Aba (🇬🇷) graikų mitologijoje – najadė, šaltinių, šulinio ar kalno nimfa, gyvenusi šalia Ergiskės miesto, Trakijoje.
Miškinis snaputis
Miškinis snaputis (Geranium sylvaticum) – snaputinių (Geraniaceae) šeimos snapučių (Geranium) genties augalų rūšis.
Aba (mitologija)
Aba su Poseidonu susilaukė sūnaus Ergisko, Trakijos miesto eponimo. Tikėtina, kad ji buvo upės dievo Hebro duktė.
Miškinis snaputis
Auga miškuose, pievose, krūmynuose, kartais auginamas gėlynuose. Medingas. Liaudies medicinoje nuovirai vartojami gydant virškinamojo trakto, nervų sistemos, odos, uždegimines ligas.
thumb|left|250px|Miškinio snapučio skiriamasis požymis – kuokelio kotelis laipsniškai į viršūnę nusmailėja
Martin
Martin − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Badario kultūra
Badario kultūra – vėlyvojo neolito archeologinė kultūra Egipte. Pavadinta pagal 1920 m. anglų archeologų kasinėtus kapinynus ir gyvenvietes Šiaurės Egipto al Badari vietovėje.
Kultūra
thumb|left|150px|Badario kultūros moters figūrėlė. Britų muziejus Badario kultūra plito 5 tūkstantmetyje pr. m. e. Nilo slėnyje. Gyvenvietės buvo kuriamos ant plokščiakalnių, būstai išpinti vytelėmis ir apglaistyti moliu arba aptempti dembliais. Žmonės vertėsi medžiokle, iš dalies gyvulininkyste ir žemdirbyste. Naudojo įrankius, pagamintus iš akmens, medžio ir kaulo. Rasta galvijų ir avių kaulų, grūdų (miežiai, kviečiai), pjautuvo titnaginių plokštelių, raudonų ir juodų molinių indų, dramblio kaulo papuošalų, akmeninių pakabukų-amuletų. Badario kultūrą pakeitė Amros kultūra.
Laikinoji Nacionalinė Taryba
thumb|Sukilėlių vėliava Libijos laikinoji nacionalinė taryba (LNT), dar žinoma kaip laikinoji nacionalinė taryba – buvusi de facto laikinoji Libijos vyriausybė, kurios pajėgos nuvertė ankstesnį Muammaro Gaddafi vadovaujamą režimą. Praėjus dešimčiai mėnesių po karo pabaigos, 2012 m. liepos 7 d. Libijoje įvyko Nacionalinio kongreso rinkimai ir rugpjūčio 8 d. LNT perdavė įgaliojimus naujai išrinktai asamblėjai. Nacionalinė taryba šalyje siekė įvesti respublikinį valdymą.
LNT buvo įkurta Bengazio mieste 2011 m. vasario 27 d., jos tikslas esąs būti „revoliucijos politiniu veidu“. 2011 m. kovo 5 d. taryba paskelbė pareiškimą, kad ji yra „vienintelis teisėtas organas, atstovaujantis Libijos žmones ir valstybę“ ir išrinkta de facto „vykdomoji komanda“. 2011 m. kovo 23 d. buvo suformuota vykdomoji valdyba, kuriai pirmininkavo Mahmudas Jibril. 2011 m. rugpjūčio mėn. LNT priėmė konstitucinę deklaraciją, kuria pagrindė šalies perėjimą prie konstitucinės demokratijos su renkama vyriausybe.
Taryba įgijo tarptautinį pripažinimą kaip teisėta Libijos valdymo institucija ir gavo vietą Jungtinėse Tautose. Taryba šalį vadino Libijos Respublika, o Gaddafi vyriausybė – Didžioji Socialistinė Liaudies Libijos Arabų Džamahirija.
Bandymai suformuoti vyriausybę
2011 m. vasario 24 d. politikai, buvę karininkai, genčių vadai, akademikai ir verslininkai surengė susitikimą rytiniame mieste Beidoje. Posėdžiui pirmininkavo buvęs teisingumo ministras Mustafa Abdul Jalil, kuris atsistatydino iš Džamahirijos vyriausybės prieš keletą dienų. Delegatai aptarė pasiūlymus dėl laikinosios administracijos ir prašymą dėl JT intervencijos Libijoje. Susitikime buvo iškelta senoji Libijos vėliava.
Vasario 25 d. Al Džazira televizija pranešė, kad derybos vyksta tarp „asmenų iš Rytų ir Vakarų Libijos“ dėl laikinosios vyriausybės suformavimo. Kitą dieną buvo paskelbta, kad buvęs teisingumo ministras Mustafa Abdul Jalil Bengazyje vadovauja laikinosios institucijos formavimo procesui. Jalil pareiškė, kad „tik Gaddafi yra atsakingas už nusikaltimus Libijoje“, jis taip pat paragino Libijos vienybės ir kad Tripolis yra sostinė. Alternatyviosios vyriausybės formavimą rėmė Jungtinės Amerikos Valstijos. Libijos ambasadorius Jungtinėse Tautose, Ibrahim Omar Al Dabashi, pareiškė, kad jis palaikė naująją alternatyviąją vyriausybę „iš principo“.
Nacionalinės tarybos įkūrimas
Vasario 27 d. nacionalinė pereinamoji taryba buvo įkurta kaip „politinis revoliucijos veidas“. Tarybos atstovas Hafiz Ghoga pareiškė, kad Nacionalinė taryba yra ne laikinoji vyriausybė ir pridūrė, kad naujai suformuota taryba neturi kontaktų su užsienio vyriausybėmis bei nenori, kad jos kištųsi. Vėliau jis teigė, kad Jungtinių Tautų sankcionuoti bombardavimai nebūtų laikomi užsienio intervencija.
Kovo 5 d. taryba paskelbė pareiškimą, jog ji yra „vienintelė visos Libijos atstovė“. Tarybos pirmininku tapo Mustafa Abdul Jalil.
Kovo 10 d. Prancūzija tapo pirmąja šalimi, kuri pripažino tarybą Libijos vienintele teisėta vyriausybe.
Nacionalinės tarybos pripažinimas
445px|thumb| {{Legend|#FFFF00|Libija}} {{Legend|#000080|Šalys, kurios pripažino Libijos Nacionalinę Tarybą (LNT) kaip vienintelę teisėtą valdžią Libijoje}} {{Legend|#5599FF|Šalys, kurios turi pastovius neformalius santykius su LNT, bet nėra pateikusios oficialaus pripažinimo}} {{Legend|#FF5555|Šalys, kurios priešinosi, Jungtinėse Tautose, Libijos vietos perleidimui LNT.}} {{Legend|#C10000|Šalys, nusistačiusios prieš LNT pripažinimą}}
Barkevolo departamentas
Aftuto (Barkevolo) departamentas – vienas iš penkių Mauritanijos Asabos vilajoje esančių departamentų. Administracinis centras – Barkevolas.
2000 m. Barkevolo departamente gyveno 62 238 gyventojų.
Nuadibu kyšulys
thumb|Kyšulys 1958 m. žemėlapyje
Nuadibu kyšulys, dar žinomas kaip Baltasis kyšulys  – kyšulys šiaurės vakarų Afrikoje, Mauritanijos ir Vakarų Sacharos teritorijose. Išsikiša ~60 km į Atlanto vandenyną, nuo jo atskiria Argino įlanką. Kyšulyje įsikūręs Mauritanijos uostamiestis Nuadibu, o Vakarų Sacharos teritorijoje yra apleistas ispanų miestas La Guera. Yra 1910 m. pastatytas švyturys (Mauritanijos pusėje). Kyšulio pakrantėse gyvena nykstantys Viduržemio jūros ruoniai vienuoliai, čia yra didžiausia pasaulyje jų kolonija.
Kyšulys šaltiniuose pirmą kartą minimas 1441 m., kuomet jį pasiekė portugalų jūrininkas Nuno Tristanas. Vėliau šis kyšulys buvo svarbi ispanų banginių medžiotojų bazė. 1900 m. ispanai ir prancūzai pasidalino kyšulį pusiau.
Vaiduoklių medžioklė
Vaiduoklių medžioklė yra tipiškas pseudomokslas. Medžiotojai elgesiu mėgdžioja mokslininkus, dažnai matuoja ir užrašinėja įvairius parametrus (temperatūra, elektromagnetiniai laukai), tarp kitų prietaisų naudoja infraraudonųjų spindulių bei naktinio filmavimo kameras, diktofonus įrašinėti tariamiems vaiduoklių balsams, kompiuterius. Tačiau jų tyrimų metodai nėra moksliniai, dažniausiai remiasi konfirmacijos klaida, kai bet koks aptiktas ne visai įprastas įvykis priskiriamas vaiduoklių veiklai, pavyzdžiui, netikėtai išsekusios fotoaparato baterijos. Diktofonu įrašyto baltojo triukšmo vėliau klausomasi ir stengiamasi jame rasti vaiduoklių balsų (pareidolija).
Kai kurios komandos naudoja ir visiškai nemokslinius metodus, į komandą pasikviečia mediumų ar ekstrasensų, tariamai kontaktuojančių su vaiduokliais. Tokia praktika laikoma kontroversiška ir tarp pačių vaiduoklių medžiotojų.
Manoma, kad pirmoji vaiduoklių tyrimų istorija aprašyta Plinijaus Jaunesniojo. Ji vyko maždaug 100-asiais mūsų eros metais, ir Plinijui atpasakojant jau buvo šimtmečio senumo. Vaiduoklių paieškos ypač paplito XIX amžiuje, populiarėjant spiritizmui ir mediumams, o mūsų laikais šią veiklą skatina populiariosios kultūros kūriniai, pavyzdžiui, filmai „Vaiduoklių medžiotojai“ ar „Baltasis triukšmas“.
Luodykštis
left|120px
Bruševas
Bruševas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokolų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į vakarus nuo Sokolų, apie 12 km į šiaurės rytus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 38 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo teka Šlinos upė.
Luodykštis
Luodykštis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, 7 km į šiaurės rytus nuo Salako, 0,4 km nuo šiaurės rytinio Luodžio ežero kranto. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 1 km, plotis iki 0,62 km. Altitudė 149,7 m. Ežero gylis siekia 4 m. Luodykštis telkšo termokarstinės kilmės duburyje. Kranto linija, kurios ilgis 3,2 km, vinguota. Krantai daugiausia žemi ir pelkėti (šiaurėje ir vakaruose), vietomis aukštoki (rytuose ir šiaurės vakaruose). Ežeru iš pietų į šiaurę prateka Šventoji, taip pat įteka upelis.