cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zervynų drevėtos pušys
Duomenys
thumb|left|240px|Viena iš pušų (sausoji)
Jautakių tvenkinys
Jautakių tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Mažeikių rajone, pietvakariniame Mažeikių pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Ventos upę (Baltijos jūros intakas) 188,4 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus - 5,2 km, plotis - iki 0,08 km. Yra 3 salos (0,09 ha, 0,04 ha ir 0,02 ha). Altitudė 46,5 m. Krantai aukštoki, daugiausia apaugę medžiais ir krūmais. Tvenkinys siauras, beveik neišsiliejantis iš upės vagos. Pakrantės beveik ištisai apaugę mišku, vietomis plyti pievos, dirbami laukai. Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Jautakių kaimas, rytinėje - Troškučių sodų bendrijos gyvenvietė, Kalnėnų kaimas.
Tvenkinys įrengtas 1886 m., kai buvo pastatytas vandens malūnas. 2005 m. pastatyta 250 kW galios mažoji hidroelektrinė, įrengtas žuvitakis.
Koncertas smuikui Nr. 1 (Bruchas)
'''Koncertas smuikui Nr. 1 g-moll''' (op. Nr. 26) – vokiečių romantinės muzikos kompozitoriaus M. Brucho (1838–1920) koncertas smuikui, parašytas 1864–1868 metais. Tai žinomiausias M. Brucho kūrinys ir vienas dažniausiai atliekamų koncertų smuikui klasikiniame repertuare.
Istorija
1866 m. M. Bruchas užbaigė pirmąją koncerto versiją ir ji buvo atlikta tų metų balandžio 24 d. Koblence su solistu Otu fon Kionigsliovu. Nepatenkintas kūriniu M. Bruchas kreipėsi į smuikininką-virtuozą Jozefą Joachimą patarimų ir pastarojo indėlis buvo lemiamas tobulinant kūrinį. Galutinė kūrinio versija pristatyta 1868 m. sausio 7 d. Brėmene smuiku grojant J. Joachimui ir diriguojant Karlui Reinthaleriui. Vėliau M. Brucho ir smuikininko santykiai pablogėjo ir 1912 m. kompozitorius draudė publikuoti vieną iš smuikininko laiškų, iš kurio, anot jo, publikai galėtų atrodyti, kad koncerto dalis parašė J. Joachimas. Koncertas greitai pagarsėjo, 1868 m. smuikininkas Ferdinandas Deividas atliko jį Leipcigo Gėvendhauze ir paskelbė apie jį Londone. Galų gale M. Brucho pirmasis koncertas smuikui nustelbė visus likusius jo kūrinius, kad kompozitorius pradėjo jo nebeapkęsti. Viename laiške jis liejosi: ''„Kiekvieną vakarą pas mane ateina tai vienas, tai kitas smuikininkas su noru atlikti pirmąjį koncertą. Aš pasidariau atžarus ir pasakiau jiems: aš daugiau nebegaliu girdėti šio koncerto – ar tik jį esu parašęs? Eikite šalin ir bent kartą atlikite kitus koncertus, kurie lygiai tiek pat geri, ar dar geresni.“''
Paklausęs netinkamo patarimo, teises į kūrinį M. Bruchas už 250 talerių perleido Krancui, kuris vėliau pardavė jas Diurantui Paryžiuje. Už savo karjeros populiariausią kūrinį M. Bruchas neuždirbo beveik nieko, kas buvo jo nusivylimo šaltiniu visą gyvenimą. 1920 m. jis tikėjosi parduoti kūrinio autorinį rankraštį JAV, nes tuo metu po Pirmojo pasaulinio karo jo finansinė padėtis buvo labai prasta. Rankraštį išsivežusios Sutrou seserys pasilaikė jį sau, o M. Brucho šeimai (kompozitorius mirė 1920 m. spalį) atsiskaitė beverčiais Vokietijos popieriniais pinigais, užuot atsiuntusios žadėtuosius dolerius. Pasikeitus savininkams rankraštis 1967 m. palikimu buvo padovanotas Morgano bibliotekai Niujorke.
Koncerto dalys
M. Brucho „Koncertas smuikui Nr. 1“ skirtas atlikti smuiku su orkestro pritarimu ir sudarytas iš trijų dalių:
Salos (Smurgainys)
thumb|left|240px|Salų gatvė
Istorija
XIV a. minimas Salų dvaras. 1407 m. Ldk Vytautas Salas su Garanainimis, Lazūnais, Valažinu dovanojo Vilniaus vaivadai Vaitiekui Mantvydui. 1589 m. pastatyta katalikų bažnyčia, 1656 m. sugriauta, vėliau ne kartą atstatyta.
XIX a. buvo miestelis ir palivarkas, Ašmenos apskrities Salų valsčiaus centras. 1917 m. gruodžio 4 d. Salose Vokietija ir Rusija pasirašė taikos sutartį.
Ziboliškės apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Strūnaičio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Švenčionių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Vidutinės apylinkės.
Keylor Navas
Laimėjimai
Saprissa
Real Madrid
Voruchas
Voruchas  – vienas iš eksklavų, esančių šiaurės Tadžikistano pasienyje, supamas Kirgizijos teritorijai priklausančios Batkeno srities.
Keylor Navas
Laimėjimai
Paris Saint-Germain
Kosta Rika
Voruchas
Geografija
Voruchas yra kaimiškoji savivaldybė, įsikūrusi Tadžikistano Sugdo provincijoje, Isfaros upės slėnyje, užspausta Pamyro Alajaus kalnų, su Tadžikistanu jungiama vieno automobilių kelio. Voruchas užima apie 130 km² plotą. Isfaros rajonui priklauso dar vienas Tadžikijos eksklavas – Kairagačas. miniatiūra|250px|left|Vorucho geografinė padėtis
NKL 2019–2020 m. sezonas
NKL 2019–2020 metų sezonas – 15-as lygos sezonas.
Voruchas
Gyventojai
2016 m. buvo 35 tūkst. gyv., iš kurių 99,99 % sudarė tadžikai, 0,01 % – kirgizai. Nepaisant dalies gyventojų (dažniausiai – tadžikų jaunimo) dešimtmečiais vykstančios migracijos iš eksklavo į rajono centrą Isfarą, gyventojų skaičius Voruche 1870–1990 m. laikotarpu išaugo daugiau kaip 20 kartų ir tebeauga kasmet po 1,5-2,0 %.
NKL 2019–2020 m. sezonas
Atkrintamosios varžybos
Dėl visą pasaulį apėmusios COVID-19 pandemijos 15-asis Nacionalinės krepšinio lygos sezonas buvo nutrauktas, o nugalėtoja paskelbta Marijampolės „Sūduvos-Mantingos“ ekipa.
Voruchas
Etniniai konfliktai
Dėl ganyklų ir vandens išteklių trūkumo yra kilę etninių konfliktų tarp tadžikų ir kirgizų visu eksklavo perimetru, taip pat ir kitose šio rajono vietovėse 1980-aisiais. Tarp Vorucho (Tadžikistanas) ir Tangos (Kirgizija) gyventojų vyko susirėmimai 1982 m. Santykiai tarp Isfaros rajono tadžikų ir Batkeno rajono (dabar tai sritis) kirgizų buvo paaštrėję 1989 m. Dviejų šalių valdžios atstovai buvo susitikę 2013 m. gegužės mėn. aptarti ginčytinos teritorijos problemų.
Istorija
Voruchas paminėtas prieš 2000 metų. Jo teritorija turtinga ikiislaminio laikotarpio archeologinių radinių, yra palaidota garbių islamo mokytojų. Kai kurių vietovių pavadinimai yra senovės persų kilmės.
Sapiegiškė
Istorija
XIX a. pab. Sapiegiškė buvo Nedzingės dvaro ponų Žilinskių valda. ~1866 m. čia gyveno 186 katalikai, 2 stačiatikiai ir 4 musulmonai.
thumb|left|240px|Sena kaimo sodyba
Žalgiris 600
miniatiūra|200px|left|Projekto emblema miniatiūra|250px|right|Prie apsodinto sklypo miniatiūra|250px|right|2015 m. sausis
Žalgiris 600 – rekordinio dydžio užrašas iš medžių, 2010 m. rudenį pasodintas Nemenčinės miškų urėdijos Arvydų girininkijos Bezdonių girioje, 542–ajame kvartale (Vilniaus raj.). Pasiekiamas vykstant iš Vilniaus Nemenčinės plentu (keliu ), 9–ajame km pasukant į dešinę į Balžio gatvę, toliau važiuojant iki Bezdonių. Nuo Bezdonių geležinkelio stoties iki apsodinto sklypo – 0,5 km miško keliu. Medžių sodinimo akcija buvo paminėta 1410 m. vykusio Žalgirio mūšio 600 metų sukaktis. Šią akciją organizavo LR Seimo Europos klubas kartu su Generaline miškų urėdija.
Užrašas „Žalgiris 600“ suformuotas 6 ha miško kirtavietėje. Plane vienos raidės aukštis siekia 60 m, o plotis – 40 m. Raidės suformuotos iš 7000 eglaičių sodinukų, fonui sudaryti aplink pasodinta dar 16 tūkst. medžių (berželių). Šio užrašo ilgis siekia 551 m, plotis – 60 m. Rekordus fiksuojančios agentūros „Factum“ duomenimis, šis užrašas yra didžiausias ne tik Lietuvoje, bet ir pasaulyje. „Paaugęs“ (maždaug po 10 metų) užrašas bus matomas kelių kilometrų aukštyje, todėl jį galės stebėti lėktuvų, besileidžiančių Vilniaus oro uoste, keleiviai. Parinkti skirtingų rūšių medeliai įvairiais metų laikais leidžia šį užrašą matyti vis kitomis spalvomis: rudenį – geltonuojančius beržus paryškina sodri eglių žaluma, o žiemą eglaitės išryškins raidžių kontūrus balto sniego fone.
Istorija
Be miškininkų, medelių sodinimo talkoje 2010 m. dalyvavo per 200 lietuvių, rusų ir lenkų moksleivių, iš Lietuvos, Latvijos, Baltarusijos bendrojo lavinimo mokyklų, garbūs svečiai iš Vyriausybės ir Seimo. Būsimajame miško parke buvo pastatyta atminimo lenta, šalia kurios įkasta kapsulė su sodintojų palinkėjimais ateities kartoms.
Pagal sukurtą medžių sodinimo projektą 2011 m. pavasarį greta eglių buvo pasodinta 14 tūkst. beržų, šie medžiai puikiai prigijo. 2012 m. pavasarį užrašo medeliai buvo vėl sodinami, nes dalis eglių sodinukų neprigijo ar kitaip nukentėjo. Buvo atsodinta maždaug 3 tūkst. naujų eglaičių, dalyvaujant 50 moksleivių iš Bezdonių kaimo Saulėtekio pagrindinės mokyklos, Pabradės „Ryto“ bei Nemenčinės Gedimino gimnazijų. Akcijoje dalyvavo ir užsienio šalių ambasadoriai Lietuvoje.
Vietos parinkimas
Vienas kriterijų buvo tas, kad Nemenčinės miškai – vieni vaizdingiausių Lietuvoje, o gretimas Nemenčinės miestas, apsuptas pušynų ir ežerų, yra viena seniausių Lietuvos gyvenviečių. Šiuose miškuose buvo Lietuvos kunigaikščių medžioklės vieta. Nemenčinės urėdijos miškai plyti keturių – Vilniaus m., Vilniaus r., Švenčionių r. ir Molėtų r. savivaldybių teritorijose, o tai tarsi simboliškai apjungia rytinę Lietuvos dalį. Šie miškai yra patrauklūs biologiniu požiūriu. Be didžiulės augmenijos įvairovės, čia gyvena ir nemažai retų gyvūnų rūšių, todėl čia įkurti įvairūs valstybiniai draustiniai.
Pagrindinis kriterijus užrašo vietos parinkimui buvo tai, kad ši vieta yra netoli Vilniaus oro uosto kilimo–nusileidimo tako, todėl šiuo užrašu galės grožėtis Vilniaus oro uoste besileidžiančių ir iš jo kylančių lėktuvų keleiviai ir įgulos. Esant giedram orui, užrašas primins ateities kartoms istorinę lietuvių pergalę.
Krosnos valsčius
Krosnos valsčius  – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietvakarių Lietuvos teritorijoje. Centras – Krosna.
Istorija
Valsčius žinomas nuo XIX a. pabaigos. 1870 m. gegužės 31 d. prie valsčiaus prijungti keli Liudvinavo valsčiaus kaimai. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Kalvarijos rajonui (1 apylinkė) ir Simno rajonui (7 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 4162 žmonės:
Sapiegiškės
Sapiegiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Skirlėnų, prie kelio. Šiauriau kaimo telkšo Pravalas, rytiniu pakraščiu teka Žeimena.
Kapėnų tvenkinys
Kapėnų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Akmenės rajone, 8,5 km į pietus nuo Viekšnių. Sudarytas užtvenkus Virvytės upę (Ventos intakas) 13,9 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis rytų-vakarų-šiaurės kryptimi 1,8 km, plotis iki 0,07 km, altitudė 69,2 m. Krantai vietomis aukštoki. Tvenkinys ilgas ir siauras, tik netoli užtvankos yra šiek tiek išsiliejęs iš vagos į užpelkėjusias pakrantes. Slėnio šlaitai apaugę medžiais ir krūmynais. Išilgai tvenkinio viduriu eina riba su Mažeikių rajonu. Šalia įsikūrę Akmenės rajono Kapėnų ir Mažeikių rajono Kapėnų kaimai. Pietrytinė tvenkinio dalis patenka į Pavirvyčių botaninį draustinį.
Istorija
Tvenkinys įrengtas 1910 m., pastačius vandens malūną. 2005 m. pastatyta 288 kW galios mažoji hidroelektrinė.
Stromatolitas
thumb|Stromatolito pavyzdys iš Vakarų Australijos right|thumb|Šiuolaikiniai stromatolitai [[Ryklių įlanka|Ryklių įlankoje, Vakarų Australija]]
Stromatolitas ( 'sluoksnis', lithos 'akmuo') – sluoksniuotas, daugiausia kalkakmenio darinys, susidaręs dėl vienaląsčių fotosintetinančių organizmų – melsvabakterių – augimo. Šioms struktūroms paprastai būdingi ploni, kintami šviesūs ir tamsūs sluoksniai.
Reikšmė ir taikymas
Kai kurie stromatolitai yra datuojami 3,5 milijardo metų, šios uolienos, esančios Australijoje ir Pietų Afrikoje, yra vieni seniausių žinomų gyvybės įrodymų. Stromatolitai buvo rasti ir Grenlandijoje, nuosėdinių uolienų telkinyje po ledynu, ten jie datuojami iki 3,7 milijardo metų ir kol kas yra seniausi atrasti stromatolitai. Šios biologinės kilmės struktūros suteikia duomenų apie astronominę ir geofizinę praeities aplinką, taip pat sudaro kraštovaizdžius, kurie gali būti būti turistų traukos objektas ekoturizmui.
Stromatolitai pasižymi dideliu dekoratyvumu. Medžiaga yra gerai poliruojama ir plačiai naudojama kaip dekoratyvinis akmuo žvakidžių ir dekoratyvinių rutulių gamyboje. Be to, stromatolitų pavyzdžius galima įtraukti į mineraloginę ar paleontologinę kolekciją.
Portugalijos futbolo varžybos 1934–1935 m.
Portugalijos futbolo varžybos 1934–1935 m.
Lagamalas
Lagamalas, Lagamaras – požemio pasaulio dievybė elamitų mitologijoje, mirusiųjų teisėjas, sielų svėrėjo Inšušinako pagalbininkas (drauge su Išnikarab). Dievybės vardas reiškia „jokio gailestingumo“. Akadų įrašuose tapatinamas su Nergalu.
Kaip ir nemažai kitų elamitų dievybių, Lagamalas minimas įvairiuose Mesopotamijos tekstuose. Dievybės vardas pirmąkart paliudytas Akado imperijos laikotarpiu datuojamo antspaudo įraše. Babiloniečiai Lagamalą laikė deivės Uraš, Anu sutuoktinės, sūnumi. Laiške iš Mario minima, kad Lagamalo atvaizdas būdavo gabenamas iš Mario į Tirką.
Lagamalo kultas buvo paplitęs Naujosios Elamo karalystės laikotarpiu (1000–539 m. pr. m. e.), Sūzuose būta šios dievybės šventyklos. Be to, aptinkama asmenvardžių, kurių dėmuo yra Lagamalo vardas. Minima, jog Asirijos karalius Ašurbanipalas, užkariavęs Sūzus, kaip karo grobį išsigabeno Lagamalo statulą.
Portugalijos futbolo varžybos 1933–1934 m.
Portugalijos futbolo varžybos 1933–1934 m.
Neoficialios pirmenybės (1933–1934 m.)
-
Piršteliškės apylinkė
Piršteliškės apylinkė (arba Piršteliškių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Adutiškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Švenčionių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Vosiūnų apylinkės.
Varbergs BoIS
Varbergs BoIS – Švedijos futbolo klubas iš Varbergo.
Istorija
Klubo įkurtas 1925 m. Žaisdavo žemesniuose divizionuose, o nuo 2012 m. žaidė antros pakopos pirmenybėse.
2020 m. pateko į elito divizioną Allsvenskan.
Stadionas
Påskbergsvallen, dėl rėmimo suračių dar žinoma Varberg Energi Arena pavadinimu yra Varberge, Švedijoje.
Joje namų rungtynes žaidžia Varbergs BoIS. Påskbergsvallen talpina 4 500 Žiūrovų.
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. rugsėjo 2 d.
Liūgežeris
Liūgežeris – ežerėlis Lietuvoje, Utenos rajone, 7 km į šiaurę nuo Sudeikių. Ežerėlio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,13 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 121,3 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmais. Šiaurinė pakrantė kalvota. Ežero pakrantės miškingos, vietomis įsiterpę pievos ir dirbami laukai. Iš rytų į vakarus ežerėlį prateka Alaušos intakas Inglauda (Šventosios upės baseinas). Šalia įsikūręs Musteikių kaimas.
Kokina
Kokina arba Erenkiojus – vietovė šiaurės vakarų Kipre, Tilirijos (turkiškai Dilirgos) regione. Faktiškai valdo Turkų Kipras, tuo pačiu Kokina yra Guzeljurto apygardos eksklavas. Kokina nuo pagrindinės Šiaurės Kipro teritorijos yra nutolusi keletą kilometrų. Kokiną supa kalnuota teritorija, šiauriniame šone yra Morfu įlanka.
Bent jau nuo XX a. pradžios Kokinoje gyveno beveik išimtinai Kipro turkai, kurie Kipro konflikto metu buvo priversti persikelti į kitas Šiaurės Kipro dalis. Šiuo metu teritorija naudojama išskirtinai kariniams tikslams. Iš trijų pusių šią Šiaurės Kipro Turkų Respublikos teritoriją supa JT taikdarių pajėgų Kipre (UNFICYP) stebima buferinė zona.
Kokina turi simbolinę reikšmę Kipro turkams dėl 1964 m. rugpjūčio įvykių (Tilirijos mūšis). 1976 m. visi Kokinos gyventojai buvo perkelti į Džialousą, nuo to laiko eksklave yra tik Turkijos ginkluotojų pajėgų karinė bazė.
Istorija
Kokina graikiškai reiškia "raudona". Anksčiau ši vietovė vadinta Ayia Eleni. 1885 m. žemėlapyje čia pažymėta tik bažnyčia ir keli gyvenamieji pastatai. Panašu, kad iki 1911 m. čia niekas negyveno. 1936 m. čia persikėlė Kipro turkai iš netoliese esančių apylinkių vietovės pavadinimu Kokina ir naująjį kaimą taip pat pavadino Kokina. 1958 m. jis buvo pervadintas į Erenkiojų ("šventa vieta").
Tilirijos regione prasidėjus Kipro konfliktui 1964 m. vyko intensyvi graikų ir turkų bendruomenių konfrontacija. 1964 m. balandžio 4 d. abiejų bendruomenių ginkluotos grupės susirėmė dėl strateginės pozicijos, esančios šalia vienintelio regiono greitkelio. Tarp regiono kaimų taip pat buvo keletas sporadiškų susišaudymų. 1964 m. balandžio 8 d. UNFICYP pajėgoms pavyko sudaryti paliaubas, kurias užtikrino keliose kritinėse pozicijose išdėstytos UNFICYP pajėgos.
Kipro respublikos vyriausybės požiūriu Kokina buvo turkų nereguliariųjų pajėgų kovotojų permetimo į Kiprą vieta, nes apie 500 turkų kiprijotų savanorių, apmokytų ir apginkluotų Turkijoje, 1963 m. pabaigoje buvo išlaipinti būtent čia. Dėl to 1964 m. rugpjūčio 6 d. Graikų Nacionalinės Gvardijos ir Graikijos kariuomenės kariai, vadovaujami generolo Georgo Grivaso puolė teritoriją aplink Kokiną ir apsupo gyvenvietę bei privertė gyvenvietės gynėjus ir civilius pasitraukti į siaurą pajūrį. Turkų pajėgas sudarė Turkų Pasipriešinimo Organizacijos ir iš Turkijos permesti savanorių kariai. Pakrantė buvo apšaudyta artilerijos, gyvenvietė buvo apgriauta, žuvo daugiau nei 100 žmonių, 200 buvo sužeisti.
Turkija teigė, kad oro antskrydžiai ir tolimesnio įsikišimo grasinimai buvo pateisinami jų teise ginti turkus kipriotus pagal 1960 m. Garantijos sutartį. Gyvenvietė buvo sitpriai nukentėjusi nuo artilerijos apšaudymo ir JT pajėgos paskelbė ją nelaimės zona bei pristatė humanitarinę pagalbą civiliams.
Reikšmė
Nuo 1963 m. gruodžio tūkstančiai turkų kipriotų dėl kovų su graikais susikoncentravo anklavuose. Kokina buvo vienas paskutiniųjų uostų, kuriuos valdė turkai kipriotai, dėl to ji buvo svarbi ryšiams su Turkija.
Vogaras
Vogaras – miestas pietvakarių Islandijoje, Sudurnese. 1161 gyventojas (2011 m. duomenys). Apie 30 km nuo Reikjaviko.
Romėnų-persų karai
Romos ir Persijos karai – daugybė konfliktų tarp graikų-romėnų pasaulio valstybių ir dviejų vienas po kito sekusių iranėnų imperijų, Partų ir Sasanidų. Mūšiai tarp Partų imperijos ir Romos Respublikos prasidėjo 54 m. pr. m. e.; o karai – vėlyvosios Respublikos laikais ir tęsėsi Romos (vėliau Bizantijos) ir Sasanidų imperijų egzistavimo laikais. Daugybė vasalinių karalysčių ir išvien kovojusių klajoklių tautų kaip buferinių valstybių ir trečiųjų šalių taip pat suvaidino vaidmenį šiuose ginkluotuose konfliktuose. Karus užbaigė ankstyvieji musulmonų užkariavimai, privedę prie Sasanijos imperijos žlugimo ir didžiulių Bizantijos imperijos teritorinių nuostolių iškart po paskutinio karo, kurio metu Sasandių imperija nesėkmingai mėgino užimti Bizantijos imperijos sostinę Konstantinopolį.
Šiležeris
Šiležeris – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 6,5 km į šiaurę nuo Sudeikių, Kupetiškių miške. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,14 km, plotis – iki 0,085 km. Altitudė 131,4 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmynais. Šiaurėje išteka upelis link Šventosios upės intako Alaušos. Kiek atokiau į šiaurės vakarus įsikūręs Musteikių kaimas.
Tom Praisas
Tom Praisas  – miestas Australijos šiaurės vakaruose, Vakarų Australijos valstijoje, Pilbaros regione. Kasybos centras. Ašbertono grafystės administracinis centras. 2874 gyventojai, iš jų, 10,4 % – aborigenų kilmės (2021 m.).
Romėnų-persų karai
Nors kariniai veiksmai tarp romėnų ir persų tęsėsi septynis šimtmečius, siena, išskyrus pokyčius šiaurėje, iš esmės išliko stabili. Prasidėjo virvės traukimo žaidimai: miestai, įtvirtinimai ir provincijos buvo nuolat plėšiami, užgrobiami, naikinami ir pardavinėjami. Nė viena pusė neturėjo nei logistinių jėgų, nei darbo jėgos, kad galėtų vykdyti tokias ilgas kampanijas toli nuo savo sienų ar užgrobti didelius svetimų teritorijų plotus, todėl nė viena nerizikuodama negalėjo žengti per toli. Nors abi pusės užkariaudavo naujų teritorijų, laikui bėgant užkariautos žemės beveik visada sugrįždavo senajai šeimininkei. Nors iš pradžių karinės taktikos skyrėsi, abiejų pusių kariuomenės pamažu perėmė viena kitos taktiką, o VI a. antroje pusėje buvo panašios taktika ir dydžiu.
Išteklių sąnaudos dėl karų galiausiai pasirodė katastrofiškos abiem imperijoms. Dėl užsitęsusių karų VI ir VII a. abi imperijos išseko ir tapo pažeidžiamos staiga atsiradus ir išsiplėtus Rašidūno kalifatui. Šio pajėgos užpuolė abi kariaujančias imperijas praėjus vos keleriems metams po paskutinio karo tarp Romos ir Persijos pabaigos. Pasinaudoję imperijų silpnumu, Rašidūno kalifato pajėgos netruko užkariauti visos Sasanijos imperijos, o iš Rytų Romos imperijos atėmė teritorijas Levante, Kaukaze, Egipte ir likusioje Šiaurės Afrikos dalyje. Vėlesniais šimtmečiais musulmonų valdžion pateko dar daugiau Rytų Romos imperijos žemių.
Tom Praisas
Įsikūręs Hamerslio kalnagūbryje, apie 1050 km į šiaurės rytus nuo Perto ir apie 240 km į pietryčius nuo Karatos, 747 m aukštyje virš jūros lygio; laikomas aukščiausiai esančia gyvenviete Vakarų Australijoje. Šalia miesto eksploatuojama bendrovės „Rio Tinto” Maunt Tom Praiso geležies rūdos kasykla. Iškasta rūda 290 km ilgio geležinkeliu vežama į Dampyro uostą eksportui, daugiausia į Kiniją ir Japoniją. Artimiausias oro uostas – Paraberdu (apie 70 km nuo miesto). Netoli Tom Praiso yra turistų lankomas Bevardis kalnas (Mount Nameless), Karidžinio nacionalinis parkas ir Karidžinio aborigenų paveldo interpretacijos centras.
Miestą 1965–1966 m. pastatė „Hamersley Iron” kasybos bendrovė (dabar „Rio Tinto” padalinys). Pavadintas amerikiečių verslininko Tomo Muro Praiso (Thomas Moore Price), paskatinusio geležies rūdos kasybos plėtrą Hamerslio kalnagūbryje, vardu.
Njamunda (gyvenvietė)
Njamunda  – gyvenvietė ir savivaldybė Brazilijos šiaurėje, Amazonės valstijoje, 375 km į rytus nuo Manauso. Išsidėsčiusi saloje Njamundos upės praplatėjime, netoli šios santakos su Amazone. Kitame krante įsikūręs Faro miestelis (Paros valstija). Yra prieplauka.
Savivaldybės plotas – 14 106 km², gyventojų skaičius – 21 710 (2021 m.).
Istorija
Iki 1955 m. gyvenvietė ir sala vadinta Ilja de Kutiašu (Ilha de Cutias), bet suteikus savivaldybės statusą (atskirta nuo Parintinšo) duotas Njamundos pavadinimas.
Eskifjorduras
Eskifjorduras – miestas rytų Islandijoje, Austurlande. Priklauso Fjardabigdo savivaldybei. 1043 gyventojai (2011 m. duomenys). Eskifjordure yra jūrų muziejus, keli viešbučiai, prebybos centras, jūrų uostas. Pagrindinė pramonės šaka – žuvies pramonė.
Istorija
Miesto teisės suteiktos 1974 m. Prekyba vietovėje vyko nuo XVIII a. antros pusės.
Afajos šventykla
thumb|right|220px| Afajos šventyklos liekanos thumb|right|220px| Šventyklos modelis thumb|right|220px| Šventyklos planas Afajos šventykla – Sen. Graikijos archainio laikotarpio, apie 500 m. pr. m. e. pastatyta šventykla Aeginos saloje Egėjo jūros Sarono įlankoje.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. vidurio saloje įsigalėjo atėniečiai ir šventykla pradėjo nykti. IV a. pr. m. e. buvo šventyklos atnaujinimų, tačiau per visą III a. pr. m. e. šventykla nyko ir II a. pr. m. e. pabaigoje vietovė buvo apleista galutinai. Ją tuo metu trumpai paminėjo Pausanijas. 1811 m. šventyklą tyrinėjo architektas C. R. Cockerell su draugu, baronu Haller von Hallerstein. Jie išvežė nukritusias frontonų skulptūras į Italiją ir pardavė jas būsimam Bavarijos karaliui Liudvikui I. Eksponuojamos Miuncheno gliptotekoje. 1901 ir 1964−1981 m. kasinėjimus vietovėje vykdė Vokiečių archeologijos instituto misijos. 1956−57 m. atlikti šventyklos restauravimo darbai.
Frontonų skulptūros
Afajos šventyklos frontonus iš rytų ir vakarų pusės puošė dažytos skulptūros. Jos eksponuojamos Miuncheno gliptotekoje. Jų dažymo pėdsakai yra pranykę. Abiejų frontonų skulptūrų scenose buvo pavaizduotos mūšio scenos su karo deivės Atėnės statula viduryje. Rytiniame frontone pavaizduotas Heraklio žygis prieš Trojos karalių Laomedoną, vakariniame − Agamemnono žygis prieš Trojos karalių Priamą. Abejuose žygiuose, pasak mitų, dalyvavo Aeginos karaliaus Ajako palikuonys: pirmajame jo sūnus Telemonas, antrajame Ajantas, Teukras ir Achilas. Manoma, kad frontonų skulptūros buvo sukurtos apie 490 m. pr. m. e. Po to, dėl kažkokių priežasčių rytinio frontono skulptūros pakeistos apie 480 m. pr. m. e. Šis pakeitimas iliustruoja Sen. Graikijos meno perėjimą iš archainio laikotarpio į klasikinį. Pavyzdžiui, vakarinio frontono parkritusio sužeisto kario figūra pavaizduota frontaliai, teatrališkai ir besišypsančiu veidu, kas būdinga archainiam laikotarpiui. Rytinio frontono parkritusio kario su skydu figūra, nors ir turinti dar achainio vaizdavimo bruožų, jau pasižymi klasikinio laikotarpio bruožais: karys pavaizduotas realistiškai, sunkiai bandantis pakilti.
Fonema
Fonema (🇬🇷 'garsas') – mažiausias kalbos vienetas, turintis skiriamąją reikšmę. Fonema neturi savarankiškos leksinės arba gramatinės reikšmės, tačiau ji pasitelkiama reikšmę turintiems kalbos vienetams (žodžiams ir morfemoms) skirti:
Terminas „fonema“ buvo pasiūlytas kalbininkų N. Kurševskio ir J. Bodueno de Kurtenė.
Fonema, kaip abstraktus kalbos vienetas, atitinka kalbos garsą (foną), tik fonema yra konkreti jo realizavimo išraiška. Kalbos garsai labai įvairūs, išsami fizinė analizė gali atskleisti, kad tas pats žmogus vieno ir to paties garso niekada netaria absoliučiai vienodai (pavyzdžiui, kirčiuotojo balsio [а́]). Vis dėlto tariamų garsų įvairovė netrukdo teisingai atpažinti žodžių ir juos skirti, visi garso [а́] variantai bus tariami su ta pačia fonema <а>.
Fonema – fonologijos tyrimo objektas. Ši sąvoka labai svarbi sprendžiant praktinius uždavinius, pavyzdžiui, sudarant abėcėles, nustatant rašybos principus ir t. t.
Mažiausias gestų kalbos vienetas anksčiau buvo vadinamas „chirema“.
Saplaučizna
Saplaučizna – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Smalvų.
Istorija
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvų valsčius).
Po kupolu
Po kupolu  – 2009 m. lapkričio 10 d. išleistas Stiveno Kingo mokslinės fantastikos romanas.
Vieną dieną nedidelio miestelio dalį staiga užgula didžiulis skaidrus kupolas. Pusiau perskrodęs išpuoselėtas vejas ir gyventojų namus, jis per kelias akimirkas atskiria šeimos narius, mylimuosius ar artimiausius kaimynus. Vieni liko laisvėje, kiti – įkalinti po nepajudinamu, storu stiklu. Po kupolu atsidūrę žmonės lieka be interneto ryšio, mobilaus ryšio, su išoriniu pasauliu bendrauja vos veikiančiu radijo signalu.
Tie, kas turėtų juos gelbėti – gaisrininkai, medikai, kareiviai, – anapus nepramušamo kupolo. Įkalintųjų maisto, vandens, medicinos ištekliai senka, įtampa didėja. Kodėl taip nutiko kaip tik jiems? Kodėl dabar? Kam pavyks išsiaiškinti, iš kur atsirado šis paslaptingas kupolas?
Kryžiokų geomorfologinis draustinis
Kryžiokų geomorfologinis draustinis – saugoma teritorija Vilniaus rajono savivaldybėje, prie Kryžiokų palei Nerį, greta Naujanerių. Jis yra Raudondvario miško masyvo rytinėje dalyje ir priklauso Verkių regioninio parko konservacinio prioriteto zonai. Draustinio tikslas – išsaugoti raiškų erozinį kompleksą, smulkiais intakais išraižytą Neries upės slėnio dalį. Draustinio teritorija apaugusi brandžiu spygliuočių, vietomis – lapuočių medžių mišku, link Neries leidžiasi apie 40 metrų aukščio statūs šlaitai su raguvomis.
Draustinis pažintiniam turizmui nepritaikytas.
Konstal 105N
Konstal 105N – tramvajų modelis, 1973–1979 m. gamintas Lenkijos bendrovės „Konstal“.
Tramvajus yra 13390 mm ilgio, 2400 mm pločio, 3060 mm aukščio ir 16800 kg svorio. Būdingas kampuotas, „gabaritinis“ dizainas. Turi keturias duris, sudarytas iš dviejų dalių, atsidarančių į salono pusę. Konstal 105N turi 166 kW elektrinį variklį. Tramvajus turi 21 sėdimas vietas, gali sutalpinti 136 keleivių.
Šlapaberžės dvaras
Šlapaberžės dvaras – dvaras Kėdainių rajone, Šlapaberžėje.
Sapliai
Sapliai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, netoli Didžiasalio.
Portugalijos futbolo varžybos 1932–1933 m.
Portugalijos futbolo varžybos 1932–1933 m.
Neoficialios pirmenybės (1932–1933 m.)
--
Naujojo pasaulio grifai
Naujojo pasaulio grifai (Cathartiformes) – paukščių (Aves) klasės, plėšriųjų paukščių būrys. thumb|left|220px|Išnykusio [[Teratornis merriami griaučiai]]
Elgsena
Amerikos grifų (Cathartidae) šeimos paukščiai minta tik dvėseliena, gerokai rečiau kiaušiniais ir paukščių jaunikliais.
Apibūdinimas
Naujojo Pasaulio grifų būryje (Cathartiformes) vidutinio dydžio ir labai dideli paukščiai. Smulkiausia rūšis yra mažasis kalakutinis grifas (Cathartes burrovianus), jo kūno ilgis 56–61 cm, svoris 0,95–1,55 kg bei abiejų išskleistų sparnų tarpugaliai iki 150–165 cm. Būryje esantis andinis kondoras (Vultur gryphus) yra stambiausias dabar pasaulyje gyvenantis plėšrusis paukštis, kurio svoris 8–15 kg, kūno ilgis 100–142 cm, išskleistų abiejų sparų tarpugaliai 270–330 cm. Kaliforninis kondoras (Gymnogyps californianus) savo matmenimis beveik identiškas andiniam kondorui. Išnykusi teratornitidų šeima pasižymėjo dar stambesniais paukščiais, vienas jų didingasis argentavis (Argentavis magnificens) svėrė 70–78 kg, kūno ilgis siekė 1,7–2 m, o išskleistų abiejų sparų tarpugaliai siekė 7 metrus.
Naujojo Pasaulio grifų (Cathartiformes) būrio šeimos
Būryje žinomos dvi šeimos:
Sapnai (Širvintos)
Sapnai – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Musninkų.
Lankis
Lankis – Neries kairysis intakas, nedidelis 7,5 km ilgio upelis Jonavos rajone, į pietryčius nuo Jonavos, įtekantis 40,1 km atstumu nuo Neries žiočių. Upelio baseino plotas – 11,6 km². Hidrologinis kodas LR upių klasifikatoriuje – 12011040. miniatiūra|160px|left|Upelis išteka pro 3 angų pralaidą po aplinkkeliu
Lankis prasideda Ruklos kaime, Gaižiūnų miškuose, į vakarus nuo Ruklos miestelio. Aukštupyje teka į šiaurės vakarų pusę (Jonavos link) natūralia vaga miškinga vietove. Kirtęs „Achemos“ geležinkelio atšaką, Lankis nukreipiamas į geležinkelio pakelės griovį. Į Nerį įteka šalia Jonavos geležinkelio tilto, nuo „Achemos“ pusės pratekėjęs miesto aplinkkelį. Po plentu vaga nukreipta per trijų angų pralaidą, priešais upės salelę su vieniša tilto atrama.
Gyvenvietės prie upelio: Rukla, Kamšalai, Jonalaukis.
Julianas Lesnevskis
Biografija
Julianas Lesnevskis gimė 1832 m. Liublino gubernijoje smulkaus bajoro, pedagogo šeimoje. Julianas Lesnevskis baigė Agronomijos institutą Marymonte (dabartinės Varšuvos dalis). 1862 m. Lesnevskis buvo priimtas dirbti kunigaikščio S.Grabovskio Didžiųjų Mažeikių dvaro valdytoju. Išgirdęs sukilėlių manifestą, Julijanas Lesnevskis atleido dvaro valstiečius nuo prievolių, panaikino lažą. Jis persirašė manifestą, nuorašus įteikė dvaro ekonomams. Apie tai sužinojo caro valdžia. J.Lesnevskis buvo suimtas. Jis buvo nuvežtas kalėti į Lydą. Buvo atliekamas tyrimas, vyko apklausos. Tyrimo medžiaga buvo perduota Vilniaus Politinių bylų tardymo komisijai. Karo lauko auditoriatas Julianą Lesnevskį už sukilėlių manifesto platinimą ir valstiečių kurstymą prisidėti prie 1863 m. sukilimo, 1863 m. gegužės 7 d. nuteisė mirties bausme, sušaudant ir konfiskuojant turtą. Nuosprendį konfirmavo Michailas Muravjovas.
Julianas Lesnevskis buvo sušaudytas 1863 m. birželio 10 d. 10 val. Vilniuje, Lukiškių turgaus aikštėje.
Palaikai slapta buvo užkasti Vilniaus Gedimino kalno tvirtovėje. 2017 m. aptikti vykdant Gedimino kalno tvirtinimo darbus. 2019 m. lapkričio 22 d. palaikai iškilmingai palaidoti Vilniaus Rasų kapinių koplyčios kolumbariume.
Romeriai
Romeriai  – iš Chemnico ir Meiseno miestų, Saksonijos regione, ir iš Heseno regiono buržuazijos kilusi, į aristokratijos luomą iškilusi giminė.
Šaltiniuose naudojamos pavardės vokiškos formos Römer, von Römer arba Roemer, Remer, Rejmer, Rehmer. Pavardės kilmė pravardinė, reiškianti romėną, t. y. žmogų, atkeliavusį iš Romos (valstybės). Kartais naudojami sulietuvinti pavardės Romeris variantai Römeris arba Riomeris. Lenkų kalbos šaltiniuose sutinkami šie pavardės variantai: Römer (Romeris), z Römerow (iš Romerių giminės), Römerowna (Romerytė), Römerowa (Romerienė). Rusų kalbos šaltiniuose sutinkami šie pavardės variantai: Ремер, Ромер, фон Ремер. Giminės palikuoniai gyveno Livonijoje, LDK, Lenkijoje, Rusijos Imperijoje. Romerių giminė skirstoma į Vokietijos, Mažosios Lenkijos, Livonijos-Lietuvos pagrindines atšakas.
1401 m. minimas Chemnico tarybos narys Paulius Romeris (Paul Romer), kurio palikuoniai du broliai Martinas ir Nikolas Romeriai (Martin und Nicol Römer) iš Cvikau, praturtėję iš kalnakasybos ir sidabro gavybos, 1470 m. imperatoriaus Frydricho III patvirtinimu iškeliami į bajorijos luomą. Abu broliai turėjo Cvikau mieste namus, Untersteinpleis ir Neumarko dvarus Cvikau apylinkėse ir dideles žemių valdas. Du Nikolo Romerio sūnūs pradėjo dvi Vokietijos Romerių šeimos linijas: nuo Volfo (Wolf) prasideda vyresniosiji Neumarko-Rauensteinerio linija, nuo Martino (Martin) – jaunesnioji Steinpleiser linija.
Krokuvos miestietis Marcinas Romeris (Marcin Römer) 1543 m. gauna Lenkijos šlėktų bajorystės titulą, jo palikuoniai įsigija valdų ir įsitvirtina Lenkijoje. 1670 m. Drezdene bajorijos susirinkime patvirtinamas dalies Saksonijos Romerių giminės priskirimas Lenkijos Karalystės šlėktoms. Marcino palikuonis Kiprijonas-Povilas Romeris, Aleksandro (Pilzeno vėliavininko, o vėliau Zavichosto kašteliono) sūnus, 1832 m. gauna Austrijos grafo titulą ir tampa Lenkijoje įsitvirtinusios grafų Romerių linijos pradininku, tačiau Lenkijoje iki 20 a. išlieka ir bajorų Romerių giminė.
Livonijos atšakos pradininku laikomas Simonas Romeris (Symon Römer), dokumentuose minimas 1561 m., gyvenęs Rygoje, tarnavęs Livonijos ordino magistrui Gotardui Ketleriui. Pasak legendos, Simono protėviu buvo iš Meiseno kilęs Berendas Romeris, kuris 1223 m. su kunigaikščio Alberto Saksoniečio riterių kariuomene atvyko į Livoniją ir apsistojo Virumos žemėje (dabartinė Estija). Per 1558–1583 Livonijos karą Simonas, netenka savo Virumos žemių, 1559 m. persikelia į Kuršą. Simono sūnus Steponas (1560 – po 1635 m.) už dalyvavimą Salaspilio mūšyje apdovanojamas teise valdyti Halsvigo žemes (prie Bauskės), Dauguvos dešiniajame krante įkūria Römershofą. 1620 m. švedams užgrobus Kuršą, Steponas Romeris netenka savo žemių ir persikelia į Lietuvą. Stepono vyriausias sūnus Mataušas (Mathäus, 1605–1699) – Römerių giminės Lietuvoje pradininkas – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės artilerijos generolas, 1675 m. nusiperka Semeliškių seniūniją. Lietuvoje įsitvirtinusių Romerių palikuoniai turėjo bajoro titulą ir išliko iki 20 a.
Lietuvoje Romerių giminei priklausė nemažai tėvonijų ir dvarų: Tytuvėnėlių dvaras, Bagdoniškio dvaras, Vladikiškių dvaras, Kriaunų dvaras, Stoniavos dvaras, Juodiškų dvaras, Pavuolio dvaras, ir kt. Trakų bazilikoje įrengta Romerių giminės koplyčia su laidojimo rūsiu.
Giminės herbas
Giminės herbas yra nuosavas, Romerių - kitos giminės šiuo herbu nesinaudojo; šaltiniuose jis dar įvardijamas lotyniškai Scipiones, arba lenkiškai Laski (kitas šaltiniuose sutinkamas klaidingas pavadinimas Jelita). Yra žinomos kelios Romerių herbo atmainos, kurios priskiriamos Romerių giminės atšakomss. Tačiau Vengrijos-Slovakijos (Enyiczke), Niurnbergo, Mročo, Bavarijos, Meklenburgo, Gelderno, Brabanto, Danijos, Frankfurto, Prancūzijos Romeriai, bei Austrijos baronai Romeriai naudojosi visiškai kitokiais herbais ir greičiausiai buvo bendrapavardžiai, nesusiję giminystės ryšiais su iš Saksonijos-Heseno kilusiais Romeriais, apie kuriuos šis straipsnis.
Bartos valsčius
Istorija
Susiformavo Bartos ir Krūtės (Kruhten) dvarų, Sapikių (Sophienhof), Kalno ir Sparės (Spahrenhof) palivarkų bei Krūtės pastorato žemėse. Latvijai tapus nepriklausoma, per 1920–1937 m. žemės reformą dvarų ir pastorato žemės padalintos į 111 sklypų. Pirmojo pasaulinio karo metais per valsčių nutiestas Liepojos–Rucavos siaurasis geležinkelis (veikė iki 1960 m.), įrengtos Uotankos ir Bartos stotys. 1935 m. valsčius buvo 11 320 ha ploto, turėjo 334 valstiečių ūkius, dvi pienines, vandens malūną (Krūtėje), dvi lentpjūves, 6 krautuves. Nuo 1944 m. spalio valsčiaus teritorijoje nusistovėjo Kuršo katilo fronto linija, per ilgas kovas valsčius smarkiai suniokotas.
1945 m. valsčiuje įkurtos Bartos ir Kiburių apylinkės, o pats valsčius 1949 m. panaikintas. 1954 m. Kiburių apylinkė prijungta prie Bartos, 1962 ir 1968 m. apsikeista teritorijomis su Sikšnių apylinke. Sovietmečiu apylinkėje veikė „Bartos” kolūkis, buvo du pieno nugriebimo punktai, mechaninės dirbtuvės, Kiburiuose veikė Bartos girininkija. Dalį teritorijos užėmė Sovietinės armijos karinė bazė. 1990 m. apylinkė pertvarkyta į valsčių, jo ribos tik šiek tiek skiriasi nuo tarpukariu buvusio valsčiaus.
Geografija
Ribojasi su Pietų Kuršo savivaldybės Uotankių, Gaviezės, Virgos, Kalėtų ir Dunikos valsčiais. Didžioji valsčiaus teritorijos dalis yra Vakarų Kuršo aukštumos Vartajos banguotosios lygumos vakariniame pakraštyje, tik vakariniai pakraščiai siekia Pajūrio žemumos Bartuvos lygumą. Valsčiaus centrinę dalį užima Bartuvos pakiluma, kurioje yra aukščiausia valsčiaus vieta – 43,4 m virš jūros lygio. Valsčiaus pietine riba teka Bartuva (krantuose vietomis iki 8 m aukščio atodangos), rytine – Bartuvos intakas Vartaja. Kiti didesni upeliai – Elkupytė, Karklupė, Vilkupė ir Kiburių upelis (visi Bartuvos intakai). Elkupytės žemupyje įrengtas 3,3 ha ploto tvenkinys. Valsčiaus šiaurėje telkšo Palto pelkė (Palta purvs, 64 ha) ir Brendamosios pelkės (Brienamais purvs) pietinė dalis (~500 ha, gamtos draustinis), šiaurės vakarinėje dalyje dunkso Didysis miškas (Lielais mežs).
Yra žvyro ir smėlio telkinių. Valsčių kerta regioninis automobilių kelias Gruobinia–Barta–Rucava (P113).
Gyventojai
1935 m. valsčiuje gyveno 2039 žmonės, iš jų 95,4 % latvių, 1,1 % vokiečių. 1941 m. sovietų valdžia į tremtį išsiuntė 12, 1949 m. – 137 gyventojus. 2000 m. valsčiuje buvo 843 gyventojai, iš jų 91,0 % latvių, 6,5 % lietuvių, 1,3 % rusų.
Didžiausios gyvenvietės – Barta (251 gyv., 2022 m.), Krūtė, Kiburiai, Pluostai.
Lietuvos ir Mongolijos santykiai
Lietuvos ir Mongolijos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Mongolijos. Dvišaliai santykiai užmegzti 1991 m., tačiau pirmieji kontaktai tarp lietuvių ir mongolų tautų siekia gerokai senesnius laikus. Augustino Žemaičio pastebėjimu, tiek mongolai, tiek lietuviai Viduramžiais buvo sukūrę didžiules valstybes, tačiau šiandieninė Lietuva užima tik 7 % istorinių Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemių, o šiandieninė Mongolija – 5 % istorinių Mongolų imperijos žemių.
Mongolija Lietuvos nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugpjūčio 29 d., pirmoji tarp Azijos valstybių. Diplomatiniai santykiai užmegzti 1991 m. gruodžio 11 d.
Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno du Mongolijos piliečiai.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų, ESBO, kitų tarptautinių organizacijų narės.
Lietuvai atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Kinijoje, Mongolijai – nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Lenkijoje.
Pirmieji kontaktai iki 1911 m.
Pirmieji kontaktai tarp lietuvių ir Mongolų imperijos siekia dar Mindaugo laikus. Pirmąkart mongolų įkurta Burundajo vadovaujama Aukso orda į Lietuvos teritorijas veržėsi 1258 žiemą ir 1259 m. ir stipriai jas suniokojo. Aukso orda į LDK valdomas žemes buvo įsiveržusios taip pat 1275 m., 1279 m., ir 1325 m. Silpstant Auksinei ordai dalis anksčiau jos užimtų Kijevo Rusios teritorijų atiteko LDK.
1340–1392 m. vykusių Haličo-Voluinės karų metu LDK kovojo išvien su Aukso orda. Nusilpus Aukso ordai beveik nebeliko kontaktų tarp lietuvių ir mongolų, o apie ryšius tarp 1651 m. ir 1911 m., kuomet Mongolijos žemės buvo įjungtos į Kiniją, informacijos nėra.
Santykiai 1911–1940 m.
1920 m. Mongolijos Urgos mieste imtynių čempionate dalyvavo ir čempionu tapo iš Lietuvos kilęs imtynininkas Karolis Požėla. Su formaliai nepriklausoma Mongolijos Liaudies Respublika diplomatinių santykių tarpukariu užmegzta nebuvo, nėra aiški tuometės Lietuvos pozicija, kadangi Mongolijos nepriklausomybė visą tarpukario laikotarpį buvo kvestionuojama Kinijos Respublikos.
Santykiai Lietuvos okupacijos metais
Mongolijos Liaudies Respublika iki 1990 m. buvo SSRS satelitinė valstybė, todėl pripažino SSRS įvykdytą Baltijos šalių, tarp jų Lietuvos, okupaciją. Sovietmečiu į Lietuvą buvo atvykę šiek tiek mongolų – 1970 m. surašymo duomenimis, Lietuvos SSR gyveno 157 mongolų tautybės asmenys, tačiau nuo to laiko mongolais užsirašiusiųjų skaičius ėmė sparčiai mažėti – trys 1979 m. ir tik vienas 1989 m.
Santykių eiga
thumb|Natsagas Bagabandis, 2003 m. Lietuvoje lankęsis Mongolijos prezidentas. thumb|[[Cachiagijinas Elbegdoržas, antrasis Lietuvoje lankęsis Mongolijos prezidentas.]] Mongolija Lietuvos nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugpjūčio 29 d., o diplomatiniai santykiai užmegzti 1991 m. gruodžio 11 d.
1999 m. Lietuva, Mongolija ir dar 15 pasaulio valstybių buvo įkūrusi Demokratijų bendriją, besiremiančia JT chartija ir Visuotine žmogaus teisių deklaracija. Šios organizacijos tikslas buvo pasauliniu mastu stiprinti ir gilinti demokratiją. 2009 m. šios bendrijos narės ir tuometės pirmininkės Portugalija, Lietuva ir Mongolija Vašingtone (JAV) išplatino pareiškimą, kuriame išreiškė gilų susirūpinimą dėl Mianmaro opozicijos lyderės Aung San Su Dži teismo proceso ir paragino šalį valdantį režimą nutraukti didelio masto žmogaus teisių pažeidimus šalyje.
2001 m. Mongolija akreditavo pirmąjį ambasadorių Lietuvai, 2002 m. – Lietuva akreditavo pirmąjį ambasadorių Mongolijai.
2003 m. birželio 26-28 d. Lietuvoje su oficialiu vizitu lankėsi Mongolijos prezidentas Natsagas Baganbandis. Kartu su juo atskrido 30 asmenų delegacija, įskaitant Mongolijos prezidento žmoną Azadsuren Ojunbileg, Mongolijos užsienio reikalų bei švietimo, kultūros ir mokslo ministrus, Mongolijos Didžiojo Churalo tarpparlamentinių ryšių su Lietuvos Seimu grupės atstovus, Mongolijos pramonės ir prekybos rūmų vicepirmininkas ir dar penki verslininkai. Lietuvoje įvyko aukščiausiojo lygio susitikimas su tuomečiu Lietuvos prezidentu Rolandu Paksu, premjeru Algirdu Brazausku, taip pat delegacija lankėsi Klaipėdoje.
Sarakiškiai (Kelmė)
Sarakiškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Užvenčio.
Lietuvos ir Mongolijos santykiai
Santykių eiga
Dvišalės užsienio reikalų ministerijos konsultacijos rengiamos nuo 2010 m. birželio 15 d. (vyko Ulan Batore). Antrosios vyko Vilniuje 2011 m. kovo 30-31 dienomis. Į jas atvyko Mongolijos užsienio reikalų ir prekybos ministerijos valstybės sekretorius Damdinas Cogtbaataras, kur susitiko su Lietuvos pirmininkavimo Demokratijų bendrijai koordinatore užsienio reikalų ministerijos ambasadore ypatingiems pavedimams Ina Marčiulionyte. Mongolija 2011 m. liepos mėn. perėmė iš Lietuvos dvejų metų trukmės pirmininkavimą demokratines valstybes vienijančiai Demokratijų bendrijai. Ketvirtosios politinės konsultacijos įvyko Vilniuje 2014 m. kovo 28 d.
2010 m. birželio 14 d. Ulan Batore atidarytas Lietuvos garbės konsulatas (konsulas – Chinbatas Khorolsurenas), o atidarymo ceremonijoje dalyvavo Lietuvos užsienio reikalų viceministras Šarūnas Adomavičius. Vėliau konsulatas uždarytas.
2011 m. birželio 30 d. Lietuvoje lankėsi Mongolijos prezidentas Cachiagijinas Elbegdoržas, jį priėmė Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė.
2014 m. sausio 28 d. Vilniuje su oficialiu vizitu viešėjo Mongolijos užsienio reikalų ministras Luvsanvandanas Boldas, kur susitiko su Lietuvos užsienio reikalų ministru Linu Linkevičiumi. Buvo aptartas politinis bendradarbiavimas, ekonominių santykių plėtra, transporto jungčių tarp abiejų valstybių klausimai, studijų Lietuvoje galimybės Mongolijos studentams.
Pasirašytos sutartys
Tarp Lietuvos ir Mongolijos pasirašyti šie susitarimai: susitarimas dėl investicijų skatinimo ir abipusės apsaugos (pasirašytas 2003 m., ratifikuotas 2004 m.), susitarimas dėl bendradarbiavimo švietimo, mokslo, kultūros ir meno srityse (pasirašytas 2003 m., patvirtintas 2006 m.), susitarimas dėl vizų režimo panaikinimo diplomatinių ir tarnybinių pasų turėtojams (pasirašytas 2017 m.), susitarimas dėl ekonominio bendradarbiavimo (pasirašytas 2017 m., patvirtintas 2018 m.) ir susitarimas dėl tarptautinio keleivių ir krovinių vežimo keliais (pasirašytas 2019 m.)
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
2007 m. liepos 28 – rugpjūčio 30 įvyko „Klajūnų klubo“ ekspedicija į Mongoliją, kurios tikslas – sukurti tris dokumentinius filmus Lietuvos televizijai apie menkai ištirtą šalį, jos gamtą, istorines sąsajas su Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste, klajoklių gyvenimą.
2012 m., minint Lietuvos ir Mongolijos diplomatinių santykių užmezgimo dvidešimtmetį, Ulan Batore buvo pristatytas režisierės Eglės Vertelytės dokumentinis filmas „UB Lama“. Dar kartą šis filmas Mongolijoje rodytas 2013 m. ES filmų festivalio metu.
2019 m. spalio 2-4 d. ambasadorė Mongolijai Ina Marčiulionytė viešėjo Ulan Batore ir su Mongolijos prezidentu Chaltmaginu Batulga kalbėjosi apie galimybes aktyviau bendradarbiauti sporto srityje. Kartu su ambasadore Mongolijoje lankėsi Lietuvos krepšinio federacijos atstovai. Sutarta, kad į Lietuvą atvyks delegacija iš Mongolijos ir apžiūrės Lietuvos krepšinio arenas, lankysis Sporto universitete, pamatys, kaip veikia vaikų krepšinio mokymo sistema ir susitars dėl bendrų darbų.
Ekonominiai santykiai
2012 m. balandžio 16-17 d. Ulan Batore suorganizuotas dvišalis verslo forumas. Forumą organizavo Mongolijos pramonės ir prekybos rūmų federacija, dalyvavo devyni Lietuvos verslo įmonių atstovai, užsienio reikalų viceministrė Asta Skaisgirytė Liauškienė. Viceministrė susitiko su Mongolijos užsienio reikalų ir prekybos viceministru Tengeriu Gončigzevegu.
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Mongolijos siekė 6,78 mln. eurų, o Mongolija buvo 96-a pagal prekybos apimtis Lietuvos prekybos partnerė.
Prekybos balanse vyrauja eksportas iš Lietuvos į Mongoliją.
2020 m. duomenimis, tiesioginių užsienio investicijų tarp valstybių nebuvo.
Pasiuntiniai Lietuvai
Sąrašas nėra pilnas.
Leizeris Bekeris
miniatiūra|Leizeris Bekeris, autoportretas, apie 1939 m. Leizeris Bekeris (, Leizer Bekker, Eliezer Beker, Becker, 1910-1941 09 17) – Lietuvos žydų dailininkas ir fotografas. Nužudytas per Holokaustą 1941 m. rugsėjį.
Biografija
Heršelio ir Esteros Bekerių sūnus. Gimė Jurbarke 1910 m.. gyveno Čekiškėje, dab. Kauno raj., dirbo fotografu, dokumentavo Čekiškės miestelio ir aplinkinių kaimų žydų bei krikščionių gyvenimą. 1935 m. gavo užsienio pasą išvykimui į Palestiną. Grįžęs į Lietuvą vedė, žmona Šifra Zelmanovičiūtė-Bekerienė, Bertos ir Josifo Zelmanovičių dukra, g. 1914 m., nužudyta 1941 m. Broliai Mejeris Bekeris, g. 1904 m., buhalteris, ir Jona Bekeris, g. 1912, advokatas, nužudyti 1941 m. rugsėjį. L. Bekerio ir jo šeimos nužudymo vieta – Pakarklės miškas Jaučakių kame apie 2 km į pietryčius nuo Vilkijos. miniatiūra|Lietuvių ir žydų vaikai pagrindinėje Čekiškės gatvėje 1939 m. L. Bekerio nuotr.
Kūryba
L. Bekerio tapytų paveikslų neišliko. Antano Vaičiaus archyve saugomos L. Bekerio darytos miestelio gyventojų fotografijos, jų yra išlikę aplinkinių kaimų gyventojų albumuose. Izraelio bibliotekos archyve saugoma fotografo darytas Čekiškėje gyvenusio istoriko Dovydo Mačio Lipmano (1888-1941) portretas prie darbo stalo.