cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rusijos baudžiamosios teisės istorija
1926 m. RTFSR baudžiamasis kodeksas ir 1927–1940 metų įstatymai susiję su baudžiamąja teise
1926 m. kodeksas formaliai nebuvo naujas normatyvinis aktas, o tik 1922 m. baudžiamojo kodekso atnaujinta redakcija, tai atsispindėjo ir jo pavadinime „RTFSRS Baudžiamojo kodekso 1926 m. redakcija“. Išliko pagrindinių jo institutų perimamumas: paliktas klasinis nusikaltimo sąvokos supratimas, bausmės įtrauktos į „socialinės ginties“ priemonių sistemą (kartu su medicininio ir medicinio-pedagoginio poveikio priemonėmis), išliko norma dėl baudžiamosios atsakomybės taikymo asmenims, kurie kelia „grėsmę visuomenei dėl ankstesnės veiklos, susijusios su nusiklastama aplinka“ (įskaitant asmenis, kurie dėl nusikaltimų buvo išteisinti).
Iš esmės baudžiamosios teisės aktai, priimti XX a. trečiojo dešimtmečio pabaigoje – ketvirtajame dešimtmetyje, ir baudžiamoji politika buvo represinio pobūdžio: plačiai pradėta taikyti baudžiamąją teisę pagal analogiją, atsakomybė nebuvo asmeninė (pvz., pagal 581в BK straipsnį nuteistųjų Tėvynės išdavikų šeimos nariai galėjo netekti rinkimų teisės ir būti ištremiami į Sibirą iki 5 metų), leista taikyti įstatymus atbuline tvarka, o normos, kuriomis ginami valstybės interesai numatė žymiai griežtesnes sankcijas, nei normos apie nusikaltimus prieš asmenį.
Analogijos taikymas dažnai buvo susijęs „prilyginant“ bendrojo pobūdžio kriminalinį nusikaltimą (pvz., ūkinį), už kurį buvo numatytos nedidelės bausmės, kontrrevoliuciniams nusikaltimams, už kuriuos buvo galima bausti mirties bausme. Tokiu būdu buvo skelbiami nuosprendžiai tiek „garsiose“ to laikotarpio bylose (pvz., „Šachtininkų byla“, „Prompartijos“ byla ir kt.), tiek daugybėje kitų, neišgarsėjusių bylų, kurios buvo susijusios su valstiečių „išbuožinimu“, kuriose neretai pagal baudžiamojo kodekso „politinius“, „kontrrevoliucinius“ straipsnius buvo nuteisiami valstiečiai, įvykdę buitinius ir ūkinius nusikaltimus.
Naujai priimtais įstatymais nustatytos dažnai ypač griežtos sankcijos. Taip 1932 m. priimtu TSRS CVK ir TSRS LKT „Penkių varpų įstatymu“ („Apie valstybinių įmonių, kolūkių ir kooperacijos turto apsaugą ir visuomeninės (socialistinės) nuosavybės įtvirtinimą“ ) vienintele bausmės rūšimi už krovinių, kolūkinio ir kooperatinio turto grobstymą numatytas sušaudymas su turto konfiskacija (esant lengvinančioms aplinkybėms galėjo būti keičiama į laisvės atėmimą ne mažiau nei 10 metų su turto konfiskacija). Tuo tarpu už nužudymą esant lengvinančioms aplinkybėms pagal RTFSR BK 136 str. numatyta ne didesnė nei 10 metų bausmė. TSRS-Vokietijos karo metu pagal šį įstatymą neretai buvo baudžiami po javų derliaus nuėmimo laukuose rinkusieji likusias varpas.
Buvo ženkliai sumažintas baudžiamosios atsakomybės amžius. Jeigu 1922 m. BK jis buvo 14 metų, 1926 m. BK – 13 metų, tai 1935 m. balandžio 7 d. įstatymu „Dėl priemonių kovai su nepilnamečių nusikalstamumu“ atsakomybė už vagystes, smurtinius nusikaltimus ir nužudymą nustatyta nuo 12 metų „taikant visas bausmės priemones“.
Nuo 10 iki 25 metų buvo pailginta maksimali laisvės atėmimo bausmė (1937 m. spalio 2 d. TSRS CVK sprendimas), atšauktas lygtinio paleidimo taikymas (1939 m.), šalia dviejų lagerių režimų laisvės atėmimo bausmėms atlikti įvestas kalinimas kalėjime (1936 m.).
1936 m. buvo priimta nauja TSRS Konstitucija, 1938 m. – naujas įstatymas apie teismus. Konstitucija faktiškai perdavė baudžiamąją teisę TSRS žinion, respublikos negalėjo savo teritorijoje įvesti baudžiamosios teisės normų. Nors tam tikrais atžvilgiai šie teisės aktai buvo progresyvūs (pvz., buvo atšaukta norma dėl nusikaltimų nepadariusių „socialiai pavojingų“ asmenų tremties ar išsiuntimo), tačiau iš esmės savavališkas baudžiamosios teisės normų traktavimas nesumažėjo: taip, pagal BK 5810 straipsnį buvo numatyta atsakomybė už antisovietinę agitaciją ir propagandą, galėjo būti skiriama bausmė už „valstybės ir partijos vadovų šmeižtą“, nepasitenkinimo dirbančiųjų gyvenimo sąlygomis reiškimą, buržuazinių valstybių gyvenimo „šlovinimą“, bet kokius veiksmus ginant „laiudies priešus“, įskaitant užuojautos jiems reiškimą, taip pat už „nepagarbų Stalino vardo paminėjimą“.
Šiuolaikiniai autoriai to laikotarpio baudžiamosios teisės įstatymus apibūdina kaip „išties kruvinus, atmetusius teisėtumo, humanizmo ir teisingumo principus į viduramžišką bedugnę“.
1941–1958 metų įstatymai
thumb|Nuosprendis partizanų rėmėjo byloje – 25 metai pataisos darbų lageryje, teisių atėmimas 5 metams ir turto konfiskacija pagal RTFSR BK 58 straipsnio „a“ dalį (Tėvynės išdavimas) TSRS-Vokietijos karo meto įstatymai ir baudžiamoji politika turėjo savų ypatumų. Be to, kad tuo metu galiojo laikinosios normos, numačiusios atsakomybę už tik karo metu pavojingus nusikaltimus (pvz., panikos ir gandų skleidimą), taip pat Trečiojo Reicho karių atsakomybę už karinius nusikaltimus laikinai okupuotose teritorijose, savotišku reiškiniu buvo įstatymų apie „prilyginimą“ paplitimas. Jie buvo tam tikros rūšies teisinėmis analogijomis, pvz., išėjimas iš karinių įmonių buvo prilyginamas dezertyravimui.
Paplitusi buvo ir įstatymo analogijos tikroji versija: vagystė iš kario arba evakuotųjų, arba esančių slėptuvėje butų buvo baudžiama kaip banditizmas (grupinis nusikaltimas), net jei ją vykdė vienas asmuo; prekių piliečiams pardavimas didesne nei valstybinė kaina buvo baudžiama kaip spekuliacija, net jei nebuvo nustatytas prekių supirkimo siekiant naudos faktas ir pan.
Pokario laikotarpyje baudžiamoji teisėkūra turėjo dvi tendencijas: iš vienos pusės buvo griežtinama atsakomybė už ekonominius ir turtinius nusikaltimus (pvz., už valstybinio turto grobstymą 1947 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsakais nustatyta iki 25 m. laisvės atėmimo bausmė), iš kitos pusės – amnestijos, karinės padėties atšaukimas ir karo metu galiojusių baudžiamosios teisės normų atšaukimas. 1947 m. gegužės 26 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku buvo atšaukta mirties bausmė, nors jau 1950 m. ji vėl grąžinta už sunkiausius „valstybinius“ nusikaltimus: Tėvynės išdavimą, šnipinėjimą ir diversijas.
Po Stalino mirties 1953 m. prasidėjo palaipsnis baudžiamosios teisės represinių institutų ardymas. 1953 m. kovo mėn. buvo paskelbta masinė amnestija, o nuo 1954 m. prasidėjo baudžiamųjų bylų peržiūrėjimas ir nepagrįstai nuteistųjų reabilitavimas. 1956 m. XX TSKP suvažiavime pasmerkus Stalino asmenybės kultą pradėtas naujų baudžiamosios teisės aktų rengimas.
RTFSR 1960 m. Baudžiamasis kodeksas
Pertvarkant represinę baudžiamosios teisės sistemą buvo priimti 1958 m. TSRS ir sąjunginių respublikų baudžiamosios teisėkūros pagrindai bei 1960 m. RTFSR Baudžiamasis kodeksas, kuriuose jau nebebuvo įstatymo taikymo pagal analogiją, o valstybinių interesų iškėlimas aukščiau asmeninių nors nebuvo pašalintas (pagrindine RTFSR BK užduotimi liko „sovietų visuomeninės ir valstybinės santvarkos, socialistinės nuosavybės“ saugojimas, o tik po jų sekė „piliečių asmens ir teisių apsauga“), bet jau nebeturėjo tokio ryškaus pobūio kaip ankstesniuose aktuose.
Stumbriai (Rokiškis)
Stumbriai – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Žiobiškio.
Rusijos baudžiamosios teisės istorija
RTFSR 1960 m. Baudžiamasis kodeksas
Po 1977 m. TSRS konstitucijos pirėmimo baudžiamoji teisėkūra dar labiau humanizuota: formaliai įtvirtinamas nekaltumo prezumpcijos principas, įvedami nuosprendžio vykdymo atidėjimo, lygtinio paleidimo iš laisvės atėmimo bausmės su privalomu įsidarbinimo institutai, padidintas atleidimo nuo baudžiamosios atsakomybės rūšių skaičius. .
Tuo pačiu buvo ir priešingų tendencijų – jau 1962 m. buvo vėl gerokai išplėsta mirties bausmės taikymo sfera, ji taikyta už kyšininkavimą, pasipriešinimą milijos darbuotojams ir liaudies draugovininkams, ypač stambų valstybinio ir visuomeninio turto grobstymą.
1985 m. pradėtas visuomeninių santykių pertvarkymas palietė ir baudžiamąją teisėkūrą. 1987 m. TSRS Mokslų akademijos mokslininkų grupė sukūrė ir paskelbė teorinį baudžiamojo kodekso modelį, kuris tapo pagrindu parengti ir priimti 1991 metų TSRS ir sąjunginių respublikų baudžiamosios teisėkūros pagrindams, kurie įvertino demokratinius pasikeitimus visuomenėje.ref>Российское уголовное право. Общая часть / Под ред. В. С. Комиссарова. СПб., 2005. С. 39. TSRS žlugus jie taip ir neįsigaliojo.
Tuo metu tapo akivaizdu, kad baudžiamasis kodeksas turi būti reikšmingai patobulintas, nes esantys jo institutai pasirodė neefektyvūs kuriantis organizuotam nusikalstamumui; be to reikėjo demokratizuoti baudžiamąją teisę – atšauktos normos dėl antisovietinės agitacijos ir propagandos, viešus raginimus pakeisti sovietų valstybinę ir visuomeninę santvarką ir pan.
Baudžiamoji teisė ekonominių reformų metu
Rusijos ekonominių reformų metu tebegaliojo 1960 m. RTFSR BK, nors jo turinys reikšmingai buvo keičiamas, atspindint naujas ekonomines ir socialines visuomenės realijas: buvo unifikuota baudžiamoji valstybinės ir kitų rūšių nuosavybės pasauga, įskaitant politizuotas nuostatas, sušvelnintos bausmės daugeliui nusiklatimų, dekriminalizuotos veikos, kurios nebebuvo laikomos pavojingomis.
Naujo kodifikuoto baudžiamosios teisės akto projektų rengimas prasidėjo iškart po Rusijos nepriklausomybės paskelbimo. Primasis Baudžiamojo kodekso projektas Rusijos prezidento Aukščiausiajai Tarybai buvo pateiktas 1992 m. spalio 19 d., jame jau buvo daugelis pakeitimų atspindinčių naująją baudžiamąją teisėkūrą Rusijoje: žmogaus gyvybės ir sveikatos prioritetas, tarptautinės teisės normų viršenybė ir atsakomybės už nesunkius nusikaltimus humanizavimas. Nepaisant to šis projektas taip ir nebuvo apsvarstytas Aukščiausioje Taryboje, nes buvo atmestas įstatymų leidybos ir teismų reformos komitete.
1993–1994 metai kurti alternatyvūs BK projektai. Jei šių projektų Specialioji dalis didžiąja dalimi sutapo su 1992 m. projektu, tai Bendrojoje dalyje buvo esminių skirtumų: siūlytos tokios novacijos kaip juridinių asmenų baudžiamosios atsakomybės įvedimas, baudžiamosios teisės suskirstymas į kodifikuotą ir nekodifikuotą, baudžiamosios atsakomybės amžiaus sumažinimas.
1994 m. spalį i pateikti du Baudžiamojo kodekso projektai: prezidento (rėmėsi 1992 m. projektu) ir deputatų (rėmėsi alternatyvinių projektų rezultatais); prasidėjo ilgas ir kruopštus šių dviejų projektų suderinimo darbas. Jo metu peržiūrėtos daugiau nei 2000 iš deputatų gautų pastabų. Galiausiai 1995 m. birelio 19 d. projektas trečiuoju skaitymu buvo priimtas Valstybės Dūmoje, tačiau Federacijos Taryba jį atmetė. 1995 m. lapkričio 24 d. Valstybės Dūma ketvirtą kartą balsavo už projektą, tačiau gruodį Rusijos prezidentas projekto priėmimą vetavo. Buvo sukurta nauja derinimo komisija ir projektas grąžintas tobulinimui.
Jennifer Kaytin Robinson
Dženifer Keitin Robinson (, g. ) – JAV režisierė, prodiuserė ir scenaristė. Ji sukūrė ir prodiusavo MTV laidą „Sweet/Vicious“, kurios premjera įvyko 2016 m. ir kuri buvo rodoma vieną sezoną, kol buvo nutraukta. Vėliau ji režisavo, parašė scenarijų ir prodiusavo filmą „Kažkas puikus“ (2019 m.).
Ji labiausiai žinoma už „Toras: Meilė ir griaustinis“ scenarijų, kurį parašė kartu su Taika Waititi.
Cardinity
Cardinity – viena pirmųjų Lietuvoje atsiskaitymų kortelėmis internetu sistema, sukurta įmonės UAB „Click2Sell”, veikiančios nuo 2007 metų. Įmonė teikia paslaugas Lietuvos ir užsienio bendrovėms.
Lietuvos banko išduota licencija ir registracija Visa ir MasterCard tinkluose leidžia įmonei vykdyti mokėjimų apdorojimą, pinigų nurašymą ir išmokėjimą pardavėjui.
Istorija
2007 m. veiklą pradėjo įmonė UAB “Click2Sell”.
2015 m. pradėjo veikti mokėjimų kortelėmis sistema – Cardinity.
2020 m. įmonė laimėjo pirmą vietą CV Bankas ir Delfi organizuotame konkurse „Super Darbdavys 2019“ finansų kategorijoje
Taučionių geomorfologinis draustinis
Taučionių geomorfologinis draustinis – valstybinis gamtinis draustinis Lietuvoje, Trakų rajone, 2,5 km į pietus nuo Onuškio, šalia Taučionių kaimo, Varėnos rajono paribyje, prie kelio. Įsteigtas 1992 m.
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti priešpaskutinės apledėjimo stadijos metu suformuoto moreninio gūbrio fragmentą.
Bosnijos ir Hercegovinos futbolo varžybos 2004–2005 m.
Bosnijos ir Hercegovinos futbolo varžybos 2004–2005 m.
Dominykas Vičas
Dominykas Vičas (1816 m. Vainute – 1917 m. ten pat) – knygnešys nuo 1877 iki 1904 metų.
Ramučių apylinkė (Vilijampolė)
Ramučių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Dominykas Vičas
Biografija
Gimė baudžiauninkų šeimoje. Ėjo baudžiavą Adomavo dvare. Pabėgo į Prūsiją. Po baudžiavos panaikinimo grįžo į gimtinę. Uždraudus lietuvišką spaudą, gabeno lietuvišką spaudą iš Prūsijos į Lietuvą. Knygas dideliais ryšuliais pristatinėdavo Žagarės, Gruzdžių, Skuodo, Grubino, Sedos, Tirkšlių, Pikulių, Kvėdarnos ir Mintaujos škaplierninkams. Jis ilgą laiką išbuvo savo apylinkėje vyriausiuoju knygnešių vadu, daug jaunų vyrų mokė knygnešio amato. D. Vičo pavardė siejama su „Aušros“ platinimu.
Ibėnų apylinkė
Ibėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Dominykas Vičas
Biografija
Palaidotas Vainuto kapinėse.
Ibėnų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Vandžiogalos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilijampolės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Geranonių apylinkės ir Vandžiogalos apylinkės.
Šedžiai
Šedžiai – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Rokiškio.
Mendrinė
Mendrinė – buvęs viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Kavarsko. Ribojosi su Naujonių, Paraisčių, Apykelių, Dabužių kaimais.
Lietuvos ir Venesuelos santykiai
Lietuvos–Venesuelos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Venesuelos.
Ramazanas Krinickas
Ramazanas (Romanas) Krinickas (1904 m. gegužės 1 d. Kaune – 1983 m. balandžio 16 d. ten pat, palaidotas Eigulių kapinėse) – Lietuvos scenografas, grafikas, tapytojas. Pirmasis Lietuvos totorių dailininkas. Žmona skulptorė Natalija Luščinaitė-Krinickienė (1905–1998 m.).
Lietuvos ir Venesuelos santykiai
Diplomatiniai santykiai užmegzti 1992 m. vasario 10 d. Tarpukariu Venesuela Lietuvos nepriklausomybę de jure pripažino 1922 m. gegužės 9 d., tačiau abiejų šalių diplomatinių misijų įsteigta nebuvo.
Ramazanas Krinickas
Biografija
Gimė 1904 m. Kaune, totorių kilmės bajoro, caro armijos pulkininko Josifo Krinicko ir Chalimos Krivickienės šeimoje. Pirmojo pasaulinio karo metais (1915 m.) kartu su tėvais pasitraukė į Maskvą, kur baigė septynias gimnazijos klases. 1918 m. įstojo į Maskvos 46 darbo mokyklą. Išryškėjus polinkiui į dailę, 1922 m. išlaikė stojamuosius egzaminus į Aukštąsias meno ir technikos dirbtuves (VCHUTEMAS, buvusi Stroganovo mokykla), tačiau jau tų pačių metų rugsėjo mėnesį iš karo ir revoliucijos nualintos Rusijos grįžo į Kauną. 1926 m. įstojo į Kauno meno mokyklą kaip laisvasis klausytojas. 1929–1930 m. tęsė mokslą Specialiojo skyriaus dekoratyvinės tapybos studijoje, o 1930–1936 m. – privačioje prof. Mstislavo Dobužinskio dekoracijų studijoje.
Lietuvos ir Venesuelos santykiai
1964 metais Venesueloje gyveno apie 400 lietuvių, 1983 m. – apie 800, XXI a. pr. – apie 500 lietuvių ir lietuvių kilmės žmonių.
Ramazanas Krinickas
Scenografinė veikla
1930–1959 m. dirbo dailininku Valstybės, Kauno operetės, Kauno valstybiniame muzikinės komedijos, Jaunojo žiūrovo teatruose, kur sukūrė dekoracijas spektakliams: V. Zonenbergo „Jaunieji daržininkai” (1936 m.), Boriso Aleksandrovo „Vestuvės Malinovkoje” (1941 m.) , Franso Leharo „Linksmoji našlė” (1941 m., 1945 m.) , „Grafas Liuksemburgas” (1942 m., 1944 m.) , Franso Supe (1942 m.) „Lengvoji kavalerija“ , Čarlio Lekok (Charles Lecocq) „Širdis ir ranka“ (1944 m.) , Florimondo Hervio (Florimond Herve) „Madmuazel Nituš” (1946 m.) , Aleksandros (Jakovlevnos) Brunštein „Dėdės Tomo lūšnelė” (1949 m.) , Pavelo (Grigorjevičiaus) Maliarevskio „Batuotas katinas” (1955 m.) ir kt. Ramazanas Krinickas sukūrė dekoracijas apie 20 spektaklių.
Kita kūrybinė veikla
Nuo 1935 m. dalyvavo Lietuvoje rengtose parodose. 1936 m. įstojo į Lietuvos dailininkų sąjungą, 1939 m. priklausė šios sąjungos realistų sekcijai. Ramazano Krinicko kūrybinė veikla plati ir įvairiapusė – menininkas yra kūręs plakatus, pašto ženklus, dalyvavo 1937 m., 1938 m. Plakato, Pašto ženklo konkursuose. Iliustravo P. Tarasenkos apysaką vaikams „Rambyno burtininkas” (1958 m., 1997 m.) ir kitas knygas, iš senos kartografinės medžiagos braižė žemėlapius.
Dailininko darbų turi Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus, Nacionalinio Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus.
Lietuvos ir Venesuelos santykiai
Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno 49 Venesuelos piliečiai.
Marakaibe veikia Lietuvos garbės generalinis konsulatas. Venesuelą Lietuvai atstovauja ambasada Osle, Norvegijoje.
Pirmieji santykiai
Pirmieji migrantai iš Lietuvos į Venesuelą galėjo migruoti dar pačioje XX a pr., tačiau apie tai trūksta duomenų. Vis dėlto tikėtina, kad didžiausia dalis lietuvių į Venesuelą atvyko po Antrojo pasaulinio karo.
Santykiai 1940–1990 m.
Lietuvą okupavus SSRS, Venesuela nepripažino Lietuvos aneksijos. Nors diplomatinių ar konsulinių santykių tarp šalių nebuvo, be jokių problemų ar klausimų išduodavo vizas Lietuvos diplomatams ir po 1940 m. Vengė aktyvesnių aneksijos nepripažinimo išraiškos formų, tačiau siųsdavo savo diplomatinius atstovus į Baltijos valstybių diplomatinius priėmimus.
1947–1949 metais Venesueloje buvo įsikūrę apie 2000 lietuvių, perkelti iš karo pabėgėlių stovyklų Vakarų Europoje. Didelė jų dalis įsidarbino pagal išsilavinimą (gydytojai, inžinieriai, agronomai, prekybininkai) ir apsigyveno Karakase, Valensijoje, Marakajus, Marakaibe ir Barkisimete.
Venesueloje nuo 1948 m. veikė įvairios lietuvių visuomeninės organizacijos – iki 1960 m. aktyviai veikė skautai, buvo susikūrusios ateitininkų kuopos. 1949 m. įkurta Lietuvių sąjunga (kurį laiką vadinta Venesuelos lietuvių pašalpos bendruomene), kuri padėjo pamatus Venesuelos lietuvių bendruomenei. Sąjunga turėjo 5 apylinkes ir išlaikė 4 šeštadienines mokyklas (didžiausia buvo Karakase ir 1975–1977 lankiusi apie 50 mokinių). Leisti šie leidiniai: žurnalas „Tėvų kelias“ (1949–1955 m.), neperiodinis biuletenis „Atgarsiai“ (1961–1963 m.), Marakajuje – „Venecuelos lietuvis“(1970–1974 m.), vėliau – „Gairė“ ir „Tėvynėn“, taip pat 1962–1968 rengta lietuviška radijo valandėlė „Eco lituano“. Venesueloje 1948–1954 m. darbavosi ir lietuvių dvasinius židinius įsteigė salezietis Antanas Sabaliauskas, nuo 1952 m. iki savo mirties 1986 m., kur profesoriavo Karakaso saleziečių seminarijoje ir platino lietuvišką spaudą. 1956 m. popiežiaus Pijaus XII oficialiai paskirtas Venesuelos lietuvių emigrantų misijos direktoriumi. Venesuelos lietuviai įkūrė dvi krepšinio komandas – „Vytis“ (Karakase) ir „Lituania“ (Valencijoje), taip pat suorganizavo tautinių šokių kolektyvai.
Radikių apylinkė
Radikių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Lietuvos ir Venesuelos santykiai
Santykiai 1940–1990 m.
1972 m. įkurta Venesuelos lietuvių jaunimo sąjunga, turėjusi tris tautinių šokių grupes, rengusi vasaros stovyklas. Veikė bent iki 2013 metų.
Radikių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Lapių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilijampolės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Lapių apylinkės.
Lietuvos ir Venesuelos santykiai
Santykiai 1940–1990 m.
XX a. 7-ojo dešimtmečio pradžioje dėl politinių neramumų ir ekonominių sunkumų daug lietuvių iš Venesuelos persikėlė gyventi į Jungtines Amerikos Valstijas, Kanadą ir kitas šalis. Venesuelos lietuvių veikla vėl suaktyvėjo XX a. 9-ojo dešimtmečio pradžioje, prie to reikšmingai prisidėjus Venesuelos lietuvių bendruomenės pirmininkui V. A. Dambravai. Venesuelos žiniasklaidoje lietuviai aktyviai skelbė žinias apie Lietuvos tikinčiųjų ir Katalikų Bažnyčios persekiojimą, disidentų judėjimą Sovietų Sąjungoje. 1983 metais parengė ir per SSRS ambasadą perdavė memorandumą SSRS vadovams. XX a. 9-ajame dešimtmetyje Venesuelos lietuvių bendruomenė rinko lėšas Lietuvos Katalikų Bažnyčios kronikos leidimui ispanų kalba, įsteigė Lietuvių savišalpos fondą, Lietuvių kultūros fondą.
1964 Venesueloje gyveno apie 400 lietuvių, 1983 – apie 800, 21 a. pradžioje – apie 500 lietuvių ir lietuvių kilmės žmonių.
Dar 1990 m. kovo 10 d., t. y., prieš pat Lietuvos nepriklausomybės atkūrimą, garbės konsulu Venesueloje paskirtas Venesuelos lietuvis Vytautas Antanas Dambrava. Juo paskyrė Lietuvos diplomatijos šefas Stasys Bačkis, o patvirtino jau nepriklausomos Lietuvos vadovai. Tai buvo paskutinis egzilinės lietuvių diplomatijos paskyrimas.
Santykiai po 1990 m.
1991 m. rugsėjo 2 d. Venesuela de jure pripažino atkurtą nepriklausomą Lietuvos valstybę. Šalių diplomatiniai santykiai oficialiai atkurti 1992 m. vasario 10 dieną. 1992–2001 m. Karakase veikė Lietuvos ambasada, kuriame ilgą laiką rezidavo buvęs konsulas Vytautas Antanas Dambrava. 2001 metais ambasada Venesueloje buvo uždaryta, o vietoje jos įsteigta Lietuvos ambasada Argentinoje, šalyje, su kuria Lietuvos santykiai buvo didesnės apimties. Nuo tada iki 2013 m. Lietuvos ambasadoriai Venesuelai rezidavo Buenos Airėse. Nuo 2002 m. Marakaibe veikia garbės generalinis konsulas Venesueloje. Konsulu paskirtas Boris Petrasevičius. Ryšiai su Venesuela ėmė silpnėti prezidentu perrinkus Hugui Čavesui 2002 m. Lietuvos ambasada Venesueloje buvo perkelta į Argentiną. 2019 m. Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė pareiškė, kad Lietuva pripažįsta Venesuelos opozicijos lyderį Chuaną Gaido laikinuoju Venesuelos prezidentu, tai patvirtino ir Lietuvos URM. Nuo to laiko Lietuva nepripažįsta Nikolo Maduro teisėtu Venesuelos prezidentu. Dar 2017 m. Lietuva, kartu su kitomis ES valstybėmis, nepripažino teisėtais parlamento rinkimų rezultatų.
Pasirašytos šios sutartys, visos pirmais metais nuo santykių užmezgimo: kultūrinio bendradarbiavimo sutartis (1993 m.), sutartis dėl vizų panaikinimo piliečiams, turintiems diplomatinius ir tarnybinius pasus (1994 m.), sutartis dėl investicijų skatinimo ir apsaugos (1995 m.), sutartis dėl prekybinio ir ekonominio bendradarbiavimo (1996 m.)
Venesueloje paaštrėjus politinei situacijai, besitęsiančiai ekonominei ir humanitarinei krizei, 2019 m. rugsėjo mėnesį Lietuvos užsienio reikalų ministerija pradėjo perkelinėti Venesueloje gyvenusius lietuvius su šeimomis. Koordinuojant Lietuvos ambasadai Ispanijoje, 2020 m. rugpjūčio iki 2022 m. perkelti 74 asmenys.
XXI a. pradžioje į Venesuelos lietuvių bendruomenės ir Lietuvos ambasados (vėliau – garbės konsulo Borio Petrasevičiaus) renginius susirinkdavo apie 75 žmones, kas mėnesį būdavo aukojamos lietuviškos Šv. Mišios, bendruomenė leido mėnesinį biuletenį, veikia lituanistinė mokykla. Pastaraisiais metais Venesueloje gyvenančių lietuvių skaičius ženkliai sumažėjo.
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
1783 m. Venesueloje įkurtas San Casimiro de Güiripa miestas, pavadintas lietuvių kilmės šventojo šv. Kazimiero vardu. Miesto vardo parinkimas su lietuviais nesusijęs, tačiau dėl pavadinimo miesto šventė sutampa su Vilniaus Kaziuko mugės pagrindine data, kovo 14 diena.
Į lietuvių kalbą išversta Chosė Rafaelio Pokateros, Arturo Uslaro Pjetrio, Marijano Pikono Salaso, Salvadoro Garmendijos, Chosė Balsos, Luiso Brito Garsijos kūrinių.
Tarptautiniuose turnyruose tarpusavyje yra susitikusios Lietuvos ir Venesuelos salės futbolo rinktinės. Taip pat tarptautiniuose turnyruose Lietuvos ir Venesuelos vyrų rinktinės yra susitikusios tris kartus – 1992 m. per Olimpines žaidynes Barselonoje, 2012 m. atkrintamosiose žaidynėse dėl dalyvavimo Olimpinėse žaidynėse ir 2021 m. Kaune Kadangi 2012 m. Karakase organizuotame atkrintamųjų rungtynių turnyre Lietuva įveikė Venesuelą, tačiau netikėtai pralaimėjo Nigerijai, taip eliminuodami Venesuelą iš vykstančių į Olimpines žaidynes komandų, dėl ko susilaukė venesueliečių sirgalių įtūžio. Lietuviškoje spaudoje buvo aprašomi sunkumai, su kuriais teko susidurti Lietuvos rinktinei, tiek prieš, tiek po rungtynių su Venesuela, tokie kaip pakeliui į ketvirtfinalio rungtynes sugedęs rinktinę vežęs autobusas ar tankų dūmai treniruočių metu.
1985 m. grožio konkurse Mis Venesuela nugalėjo žemaitės išeivės dukra Silvija Martines Stepulionis, 2006 m. – taip pat lietuvių kilmės modelis Ly Jonaitis.
2016 m. tiek Lietuvoje, tiek Venesueloje išpopuliarėjo lietuvių muzikos grupės „Antikvariniai Kašpirovskio dantys“ daina „Į Venesuelą“ (vėliau išversta ir į ispanų kalbą), kurioje žaidžiama lietuvių stereotipais apie Venesuelą.
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Venesuelos siekė 2,43 mln. eurų.
Prekybos balanse vyrauja eksportas iš Lietuvos į Venesuelą, tačiau importo ir eksporto apimtys ženkliai svyruoja, priklausomai nuo metų.
Jungtinių Tautų Pasaulio turizmo organizacija
Pasaulio turizmo organizacija vienija 156 pasaulio valstybes, 6 teritorijas (Flamandus, Puerto Riką, Arubą, Honkongą, Makao ir Madeirą ) ir virš 500 privataus sektoriaus, ugdymo institucijų, turizmo asociacijų ir vietinio turizmo atstovų. Pagrindinė organizacijos būstinė yra Madride, Ispanijoje. Vatikanas (nuo 1975 m.) ir Palestina (nuo 1999 m.) yra nuolatinės stebėtojos-narės.
Lietuvos ir Venesuelos santykiai
Pasiuntinių ir ambasadorių sąrašas
Sąrašai nėra baigtiniai
Jungtinių Tautų Pasaulio turizmo organizacija
2003 m. Lietuva pirmoji iš Baltijos šalių (ir vienintelė 2017 m.) tapo UNWTO nare. 2015 m. pirmą kartą šalies istorijoje Lietuva išrinkta vadovauti Jungtinių Tautų Pasaulio turizmo organizacijos Europos regiono komisijai ir atstovauti Europai minėtos organizacijos Darniojo turizmo komitete.
Švelnioji galia
Švelnioji galia  – gebėjimas paveikti kitų elgesį ir įtikinti savo tikslų teisingumu ne prievartos formomis (tokiomis kaip karinės ar finansinės sankcijos), bet naudojant patrauklumo ir įtikinėjimo metodus. Terminą pirmą kartą 1990 m. monografijoje: „Bound to Lead: The Changing Nature of American power“ („Įpareigota vadovauti: besikeičianti Amerikos galios prigimtis“) pavartojo Harvardo universiteto profesorius Joseph S. Nye. Autorius išplėtė galios sąvoką, kuri ilgą laiką buvo suvokiama tik realistiniame „kietosios“ galios kontekste, kuomet šalys yra priverčiamos daryti tai, ko įprastai nedarytų, tuo tarpu „švelnioji“ galia sąlygoja kitas valstybes savanoriškai elgtis taip, kaip to pageidauja „švelniąja“ galia disponuojanti valstybė.
Kaip teigia J. S. Nye, su „kietąja“ galia susiję resursai dažnai yra materialūs (fizinė jėga, pinigai ir pan.), o „švelniąją“ galią galima kildinti iš vertybių, kurių valstybė gali siekti vykdydama savo užsienio politiką ar skatindama visuotinį savo propaguojamų idėjų patrauklumą. J.S. Nye įvardina tris valstybės „švelniosios“ galios šaltinius: kultūrą (tiek, kiek ji patraukli kitiems tarptautinės sistemos nariams), politines vertybes (kai jomis vadovaujamasi tiek šalies viduje, tiek užsienyje), užsienio politiką. Kitas autorius A. L Vuving teigia, jog siaurąją prasme švelnioji galia gali būti apibūdinama tiesiog kaip kultūrinė įtaka, tačiau plačiąją prasme į šią sąvoką įeitų viskas, kas nėra susiję su tiesioginiais kariniais veiksmais. Taigi sąvokos ribos dar nėra iki galo aiškios ir skirtingų autorių bei tarptautinių santykių teorijų stovyklų suvokiamos skirtingai. Iš čia kyla ir pagrindinės su terminu susijusios akademinės diskusijos.
„Švelniosios galios“ terminas į viešąją akademikų ir politikų erdvę pateko tik XX a. pab., tačiau plačiai paplito tarp valstybių politinių lyderių ir įgavo oficialų pripažinimą. Pažymėtina, jog terminas gali būti taikomas ne tik valstybių, bet ir kitų tarptautinės sistemos veikėjų (tarptautinių ar nevyriausybinių organizacijų) atžvilgiu.
Santykis tarp švelniosios ir kietosios galios
Daugeliui atrodo suprantama, jog pasinaudojus kietąja galia (kariniu ar ekonominiu spaudimu) įmanoma priversti valstybę elgtis pageidautina kryptimi. Kietoji galia remiasi J.S. Nye vadinamu „lazdos“ (skatinimo) ir „morkos“ (grasinimo) metodu. Trečiasis kelias – įtikinimo, patraukimo ir priviliojimo yra tai, ką ir apibūdina autoriaus terminas „švelnioji galia“. Taigi šis netiesioginis būdas gauti siekiamą rezultatą kartais dar vadinamas „antruoju galios veidu“. „Švelnioji“ galia pasiekiama gerinant valstybės įvaizdį, populiarinant šalies vertybes ir ideologiją.
Vilniaus miesto trečiasis apylinkės teismas
thumb|Vilniaus miesto trečiojo apylinkės teismo pastatas 2006–2013 m. thumb|Teismo pastatas 1990–2006 m.
Švelnioji galia
Švelnioji galia informacijos revoliucijos ir globalizacijos amžiuje
Dauguma šių organizacijų patys pasinaudodami minkštosiomis galiomis pritrauks piliečius iš viso pasaulio ir burs į darnias koalicijas, pripažįstančias tam tikrą ideologiją. Politiniam lyderiavimui iškils konkurencija – gebėjimas skleisti informacija ir įtikinti kitus tampa svarbiu galios ir patrauklumo įrankiu. Šių pokyčių akivaizdoje J.S. Nye prognozuoja, jog švelniosios galios vaidmuo lyginant su kietąja galia tik dar labiau išaugs. Autorius siūlo kelias kryptis, kuriomis vadovaujantis valstybės turėtų elgtis globaliame pasaulyje su dominuojančia švelniąja galia:
Vilniaus miesto trečiasis apylinkės teismas
Vilniaus miesto trečiasis apylinkės teismas (sutr. Vilniaus m. 3-iasis apylinkės teismas) – bendrosios kompetencijos teismas, nagrinėjantis civilines ir baudžiamąsias bylas bei jo kompetencijai įstatymų priskirtas administracinių teisės pažeidimų bylas.
Švelnioji galia
Akademinės diskusijos apie švelniąją galią
Ne visi autoriai sutinka su J. S. Nye plėtojamomis idėjomis apie švelniosios galios priemones, naudingumą, kietosios ir minkštosios galios sąveiką ir pan. Pats autorius priskiriamas neoliberalizmo tarptautinių santykių stovyklai, kuriai būdinga individualistinė metodologija, taigi J. S. Nye iš esmės teigia, jog net vienas veikėjas vienašališkai veikdamas yra pajėgus pakeisti nusistovėjusių tarptautinių normų ir taisyklių turinį, tuo tarpu autoriaus kritikai teigia, jog švelniosios galios tyrimams gali būti naudojama ir konstruktyvistinė prieiga, kuria būtų galima įvertinti ir tai, ko neįvertina J. S. Nye – galios kylančios iš socialinės struktūros ir nelygių resursų pasiskirstymo, kai veikėjai turi gebėjimą užsitikrinti kitų paklusnumą ne kaip individai, bet kaip atitinkamą socialinę poziciją visuomenėje užimantys veikėjai. Akademinėje erdvėje išskiriamos šios pagrindinės debatų, susijusių su švelniąja galia kryptys:
Červinjano del Friulis
Červinjano del Friulis (, arba vietine tarme Sarvignan,, ) – miestas ir komuna Udinės provincijoje, Italijoje. Červinjano del Friulis yra svarbiausias miestas Žemutiniame Friulyje (Friulio pietuose). Jis išsidėstęs už maždaug 12 km nuo Grado lagūnos ir maždaug už 18 km nuo Adrijos jūros.
Vilniaus miesto trečiasis apylinkės teismas
Istorija
1958 m. įkurtas Vilniaus miesto Tarybų rajono liaudies teismas sujungus Vilniaus miesto Tarybų rajono pirmosios, antrosios ir trečiosios apylinkių liaudies teismus.
Červinjano del Friulis
Červinjano del Friulio geografinė padėtis ypatinga, nes jis yra kelio SS14, jungiančio Veneciją ir Triestą, ir kelio SS352, jungiančio Udinę ir Gradą, sankryžoje. Červinjano del Friulyje baigiasi iš Austrijos ateinanti geležinkelio linija, kertanti Tarvizijų ir Udinę, čia ji jungiasi su geležinkeliu, einančiu iš Venecijos į Triestą.
Vilniaus miesto trečiasis apylinkės teismas
Istorija
1990 m. pervadintas į Vilniaus miesto trečiąjį apylinkės teismą.
2013 m. sujungtas su Vilniaus miesto pirmuoju, antruoju ir ketvirtuoju apylinkių teismais.
Červinjano del Friulis
2021 m. vasario 28 d. mieste gyveno 13 548 žmonės. Červinjano del Friulio globėjas – šv. Mykolas, jo diena švenčiama rugsėjo 29 d.
Vilniaus miesto trečiasis apylinkės teismas
Nuorodos
🇻🇦
Mėdginai
Mėdginai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Joniškio, prie kelio. Į rytus nuo kaimo teka Ašvinė.
thumb|left|250px|Jono Avyžiaus gimtoji sodyba thumb|left|250px|Senovinė gryčia Mėdginuose
Naujokai (Anykščiai)
Naujokai – buvęs viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Dabužių.
Eigirgalos apylinkė
Eigirgalos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Lapių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilijampolės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Lapių apylinkės.
Budžiūnai
Budžiūnai (, nuo 1938 m. Eschenhöhe) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 7 km į pietvakarius nuo Pilkalnio, 16 km į šiaurės vakarus nuo Stalupėnų, prie Eimenio.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Budžiūnų kaimo bendruomenė 1933 m. Minimi nuo 1664 m. Budszen, Butzen, Budschunen pavadinimais. Po 1709–1711 m. maro kaimas išliko lietuviškas: 1736 m. Budžiūnuose gyveno 10 šeimų, visos lietuvių. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 11 ugniakurų, 1821 m. – mišrusis kaimas su 92 gyventojais. 1854 m. Budžiūnuose buvo 28 gyvenamieji pastatai ir 175 gyventojai. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Kusų valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. Kaimo šiaurėje buvo Budžiūnų pelkė, rytuose – Tyrbalio pelkė. Abejose pelkėse buvo kasamos durpės. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorijos centrinė ir pietinė dalys priklauso Nesterovo rajono Iljušino kaimo gyvenvietei, šiaurinė – Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Shontelle
Shontelle Layne, labiau žinoma kaip Shontelle (g. 1985 m. spalio 4 d.) – Barbadoso Pop ir R&B atlikėja, dainų autorė. 2008 m. dainininkė išleido savo debiutinį albumą Shontelligence.
Gėjaus telmologinis draustinis
Gėjaus telmologinis draustinis – valstybinis gamtinis draustinis Lietuvoje, Trakų rajone, 4,5 km į vakarus nuo Onuškio, tarp Jurgionių ir Alaburdiškių kaimų. Apima Gėjaus pelkę su Gėjaus ir Gėjuko ežerais, dalį pelkėto Jurgionių miško. Įsteigtas 1992 m.
Shontelle
Biografija
Shontelle gimė Šv. Jokūbo parapijoje, vakarinėje Barbadoso salos dalyje. Jaunystėje domėjosi lengvąją atletika, bet paraginta tetos, Karibų dainininkės Kim Derrick, pradėjo dainuoti. Mokėsi Vest Indijos universitete. 2007 m. prodiuserių grupė Carl Sturken ir Evan Rogers pakvietė Shontelle į JAV, kur ji pasirašė kontraktą su SRC Records. Po metų atlikėja išleido savo debiutinį albumą Shontelligence. Nors didelės komercinės sėkmės atlikėjo albumas nesulaukė, jos pirmasis singlas „T-Shirt“ užėmė aukštąją 6 vietą UK Singles Chart. 2010 m. atlikėja išleido antrąjį albumą No Gravity. Pagrindinis albumo singlas „Impossible“ pateko į geriausiųjų dešimtukus Jungtinėje Karalystėje ir Danijoje.
Gėjaus telmologinis draustinis
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti stambių pelkinių duburių kompleksą Dzūkų aukštumoje. Draustinis yra Natura 2000 objektas, jame saugomos šios natūralios buveinės: natūralūs distrofiniai ežerai, aktyvios aukštapelkės, degradavusios aukštapelkės, tarpinės pelkės ir liūnai, spygliuočių miškai ant fliuvioglacialinių ozų, pelkėti lapuočių miškai, pelkiniai miškai.
Pavel Borkovski
Pavel Borkovski (g. 1957 m. Vilniaus rajonas) – teisininkas, teisėjas, prokuroras.
Biografija
1980 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisės studijas.
1980–1988 m. Vilniaus rajono prokuratūros vyr. tardytojas, 1988–1990 m. Lietuvos Respublikos prokuratūros tardymo valdybos prokuroras, 1990–1999 m. Vilniaus rajono apylinkės teismo teisėjas, teismo pirmininko pavaduotojas. 1999–2012 m. Vilniaus miesto 3-iojo apylinkės teismo pirmininkas. Nuo 2013 m. Vilniaus miesto apylinkės teismo teisėjas.
Brazilai
Brazilai  – daugiakultūrė tauta, susiklosčiusi Brazilijos valstybėje. Populiacija – virš 200 mln. žmonių, iš kurių dauguma gyvena Brazilijoje; kiti – išeivijoje JAV, Europoje, aplinkinėse šalyse, Japonijoje, Australijoje ir kt. Apie pusė brazilų yra europietiškos kilmės, 20 % – maišytos kilmės (metisai, mulatai), 30 % – juodaodžiai ir indėnai. Kalba portugalų kalbos braziliška atmaina (pagrindinės tarmės – šiaurės, šiaurės rytų ir pietų). Taip pat yra kalbančių ispaniškai ar maišyta portuñol kalba (pasieniuose), tarp indėniškos kilmės brazilų paplitusios maišytos kalbos, pvz., lingva žeral. Tarp afrikietiškos kilmės brazilų pasitaiko jorubų ir kimbundų kalbų atlikuonių. Dauguma tikinčiųjų – krikščionys katalikai (64 %), protestantai (22 %, baptistai, metodistai, sekmininkai ir kt.), paplitę naujieji religiniai judėjimai, rytų religijos, afrikietiškos tradicijos (umbanda) ir kt.
Brazilai pasiekę ženklų tautinės santalkos lygmenį, bet dalis ją sudarančių etninių grupių tebeturi išlaikiusios savitą tautinę tapatybę: tai visų pirma dalis indėnų, išeivių iš Europos, Brazilijos japonai. Dažnai šios tautinės bendruomenės išlaikiusios savo kalbą, religiją, dalį papročių.
Brazilai – ypač įvairiarasė tauta. Jos klostymęsi dalyvavo visos pagrindinės pasaulio rasės. Čia persimaišė vietiniai Brazilijos gyventojai indėnai (tupiai-gvaraniai, aravakai, karibai, že ir kt.), baltieji portugalų kolonistų ainiai kreolai (nuo XVI a., jiems priklauso ženkli dalis mišrios kilmės žmonių), juodaodžiai (nuo XVI a. vid.). Maišantis šioms rasėms susidarė keletas pereinamųjų rasių: mulatai (juodaodžių ir baltųjų palikuonys), metisai (caboclo, paprastai portugalų vyrų ir indėnių moterų vaikai), pardo (cafuzo, indėnų ir juodaodžių palikuonys).
Juodaodžiai brazilai yra afrikiečių vergų, gabentų dirbti į plantacijas, palikuonys. Dauguma jų kilę iš Vakarų Afrikos tautų – jorubų, evių, tvi, hausų, taip pat iš bantų (ypač Angolos). Vyrai dirbo daugiausia cukraus plantacijose, o moterys neretai tapdavo stambių žemvaldžių sugulovėmis. Jų vaikai maišėsi su baltaisiais, metisais ir sudarė atskirą rasinį-visuomeninį brazilų sluoksnį.
Savitas brazilų visuomenės darinys yra sertanežai (sertanejos) – tai Brazilijos vidinių sausringų plokštikalnių (Sertano) gyventojai. Į šias sritis kėlėsi tiek prasigyvenę portugalai, tiek iš vergijos pabėgę juodaodžiai, be to, čia laikėsi didelės indėnų bendruomenės. Šios rasės susilydė į vientisą rasinį tipą su ryškiais indėniškais antropologiniais bruožais. Daugumą krašto gyventojų sudarė piemenys. Susiklostė savita sertanežų tarmė ir muzika.
Indėnų ir juodaodžių mišrūs palikuonys (pardo, cafuzo) gimdavo daugiausia miestuose. Laisvieji juodaodžiai dažnai siekdavo „pašviesinti“ savo giminės odą per santuokas su indėnėmis, nes indėniškos ar metisiškos kilmės gyventojai buvo palankiau vertinami baltųjų, negu juodaodžiai ar mulatai. Metropolinė valdžia juridiškai palaikė gyventojų skirtį, įtvirtino baltųjų kolonistų valdžią prieš „spalvotuosius“, tačiau auganti krašto ekonomika, plėtra vis labiau glaudino ryšius tarp skirtingų rasių ir didino tautinę savivoką. Brazilijai kovojant dėl nepriklausomybės dalyvavo visų rasių atstovai, rasinė-socialinė skyra sumenko. 1888 m. panaikinta vergovė, 1889 m. Brazilijos nepriklausomybė, pramonės vystymasis sulydė brazilus į gana vientisą tautą. Brazilų tautėjimas dar labiau sustiprėjo XX a. 3–5 dešimtmečiais.
XIX–XX a. į Braziliją plūstelėjo išeivių iš Europos banga: vėl ėmė keltis portugalai, taip pat atvyko daug italų, ispanų, vokiečių, anglų, airių, švedų, norvegų, lietuvių, žydų aškenazių ir kt. Taip pat atsikėlė ženklus skaičius libaniečių, japonų, kinų, korėjiečių.
Baltieji brazilai vyrauja pietryčiuose, vidurinėse ir vakarinėse srityse, nors spartus gyventojų kėlimasis į šalies vidurį ir vakarus XX a. paskatino ir ten didesnį rasių maišymąsi. Juodaodžių daugiausia šiaurės rytuose. Jie dažnai išlaikę afrikietiškos kultūros bruožų – savitą virtuvę, šokius, muziką, būstus, tikybos elementus. Šiaurėje, Amazonijoje būdingi metisai bei indėniškos kilmės gyventojai. Maišantis daugeliui skirtingų kultūrų susiklostė išskirtinė brazilų kultūra – joje persilieja indėniškų ir afrikietiškų pasakų motyvai, legendos apie žygius į Brazilijos gilumą. Muzikinė tradicija ir šokiai ypač paveikti juodaodžių kultūros  – iš jų tarpo kilo tokie brazilų kultūros reiškiniai kaip samba, kapoeira, Mardi Gras karnavalas ir kt.
Vladas Lašas
Vladas Lašas:
Tessa Thompson
Tesa Lin Tompson (, g. ) – JAV aktorė.
Dėmesio sulaukė dėl vaidmenų franšizės filmuose, kur suvaidino Bianką Teilor sporto dramose „Krydas: gimęs kovoti“ (2015 m.) ir „Krydas 2: kylanti legenda“ (2018 m.), taip pat dėl Valkirijos vaidmens „Marvel Cinematic Universe“ superherojų filmuose „Toras: Ragnarokas“ (2017 m.), „Keršytojai: Pabaiga“ (2019 m.) ir „Toras: Meilė ir griaustinis“ (2022 m.), taip pat už pagrindinį vaidmenį mokslinės fantastikos filme „Vyrai juodais drabužiais: pasaulinė grėsmė“ (2019 m.). Ji taip pat sulaukė kritikų pagyrų už pasirodymus nepriklausomuose filmuose, tokiuose kaip mokslinės fantastikos siaubo filmas „Sunaikinimas“ (2018 m.) ir periodinis filmas „Passing“ (2021 m.), už pastarąjį filmą ji buvo nominuota Britų kino akademijos apdovanojimui.
Raguviškių senosios kapinės
Raguviškių kaimo senosios kapinės, vadinamos Maro kapeliais, Markapiais (saugotinas kultūros paveldo objektas) – kapinės Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Raguviškių kaime (Žalgirio seniūnija), 1,2 km į šiaurės rytus nuo kaimo centro, 1,1 km į šiaurę nuo kelio Kretinga-Budriai, keliuko Raguviškiai-Rubuliai dešinėje pusėje, Minijos dešiniajame krante. miniatiūra|250px|left|Koplytėlė kapinėse
Vieta
Įrengtos Minijos slėnio terasos pakilumoje, esančioje apie 450 m į vakarus nuo upės vagos ir iškylančioje iki 2,63 m aukščio virš slėnio. Jos stačiakampio plano, pailgos šiaurės-pietų kryptimi, 55 m ilgio ir 20 m pločio, apjuostos iki 50 cm gylio griovio ir 50-70 cm aukščio žemių pylimo. Aptvaro vakarinėje dalyje nuo kelio pusės paliktas 1,5 m pločio įėjimas. Teritorijos plotas 0,11 ha.
Kapinės neveikiančios, apleistos, apaugusios spygliuočių mišku. Jose gausu buvusių bulviarūsių duobių. Šiaurės rytinėje dalyje ant stambaus plokščio akmens stovi koplytėlė, atsukta priekiu į vakarus.
Kapinių teritorijoje ir už jos ribų plyti Raguviškių II kapinynas. Į šiaurę nuo kapinių toje pačioje pakilumoje įrengtos Mišučių evangelikų liuteronų kapinės, o 200 m į pietus yra Raguviškių kapinynas. Priešingame Minijos krante stūkso Mišučių piliakalnis ir Mišučių dvaro sodyba.
Istorija
left|250px|thumb|Senoji kapinių koplytėlė 1997 m. Įrengtos apie XVII-XVIII a., buvusio pagoniško kapinyno teritorijoje. Vietos gyventojų vadinamos Maro kapeliais, Markapiais. Pasakojama, kad jose laidoti nuo maro mirę žmonės. Nuo XIX a. čia buvo pakasami savižudžiai, nesantuokiniai ir nekrikštyti vaikai, choleros ir šiltinės aukos. 1916-1919 m. palaidoti nuo vidurių šiltinės mirę gyventojai.
Nuo seno kapinėse stovėjo keli kryžiai ir koplytėlė su šventųjų skulptūrėlėmis. XX a. 3 dešimtmetyje kaimo gyventojai kapines sutvarkė, apkasė jas grioviu ir žemių pylimu, atnaujino koplytėlę, kurią apkalė cinkuota skarda. Iš sunykusios senosios koplytėlės perkėlė XIX a. darytą Švč. Marijos Sopulingosios skulptūrą, kurią piktadariai 1950 m. buvo įmetę į Minijos upę, bet žmonės ją surado ir grąžino atgal. 1971 m. koplytėlė su Švč. Marijos Sopulingosios skulptūra buvo paskelbta vietinės reikšmės dailės paminklu (DV1590). Ją prižiūrėjo Cicilija Dirmeitienė. Skulptūrai dingus, 1987 m. koplytėlė buvo išbraukta iš istorijos ir kultūros paminklų sąrašo. Kapinėse tarpukariu ir po II-jo pasaulinio karo gyventojai kasė duobes bulviarūsiams, kuriuose rasdavo įvairių senovės dirbinių. Dalis radinių pateko į kunigo Konstantino Kuprio-Kuprevičiaus kolekciją. Pokario metais kalva apaugo spygliuočiais medžiais.
1972 m. kapinės paskelbtos vietinės reikšmės archeologijos paminklu (AV549), o 1996 m. pateko į kultūros vertybės – Raguviškio II kapinyno (A65) teritoriją.
Tyrimai
1949 m. žvalgė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (tyrimų vadovas Pranas Kulikauskas), 1956 m. – kraštotyrininkas, Lietuvos teatro draugijos fotoatelje retušuotojas Vladas Šaulys, 1974-1976 m. kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas. 1982 m. žvalgė Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), kartografavo Aerofotogeodezinių tyrinėjimų institutas. 1991 m. žvalgė Julius Kanarskas, 1992, 1995 ir 1996 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (1992 m. archeologijos žvalgymų vadovas Vilnius Morkūnas, 1995 m. istorijos žvalgymų vadovės Loreta Kazlavickienė ir Jadvyga Verksnienė, 1996 m. archeologijos žvalgymų vadovas Povilas Tebelškis), o teritorijos ribas 1992 m. patikslino Valstybinis žemėtvarkos institutas. Kartografinėje medžiagoje kapinių teritorija neišskiriama, o įjungta į Raguviškių II kapinyno plotą.
Vieškūnų apylinkė
Vieškūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Karmėlavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilijampolės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Palemono apylinkės.
Mažieji Dargužiai
Mažieji Dargužiai, Dargužėliai (, 1936–1938 m. Klein Darguschen, nuo 1938 m. Grenzheide, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 9 km į šiaurės rytus nuo Lazdynų, Lietuvos pasienyje, prie Šešupės, Vieškalnių girios šiauriniame pakraštyje.