cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šv. Pranciškaus malda
Pranciškonų požiūris
Beatus ille qui amat, & non-deſiderat amari: beatus ille qui timet, & non deſiderat timeri: beatus ille qui ſervit, & non deſiderat ſibi ſerviri: beatus ille bene ſe gerit erga alios, et non ut alii ſe bene gerant erga ipſum: & quia hæc magna ſunt, ideo ſtulti ad ea non attingunt."
"Auksiniai palaimintojo Egidijaus Asyžiečio žodžiai:
Palaimintas, kas myli ir dėl to netrokšta būti mylimas; Palaimintas, kuris bijo ir dėl to netrokšta, kad jo bijotų; Palaimtinas, kuris patarnauja ir dėl to netrokšta, kad jam patarnautų; Palaimintas, kuris gerai elgiasi su kitais ir netrokšta, kad kiti gerai su juo elgtųsi; Ir dėl šių didelių dalykų kvailystė jų neapims."
Maldos citavimas
thumb|Bareljefas, skirtas atminti religinius vadovus, susirinkusius į pirmąją „Pasaulinę maldos už taiką dieną“ Asyžiuje. 1986 m. Popiežius Jonas Paulius II padeklamavo šią maldą atsisveikindamas su pasauliniais religiniais vadovais, su kuriais buvo susitikęs į pirmąjį Pasaulinės maldos už taiką metu Šv. Pranciškaus bazilikoje Asyžiuje.
Motina Teresė šią maldą įtraukė į religinės kongregacijos, kurią įkūrė, rytinę maldą. 1979 m. atsiimdama Nobelio taikos premiją ji pabrėžė šios maldos reikšmę. Pietų Afrikos anglikonų arkivyskupas Dezmondas Dudu, 1984 m. Nobelio taikos premijos recipientas už vadovavimą nesmurtinei kovai prieš apartheidą, yra sakęs, kad malda buvo „neatsiejama jo pašaukimo dalis“.
Siddikur Rahman
Mohammad Siddikur Rahman (, g. 1984 m. lapkričio 20 d.) – profesionalus golfo žaidėjas iš Bangladešo.
Ramoniškė (reikšmės)
Ramoniške vadinami kaimai:
Ramoninė
Ramoninė – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Pumpėnų. Saugomas Ramoninės ąžuolas. Anksčiau buvo ir Ramoninė II.
Montgomery Clift
Edvardas Montgomeris Kliftas (, 1920 m. spalio 17 d. Omaha, JAV – 1966 m. liepos 23 d. Niujorkas, JAV) – amerikiečių aktorius.
Biografija
Montgomeris Kliftas gimė 1920 m. spalio 17 d. Omahoje, Nebraskoje. Jo tėvas Viljamas Bruksas Kliftas (William Brooks Clift) buvo Omahos nacionalinės patikos kompanijos viceprezidentas. Motina – Etelė Anderson (Ethel Anderson). Tėvas gerai uždirbo, todėl M. Kliftas su dvyne seserimi Roberta ir broliu Bruksu vaikystėje dažnai keliaudavo po Ameriką ir Europą, laisvai kalbėjo vokiškai ir prancūziškai. Vis dėlto Kliftų padėtis 1929 m. labai pablogėjo, kai prasidėjo Didžioji depresija.
Kai M. Kliftui sukako 13 m., šeima išsikėlė į Sarasotą, Floridą. Ten būsimasis aktorius vaidino vietiniame jaunimo dramos klube, kuriame pirmą kartą išmėgino savo jėgas scenoje. Beveik po metų jie išsikėlė į Niujorką ir 14-metis M. Kliftas Brodvėjuje debiutavo kaip Harmeris Mastersas komedijoje „Skrisk, skrisk namo“ („Fly Away Away Home“), kuri 1935 m. sausio–liepos mėnesiais buvo rodoma 48-osios gatvės teatre. Laikraštis „The New York World-Telegram“ pastebėjo M. Klifto „nuostabią pusiausvyrą ir vikrumą“, o prodiuseris Teo Bambergeris (Theo Bamberger) jį gyrė už „natūralų sceninį instinktą.“ M. Kliftas toliau klestėjo scenoje ir pasirodė Moso Harto, Koulo Porterio, Roberto Šervudo, Lilianos Helman, Tenesio Viljamso ir Torntono Vailderio pjesėse, atliko Henrio vaidmenį pirmajame spektaklio „Mūsų dantų oda“ („The Skin of Our Teeth“) pastatyme. thumb|180px|left|M. Kliftas 1950 m. Praėjus 10 m. po teatralo karjeros M. Kliftas įklimpo į skolas. Kad išmokėtų 13 tūkst. dolerių skolą, jis sutiko su Hovardo Hokso pasiūlymu su Džonu Veinu vaidinti filme „Raudonoji upė“ („Red River“, 1948), kuris dabar laikomas vienu geriausių versternų. Tais pačiais metais M. Kliftas buvo nominuotas „Oskarui“ už vaidmenį filme „Paieška“ („The Search“). Šis vaidmuo jį išgarsino kaip naująjį Holivudo sekso simbolį, be kita ko, vaidinantį gana imlius ir kartais pažeidžiamus veikėjus.
Aktorius niekada nebuvo vedęs, jo biografai sutaria, kad jis buvo biseksualus: žinomi jo nuotykiai tiek su moterimis, tiek su vyrais. Meilės scenos su Elizabeta Teilor filme „Vieta po saule“ („A Place in the Sun“, 1951) atskleidė naują moters ir vyro romantinių santykių pobūdį. Juodu su Teilor liko draugais iki gyvenimo pabaigos. Kino juostos „Dabar ir visada“ („From Here to Eternity“, 1953), „Reintrio apygarda“ („Raintree County“, 1957) ir „Vienišos širdys“ („Lonelyhearts“, 1958) laikomos aktoriaus vizitine kortele.
Nors M. Kliftas atsisakė vaidinti filmuose „Saulėlydžio bulvaras“ („Sunset Boulevard“, 1950) ir „Į rytus nuo Edeno“ („East of Eden“, 1955), pasiūlymų iš režisierių jam netrūko. 1958 m. nusifilmavo „Jaunuosiuose liūtuose“ („The Young Lions“) su vienu iš Holivudo varžovų Marlonu Brando, šis tuo metu buvo laikomas M. Klifto konkurentu, nes abu mokėsi toje pačioje kino mokykloje, tuo laikotarpiu buvo nepaprastai populiarūs ir pasižymėjo panašia vaidybos maniera.
1956 m. gegužės 12 d. grįždamas iš Beverli Hilse vykusio vakarėlio M. Kliftas įsirėžė į telefono stulpą. Avarijoje jam buvo sulaužyta nosis ir žandikaulis. Po to vienas skruostikaulis liko paralyžiuotas. Gelbėdamasis nuo skausmo aktorius įniko į skausmą malšinančius vaistus ir alkoholį, o tai pakenkė sveikatai. Save griaunantis aktoriaus elgesys buvo vadinamas „ilgiausiąja savižudybe Holivudo istorijoje“.
Sulaukęs 45-erių Montgomeris Kliftas 1966 m. mirė savo namuose Niujorke nuo širdies smūgio. Pasak specialistų, tokią ankstyvą mirtį galėjo lemti sveikatą labai sugadinusi narkomanija. Laidotuvėse dalyvavo apie 150 žmonių, tarp jų Lorena Bakol, Frenkas Sinatra ir Nensė Volker. Palaidotas Draugų kvakerių kapinėse Brukline.
Meškupiai
Meškupiai (, nuo 1938 m. Bärenhöfen, ) – buvęs dvaras Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 11 km į šiaurės vakarus nuo Pilkalnio, 19 km į pietvakarius nuo Lazdynų, prie Akmenio upelio.
Istorija
Minimi nuo 1664 m. 1785 m. buvo karališkasis palivarkas su 8 ugniakurais, 1822 m. – palivarkas su 30 gyventojais, 1854 m. – dvaras su 8 gyvenamaisiais pastatais ir 135 gyventojais. 1879 m. dvaras valdė 332 ha žemės, iš jų 259 ha ariamos, 71 ha pievų. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Kusų, Leskaminio domenų valsčiams, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus dvaras. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. 1928 m. prijungti prie Spulių.
Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.
Italijos ir Lietuvos santykiai
Italijos ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Italijos ir Lietuvos.
Italija Lietuvos nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugpjūčio 26 d. Diplomatiniai santykiai atkurti 1991 m. rugpjūčio 30 d. Tarpukariu Lietuvos nepriklausomybę de jure pripažino Ambasadorių konferencijos metu, 1922 m. gruodžio 20 d.
Veikia Italijos lietuvių bendruomenė (įsteigta 1952 m.). Lietuvoje 2021 m. pradžioje gyveno 640 Italijos piliečių, Italijoje - 5126 Lietuvos piliečiai.
Abi šalys yra ES, eurozonos, EBPO, kitų tarptautinių organizacijų narės.
Seime veikia Tarpparlamentinių ryšių su Italijos Respublika grupė (dabartinė pirmininkė – Rūta Miliūtė).
Santykiai iki 1918 m.
Dar pirmajame tūkstantmetyje buvo prekiaujama tarp baltų genčių ir Romos imperijos, kurios centras buvo dabartinėje Italijoje. Lietuvoje XIX a. antrojoje pusėje kilus tautiniam atgimimui tarp romantikų paplito romėniškosios lietuvių kilmės teorija, kurios ištakos – XVI a. ir Mykolo Lietuvio parašytas lotyniškas traktatas „Apie totorių, lietuvių ir maskvėnų papročius“ (De Moribus Tartarorum, Lituanorum et Moschorum).
Pirmaisiais santykiais tarp Italijos ir Lietuvos galima laikyti 1251 m., kuomet su italų kilmės popiežiumi Inocentu IV susitiko oficiali Mindaugo delegacija aptarti Mindaugo karūnavimą LDK karaliumi. 1317 m. kitas italų kilmės popiežius Jonas XXII rašė laišką didžiajam kunigaikščiui Gediminui, kuriam siūlė krikštytis. 1518 Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Žygimantas I vedė Milano kunigaikštytę Boną Sforcą. Jų sūnus Žygimantas Augustas taipogi 1548 m. paveldėjo titulą. miniatiūra|256x256px|Italijos ambasada [[Vilnius|Vilniuje]] LDK armijoje tarnavęs italas Alessandro Guagnini savo lotyniškame traktate Sarmatiae Europeae descriptio daug rašė apie Lietuvą ir minėjo lietuvių tariamą kilmę iš romėnų. Vėliau lietuvių istorikas Albertas Kojalavičius-Vijūkas šiuo šaltiniu rėmėsi rašydamas apie lietuvių kilmę savo dviejuose veikaluose Lituanae pars prior (parašytas 1650 m.) ir Lituanae pars seconda.
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikai ir bajorai keliauti į Italiją pradėjo XVI a. Panašiu metu Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje ėmė darbuotis italų architektai (Džiovanis Činis, Džiovanis Marija Bernardonis). Be architektų italus į LDK pritraukė jėzuitų įkurta Vilniaus didžioji kolegija, kuriai 1578 m. popiežius Grigorijus XIII suteikė universiteto teises. Vienas žymiausių Vilniaus universiteto profesorių italų – Stephanus Laurentius Bisius, doktorantūros darbą parašęs Paduvoje ir dirbęs Turine ir Venecijoje. Jis Vilniuje dėstė anatomiją ir osteologiją, dirbo kaip gydytojas ir buvo universiteto medicinos fakulteto vedėjas.
Petras Lelis
Petras Lelis (1908 m. vasario 18 d. Skaistgiriuose, Panevėžio apsk. – 1984 m. balandžio 15 d. Toronte, Kanada) – Lietuvos inžinierius statybininkas, architektas.
Italijos ir Lietuvos santykiai
Santykiai iki 1918 m.
LDK taip pat dirbo italų tapytojai Zanobio da Gianotti, Giovanni Cini, Giovanni Jacopo ir Džambatista Fredianis, kurių darbų yra Vilniaus katedroje, šv. Onos bažnyčioje, Šv. Mykolo bažnyčioje ir kitur. Vėliau Pietro Perti ir Giovanni Maria Galli kartu su vietiniais menininkais suprojektavo Šv. Pauliaus ir Petro bažnyčią. XVII a. Pažaislio vienuolyno ansamblis buvo suprojektuotas Venecijos menininko Liudvikas Fredas. Taip pat LDK dirbo Pietro ir Karlo Putiniai, Giovanni Merli, Michele Arcangelo Palloni ir kiti. XVIII a. pab.-XIX a. pr. kūrė architektai Pietro de Rossi, Paolas Fontana. Skaičiuojama, kad XVI a. vid.-XVIII a. pab. Laikotarpiu LDK savo pėdsakus paliko apie 40 Italijos ir pietinės Šveicarijos architektų, skulptorių ir dailininkų.
Petras Lelis
Biografija
Mokėsi Panevėžio gimnazijoje. 1924 m. baigęs Dotnuvos žemės ūkio technikumą, dirbo kultūrtechniku melioracijoje. Vėliau studijavo Prancūzijoje: 1930 m. Kano universitete įgijo inžinieriaus diplomą. Po aukštosios mokyklos baigimo dirbo apskrities inžinieriaus pareigose Mažeikiuose, Raseiniuose, Tauragėje, 1937–1944 m. – Panevėžyje. Projektavo ir tiesė kelius, tiltus, statė mokyklas ir kt. visuomeninius pastatus. Tarp iškilesnių darbų – Panevėžio apskrities savivaldybės rūmai (dab. Panevėžio rajono poliklinika A. Jakšto al.), Lietuvos banko rūmai Tauragėje, Ylakių evangelikų baptistų bažnyčia ir kt.
Italijos ir Lietuvos santykiai
Santykiai 1918–1940 m.
Lietuvai atkūrus nepriklausomybę buvo reikšmingi santykiai su Italija, priklausiusia Ambasadorių konferencijai. Italiją galima laikyti palankiausiai Lietuvos atžvilgiu nusiteikusia Ambasadorių konferencijos valstybe, nes ši buvo viena iš vos penkių valstybių, kurių atstovai Tautų Sąjungoje dar 1920 m. lapkričio-gruodžio mėn. siūlė patenkinti Lietuvos prašymą priimti į Tautų Sąjungą. 1924 m. gegužės 8 d. Italija kartu su Didžiąja Britanija, Japonija ir Prancūzija pasirašė Klaipėdos krašto konvenciją, kuria pripažino Klaipėdos krašto priklausomybę Lietuvos Respublikai. Tarpukariu tarp šalių pasirašytos šios sutartys: prekybos ir taikaus ginčų sprendimo sutartis (1927 m.), susitarimas dėl prekių ženklų apsaugos (1929 m.), nusikaltėlių išdavimo sutartis (1935 m.), susitarimas dėl prekių mainų ir mokėjimo (1936 m.), konsulinė konvencija (1937 m.) 1930 m. vasario 15 d. tarp Italijos, Didžiosios Britanijos, Prancūzijos ir Lietuvos buvo pasirašytas protokolas dėl Klaipėdos krašto okupacijos ir administracijos išlaidų atlyginimo, kuria Lietuva buvo įpareigota šioms valstybėms sumokėti 3,8 mln. aukso markių.
Tarpukariu tarp radikaliau nusiteikusių tautininkų (pvz., Jaunoji Lietuva aktyvistai, Antanas Valiukėnas) ir fašistinės srovės opozicijos jėgų (Zenonas Blynas) buvo populiarios Musolinio idėjos. Zenonas Blynas buvo kelis kartus lankęsis Italijoje ir itališkąjį fašizmo modelį laikė pavyzdžiu Lietuvai.
Tarp Italijos ir Lietuvos būta kultūrinių mainų. Į lietuvių kalbą imta versti itališkos literatūros. 1930 m. Gianni Morici Romoje išleido knygą Lietuvių liaudies dainos, į kurią sudėjo apie 300 lietuvių liaudies dainų. 1921 m. Lietuvoje lankėsi italų kunigas Nicola Turchi, vėliau parašęs knygelę Nepriklausomoje Lietuvoje. 1933 m. parašė knygą italų kalba apie Lietuvos istoriją. Kitas to meto italų autorius Giuseppe Salvatori domėjosi lietuvių filosofija ir menu, žurnale Studi baltici parašė straipsnių apie Antaną Baranauską, Vincą Krėvę, Maironį ir lietuvių liaudies dainas, 1932 m. išleido knygą.
Santykiai Lietuvos okupacijos metais
1940 m. liepos mėn. Stasys Lozoraitis Italijos vyriausybei įteikė protesto notą dėl Lietuvos sovietinės okupacijos. Lietuvos ambasados Italijoje turtas (baldai ir archyvai) pagal S. Lozoraičio ir Lietuvos pasiuntinio prie Šv. Sosto Stasio Girdvainio sudarytą sutartį buvo perduotas Lietuvos atstovybei prie Šventojo Sosto, o ambasados pastatas – Italijos vyriausybei, kuri rugpjūčio 27 d. jį perdavė TSRS. Ginčas tarp Lietuvos Respublikos ir Italijos dėl jo grąžinimo Lietuvai išspręstas tik 2013 m., Italijai už simbolinę nuomą 99 metams perleidus Vittorios Colonnos gatvėje esančius Blumenstihlo rūmuose (Palazzo Blumenstihl). , istorinę Villa Lituania paliekant Rusijai, kuri čia yra įsteigusi savo konsulatą.
1940 m. rugsėjį Romoje buvo surengtas Lietuvos pasiuntinių pasitarimas, kuriame nubrėžtos Lietuvos diplomatijos tolesnės veiklos gairės, išrinktas Tautinis komitetas, kurio pirmininku tapo Ernestas Galvanauskas, o pirmininko pavaduotojais – Stasys Lozoraitis, Kazys Škirpa, Eduardas Turauskas). Buvo ketinta Tautinį komitetą performuoti į Lietuvos vyriausybę tremtyje. Vis dėlto Tautinis komitetas veikė tik iki Lietuvos laikinosios vyriausybės sudarymo 1941 m. birželio mėnesį ir niekada nebuvo atkurtas. 1940–1983 m. Romoje rezidavo Lietuvos diplomatijos šefas Stasys Lozoraitis.
Santykiai po 1991 m.
Tarp šalių būta ne vieno aukščiausių vadovų vizitų. 2018 m. Lietuvoje lankėsi Italijos prezidentas Serdžijo Matarela 2019 m. lapkritį Romoje lankėsi Lietuvos prezidentas Gitanas Nausėda, kur susitiko su prezidentu Serdžiju Matarela, ministru pirmininku Džiuzepe Konte. 2021 m. rugsėjo 2 d. su oficialiu vizitu Italijoje lankėsi Lietuvos premjerė Ingrida Šimonytė, susitikusi su Italijos premjeru Mario Draghi, taip pat kadaise ėjusiu ir finansų ministro pareigas.
Yra Lietuvos vardu pavadintų gatvių Romoje, Olbijoje, Riminyje, Grosete, Londžiane, Batipaljoje, Florencijoje, taip pat aikštė Palerme.
Švietimo, mokslo, sporto ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Į lietuvių kalbą išversta daug itališkos literatūros. Egzistuoja du Dantės Pragaro vertimai (antrąjį 2007 m. parengė Sigitas Geda ). Vilniuje veikia Italų kultūros institutas, Kaune – Dante Alighieri komitetas, kuriuose organizuojami su italų kultūra susiję renginiai, siūlomi italų kalbos kursai. Vilniaus universitete yra italų filologijos specialybė, VDU – italistikos ir romanų kalbų bakalauro studijų programa. Pizos universitete veikia baltistikos katedra. Vyksta mainai tarp Lietuvos ir Italijos aukštųjų mokyklų. Po Nepriklausomybės atkūrimo išleista šiuolaikinių lietuvių apsakymų antologijų, S. Parulskio romanas Trys sekundės dangaus, Romualdo Granausko apysaka Gyvenimas po klevu, Icchoko Mero romanas Lygiosios trunka akimirką; išversta Vytauto Mačernio ir Justino Marcinkevičiaus poezijos, poetų žemininkų antologija, Kornelijaus Platelio, Sigido Gedos, Tomo Venclovos, Gintaro Grajausko antologijos ir rinktinės lietuvių poetų antologijos, taip pat vaikų literatūros (Sigutės Ach, A. Čeredevaitės, Kęstučio Kasparavičiaus, Vytauto Landsbergio ir kitų autorių). Yra išleista Justino Marcinkevičiaus drama Mažvydas, Juozo Urbšio prisiminimai, Sibiro tremtinių dainos, pasaka Eglė žalčių karalienė. Tuo tarpu į lietuvių kalbą be klasikinės italų literatūros išversta U. Eco, A. Baricco, N. Ammaniti A. Camilleri ir kitų šiuolaikinių rašytojų kūrinių. Lietuvoje nuo pat sovietmečio populiarus išlieka italų pop muzikos dainininkas Toto Cutugno, koncertavęs ir Lietuvoje.
2019 m. Venecijoje vykusioje bienalėje lietuvių menininkių ooera „Saulė ir jūra (Marina)“ sulaukė milžiniškos sėkmės.
Romoje, Toskanoje, Milane, Sardinijoje, Pjemonte ir Genujoje veikia lituanistinės mokyklėlės Italijos lietuvių vaikams.
Nors santykinai negausi, italų bendruomenė Lietuvoje yra gan matoma. Tarp žymių Lietuvoje gyvenančių italų paminėtini humoristinėmis dainomis „Ryk, žuvėdra, ryk“ ir „Katiniukas“ išgarsėjęs dainininkas Giacomo Merlo, šefas Gian Luca Demarco , baltistas dr. Stefano Lanza.
Ekonominiai santykiai
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Italijos siekė 2,1 mlrd. eurų, o Italija buvo 8-ta pagal dydį Lietuvos prekybos partnerė.
Prekybos balanse vyrauja importas iš Italijos į Lietuvą.
Pagal tiesioginių užsienio investicijų Lietuvoje dydį Italija yra 30-a (investicijos siekia 46,29 mln. eurų). Savo ruožtu Lietuvos tiesioginių Lietuvos investicijų užsienyje dydis Italijoje 2020 m. buvo 29,48 mln. eurų (12-a vieta pagal apimtį).
Pasiuntiniai Lietuvai
Sąrašas nėra baigtinis
Lietuviškų ordinų kavalieriai
Už nuopelnus Lietuvai iki 2021 m. apdovanoti 49 Italijos piliečiai.
Galininkas
Visose indoeuropiečių kalbose, taip pat ir baltų prokalbėje, bevardės giminės galininkas ir vardininkas sutampa. Šiuolaikinis požiūris toks, kad šitaip atsitiko dėl seniausiais laikais indoeuropiečių prokalbėje turėtos gyvųjų dalykų giminės, kuri vėliau skilo į vyriškąją ir moteriškąją gimines, o negyvųjų virto bevarde. Dabartinėse slavų kalbose galininkas paprastai sutampa su kitais linksniais (vardininku, kilmininku), išskyrus -a-, -ia- kamienų daiktavardžius. Vokiečių kalboje dėl artikelio (silpnojoje ir mišriojoje linksniuotėse – ir dėl galūnės) skiriasi vyriškosios giminės daiktavardžių galininkas ir vardininkas, kitų giminių sutampa.
Lietuvių bendrinėje kalboje daiktavardžių galininkas visada skiriasi nuo vardininko, tačiau tarmėse šie linksniai kartais tarpusavyje konkuruoja: reikia darbas / darbą dirbti, pienas / pieną gerti sveika, skauda galva / galvą. Lietuvių kalboje galininkas su neiginiu visada keičiamas neiginio kilmininku: turiu seserį, bet neturiu sesers, skaičiuoju obuolius, bet neskaičiuoju obuolių. Kalbant apie neapibrėžtą kiekį, galininkas keičiamas dalies kilmininku (partityvu): pirkau tris rožes, bet pirkau rožių (neaišku kiek, ne visas). Taip pat galininkas nevartojamas su skaitvardžiais '10–19' ir lygiais dešimčių, šimtų, tūkstančių ir t. t. pavadinimais: matau vieną žmogų, du … devynis žmones, bet matau dešimt, vienuolika, dvidešimt, šimtą, tūkstantį, tris tūkstančius dvidešimt… žmonių.
Galininkas gali eiti su prielinksniais. Lietuvių kalboje su šiuo linksniu vartojami prielinksniai apie, aplink, į, pagal, pas, paskui, per, prieš, pro, už ir kt.
Sara Sport FC
Stadionas
Namų rungtynes klubas žaidžia Bafilo miesto stadione, talpinančiame 1 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas įkurtas Bafilo mieste, Karos regione. Kitados rungtyniavo Pirmame divizione.
2015–2016 m. Togo futbolo čempionatas nevyko. 2016–2017 m. Antrame divizione buvo trečioje vietoje, o 2017–2018 m. tapo Antrojo diviziono nugalėtojais.
Nuo 2018–2019 m. sezono rungtyniavo Pirmame divizione. Vėlesniais sezonais čempionatas buvo nutrauktas dėl pandemijos. 2021 m. sezone tarp „B“ grupės komandų užėmė septintą vietą ir į finalinį etapą nepateko. 2022 m. stipriausioje šalies lygoje liko penkti „B“ grupėje ir į finalinį etapą nepateko. Per keturiolika rungtynių surinko keturiolika taškų, iškovojo tris pergales.
2022–2023 m. ekipos rungtyniavo vientisoje lygoje. Tarp šešiolikos dalyvių ekipa liko paskutinėje vietoje.
Sezonai
Šaltiniai:
Rusijos lietuviai
miniatiūra|250px|right|Lietuvių tremtinių kelias į [[Tolimieji Rytai|Tolimuosius Rytus]] Rusijos lietuviai – lietuvių tautybės žmonės, gyvenantys Rusijoje.
2010 m. gyventojų surašymo Rusijoje duomenimis, šioje šalyje gyveno 31 400 lietuvių tautybės žmonių (2002 m. – 46 000).
Gausiausios lietuvių grupės
Kaimyninėje Kaliningrado srityje gyvena apie 20 tūkstančių lietuvių. Į Lietuvių bendruomenės sudėtį įeina 8 rajonų ir miestų lietuvių draugijos, taip pat Jaunimo Sąjunga, Politinių kalinių ir tremtinių lyga, Lietuvių kalbos mokytojų taryba. Narių skaičius 2000 m. buvo 1920. Veikia 8 lietuviškos pradinės klasės – Nemane, Sovetske ir Kaliningrade. Dar 28 bendrojo lavinimo mokyklose bei katalikų parapijose susibūrę lietuvių kalbos būreliai, sekmadieninės mokyklos bei vaikų etnografiniai ansambliai. Krašte platinama lietuviška spauda, nereguliariai leidžiamas leidinys „Naujasis varpas”.
Šiuo metu Sankt Peterburge gyvena ~3500 lietuvių, yra lietuvių namai (įsikūrę bute), leidžiamas laikraštis „Peterburgo lietuvis“, katalikų Šv. Mergelės Marijos bažnyčioje, esančioje 1-ja Krasnoarmeiskaja g-vėje 11, laikomos lietuviškos mišios.
Lietuvių organizacijos
LR užsienio reikalų ministerija pateikia šiuos duomenis apie Rusijoje veikiančias lietuvių bendruomenes:
Benjamin Britten
thumb|Britenas septintajame XX a. dešimtmetyje Baronas Edvardas Bendžaminas Britenas (1913 m. lapkričio 13 d. – 1976 m. gruodžio 4 d.) buvo britų klasikinės muzikos kompozitorius, pianistas bei dirigentas. Jis buvo centrinė dvidešimtojo amžiaus britiškos muzikos figūra, kūrusi operas, įvairią vokalinę muziką, orkestrinius ir kamerinius kūrinius. Jo žinomiausi darbai yra „Peter Grimes“ (1945), „War Requiem“ (1962) ir orkestrinis parodomasis kūrinys „The Young Person's Guide to the Orchestra“ (1945).
Britenas gimė Safolke, dantisto šeimoje ir nuo pat ankstyvų dienų rodė susidomėjimą muzika. Jis studijavo Karališkajame muzikos koledže Londone ir privačiai su kompozitoriumi Frank Bridge. Britenas debiutavo viešai su savo a cappella kūriniu chorui „A Boy Was Born“ 1934 metais. Po „Peter Grimes“ premjeros 1945 metais, Britenas buvo žinomas tarptautiniu mastu. Per kitus 28 metus, kompozitorius sukūrė per 14 operų ir įsitvirtino kaip vienas iš pagrindinių dvidešimtojo amžiaus operų kūrėjų.
Britenas kūrė nuo orkestrinės iki chorinės, vokalinės solo, kamerinės, instrumentinės ir filmų muzikos. Jis labai domėjosi kūryba vaikams ir neprofesionaliems atlikėjams, pvz.: opera „Noye’s Fludde“, „Missa Brevis“ ir dainų kolekcija „Friday Afternoons“. Britenas dažnai kurdavo specifiniam atlikėjui. Jo dažniausia ir svarbiausia mūza buvo profesinis partneris, tenoras Peter Pears; kiti: Kathleen Ferrier, Jennifer Vyvyan, Janet Baker, Dennis Brain, Julian Bream, Dietrich Fischer-Dieskau ir Mstislavas Rostropovičius. Britenas buvo puikus pianistas ir dirigentas, atlikęs daugybę savo darbų koncertuose ir įrašų studijose. Jis taip pat atliko ir įrašinėjo kitų kompozitorių darbus: Bacho „Brandenburgo koncertus“, Mocarto simfonijas ir Šuberto bei Šumano dainų ciklus.
Selvansas
Selvansas (Selvans) – ganyklų ir miškų dievas etruskų mitologijoje; atitinka romėnų Silvaną.
Ant bronzinių Pjačencos kepenų (avies kepenų modelio) Selvanso vardas įrašytas dukart. Etrūrijoje šio dievo kultas buvo plačiai paplitęs. Aptikta nemažai apžadinių aukų, kurių įrašuose nurodoma, kad jos dedikuotos Selvansui; daugiausia tai bronzinės statulėlės. Šiuose įrašuose Selvansas įvardijamas įvairiais epitetais – canzate, enizpeta, sanchuneta, taip pat Selvansl Tularias („sienų Selvansas“). Pastarasis epitetas įrašytas ant bronzinės atleto statulėlės (jos kilmės vieta nežinoma). Teigiama, kad epitetas Selvansl Tularias atspindi pagrindinę šios dievybės funkciją – saugoti šventviečių, kapaviečių, teritorijų sienas, ribas (etruskų k. tular).
Kortonoje aptikta bronzinė Selvanso statulėlė (drauge su ja rasta ir Kulšanšo statulėlė). Selvansas pavaizduotas kaip nuogas bebarzdis jaunuolis, avintis ilgaaulius batus, galvą prisidengęs lokio galvos kailiu (plg. romėnų Silvanas vaizduotas su barzda). Iš graikų mitologijos perimtose scenose etruskai Selvanso nevaizdavo.
Pats dievavardis Selvans, manoma, yra lotynų kilmės (iš lot. Silvanus).
Salou
Salou  – pajūrio miestas Ispanijoje, Katalonijoje, Taragonos provincijoje, apie 10 km nuo provincijos administracinio centro Taragonos ir Reuso.
Miesto ekonomikos pagrindas yra turizmas.
Įžymybės
Salou dėl išplėtoto turizmo yra Kosta Dorados centras bei populiari poilsio vieta. Mieste yra keli akvaparkai ir pramogų parkai, tarp jų PortAventura ir akvaparkas Costa Caribe. PortAventura yra augantis Kosta Dorados pramogų parkas su milžiniškais amerikietiškais kalneliais Dragon Khan. Kas vakarą ten iššaunami fejerverkai. Naujausias parko papildymas -patys greičiausi amerikietiški kalneliai Europoje Furius Baco. 2012 m. gegužę atidarytas atrakcionas „Šambala“ – aukščiausi Europos kalneliai, kurių didžiausias nusileidimas yra 78 m.
Mieste yra keturi dideli pliažai. Ilgiausias jų yra 1,2 km ilgio Platja de Llevant („rytinis pliažas“). Taip pat yra daugybė nedidelių tarp uolų pasislėpusių pliažų.
Ramoniškiai (Žvirgždaičiai)
Ramoniškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Žvirgždaičių.
Muzikos žanras
right|thumb|220px|[[Regis|Regio muzikos atlikėjas Bob Marley.]] Muzikos žanras (dar vadinamas muzikos stiliumi) – tipas ar kategorija, kuriai pagal tam tikrus kriterijus priskiriamas muzikos kūrinys. Žanrai gali būti tiek ir itin plačios muzikos kategorijos, kaip kad populiarioji muzika, vokalinė muzika, religinė muzika, liaudiška muzika, sekuliari muzika ir t. t., tiek ir smulkesnis skaidymas į roką, hiphopą, bliuzą, džiazą ir t. t. Pastarieji gali būti skaidomi į subžanrus, kaip kad roko atveju į sunkųjį roką ar pankroką ir pan. Žanrai naudojami kataloguojant muzikos įrašus bibliotekose, aprašant muziką leidiniuose, pateikiant įrašus muzikos parduotuvėse, muzikos gerbėjams išreiškiant savo tapatybę ir pan.
Apibrėžimas
Paprastai sutariama, kad muzikos skirstymas į žanrus yra sudėtingas procesas, kuriam poveikį daro kultūrinė aplinka, istorinis kontekstas, muzikos industrija ir pan., todėl neįmanoma pateikti tikslaus kiekvieno muzikos žanro apibrėžimo ar tiksliai įvardyti kiekvieno muzikos kūrinio žanro. Nepaisant to, išskiriami keli bruožai, į kuriuos dažniausiai atsižvelgiama darant atskirtį tarp žanrų bei subžanrų:
Nikodemas Raštutis
Nikodemas Raštutis, (1881 m. sausio 25 d. Žvingių parapijoje (Tauragės apskritis) – 1947 m. birželio 16 d. Veidene, Vokietija) – Romos katalikų kunigas, Vilniaus krašto lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
N.Raštutis mokėsi Palangos progimnazijoje, vėliau – Kauno kunigų seminarijoje. 1903 m. lapkričio 2 d. įšventintas kunigu. Vikaravo Pabiržėje, platino draudžiamą lietuvišką spaudą. 1906 m. perkeltas į Pakruojį, 1907 m. – į Rokiškį. Pastarajame mieste įsitraukė į visuomeninę veiklą, dalyvavo Blaivybės ir „Saulės“ draugijų veikloje. 1909–1913 m. studijavo Freiburgo universitete. Grįžęs į Lietuvą apsigyveno Kaune, dirbo Šv.Kazimiero draugijoje. Įvairiose vietovėse padėjo organizuoti Ateitininkų, Pavasarininkų, Blaivybės, Šv.Kazimiero ir kt. katalikiškas draugijas.
Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Rusijoje, dirbo sielovados darbą tarp lietuvių pabėgėlių. 1919 m. su 107 vaikų prieglauda grįžo iš Orenburgo į Vilnių. Ši socialinė įstaiga įsikūrė Trinapolyje, kun. N.Raštutis iki 1922 m. tarnavo Trinapolio Švč. Trejybės bažnyčios klebonu.
1923–1927 m. dėstė lietuvių kalbą Vilniaus kunigų seminarijoje. Priklausė Laikinajam Vilniaus lietuvių komitetui, katalikiškai Šv.Kazimiero draugijai, vienas iš „Ryto“ švietimo draugijos įkūrėjų. Jo pastangų dėka krašte steigėsi lietuviškos pradinės mokyklos ir vaikų darželiai, skaityklos; Vilniuje įsikūrė Šv.Kazimiero knygynas. Dėl savo veiklos tautiečių tarpe lenkų administracijos buvo persekiojamas. 1927 m. kartu su kitais Vilniaus krašto lietuvių veikėjais buvo kalinamas Lukiškių kalėjime, po to deportuotas į Lietuvos Respubliką. Kiek vėliau N.Raštučiui leista grįžti į Vilnių. Dirbo Šv.Kazimiero draugijos valdyboje, „Ryto“ draugijos mokinių kapelionu, buvo renkamas pastarosios ir Blaivybės draugijų valdybų nariu. 1936 m. lapkričio 6 d. vėl deportuotas į Lietuvos Respubliką, tarnavo rektoriumi Kauno Įgulos bažnyčioje. Redagavo literatūros, mokslo ir politikos žurnalą „Draugija“. Apie 1940 m. persikėlė gyventi į Vilnių. Antrojo pasaulinio karo metais, artėjant frontui, pasitraukė į Vokietiją. Gyveno Pirnoje, vėliau Veidene. Pastarajame mieste mirė, palaidotas Katalikų kapinėse.
Zigmantas Jaruntovskis
Biografija
Motina jo buvo Kristina Sabina Druškevič, Stanislovo Zigmanto Druškevičiaus duktė, o jo tėvu buvo Pernu stalininkas ir Sanoko kaštelionas (1712) Adomas Vladislovas Jaruntovskis (m. 1712).
Šeima
Vedė Konstanciją Stadnicką ir turėjo dukrterį Aną taip pat sūnų Jokūbą.
2023 m. pasaulio slidinėjimo čempionatas
thumb|Čempionato atidarymo ceremonija. 2023 m. pasaulio slidinėjimo čempionatas – Tarptautinės slidinėjimo federacijos organizuojamas geriausių pasaulio slidinėjimo kroso, šuolių su slidėmis ir šiaurės dvikovės atletų čempionatas, kuris vyko vasario 21 d. – kovo 5 d. Slovėnijoje. Norvegijos rinktinė pelnė daugiausiai medalių čempionate.
Reaguojant į 2022 m. Rusijos invazija į Ukrainą, čempionate neleista startuoti atletams iš Rusijos ir Baltarusijos.
Lietuvos komanda
Lietuvai čempionate atstovavo tik lygumų slidinėjimo atstovai.
Ramoniškiai (Šilutė)
Ramoniškiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Gardamo.
Jungtinės Karalystės geografija
Jungtinė Karalystė – salų valstybė Europos šiaurės vakaruose tarp Šiaurės jūros ir Atlanto vandenyno. Nuo Airijos skiria Airijos jūra ir Keltų jūra.
Kranto linijos ilgis 12 429 km. Krantai raižyti, nė vieno taško, nutolusio nuo jūros daugiau kaip 120 km. Rytinei ir vakarinei Škotijos bei pietinei ir pietrytinei Anglijos pakrantei būdingi klifai. Šiaurinei Škotijos, Hebridų, Orknio ir Šetlando salų pakrantėms – fjordai. Rytinei Anglijos pakrantei – lėkštas krantas su smėlio paplūdimiais. Velso ir Kornvalio pusiasalio pakrantei – riasinis krantas. Žymiausi klifai: Anglijos pietrytinėje pakrantėje – kreidinis Bičio kyšulys (175 m), kreidiniai Septynių Seserų, Šiaurinio Forlando, baltieji kreidiniai ir klintiniai Doverio. Anglijos pietvakarinėje pakrantėje – granitiniai Lands Endo (61 m). Vaito salos pakrantę taip pat sudaro klifai.
Daug įlankų, užutėkių, pusiasalių. Svarbiausios įlankos: Bristolio (230 km ilgio), Kardigano, Morkamo, Laimo, Solvėjaus, Klaido, Lorno, Morėjaus, Forto. Didžiausi pusiasaliai: Kornvalis, Kentas, Divedas, Linas, Kintairas. Vieni aukščiausių Europoje jūrų potvyniai ir atoslūgiai Bristolio įlankoje – Portishedo (16,3 m) ir Bristolio (14,5 m).
Paviršius
thumb|240px|left|Jungtinės Karalystės topografinis žemėlapis Pagal paviršiaus savybes Didžiosios Britanijos sala skirstoma į dvi pagrindines dalis: Žemumų Britaniją ir Aukštumų Britaniją. Didžioji dalis susiformavo kaledoninės ir hercininės kalnodaros metu.
Anglija
Kraštovaizdžiui būdingi neaukšti kalnai šiaurėje, kalvotos lygumos didžiojoje dalyje, žemumos rytuose, kalvos ir aukštumos pietuose.
Šiaurėje – pasienyje su Škotija Čevioto kalvos, klintiniai Peninų kalnai (400 km ilgio Peninų pėsčiųjų takas), ežeringi Kambrijos kalnai, aukščiausias Anglijoje Skofel Paikas (978 m virš jūros lygio), Kambrijos ir Peninų kalnus skiriantis Ideno slėnis.
Viduryje, vakaruose ir rytuose – Midlando lygumos, Lankašyro ir Češyro pakrančių lygumos, klintinės Kotsvoldo ir Nortamptono aukštumos, kreidinės Čilterno ir Rytų Anglijos aukštumos, molingi Trento ir Temzės slėniai sudaro Didįjį molio slėnį, pelkėta Fenso žemuma, buvusi Šiaurės jūros įlanka (iš dalies nusausinta XVIII a.), – žemiausia Anglijos vieta (4 m žemiau jūros lygio).
Pietuose – kreidinės Šiaurės ir Pietų Dauno aukštumos, tarp jų Vildo lyguma; Solsberio lyguma, klintinės Mendipo kalvos, 130 m gylio Čederio tarpeklis, stalaktitų ir stalagmitų urvai, Kornvolio ir Devono granitinės kalvos ir buvusios dykynės: Eksmuras, Dartmūras ir Bodmino dykynė.
Škotija
Kraštovaizdžiui būdingos trys pagrindinės paviršiaus formos: šiaurėje – Kalnų šalis arba Hailandas, viduryje – Vidurio lygumos, pietuose – Pietų aukštumos.
Šiauriausioje dalyje – Šiaurės Vakarų aukštumos, kurioms būdingi gilūs slėniai (susidarę vadinamosios Kaledoninės kalnodaros metu); dar vadinamos Kaledonijos kalnais. Piečiau – Grampiano ir Kerngormo kalnai. Grampiano kalnuose yra aukščiausias Didžiosios Britanijos taškas – Ben Nevio kalnas (1 345 m virš jūros lygio), tarp jų ežeringas Moro slėnis su Kaledonijos kanalu. Viduryje – derlingos Vidurio lygumos su glacialinėmis kalvomis drumlinais. Pietuose – Pietų aukštumos su pelkėtomis plynaukštėmis ir derlingais slėniais.
Velsas
thumb|260px|right|Aukščiausias Didžiosios Britanijos taškas – [[Ben Nevis|Ben Nevio viršukalnė Škotijoje.]]
Vyrauja kalvos ir kalnai. Didžiojoje dalyje raižyti ir kalvoti Kambro kalnai. Velsas romėnų vadintas Kambrija. Pirmasis paleozojaus periodas pavadintas kambru dėl daugybės archeologinių to laikotarpio įrodymų, rastų Kambro kalnuose. Pakraščiuose atskiri masyvai, dažnai priskiriami Kambro kalnams – šiaurės vakaruose Snoudonas su aukščiausia Velse viršukalne (1085 m virš jūros lygio), pietryčiuose iš raudonųjų smiltainių sudaryti Brekon Bikonsas ir apaugę dygiais krūmais ir viržiais Juodieji kalnai. Pietuose – Glamorgano slėnis.
Klimatas
Vyrauja Atlanto jūrinis, veikiamas šiltosios Golfo srovės. Vyrauja pietvakarių ir vakarų vėjai. Daugiau kaip pusė dienų metuose debesuotų ir apsiniaukusių. Žiemos švelnios, drėgnos, pučia gūsingi vėjai. Vasaros vėsios. Pavasaris, ruduo ilgi, vėjuoti ir dažnai žvarbūs.
Dažni rūkai ir miglos. Ypač žinomas tirštas gelsvos spalvos Londono rūkas. Škotijai būdinga migla su dulksna.
Upės
Upių tinklas platus, upės trumpos ir vandeningos. Škotijai ir Velsui būdingos dar ir sraunios bei slenkstėtos upės. Didelė estuarijų reikšmė, prie jų įsikūrę daug jūrinių uostų. Didžiausios estuarijos: Hamberis (25 km², suformavo Trentas ir Uzas; jūrų uostai Kingstonas prie Halo ir Grimsbis), Vošo įlanka (17 km² – suformavo Didysis Uzas, Ninas, Velandas ir Vidamas; jūrų uostai Kings Linas ir Bostonas), Temzės (15 km², suformavo Temzė ir Medvėjus; jūrų uostai Londonas, Pajūrio Sautendas ir Širnesas).
Svarbiausios Anglijos laivybinės upės – Severnas, Temzė, Trentas, Di. Škotijos upės turtingos hidroenergetinių išteklių. Severno žiotims būdingos borės – priešpriešinės potvynio bangos.
Ilgiausios upės
Svarbiausia šalies laivybinė upė – Temzė. Išteka iš Kotsvoldo aukštumų keturiomis atšakomis ir teka per Londoną. Oksforde yra vadinama Iziu. Ties žiotimis labai praplatėja ir sudaro 30 km pločio estuariją. Temzei būdingi dideli potvyniai, kuriuos sukelia liūtys, sniego tirpsmo vandenys, Šiaurės jūros potvynio bangos. 1953 m. įvyko didysis Temzės potvynis, žuvo 300 žmonių. 1972–1984 m. pastatytas Temzės priešpotvyninis barjeras – 523 m ilgio judanti konstrukcija, kuriai sunaudota 50 tūkst. t plieno, 200 tūkst. t cemento.
Kanalai
1134 m. pirmasis Anglijos kanalas sujungė Trento ir Vitamo upes. XVIII–XIX a. laikomas laivybinių kanalų statybos era. Svarbiausi laivybiniai kanalai: Didysis jungiamasis kanalas (1929 m., 480 km) – sujungė Temzę su Trentu, Lidso ir Liverpulio kanalas (1816 m., 230 km), Kaledonijos kanalas (1847 m., 97 km) – sujungė Šiaurės sąsiaurį su Šiaurės jūra, Mančesterio laivybinis kanalas (1894 m., 58 km) – sujungė Mančesterį su Airijos jūra.
Ežerai
Daug ledyninės kilmės ežerų Šiaurės Airijoje ir Škotijoje ir mažesnių Anglijos šiaurės vakaruose bei Velse. Lygumose durpynų ir karjerų vietose įrengta dirbtinių ežerų poilsiui ir gėlo vandens tiekimui. Škotijos ežerai ilgi, gilūs, dažnai pratakūs. Didžiausias Velse Balos ežeras (7 km², gyvena primityvi žuvų rūšis gvyniada), giliausias ežeras – Moraras (310 m).
Banato Respublika
thumb|right|250px|1918 m. Banato respublikos teritorija thumb|right|250px|1920 m. Banatijos projektas pagal vietinius vokiečius Banato Respublika  – buvusi valstybė, kurios nepriklausomybė buvo paskelbta 1918 m. lapkričio 1 d. Timišoaroje. Jos valstybingumą pripažino tik Vengrija.
Jungtinės Karalystės geografija
Didžiausi ežerai
Anglijos šiaurės vakaruose, Kambrijos kalnuose yra vadinamasis Ežerų kraštas (oficiliai vadinamas Ežerų apygarda). Žymiausi ežerai: Vindermyras, Grasmyras, Alsvoteris, Konistonas; Ežerų apygardoje yra du dižiausi Anglijos ežerai – Vindermyras (16 km²), Alsvoteris (8 km²).
Dirvožemis
Anglijoje ir pietrytinėje Škotijoje paplitę miškų rudžemiai, Šiaurės Airijoje – įvairaus rūgštingumo dirvožemiai, Škotijoje – jauriniai pelkiniai ir kalnų jauriniai dirvožemiai. Fense ir nusausintose žemėse vyrauja aliuviniai ir jauriniai rudžemiai, klintinėse Anglijos žemėse – rendziniai dirvožemiai.
Banato Respublika
Istorija
1918 m. spalio 31 d. buvo sukurtos Banato teritorijoje gyvenančių tautybių karinės tarybos: rumunų, vengrų, vokiečių, serbų ir žydų.
Marika Green
Marika Gryn (pilnas vardas – Marika Nicolette Green; g. 1943 m. birželio 21 d. Stokholmas) – kino aktorė.
Banato Respublika
Istorija
Susitikime Otas Rotas, radikalios partijos socialistas, pasiūlė sukurti autonominę Banato žmonių tarybą, kurioje dalyvautų kiekvienos etninės grupės atstovai, tačiau Rumunijos pareigūnai atsisakė, remdamiesi Rumunijos nacionalinės tarybos rezoliucijos nebuvimu. Nepaisant to, vadovaujantys Socialdemokratų partijos nariai nusprendė paskelbti respubliką. Timišoaroje 1918 m. lapkričio 1 d. buvo paskelbta apie nepriklausomos valstybės įkūrimą, Otas Rotas tapo jos prezidentu. Banato nepriklausomybę pripažino Vengrija.
Jungtinės Karalystės geografija
Augalija
Natūralios augalijos liko nedaug. Apie X a. didelius plotus užėmė miškai, pelkynai, dykynės ir viržynai. Škotija ir rytinė Anglija garsėjo aukštapelkėmis ir durpynais, kurių didžioji dalis iki XVIII a. nusausinta ir sukultūrinta.
Marika Green
Biografija
Marika gimė Stokholme, prancūzės ir švedo šeimoje. Jos tėvas Lennart Green buvo žurnalistas, o senelis iš motinos pusės – kompozitorius ir muzikos kritikas Paul Le Flem. Marika turi brolį Valterį, kuris yra aktorių Marlene Jobert vyras ir Evos Green tėvas.
Banato Respublika
Istorija
Lapkričio 4 d. Banato liaudies taryba pradėjo organizuoti karinius dalinius, siekdama kontroliuoti visą respublikos teritoriją, tačiau to nepavyko įgyvendinti. Lapkričio 15 d. Serbijos kariai įžengė į Banatą, o respublika nustojo egzistuoti. Jos teritorija buvo padalinta tarp Rumunijos ir serbų, kroatų ir slovėnų karalystės (Jugoslavijos).
Habibula Kalakanis
Habibula Kalakanis (ir Bačė Sakao, apie ‎1890 m. – 1929 m. lapkričio 2 d.) – Afganistano karalius, valdęs 9 mėnesius per 1929 m.
Banato Respublika
Istorija
1920 m. balandžio 16 d. etniniai vokiečiai iš Banato atsiuntė prašymą Paryžiaus taikos konferencijai su prašymu atkurti respubliką (vadinamą „Banatijos Respublika“), tačiau jie buvo atmesti.
Jungtinės Karalystės geografija
Augalija
Pievos ir ganyklos 1995 m. užėmė 40 %, 2003 m. 46,5 %, dirbamoji žemė 1990 m. 27 %, 2003 m. 23 %, miškai 12 %, vidaus vandenys 1,5 % šalies teritorijos.
Marika Green
Biografija
1953 m. Marika persikėlė gyventi į Prancūziją, 1959 m. debiutavo kine, atlikdama pagrindinį vaidmenį juostoje „Pickpocket“.
Yra ištekėjusi už kino operatoriaus ir režisieriaus Christian Berger.
Jungtinės Karalystės geografija
Augalija
Iki XVI a. daugelis miškų, ypač Anglijos, jau buvo iškirsta. Šiuo metu miškų atsodinimu rūpinasi prie Parlamento sudaryta Miškų komisija. Miškai 1975 m. užėmė 8 %, 1985 m. 9 %, 1995 m. 10,5 %, 2005 m. – 12 % šalies teritorijos (iš jų Škotija 17–~50 %, Velsas 14 %, Anglija 8,5 %, Šiaurės Airija 6 %). Škotijoje paplitę mišrieji miškai – pušys, kėniai, maumedžiai, ąžuolai, šermukšniai. Anglijoje plačialapiai – ąžuolai, bukai, skroblai, kalnuose – pušys, beržai, Velse – ąžuolai, uosiai, pušys. Didesniems miškams priskiriami Šervudo giria Vidurio Anglijoje, Notingamšyre ir Naujasis miškas Pietų Anglijoje, Hampšyre (2002 m. įkurtas Naujojo miško nacionalinis parkas – sodinami ir saugomi ąžuolai, bukai ir kiti medžiai).
Ulčiai
Ulčiai (ульча, sav. нани – „vietiniai“) – Rusijos Tolimųjų Rytų tauta. Gyvena Chabarovsko krašte, Amūro žemupyje (Ulčių rajone). Populiacija – 2700–3000 žmonių. Kalba tungūzų kalbų šeimai priklausančia ulčių kalba (raštas sukurtas 1970–1980 m.), dabar dauguma – tik rusiškai. Tikintieji – stačiatikiai. Seniau ulčiai dar vadinti mangunais. Ulčių etnogenezėje dalyvavo ir kitos aplinkinės tautos: nanajai, nivchiai, negidalai, evenkai, mandžiūrai.
Banato Respublika
Gyventojai
Gyventojų skaičius buvo 1 582 133 žmonės:
Habibula Kalakanis
Biografija
Habibula gimė Kalakanio kaime apie 1890 m. netoli Kabulo, dėl ko buvo pramintas Kalakaniečiu. Jis buvo žemakilmis tadžikas ir pramintas Bače Sakao (Bach-e saqqau), „vandens nešėjo sūnumi“, nes jo tėvas Aminula užsidirbdavo nešiodamas vandenį. Sakoma, kad jis užsiėmė įvairiais darbais, kol 1919 m. pradėjo tarnauti Osmanų kariniui garnizonui Kabule, iš kurio pabėgo pasigrobęs šautuvą į Pešavarą, kur kiek laiko dirbo arbatos pardavėju. Po to jis kalėjo Paračinare 11 mėnesių už įsiveržimą į svetimus namus. Po 1924 m. Mangalo maišto Afganistane jis pradėjo plėšikauti kalnuose. Sakoma, kad su savo būriu jis buvo gailestingas vargšams, tačiau negailėjo valstybės pareigūnų ir turtingų keliautojų. Ilgainiui jis tapo nepatenkintųjų karaliaus Amanulos modernizavimo reformomis provincijos gyventojų lyderiu. Kai jį parėmė kohistaniečių pajėgos ir kilo puštūnų genčių maištai į rytus nuo Kabulo Habibula pasinaudojo situacija ir 1928 m. gruodį įsiveržė į Kabulą. Vyraujant sostinėje maišačiai Amanula iš jos pabėgo, o sostą perdavė broliui Inajatulai, kuris po 3 dienų jo atsisakė. 1929 m. sausio 17 d. Habibula pasiskelbė valdovu.
Ulčiai
Tradiciniai verslai – žvejyba (visus metus gaudomi eršketai, ketos, rausvosios lašišos; pasitelkiami tinklai, bučiai, žeberklai, meškerės, kabliai), medžioklė (harpūnu dobiami žieduotieji ruoniai, taip pat lankais ir strėlėmis, kilpomis, savadarbiais ginklais medžiojami elniai, briedžiai, lokiai, kailiniai žvėreliai). Paprastai keliaudavo valtimis, slidėmis, kinkiniais.
thumb|left|240px|Ulčių kaimas prie Amūro (XIX a. vid. piešinys)
Ulčiai paprastai gyvendavo mažosiomis šeimomis, pasitaikydavo poligamija (8 % atvejų). Būta ~30 giminių. Kiekvienos giminės šeimos gyvendavo išsibarsčiusios, o susirinkdavo per metines dangaus permaldavimo, lokio šventes. Socialinis pagrindas – gyvenvietės bendruomenė. Ji nustatydavo santykius tarp gyvenvietės gyventojų. Ulčiai gyveno sėsliai; XVII–XIX a. duomenimis, kai kurių gyvenviečių amžius jau tada siekė kelis šimtus metų. Žiemavietės paprastai būdavo įkuriamos Amūro pakrantėje. Namai – dideli, keturkampio plano, vienos patalpos, su stulpiniu karkasu, rąstinėmis sienomis. Dvišlaitis stogas dengiamas žolės sluoksniais. Šildomas 2–3 židiniais, iš kurių dūmai plačiais ir žemais gultais išeidavo į kaminą, išsikišusį toliau nuo namo. Tokiame name gyvendavo 2–4 šeimos. Vasaromis šeimos išsiskirstydavo į vasaros buveines.
Tradicinė ulčių vyrų ir moterų apranga – kimono chalatas (dažniau – audeklinis, žiemą – vatinis). Proginiai chalatai dažnai ištisai išsiuvinėjami. Iš žuvies odos, zomšos (vasarą) ar iš įvairių pūkų (žiemą) gaminti armi. Po chalatu vilkimos kelnės, puskojinės (iš audinio, vatos, zomšos, žuvies odos), antkrūtinis (vyrų – mažas, pūkinis, moterų – ilgas, puoštas biseriu, metaliniais bligučiais). Vyrai nešiodavo sijonus iš ruonio odos, medžioklines prijuostes, progines puošnias prijuostes, medžioklines striukes iš briedžio odos, mažas pūkines kepures ir kt. Avalynė – iš zomšos, juostų, žuvies odos. Moterų apranga puošta šuns, lapės, voverės pūkais, elnio karčiais.
Ulčių virtuvės pagrindas – žuvis. Ji valgoma žalia, virta, kepta, džiovinta, vytinta. Pagavę stambų eršketą ulčiai suvalgydavo tik nedidelę jo dalį, o kitką panaudodavo jukolai paruošti. Šunims ruošdavo jukolą iš žuvų kaulų, smulkių žuvyčių. Daugumą jukolos gamindavo iš lašišų, kurios Amūre keletą savaičių visą parą plaukia neršti.
Ulčių tradicinė tikyba turi panašumų su aplinkinių tautų. Ypač gerbtos dangaus dvasios, taip pat vandenų, žuvų, jūros gyvūnų šeimininkas Temu, nuo kurio, kaip tikėta, priklausydavo žūklės sėkmė, medžioklės plotų dvasios, gyvenančios upėse, kalnuose uolose, namų židinio sergėtojas Pudia, protėvių dvasios, namų globėjos. Taigos valdovas Duente Edeni įsivaizduotas kaip milžiniškas lokys. Lokio medžioklė ir jo mėsos valgymas būdavo svarbi apeiga, kurią lydėdavo daug įvairių tabu. Buvo paprotys auginti lokį keletą metų nelaisvėje. Lokio laikymu, svečių kvietimu į Lokio šventę, kurios metu degtas šventinis laužas, vykdavo žaidimai, linksmybės, būdavo siekiama taigos valdovo malonės. Lokio šventės, vestuvių, minėtuvių metu vykdavo pasakotojų-šamanų pasirodymas. Jie dainuodavo, vaidindavo, bendraudavo su dvasiomis. Ulčių tautosaką sudaro pasaulėkūros mitai, pasakojimai, pasakos apie dvasias, gyvūnus, stebuklinės pasakos, padavimai, istorinės legendos, patarlės, mįslės. Muzikos instrumentai – paprasti, vienastygiai smuikai, geležiniai ir mediniai dambreliai, mažos daudytės.