cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krikščionybė
Orientaliniai ortodoksai
Kartais šiai grupei klaidingai priskiriama Asirijos (Rytų Sirijos) Bažnyčia, kuri nėra miafizitinė. Ji yra nestorioniška ir buvo ekskomunikuota 3 Visuotiniame Susirinkime.
Protestantai
kairėje|miniatiūra|182x182px|[[Martynas Liuteris – vienas iš protestantizmo pradininkų]] XVI a. Martinas Liuteris, Ulrichas Cvinglis, Žanas Kalvinas davė pradžią judėjimui, gavusiam protestantizmo vardą. Liuteronai – tai tie, kurie yra betarpiškai perėmę teologiją, suformuluotą M. Liuterio. U. Cvinglio ir J. Kalvino teologija pasklido po didesnį skaičių denominacijų, kurias apima Reformuotosios Tradicijos vėliava. Gausybė protestantiškų tradicijų vienu ir kitu būdu kilo iš Reformuotosios Tradicijos. Šalia šių dviejų reformacijos srovių egzistuoja anglikonizmas, atsiradęs po Anglų Reformacijos. Anabaptistų tradiciją kiti protestantai ilgai ostrakizavo, bet pastaruoju metu ji priimama noriau. Kai kurie (ne visi) baptistai atsisako vadintis protestantais ir skelbia turį tiesioginę apaštališkąją perdavą iki I a.
Seniausios protestantų grupės atsiskyrė nuo Katalikų bažnyčios XVI a. per Protestantų Reformaciją; po to sekė tolesnis skaldymasis. Pvz., Metodistų bažnyčia atsirado iš J.Veslio evangelinio sąjūdžio Anglikonų bažnyčioje. Kai kurios sekmininkų ir nedenominacinės bažnyčios, pabrėžiančios apvalančią Šv. Dvasios galią, išaugo iš metodistų. Sekmininkai, metodistai ir kiti evangelikai pabrėžia būtinybę priimti „Jėzų kaip savo asmeninį Viešpatį ir Išganytoją“  – tai J.Veslio akcentas, kad būtina „gimti iš naujo“. Dėl to jie dažnai vadina save atgimusiais (born-again Christians).
Kai kurios pavienių asmenų grupės save laiko tiesiog krikščionimis arba „atgimusiais“ krikščionimis (born-again). Tipiška jų laikysena – nusišalinimas nuo konfesinių ar doktrinių nesutarimų tarp kitų denominacijų. Šiuo atžvilgiu jie vadina save nedenominalistais. Dažnai šias bendruomenes įsteigia pavieniai pastoriai, ir kilmė iš tradicinių denominacijų jose mažai tepastebima.
Unitai
Unitais (lot. unitas – vienybė), arba Ukrainos graikų apeigų katalikais, vadinti Lietuvos ir Lenkijos valstybės stačiatikiai, 1596 m. sudarę su Romos Katalikų Bažnyčia Bresto bažnytinę uniją. Tokiu būdu Lietuvos ir Lenkijos valstybėje, skirtingai nuo visos Europos, prasidėjo daugiau kaip trimis šimtmečiais laikmetį pralenkęs krikščionių vienijimosi procesas. Jo atnaujinimo pastangos deklaruotos 1964 m. II Vatikano susirinkimo metu, tai yra praėjus 368 metams po Bresto bažnytinės unijos.
Lietuvos Rytų apeigų katalikų Bažnyčios nariai buvo ir yra ukrainiečių, baltarusių ir rusų tautybės žmonės, labai mažai unitų yra lenkų ir lietuvių. Šiuo metu Lietuvoje yra 5 unitų bendruomenės, apie 150 aktyvių Bažnyčios narių. 1992 m. unitams grąžinta Vilniaus Švč. Trejybės bažnyčia.
Kultūriniai krikščionys
Kultūriniais krikščionimis apibūdinami žmonės su etniniu ir religiniu krikščionišku paveldu, kurie gali ir netikėti krikščionybės doktrina, bet palaiko jos tęstinumą kultūroje, mene, muzikoje ir pan.
Krikščionybės svarbos Vakarų kultūrai dėka bei dėl to, kaip plačiai švenčiamos krikščioniškos Velykos, Kalėdos ir kt. šventės, kultūriniais krikščionimis galima pavadinti didžiąją dalį Vakarų pusrutulio gyventojų.
Krikščionybės istorija
Krikščionybės istorija neatsiejamai susijusi su Jėzaus Kristaus gyvenimu. Jis yra krikščionybės pradininkas, kurio kančios, nukryžiavimas ir prisikėlimas įkvėpė jo pasekėjus skleisti Jėzaus mokymą ir paskatino prisijungti prie krikščionių daugybę žmonių.
Jėzus Kristus
thumb|200px|Kristaus gimimas – [[Gerard van Honthorst paveikslas]]
Krikščionys tiki, kad Jėzus Kristus gimė Betliejuje. Jo motina – skaisti mergelė Marija, pagimdžiusi Jėzų iš Šventosios Dvasios. Biblijoje Jėzaus gimimas papasakotas Luko ir Mato evangelijose.
Apie Jėzų daugiau žinoma nuo tada, kai jam suėjo 30 metų ir jis pradėjo skleisti savo mokymą ir daryti stebuklus. Jėzaus mokymas papiktino judėjų dvasininkus, kurie perdavė Kristų romėnų teismui. Jėzus Kristus buvo nuteistas už erezijos skleidimą ir nukryžiuotas.
Krikščionys tiki, kad Jėzus Kristus trečią dieną po nukryžiavimo prisikėlė iš mirusiųjų. Prisikėlusį jį matė daug Kristaus mokinių. Tikima, kad Jėzus po prisikėlimo įžengė į dangų.
Istorikai sutinka, kad Jėzus Kristus yra reali asmenybė .Tačiau Jėzaus stebuklų ir prisikėlimo mokslininkai patvirtinti negali, o krikščionims patvirtinimas nėra reikalingas, nes krikščionybė remiasi ne įrodymais, o tikėjimu.
Ankstyvoji krikščionybė
thumb|200px|Šv. Pauliaus bazilika už sienų, laikoma Šv. Pauliaus palaidojimo vieta Prie krikščionybės plitimo daug prisidėjo Apaštalas Paulius, kuris skleidė Jėzaus mokymą ir ragino kitų religijų atstovus prisidėti prie krikščionių.
Krikščionybei plisti padėjo daugelis Jėzaus pasekėjų: apaštalai, misionieriai ir dvasininkai. Krikščionybei išpopuliarėti padėjo ir kitos priežastys:
Apaštalas Paulius steigė bažnyčias visoje Romos imperijoje, kur krikščionys buvo persekiojami, nes kėlė grėsmę senajai pagoniškajai religijai, smerkė gladiatorių kovas, atsisakė garbinti imperatorius. Kaip didžiausi persekiotojai garsėjo romėnų imperatoriai Neronas ir Diokletianas.
Persekiojimai baigėsi, kai kovą dėl valdžios laimėjo Konstantinas Didysis. Ankstyvaisiais krikščionybės amžiais, buvo keletas konkuruojančių sektų, kurios save vadino krikščionimis. Bet po imperatoriaus Konstantino I valdymo, krikščionybė ir vietinės valdymo hierarchijos struktūros buvo tarpusavyje susietos. Konstantinas Didysis 313 m. Milano ediktu įteisino krikščionybę ir 325 m. sušaukė Nikėjos Bažnyčios susirinkimą, kuris suformulavo ir susistemino pagrindines tikėjimo tiesas.
Krikščionybei įsigalėti padėjo imperatorius Teodosijus, 392 m. paskelbęs krikščionybę valstybine religija. Taip pat Teodosijus uždraudė arijonų sektas, ėmė persekioti pagonis.
Krikščionybė viduramžiais
thumb|400px|Krikščionių bažnyčios schizma
Jau nuo 395 m., kai Romos imperatorius Teodosijus padalijo Romos imperiją į dvi dalis, ėmė ryškėti skirtumai tarp rytų ir vakarų krikščionių. 476 m., kai žlugo Vakarų Romos imperija, atsirado prielaidų skilti Krikščionių Bažnyčiai, nes tikinčiųjų valstybiniai ryšiai jau nebevienijo. Buvo ne vienas laikinas Bažnyčios skilimas, tačiau 1054 m. krikščionys galutinai suskilo į vakarų ir rytų atšakas (įvyko Didžioji schizma). Vakarų krikščionis iki reformacijos galima vadinti katalikais.
XI–XIII a. katalikai skelbė Kryžiaus žygius į Artimuosius Rytus, o XIII–XV a. jie kovojo su baltų pagonimis. Pirmąjį Kryžiaus žygį 1095 m. paskelbė popiežius Urbonas II. Per visą Kryžiaus žygių į Artimuosius Rytus laikotarpį surengti aštuoni Kryžiaus žygiai.
Reformacija ir kontrreformacija
thumb|300px|[[Martynas Liuteris|Martyno Liuterio 95 tezės]]
XVI a. Katalikų Bažnyčia ir didelė dalis Europos patyrė dideles permainas. Nepasitenkinimas Katalikų Bažnyčia (indulgencijomis, simonijomis, didelėmis bažnytinėmis rinkliavomis, dvasininkų savivaliavimu) XVI a. peraugo į reformaciją. Šio judėjimo pradžia laikoma 1517 m., kai Martynas Liuteris ant bažnyčios durų iškabino „95 tezes“. Šiose tezėse jis pateikė savo idėjas, kaip pertvarkyti Bažnyčią (pasmerktas indulgencijų pardavinėjimas, teigė, kad Bažnyčiai nereikia Popiežiaus ir kad dvasininkams nebūtinas celibatas, neigė dvasininkijos, kaip tarpininko tarp žmonių ir Dievo, vaidmenį, vieninteliu tikėjimo šaltiniu laikė Bibliją). Prasidėjusi Vokietijoje, reformacija greitai paplito kitose Europos valstybėse. Protestantizmas įsigalėjo Anglijoje (anglikonybė), Šveicarijoje (kalvinizmas), Skandinavijos šalyse, Latvijoje, Estijoje, Nyderlanduose ir kitur.
Krikščionybė naujaisiais laikais
Dėl aktyvios misijinės veiklos ir natūralios krikščionių migracijos, krikščionybė tapo didžiausia pasaulio religija, kurios pasekėjais save įvardina apie 2 milijardus žmonių. Dėl radikaliosios reformacijos atsirado naujieji religiniai judėjimai, tokie kaip: iš baptistų kilę sekmininkai, vėliau charizmatai. Charizminis judėjimas palietė ir katalikų bažnyčia, atsiranda tokios bendruomenės kaip tarptautinė Taize, lietuviški „Gyvieji akmenys“.
Naujausieji laikai ir krikščionybė
thumb|250px|Tikėjimas Dievu ES ir Turkijoje 2005 m. pagal kompanijos Eurobarometro tyrimus Paskutiniais laikais egzistuoja didžiulė grupė žmonių, kurie vadina save krikščionimis tik formaliai, be kokio nors gilaus tikėjimo krikščioniškomis dogmomis ar ateities eschatologija, nedalyvauja matomame Kristaus garbinime ir traktuojantys krikščionybę greičiau kaip tradiciją, kurioje jie gimė ir kuriai jie formaliai priklauso. Todėl dažniausiai tokio išpažinimo krikščioniškas tikėjimas svyruoja priklausomai nuo tikinčiojo įsitikinimų ir žinių, taip pat aplinkos įtakos. Paskutiniais šimtmečiais, sparčiai plintant materialistinei pasaulėžiūrai, vakarų krikščionybėje plečiasi ateistiniai požiūriai, vis daugiau žmonių palieka bažnyčią ir priima agnosticizmo ir atviro ateizmo pozicijas. Taip pat krikščionybėje atsirado nemažai erezijų ir sektų.
Ir vis dėlto, krikščionybė lieka dominuojančia pasaulio religija, buvusios Sovietų Sąjungos teritorijose ir Azijoje pasireiškia matomas atsivertimas į krikščionybę. Šiuo metu viso apie 2 106 962 000 žmonių 238 pasaulio šalyse arba apie 33 % Žemės gyventojų išpažįsta krikščionybę.
Dievogarba
200px|left|thumb|Biblija, rožančius, kryžius – katalikiško pamaldumo simboliai
Justino Kankinio „Pirmojoje apologijoje“ – veikalas adresuotas imperatoriui Antoninui Pijui – pateikiamas krikščionių liturgijos aprašymas, jau turintis pamatinę krikščionių liturginės dievogarbos struktūrą:
Taigi Justinas rašo, kad krikščionys susirenka bendrai dievogarbai sekmadienį, prisikėlimo dieną, nors kitos liturginės praktikos į tai neįeina. Skaitomos ištraukos iš Senojo ir Naujojo Testamentų, bet ypač iš Evangelijų. Dažnai skaitiniai sudaro metų ciklą ir būna surašyti tam skirtoj knygo – lekcionarijuje. Skaitinį lydi pamokymai – pamokslas arba homilija. Į liturgiją įsiterpia įvairios maldos (užtarimo, padėkos, išpažinimo), jos sakomos kiekvieno ar visų atitariamos skaitant kam nors vienam, tyliai ar giedant. Dažniausia – vad. Viešpaties malda (Tėve mūsų). Eucharistija arba Šv. Komunija, arba Viešpaties vakarienė) – tai liturgijos dalis, kurioje naudojamas pašventintas maistas, paprastai duona ir vynas. Justinas Kankinys Eucharistiją aprašo taip:
Vienos krikščionių denominacijos praktikuoja uždarą komuniją, t. y. teikia Eucharistiją tik tos bendruomenės ar bažnyčios nariams. Katalikai reikalauja, kad tikintysis dar ir neturėtų neatleistų mirtinų nuodėmių. Daugelis kitų bažnyčių laikosi atviros komunijos principo, nes komuniją traktuoja kaip sąjungos būdą, o ne tikslą, ir todėl leidžia ja pasinaudoti visiems tikintiems. Kai kurios grupės nusišalino nuo tradicinės liturgijos ir, pvz., renkasi šeštadienį (Septintosios dienos adventistai) arba neteikia reikšmės jokiai konkrečiai dienai. Charizmatikų ir Sekmininkų kongregacijose linkstama kliautis spontanišku jausmingumu, kurį esą valdo Šv. Dvasia, užuot laikiusis kokios nors formalios tvarkos; jose ir meldžiamasi spontaniškai. Kvakeriai tyliai sėdi, kol pasijunta Šv. Dvasios skatinami kalbėti. Kai kurių evangelikų ceremonijos primena roko ar popmuzikos koncertus su šokiais ir garsintuvais. Pamaldoms grupių, kurios nepripažįsta kunigystės kaip atskiro instituto, vadovauja pamokslininkas, pastorius ar pan. Dar kiti neturi formalaus vadovo – vienais atvejais tai diktuoja aplinkybės, kitais tikintieji sąmoningai to vengia. Kai kuriose bažnyčiose giedama tik akapela – Rytų Ortodoksams tai tradicijos dalykas, o vad. Kristaus Bažnyčios tam iš principo nepritaria.
Gali skirtis atskiros tikėjimo praktikos – krikšto, santuokos apeigos, pasninkai. Ankstyvojoje Bažnyčioje tie, kurių iniciacija nebaigta, atsiskirdavo prieš eucharistinę pamaldų dalį. kai kuriose bendruomenėse prie visų ar dalies pamaldų, kol įgis tinkamą apmokymą. Vaikų dievogarba dažnai vykdoma vad. sekmadieninėse (ar šeštadieninėse) mokyklėlėse.
Sakramentai
thumb|200px|[[Eucharistija]]
Krikščionys apibrėžia sakramentą kaip Kristaus įsteigtą išorinį ženklą, kuris perduoda vidinę, dvasinę malonę per patį Kristų. Ne visos denominacijos sutaria, kas yra, o kas nėra sakramentas, ir kas būtent daro sakramentais šiuo terminu vadinamus ritualinius veiksmus. Plačiausia pripažįstami sakramentai – krikštas ir Eucharistija. Dauguma krikščionių laikosi septynių sakramentų – krikšto, sutvirtinimo, eucharistijos, kunigystės, sutaikinimo (išpažintis), ligonių patepimo ir santuokos – šie septyni galioja Romos Katalikų, Rytų Stačiatikių, Vakarų Stačiatikių, Anglikonų, daugelio Liuteronų bažnyčiose. Daugelis kitų denominacijų pripažįsta tik krikštą ir Eucharistiją, o, pvz., kvakeriai apskritai atmeta sakramentinę teologiją. Daugelis protestantų netiki, kad šie veiksmai perduoda malonę, ir pažymi tai naudodami ordinacijos terminą vietoj žodžio sakramentas.
Liturginis kalendorius
Katalikų, anglikonų, Rytų krikščionių bendruomenės ir tradiciniai protestantai savo dievogarbą veda laikydamiesi liturginio kalendoriaus. Jame išskirtos šventės, susijusios su Jėzaus gyvenimu bei šventaisiais, taip pat pasninkai ir kt. Kiti laikosi tik kelių švenčių – Kalėdų, Velykų, Sekminių. Nedidelė dalis bažnyčių ir visai neturi liturginio kalendoriaus.
Simboliai
Plačiausiai žinomas krikščionybės simbolis – kryžius. Jį tikintieji naudojo nuo seniausių laikų. Tertulianas knygoje De Corona paliudija, kad jis jau rado krikščionių tradiciją kryžiumi žymėtis kaktas. Nors pirmieji krikščionys žinojo kryžių, bet krucifiksai pasirodė tik nuo V a.
Iš paminklų matome, kad vienas svarbiausių pirmiesiems krikščionims simbolių buvo žuvis. Taip galėjo būt dėl plačiai paplitusio akrosticho: žodžiai "Jėzus Kristus, Dievo Sūnus, Išganytojas (gr. Iesous Christos Theou Yios Soter) sudaro santrumpą Ichthys (gr. žuvis).
Nuo pat pradžių krikščionys puošdavo kapus Kristaus, šventųjų atvaizdais, Biblijos scenomis ar alegorinių figūrų grupėmis. Katakombos buvo krikščioniškojo meno lopšys, o spėjimą, kad jie turėję baimintis naujakrikštų stabmeldystės, atremia gausūs pavyzdžiai I a. krikščionių piešinių ir net statulų. Kiti svarbūs krikščionių simboliai – chi-ro monograma, karvelis (Šv. Dvasia), aukojimo avinėlis (Kristus), vynmedis (ryšio tarp tikinčiojo ir Kristaus būtinybė) ir kt. Visi jie kilo iš Naujojo testamento.
Keturi evangelistai taip pat turi savo simbolius ir atributus: Matas – angelą, Morkus – liūtą, Jonas – erelį, Lukas – jautį.
Krikštas
Krikštas – tai apeiga su vandeniu, kurios metu žmogus tampa Bažnyčios nariu.
Malda
Mokyme, kurį Jėzus išsakė Kalno pamoksle, maldos išoriniams aspektams neteikiama svarbos, o susirūpinimas, kaip konkrečiai reikėtų melstis, laikomas pagonišku – vietoj to kviečiama paprastai kliautis Dievo tėvišku gerumu. Kitur Naujajame Testamente akcentuojama analogiška prieigos prie Dievo laisvė.
Vėlesnės krikščionių tradicijos teikė reikšmės fiziniams gestams, įskaitant nuo Viduramžių mus pasiekusius klaupimąsi, žegnonę. Tradiciškesnių krikšionybės srovių tikintieji klaupiasi, nusilenkia, gulasi veidu į žemę. Vakarų krikščionys sudeda delnus prie krūtinės – tai Viduramžių komendacijos ceremonijos palikimas. Kartais priimama orans (lot. besimeldžiantysis) pozicija – alkūnės prie šonų, delnai aukštyn
Už kitus žmones meldžiamasi užtariamąja malda. Biblijoje daug tokios maldos pavyzdžių: žmones prieš Dievą užtaria ST pranašai, Petras meldžiasi už ligonius. NT Jokūbo laiške nedaromas skirtumas tarp paprastų tikinčiųjų maldų ir ST didžiojo pranašo Elijo maldos. Maldos galia kildinama ne iš tikinčiojo statuso, bet iš Dievo galybės.
Pasak Katalikų Bažnyčios katekizmo, „malda – tai minčių ir širdies Dievop pakylėjimas ar meldimas iš Dievo gėrybių“. Anglikonų tradicinis maldynas yra veikiau vadovas bažnyčios tarnystėms, į jį įeina maldos šalia Šventraščio skaitinių, himnų ir giedamųjų psalmių.
Krikščionių šventės
Beveik visi krikščionys švenčia sekmadienį, kurį laiko Jėzaus Kristaus prisikėlimo diena. Taip pat švenčiamos Kalėdos – Kristaus gimimas ir Velykos – Kristaus prisikėlimas. Romos katalikai ir rytų stačiatikiai turi daug kitų švenčių.
Krikščionybė Lietuvoje
thumb|300px|[[Vilniaus Šv. Stanislovo ir Šv. Vladislovo arkikatedra bazilika]] Krikščionybė į Lietuvą pradėjo skverbtis nuo X a., XIII a. antroje pusėje pasikrikštijo pirmasis Lietuvos valdovas – Mindaugas. Mindaugui priėmus krikštą, jis buvo popiežiaus karūnuotas ir Lietuvoje įkurtos trys vyskupijos bei Lietuvos bažnytinė provincija. 1263 m., žuvus Mindaugui, praktiškai sustojo ir krikščionybės plėtimasis Lietuvoje. Oficialia religija krikščionybė vėl tapo tik 1387 m., Jogailos ir Vytauto valdymo laikais.
XVI a. Lietuvoje pradėjo plisti protestantiški judėjimai, ypač tarp ponų ir bajorų, amžiaus viduryje beveik visi bajorai išpažino šias religijas, apie pusė LDK bažnyčių tapo protestantiškomis, tačiau skirtingai nei kitose Europos šalyse, protestantizmą jau kitam šimtmetyje išstūmė katalikybė, liko tik pavienės protestantų bendruomenės.
Statistikos departamento gyventojų 2001 metų surašymo rezultatais :
Aberacija (optika)
Aberacija – lęšio ar veidrodžio sukuriamas iškreiptas objekto atvaizdas. Prastos kokybės lęšis ar veidrodis sukuria nelabai ryškų atvaizdą, nes ne visus šviesos spindulius suglaudžia į vieną tašką.
Lidžius
Lidžius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Lidžienė (ištekėjusi moteris) ir Lidžiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Juzefovas (reikšmės)
Juzefovu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Varlės
Varlės (Ranidae) – beuodegių varliagyvių (Anura) šeima. Gyvūnų oda lygi arba nežymiai rauplėta. Akys su horizontaliu vyzdžiu, turi judamus vokus. Patinų galvos šonuose yra balso maišai (rezonatoriai), kurie kvarkiant išsipučia. Viršutinis žandikaulis su kūgio formos dantimis, apatinis be dantų. Liežuvio galas giliai iškirptas, liežuvis išmetamas. 150px|thumb|left|Varlės akis Gyvena visuose žemynuose, išskyrus arktines sritis, Australiją ir Pietų Amerikos pietinę dalį.
Veisimuisi pasirenka gerai įšildomas vandens telkinio vietas, kur gumulais išneršia kiaušinėlius. Liaudyje tie gumulai vadinami kurkulais. thumb|200px| thumb|200px|Varlių kiaušinėliai Žiemoja vandens telkiniuose ar sausumoje. Tam dažniausiai pasirenka duobes, lapų krūvas, graužikų urvus, užsikasa į gruntą.
Sistematika
Pasaulyje yra apie 500 rūšių, priklausančių apie 61 genčiai, nors dėl genčių kiekio nėra vieningos nuomonės:
Lankeliškių Švč. Trejybės bažnyčia
'''Lankeliškių Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Lankeliškių kaime, 7 km į pietvakarius nuo Vilkaviškio. Lankeliškių parapijai priklauso vos kiek daugiau nei 300 tikinčiųjų. Tai – viena iš mažiausių Vilkaviškio dekanato parapijų.
Istorija
Lankeliškių bažnyčiai 1609 m. dovanoti 3 valakai Lankeliškių ir 3 valakai Skerpievių kaimuose. Nuo 1612 m. pradėtos rašyti metrikų knygos. Apie 1763 m. supuvusiai bažnyčiai pakeisti sienojai. 1805 m. griūvančioje bažnyčioje uždraustos pamaldos, pastatyta laikina stoginė. 1817 m. pastatyta nauja mūrinė bažnyčia. Ją 1845 m. konsekravo Seinų vyskupas Povilas Strašinskis. XVIII a. pab.-XIX a. pirmojoje pusėje su pertraukomis veikė parapinė mokykla. 1907 m. įsikūręs „Žiburio“ draugijos skyrius 1908 m. įsteigė biblioteką – skaityklą. 1912–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Klebono Vaclovo Balsio rūpesčiu 1937 m. pastatyta parapijos salė.
Vos prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, 1941 m. birželio 22 d. traukdamiesi raudonarmiečiai V. Balsį ir su juo buvusį Marijampolės gimnazijos kapelioną vikarą Joną Petriką bei Vilkaviškio kunigų seminarijos profesorių Justiną Dabrilą suėmė ir nuvežę į netoliese esantį Budavonės mišką žiauriai nukankino. V. Balsys palaidotas šventoriuje. Parapijiečiai pastatė paminklą kankiniams, bet 1944 m. grįžus sovietams jis susprogdintas ir oficialiai paskelbta, kad kunigus nukankino naciai. 1944 m. vokiečiai bažnyčią susprogdino. 1948 m. pastatyta laikina medinė bažnyčia.
1989 m. atstatytas paminklas kankinimų vietoje, jį pašventino vyskupas Juozas Žemaitis.
Architektūra
Medinė bažnyčia stačiakampio plano, tradicinio gyvenamojo namo formos, su bokšteliu. Atlikti senosios Lankeliškių bažnyčios griuvėsių konservavimo darbai, vieta pritaikyta lankymui. Senojo šventoriaus vietoje pastatytas kryžius, vartai ir paminklas nukankintiems kunigams.
Chojane Gorčanai
Chojane Gorčanai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kulešės Košcelnės valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurę nuo Mazovijos Vysokio ir apie 45 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 10 namų ir 78 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 12 namų ir 85 gyventojai, iš kurių 10 žydai.
Philip Cocu
Filipas Džonas Viljamas Koku (g. 1970 m. spalio 29 d.) – buvęs Nyderlandų futbolininkas, žaidęs saugo pozicijoje, Nyderlandų vyrų futbolo rinktinės narys. Šiuo metu dirba PSV Eindhoven klube, bei Olandijos rinktinės vyr. trenerio padėjėju.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 1996 m. balandžio 24 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate. Iš rinktinės pasitraukė po 2006 m. pasaulio čempionato.
Glostyk
„Glostyk“ – debiutinis grupės „Lemon Joy“ studijinis albumas, išleistas 1996 m.
Nuorodos
„Glostyk“ Discogs svetainėje
Janis Lycytis
Biografija
1940 m. baigė Latvijos konservatorijos J. Vytuolo klasę, 1947–1950 m. dėstė joje. Nuo 1957 m. dėstė Rygos Jazepo Medino muzikos mokykloje.
Dobžiniuvka (reikšmės)
Dobžiniuvka vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Liekis
Liekis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Liekienė (ištekėjusi moteris) ir Liekytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Dominikonų ordinas
Dominikonų ordinas arba Brolių pamokslininkų ordinas  (, sutrumpintai OP arba O. P.) – Romos katalikų vienuolių religinis ordinas.
Popiežiaus teisių ordinas, jas 1216 m. patvirtino popiežius Honorijus III. Vadovaujasi Šv. Augustino regula ir savo konstitucija. Tikslas – skelbti Dievo žodį, studijuoti. Kontempliatyvų gyvenimą sieja su apaštalavimu, steigia universitetus, juose dėsto. Dėvi baltą abitą su gobtuvu, juosiamą juodu odiniu diržu, prie kairiojo šono segi rožinį, škaplierių, juodą apsiaustą su gobtuvu. Yra trys provincijos, apie 6000 narių (2002 m.). Šūkis: Tiesa! .
Istorija
thumb|[[Šv. Dominykas|Šv. Dominyko freska San Marco bažnyčioje Florencijoje (Fra Angelico)]] Dominikonų ordiną, dominikones ir Dominikonų pasauliečių broliją 1215 m. Tulūzoje įkūrė šv. Dominykas kovai su albigiečiais.
Dominikonų ordino vienuoliai tuo metu buvo pagrindiniai Šventosios inkvizicijos teismų tardytojai. XIII a. ypatingai aktyviai reiškėsi pietų Prancūzijoje. Buvo sukūrę institucinį registrą (archyvą), kuriame saugojo tardymo duomenis apie visus, kuriuos kada nors buvo tardę.
Dominikonų vienuolynai kūrėsi Europoje prie didesnių miestų, mokymo centrų. Dominikonai steigė filosofijos, teologijos institutus, juose dėstė. Jie statė bažnyčias, vykdė misijas Prūsijoje, Mongolijoje, Kinijoje, Tolimuosiuose Rytuose, Okeanijoje, Amerikoje.
Dominikonų ministras kartu buvo ir popiežiaus rūmų magistras; jam buvo pavesta cenzūruoti knygas, sudarinėti draudžiamųjų knygų sąrašą. Dominikonai yra pirmieji katalikų vienuoliai, gavusieji teisę be leidimo visur sakyti pamokslus, klausyti išpažinčių, savo kapinėse laidoti pasauliečius. Jie Rožinio brolijos steigėjai, Kryžiaus kelio stočių pradininkai.
Iš dominikonų žymiausi teologai buvo Albertas Didysis, Tomas Akvinietis, iš ordino yra kilę popiežių.
Dominikonai Lietuvoje
thumb|Dominikonas tradicine apranga
1642 m. dominikonai Raseiniuose įsteigė Rožinio broliją, 1699 m. vargšų prieglaudą, pradinę mokyklą. 1642 m. įrengė Kryžiaus kelio stotis Žemaičių Kalvarijoje ir XVII a. antroje pusėje – Vilniuje. Palėvenėje dominikonai D. Sutkevičius (1782-1849 m.) parengė lietuvių-lenkų (apie 1835 m., neišspausdinta) ir lietuvių-lotynų-lenkų kalbų (apie 1848 m., neišspausdinta) žodynus, R. Jasikevičius išleido pamokslų rinkinį lietuvių kalba (4 t. 1855-1859 m.). Paparčiuose veikė noviciatas, parapinė mokykla, biblioteka, ten parašyta Lietuvos istorija (neišsp., autorius nežinomas). Vilniuje Šv. Dvasios vienuolyne veikė Filosofijos-teologijos institutas, biblioteka, vaistinė. XIX a. Rusijos valdžia dominikonų vienuolynus uždarė.
1935 m. atkurta Šv. Angelų sargų provincija, centras Raseiniuose. 1940 m. vienuolynas sovietų valdžios uždarytas. 1992 m. dominikonų veikla atnaujinta, Vilniuje prie Šv. Pilypo ir Jokūbo bažnyčios įkurtas Lietuvos, Latvijos, Estijos generalinis vikariatas. 1996 m. dominikonai įsteigė žurnalą jaunimui „Septyni“. Yra 6 broliai, 2 novicijai (2002 m.).
Bialorogiai
Bialorogiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jeleniavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietryčius nuo Jeleniavo, apie 10 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 118 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Žąsiniai
Žąsiniai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Dūkšto, šiaurės rytinėje Dysnų ežero pakrantėje.
Vytautas Žemaitis (1944)
Vytautas Žemaitis (g. 1944 m. vasario 18 d. Kelpučiuose, Ignalinos valsčius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1970 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę. 1965–1970 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ skyriaus vedėjas, 1970–1971 m. – žurnalo „Jaunimo gretos“ skyriaus redaktorius. Nuo 1971 m. – žurnalo „Švyturys“ skyriaus vedėjas, nuo 1988 m. – vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Daugiausia rašė ekonomikos, socialinėmis, taip pat sporto temomis. Nuo 1990 m. Vilniaus universiteto Žurnalistikos instituto literatūrinio redagavimo kurso dėstytojas.
Liesienė
Liesienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Liesaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Liesas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Leo Burnett Worldwide
Leo Burnett Worldwide – tarptautinė reklamos agentūra, įkurta Didžiosios depresijos metais 1935 m., viena didžiausių ir sėkmingiausių reklamos bendrovių pasaulyje. Jos klientai – „McDonald’s“, „Coca-Cola“, „Walt Disney“, „Marlboro“, „Kellogg’s“, „Tampax“, „Nintendo“, U. S. Army, „Philips“, „Samsung“, „Visa“, „Wrigley’s“, „Hallmark“ ir kt. „Leo Burnett Worldwide“ turi 97 atstovybes 84 šalyse (atstovas Lietuvoje – UAB „Leo Burnett Vilnius“).
Istorija
„Leo Burnett Worldwide“ įsteigė reklamos pasaulio legenda Leo Burnett (g. St. Johns, Michigane), studijavęs žurnalistiką Mičigano universitete, reporteris ir tekstų kūrėjas daugybėje bendrovių iki 1930 m. Manoma, kad pirmasis kūrybingas Leo Burnett reklamos sprendimas buvo obuolių krepšys, kuris buvo pastatytas bendrovės priimamajame. Obuolys iki šiol yra žinomas Leo Burnett simbolis, vėliau pakeistas į ranką, siekiančią žvaigždžių. Leo Burnett sakė – „Kuomet sieki žvaigždžių, gali jų ir nepasiekti, bet taip pat neliksi ir pilnom rankom dumblo“.
1950-ieji buvo lūžio metai Leo Burnett bendrovės istorijoje. Tais metais bendrovė gavo du didelius reklamos projektus – „Kellog's“ ir „P&G“. Leo Burnett sukūrė „Tony the Tiger“ reklamą „Kellog’s“ dribsniams. Po 49-erių metų, ši reklama buvo pripažinta vienu iš dešimties 20-ojo amžiaus ikonų. 1997 m. „Leo Burnett Worldwide“ pakeitė savo prekės ženklą į rašytines raides Leo Burnett, tačiau 2002 m. grįžo prie žvaigždžių.
Leo Burnett Kunstinäitused
2001 Leo Burnett agentūra kuravimo žinutę Italijos tapytojo Umberto Pettinicchio parodą, su fotografo Steve'as McCurry Lozanoje Šveicarijoje.
Sinhalai
Sinhalai – didžiausia Šri Lankos etninė grupė kalbanti indoeuropiečių kalbų šeimai priklausančia sinhalų kalba. Sinhalai sudaro 75 % Šri Lankos gyventojų ir gyvena daugiausia pietvakarinėje ir centrinėje šalies dalyje.
Religija
Dauguma sinhalų (93 % ) yra Teravados budizmo, kuris yra stipriai paveiktas hinduizmo, pasekėjai. Hinduizmo įtaka pasireiškia ne dėl artumo su Indija, bet dėl to, kad iš Šiaurės Indijos atvykę sinhalai iki budizmo įvedimo III a. pr. m. e. buvo hinduistais. Be to, Šri Lankoje yra didelė musulmonų bendruomenė, kuri kilusi iš arabų pirklių bendruomenės.
Kilmė
Pagal legendą sinhalai atsikraustė į Šri Lanką vadovaujami Kalingos (dabar Orisos provincija šiaurės rytų Indijoje) princo Vidžajos. O apie 247 m. pr. m. e. Ašokos sūnus Mahinda Šri Lankoje įdiegė budizmą. Pasaulyje yra apie 15 mln. sinhalų, dauguma gyvena Šri Lankoje, apie 400 000 užsienyje, daugiausiai pietryčių Azijoje, Artimuosiuose Rytuose ir Didžiojoje Britanijoje.
Etimologija
Sinhalai taip pat vadinami „helais“ ar „sinhelais“. Sinha reiškia liūtą, o hela – „pirmykštis“. Žodis Sinhala reiškia „liūto žmonės“ ir yra susijęs su mitu, aiškinančiu sinhalų protėvio, princo Vidžajos, kilmę. Paskutinė karalių dinastija saloje vadinosi sinhais ir iš čia kilo žodis sinha.
Geografinis pasiskirstymas
thumb|Sinhalų pasiskirstymas rajonuose procentais remiantis [[2001 ar 1981 m. (kursyvu) surašymais. ]] Dauguma sinhalų gyvena Šri Lankoje (daugiausia pietinėje ir vakarinėje dalyje), bet yra didelės bendruomenės Pietryčių Azijoje ir Vidurio Rytuose, kur jie įdarbinami kaip darbininkai-imigrantai. Mažos bendruomenės taip pat yra Europoje (Didžioji Britanija ir Italija) ir Šiaurės Amerikoje (ypač Kanadoje).
Kalba
Sinhalų kalba, vadinama „Helabasa“, turi dvi formas: rašytinę ir žodinę. Rašytinė naudoja daugybę sanskrito žodžių, o žodinės kalbos formos yra unikalios. Dauguma senųjų sinhalų tekstų, tokių kaip Hela Atuwa, buvo sunaikinti, išvertus į pali. Kiti svarbūs sinhalų tekstai yra Amar Wathura, Kavu Silumina, Jathaka Potha ir Sala Liheeniya.
Šiuolaikiniai sinhalai
Sinhalai save identifikuoja pagal sinhalų kalbą, paveldimumą (tačiau jie fiziškai nesiskiria nuo kaimyninių tautų) ir budizmą. Tuo jie skiriasi nuo Šri Lankos tautinės mažumos – tamilų. Pastaraisiais metais sinhalai pradėjo dominuoti politiniame ir ekonominiame salos gyvenime.
Dėl geros sveikatos priežiūros gyvenimo trukmė pasiekė 72 metus. Moterų emancipacija sukėlė daugybę socialinių pokyčių ir lyčių lygybę – tarp svarbių politikių buvo buvusi premjerė Sirimavo Bandaranaike ir prezidentė Chandrika Kumaratunga. Sinhalai turi stabilų gimstamumą, o jų gyventojų prieaugis, lyginant su Indija ir kitomis pietų Azijos šalimis, yra gan mažas.
Raudonplaukė (filmas)
Raudonplaukė – 1962 m. sukurta drama, demonstruota Berlyno kino festivalyje.
Turinys
Dortmunde gyvenanti vertėja Franciska, kurios santuoka su Herbertu pradeda irti ir po eilinio ginčo ji spontaniškai sėda į traukinį bei atsiduria Venecijoje. Ji turi mažai pinigų, o rasti darbą žiemą čia beveik neįmanoma, todėl moteris tiesiog leidžia čia dienas, tikėdamasi, kad jai tiesiog pasiseks. Taip ji susipažįsta su rašytoju Fabio bei buvusiu D. Britanijos žvalgybos karininku Patriku O‘Meiliu, pasiturinčio Liverpulio aludario sūnumi. Šis papasakoja istoriją, kad karo metais pateko į vokiečių nelaisvę, kur, gelbėdamas savo gyvybę, sutiko dirbti priešams. Dabar Venecijoje jis aptiko savo pagrindinio kankintojo Kramerio pėdsakus ir ketina atkeršyti žmogui, sugriovusiam jo gyvenimą.
Susitikę pavakarieniauti, Franciska ir Patrikas susiduria su Krameriu, kurio airis, pasirodo, paniškai bijo. Krameris mėgaujasi savo nebaudžiamumu ir sukelia Franciskai pasibjaurėjimą. Moteris pabėga ir mėgina apie jį pranešti policijai, tačiau šie žinia visiškai nesusidomi. Patrikas prisipažįsta greičiausiai nepajėgsiantis įvykdyti savo ketinimų ir pasiūlo Franciskai kartu su juo išvykti jachta.
Krameris taip pat supranta, kad Italijoje jam niekas negresia, tačiau jei Franciska grįš į Vokietiją, gali jį įduoti, todėl pradeda ją bauginti. Matydama, kad nėra kitų galimybių pasprukti iš Venecijos, ji priima Patriko pasiūlymą išplaukti jachta, tačiau paskutinę akimirką čia pasirodo iš Krameris. Patrikas pasiūlo jam užnuodyto alaus ir šis miršta, o Franciska supranta, kad šis visą laiką ja naudojosi, kad galėtų jį įvilioti į savo jachtą. Ji palieka Patriką, geležinkelio stotyje atsisveikina su Fabio ir išvyksta iš Venecijos...
Franz Klein
Biografija
1953 m. baigė teisę, išlaikė I valstybinį teisės egzaminą. 1954 m. apgynė disertaciją, teisės mokslų daktaras. 1958 m. išlaikė II valstybinį teisės egzaminą.
Sarema
thumb|240px|Sarema iš palydovo Sarema (, vok. ir SV Ösel, ) – didžiausia Estijos ir ketvirta pagal dydį Baltijos jūros sala (po Zelandijos, Gotlando ir Fiuno). Ji yra Vakarų Estijos salyne, į vakarus nuo Estijos ir į šiaurę nuo Latvijos.
Pagrindinis miestas – Kuresarė. Saremos plotas 2 673 km², 2013 m. čia gyveno apie 30 000 žmonių. Saremoje yra Vilsandi nacionalinis parkas, skirtas Estijos pakrančių gamtai išsaugoti. Jis įkurtas 1993 m.
Istorija
Archeologiniai kasinėjimai rodo, kad Saremos saloje gyvenama jau mažiausiai 5 000 metų (3 000 m. pr. m. e.) Senose skandinavų sagose Sarema vadinama Eysysla; šis pavadinimas reiškia tą patį, ką Sarema estiškai: „salos regionas, salos žemė“. Sagose pasakojama apie daugybę saliečių ir vikingų susirėmimų.
Sarema, taip pat valdžiusi ir Hyjumą šiaurėje, buvo turtingiausia iš senųjų estų žemių, ir daugybės Estijos piratų, kurie kartais buvo vadinami Rytų vikingais, prieglobstis. Henriko iš Livonijos kronikose rašoma apie 16 laivų flotilę ir 500 saliečių įgulą, užpuolusią pietinę Švedijos pakrantę (kuri tuo metu priklausė Danijai). 1206 m. Danijos karalius Valdemaras II pastatė saloje tvirtovę, bet nerado žmonių, norinčių joje apsigyventi, todėl patys ją sudegino ir išvažiavo.
1227 m. Saremą užkariavo Livonijos ordinas, tačiau ji išliko aktyviausia Estijos pasipriešinimo sritimi. Kai 1236 m. lietuvių kariuomenė sumušė ordino kariuomenę Saulės mūšyje, saliečiai sukilo. Konfliktas buvo išspręstas pasirašant ordino ir salos taikos sutartį. Viena salos dalis buvo tiesiogiai valdoma ordino, o kitoje viešpatavo dalinę autonomiją turėjusi Ozelio-Vikos vyskupija. 1560 m. vyskupija buvo parduota Danijai, kuri sudarė sutartį su Abiejų Tautų Respublika. Pagal ją Danija suvienijo visas salos teritorijas, už tai atiduodama teritorijas žemyne. 1572 m. čia suformuota Ozelio provincija.
1645 m. Sarema buvo perleista Švedijai, kuri ją prijungė prie Livonijos provincijos. Po Šiaurės karo, 1721 m. Sarema, kaip ir likusioji Estijos dalis, perėjo Rusijos imperijos žiniai ir priskirta Lifliandijos gubernijai. XX a. Sarema buvo du kartus okupuota vokiečių. Pirmojo pasaulinio karo metu Estijos sala buvo užkariauta 1917 m. ir liko užimta iki karo pabaigos.
Estija tapo nepriklausoma po Rusijos revoliucijos, tačiau 1940 m. birželį pagal Molotovo–Ribentropo paktą naujoji valstybė buvo okupuota SSRS. Antrojo pasaulinio karo metu Vokietija atkovojo salą 1941 m. „Beowulf“ operacijos metu, tačiau buvo išvaryti Raudonosios armijos 1944 m. lapkritį. Estijos nepriklausomybė buvo atkurta 1991 m. rugpjūčio 20 d.
Sikano kultūra
Sikano kultūra arba Lambajekės kultūra  – ikikolumbinės Peru indėnų kultūra. Gyvavo nuo VIII a. iki 1375 m. dabartinės Peru šiaurinėje pakrantėje. Jos centras buvo Lambajekės upės slėnis, dėl ko ir kilo vienas iš pavadinimų. Kitos upės buvo La Lečė, Sanja ir kitos. Sikano pavadinimą kultūrai davė vienas žymiausių jos tyrinėtojų – japonų archeologas Izumi Shimada.
Raida
Sikano kultūra susikūrė ant Močės kultūros (I–VIII a.) pamatų, jos šiauriniame areale, todėl paveldėjo jos irigacinius įrenginius, kultūros tradicijas. Vietos indėnai buvo močikai ir kalbėjo močikų kalba. Po Močės žlugimo regionas tikriausiai trumpai priklausė Vario kultūrai. Sikano kultūros vystymasis skirstomas į tris fazes.
Ankstyvuoju laikotarpiu vietos kultūrą dar stipriai įtakojo Vario ir Kachamarkos kultūros. Valstybės įkūrimas siejamas su legendiniu valdovu Naimlapu, kuris, kaip ir Čimoro įkūrėjas, atplaukė iš šiaurės balzos plaustu. Išlipęs pakrantėje, jis pastatydino Čoto miestą, nuo kurio prasidėjo valstybės konsolidacija. Čia buvo patalpinta šventa žalio akmens statulėlė, vadinta Yampallec (iš to kilo ir Lambajekės pavadinimas).
X–XI a. vidurinysis laikotarpis žymėjo didžiausią kultūros ir valstybingumo suklestėjimą: Naimlapo įpėdiniai plėtė valstybės ribas, ir didžiausio klestėjimo laikotarpiu valdė teritorijas nuo Suljanos šiaurėje iki pat Čančano.
Apie 1020 m. šalį ištiko badas, nulemtas gamtos veiksnių, kuris žymėjo klestėjimo laikotarpio pabaigą. Prasidėjo vėlyvasis Sikano laikotarpis. Jo metu sostinė perkelta į Tukumą, vyko nuolatiniai karai su stiprėjančiu Čimoru pietuose. Galiausiai 1375 m., valdant valdovui Fempeljekui, valstybė nukariauta Čimu indėnų ir įjungta į Čimoro sudėtį.
Bruožai
Gyventojai vertėsi žvejyba, prekyba ir drėkinamąja žemdirbyste. Archeologiniai radiniai paliudija jų intensyvią prekybą su tuometinėmis tautomis Andų Tolimąja šiaure (dabartinė Kolumbija), Šiauriniais Andais (dab. Ekvadoras), Andų Tolimaisiais pietumis (dab. Čilė).
Svarbiausi architektūros statiniai buvo klestėjimo laikotarpio sostinė Batan Grandė (arba Sikanas) ir vėlyvojo laikotarpio sostinė Tukumas. Pastarajame suskaičiuojamos net 26 piramidės, statytos iš plytų.
Keramika neišsivystė taip, kaip Močės kultūroje, ji gerokai paprastesnė, vyrauja tamsios spalvos.
1788 m.
1788 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Wolfgang Spindler
Wolfgang Spindler (g. 1946 m. kovo 30 d. Gėtingene, Vokietija) – vokiečių teisininkas, teisėjas, Vokietijos Federalinio Finansų Teismo (BFH) pirmininkas.
Biografija
Nordrhein-Westfalen finansų administracijos tarnautojas, nuo 1978 m. Düsseldorf finansų teismo teisėjas, 1979-1982 m. Vokietijos KT (Bundesverfassungsgericht) mokslinis bendradarbis, nuo 1991 m. Bundesfinanzhof teisėjas, nuo 2000 m. IX Senato (specializacija – gyventojų pajamų mokestis) pirmininkaujantis teisėjas, nuo 2005 m. birželio 1 d. BFH pirmininkas (pirmtakė Iris Ebling).
1987-1998 m. Vokietijos teisėjų asociacijos veikėjas.
Apdovanojimai
Garbės daktaras, Jėnos universitetas, 2004 m.
Ioannis Kapodistrias
Ioannis Kapodistrias (, 1776 m. vasario 11 d. Kerkyroje – 1831 m. spalio 9 d.) – grafas, diplomatas, Rusijos imperijos užsienio reikalų ministras (1816–1822 m.), pirmasis nepriklausomos Graikijos vadovas (išrinktas 1827 m. balandžio 11 d., šalies vadovas 1828–1831 m.).
Karjeros pradžia
Ioannis Kapodistrias gimė 1776 m. vasario 11 d. Kerkyroje (Kerkyros sala), tuo metu priklausiusiai Venecijos Respublikai. Jo tėvas, Antonijos Kapodistrias, XIV a. į Kerkyrą atsikėlę gyventi iš Koperio, išeivių palikuonis, buvo Venecijos vyriausybės tarnautojas. I. Kapodistrias baigė Paduvos universiteto medicinos ir filosofijos kursus. Nuo 1797 m. gimtojoje Kerkyroje vertėsi gydytojo praktika.
1799 m. salą užėmus rusams ir turkams, buvo paskirtas karo ligoninės direktoriumi. 1802 m. įkūrė „Nacionalinę Medicinos asociaciją“. 1803 m. paskirtas Jonijos salų (Septynių salų Respublika) valstybės sekretoriumi užsienio reikalams. 1807 m. paskirtas policijos viršininku.
Rusijos užsienio reikalų ministras
1807 m. pasirašius Tilžės taikos susitarimą, rusų valdoma Kerkyra atiteko prancūzams. 1809 m. imperatoriaus Aleksandro I kvietimu I. Kapodistrias persikėlė gyventi į Rusiją, kur pratęsė savo diplomatinę karjerą užsienio reikalų kolegijoje, kuravo klausimus liečiančius Rusijos politiką Rytuose, Balkanuose ir Viduržemio jūros regionuose.
Sankt Peterburgo klimatas, nauja aplinka ir nepriteklius atsiliepė jauno diplomato sveikatai, tad I. Kapodistrias 1811 m. rugpjūtį buvo paskirtas Rusijos ambasados Vienoje sekretoriumi. Savo darbštumo, karjeros siekio ir žinių dėka I. Kapodistrias greitai iškovojo Rusijos pasiuntinio Austrijoje G. E. von Stackelbergo pasitikėjimą ir pagarbą. 1812 m. gegužės pradžioje I. Kapodistrias gavęs depešą iš N. Rumiancevo išvyko į Bukareštą, pas vyriausiąjį armijos vadą admirolą P. Čičagovą  ir buvo paskirtas Dunojaus armijos diplomatinės kanceliarijos viršininku. thumb|left|Namas su memorialine lenta Kerkyroje, kur gimė I. Kapodistrias. Prancūzijos invazijos į Rusiją išvakarėse ir pirmaisiais 1812 m. karo mėnesiais armijos kanceliarija faktiškai buvo Rusijos Artimųjų Rytų ir Balkanų URM skyrius. Kartu su armijos štabu I. Kapodistrias nuėjo tūkstančius varstų nuo Dunojaus iki Berezinos ir po Rusijos teritorijos išlaisvinimo, tęsė savo darbą Lenkijoje. Per Torunės apsuptį, I. Kapodistrias susipažino su generolu M. Barklajumi de Toliu, kilusiu iš Pamūšio , kuris 1813 m. vasarį buvo paskirtas į P. Čičagovo vietą, ir greitai pelnė žymaus karvedžio pasitikėjimą.
1813 m. pabaigoje sąjungininkų armija artėjo prie Prancūzijos sienų. Visos kariaujančios šalys buvo suinteresuotos, kad prancūzų valdoma Šveicarija išsaugotų neutralitetą. Su Šveicarijos valdžia vesti derybų Rusija ir Austrija pasiuntė savo derybininkus. Rusijos imperatoriaus pasirinkimas buvo I. Kapodistrias. Apsimetęs keliautoju jis lapkričio mėnesį atvyko į Šveicariją ir atlikęs savo misiją, kaip Rusijos pasiuntinys, šalyje praleido dar pusė metų. Panaudojęs „konstitucinę diplomatiją“ jis sutrukdė Austrijos siekiams suskaldyti Šveicarijos kantonus ir šalyje buvo atstatyta monarchija. thumb|200px|I. Kapodistriaus paminklas Kerkyroje 1814 m. spalį I. Kapodistrias, imperatoriaus Aleksandro I nurodymu, atvyko į Vieną. Formaliai jis neįėjo į oficialią Rusijos delegacijos sudėtį Vienos kongrese, bet visi sudėtingiausi ir atsakingiausi derybų klausimai buvo patikėti būtent jam. Per devynis kongreso darbo mėnesius, I. Kapodistrias derėjosi su tokiais rimtais priešininkais, kaip Meternichu, Taleiranu ir Kaslriu, ir sėkmingai sugebėjo įvykdyti imperatoriaus numatytą pokarinės Europos pertvarkymo programą. Kongreso metu imperatorius dažnai tarėsi su juo dėl sudėtingų politinių klausimų ir derybų taktikos. Kongreso metu imperatorius Aleksandras I nenorėjo liesti Graikijos klausimo, bet jis greitai pritarė I. Kapodistriaus sugalvotam ir protingai paslėptai graikų pagalbos formai. Jis pasiūlė Vienoje atidaryti šalpos fondą jauniems graikams, siekė išsilavinimo vakaruose.
Šviesos aberacija
thumb|255px|Aberacijos efektas astronomijoje: 1 tikroji šviesulio padėtis, 2 – stebimoji (masteliai neišlaikyti). Šviesos aberacija – regimasis šviesulio, pvz., žvaigždės, poslinkis dangaus sferoje dėl baigtinio šviesos greičio ir stebėtojo judėjimo kartu su Žeme aplink Saulę. Dėl aberacijos šviesulio padėtis dangaus sferoje atrodo truputį pasislinkusi Žemės judėjimo kryptimi.
Ioannis Kapodistrias
Rusijos užsienio reikalų ministras
1816 m. sausį I. Kapodistrias grįžo į Sankt Peterburgą ir rugpjūčio 9 d. buvo paskirtas URM valdytoju. Jam antrino stats – sekretorius Karlas Neselrodas. I. Kapodistriaus žinioje buvo Rusijos santykiai su Rytų šalimis ir Osmanų imperija, o K. Neselrodo – santykiai su Vakarų valstybėmis.
Šviesos aberacija
Kampinis šviesulio poslinkis α yra skaičiuojamas pagal tokią formulę: tg α = v/c, v – Žemės orbitinis greitis, c – šviesos greitis. Stebint iš Žemės, atrodo, kad žvaigždė dangaus sferoje slenka elipse, kurios didysis pusašis yra lygus 20,496″ kampui. Ties ekliptikos poliumi elipsė tampa apskritimu, o ekliptikos plokštumoje tampa tiesės atkarpa. Ši aprašyta aberacija kartais dar yra vadinama metinė aberacija, norint atskirti ją nuo daug mažesnės parinės aberacijos, kurią sukelia Žemės sukimasis apie ašį.
Ioannis Kapodistrias
Rusijos užsienio reikalų ministras
1818 m. buvo išrinktas Sankt Peterburgo mokslo akademijos nariu.
Rytų klausimuose I. Kapodistrias buvo aktyvių veiksmų šalininkas. Jis paruošė Rusijos politikos su Turkija planą. Pagal šį planą Serbija, Valakija ir Moldavija turėjo tapti nepriklausomomis nuo Turkijos valstybėmis su bendra politine sąjunga. Vėliau turėjo būti atkurta ir Graikijos valstybė, bet imperatorius Aleksandras I atmetė šį planą, kurį taikiai įgyvendinti buvo neįmanoma, o Rusijos–Turkijos karas galėjo susilpninti Šventąją sąjungą ir paskatinti Europoje revoliucinius judėjimus. Todėl I. Kapodistriaus viltys, dėl Balkanų tautų kardinalios padėties pasikeitimo, nepasiteisino.
Šviesos aberacija
Dž. Bradlis iš (Didžiosios Britanijos) 1728 m. atrado metinę aberaciją.
Ioannis Kapodistrias
Rusijos užsienio reikalų ministras
1820 m. spalio 11 d. Opavoje įvyko penkių valstybių sąjungininkių kongresas (Troppau kongresas), kuriame buvo svarstomas Neapolio revoliucijos klausimas. Pagrindinė diskusinė kova vyko tarp K. Meternicho ir I. Kapodistriaus. I. Kapodistrias nesutiko, kad Austrija viena spręstų Apeninų pusiasalio politinius klausimus be Rusijos, Prūsijos, Prancūzijos ir Anglijos dalyvavimo. Jo pasiūlymas dėl Neapolio valdymo formos, atitinkančios nacionalinius šalies interesus, bei konstitucinės tvarkos išsaugojimą, sukėlė aštrų Austrijos pasiuntinio nepasitenkinimą. Kongreso dalyvių pasirašytas protokolas visgi suteikė sankcijas Austrijai okupuoti Neapolio karalystę.
1821 m sausio 26 d. derybos iš Troppau buvo perkeltos į Liublianą (Laibacho kongresas). I. Kapodistriaus vėl pasisakė už taikų Neapolio klausimo sureguliavimą, bet imperatorius Aleksandras I siekė artimesnio bendradarbiavimo su Austrija ir nepritarė. Imperatoriaus ir I. Kapodistrias tarpusavio santykiai pradėjo blogėti.
1821 m. kovą Graikijoje prasidėjo Aleksandro Ypsilantčio vadovaujamas sukilimas. Kovo 19 d. imperatorius Aleksandras I gavo A. Ypsilandžio laišką su prašymu išvyti turkus iš Europos ir gauti Graikijos išvaduotojo titulą. Po dviejų dienų I. Kapodistrias nusiuntė oficialų atsakymą, kuriame smerkė graikų siekius ir taip išreiškė oficialią imperatoriaus poziciją. Imperatoriaus atsisakymas nuo ryžtingų veiksmų buvo I. Kapodistriaus politinis pralaimėjimas ir metų viduryje, jo tarnybinis statusas nenumaldomai smuko, santykiai su imperatoriumi liko įtempti.
1822 m pavasarį, nežiūrint į I. Kapodistrias prieštaravimą, imperatorius priėmė K. Meternicho pasiūlymą sušaukti Vienoje konferenciją Rytų klausimu. I. Kapodistrias manė, kad tolimesnis Rusijos ir Austrijos diplomatinės politikos suartėjimas pakenks Graikijai, todėl nusišalino ir nedalyvavo renginio pasiruošime ir diskusijose. 1822 m. gegužę imperatorius priėmė I. Kapodistriaus atsistatydinimo raštą ir suteikė neterminuotas atostogas, kurios užsitęsė iki 1827 m. Visą šį laiką I. Kapodistrias gyveno Ženevoje.