cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nyderlandų Vergų krantas
Istorija
Kadangi tarp pajūrio valstybėlių ir Ardros vyko karas, olandai nutarė palaikyti pastarosios pusę. Ardros pralaimėjimas šiame kare nulėmė, kad 1692 m. olandai buvo išvyti iš Ofros. Jie perkėlė savo kolonijos centrą į Uidą. Iš ten jie buvo išvyti 1724 m., kas privertė olandus ieškoti naujų galimybių. Taip jie įkūrė naujas faktorijas Jakine, Anehe, Badagryje. Jakinas tapo naujuoju olandų prekybiniu centru, kur 1733 m. buvo pastatytas Zelandijos fortas.
1735 m. Vakarų Indijų bendrovė nusprendė, kad labiau apsimoka transportuoti vergus per Aukso krantą, todėl Vergų kranto kolonija buvo apleista. Prekybinės faktorijos išliko keliuose miestuose. Paskutinioji jų, Ahehe, uždaryta 1760 m.
Dutch Slave Coast
Karūnava
Istorija
Karūnava (Kralinowe) pirmą kartą paminėta 1372 m. Hermano Vartbergiečio Livonijos kronikoje.
XIX a. buvo kaimas ir dvaras (Statkovskių valda) Josvainių valsčiuje.
Gyventojai
thumb|left|400px|Karūnava, žvelgiant nuo kelio į Vainikus
Nansi
Nansi – miestas šiaurės rytų Prancūzijoje, istorinė Lotaringijos sostinė, o dabar Mertos ir Mozelio departamento adm. centras. Teka upė Merta, vystoma elektrotechnikos, transporto mašinų pramonė, avalynės, siuvimo, lengvoji, porceliano ir stiklo pramonė. Priemiesčiuose išgaunama geležies rūda, veikia metalurgijos gamyklos.
Jedinecas
Jedinecas – Moldavijos šiaurės miestas. 201 km atstumu nutolęs į šiaurę nuo šalies sostinės Kišiniovo.
Nansi
Istorija
thumb|left|250px|[[Nansi Notre Dame de Bonsecours bažnyčia|Notre Dame de Bonsecours bažnyčia su Lietuvos–Lenkijos herbu]] thumb|left|250px|[[Stanislovo aikštė (Nansi)|Viena iš miesto aikščių pavadinta Stanislovo vardu, 1831 m. joje fundatoriui Stanislovui Leščinskiui atidengtas paminklas. ]]
XI a. gyvenvietę įkūrė Lotaringijos kunigaikštis Gerardas. Nuo XIII a. iki 1766 m. čia buvo įkurdinta Lotaringijos hercogų rezidencija, vėliau Nansi įėjo Prancūzijos sudėtin. Miestas glaudžiai susijęs su Lietuvos–Lenkijos valstybės valdovu Stanislovu Leščinskiu. Versalyje išleidus dukterį už Prancūzijos karaliaus Liudviko XV, jam 1735 m. buvo suteikti Lotaringijos ir Baro hercogų titulai. Po to St.Leščinskis su žmona Katerina Opalinska apsigyveno Nansi, jis čia įkūrė Stanislovo akademiją ir įsteigė miesto biblioteką, pastatė rotušę.
Jedinecas
Istorija
Pirmą kartą istorijoje Jedinecas paminėtas 1431 m. birželio 15 d. dokumente, kuriame Moldavijos princui Aleksandrui Gerajam aprašyta ši vietovė.
Nansi
Istorija
Miestą garsina Notre Dame de Bonsecours bažnyčia, funduota buv. mūsų valstybės valdovo. Tai turėjo būti ir Leščinskių šeimos laidojimo koplyčia, kadangi jis, būdamas svetimšaliu, negalėjo ilsėtis šalia Lotaringijos valdovų. Ant šios bažnyčios fasado išliko ATR herbas; antkapius, dar Leščinskiams gyviems esant, sukūrė Nikolas Sebastjanas ir Klodas Lui Vasė: valdovė Katerina pavaizduota atsiklaupusi prie angelo, kuris ragina sugrįžti į Dangų, o jos sutuoktinį apverkia Gailestingumas ir Lotaringija.
Jedinecas
Istorija
1918 m. Besarabija tapo demokratine Moldavijos respublika, o po kelių mėnesių susijungė su Moldavija.
1940 m. visa Moldavija buvo okupuota Tarybų Sąjungos ir pavadinta Moldavijos TSR.
Nansi
Istorija
2012 m., apjungus Nansi ir Meco aukštąsias mokyklas, įkurtas Lotaringijos universitetas. Lankytojus kviečia hercogų rūmai–muziejus, botanikos sodas ir 1703–1742 m. iškilusi katedra, pranciškonų bažnyčia (XV a.; su XIV–XVI a. laidotais Lotaringijos hercogų palaikais). 1936 m. atidarytas dailės menų muziejus su secesiniais Nansi mokyklos stiliaus stiklo eksponatais. thumb|right|260px|2010 m. mieste buvo surengtas šalies [[Horsebolas|horsebolo pirmenybių finalas]]
Jedinecas
Istorija
1991 m. Moldavija atgavo nepriklausomybę.
Kultūra
Jedineco mieste yra gamtos istorijos muziejus ir nacionalinio meno muziejus, kuriame eksponuojama daug originalių Moldavijos meno kūrinių ir objektų.
Itaipu
Elektrinės užtvankos ilgis 7,7 km, vidutinis debitas 10651 m³/s, aukščių skirtumas 120,3 m (nuo 220,3 iki 100 m altitudės). Pastačius elektrinę, susiformavo 200 km ilgio ir 1400 km² ploto marios.
18 turbinų po 700 megavatų (suminis didžiausias galingumas 12,6 gigavatų) per metus pajėgia pagaminti vidutiniškai 108 teravatvalandžių elektros energijos, tačiau faktinė gamyba siekia 90 TWh per metus. Ateityje, augant energijos poreikiui, ypač Brazilijoje, planuojama paleisti dar du generatorius po 700 MW ir padidinti bendrą galingumą iki 14 GW, o energijos pardavimą – iki 100 GWh per metus.
Ålesunds FK
Olesiundo FK – Norvegijos futbolo klubas iš Olesiundo.
Itaipu
Kinijoje statoma Trijų tarpeklių užtvanka bus didesnio nominalaus galingumo, tačiau manoma, kad pagal metinės elektros energijos gamybos apimtis Itaipu išliks pirmoje vietoje.
Ålesunds FK
Istorija
Klubas įkurtas 1914 m. Du kartus yra užėmę ketvirtą vietą aukščiausioje lygoje (2010, 2013 m.)
Itaipu
Elektrinės statyba buvo finansuojama perpus Brazilijos ir Paragvajaus lėšomis. Paragvajus didžiąją pagamintos energijos dalį parduoda Brazilijai, o likusios elektros energijos pakanka finansuoti 90 % Paragvajaus poreikių. Brazilijos energetinėje sistemoje Itaipu pagamina 25 % visos šalyje sunaudojamos elektros energijos.
Paragvajaus pusėje esantys generatoriai tiekia 50 Hz, o Brazilijos – 60 Hz srovę.
Nuorodos
Šiuolaikiniai inžineriniai pasaulio stebuklai
Stasys Bekeris
Stasys Bekeris (1911 m. kovo 30 d. Kiaunorių k., Kelmės r. – 1991 m. balandžio 12 d. Šiauliuose), vargonininkas, chorvedys, pedagogas.
Biografija
1922–1926 m. lankė Pašiaušės pradžios mokyklą, 1930–1932 m. intensyviai mokėsi ir Kaune eksternu išlaikė keturių gimnazijos klasių egzaminus.
Nuo 1929 m. pas Šiaulių Šv. Petro ir Povilo bažnyčios vargonininką Juozą Uogintą pradėjo mokytis muzikos, giedojo chore, 1930–1932 m. buvo vargonininko padėjėjas, dalyvavo Pavasarininkų draugijos vakaruose – vaidinimuose.
1932 m. S. Bekeris pradėjo savarankiškai vargonininkauti Kurtuvėnuose (Šiaulių r.), suorganizavo bažnytinį chorą, kurį išmokė mišių ir giesmių. 1937 m. grįžo į Šiaulius ir su pertraukomis iki 1946 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Šiaulių Šv. Petro ir Povilo bažnyčioje, dalyvavo įvairių draugijų kultūrinėje veikloje.
Nuo 1937 m. nuvažiuodavo į Klaipėdą, kur muzikos mokykloje pas direktorių J. Karosą studijavo vargonininkavimą, muzikos teorijos ir solfedžio mokėsi pas J. Bertulį, o dainuoti pas S. Sodeiką. 1939 m. vokiečiams okupavus Klaipėdą, muzikos mokykla išsikėlė į Šiaulius, kur S. Bekeris 1939–1944 m. tęsė muzikos studijas. Kartu 1941–1942 m. dėstė muziką 1-ojoje amatų mokykloje, 1941–1944 m. mergaičių 2-ojoje gimnazijoje, o 1944–1948 m. berniukų gimnazijoje. 1946–1958 m. Šiaulių muzikos mokyklos muzikos teorijos skyriaus vedėjas ir dėstytojas, nuo 1953 m. kurį laiką buvo Šiaulių srities Liaudies kūrybos namų direktorius. 1958–1971 m. Šiaulių 8-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, moksleivių pučiamųjų orkestro vadovas.
Be pedagoginio darbo, S. Bekeris vadovavo įvairiems Šiaulių miesto meno mėgėjų kolektyvams: priešgaisrinės apsaugos vyrų vokaliniam ansambliui ir chorui, trikotažo fabriko „Verpstas“ moterų chorui, dviračių gamyklos „Vairas“ ir kombinato „Maistas“ chorams, statybos tresto ir kultūros namų „Jovaro" dainų ir šokių liaudies ansambliams. 1959 m. su statybos tresto ansambliu koncertavo Maskvoje, Vilniuje, Klaipėdoje ir kitur. Su chorais ir ansambliais dalyvavo Šiaulių miesto ir pirmosiose pokario metų respublikinėse dainų šventėse. S. Bekeris buvo Šiaulių miesto dainų švenčių dirigentas ir kaimo chorų konsultantas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Bronislovas Kurkulis
Bronislovas Kurkulis (1934 m. kovo 25 d. Margėse, Šimonių valsčius – 2013 m. spalio 26 d. Vilniuje) – Lietuvos filologas, vertėjas.
Biografija
1957 m. baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete.
1957–1959 m. Dionizo Poškos memorialinio muziejaus Bijotuose direktorius. 1959–1961 m. Vilniaus kraštotyros muziejaus mokslinis bendradarbis. Nuo 1961 m. dirbo lietuvių enciklopedijų redakcijose; 1968–1970 m. Mažosios lietuviškosios tarybinės enciklopedijos vyr. redaktoriaus pavaduotojas, 1970–1992 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos atsakingasis sekretorius. Nuo 1992 m. leidyklos „Alma littera“ (iki 1994 m. „Alna Litera“) redaktorius.
Išvertė grožinės (G. Baklanovo, V. Nazarovo, G. Tiutiuniko ir kitų) ir mokslinės literatūros knygų. Parengė „Pasaulio geografijos atlaso“ lietuvišką versiją, su A. Kinderiu, 2000 m.). „Tarptautinių žodžių žodyno“ (2001 m. 4 leid. 2005 m.) vienas sudarytojų ir redaktorių.
Jeep
Jeep – markė, priklausanti JAV koncernui Chrysler Group.
Dabartiniai modeliai
Jeep šiuo metu gamina 6 automobilių modelius:
Šienas (Norvegija)
Skien – miestas pietų Norvegijoje, Grenlando regione, šalia Pošgriūno. Geležinkelio stotis, oro uostas. Išvystyta energetikos pramonė. Veikia Telemark muziejus.
Žymūs žmonės
Šiene gimė rašytojas Henrikas Ibsenas (1828–1906). Čia 1958 m. įkurtas jo muziejus.
To Record Only Water for Ten Days
Frusciante teigė, jog didžiausią įtaką jo kuriamai muzikai tuo metu turėjo devintojo dešimtmečio synth pop, post-punk ir kitos elektronikos grupės, kurios pačios programavo savo muziką, kaip pavyzdžiui Depeche Mode ir New Order.
Dainos
Visas dainas parašė John Frusciante.
Alytaus šv. Kazimiero bažnyčia
Alytaus Šv. Kazimiero bažnyčia iš vidaus|thumb
'''Alytaus šv. Kazimiero bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Alytuje šalia kelio.
Istorija
thumb|left|Alytaus šv. Kazimiero bažnyčia tarpukariu
Medinė Šv. Kazimiero bažnyčia pastatyta 1670 m. Po 1703 m. jau neminima. 1891 m. pastatyta stačiatikių Alytaus tvirtovės katedra. Po Pirmojo pasaulinio karo, ji perduota katalikams. Joje įrengta šv. Kazimiero filinė bažnyčia. Tuomet ji buvo kariuomenės įgulos bažnyčia. Po Antrojo pasaulinio karo uždaryta, 1990 m. vėl grąžinta katalikams.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, vienabokštė, vienanavė.
Kulpiai
Kulpiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Mitkūnų.
Lanai
thumb|250px|right|Lanai salos vaizdas iš kosmoso Lanai (kai kada lietuviškuose šaltiniuose Lanajis) – šeštoji pagal plotą Havajų sala, dar vadinama Ananasų sala, nes čia kadaise buvo įveistos didžiausios planetoje šių augalų plantacijos. Saloje tėra vienas miestas – salos sostinė Lanai.
Istorija
Europiečiai salą pirmą sykį išvydo 1779 m. vasario 25 d. kapitono Džeimso Kuko ekspedicijos metu, kai Čarlzo Klerko (Charles Clerke) vadovaujama įgula čia lankėsi po Džeimso Kuko žūties Havajų (Didžiojoje) saloje.
1933 m. salą įsigijo Havajų ananasų kompanijos prezidentas Džeimsas Doulas (James Dole). 1992 m. sala perėjo į Deivido H. Merdoko (David H. Murdock), įsigijusio salą valdančią įmonę Castle & Cooke, nuosavybę.
Turizmas
Turizmas saloje pradėtas plėtoti po to, kai ananasų verslas ėmė silpnėti. Čia pastatyta keletas viešbučių, įkurti du golfo klubai.
Kaolako regionas
Kaolako regionas  – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies centrinėje dalyje, Gambijos pasienyje. Administracinis centras – Kaolakas.
Administracinis suskirstymas
Regionas padalintas į 3 departamentus:
2008 m. iš Kafrino departamento sudarytas Kafrino regionas.
Šveicarijos Alpės
Šveicarijos Alpės – tai dalis Alpių, kuri yra Šveicarijoje. Aukščiausia Šveicarijos Alpių viršūnė yra Diufūro kalnas (4 634 m), kuris yra netoli Šveicarijos-Italijos pasienio. Aukščiausias kalnas, kuris stovi tik Šveicarijos teritorijoje yra Domas (4 545 m).
Geografija
thumb|Šveicarijos Alpės žiūrint nuo [[Juros kalnai|Juros kalnų]] Alpės apima 65% viso Šveicarijos paviršiaus ploto. Nepaisant to, kad Šveicarija apima tik 14% visos Alpių teritorijos, dauguma Alpių viršūnių, kurios perkopė 4000 m (48 iš 82) yra Šveicarijos Alpėse, o likusios kelios yra apie 20 km ir mažiau nuo šalies pasienio.
Šveicarijos Alpių ledynai apima 1230 km² plotą (3% Šveicarijos teritorijos) ir tai yra 44% visų Alpių ledynų užimamas plotas.
Šveicarijos Alpės yra Šveicarijos plynaukštės pietuose. Riba tarp Alpių ir plynaukštės driekiasi nuo Vevės Ženevos ežero pakrantėje iki Roršacho Bodeno ežero pakrantėje. Pakeliui ji apima Tuno ir Liucernos miestus. Šalys su kuriomis Šveicarija dalinasi Alpių kalnų masyvus yra (iš vakarų į rytus): Prancūzija, Italija, Austrija ir Lichtenšteinas.
Kalnų masyvai
Šveicarijos Alpės dažnai dalinamos į dvi grupes: Vakarų Šveicarijos Alpės ir Rytų Šveicarijos Alpės, kurių padalijimas yra palei Reino upę, nuo Bodeno ežero iki Špliugeno perėjos. Vakarų Šveicarijos Alpės užima didesnę Šveicarijos dalį nei Rytų. Peninų Alpės, Berno Alpės ir Bernina yra aukščiausi šalies masyvai. Žemiausias masyvas yra Apencelio Alpės, kurių aukščiausia viršūnė yra 2500 m.
Vakarų Šveicarijos Alpės thumb|Vakarų Šveicarijos Alpių žemėlapis
Rytų Šveicarijos Alpės thumb|Rytų Šveicarijos Alpių žemėlapis
Kelionės ir turizmas
thumb|Aukščiausia slidinėjimo zona Europoje Turizmas Šveicarijos Alpėse prasidėjo su pirmais kopimais į daugelį Alpių viršūnių (Jungfrau 1811 m., Pic Bernina 1850 m., Diufūras 1855 m., Materhornas 1856 m., Domas 1858 m., Veishornas 1861 m.). Įrenginių pakilti į kalnus statyba prasidėjo XIX a. viduryje, kartu su viešbučių ir kalnų namelių statyba bei kalnų traukinių linijų atidarymu (Rigio kalnas 1873 m., Piloto kalnas 1889 m., Gornergratas 1898 m.). Jungfraubahn (Jungrfaujoch) atidarytas 1912 m. ir tai tapo aukščiausia traukinių stotimi Europoje. Be to, Šveicarijoje žiemą labai populiarus žiemos sportas, o vasarą siūlomas kopimas į aukščiausius Šveicarijos kalnus.
Alpen
Saulažuvinės
Išvaizda
Visos saulažuvinės yra panašios suspaustos kūno sudėties, didelėmis galvomis ir snukiu. Ypač išskirtinis yra veidrodinių saulažuvių snukis. Nugara aukšta.
Gyvenama aplinka
Laisvėje gyvenančios saulažuvinės pparastai laikosi vidutiniame gylyje nuo 50 iki 500 m virš kontinentinio šelfo.
Gentys
Šeimoje yra 2 gentys ir 5 rūšys.
thumb|190px|left|[[Sidabrinė saulažuvė (Zenopsis conchifera)]] thumb|190px|left|[[Paprastoji saulažuvė (Zeus faber)]]
Edipas
Graikų mitologijoje Edipas (Oidipas) – Tėbų karaliaus Lajo ir Jokastės, kurią vėliau vedė, sūnus.
Mitas
Edipo tėvas Lajas paniekino karaliaus Pelopso svetingumą pagrobdamas jo sūnų Chrisipą, nes šį berniuką buvo įsimylėjęs. Ilgą laiką Lajas ir jo žmona Jokastė neturėjo vaikų, kol Lajas iš Delfų orakulo sužinojo, kad susilauks sūnaus, kuris užmušiąs tėvą ir vesiąs motiną.
Edipas Korinte
Jokastė iš tikro netrukus pagimdė sūnų. Kai jis gimė, Lajas įsakė savo naujagimiui sūnui perdurti sausgysles ties pėdų gurneliais ir pamesti ant Kitairono kalno šlaito. Tačiau jo tarnas, kuriam buvo įsakyta, pasigailėjo berniuko ir atidavė Korinto piemeniui. Piemuo berniuką nunešė Korinto karaliui Polibui, kuris jį įsūnijo. Polibo žmona Meropė (ar Periboėja) išgydė Edipo žaizdas ir užaugino kaip savo sūnų.
Edipas nužudo savo tėvą
Edipas Korinte augo nežinodamas savo tikrosios kilmės. Kartą, kai Edipas buvo suaugęs jaunuolis, vienas apgirtęs korintietis jį išvadino pavainikiu. Įtėviai buvo priversti atskleisti tiesą. Edipas panoro išsiaiškinti, kas tikrieji jo tėvai, todėl nuvyko į Delfus pas orakulą. Vietoje trokštamo atsakymo jam pasakė, kad jis užmuš tėvą ir ves savo motiną. Edipas tai išgirdęs nebegrįžo atgal į Korintą, kurį laikė savo tėvyne, ir pasiryžo keliauti po pasaulį.
Kelyje iš Delfų į Daulį siauroje trijų kelių sankryžoje Edipas sutiko neginkluotą senį, važiuojanti vežimu ir lydimą tarnų. Vieno iš vežimų važnyčiotojas Polifontas pareikalavo, kad Edipas tučtuojau pasitrauktų iš kelio. Šiam neskubant jis užmušė vieną iš Edipo žirgų. Įtūžęs Edipas užmušė senį, savo tėvą, ir visus jo palydovus. Taip išsipildė pirmoji pranašystės dalis.
Tolimesnė mito eiga
Atvykęs į Tėbus įmina Sfinkso mįslę. Išgelbėti tėbiečiai paskelbia Edipą Tėbų karaliumi ir į žmonas atiduoda mirusio Lajo žmoną Jokastę, jo motiną. Taip išsipildo pranašystė. Su Jokaste susilaukė keturių vaikų: Polineiko, Eteoklio, Antigonės ir Ismenės. Laiminga santuoka truko 20 metų. Tėbus užpuola maras, kad baigtųsi maras Delfų orakulas pareikalauja išvaryti iš miesto Lajo žudiką. Aiškindamsis savo seno nusikaltimo aplinkybes Edipas supranta, kad jis nužudė savo tėvą ir vedė motiną. Tai sužinojusi Jokastė pasikaria, o Edipas auksine vėlionės sage išsiduria akis.
Sūnūs išvaro tėvą iš miesto. Tėbų valdymas atiteko Eteoklui ir Polineikui. Nors iš pradžių ir susitaria valdyti kas antrais metais, vėliau kyla konfliktas tarp brolių ir Polineikas ryžtasi karo žygiui prieš sosto neužleidžianti brolį (žr. Septyniese prieš Tėbus).
Lydėti aklą tėvą ryžtasi tik duktė Antigonė, kuri liko ištikima net ir sužinojusi baisią tiesą. Po ilgų klajonių Edipas pasiekia Koloną, šventą eumenidžių giraitę, kur pagal pranašystė turėjo baigtis Edipo gyvenimas. Tesėjas priėmė Edipą, o šis papasakojo savo liūdną gyvenimo istoriją. Jokastės brolis Kreontas mėgina įtikinti Edipą grįžti į Tėbus, bet tik taip užsitraukia Tesėjo pyktį. Polineikas atvyko tėvo pritarimo karo žygiui prieš brolį Eteoklį, tačiau jo negauna. Edipas prakeikia abu savo sūnus, kurie išvarė jį iš Tėbų ir išpranašauja, kad abu žus dvikovoje. Kartu su Tesėju nukeliauja į Edipo mirties vietą. Atsiveria žemė ir praryja Edipą. Šią paslaptį žinojo tik Tesėjas.
F1 2013
F1 2013 – Codemasters žaidimas paremtas Formulės 1 lenktynėmis (2013 m. sezonu). Tai yra penktasis šio žanro Codemasters žaidimas. Jis išleistas 2013 m. spalio mėnesį.
Žaidime yra visi oficialūs 22 Formulės 1 lenktynininkai ir visos 2013 m. sezono trasos. Viena šio žaidimo naujienų „Classic Edition“ – čia žaidėjas galės valdyti dalį 80-ųjų – 90-ųjų metų Formulės 1 automobilių ir lenktyniauti keliose senosiose trasose. Taip pat žaidėjas gali su šių metų automobiliais lenktyniauti senose trasose, ar su senaisiais – šių metų trasose.
Jūrų pėstininkai (Prancūzija)
Prancūzijos jūrų pėstininkai − kareiviai, kurie saugo ir gina Prancūzijos Karinio laivyno bazes ir kitus svarbius taškus. Prancūzijos jūrų pėstininkų yra apie 1800.
Jūrų pėstininkų dislokacijos vietos:
Istorija
1627 m. kardinolas Rišeljė įkūrė laivyno pulką (Régiment de la Marine). Šio pulko kariai turėjo būti paskirstyti laivuose ir kautis laivuose ir ant kranto, o jiems vadovauti turėjo laivų karininkai. Šie laivuose dislokuoti kareiviai būdavo įgulų nariai ir padėdavo valdyti laivą.
Pagrindinis dalinys būdavo 70 karių kuopa (compagnie détachée de la Marine). Jai vadovaudavo karaliaus laivų leitenantas (lieutenant des vaisseaux du Roi) ir du ensainai. Tokios kuopos kovojo visose Prancūzijos kolonijose, ypač Naujojoje Prancūzijoje (Nouvelle France). Nežinomas jūrų pėstininkas Trafalgaro mūšyje nušovė admirolą H. Nelsoną.
AMC
Triraidė santrumpa AMC gali reikšti:
Jūrų pėstininkai (Prancūzija)
Istorija
1825 m. karališkuoju dekretu laivyno pulkai (Régiments de la Marine) buvo panaikinti, buvo nurodyta iš jūreivių sudaryti desantines grupes (compagnies de débarquement). Pratęsiant laivyno pulkų tradicijas, vėliau buvo suformuotos užjūrio pajėgos (troupes de marine) ir armijos kolonijinės pajėgos (troupes coloniales).
Barteliai
Barteliais vadinami kaimai:
Jūrų pėstininkai (Prancūzija)
Istorija
Kadangi laivuose nebuvo personalo, apmokyto kautis sausumoje, 1856 m. birželio 5 d. dekretu buvo sukurta jūrų pėstininko (marin fusilier, pažodžiui − „jūros šaulys“) specializacija. Pradžioje jūrų pėstininkai buvo jūrininkai ir laivų karininkai, kuriuos siųsdavo į Lorjaną apmokyti. Po to specialiai treniruoti jūrininkai sudarydavo jūrų pėstininkų padalinius laivuose.
Taip suformuoti jūrų pėstininkai dalyvavo 1870 m. Prancūzijos-Prūsijos kare, gynė Paryžių. 1900 m. Prancūzijos jūrų pėstininkai kariavo Kinijoje, malšinant vadinamąjį Boksininkų sukilimą.
Tarpukario metais (3-iajame ir 4-ajame dešimtmečiais) jūrų pėstininkai treniravosi vykdyti jūrų desanto operacijas, mokėsi naudotis eksperimentine išsilaipinimo technika.
Antrojo pasaulinio karo metais žinomiausi jūrų pėstininkų mūšiai vyko prie Bir Hakeimo ir dėl Normandijos. Antrojo pasaulinio karo laikų jūrų pėstininkų daliniai buvo:
Indokinijos kare (1946−1954 m.) Prancūzijos laivynas ir jūrų pėstininkai sudarė garsiuosius upių dalinius, vadinamuosius laivyno šturmo divizionus (divisions navales d’assaut, sutrumpintai dinassauts). Jūrų pėstininkų pusbrigadė (Demi-Brigade de Fusiliers-Marins; DBFM) kariavo Alžyro kare.
Sybil Danning
Biografija
Sibilės tėvas amerikietis paliko jos motiną dar iki jai gimstant. Ši vėliau ištekėjo už kito amerikiečio karininko (majoro), kas lėmė, kad ilgą laiką jiems teko gyventi įvairiose karinėse bazėse visame pasaulyje. Jiems grįžus į Austriją, šeima iširo, o 16-metė Sibilė paliko namus ir apsigyveno Zalcburge, kur pradėjo lankyti kosmetologijos kursus. Vėliau, dirbdama kosmetologe, ji pati sulaukė pasiūlymų pasirodyti madų šou bei pozuoti fotografijoms.
1968 m. Sibilė debiutavo kine ir dažniausiai atlikdavo nedidelius seksualių moterų vaidmenis. 1978 m. ji nusprendė persikelti į Holivudą. Pasirodžiusi pirmame JAV filme 1980 m., ji ilgainiui tapo žinoma kaip B kategorijos filmų aktorė. 10 dešimtmečio pradžioje ji kuriam laikui buvo priversta nutraukti savo karjerą dėl traumos, patirtos filmavimo metu.
Pertrauka tarp filmavimų tęsėsi nuo 1993 m. iki 2007m., kol Quentin Tarantino pakvietė į savo juostoje „Grindhouse“ esantį fiktyvų anonsą „Moterys vilkolakės iš SS“.
Asmeninis gyvenimas
Sibilė nuo 1991 m. yra ištekėjusi už Horst Lasse.
Mentuhotepas III
Mentuhotepas III (Sanchkara) – šeštasis vienuoliktos Egipto dinastijos faraonas. Tęsė tėvo Mentuhotepo II pradėtą statybų programą. Statė naujas šventyklas. Sustiprėjo dievų Amono ir Monto kultai, kurie iškilo Pirmosios suirutės laikotarpio metu. Rytinėje Nilo deltos pusėje jis pastatė tvirtovę (dab. Chatanos vietovė), kurioje vėliau buvo garbinamas su Herakleopolio karaliumi Chečiu. Mentuhotepas III buvo palaidotas šiek tiek piečiau Deir al Bachri statytoje, panašioje į Mentuhotepo II-jo, nebaigtoje šventykloje.
Zambijos vyrų futbolo rinktinė
Zambijos vyrų futbolo rinktinė – Zambijai atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Zambijos futbolo asociacija. Rinktinė nė karto nedalyvavo pasaulio čempionate, bet dalyvavo 17 žemyno čempionatų, o 2012 m. tapo žemyno čempionais.
Istorija
1993 m. balandžio 27 d. Zambijos rinktinė, keliaudama Zambijos oro pajėgų lėktuvu į 1994 m. pasaulio futbolo čempionato atrankos rungtynes Senegale, Gabono teritorijoje patyrė aviakatastrofą. 18 žaidėjų ir treneriai žuvo. Nelaimės išvengė tuometis rinktinės lyderis Kalusha Bwalya, kuris dėl ligos neskrido su komandos draugais, o skrido tiesiai iš Nyderlandų, kuriuose gyveno. Nepaisant tragedijos, rinktinė sėkmingai sužaidė likusose atrankos etapo rungtynėse, tačiau į pasaulio čempionatą nepateko dėl kontroversiško baudinio rungtynėse prieš Maroką.
Čiukčiagiro ežeras
Čiukčiagiro ežeras  – gėlavandenis ežeras Rusijoje, Chabarovsko krašte, Amgūnės baseine, į pietus nuo Polinos Osipenko vardo kaimo (Село имени Полины Осипенко). Ežeras seklus (gylis iki 6 m), kranto linija labai vingiuota. Šiauriniai krantai žemi, pelkėti. Daug uolingų, miškais apaugusių salų (didžiausios – Džalu ir Godbaniki), taip pat yra plaukiojančių salelių.
Iš Čiukčiagiro ežero išteka Amgūnės intakas Oldžinkanas (Olginas). Ežeras būna užšalęs nuo spalio pabaigos ar lapkričio pradžios iki gegužės.
Barenco jūra
thumb|right| Barenco jūra žemėlapyje
Barenco jūra (Barentso jūra; ; Barentshavet) – šelfinė jūra prie Norvegijos ir Rusijos krantų, tarp Naujosios Žemės, Prano Juozapo Žemės, Špicbergeno ir Lokių salos, Arkties vandenyne. Jūra užima 1 424 000 km², vidutinis gylis – 222 m, didžiausias – apie 600 m, druskingumas 32,5-35 ‰. Didžiausia sala – Kolgujevas, upės – Pečiora, Indiga. Dugne ledyninės ir terigeninės nuogulos – žvirgždas (ir rieduliai), smėlis, sleuritas, dumblas, yra naftos ir dujų telkinių. Ties Rusija krantai žemi, pelkėti, didelės įlankos (Motovo, Kolos, Pečioros, Čiošos), ties Norvegija nemažai fjordų (Varangerio, Porsangerio). Potvynis vyksta kas pusė paros, jo aukštis iki 6,1 m.
Jūra pavadinta jūrininko Viljamo Barenco garbei.
Katla
Geologija
Katla yra vienas aktyviausių pasaulio ugnikalnių. Didelis priešistorinis Katlos išsiveržimas įvyko prieš 10 600 metų, kurio metu, manoma buvo išmesta apie 6–7 km³ piroklastų. Katlos išsiveržimų metu staigiai ir smarkiai tirpsta ledas, kyla smarkūs potvyniai.
Dabartinis aktyvumas
Paskutinį kartą Katla buvo išsiveržusi 1999 m. Katla yra apie 20 km į rytus nuo Ejafjadlajokudlio ugnikalnio. Pastebėta, kad po Ejafjadlajokudlio išsiveržimų, prabusdavo ir Katla. Tai įvyko 920 m., 1612 m., 1821–1823 m. Po 2010 m. pavasarį įvykusio Ejafjadlajokudlio išsiveržimo, atidžiai stebima ir Katla. Nuo 2011 m. liepos mėnesio fiksuojamas didelis Katlos seisminis aktyvumas.
2012 m. OFC Tautų taurė
2012 m. OFC Tautų taurės laimėtojas patenko į 2013 m. FIFA konfederacijų taurę.
Čempionatas pradžioje buvo numatytas Fidžyje, bet dėl OFC ir Fidžio futbolo federacijos konflikto perkeltas į Saliamono Salas.
Čempionais pirmą kartą istorijoje tapo Taičio futbolininkai. Seniau Okeanijos taurę laimėdavo tik Australija ir Naujoji Zelandija.
Atranka
Papildomoje atrankoje į čempionatą dalyvavo 4 komandos – Samoa, Amerikos Samoa, Tonga ir Kuko Salos. Samoa vykusiame turnyre atranką laimėjo Samoa komanda.
Roma Pauraitė-Puplauskienė
Roma Pauraitė-Puplauskienė (g. 1936 m. gegužės 10 d. Pakruojyje) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė, kino dramaturgė, kino kritikė.
Biografija
1943–1954 m. mokėsi Panevėžio 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1959 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką, 1967 m. Sąjunginio Maskvos kinematografijos instituto Scenarinio fakulteto neakivaizdiniame skyriuje – dramaturgo specialybę.
Nuo 1958 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ propagandos skyriaus darbuotoja, studentų skyriaus vedėja, literatūros ir meno skyriaus vedėja. 1968-1976 m. dirbo Lietuvos televizijos „Telefilmo“ scenarinėje redkolegijoje. Spaudoje recenzavo filmus ir spektaklius, redagavo dokumentinius filmus, rašė dokumentinių filmų scenarijus. Nuo 1977 m. Lietuvos kino studijos meninių filmu redaktorė, nuo 1988 m. animacinių filmų studijos meno vadovė. 1990–1991 m. Lietuvos televizijos „Teledokumentikos“ redaktorė. Nuo 1995 m. bendradarbiavo privačioje videostudijoje „Sintezė“. Rašo recenzijas apie kino filmus ir teatro spektaklius.
Lietuvos žurnalistų sąjungos, Lietuvos kinematografininkų sąjungos kritikų gildijos narė.
Bibliografija
Scenarijai dokumentiniams filmams:
Izraelio geografija
thumb|right|210px|Izraelis iš kosmoso Izraelis – valstybė, išsidėsčiusi Vakarų Azijoje, Artimuosiuose Rytuose, Viduržemio jūros rytinėje pakrantėje (Levante). Šiaurėje ribojasi su Libanu (79 km), šiaurės rytuose – su Sirija (76 km), rytuose – su Jordanija (238 km), pietvakariuose – su Egiptu (255 km). Vakarinį šalies pakraštį skalauja Viduržemio jūra (180 km). Pietuose turi trumpą pakrantę su Akabos įlanka. Iki 1967 m. Izraelio teritorija buvo 20 700 km², kurios sudėtyje buvo 445 km² vidaus vandenų. Šalies plotis 10–114 km. Po 1967 m. karo Izraelis okupavo 7099 km² teritoriją: Vakarų Krantą, Rytų Jeruzalę ir Golano aukštumas.
Geografinės koordinatės: 31.5°N, 34.75°W
Klimatas
Izraelis patenka į subtropinio, Viduržemio jūros tipo klimato juostą. Vasaros ilgos, karštos ir sausos, žiemos trumpos, vėsios ir drėgnos. Vasaros labai drėgnos jūros pakrantėje, tačiau Negevo dykumoje – labai sausos. Šalčiausias mėnuo – sausis (5–12 °C), karščiausias – rugpjūtis (18–38 °C). Karščiausiu Izraelio miestu laikomas Ejlatas. Daugiau nei 70 % kritulių iškrenta lapkričio – kovo mėnesiais. Negevo dykumoje per metus iškrenta apie 50 mm kritulių, o šiaurėje – apie 900 mm. Sausio – vasario mėnesiais kalnuose ir centrinėse aukštumose (taip pat ir Jeruzalėje) galimas sniegas. Vasarą dažni škvalai, audros.
Benkaimis (Ylavos apskritis)
Benkaimis arba Iljušinas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Ильюшино) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Čechovo apylinkės kaimas. 1946 m. sujungtas su Johanisbergo palivarku (Johannisberg).
Fatjanovo kultūra
Fatjanovo kultūra – neolito pabaigos ir eneolito archeologinė kultūra, pavadinta 1875 m. atrasto kapinyno netoli Fatjanovo kaimo Jaroslavlio srityje vardu.
Arealas
Fatjanovo kultūra III tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje – II tūkstantmečio pr. m. e. pirmoje pusėje buvo paplitusi Vidurio Rusijoje, Volgos ir Okos upių baseinuose. Skiriamos trys Fatjanovo kultūros kultūrinės grupės: Maskvos – Kliazmos, Volgos vidurupio ir Volgos aukštupio.
Kultūra
Fatjanovo kultūrai būdingos rutulinės ir apvaliadugnės trumpakaklės amforos, platėjančiais kraštais taurės, plokšti dubenys; indų viršutinė dalis puošta įraižų, šukinių ir kitų įspaudėlių, kartais virvelių ornamentu. Žmonės vertėsi gyvulininkyste – auginti raguočiai ir kiaulės), naudojo titnaginius dirbinius – gludintus kirvelius, trikampius antgalius, gremžtukus, skiltuvus, akmeninius kovos kirvius, kurie panašūs į Dniepro vidurupio ir Pamarių kultūrų. Tarp jų – plačiais riestais ašmenimis vadinamasis Fatjanovo tipo kirvis, kurių rasta ir Lietuvoje. Gamino varinius kirvius nukarusia pentimi, puošėsi variniais karoliais ir žiedais, tuščiavidurių kauliukų apvaromis, pragręžtais gyvulių dantimis.
Mirusiuosius laidojo kapinynuose, vėliau žemuose pilkapiuose įrengtuose mediniuose rūseliuose, paguldytus ant šono, suriestus; dažnai kapo dugnas išklotas lokio kailiu ar medžio žieve. Į kapą dėti 1-5 puodai, varinių ir kaulinių papuošalų. Kai kuriuose kapinynuose mirusieji laidoti tam tikromis grupėmis. Dažnai randami ritualiniai lokių, šunų ar avių kapai. Kapų duobės didelės, su medinėmis konstrukcijomis. Būdinga griežta kirvių, indų, titnaginių peilių dėjimo į kapus tvarka. Į įkapes dedama daug įvairių papuošalų ir amuletų iš žvėries dantų ir kaulų, paukščių kaulų, kriauklių, gintaro. Pragręžtos lokio iltys dėtos tik į vyrų kapus.
Fatjanovo kultūra artima Dniepro vidurupio kultūrai, turi rutulinių amforų kultūros bruožų; priskiriama rytų baltų gentims. Ją išstūmė Abaševo kultūra, o galutinai – Djakovo kultūra.
Kahoolavė
thumb|right|250px|Palydovinė Kahoolavės nuotrauka Kahoolavė (kai kada lietuviškuose šaltiniuose Kahulavė, bet toks tarimas ignoruoja glotinį sprogimą) – mažiausioji iš aštuonių didžiųjų Havajų salyno salų, 11 km į p.v. nuo Maui ir 29 km į p.r. nuo Lanai. thumb|right|250px|Kahoolavės vieta Havajų salyne
Geologija
Kahoolavė, kaip ir visos Havajų salos, yra vulkaninės kilmės. Tai likutis prieš 1,2 mln. metų susiformavusios didelės Maui Nui salos (apie pusantro karto didesnė už dabartinę Didžiąją salą, kuri prieš 200 000 metų suskilo į Maui, Molokai, Lanai ir Kahoolavės salas, o jos vulkaninis aktyvumas baigėsi sulig paskutiniu užfiksuotu Haleakalos išsiveržimu 1790 m. (duomenys prieštaringi). Maui Nui sudarė 7 vulkaniniai skydai. Ilgainiui, kylant Pasaulinio vandenyno lygiui, o Maui Nui ugnikalniams smengant dėl svorio ir erozijos, vanduo užliejo juos jungusius balnus ir atskyrė į savarankiškas salas. thumb|250px|left|Kahoolavė iš Alalakeiki kanalo pusės. Kairėje matyti Kanapou įlanka
Geografija
Sala sausringa, nes nedidelis aukštis nesustabdo lietaus debesų, be to, Kahoolavė yra Haleakalos kalno (Maui sala) „lietaus šešėlyje“. Salos krantus skalauja stiprios vandenyno srovės.
Pakrantės išraižytos siaurų įlankų, tarpeklių. Rytinėje pakrantėje bangų erozija vietomis suformavo iki 240 m aukščio pakrantės uolas. Rytinėje pakrantėje įsiterpusi trijų kilometrų pločio Kanapou įlanka šliejasi prie Kahoolavės kalderos sienų.
Istorija
Kahoolavė apgyvendinta maždaug 1000 metais, kai salos pakrantėje įsikūrė nedidelės laikinos žvejų bendruomenės. Pradėta dirbti žemė, o iš smulkiagrūdžio bazalto gaminami įrankiai, statomos akmeninės kulto paskirties platformos, akmenyse raižomi petroglifai. Kadangi sala sausa, manoma, kad vandens stygius ribojo gyventojų kiekį iki kelių šimtų, iš kurių apie 100 galėjo gyventi Hakiokavoje, į Maui pusę atgręžtoje salos pakrantėje.
Nuolatiniai karai skurdino kraštą ir mažino gyventojų kiekį. Aštuonioliktojo amžiaus paskutiniojo ketvirčio laivų žurnalai praneša, kad sala negyvenama, skurdi, joje stinga vandens ir medienos. XIX a. trečiojo dešimtmečio pabaigoje Havajų karalius Kamehameha III panaikino mirties bausmę, pakeisdamas ją tremtimi į Kahoolavę. Kaliniai badavo ir kentė troškulį, kai kurie mėgino per Alalakeiki sąsiaurį plaukti į Maui. Kolonijos statusas panaikintas 1853 m.
XIX a. antrojoje pusėje saloje mėginta auginti tabaką, ananasus, moliūgus, tačiau gėlo vandens trūkumas liko didžiausia problema. Nesaikingas gyvulių ganymas nuskurdino dirvą, ir dalis jos buvo nupustyta į vandenyną.
1898 m. salą, kaip ir visus Havajus, aneksavo Jungtinės Amerikos valstijos.
Antrojo Pasaulinio karo metais JAV naudojo Kahoolavę kaip kariuomenės poligoną. Vėliau, Korėjos karo ir Vietnamo karo metu, saloje buvo pristatyta taikinių karinių oro pajėgų lakūnams, kurie treniravosi šaudyti ir bombarduoti.
1965 m Kahoolavėje buvo bandoma nauja ginkluotė ir įvykdyti trys galingi sprogimai (iki 500 tonų trinitrotoluolo ekvivalento), vienas iš jų sunaikino vienintelį salos gėlo vandens šaltinį.
1976 m. susikūrusi grupė „Protect Kahoolawe Ohana“ (PKO) kreipėsi į JAV federalinę valdžią, prašydama sustabdyti Kahoolavės naudojimą kariniams tikslams. Teismas leido karinėms jūrų pajėgoms ir toliau naudotis sala, bet įpareigojo parengti aplinkosaugos strategiją bei inventorizuoti kultūrines radimvietes.
1981 m. sala įtraukta į istorinių vietų registrą, pradėti dirvožemio atgaivinimo darbai (išsprogdintas akmeninis paviršius, kad būtų galima sodinti medžius (gerai matosi kosminėse nuotraukose), suklotos naudotos padangos, stabdančios dirvožemio nuplovimą, surinkta dalis metalo laužo.
1990 m. kariniai bandymai Kahoolavėje uždrausti, 1993 m. sala perduota Havajų valstijai.
Alizavos šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
'''Alizavos šv. Jono Krikštytojo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Alizavos miestelyje, prie Vabalninko-Pandėlio kelio, Pyvesos dešiniajame krante. Istoristinė, turi baroko ir neogotikos bruožų.
Naujasodžio piliakalnis
Naujasodžio piliakalnis – piliakalnis Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Šilavoto Šilavoto seniūnija. Pasiekiamas keliu Šilavotas – Pašlavantis prieš Lašašos upelį pasukus į kairę šiaurės rytų kryptimi, paėjus 150 m pro čia esančią sodybą į kalną per dirvą – yra ant kalno, lauko krašte. Kryžkelėje piliakalnio prieigose stovi dvi rodyklės: į piliakalnį ir Šilavoto Davatkyną.
Alizavos šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Istorija
miniatiūra|left
Naujasodžio piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas kalvos viršūnėje, Lašašos dešiniajame krante. Aikštelė nuslinkusi į upelį, likęs tik jos 4x7 m dydžio fragmentas, pailgas šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi. Duomenų apie buvusį aikštelės dydį ir formą nėra. Ji iš vakarų ir šiaurės pusių apjuosta 3 m aukščio, 19 m pločio pylimu, kurio 4-­5 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 12 m pločio, 1 m gylio griovį, pietvakarių pusėje jis yra 9 m pločio, 2 m gylio. Šlaitai statūs, 15-16 m aukščio.
Alizavos šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Istorija
Maždaug už 15 km į šiaurę nuo Kupiškio, prie Pyvesos upelio ištakų, glūdėjo Pakapės kaimelis (Iki XVIII a. vietovė vadinta Pakape, nes čia buvo tik kapai ir smuklė) priklausęs Zasinyčių dvarui, kurį 1774 m. įsigijo Ukmergės pavieto maršalka Antanas Koscialkovskis. 1794 m. lapkričio 7 d. Pakapėje naujasis dvaro savininkas pastatė medinę bažnytėlę ir bažnytkaimį pavadino savo sūnaus Aloyzo vardu – Alizava. Kapelionas kunigas J. Pileckis buvo sumanęs pastatyti naują bažnyčią ir jau ruošė medžiagas, tačiau 1852 m. buvo iškeltas.
Naujasodžio piliakalnis
Piliakalnis
Pylimas apardytas duobių ir apkasų. Piliakalnis apaugęs pušimis.
Alizavos šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Istorija
1853 m. paskirtas filialistas kunigas Jonas Bžestovičius, kuris Alizavos administratoriumi buvo 6 metus. Iki 1856 m. su vietos gyventojų ir koliatoriaus Igno Koscialkausko pagalba pastatė dabartinę erdvesnę ir gražesnę su dviem bokštais bažnyčią. Pirmasis Alizavos bažnyčios inventoriaus sąrašas surašytas 1868 m. vasario 6 d., kuomet kunigas Ferdinandas Ūselis perėmė bažnyčios valdymą iš kunigo Antano Skabliausko. Kunigas Ferdinandas Ūselis 1872 m. pastatė naują kleboniją, perstatė ūkinius trobesius, užveisė vaismedžių sodą (125 obelys, 14 kriaušių ir 30 slyvų), pastaė varpinę, šventorių aptvėrė mūrine tvora, pastatė Kryžiaus kelio koplytėles. kairėje|miniatiūra|Alizavos bažnyčia 1890–1896 m. klebonavo filialistas kunigas Seklinskis. Pasižymėjo kova prieš girtuoklystę ir girtavimo vietas. 1896 m. kunigavo kunigas Motiejus Gulbinas. 1900 m. patvirtintas bažnyčios rekonstrukcijos projektas, pastatyti bokštai. 1905 m. padidintos kapinės. Per Pirmąjį pasaulinį karą bažnyčia apgriauta. 1909–1921 m. kunigavo Kazimieras Mockus. Jo rūpesčiu bažnyčia suremontuota. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. miniatiūra|Bažnyčios interjeras Kuratas kunigas Felicijonas Lialis (1923–1927 m.) nupirko varpą, suremontavo ūkinius pastatus. Nuo 1927 m. kunigavo K. Šimašis – bažnyčią ir varpinę apdengė cinkuota skarda, ūkio pastatus uždengė naujais šiaudais, atnaujino bažnytinius drabužius. Nuo 1931 m. pareigas perėmė kun. Vincas Žvagždys – bažnyčioje įtaisė naujus suolus, kapinių mūro tvorai uždėtas naujas cementinis stogas. Nuo 1936 m. kunigas J. Savukaitis pertvarkė altorius, 1938 m. įsteigė knygynėlį, nupirko 2 statulas, jaunimo reikalams perdavė pusę špitolės namo.
Naujasodžio piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 4200 m².
Alizavos šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Istorija
2018 m. bažnyčia atnaujinta, perdažyta.
Architektūra
Bažnyčia istoristinė, turi baroko, neogotikos bruožų, stačiakampio plano, su 2 fasado bokštais. Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi varpinė.
Naujasodžio piliakalnis
Tyrimai
1954 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
Alytaus šv. Liudviko bažnyčia
'''Alytaus šv. Liudviko bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Alytuje I, Nemuno dešiniajame krante.
Alizavos šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Vargonai
Vargonai datuojami remiantis tuo, kad dabartinė bažnyčia buvo pastatyta 1853–1856 m. Griežykla yra kairėje vargonų pusėje. Dumplės lygiagretinės, neoriginalios. Dalis vamzdžių, oro skirstymo dėžė, mechanika yra autentiški.
Alytaus šv. Liudviko bažnyčia
Parapijoje veikia Venciūnų koplyčia.
Istorija
Lietuvos maršalka ir Trakų vaivada, Alytaus dvaro savininkas Jonas Zaberezinskis iki 1520 m. pastatydino bažnyčią. 1524 m. įkurta parapija. Kurį laiką bažnyčią lankė abiejų miesto dalių katalikai. Pagal fundacijos aktą bažnyčios vikaras privalėjo mokėti lietuvių kalbą. 1658 m. bažnyčia atstatyta. 1763 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. 1773 m. įsteigta parapinė mokykla. 1810 m. bažnyčia, mieste kilus gaisrui, sudegė.
Alizavos šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Vargonai
Alizavos kaimas yra visiškai netoli Antašavos kaimo, kuriame stovi panašaus laikmečio, analogiško klasicistinio stiliaus ir prospekto struktūros vargonai (1862 ?). Vargonų prospekto modelis yra klasicistinė trijų bokštų prospekto su centrine žemiausia dalimi atmaina.
Alytaus šv. Liudviko bažnyčia
Istorija
1818–1820 m. klebonas Liudvikas Kaminskas su parapijiečiais pastatė dabartinę bažnyčią. Iki 1842 m. klebonijai priklausė Skraičionių kaimas. 1910 m. paskirtas klebonas Konstantinas Paulavičius 1930 m. bažnyčią išplėtė ir suremontavo. Buvo pristatytas bokštelis, šventoriaus tvora sumūryta iš akmenų.
Alizavos šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Vargonai
1992 m. vargonai įtraukti į Kultūros vertybių registrą (u. k. 2678)
Alytaus šv. Liudviko bažnyčia
Istorija
1941 m. birželio 24 d. hitlerininkai sušaudė kleboną K. Paulavičių ir vikarą Vincentą Mazurkevičių. Jie palaidoti šventoriuje; pastatytas Rūpintojėlis. Per Antrąjį pasaulinį karą apgriauta bažnyčia ir bokštas kunigo Leono Jakubausko rūpesčiu apie 1957 m. atstatyti.
Architektūra
Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio plano, su žemu masyviu bokštu. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame palaidotas nuo 1956 m. iki mirties čia kunigavęs Bronislovas Novelskis (1905–1991).
Hortenas
Hortenas – miestas pietų Norvegijoje, įsikūręs pusiasalyje. Savivaldybės centras.
Uostas, keltai į Mosą, geležinkelio stotis. Yra karališkasis Norvegijos jūrų muziejus, Norvegijos fotografijos muziejus, automobilių muziejus, karinė jūrų bazė.
Kulskiai
Kulskiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Grumblių.
Pseudoartrozė
Pseudoartrozė (iš pseudo ir – sąnarys) arba netikrasis sąnarys – nenormalus kaulo judrumas buvusio lūžio vietoje. Priežastys, dėl kurių lūžęs kaulas nesuauga, gali būti bendros, tokios kaip organizmo išsekimas, ir vietinės, tokios kaip atviras užterštas lūžis, platus minkštųjų audinių sužalojimas ties lūžio vieta su kraujagyslių ir nervų pažeidimu.
Pagrindiniai pseudoartrozės požymiai: paslankumas neįprastoje vietoje, truputį skaudanti, deformuota ir nefunkcionuojanti galūnė.
Pseudoartrozė gydoma kompresiniais bei distrakciniais aparatais; kartais operuojama.
Janina Stripeikienė
Janina Stripeikienė (g. 1955 m. kovo 8 d. Kelmės rajonas) – teisininkė, teisėja, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) Civilinių bylų skyriaus pirmininkė.
Biografija
Nuo 1973 m. iki 1978 m. studijavo Vilniaus universiteto Teisės fakultete, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1992 m. stažavosi JAV, dešimtyje valstijų susipažinti su teismų sistema. 1994 m. Karalienės universitete (Kingstonas, Kanada), 1994 m. – Oregono valstijos valstybiniame universitete (Judžinas). Nuo 2003 m. iki 2004 m. dalyvavo Europos Sąjungos Phare programos Dvynių projekte kursuose „Lietuvos teisminės valdžios gebėjimų stiprinimas". Periodiškai dalyvauja Europos teisės akademijos (ERA) rengiamuose seminaruose šeimos teisės ir kreditų apsaugos klausimais.
Nuo 1978 m. iki 1980 m. Kauno miesto teismo konsultantė, nuo 1980 m. iki 1990 m.- Kauno miesto teismo teisėja, nuo 1990 m. iki 1994 m. LAT teisėja, nuo 1995 m. iki 1999 m. Lietuvos apeliacinio teismo teisėja, nuo 1999 m. liepos mėn. LAT teisėja, nuo 2007 m. gegužės 17 d. LAT Civilinių bylų skyriaus pirmininkė.
Nuo 2000 m. Mykolo Romerio universiteto Teisės fakulteto civilinės ir komercinės teisės katedros lektorė, vadovėlio dalies „Prievolių teisė" bendraautorė, LR civilinio proceso kodekso komentaro bendraautorė, paskelbė mokslinių straipsnių MRU leidinyje „Jurisprudencija". LR teisingumo ministerijos rengiamų teisėjų kvalifikacijos kėlimo kursų lektorė.
1994 m. dalyvavo tarptautiniame viešųjų registrų tvarkytojų suvažiavime (Paryžius, Prancūzija), 1999 m. skaitė pranešimą tarptautinėje konferencijoje dėl asmeninės teisėjų atsakomybės (Zalcburgas, Austrija), 2002 m. – pasaulio teismų pirmininkų konferencijoje (Luknow, Indija), 2004 m. – Skandinavijos ir Baltijos šalių Konstitucinių ir Aukščiausiųjų Teismų pirmininkų susitikime (Helsinkis, Suomija), 2006 m. – dalyvavo trečiajame Europos teisėjų forume, konferencijoje „Asmenų, kontroliuojančių bendroves Europos Sąjungoje, atsakomybė" (Hamburgas, Vokietija).
1988 m. nepriklausomos teisininkų draugijos atkūrimo iniciatyvinės grupės narė, nuo 1993 m. iki 1994 m. Lietuvos teisininkų draugijos pirmininko pavaduotoja, nuo 1993 m. Teisėjų asociacijos kūrimo iniciatyvinės grupės pirmininkė, vėliau – Lietuvos teisėjų asociacijos (LTA) pirmininko pavaduotoja, nuo 1999 m. LTA valdybos narė, nuo 2002 m. iki 2005 m. Teisėjų etikos ir drausmės komisijos narė, nuo 2006 m. pretendentų į teisėjus egzamino komisijos narė.
Moka rusų, anglų kalbas.
Koldos regionas
Koldos regionas  – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies pietinėje dalyje, Gambijos ir Bisau Gvinėjos pasienyje. Įeina į Kazamanso sritį. Administracinis centras – Kolda.
Janina Stripeikienė
Biografija
Išsituokusi, sūnus Vytautas (g. 1995 m.).
Koldos regionas
Administracinis suskirstymas
Regionas padalintas į 3 departamentus:
2008 m. iš Sediju departamento sudarytas Sediju regionas.
From the Sounds Inside
„From the Sounds Inside“ – pirmasis internetinis John Frusciante albumas. Šis albumas buvo išleistas 2001 m. tik internete. Jį buvo galima atsisiųsti nemokamai iš muzikanto internetinės svetainės. Dainos, esančios šiame albume, buvo įrašytos tuo pačiu metu, kaip ir tos, kurios pasirodo albume „To Record Only Water for Ten Days“. Dauguma jų yra nebaigtos arba nesuvestos. Iš pradžių dainų pavadinimai nebuvo duoti, todėl įvairiuose šaltiniuose gali pasitaikyti skirtingi atvejai. Albumo pavadinimas buvo sugalvotas gerbėjų 2001 m. Kiti siūlomi pavadinimai buvo „2001 Internet Album“ bei „Live Above Hell“.
Kai kurios dainos pasirodo albume „To Record Only Water for Ten Days“, kitos – „Going Inside EP“ bei filmo „The Brown Bunny“ garso takelyje.
Dainos
Visas dainas parašė John Frusciante.
Antanas Pauliukonis (1909)
Antanas Pauliukonis (1909 m. vasario 28 d. Jurgežeriai, Kalvarijos valsčius, Marijampolės apskritis – 1960 m. rugsėjo 19 d. Los Andželas, JAV) – Lietuvos spaudos darbuotojas.
Biografija
1927 m. baigė Marijampolės gimnaziją, 1932 m. – lituanistiką Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultete, 1940 m. – Vilniaus universiteto Teisių mokslų fakultetą.
Nuo 1927 m. iki 1940 m. dirbo „Ryto“, „XX amžiaus“ redakcijose, 1939-1940 m. – „Žinijos“ knygų leidimo bendrovėje, vokiečių okupacijos metais – mokytoju Kauno 8-ojoje gimnazijoje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, buvo vienas iš pirmųjų žurnalo „Aidai“ redakcijos narių, 1951-1957 m. – Eltos (VLIK'o informacijos tarnybos) redaktorius. 1957 m. išvyko į JAV, nuo 1959 m. dirbo žurnalo „Lietuvių dienos“ leidykloje.
Sofijos soboras (Trabzonas)
thumb|right|300px| Sofijos soboras, [[Trabzonas ]]
Sofijos soboras ( − Hagia Sophia, ) − Bizantijos laikais Šv. Sofijos soboras, vėliau − mečetė, o dabar − muziejus Trabzone, Turkija. XIII a. Sofijos soboras yra 3 km į vakarus nuo Trabzono pilies liekanų, ant Juodosios jūros kranto.
Sofijos soboras buvo pastatytas Trapezundo imperijos imperatoriaus Manuilo I apie 1250 m. – 1260 m.
1461 m. spalio 26 d. Trabzoną užkariavus osmanų sultonui Mehmedui II, soboras buvo perdarytas į mečetę.