cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Augustas II
Abdikcija
Su Stanislovo Leščinskio Abiejų Tautų Respublika 1705 m. rugsėjo 28 d. Švedija sudarė sutartį, pagal kurią ji politiškai atiduodama Švedijos įtakai, prekyba iš Lietuvos turinti vykti per Rygos uostą, taip pat ir tranzitas į Rusiją. Visi kiti uostai turėjo būti užpilti, įskaitant ir vienintelį Lietuvos uostą – Šventąją. 1705 m. Augustas II bandė grįžti į Lenkiją, tačiau jo pajėgos 1706 m. buvo sumuštos.
Karoliui XII išžygiavus į Saksoniją, Lietuvoje ir Lenkijoje įsigalėjo rusai, kuriuos Karolis grįžęs vėl išvijo. Saksonijoje Karolis XII nugalėjo Augustą II ir su juo 1706 m. sudarė Altranstädt taiką, kuria Augustas II išsižadėjo Abiejų Tautų Respublikos sosto. Atsisakęs sosto, Augustas II dalyvavo Ispanijos palikimo kare.
Susidorojęs su Saksonija 1708 m. Karolis XII pasuko į Rusiją, kurią tikėjosi galutinai nugalėti. Sunkioje padėtyje atsidūręs Petras I ieškojo būdų susitaikyti su švedais, ieškojo tarpininkų, mėgino prie švedų prieiti per prancūzus, danus, prūsus ir net popiežių. Galų gale jam 1709 m. liepos 8 d. pavyko sumušti bado ir karo išvargintą švedų kariuomenę Poltavos mūšyje.
Grįžimas į sostą
Augustas II grįžo į sostą. Vėl ėmėsi pastangų įvesti absoliutizmą ir net vyti čia įsigalėjusius rusus. Turkų spaudžiami rusai, bijodami, kad Augustui pavyks juos išvyti iš šalies ėmė kurstyti prieš Augustą II bajorus, organizuoti konfederacijas. Kilo naujas vidaus karas su karaliumi. Pagaliau, tarpininkaujant rusams 1716 m. tarp Augusto II ir bajorų sudaryta taika. 1717 m. Seimas, nurodžius rusams, nusprendė sumažinti kariuomenę, nes bajorai norėjo sumažinti išlaidas ir neleisti karaliui įvesti absoliutizmo. Tuo pačiu valstybė pasidarė priklausoma nuo Rusijos.
Ilgai užsitęsęs karas labai suniokojo Lietuvą. Padėtį dar pasunkino nederliaus, sausrų metai, ypač dideli šalčiai žiemą (1707–1709 m.), maras (1708–1710 m.), badas (1706–1708; 1715 m.). Atsirado daug ištuštėjusių gyvenviečių ir sodybų. Karui pasibaigus ir dvarams bandant atstatyti padėtį, pasunkėjo lažas.
Kuršas
Įsigalėję Livonijoje ir Estijoje rusai tikėjosi užimti ir Kuršą, ten 1710 m. nutekėjo caro sesuo. Išmirus Kettlerių dinastijai Kurše reikėjo rinkti kitą dinastiją. Augustas II norėjo naujuoju Kuršo valdovu paskirti savo pavainikį sūnų Moricą, kurį 1726 m. valdovu išrinko Kuršo bajorai. Kadangi Kuršas buvo Abiejų Tautų Respublikos lenas, 1728 m. Seimas nutarė, kad Kuršas turi tapti Abiejų Tautų Respublikos provincija, o ne likti lenu, taigi Kuršas turi būti padalintas į vaivadijas, jam turi būti karaliaus išdalintos tarnybos, o Moricas turi atsistatydinti. Tai atitiko ir rusų planus, kurie nenorėjo leisti sustiprėti Augustui II. 1727 m. Moricas iš Kuršo buvo išvytas.
Disidentai
Evangelikai liuteronai švedai, atėję į Lietuvą ėmėsi ginti Lietuvos evangelikų ir reformatų teises. Tuo tikslu jie 1704 m. lapkričio 18 d. išleido specialų universalą. Jiems pasitraukus Lietuvoje prasidėjo iki tol negirdėti disidentų persekiojimai: 1717 m. Seimas uždraudė statyti naujas bažnyčias, sugriauti naujai pastatytas, uždraudė disidentams užimti bet kokias vietas teismuose, administracijoje. 1724 m. Torūnėje minia sugriovė jėzuitų mokyklą. Už tai lenkų teismas nusprendė nukirsdinti burmistrą ir 9 įvykio dalyvius, nors popiežiaus nuncijus tarpininkavo siekiant sušvelninti sprendimą. Tokia situacija vertė disidentus ieškoti paramos užsienyje. Pravoslavais ėmėsi rūpintis Rusijos caras, kuris juos kurstė kelti maištus.
Rusijos įsigalėjimas
Augusto II valdymo laikotarpiu Abiejų Tautų Respublikoje įsigalėjo Rusija. Sutartis su rusais prieš švedus Augustas II sudarinėjo 1699 m., vėliau jas tvirtino 1701 m. ir darė naujas 1703 bei 1704 m., tačiau jau 1705 m. rusų kariuomenė įžengė į Lietuvą ir ėmėsi čia šeimininkauti kaip savo valdose. Kilus Turkijos – Rusijos karui rusų kariuomenė per Lietuvą ir Lenkiją žygiavo kaip per savo teritoriją, o po pralaimėjimo prie Pruto grįžo per ją atgal, tačiau nepaisant turkų reikalavimo iš Abiejų Tautų Respublikos nepasitraukė. 1710 m. rusai užėmė Rygą ir ją pasiliko sau. Rusijos įtaka ir šeimininkavimas sukėlė neigiamą bajorijos reakciją: 1712 m. rusų atstovas prašė Seimo pagalbos kare su Turkija, tačiau jo prašymas buvo atmestas, dėl to rusai suorganizavo Seimo darbo nutraukimą. Augustas II tikėjosi, kad bajorijos nuotaikos pasikeitė ir sumanė susitaikyti su švedais prieš rusus, tačiau Lietuvos bajorai jo nepalaikė. Lietuvos bajorai, vieni papirkti, kiti bijodami represijų, ėmė iš caro apsaugos raštus. Augustas II bandė derėtis su turkais prieš rusus, tačiau tada rusų agentai suorganizavo konfederaciją (1715 m.). Saksų kariuomenė buvo priversta išvykti, o rusų kariuomenė pasiliko ir po 1717 m. seimo, kuris patvirtino susitarimą tarp bajorų ir karaliaus ir dėl rusų įtakos vadinamas „Nebyliuoju seimu“. Tame pačiame seime nuspręsta sumažinti kariuomenę: Lenkijai nustatyta 18 000, Lietuvai 6 000 karių kariuomenė. Atsikračius saksų 1718 m. vykusiame Gardino seime iškilo reikalavimas išvyti ir rusų kariuomenę, tačiau rusų atstovas pasistengė seimą išvaikyti. Kai Augustas II susitarė su austrais, rusų atstovas Dolgorukis seime neleido sutarties ratifikuoti ir jį du kartus išvaikė (1720 m.).
Achmadas
Achmadas – pavardė.
Šią pavardę turi šie garsesni asmenys:
Achmadas – vardas.
Šį vardą turi šie garsesni asmenys:
Pramoga
Pramoga – pasilinksminimo ar emocinio atsipalaidavimo forma, skirta išlaikyti auditorijos ar dalyvių dėmesį. Tai tokia laisvalaikio praleidimo rūšis, kuri suteikia galimybę maloniai praleisti laiką, pasilinksminti, patirti gerų emocijų, pojūčių. Pramogos gali padėti įveikti vadinamąjį „sensorinį alkį“. Viena iš svarbiausių rekreacinės – pramoginės veiklos uždavinių, pakelti bendrą žmogaus tonusą, kurti gerą, džiaugsmingą nuotaiką. Emocinė reakcija į tai kas linksma, juokinga, pašalina nervinę įtampą, nuovargį. Nuotaikingas pramoginis renginys sukuria džiaugsmo pojūtį, sustiprina optimistinį požiūrį į gyvenimą, todėl organizuojant pramoginę veiklą svarbu, kad joje būtų efektingų, smagių, gražių renginių, humoro, žaidimų, atrakcijų.
Naujosios Zelandijos chromis
Naujosios Zelandijos chromis (Chromis dispilus) – vienuolžuvinių (Pomacentridae) šeimos žuvis. Kūnas vienspalvis, nuo pilkai žalios iki tamsiai pilkos spalvos, o kartais net juodas, 15-20 cm ilgio, su dideliais krūtinės pelekais. Abiejose pusėse yra po dvi mažas baltas dėmes.
Fitzgerald
Fitzgerald − pavardė.
Pramoga
Pramogos skirstomos: koncertai, diskotekos, naktinių klubų lankymas, sporto renginių stebėjimas ir dalyvavimas, medžioklė, žvejyba, lankymasis baruose.
Naujosios Zelandijos chromis
Paplitęs prie Naujosios Zelandijos. Gyvena uolėtose pakrantėse, iki 60 m gylyje. Minta planktonu.
Fitzgerald
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Pramoga
Pramogos yra labai svarbus turizmo elementas.
Pramogų ypatumai
Pramogos turi keletą jas nusakančių bruožų, kurie lemia tų pramogų pobūdį.
Pramogų organizavimo skirstymas pagal rūšis:
Pavyzdžiai
Kelios pramogų rūšys:
Marmuržuvinės
Marmuržuvinės (Aplodactylidae) – ešeržuvių (Perciformes) būrio žuvų šeima. Paplitusios Australijos pietinėje dalyje, Naujojoje Zelandijoje, Peru ir Čilėje.
Kuodžiai (Telšiai)
Kuodžiai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Telšių.
1905–1907 m. Rusijos revoliucija
1905-1907 m. revoliucija – prieš Rusijos Imperijos valdžią nukreiptų masinių politinių ir socialinių neramumų banga, prasidėjusi 1905 m. Ši revoliucija turėjo ženklų poveikį Lietuvai. Aktyvūs veiksmai nuo pat revoliucijos pradžios vyko ir Lietuvoje, Vilniuje ir kituose miestuose buvo streikuojama. Revoliucijai buvo charakteringas spontaniškumas, jai tiesiogiai niekas nevadovavo, ši revoliucija neturėjo vieningų tikslų.
Eiga
thumb|left|Darbininkų barikados Maskvos centre 1905 m. Socialinės-politinės prielaidos revoliucijai įvykti klostėsi nuo 1904 – 1905 m. Rusijos – Japonijos karo. Postūmis revoliucijai prasidėti buvo taikios darbininkų demonstracijos Sankt Peterburge sušaudymas 1905 metų sausio (9) 22 d. (vadinamasis „Kruvinasis sekmadienis“). Vėliau plėtėsi valstiečių neramumai, darbininkų bruzdėjimai, revoliucija persimetė į kariuomenę ir laivyną (šarvuočio „Potiomkinas“, Vladivostoko sukilimai). Savo reikalavimus pradėjo kelti ir buržuazija. Kūrėsi profesinės ir profesinės-politinės sąjungos, darbininkų deputatų tarybos, stiprėjo socialdemokratų partija bei eserai, įsikūrė kadetai. 1905 m. rugpjūčio 6 d. imperatorius Nikolajus II pasirašė Valstybės Dūmos (parlamento) įsteigimo manifestą.
Iki 1905 m. rudens Rusijos imperinė valdžia praktiškai prarado Lietuvos regiono kontrolę, nors 1905 m. gegužės 3 d. Vilniaus gubernijoje, rugpjūčio 28 d. Kauno gubernijoje ir lapkričio 12 d. Suvalkų gubernijoje buvo įvesta sustiprintos apsaugos padėtis. 1905 m gruodžio 4-5 d. Vilniuje susirinko Didysis Vilniaus Seimas, kuriame dalyvavo 2000 atstovų, kurių daugiau nei pusė buvo valstiečiai. Jame reikalauta Lietuvos autonomijos bei kt. teisių ir laisvių.
Revoliucija faktiškai buvo nuslopinta 1906 m., nors revoliuciniai veiksmai tęsėsi iki 1907 m. Imperatorius buvo priverstas pažadėti ženklių nuolaidų, kurios reiškė absoliutinės monarchijos silpninimą ir tam tikrų konstitucinės monarchijos elementų įvedimą.
Kijovieco Šv. Dvasios parapija
'''Kijovieco Šv. Dvasios parapija'''  – viena iš Palenkės Bialos stačiatikių dekanato parapijų, Kijovieco kaime. Parapija įkurta 1531 metais. Dabartinė mūrinė parapijos cerkvė pastatyta 1982-1984 metais.
Klaipėdos laikrodžių muziejus
Klaipėdos laikrodžių muziejus – Lietuvos dailės muziejaus padalinys įsikūręs Klaipėdoje, Liepų g. 12. Įkurtas 1984 m. liepos 27 d. Klaipėdoje. Pastato istorija siekia XIX a. pabaigą. Pastatas buvo nekartą restauruotas, o jo funkcija irgi kito ne kartą. XX a. pradžioje čia buvo Žemės bankas, sovietiniu laikotarpiu – Pionierių namai.
Šalčininkų rajono Dainavos pagrindinė mokykla
Šalčininkų rajono Dainavos pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šalčininkų raj., Dainavoje, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba. Įstaigos kodas 291414080. Steigėjas Šalčininkų rajono savivaldybės taryba. miniatiūra|250px|left|2016 m.
Klaipėdos laikrodžių muziejus
Laikrodžių konstrukcijų istorija išdėstyta pirmojo aukšto keturiose ekspozicinėse salėse, o antrojo aukšto penkiose salėse laikrodžiai parodyti pagal stilius ir formas.
Malekai
Malekai (Maleku) – indėnų tauta, gyvenanti šiaurinėje Kosta Rikoje, daugiausia Gvatuso rezervacijoje, esančioje netoli San Rafael de Gvatuso miestelio (Alachuelos provincija). Populiacija – ~600 žmonių (gyvena 23 kaimuose). Kalba čibčų kalbų šeimai priklausančia malekų kalba bei ispaniškai.
Pakruojo rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.
Teisinis pagrindas
Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Be to, 1994 m. liepos 19 d. priimtas Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas.
Malekai
thumb|left|160px|Tradicinis malekų gyvenamasis namas Ikikolumbiniais laikais malekų gyvenamosios teritorijos driekėsi iki Rinkon de la Vjechos vakaruose, apėmė Arenalio ugnikalnį, Selestės upę.
Pakruojo rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.
Teisinis pagrindas
Lietuvos Respublikos administraciniais vienetais tapo apskritys ir savivaldybės, gyvenamosios vietovės suskirstytos į miesto ir kaimo gyvenamąsias vietoves. Panaikintos savivaldybių pakopos, miesto gyvenamosioms vietovėms priskirti miestai, kaimo gyvenamosioms vietovėms – miesteliai ir kaimai. Savivaldybė sudaroma iš gyvenamųjų vietovių. Jos teritorija gali būti skirstoma į seniūnijų aptarnaujamas teritorijas. Iki 25 sumažintas Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.
Veikla
Rajono mere išrinkta Marija Šerienė, jos pavaduotoju Vaclovas Stapušaitis. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Jonas Svečiulis.
Malekai
Malekai verčiasi žemės ūkiu, žvejyba, amatais (drožyba, piešimu, keramika), rengia pasirodymus turistams ir kt. Tradiciniai malekų namai buvo nedideli, kūgiški, pagaminti iš medienos ir lapų. Dabar malekai gyvena šiuolaikiškesniuose pastatuose.
Rusijos autonominės apygardos
Rusijos autonominės apygardos - 4 Rusijos Federacijos subjektai iš 83 turi autonominės apygardos statusą.
Samanūnai
Samanūnai (Bryophyta) – eukariotų (Eukaryota) domeno augalų (Plantae) karalystės skyrius. Tai indų neturintys augalai. Bendrai vadinami samanomis.
Rusijos autonominės apygardos
Autonominė apygarda yra vienas iš šešių Rusijos Federacijos subjektų tipų, sudarytas pagal nacionalinį teritorinį principą. Autonominių apygardų statusas nustatytas RF konstitucijos, Federacinės sutarties, autonominės apygardos statuto bei sutartimi tarp Federacijos ir subjekto ar ypatingų federaliniu įstatymu apie autonominę sritį.
Šiaurės Azijos mažoji rasė
thumb|160px|Šiaurės Azijos mažoji rasė. Mongolės
Samanūnai
Žinoma apie 10 000 samanūnų rūšių.
Šiaurės Azijos mažoji rasė
Šiaurės Azijos mažoji rasė  – viena iš mongolidų mažųjų rasių. Kitas pavadinimas – Šiaurės Azijos antropologinis tipas.
Rusijos autonominės apygardos
Autonominė apygarda:
Samanūnai
Aiškiai diferencijuoti į stiebą, šakutes ir lapus. Šaknų neturi, prie substrato prisitvirtina daugialąsčiais šakotais plaukelių pavidalo rizoidais. Stiebas – nuo keliolikos milimetrų iki keleto centimetrų ilgio, status, kylantis arba gulsčiais, paprastas, nešakotas, dvišakis arba plunksniškai išsišakojęs. Jų lapai labai įvairūs. Todėl daugelį rūšių ir genčių galima apibūdinti vien tik pagal formą, gyslas ir pakraščius. Lapai ant stiebo išsidėstę spirališkai, sudaryti iš vieno ląstelių sluoksnio ir iš išilgai einančios trumpesnės ar ilgesnės gyslos. Kai kurių rūšių lapai begysliai arba su dviem labai trumpomis gyslomis arba siekia tik iki pusės lapo ilgio arba toli išsišauna iš lapo į priekį nevienodo ilgio šereliais. Pagal formą samanų lapai yra ovaliniai, lancetiški, siaurai linijiniai, yliški. Kraštai gali būti lygūs, pjūkliški, dantyti. Kai kurių rūšių lapai garbanoti, pusiau sulenkti, išilgai raukšlėti. Visi lapai bekočiai, prie stiebo prisitvirtina visu savo pagrindu.
Rusijos autonominės apygardos
thumb|left|400px
Šiaurės Azijos mažoji rasė
Arealas
Šio tipo žmonių arealo vakarinė riba eina ties Jenisiejumi, rytinė – Ramusis vandenynas.
Samanūnai
Lytiniai dauginimosi organai yra anteridžiai (vyriškieji) ir archegonės (moteriškieji). Susiformuoja samanų viršūnėlėse, kurios praplatėja ir sudaro skrotelę. Vienų rūšių lytiniai organai susiformuoja ant to paties augalo (vienanamiai) arba ant skirtingų (dvinamiai). Po apvaisinimo iš archegonės vystosi sporogonas arba nelytinė samanos generacija (sporofitas). Sporogonas sudarytas iš kotelio, kaklelio ir sporinės, kurioje gaminasi sporos. Sporinės formos atžvilgiu yra rutulinės, ovalinės, kriaušės pavidalo, cilindrinės. Neretai jos būna išilgai vagotos, palinkusios, nusvirusios. Sporinė iš viršaus uždengta gaubtuvėliu, kuris nukrenta ir dėl to išbyra sporos. Gaubtuvėlis gali būti plikas, plaukuotas, su sveikais ar įskeltais kraštais. Pagal formą gaubtuvėlis gali būti trumpas ir bukas, ištįsęs ilgyn, nusmailėjęs, tiesus arba lenktas. Žaliosios samanos prie sporinės įėjimo turi iš vieno arba keleto eilių dantelių sudarytą savotišką aparatą – peristomą, kuris atidaro ir uždaro įėjimą į sporinę ir reguliuoja sporų byrėjimą. Iš sudygusios sporos išauga šakoto siūlo arba plokštelės pavidalo daigelis – protonema, kuris savo išvaizda labai panaši į siūlinius dumblius. Jose susidaro keletas arba daug pumpurų, iš kurių išauga gametofitai – t. y. augalai, ant kurių susiformuoja dauginimosi organai.
Šiaurės Azijos mažoji rasė
Arealas
Šios rasės žmonės sudaro daugelį vietinių Sibiro tautų – evenkus, jakutus, buriatus ir kitas.
Samanūnai
Klasė. Tetraphidopsida
Limuʻuta
Šiaurės Azijos mažoji rasė
Požymiai
Šio mažosios rasės atstovams būdinga:
Šią mažąją rasę sudaro du morfotipai – Baikalo ir Centrinės Azijos. Baikalo morfotipui būdinga maksimumas mongolidiškumo (plokštumas) veido sandaroje ir pati šviesiausia oda iš visų mongolidų.
Fonseca
Fonseca − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Budzisko miškų draustinis
Budzisko miškų draustinis – draustinis, esantis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Supraslio ir Čarna Bialostockos valsčiuose. Draustinio plotas 328,51 ha. Draustinis įkurtas 1970 metais Knišino girioje. Draustinyje saugoma čia esančių miškų ir pelkių ekosistema.
Rankpelnis
thumb|right|Rankpelnis, 1910 m. „Rankpelnis“ ''Lietuviu socijalistu sajungos Did. Britanijoj organas'' – Didžiosios Britanijos lietuvių laikraštis, leistas nuo 1907 m. spalio 30 d. iki 1923 m. birželio 29 d. Belshilyje, Škotija.
Cestas
thumb|left|250px|Cesto piešinys thumb|right|250px|Statulos „Kvirinalo kumštininkas“ fragmentas Cestas (, iš 'smogti') – plaštakos ir dilbio aprišalas, vėliau – kovinė pirštinė, naudota pankratione, gladiatorių. Storesnis dirželių pluoštas delne stiprina kumščio smūgį.
Rankpelnis
Istorija
Dvisavaitinis, 1909–1910 m. ir nuo 1915 m. – savaitinis laikraštis. Iki 1920 m. leido Lietuvių socialistų sąjunga Didžiojoje Britanijoje, 1920–1922 m. – Lietuvos komunistų sąjunga Didžiojoje Britanijoje, 1922 m. – Didžiosios Britanijos komunistų partijos lietuvių skyrius. Iš pradžių buvo švietėjiškos krypties, vėliau, ypač V. Kapsuko redaguojamas, tapo revoliucinis. 1909–1911 m. leido priedą „Šviesa“.
Cestas
Pirmieji cestai buvo odos dirželiai, kuriais aprišdavo plaštaką, riešą ir dalį dilbio. Graikai cestus naudojo neginkluotos kovos varžybose, kur buvo užskaitomas tik nokautas. Cestai pradžioje tiesiog buvo apsauginė priemonė – saugojo plaštaką nuo sužeidimų. Neretai cesto dirželiais aprišdavo dilbį iki alkūnės – taip dilbis būdavo apsaugomas nuo blokuojant dilbiu patiriamų smūgių. Vėliau cestai ėmė įgyti ir kaunamąją funkciją – imta naudoti vis kietesnę odą, tad cestas ėmė didinti priešininko patiriamą smūgį.
Romėnai cestus patobulino didindami žalojančią gebą – dirželiai buvo sustiprinti kniedėmis, plokštelėmis, spygliais. Toks cestas veikia ir kaip kastetas. Cesto variantai yra myrmex (dar žinomas kaip „galūnių skrostuvas“) ar  – abu jie buvo odiniai dirželiai su aštriomis geležtėmis ar aštriais spygliais.
Cestus dažnai naudojo gladiatorių kautynėse, kur tik cestais ginkluoti kovotojai (paprastai vergai), kaudavosi iki mirties. Ši kautynių forma darėsi vis kruvinesnė, kol ~30 m. pr. m. e. buvo uždrausta (kartu su myrmeksais).
Žinomiausias cesto atvaizdas yra Romoje esanti skulptūra „Kvirinalo kumštininkas“, kuri vaizduoja sėdintį vyriškį, kurio rankos su cestais.
Nuorodos
Iliustracijos:
Ūkininkas (Vilnius)
Ūkininkas – savaitinis laikraščio „Aidas“ priedas ūkininkams, ėjęs nuo 1938 m. gegužės 3 d. iki 1939 m. rugsėjo 12 d. Vilniuje.
Istorija
Leido Liudvikas Cicėnas. Spausdino spaustuvė „Ruch“ Vilniuje, Totorių g. 6. Išėjo 68 numeriai. Leidimas nutrauktas TSRS okupavus Vilnių.
Rašė žemdirbystės, sodininkystės, gyvulininkystės bei kooperacijos, teisės, sveikatos ir kt. ūkininkus dominusiais klausimais.
Bendradarbiavo Stasys Jablonskis, J. Jankauskas, Jonas Kriščiūnas, P. Kunavičius, L. Mikalauskas, J. Tijušas, E. Udrytė, P. Vala ir kt.
Redagavo Liudvikas Cicėnas, Mykolas Čibiras.
Satkūnai
Satkūnai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Joniškio, 1 km į vakarus nuo kelio, netoli sienos su Latvija. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra biblioteka, parkas, šalia eina Šiaulių–Rygos geležinkelis.
miniatiūra|left|Riboženklis miniatiūra|left|Gatvė Satkūnuose
Etimologija
Satkūnai – asmenvardinis vietovardis, siejamas su pavarde Satkūnas.
Geografija
Kaimo pakraščiu teka Sidabra. Į rytus nuo kaimo prasideda Satkūnų miškas (1320 ha), kuriame yra Pinigų kalnas – didelis akmuo, apie kurį liaudis pasakoja, kad po juo neva 1812 m. užkastos Napoleono paliktos brangenybės.
Istorija
Kaimas minimas nuo 1585 m. XIX a. tai buvo kaimas Šiaulių apskrities Joniškio valsčiuje.
2009 m. patvirtintas Satkūnų herbas.
Vladimiras Toporovas
Veikla
Vladimiras Toporovas tyrė baltų ir slavų kalbų santykius, paskelbė mokslo darbų iš indų filologijos, indoeuropeistikos, poetikos, mitologijos, semiotikos, rusų literatūros istorijos, baltų kalbų etimologijos, toponimikos, veiksmažodžio istorijos tyrimų. Iškėlė mintį, kad slavų prokalbė galėjo susiformuoti iš periferinių baltiškojo tipo dialektų.
Labai daug nusipelnė lietuvių kalbos istorijai ir kultūrai, tyrinėjo pasaulio tautų kultūras, jų istoriją, folklorą ir mitologiją. Yra žinomas baltiškųjų toponimų ir baltų mitologijos studijomis, parengė daugiatomį prūsų kalbos žodyną. V. Toporovas įnešė svarų indėlį rekonstruojant pirmines baltiškas formas, pagal kurias atkuriama baltų prokalbė. 7-ajame dešimtmetyje su O. Trubačiovu tyrė baltiškus vandenvardžius Dniepro baseine, jų čia rado apie 800.
1991 m. sausio 13 d., protestuodamas prieš brutalų jėgos panaudojimą Lietuvoje, Vladimiras Toporovas atsisakė jam suteiktos TSRS valstybinės premijos (už „Pasaulio tautų mitologijos enciklopediją“) ir ragino Lietuvos piliečius neatsitraukti nuo išsikeltų idealų ir siekių.
Pululagva
Pululagva arba Pululahva  – ugnikalnis Anduose, Ekvadore, Pičinčos provincijoje, 15 km į šiaurę nuo Kito. Aukštis – 3356 m.
Sigitas Gečiauskas
Sigitas Gečiauskas (g. 1934 m. balandžio 3 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius radioelektronikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Pululagva
Ugnikalnis palyginti žemas, miškingais šlaitais. Viršūnėje yra 5 km pločio kaldera, iš dalies užpildyta dacitinės lavos kupolais. Keturi iš jų iškilę 480 m virš kalderos dugno. Dideli, sprogūs išsiveržimai vyko vėlyvajame pleistocene ir holocene. Paskutinis išsiveržimas vyko maždaug prieš 1670 metų, jo metu tryško lava ir veržėsi piroklastiniai srautai.
Ugnikalnis įeina į Pululagvos geobotaninį rezervatą.
Sigitas Gečiauskas
Biografija
1958 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1989 m. technikos mokslų daktaras.
1959-1962 m. Kauno radijo gamyklos Techninės kontrolės skyriaus laboratorijos viršininkas, 1962-1965 m. Liaudies ūkio tarybos Centrinio projektavimo konstravimo biuro Izotopų laboratorijos vadovas, 1965-1994 m. Puslaidininkių fizikos instituto mokslo darbuotojas, 1980-1987 m. superaukštojo dažnio laboratorijos vadovas, 1991-1992 m. projektų vyr. konstruktorius.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš superaukštojo dažnio stipraus elektromagnetinio lauko ir puslaidininkių sąveikos, šių tyrimų rezultatų naudojimo mikrobangų galiai matuoti bangolaidžiuose ir juostelinėse linijose. Sukūrė, su kitais, jutiklių su šuoliška įtampos ir poveikio priklausomybe. Apie 50 išradimų autorius.
Franco
Franco − pavardė.
Mažoji Ūta
Mažoji Ūta – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Suvalkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Suvalkų ir 110 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Apie 1900 m. buvo 146 gyventojai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1867–1954 m. kaimas priklausė Ūtos valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Gura Pieščanos miškų draustinis
Gura Pieščanos miškų draustinis - draustinis, esantis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Sokulkos apskrityje, Šudzialovo valsčiuje. Draustinio plotas 220,1 ha. Draustinis įkurtas 1987 metais Knišino girioje. Draustinyje saugomos pušys ir eglės.
Franklin
Franklin − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ononas
Didžiausi intakai: Borzja, Unda (dešinieji), Kyra (kairysis).
Ononas ir Šilka laikomi Amūro ištakomis ir sudaro vieną ilgiausių vandens kelių Žemėje.
Piotras Jakiras
Piotras Jakiras (, 1923 m. sausio 20 Kijevas – 1982 m. lapkričio 14 d. Maskva) – rusų disidentas, istorikas.
Biografija
Kaip J. Jakiro sūnus 1937-1956 kalintas lageriuose. Nuo 1962 m. dirbo TSRS mokslų akademijos Istorijos institute, skaitė paskaitas apie stalinizmo nusikaltimus. Prisidėjo prie disidentų judėjimo, 1969 m. su kitais įkūrė Žmogaus teisių gynimo TSRS iniciatyvinę grupę. Per jį Maskvos ir Lietuvos disidentai palaikė ryšį su Vakarais. 1972 m. suimtas, 1973 m. nuteistas 3 m. kalėti ir 3 m. tremties. Tardymo metu bendradarbiavo su KGB, per teismą prisipažino esąs kaltas; remiantis jo parodymais mėginta diskredituoti disidentų judėjimą. 1974 m. paleistas.
Ledo milžinė
Ledo milžinė – planeta milžinė, daugiausiai sudaryta iš už vandenilį ir helį sunkesnių elementų, tokių kaip deguonis, anglis, azotas ir siera. Saulės sistemoje yra žinomos dvi ledo milžinės Uranas ir Neptūnas.
Ledo milžines sudaro tik 20 % vandenilio ir helio, tuo tarpu kitose planetose milžinėse, Jupiteryje ir Saturne, yra 90 % vandenilio ir helio.
Stebėtojų lyga
Stebėtojų lyga  – 2009 m. JAV fantastinis veiksmo filmas, pagrįstas to paties pavadinimo DC Comics komiksais. Filmą kūrė studijos: Legendary Pictures ir DC Comics. Filmas uždirbo daugiau nei 182 mln. JAV dolerių.
Kučiūnai (Varėna)
Kučiūnai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės rytus nuo Merkinės, prie kelio ir Straujos aukštupio.
Istorija
XIX a. pab. Kučiūnų (Kucevičių) kaimas ir palivarkas pateko į Trakų apskrities Nedzingės valsčių, Merkinės parapiją. 1850 m. Boriakovas Kučiūnų palivarke valdė 400 dešimtinių žemės.
Ankstyvoji krikščionybė
Ankstyvoji krikščionybė – krikščionybės laikotarpis, apimantis tris šimtmečius tarp Jėzaus nukryžiavimo (apie 30 m. e. m.) ir Pirmojo Nikėjos susirinkimo 325 m.
Iš pradžių Krikščionių bažnyčios centras buvo Jeruzalėje, o jos lyderiai buvo Jokūbas Teisingasis, Petras ir Jonas. Pagrindinis pirminis Apaštalų amžiaus (apie 30 m. e. m. – 100 m. e. m.) šaltinis yra Apaštalų darbai, kurių istorinis tikslumas diskutuotinas. Po Didžiosios Misijos misionieriai, kuriems priklausė ir Paulius, išplatino krikščionybę po tokius helenistinius miestus kaip Aleksandrija, Antiochija bei Roma ir už Romos imperijos ribų. Pasak Apaštalų darbų, terminas „krikščionys“ pirmąkart buvo pavartotas apibūdinti Antiochijos bažnyčios narius. Naujajame Testamente yra Šventojo Pauliaus laiškai, parašyti įvairioms bažnyčioms, pvz., Tesalonikų ir Korinto. Krikščionys toliau skaitė Hebrajų Bibliją, bet prie jos pridėjo savo raštus.
70 m. e. m. buvo sunaikinta Antroji Šventykla ir apie 135 m. žydai buvo išvyti iš pervadintos Jeruzalės (Aelia Capitolina) po Bar Kokhbos maišto. Tarp palikusiųjų miestą buvo didelė krikščionių bendruomenė. Po to, pasak Bažnyčios istoriko Euzebijaus Cezariečio, etninių žydų vadovavimą pakeitė gentilų lyderystė. Panašiai Klaudijus išvijo žydus iš Romos 49 m., Neronas leido jiems grįžti, bet stojo prieš krikščionis po Didžiojo Romos gaisro 64 m., pradėdamas krikščionybės persekiojimą. Istorikai nesutaria, ar Romos valdžia skyrė žydus nuo krikščionių iki 96 m., kai Nerva pakeitė Fiscus Judaicus (nuo to laiko praktikuojantys žydai mokėjo mokesčius, krikščionys – ne).
Krikščionybė toliau plito II a. Svarbiausi to meto rašytojai ir lyderiai buvo Irenėjus iš Liono, Polikarpas iš Smirnos , Ignacijus Antiochietis, Klemensas I iš Romos ir Justinas Kankinys. Trečiame amžiuje krikščionių skaičius toliau didėjo (Robin Lane Fox mano, kad apie 250 m. krikščionys sudarė 2 % Romos imperijos gyventojų). Tarp to laikotarpio mokytojų buvo Origenas iš Aleksandrijos, Tertulianas iš Šiaurės Afrikos. Šv. Antanas ir kiti įkūrė krikščionių monasticismą (vienuolių praktika), o Gregorijaus Švietėjo dėka Armėnija tapo pirmąja krikščioniška valstybe. Po to, kai Konstantinas Didysis prieš Milvijos tilto mūšį 312 m. atsivertė į krikščionybę, Romos imperija pagal Milano ediktą 313 m. toleravo krikščionybę, vėliau Teodosijus I krikščionybę padarė valstybine religija 380 m., o krikščionybė iškilo Bizantijos imperijoje.
Ebionitai
Ebionitai („Neturtingieji“) buvo žydų krikščionių sekta, klestėjusi ankstyvosios krikščionybės laikais, ypač į rytus nuo Jordano upės. Jie manė, kad Jėzus buvo žmogus, Jokūbo ir Marijos sūnus. Jie tikriausiai buvo asketai, atmetę Pauliaus laiškus ir naudojęsi tik viena evangelija.
Gnosticizmas
Mūsų eros pirmais amžiais kelios skirtingos sektos, kurių tarpe buvo ir krikščionių, pradėjo propaguoti idėjų rinkinį, pavadintą gnosticizmu. Garsiausias krikščionių gnostikas buvo Valentinas Egiptietis (apie 100 m. e. m. – 160 m. e. m.), kuris įkūrė gnostikų bažnyčią Romoje ir išplėtojo įmantrią kosmologiją. Gnostikai manė, kad materialus pasaulis yra sugedusios ar piktos dvasios sukurtas kalėjimas. Ta dvasia valdo materialų pasaulį ir yra vadinama demiurgu. Gnostikai manė, kad hebrajų biblijos Dievas yra tas demiurgas. Slaptas mokslas (gnosis) turėtų išlaisvinti sielą ir sugrąžinti pas tikrąjį Dievą į šviesos karalystę. Valentinas ir kiti krikščionių gnostikai laikė Jėzų Išvaduotoju, tikrojo Dievo atsiųsta dvasia, kuri turėjo išvaduoti sielas.
Nors ankstyvųjų krikščionių raštuose buvo gnostinių elementų, Irenėjus ir kiti prakeikė gnosticizmą kaip ereziją dėl dualizmo, materialaus pasaulio ir jo kūrėjo apjuodinimo. Pasak Stephen L Harris, Jono evangelija turi gnostinių elementų, bet atmeta gnostines idėjas. Vaizduojamas pasaulis yra dualistinis, iš tamsos ir šviesos, dvasios ir materijos, gėrio ir blogio, kaip jį įsivaizduoja gnostikai, bet Jėzus ne rodo kelią iš jo pabėgti, bet sujungia abu – dvasinį ir materialų pasaulį. Raymond E. Brown rašė, kad gnostikai manė, jog Jonas juos palaiko, bet tai nebuvo autoriaus ketinimas. Jono laiškai (parašyti evangelijos autoriaus ar jam artimo asmens) kritikuoja gnostines doktrinas.
Tomo evangelija turi gnostinius elementus, bet joje nėra visos gnostinės kosmologijos. Scena, kur dvejojantis Tomas įsitikina, kad prisikėlęs Jėzus yra fiziškai realus, atmeta gnostinę mintį, kad jis grįžo dvasine forma.
Gnosticizmas buvo sudarytas iš daugybės mažų grupių, kurių kai kurios neigė bet kokius ryšius su Jėzumi. Pvz., mandėjai manė, kad Jėzus yra mšiha kdaba t. y. netikras pranašas, kuris iškraipė Jono Krikštytojo jam patikėtas žinias. Dabartiniai mokslininkai mano, kad klaidinga markionizmą laikyti gnostine grupe, nes tai dar viena Jėzaus svarbos interpretacija. Gnostikai laisvai keitėsi idėjomis ir raštais.
Markionizmas
144 m. Romos bažnyčia išvijo Markioną Sinopietį. Po to jis įkūrė savo religinį judėjimą pavadintą markionizmu. Kaip gnostikai jis skelbė dualizmą. Bet priešingai nei gnostikai jis savo tikėjimą grindė ne slaptu mokslu (gnosis), o dideliu skirtumu tarp „pikto“ Senojo testamento Dievo ir Meilės Dievo iš Naujojo Testamento, ką jis nagrinėjo savo Antitezėje. Jie atmetė žydų-krikščionių evangelijas ir visas kitas, išskyrus Markiono evangeliją, kuri buvo, spėjama, redaguota Luko evangelija.
Tertulianui ir Epifanijui atrodė, kad Markionas atmetė visas kitas evangelijas, bet galėjo būti, kad jis Ponte buvo susipažinęs tik su Luko evangelija. Yra nuomonė, kad Markiono evangelija senesnė už Luko, bet daugelis mano, kad tai Luko evangelija, pagrindžianti antižydiškas Markiono nuostatas.
Markionas teigia, kad krikščionybė turi remtis tik krikščioniška meile. Jis tiek perlenkė lazdą, jog teigė, kad Jėzaus misija buvo nuversti demiurgą, žiaurų ir despotišką Senojo testamento Dievą ir jį pakeisti Galingiausiu Meilės Dievu, kurį jis atskleidė. Irenėjus Markioną laikė gnostiku, nes jis priėmė į savo kanoną dešimt Pauliaus laiškų. Markiono raštai turėjo didelę įtaką krikščionybės vystimuisi.
Montanizmas
Apie 156 m. Montanas paskelbė pranašystes, kritikuojančias krikščionių vis didesnį pasaulėjimą ir vyskupų autokratines tendencijas. Keliaudamas po gimtąją Anatoliją su dviem moterimis jis pamokslavo apie sugrįžimą prie krikščioniško paprastumo, pranašystes, celibatą ir asketizmą. Tertulianas su amžium tapęs puritonu priėmė montanizmą kaip teisingesnę Kristaus mokymo versiją. Montano sekėjai jį laikė Jėzaus pažadėtu Parakletu, ir jis vedė savo sektą į Naująją Jeruzalę. Sekta paplito po Romos imperiją, buvo persekiojama, patraukė kankinius. Bažnyčia ją uždraudė kaip ereziją, o VI a. Justinianas galutinai ją sunaikino.
Sektos ekstazė ir kitos detalės suartina juos su Sekmininkais.
Jeruzalė
200px|thumb|right|Pakilimo uola Alyvų kalna. Tvirtinama, kad joje išlikęs Jėzaus dėšinės kojos atspaudas. Jeruzalė buvo pirmasis bažnyčios centras. Apie 50 m. Paulius ir Barnabas vyko į Jeruzalę susitikti su „Bažnyčios stulpais“: Jokūbu, Petru ir Jonu. Jeruzalės susitikimas be kitų dalykų patrvirtino Pauliaus ir Barnabo misijos tarp nežydų teisėtumą ir atleido juos nuo daugelio žydiškų įstatymų, ypač apipjaustymo, kuris buvo pasišlykštėtinas graikams.
Petrui išvykus po to, kai Erodas Agripa bandė jį nužudyti, Jokūbas tapo svarbiausiu Jeruzalės autoritetu. Klemensas Aleksandrietis jį vadino Jeruzalės vyskupu.
Vėliau Jeruzalės svarba krikščionybei sumenko, bet vėl sustiprėjo, kai imperatorienė Elena (Konstantino Didžiojo motina) buvo piligriminėje kelionėje į Šventąją Žemę apie 326–328 m.
Antiochija
Antiochijoje, trečiame pagal svarbą Romos imperijos mieste, pirmąkart pavartotas terminas „krikščionys“. Tai ankstyvosios bažnyčios vieta, kurią, pagal tradiciją, įkūrė Petras, buvęs pirmuoju vyskupu. Mato evangelija tikriausiai parašyta Antiochijoje. Bažnyčios tėvas Ignacijus Antiochietis buvo trečiuoju vyskupu.
Aleksandrija
Aleksandrija, įkurta Aleksandro Didžiojo, buvo helenistinės civilizacijos centras, garsus savo bibliotekomis. Mieste buvo daug žydų, iš kurių žymiausias autorius Filonas Aleksandrietis.
Roma
thumb|200px|right|Šv. Pauliaus bazilika už sienų, laikoma Šv. Pauliaus palaidojimo vieta. Irenėjus iš Liono nurodo, kad apaštalai Petras ir Paulius įkūrė Romos bažnyčią, o Linas po Petro tapo vyskupu. Imperijos sostinė greitai tapo bažnytinės valdžios centru. Augdama pamažu Septynių bažnytinių susirinkimų laikais Roma buvo svarbiausiu krikščionybės centru. Pauliaus Laiškas romiečiams rodo, kad tuo metu Romoje buvo didelė krikščionių bendruomenė, bet Paulius nemini Petro.
Cezarėja
Cezarėja (, po 133 m. Caesarea Palaestina) pastatyta Erodo Didžiojo (valdė apie 25-13 m. pr. m. e.), buvo Judėjos provincijos sostinė (6-132 m.), o vėliau Palaestina Prima. Čia Petras pakrikštijo centurioną Kornelijų, laikomą pirmuoju gentilu (ne žydiškos kilmės krikščionimi). Paulius dažnai lankydavosi mieste ir dvejus metus kalėjo (apie 57-59 m.).
Šiaurės Afrika
Kartagina davė ankstyvajai bažnyčiai tokius lotyniškai rašiusius autoritetus kaip Tertulianas ir Kyprianas. Egipto dykumoje gyveno asketai vienuoliai iš kurių garsiausi Antonijus ir Pachomijus. Kartagina atiteko Islamui 698 m.
Vakarų Anatolija
Anatolijoje daug nuveikė apaštalas Jonas. Jono evangelija tikriausiai buvo parašyta Efese. Pasak Naujojo Testamento, apaštalas Paulius buvo iš Tarso ir pirmosios misijinės kelionės buvo šiame krašte. Apreiškimas Jonui mini septynias Azijos bažnyčias. Pirmasis Petro laiškas adresuotas Mažosios Azijos miestams.
Damaskas
thumb|250px|right|Manoma, kad tai Šv. Ananijo namas Damaske. Pagal Naująjį Testamentą, Paulius atsivertė kelyje į Damaską. Jis buvo apakintas šviesos, o Damaske Ananijas jam sugražino regėjimą ir pakrikštijo.
Už Romos imperijos ribų
Ankstyvuoju laikotarpiu krikščionybė nepasitenkino vien Romos imperija. Ji tapo oficialia religija Armėnijoje 301 ar 314 m., kai vis dar buvo uždrausta Romos imperijoje. Armėnijos bažnyčią įkūrė Gregorijus Švietėjas.
Krikščionybė Gruzijoje atsirado IV a. ar dar anksčiau. Gruzijos karalius Mirianas III priėmė krikščionybę 334 m.
Edesa, romėnų valdyta 116–118 m. ir 212–214 m., bet dažniausiai buvusi nuo Romos ar Persijos priklausoma vasaline valstybe, buvo svarbus krikščionių miestas. Po 201 m. ar anksčiau karališkoji šeima tapo krikščioniška.
Pagrindinė tos vietovės bažnyčios kalba buvo aramėjų ir kai kurie mokslininkai mano, kad tai buvo originali Naujojo Testamento kalba.
Misionierius Adajus evangelizavo Mesopotamiją (dabar Irakas) II a. vydury ir tapo pirmuoju Edesos vyskupu. Jo įpėdinis buvo Agajus, o šio – Palutas, kurį apie 200 m. įšventino Serapionas Antiochietis. Tarp daugybės Edesos mokyklos atstovų reikia paminėti Bardesaną (154–222 m.), Abgaro IX bendramokslį, dėl jo nuopelnų atsirandant krikščionių religinei poezijai, o jo idėjas plėtojo sūnus Harmonijus ir kiti mokiniai. Atillâtiâ, Edesos vyskupas, dalyvovo Pirmajame Nikėjos susirinkime 325 m.
Pavirčiuvė
Pavirčiuvė – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, į pietvakarius nuo Kriukų. Pro kaimą teka Virčiuvis. Yra biblioteka. miniatiūra|left|Riboženklis. Dešinėje – kapinaitės
Istorija
1584 m. minimas Pavirčiuvės dvaras.
Vėzdūnė
Vėzdūnė arba Papėdžialapis (lot. Spathiphyllum,, ) – aroninių (Araceae) šeimos Monsteroideae pošeimio augalų gentis.
Pieni tietosanakirja
thumb|Pieni tietosanakirja, 4 tomai, 1925-1928 thumb|„Automobiili“, Pieni tietosanakirja, 1 leidimas, 1925 Pieni tietosanakirja 1925–1928 m. leista suomiška enciklopedija.
Išleido Otava.
Apimtis
4 tomai. Kiekviename tome – apie 3 000 straipsnių.
Enciklopedija rėmėsi kita visuotine enciklopedija – Tietosanakirja, išleista 1909–1919.
Viačeslav Škil
Biografija
1966 m. baigė Vilniaus elektromechanikos technikumą ir įgijo techniko elektriko specialybę. 1973 m. baigė Leningrado technologijos institutą, įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę. 1979 m. baigė Leningrado aukštąją partinę mokyklą. 1981 m. apgynė istorijos mokslų kandidato disertaciją, nuo 1983 m. docentas. 1990 m. baigė Liaudies ūkio valdymo akademiją prie SSRS Ministrų Tarybos (Maskva) ir įgijo ekonomisto specialybę.
1963–1966 m. Vilniaus elektros suvirinimo įrengimų gamyklos elektrikas, meistras. 1966–1974 m. Visasąjunginio elektros suvirinimo įrengimų mokslinių tyrimų instituto vadovaujantysis inžinierius, skyriaus vedėjas. 1974–1989 m. Lietuvos komunistų partijos aparato atsakingas darbuotojas. 1990–1994 m. uždarosios akcinės bendrovės „ODA-LUX“ direktorius. 1994–2004 m. uždarosios akcinės bendrovės „Teisita“ direktorius.
Buvo SSKP narys, nuo 2003 m. Darbo partijos narys.
2000–2003 m. Visagino miesto savivaldybės tarybos narys. 2004–2008 m. Seimo narys.
Žmona Viktorija, sūnus Artur.
Kinabalu
Kinabalu (MS Gunung Kinabalu) – aukščiausias Malaizijos bei Borneo salos kalnas. Kalnas yra to paties pavadinimo nacionaliniame parke. 1997 m. palydovų pagalba buvo nustatytas naujas kalno aukštis – 4095 m. Prieš tai atlikti duomenys rodė kiek didesnį aukštį – 4101 metrą.
Kinabalu kalnas yra labai turtingoje biologinėje zonoje, kuri 1964 m. paskelbta nacionaliniu parku. Jo apylinkėse yra apie 600 rūšių papartūnų, 326 rūšys paukščių ir 100 žinduolių rūšių. Šlaitus dengia atogrąžų miškai. Kinabalu kalnas kartu su jį supančiu nacionaliniu parku yra įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Bosnijos ir Hercegovinos futbolo varžybos 2010–2011 m.
Bosnijos ir Hercegovinos futbolo varžybos 2010–2011 m.
Pirmos rungtynės
-
Antros rungtynės
Željezničar nugalėjo bendru rezultatu 4–0 ir iškovojo šalies futbolo taurę.
Fukuda
Fukuda − pavardė.
Jaluvkos miškų draustinis
Jaluvkos miškų draustinis - draustinis, esantis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Supraslio valsčiuje. Draustinio plotas 277,03 ha. Draustinis įkurtas 1990 metais Knišino girioje.
Rūdaičiai (reikšmės)
Rūdaičiais vadinamos kelios gyvenvietės Žemaitijoje:
Romas
Romas – stiprus alkoholinis gėrimas, gaminamas iš cukranendrių spirito.
Kai kurios romo rūšys daromos fermentuojant ir distiliuojant cukranendrių sultis, kitos iš melasos, kuri gaunama kaip cukraus gaminimo iš cukranendrių šalutinis produktas. Kai kurios romo rūšys gaminamos įvairiomis proporcijomis maišant cukrašvendrių sultis, sirupą ir melasą.
Įprastiniu būdu gaminant romą yra sumalamos cukranendrės, iš jų išgaunamos sultys, kurias kaitinant gaunamas sirupas. Gautas sirupas yra distiliuojamas ir fermentuojamas. Tokiu būdu gautas gėrimas laikomas (brandinamas) ąžuolinėse statinėse, kur įgauna šviesiai geltoną arba tamsesnį – iki rudo – atspalvį. Romo spalva nebūtinai rodo jo brandinimo laiką – kai kurie gamintojai išlaikytą romą filtruoja, o kiti į mažiau brandintą romą prideda karamelės spalvai suteikti.
Romas paprastai geriamas grynas arba maišomas kokteiliuose.
Kokybė
Geras romas yra ilgą laiką brandinamas ąžuolinėse statinėse, panašiai kaip viskis ar konjakas.
Istorija
Pirmieji rašytiniai šaltiniai romą mini Barbadoso saloje 1688 m. Nuo to laiko romo gamyba pasižymi Karibų jūros regiono salos. Taip pat gaminamas Filipinuose, Australijoje, Madagaskare, Mauricijuje, Indijoje, Rejunione ir Kanaruose.
Romas nuo XVII amžiaus pradėtas vartoti Europoje, ypač Didžiojoje Britanijoje.
Kajambė
Kajambė  – ugnikalnis Anduose, Ekvadore, Pičinčos provincijoje, 70 km į šiaurės rytus nuo Kito. Tai trečias pagal aukštį šalies kalnas (5790 m).
Tai kompleksinis ugnikalnis, kurio viršūnė nuolat dengiama sniego. Jo pietiniame šlaite yra aukščiausia Žemės vieta, kertama pusiaujo ir vienintelė vieta ties pusiauju, kurią dengia sniegas. Kajambės ugnikalnis buvo aktyvus prieš 4000 metų, o vienintelis jo istorinis išsiveržimas vyko 1786 m.
Aplink ugnikalnį įsteigtas Kajambės Kokos ekologinis rezervatas, papėdėje yra Kajambės miestas.
Kazys Sivickis
Kazys Sivickis (g. 1951 m. sausio 23 d. Žarėnuose, Telšių raj.) – technologijos mokslų daktaras, hidrotechnikos inžinierius, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1958–1962 m. mokėsi Plungės rajono Plauskinių pradinėje mokykloje, 1969 m. baigė Telšių rajono Žarėnų vidurinę mokyklą. 1974 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Hidromelioracijos ir žemėtvarkos fakultetą, 1985–1989 m. Maskvos hidromelioracijos instituto neakivaizdinio skyriaus aspirantas. 1991 m. Baltarusijos melioracijos ir vandens ūkio mokslinio tyrimo institute apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją (nostrifikuota 1993 m.).
1974–1978 m. Žemės ūkio ministerijos Vyriausiosios tarybinių ūkių valdybos vyriausiasis inžinierius melioratorius, 1978–1981 m. Lietuvos komunistų partijos centro komiteto Žemės ūkio skyriaus instruktorius, 1981–1988 m. melioracijos ir vandens ūkio ministro pavaduotojas, 1988–1991 m. Gamybinio statybos ir montavimo susivienijimo „Lietuvos melioracija“ pirmininko pirmasis pavaduotojas, vyriausiasis inžinierius, 1991 m. valstybinės firmos „Lietuvos melioracija“ technikos direktorius, direktorius-Gamybos organizavimo valdybos viršininkas, 1991–1993 m. Lietuvos melioracijos įmonių asociacijos vicepirmininkas, nuo 1993 m. šios asociacijos pirmininkas. Nuo 2005 m. Lietuvos žemės ūkio ministerijos sekretorius. 2006 m. atsisakė Seimo nario mandato.
1998–2000 m. Lietuvos žemės ūkio universiteto Vandentvarkos katedros vyr. asistentas, docentas. Nuo 2002 m. šios katedros lektorius, hidrotechnikos bakalaurams dėsto kelių tiesimo technologiją ir darbo užmokesčio organizavimą, magistrams – statybos organizavimą.
Nuo 2002 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos valdybos pirmininkas, nuo 2005 m. Valstiečių liaudininkų sąjungos narys.
Yra paskelbęs daugiau kaip 60 straipsnių mokslo ir gamybine tematika melioracijos, aplinkosaugos, hidroenergetikos klausimais. 1999 m. įrašytas į Lietuvos žemės ūkio universiteto Vandens ūkio ir žemėtvarkos fakultetui nusipelniusių žmonių Garbės knygą.
Lietuvos melioracijos įmonių asociacijos pirmininkas, Lietuvos pramonininkų konfederacijos prezidiumo, Vandens problemų tarybos prie Lietuvos mokslų akademijos prezidiumo narys, Lietuvos žemėtvarkos ir hidrotechnikos inžinierių sąjungos vicepirmininkas, Lietuvos Respublikos žemės ūkio rūmų tarybos, Lietuvos žemės ir miškų ūkio visuomeninių ekspertų kolegijos prezidiumo, Statybos verslo įmonių kvalifikacijos atestavimo komisijos bei ilgametis Lietuvos žemės ūkio universiteto valstybinių kvalifikavimo komisijų narys.
Niemcovizna
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Bastutiniai
thumb|Cardamine heptaphylla Bastutiniai, kryžmažiedžiai (Brassicaceae, Cruciferae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima. Augalai vienmečiai, dvimečiai arba daugiamečiai, žoliniai, rečiau puskrūmiai, turintys pražanginius lapus ir liemenines šaknis. Žiedus sudaro 4 taurėlapiai ir 4 spalvoti vainiklapiai. Žiedai susitelkę kekėse, žiedyno ašis žydėjimo pradžioje trumpa, vėliau, vaisiams bręstant, pailgėja. Vaisius – ankštara arba ankštarėlė, atsiverianti dviem sąvaromis.
Šeimoje yra daržovių (ropė, kopūstas, ridikas), aliejinių (rapsas, garstukas), prieskoninių (krienas), vaistinių, medingų, dekoratyvinių augalų, taip pat laukų ir daržų piktžolės.
Lietuvoje auga šių genčių augalai:
Pabarės pagrindinė mokykla
Šalčininkų rajono Pabarės pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šalčininkų raj., Pabarėje, I. Jundzilo g. 32, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba. Įstaigos kodas 191414318. Steigėjas Šalčininkų rajono savivaldybės taryba.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Mokykla 2016 m.
Pirmoji pradinė mokykla Pabarėje įkurta 1910 m. Tai buvo vienos klasės švietimo įstaiga rusų dėstomąja kalba. 1921 m. Pabarėje pradėjo veikti viešoji mokykla lenkų dėstomąja kalba. II pasaulinio karo metu mokyklos veikla buvo sustabdyta. Praėjus vos keletai metų po veiklos atnaujinimo 1946 m., mokyklai suteiktas 7-metės mokyklos statusas. Augantis mokinių skaičius nulėmė, kad 1954 m. 7-metė mokykla pertvarkyta į vidurinę mokyklą, tokia buvusią iki 1975 m.
XXI a. pradžioje mokykla veikė pastate Mokyklos g. 22.
Bulgarijos futbolo sąjunga
thumb|200px|left|Bulgarijos futbolo sąjungos vyriausioji valdyba įsikūrusi [[Sofija|Sofijoje]] Bulgarijos futbolo sąjunga organizuoja futbolo lygą: A profesionalų futbolo grupę ir Bulgarijos vyrų futbolo rinktinę.
Nuo 2005 m. futbolo sąjungos prezidentas yra Borislavas Mikhailovas prieš tai pakeitęs Ivaną Slavkovą.
Čekijos Respublikos futbolo asociacija
Čekijos Respublikos futbolo asociacija – Čekijos Respublikos futbolo vykdomoji institucija. Įkurta 1901 m. Prahoje. Organizuoja futbolo lygas: Gambrinus ligą, Čekijos 2. Ligą, taip pat Čekijos vyrų futbolo rinktinę. Nuo 1922 m. iki 1993 m. egzistavus Čekoslovakijai asociacija vadinosi Čekoslovakijos futbolo asociacija, kuri kontroliavo Čekoslovakijos vyrų futbolo rinktinę.
Dabartinis asociacijos prezidentas yra Martin Malík.
Medinų akmenys
miniatiūra|250px|right|Abu Medinų akmenys miniatiūra|250px|right|Medinų I akmuo miniatiūra|250px|right|Medinų II akmuo