cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1984 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Lygiųjų serija
Iš esmės psichologinė Gario savijauta pasikeitė: "Kaip ne keista, aš pajutau šiokį tokį palengvėjimą. Mačas pralaimėtas, prarasti nebėra ko, pasistengsiu laikytis iki paskutiniųjų!” Ir viskas, ko benorėjo G. Kasparovas – įrodyti pačiam sau ir šachmatų pasauliui, kad jis vis tik moka žaisti šachmatais.
Prieš 28-ąją partiją G. Kasparovas pasiėmė eilinę pertrauką, bet sekančios partijos nieko įdomaus jam neatnešė. O A. Karpovas nusprende susitelkti 31-oje partijoje – viskas rodė, kad ši partija, užsitęsusiame mače, turėjo tapti svarbiausia. Bet nei naujas kostiumas, nei šventinė jo palydovų išvaizda, nei prašviesėjęs čempiono veidas, nepadėjo užbaigti mačo. Pretendentas debiutą sužaidė neypatingai, bet kai pakibo reali pralaimėjimo grėsmė, pradėjo žaisti labai išradingai ir išsisuko iš ypatingai pavojingos padėties…
Pretendento atsigavimas
O 32-oje partijoje žlugo čempiono viltys laimėti 6 : 0. Tai buvo pirmoji G. Kasparovo pergalė prieš varžovą. Buvo svarbu, kad A. Karpovas ją pralaimėjo ne dėl kažkokios grubios klaidos, o neišlaikęs sudėtingos kovos įtampos.
Po daugelio metų G. Kasparovas svarstė: „ Kai mačo rezultatas 6 : 0 tapo negalimas, pagal kovos logiką, čempionui reikėjo tik pakeisti mačo strategiją… Jam reikėjo atsisakyti ankstesnio atsargumo ir „spausti“ varžovą. Deja persiorientuoti Karpovas taip ir nesugebėjo…“
Dabar jau A. Karpovo baltaisiais žaidžiamos partijos baigdavosi trumpomis lygiosiomis, o G. Kasparovas savo „baltosiomis“ spaudė varžovą.
O štai, 40-oje ir 41-oje partijose, varžovai vos neapsikeitė pergalėmis. Pradžioje Garis, o po jo ir Anatolijus, išleidęs „istorinę“ galimybę pergale užbaigti mačą: 33 ėjime A. Karpovas praėjo pro galimybę laimėti šeštąją pergalę. Iš karto po mačo A. Karpovas pasakojo: „Būdamas ceitnote, aš negalėjau iki galo apskaičiuoti figūros aukos pasekmių“.
Po trumpų lygiųjų 42-oje ir 43 ioje partijose sekė dvi kovingos. 46-oje pretendentas išleido rimtus šansus pasiekti antrąją pergalę… Užtat laimėjo 47-ąją, kurią R. Kyno žodžiais „Karpovas visų nuostabai žaidė silpnai – pabaigoj visai išraudęs – požymis besiartinančio pralaimėjimo. Mačo rezultatas tapo 5 : 2.
Po 9-ių dienų pertraukos (mačas buvo perkeliamas į kitą vietą) G. Kasparovas, žaisdamas stipriai nuo pradžios iki pabaigos, laimėjo ir 48-ąją partiją. Jis sumažino atsilikimą mače iki dviejų taškų.
FIDE sprendimas
Čia žodį tarė FIDE prezidentas F, Kampomanesas. Po G. Kasparovo, kuriam „reikėjo apmąstyti pasikeitusią mačo padėtį“, paimtos pertraukėlės, F. Kampomanesas paėmė savo pertrauką. O 1985 m. vasario 14 d. pasinaudodamas savo „ ypatingomis teisėmis priimant mačo sprendimus“, jis pareiškė, kad „mačas yra baigiamas, nepaskelbus nugalėtojo, o naujas prasidės 1985 m. rugsėjy nuo pradinio rezultato 0 : 0“. Tiek čempionas, tiek pretendentas, atvykę į spaudos konferenciją, atvirai pareiškė apie savo nesutikimą su šiuo sprendimu, tačiau prezidentas buvo nesukalbamas.
Po mačo
Tai buvo pirmas atvejis pasaulio šachmatų čempionatų mačų istorijoje, kai po penkerių mėnesių kovos „čempionas nebuvo išaiškintas. A. Karpovas dominavo dvikovos pradžioje, bet G. Kasparovo perimta inciatyva pabaigoje, paliko apie mačą dvejopą įspūdį.
Vieni kalbėjo, kad iš G. Kasparovo atėmė pergalę. Kiti tai ginčijo, sakydami, kad sustabdžius mačą A. Karpovas vis dar pirmavo dviem taškais. Atvirai pasakius, tai ši dvikova iš visų pareikalavo tiek jėgų ir nervinės energijos, kad apie mačą stengėsi …kuo greičiau užmiršti! Pagal F. Kampomaneso planą tarp varžovų, toje pačioje Maskvoje rugsėjo mėn. turėjo prasidėti nauja, šį kartą apribota 24-iomis partijomis, dvikova, kuri ir išaiškins naująjį „šachmatų karalių“.
Uostas
thumb|200px|Klaipėdos uosto akvatorija thumb|200px|Nicos uostas (Prancūzija) thumb|200px|Danijos uoste Fridrichshafenas kraunamas laivas Holmen Carrier
Avanuostas – sudėtinė uosto dalis, dažniausiai sukurta dirbtinai apsaugoti uosto akvatoriją nuo bangavimo ir vandens srovių. Kitaip sakant avanuostas yra apsauginė siena (vartai) prie įplaukimo į uostą vietos. Laivai į uostą tokiu atveju plaukia tarp uosto ir avanuosto krantinių.
Klaipėdos uostas avanuosto neturi, turi apsauginį molą šiaurės vakarų kryptimi.
Vieni uostai yra įrengti gamtos suformuotuose įlankose, kiti pastatyti dirbtinai. Šiuo požiūriu Klaipėdos uostas yra beveik natūralus, turi uždarą akvatoriją iš rytų ir vakarų saugoma pakrantėmis.
Uostų tipai
Uostai klasifikuojami pagal įvairias charakteristikas. Kokybiniu požiūriu logiškiausias skirstymas yra pagal hidrotechninius įrengimus – krantinių tipus, krantinių technines charakteristikas, krovos tipus, geografinę padėtį, savitą konstrukciją, apsauginių molų išsidėstymą, jūros vartų konstrukciją.
2010 m. Pasaulio jaunimo lengvosios atletikos čempionatas
2010 m. Pasaulio jaunimo lengvosios atletikos čempionatas – 13-asis tarptautinės lengvosios atletikos federacijos rengiamas jaunimo amžiaus geriausių pasaulio lengvaatlečių varžybos. Čempionatas vyko Monktone, Kanadoje. Tai jau antrasis čempionatas rengtas šioje šalyje. Varžybas oficialiai atidarė Kanados ministras pirmininkas Stephen Harper ir sporto ministras Gary Lunn.
Lietuva čempionate
Lietuvai čempionate atstovavo keturi sportininkai:
Mantvydas
Mantvydo mirties metai nežinomi, tačiau paprastai teigiama, kad jis turėjo mirti netrukus po to, kai 1341 m. pab. didžiuoju kunigaikščiu tapo Jaunutis, t. y. spėjamas vyriausias Gedimino ir jo antrosios žmonos sūnus; dalis istorikų spėja, kad Mantvydas žuvo Strėvos mūšyje (1348 m. vasario 2 d.).
Mantvydo palikuonimis save nuo seno laiko Manvydai.
Fastai
Fastai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Didžiojo Dobžynevo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietryčius nuo Dobžinevo Dužės ir apie 10 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą teka Bialos ir Supraslio upės.
Istorija
Kaimas įkurtas XVI a. amžiuje. Apie 1545 m. kaime įkurta Fastų Šv. Kryžiaus parapija. 2001 m. birželio 29 d. įkurta Fastų Šv. Pranciškaus Asyžiečio parapija. 1827 m. spalio 5 d. šalia kaimo nukrito 4 g achondrito tipo meteoritas, kuris šiuo metu saugomas Varšuvos Nacionaliniame geologijos muziejuje. 1873 m. atidaryta Fastų geležinkelio stotelė. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Aum Sinrike
Aum Sinrike, (jp. オウム真理教 tar. AUM Šinrikyo vert. Aum aukščiausioji tiesa, vėlesnis pavadinimas Alefas, jp. アレフ) – Šoko Asaharos (tikrasis vardas – Čizo Asahara) 1984 m. įkurta eklektiškos kilmės apokalipse tikinti nelegali sekta, pagarsėjusi teroristiniais išpuoliais. Aum Sinrike priskiriama sektoms žudikėms. Po 1995 sekta veikia kitais pavadinimais, pvz., Aleph. Aktyviausiai veikia Japonijoje (nuo 1000 iki 2000 narių) ir buvusios Tarybų Sąjungos šalyse (nuo 500 iki 1000 narių). Nedidelis (nuo keliolikos iki kelių dešimčių aktyvių narių) sektos skyrius veikia ir Lietuvoje.
Gana ilgą laiką sekta veikė legaliai, bandymai ją teisiškai priskirti destruktyvioms sektoms būdavo nesėkmingi (Japonijoje, kur sekta buvo pripažinta, kaip religija, visiškai uždrausti nepavyko iki šiol, sekta pradėta kontroliuoti tik 1999, priėmus naujus religijų veiklos įstatymus). Daugelyje šalių (pvz., JAV, Rusijoje, Kanadoje) sekta paskelbta teroristine organizacija. Iki 1995-ųjų sektos narių skaičius pasaulyje siekė apie 50 tūkstančių žmonių, dabar – keletą tūkstančių.
Teroristinė veikla
Sekta pagarsėjo po 1995 m. Tokijaus metro įvykdyto teroristinio akto: sektos nariams išpurškus zarino dujas, 12 žmonių žuvo, daugiau nei 5 tūkstančiai buvo sužeisti. Po tyrimo paaiškėjo, kad tai ne pirmasis sektos nusikaltimas: 1994 metais zarino dujomis Matsumoto mieste, Nagano prefektūroje buvo nunuodyti 7 žmonės, 144 sužeisti, kažkiek nesėkmingų bandymų panaudoti zarino dujas buvo dar anksčiau (maždaug nuo 1986 metų). Sektos būstinėje buvo aptiktos ginklų atsargos, įskaitant sraigtasparnį Mi-17, zarino atsargos, valstybinio perversmo planai. Yra žinoma, kad sekta ruošėsi purkšti zarino dujas ant Tokijo iš sraigtasparnio, o paskui, pasinaudojusi panika, užgrobti valdžią. Sekta, pasinaudodama Rusijoje užverbuotais specialistais, vykdė cheminių, bakteriologinių ir net branduolinių ginklų tyrimus. Yra įrodytos kelių sektos narių žmogžudystės. Manoma, kad sekta gali būti nužudžiusi iki kelių dešimčių savo narių, dalį iš jų – bandydama cheminius ginklus.
Po Japonijoje įvykdyto tyrimo, 2 sektos nariai (įskaitant sektos vadovą Šoką Asaharą ) buvo nuteisti mirties bausme, dalis sektos narių nuteista kalėti.
2000 m. pakartotinio tyrimo metu paaiškėjo, kad sekta toliau bando tęsti teroristinę veiklą, perimdama Japonijos valstybinių ir karinių kompiuterių tinklų valdymą (perimant valstybinius programavimo užsakymus, į programas įdiegiamos programos – Trojos arkliai).
2016 m. kovą Juodkalnija išvarė 58 užsieniečius, susijusius su Aum Sinrike.
Lietuvos nekilnojamasis turtas
Lietuvos nekilnojamasis turtas – reklaminis-informacinis savaitraštis, ėjęs nuo 1994 m. rugpjūčio 4 d. iki 1999 m. Vilniuje.
Istorija
Redaktoriai Marytė Šaltytė, G. Radvila, Petras Zurlys, Aldona Armalytė (1997–1999 m.).
Skapai
Skapai, skopcai ('iškastruoti') – nedidelė stačiatikių sekta, veikianti Rusijoje. Iš viso nuo 50 iki 150 narių. Sektą XVIII a. įkūrė Kondratijus Selivanovas, kaip radikalią chlystų sektos atšaką.
Jadvyga Jogailaitė
Jadvyga Jogailaitė (1513 m. kovo 15 d. Poznanė – 1573 m. vasario 7 d. Altrupinas, dabar Noirupino rajonas) – Lenkijos princesė iš Jogailaičių dinastijos, ištekėjusi – Brandenburgo kurfiursto žmona.
Skapai
Sektos ideologai teigė, kad žmogaus geismai veda į pražūtį, kad nepakanka save plakti, bet, norint visiškai apsisaugoti nuo nuodėmės, reikia kastruotis. Pradžioje sektos nariai įkaitinta geležimi išsidegindavo (vėliau – tiesiog išpjaudavo) sėklides, vėliau ėmė praktikuoti visišką kastraciją. Moterims lytinius organus ir krūtis išpjaudavo, išdegindavo sieros rūgštimi arba įkaitinta geležimi. Propagavo prievartinę kastraciją, naujus narius į sektą įtraukdavo apgaule, pirkdami vaikus arba tiesiog prievartiniu būdu kastruodami ir įkalindami atsitiktinius žmones.
XVIII a. pabaigoje sekta buvo uždrausta, už dalyvavimą sektoje buvo skiriama katorga. Rusijos stačiatikių bažnyčia ją paskelbė eretiška. XIX a. pabaigoje sekta ėmė po truputį keisti savo pobūdį, ilgainiui (ypač – po stalininių represijų) tapo pacifistine. Šiuo metu kastracija ar plakimasis sektoje laikomi neprivalomais, po XX a. 4-ojo dešimtmečio žinomi tik pavieniai kastravimosi atvejai.
Jadvyga Jogailaitė
Biografija
thumb|left|150px|Jadvyga Jogailaitė jaunystėje thumb|Jadvygos Jogailaitės juvelyrinių dirbinių dėžutė Jadvyga gimė Lenkijos karaliaus Zigmanto Senojo ir jo žmonos Barboros, Vengrijos galingo magnato Stefano (Ištvano) Zapolyos dukters, šeimoje. 1535 metų rugsėjo 1 d. mergaitė Krokuvoje ištekėjo už Brandenburgo kurfiursto Joachimo II. 1541 metais ji lydėjo savo vyrą į Rėgensburgą, pas Šventosios Romos imperijos Reichstago atstovus. Po to, kada Joachimas perėjo į liuteronybę, Jadvyga (Vokietijoje Chedvig (Hedwig)) toliau išpažino katalikybę. Jos sutuoktinis – primygtinai reikalaujant karaliaus dvariškiams – nevertė Jadvygos keisti tikybos.
Po Joachimo mirties, 1572 metais Jadvyga iki savo dienų galo gyveno vienatvėje Rupino pilyje, Altrupino miestelyje.
Šeima
Jadvygos ir Joachimo santuokoje gimė:
Būrys (1986 filmas)
Būrys – 1986 m. JAV karinis filmas, kurio scenarijaus autorius ir režisierius Oliveris Stounas. Filme vaidina Tomas Berendžeris, Viljamas Defo ir Čarlis Šynas. Tai pirmoji Stouno trilogijos apie Vietnamo karą dalis, kitos dvi – „Gimęs liepos 4-ąją“ ir „Tarp dangaus ir žemės“. Stounas filmui scenarijų parašė remdamasis savo paties patirtimi Vietnamo kare.
Siužetas
1967-ieji. Krisas Teiloras (akt. Charlie Sheen) metė studijas koledže ir savo noru pasisiūlė tarnauti Vietname. Paskirtas tarnauti Bravo kuopoje netoli Kambodžos sienos, jis susiduria su alinančiomis vietos sąlygomis ir jo entuziazmas greitai nublanksta. Vieną naktį jo būrį užpuola Šiaurės Vietnamo armijos kariai, kurie po trumpos ugnies pasitraukia. Miršta rekrutas Gardneris, tuo tarpu kitą kareivį Teksą suluošina bendražygio mesta granata, o Teilorą papeikia kietaširdis seržantas Bobas Barnsas (akt. Tom Berenger). Teiloras galiausiai susibendrauja su grupele karių iš jo būrio, kurie vartoja narkotikus. Seržantas Elijas (akt. Willem Dafoe) jam atstoją mokytoją.
Būryje iškyla nesutarimų. Būrys pasiekia vietinių kaimelį, kur jie randa atsargų slėptuvę. Teiloras pastebi suluošintą jauną vyrą ir senyvą moterį, slepiančiuosius po lūšnos grindimis. Vienas iš kareivių išsityčiojęs iš suluošintojo, jį mirtinai užmuša. Barnsas apklausia kaimelio seniūną ar šie nepadeda priešui. Nepaisant kaimiečių neigimo, Barnsas nušauna seniūno žmoną, mat ši per daug ginčijosi. Tada Barnsas įsmeigia vaikui į kaktą pistoletą ir pagrasina jį nušausiąs, jei gyventojai neatskleis informacijos. Pasirodęs Elijas, susibara su Barnsu ir jiedu įsivelia į muštynes. Būrio vadas leitenantas Volfas (akt. Mark Moses) įsako kariams kartu su gyventojais palikti kaimelį. Jiems be išvykstant, Teiloras sulaiko grupelę kareivių, ketinusių išžaginti dvi mergaites.
Kitą naktį vėl užpuola vietnamiečiai ir šiems pavyksta pralaužti gynybinę liniją. Vienas vietnamiečių kareivis, apsiginklavęs sprogmenimis, įsiveržia į štabo būstinę ir susisprogdina. Tuo tarpu kapitonas Harisas įsako viską tame perimetre nušluoti iš oro. Antskrydžio metu Teiloras susiduria su Barnsu, bet juos parbloškia sprogimo banga. Atsipeikėjęs Teiloras pačiumpa šautuvą ir nušauna Barnsą. Sėdėdamas Teiloras susimasto apie savižudybę, bet netrukus pasirodo pastiprinimas. Pakilus sraigtasparniui, Teiloras apsiašaroja regėdamas vaizdą apačioje.
Atsiliepimai ir apdovanojimai
1998 m. Amerikos filmų institutas savo geriausių 100 filmų sąraše filmui „Būrys“ skyrė 83 vietą.
Kino kritikas Roger Ebert filmui skyrė keturias žvaigždutes iš keturių, teigdamas, kad tai geriausias metų filmas ir devintas geriausias 9-ojo deš. filmas. Tinklalapyje Rotten Tomatoes filmas įvertintas 87 %, Metacritic – 86 %.
Einikiai
Einikiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Liolių.
Kovo pirmosios judėjimas
Nuo 1949 m. kovo 1-oji Pietų Korėjoje švenčiama kaip Nepriklausomybės diena.
Priežastys
Po to, kai 1910 m. rugpjūčio 29 d. Korėjos imperija oficialiai tapo Japonijos imperijos dalimi, šalyje buvo įsteigta autoritarinė centralizuota valdžios struktūra, su generalinio gubernatoriaus institucija viršuje. Korėjos gyventojai oficialiai tapo Japonijos piliečiais, tačiau neturėjo jokių politinių teisių nei savo šalyje, nei Japonijoje. Tai ir kiti okupacijos padariniai sukėlė nemažą gyventojų nepasitenkinimą.
Eiga
Rezistencinis judėjimas vyko nuo pat pirmųjų okupacijos dienų. Politinio ir intelektualinio elito pasipriešinimas buvo gan greitai numalšintas ir perėjo į pogrindį, tačiau kurį laiką vyko Korėjos armijos kareivių partizaninis karas. Bėgant laikui pogrindinis nacionalistų judėjimas stiprėjo ir 1919 m. kovo 1 d. buvo surengtos pirmosios didesnės demonstracijos. Jas paskatino tų pačių metų sausį Paryžiaus taikos konferencijoje Woodrow Wilson paskelbti Keturiolika punktų, kuriais palaikoma tautų apsisprendimo teisė. Tuo buvo nuspręsta pasinaudoti kaip proga atkreipti tarptautinės bendruomenės dėmesį į Korėjos siekį tapti nepriklausoma valstybe.
Tos dienos 14 val. 33 Korėjos nacionalistai susirinko prie Tėhoagoan restorano Seule ir perskaitė nepriklausomybės deklaraciją, paruoštą istoriko Čoi Namson  ir poeto Han Jungun. Judėjimo lyderiai dokumentą pasirašė ir kopiją išsiuntė generalgubernatoriui. Po to jie paskambino į policiją, informavo apie savo veiksmus ir vėliau buvo suimti.
Tuo pačiu metu didelė žmonių minia susirinko Tapgol parke, kad išgirstų kaip deklaracija perskaitoma viešai. Susibūrimas vėliau peraugo į procesiją, kurią bandė sustabdyti japonų policija. Vieši deklaracijos paskelbimai buvo surengti ir kitose Korėjos vietose, sutraukė daug žmonių, tačiau buvo numalšinti policijos, kai kuriais atvejais panaudojant brutalius metodus.
Visoje šalyje kovo 1-osios judėjime dalyvavo apie 2 mln. žmonių, įvyko daugiau nei 1500 demonstracijų. Tuometiniais Japonijos duomenimis, 46 948 žmonės buvo areštuoti, 7509 žuvo, 15961 buvo sužeisti.
Iš užsienyje gyvenančių korėjiečių sudaryta delegacija dalyvavo ir Paryžiaus taikos konferencijoje, tačiau JAV ir Japonija neleido jai perskaityti savo pranešimo.
Poveikis
Kovo 1-osios judėjimas pakeitė Japonijos imperinę politiką Korėjai palankia kryptimi. Šalyje buvo suteikta dalinė spaudos laisvė, išplėstos moterų teisės, leidžiama kultūrinė veikla, ir kita.
Judėjimas taip pat buvo viena iš pagrindinių priežasčių, paskatinusių Kinijoje gyvenančius politinius aktyvistus 1919 m. balandžio 13 d. Šanchajuje įkurti Laikinąją Korėjos Respublikos vyriausybę.
Kagera
Kagera (angl., suah. Kagera; kinjar. Akagera) – upė centrinėje Afrikoje, Nilo ištaka. Prasideda Burundyje, susiliejus Njavarongo ir Ruvuvu upėms. Teka plačiu pelkėtu slėniu į šiaurę, sudaro Ruandos – Tanzanijos, Tanzanijos – Ugandos sienas. Įteka į Viktorijos ežerą 40 km nuo Bukobos. Tekmėje nemažai slenksčių ir krioklių. Žemupys laivuojamas. Aplink upę iš Ruandos pusės įkurtas Akageros nacionalinis parkas.
Ruandos genocido metu upė dažnai atplukdydavo nužudytųjų kūnus į Viktorijos ežerą.
Viečiūnų progimnazija
Istorija
Iki 1927 m. Viečiūnų kaime, tada Lenkijos okupuotoje Lietuvos teritorijoje, atidaryta pirmoji pradinė mokykla, kurioje dirbo mokytojai Kazlauskas ir Sinkevičius. Senosios mokyklos patalpos buvo ankštokos, nebuvo sporto salės, tačiau čia mokėsi nemažai mokinių. Iškilo būtinybė statyti naują, didesnę, erdvesnę mokyklą. Mokytojos Onos Zakarauskienės iniciatyva ir pastangomis 1984 m. pastatyta dabartinė mokykla.
Novokuibyševskas
Novokuibyševskas – miestas vakarų Rusijoje, 6 km nuo Volgos, 20 km į pietvakarius nuo Samaros. Išvystyta naftos, vaistų, statybų, trikotažo pramonė. Miesto istorijos muziejus.
Istorija
XVIII a. dabartinio miesto vietoje buvo Lipiagų kaimai Русские Липяги, Мордовские Липяги ir Чувашские Липяги. 1946 m. pradėta statyti naftos perdirbimo gamykla ir įkurta darbininkų gyvenvietė pavadinta Новокуйбышевский (pagal greta esantį Samaros miestą, tuomet vadintą Kuibyševo vardu). 1952 m. suteiktos miesto teisės ir dabartinis vardas.
Oro mūšis
thumb|right|250px|JAV [[lėktuvnešis|lėktuvnešio naikintuvai atakuoja japonų pikiruojamuosius bombonešius.]] Oro mūšis – ginkluota kova ore siekiant sunaikinti priešininko aviaciją (lėktuvus, sraigtasparnius, bepiločius orlaivius, raketas ir kt.; anksčiau – ir dirižablius ar oro balionus). Oro mūšyje gali dalyvauti įvairių dydžių pajėgos – nuo pavienių orlaivių iki ištisų eskadrų.
Naikintuvų oro mūšis prasideda suartėjimu, toliau seka viena ar kelios atakos ir išėjimas iš mūšio. Ginkluotų nenaikintuvų (bombonešių, torpednešių ir kt.) mūšis su naikintuvais – tai manevravimo stengiantis išvengti kontakto ar užimti geresnę padėtį ir šaudymo derinys.
Oro mūšių rūšys:
Glaudusis jungiamasis audinys
Pagal skaidulų išsidėstymą skiriamos dvi šio audinio rūšys:
Zero II
Zero 2 – 2010 m. lietuvių kriminalinis filmas. Didelio populiarumo, tačiau ir daugybės neigiamos kritikos susilaukusio filmo „Zero“ tęsinys. Emilio Vėlyvio režisuotame filme vaidina tokie aktoriai kaip Inga Jankauskaitė ar Ramūnas Rudokas. Kino teatruose šį filmą buvo galima pamatyti tik sulaukusiems pilnametystės asmenims, vien dėl daugybės keiksmažodžių.
Siužetas
Smogikai gauna iš pažiūros paprastą mafijos užduotį – surasti pagrobtą narkotikų kurjerį, – ir netikėtai įsisuka į viską ištaškantį bulvarinių aistrų, silikoninių krūtų ir šeimyninių išdavysčių tornadą. Dvidešimt keturios paieškų valandos virsta tikra muilo opera, o kai pasiutę persekiotojai pagaliau prisikasa prie „tiekėjo“, jie atskleidžia visiškai beprotišką sąmokslą.
Lietuvos pakrašty
Istorija
Redaktorė Marija Kalvaitienė. Tiražas 1000 egz.
Linkaičių artilerijos dirbtuvės
miniatiūra|250px|Ginklų dirbtuvių kompleksas, 2019 m.
Linkaičių artilerijos dirbtuvės – Lietuvos kariuomenės ginklavimo valdybos įmonė, 1937–1940 m. veikusi Linkaičiuose, dab. Radviliškio rajono savivaldybėje, Linkaičių g. 19. Paveldo objektas.
Istorija
Linkaičių artilerijos dirbtuvės pradėtos statyti 1936 m. Lietuvos kariuomenės vadovybės sprendimu netoli Linkaičių geležinkelio stoties. Statybos iniciatorius – Lietuvos kariuomenės ginklavimo valdybos viršininkas generolas Motiejus Pečiulionis. Projekto autorius architektas Bronius Elsbergas.
Dirbtuvės pradėjo veikti 1937 m. iš Kauno perkėlus Artilerijos dirbtuvių įrenginius šautuvų ir kulkosvaidžių vamzdžiams gaminti. Buvo gaminamos ir kitos ginklų dalys, šoviniai šautuvams ir kulkosvaidžiams, 20 mm ir 105 mm artilerijos pabūklų sviediniai, 20 mm degtuvai, rankinės granatos, prieštankinės minos, dujokaukės ir kita amunicija. Planuota pagal prancūzų firmos „Schneider“ licenciją gaminti 47 mm prieštankinius pabūklus.
1940 m. pavasarį sumontuota ir išbandyta moderni elektrinė plieno lydymo krosnis. Veikė 1000 kW elektros stotis. Linkaičių artilerijos dirbtuvės buvo viena moderniausių ginkluotės įmonių Europoje. 1940 m. jose dirbo apie 800 darbininkų ir tarnautojų; viršininkas pulkininkas inžinierius Domas Grabys.
1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą, jau rugpjūčio mėn. dirbtuvių veikla nutraukta, daugelis darbuotojų represuoti. Prasidėjus TSRS-Vokietijos karui traukdamiesi TSRS kariniai daliniai dalį dirbtuvių pastatų susprogdino. Vėliau dalį įrangos Vokietijos okupacinė administracija išvežė į Minsko, Rygos ir Kauno ginklų dirbtuves.
1990 m. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę nuo 1993 m. greta išlikusių Linkaičių artilerijos dirbtuvių pastatų veikia Lietuvos ginkluotųjų pajėgų generolo leitenanto M. Pečiulionio arsenalas.
Einoronys
Einoronys – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Pivašiūnų. Stūkso Einoronių piliakalnis.
Dezas
Dezas (, 🇬🇷) – upė Irano pietvakariuose, Karūno dešinysis intakas.
Ilgis apie 300 km. Prasideda Kurdistano Zagroso kalnuose. Teka į pietryčius ir pietus. 32 km aukščiau Dezfulio pastatyta 194 m aukščio užtvanka. Vanduo naudojamas laukams drėkinti.
Ron Paul
thumb|190px|Ron Paul Ronald Ernest Paul (g. 1935 m. rugpjūčio 20 d.) – JAV Kongreso Atstovų rūmų Teksaso atstovas, Respublikonų partijos narys, kandidatas 2008 m. JAV prezidento rinkimuose. Paul taip pat kandidatavo 1988 m., kuriuose laimėjo Džordžas H. Bušas.
Narevas
thumb|right|300px|Prie Lomžos miesto thumb|right|300px|Prie Drozdovo kaimo thumb|right|300px|Ostrolenkos mieste thumb|right|300px|Prie Biendziugos kaimo thumb|right|300px|Šalia Tikocino bažnyčios thumb|right|300px|Šalia Suražo bažnyčios thumb|right|300px|Ostrolenkos mieste thumb|right|300px|Šalia Gura Strenkovos kaimo thumb|right|300px|Narevas įteka į Vyslą thumb|right|300px|Siemianovskių ežeras Narevas, Narvė arba Naura  – upė Baltarusijos vakaruose ir Lenkijos šiaurės rytuose; dešinysis Vyslos intakas (tačiau dalyje šaltinių nurodoma kaip Vakarinio Bugo intakas). Prasideda Baltarusijoje, Belovežo girioje. Upės ilgis 484 km iš kurių Lenkijos teritorijoje upė teka 448 km, Baltarusijoje – 36 km, 1 km upė teka per valstybės sieną. Upės baseino plotas 75,200 km² iš kurių 21,302 km² yra Baltarusijoje ir 53,873 km² Lenkijoje. Upė teka Šiaurinės Palenkės ir Šiaurinės Mazovijos žemumose, Narevo aukštupio slėniu ir Narevo žemupio slėniu. Nuo Suražo iki Žendzianų tęsiasi Narevo nacionalinis parkas. 1994 m. įkurtas Lomžos Narevo upės slėnio kraštovaizdžio parkas.
Didžiausi intakai: Vakarinis Bugas (kairysis), Bebras, Vkra, Pisa (dešinieji). Upė būna užšalusi nuo gruodžio iki kovo. Bebro upe ir Augustavo kanalu sujungtas su Nemunu. Pre upės įsikūręs Lomžos miestas.
Dėl upės žiočių ilgą laiką vyksta diskusijos: ties Bugo-Narevo-Vyslos santaka yra susidaręs painus protakų ir meandrų labirintas. Kadangi Bugas ilgesnis už Narevą, laikyta, kad jis yra pagrindinis Vyslos intakas. Tačiau Narevas kur kas vandeningesnis. Įrengus Zegžinsko tvenkinį Narevas laikomas pagrindine upe, o Bugas – intaku. Kai kuriuose šaltiniuose vengiant šios dviprasmybės Vyslos intaku įvardijama bendra upė – Bugonarevas.
Pavadinimo kilmė
Upės pavadinimas kilęs iš indoeuropiečių prokalbės šaknies *nr, siejamos su vandeniu, upe ar srautu (kaip ir Narva, Neretva, Neris, Nerlė, Neras).
Dėl tikslaus lietuviško upės pavadinimo varianto kyla įvairių diskusijų ar tai turėtų būti Narevas ar Narvė. Lietuviškoje literatūroje upė dažniausiai vadinama Narevu, bet lenkų kalboje Narew yra moteriškosios giminės. Kadangi upės pavadinimas yra baltiškos kilmės (šiose vietovėse nuo V a. pr. m. e. iki XIV a. gyveno baltų gentis – jotvingiai ), o lenkai perėmė šį pavadinimą moteriškosios giminės linksniu, todėl panašu į tai kad ir baltiškasis pavadinimas anksčiau buvo moteriškosios giminės. Realiausia versija yra tai, kad anksčiau upės baltiškasis pavadinimas buvo Narvė. Manoma, kad būtent iš Narvės lenkai, neturėdami balsio ė, perėmė tą vardą kaip Narew, Narwia. Senieji Lenkijoje gyvenantys dzūkai upę vadindavo Narve, o Lomžos miestą, miestu prie Narvės. 1978 m. Belovežo girioje rastame Narevo pagonių šnektų žodynėlyje upė užrašyta kaip Naura.
Vaško išlydos
Lydant vašką iš korių, kuriuose buvo auginti bičių perai, lieka nesilydantys likučiai, kuriuos sudaro korio akutėse likę bičių lervučių apvalkalai, lervučių ekskrementai ir kitokios šiukšlės.
Išlydų būna mažai, jei vaškas lydomas iš atakiuotų dangtelių ir naujų korių, kuriuose nebuvo perų ir kurie buvo tušti ar tik laikytas medus. Lydant korius su bičių duona ir jos likučiais išlydose būna daug žiedadulkių liekanų. Senuose koriuose, ypač laikytuose ne aviliuose, dažnai būna vaškinio ugniuko (Galleria mellonella) kokonų, išmatų ir kitokių liekanų.
Išlydų tankis šiek tiek didesnis nei vaško, tad išlydyto vaško luite jos sudaro apatinį sluoksnį (nuo rudos iki juodos spalvos).
Panaudojimas
Prastai išlydžius vašką išlydose jo lieka dar pakankamai daug, tad tokios išlydos dar gali pasitarnauti kaip žaliava vaško lydymui naudojant tobulesnę technologiją.
Didysis Artezinis baseinas
Didysis Artezinis baseinas – giliausias ir didžiausias artezinis baseinas pasaulyje. Yra po 23 % Australijos žemyno: Didžioji dalis Kvynslando, pietrytinė Šiaurinės teritorijos dalis, šiaurės rytinė Pietų Australijos dalis, ir šiaurinis Naujasis Pietų Velsas. Baseinas kai kur yra 3 km gylio ir apskaičiuota, kad talpina apie 65 tūkst. km³ požeminio vandens.
Vandeningi sluoksniai yra sudaryti iš kvarcinio smiltainio sluoksnių, suklostytų triaso, juros ir kreidos periodais, padengto jūrinių nuosėdinių uolienų sluoksniais.
Gnila
Gnila  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Didžiojo Dobžynevo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į šiaurės vakarus nuo Dobžinevo Dužės ir apie 17 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1519 m., kur užrašytas kaip Hryła. Vėliau buvo rašomas kaip Hrynia, 1580 m. - Czajki. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1764-1807 m. vadinosi Malinow, o nuo 1807 m. Gniła.
Divertismentas
Divertismentas (, - pramoga, pasilinksminimas) – muzikinis žanras, ciklinis instrumentinis, dažniausiai pramoginio pobūdžio kūrinys, taip pat baleto arba operos muzikinė choreografinė (klasikinių šokių) siuita, tiesiogiai nesusijusi su šių kūrinių veiksmu.
Istorija
Pirmieji divertismentai sukurti XVII a. pabaigoje. Apie 1750 m. susiklostė klasicizmo stiliaus instrumentinis divertismentas. Jis turėjo sonatos ir siuitos bruožų, buvo kuriamas kameriniam orkestrui arba instrumentiniam ansambliui, kartais net ir vienam instrumentui, pav., klavyrui. Divertismentas buvo 1-12 arba dažniausiai 4-10 dalių. Išpopuliarėjo XVIII a. antroje pusėje, ypač Austrijoje ir Čekijoje. Daug divertismentų sukūrė Mannheimo mokyklos kompozitoriai, Jozefas Haidnas, Volfgangas Amadėjus Mocartas.
Nuo XIX a. pr. divertismentas tapo saloninės muzikos žanru, panašiu į popuri. Klasikinės formos divertismentą atgaivino XX a. kompozitoriai. Divertismentų sukūrė Bela Bartokas, Igoris Stravinskis, iš lietuvių – Motiejus Radvila, Ona Narbutaitė („Vilniaus divertismentas“ instrumentiniam ansambliui), Zigmas Virkšas („Paskutinis rudens divertismentas“ dviem fortepijonams).
Divertismentas operoje
Pirmieji divertismentai atsirado kaip šokių, kartais ir vokalinių numerių, pramoginiai intarpai (dabar vadinami intermedijomis) XVII a. prancūzų scenos kūriniuose - komedijoje, komedijoje balete, lyrinėje tragedijoje. XVIII a. ir XIX a. ypač daug divertismentų būdavo prancūzų kompozitorių operose ir baletuose: „Valpurgijos nakties šokiai“ (Šarlis Guno, opera „Faustas“, Kamilis Sent Sansas, opera „Samsonas ir Dalila“).
Sokulkos stačiatikių dekanatas
Sokulkos stačiatikių dekanatas - vienas iš penkių Balstogės-Gdansko stačiatikių vyskupijos dekanatų. Dekanas Włodzimierz Misiejuk. Dekanatas ribojasi su Balstogės, Grudeko ir Olštino dekanatais
Parapijos
Dekanate yra 12 parapijų:
Juozas Linkaitis
Juozas Linkaitis (1910 m. lapkričio 23 d. Kalvarija – 1967 m. spalio 1 d. Vilnius) – Lietuvos inžinierius elektrikas, energetikas.
Biografija
1941 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą ir iki 1944 m. dirbo Petrašiūnų elektrinėje, 1944–1952 m. Kauno Energijos rajono, 1952–1957 m. Petrašiūnų elektrinės vyriausiasis inžinierius. 1957–1965 m. Mokslinių tyrimo darbų koordinavimo komiteto Energetikos ir kuro skyriaus viršininkas, nuo 1965 m. Valstybės plano komisijos Mokslo ir technikos skyriaus viršininko pavaduotojas. 1944–1962 m. dar dėstė Kauno universitete (1944–1946 m. Vytauto Didžiojo universitetas, nuo 1950 m. Kauno politechnikos institutas).
Mokslinė veikla
Parašė mokslinių darbų apie Lietuvos energetikos plėtotę, šiluminės energijos tiekimo centralizavimą ir projektavimą. Daug prisidėjo rengiant energetikus ir tobulinant energetinius įrenginius Lietuvoje. Sukaupė techninės literatūros apie elektros įrenginių montavimą, remontą. Jo iniciatyva (projektavo ir vadovavo montavimo darbams) įrengta pirmoji Lietuvoje garo tiekimo linija iš Petrašiūnų elektrinės į popieriaus fabriką šalia elektrinės. Jam vadovaujant Petrašiūnų elektrinėje ir Maisto fabrike buvo pastatyti ir pradėjo veikti du 1000 kW galios energetiniai traukiniai.
Butarė
Butarė (angl., ) – miestas Ruandos pietuose, Pietų provincijoje, netoli sienos su Burundžiu. 77 tūkst. gyventojų.
Butarėje yra Valstybinis Ruandos universitetas, kuriame paskaitos vyksta anglų ir prancūzų kalbomis. Taip pat mieste yra Nyakibanda seminarija, Ruandos mokslinių tyrimų institutas, botanikos sodas, katedra.
Istorija
Valdant belgams miestas vadintas Astrida (Belgijos karalienės garbei). 1900 m. įkurta pirmoji katalikų misija. Iki pat 1962 m., kai Ruanda paskelbė nepriklausomybę, Butarė buvo kolonijinės administracijos centras. 1990 m. įkurtas Ruandos nacionalinis muziejus, kuriame vaizduojama ne tik Ruandos, bet ir visos Rytų Afrikos kultūra.
Kauno Paparčio pradinė mokykla
Kauno „Paparčio“ pradinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Šiaurės pr. 35, vykdanti pradinio ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190140622.
Istorija
1991 m. vietoj 100-ojo lopšelio-darželio pradėjo veikti Kauno 2-oji pradinė mokykla. Mokykla įsteigta Kauno miesto mero 1991 m. birželio 11 d. potvarkiu Nr. 887.
Kauno miesto mero 1994 m. rugsėjo 22 d. potvarkiu Nr. 614 3-iuoju punktu mokyklai suteiktas Kauno „Paparčio“ pradinės mokyklos vardas.
Uncyclopedia
Uncyclopedia gana greitai susilaukė didelio populiarumo. Nuo 2005 m. kovo 15 d. enciklopediją talpina ir domeną palaiko kompanija Wikia Inc.. Uncyclopedia logotipas simbolizuoja tuščiavidurę bulvę, parodijuojančią Vikipedijos gaublį; jos vartotojų tikslas - teikti dezinformaciją kuo sarkastiškesniu ir humoristiškesniu būdu. Enciklopedijai taikoma Creative Commons by-nc-sa licencija.
Nektonas
Nektonas (, iš, iš gr νηκτός, nektos 'plaukiantis', iš 'plaukti') – vandens telkinio (ežero, jūros ir pan.) aktyviai plaukiojančių gyvūnų visuma. Tai gyvūnai, kurie gali keisti vietą erdvėje naudodami savo kūno energiją, o ne tik dėl vandens judėjimo, kas būdinga planktonui.
Nektoniniai organizmai paprastai yra pakankamai stambūs, jų Reinoldso skaičius viršija 1000. Dalis planktoninių organizmų irgi gali aktyviai plaukti, bet jų Reinoldso skaičius yra mažas (0,001 to 10), labai didelę įtaką daro vandens klampumas.
Nemažai organizmų (pvz., medūzos, kalmarai, buriažuvės) būdami smulkūs (tuomet jiems plaukiant Reinoldso skaičius būna mažas) yra priskiriami planktonui, o pakankamai paaugę pereina į nektono kategoriją.
Žinomiausios nektono grupės: taip pat – jūriniai vėžliai, jūrinės gyvatės, pingvinai.
Terminą nektonas 1890 m. pasiūlė Ernst Haeckel.
Plaukiojančių organizmų plaukiojamųjų savybių tyrimų sritis, apimanti aptekėjimo dinamiką ir kitos biomechaniką, judėjimo fiziologiją, kartais vadinama nektologija, o tos srities tyrėjai – nektologistais.
Aleksandrovka (Aleksai)
Aleksandrovka (,, nuo 1930 m. liepos 16 d. Grotfeld, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Zalesjės kaimo gyvenvietės kaimas į vakarus nuos Zalesjės.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės asmenvardis. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. Nuo 1947 m. liepos 25 d. Bolšakovo rajono, nuo 1965 m. sausio 12 d. Polesko rajono Zalesjės apylinkės kaimas.
Pietų Korsika
Pietų Korsika  – Prancūzijos departamentas Korsikos saloje ir regione. Vienas iš dviejų šios salos departamentų. Administracinis centras – Ajačas (Ajaccio).
Departamente 2 apskritys, 22 kantonai, 7 municipaliniai susivienijimai ir 124 komunos. Plotas – 4 014 km².
Istorija
Pietų Korsikos departamentas įsteigtas 1976 m. sausio 1 d. pagal 1975 m. gegužės 15 d. įstatymą, 1793–1811 m. gyvavusio Liamono departamento ribose.
Geografija
thumb|Bonifacijo uostas Pietų Korsikos departamentas ribojasi su Aukštutine Korsika ir Viduržemio jūra.
Klimatas
Tipinis Viduržemio jūros salų klimatas su nedideliais temperatūros svyravimais ištisus metus ir per dieną.
Turizmas
thumb|Ajačio uostas Korsika yra viena iš daugiausia turistų lankomų Viduržemio jūros salų. Jų paslaugoms yra Ajačio oro uostas Kampo del Oro, Figario oro uostas, Porto Vekio, Ajačio, Bonifacijo, Propriano, Tino Rosi uostai. Pastarasis skirtas tik jūrų turistams. Nuolatinės keleivinės laivybos linijos salą jungia su Marseliu, Nica ir Kanais.
Saloje yra gimę:
Politika
Pietų Korsikos departamentą Prancūzijos senate atstovauja Nikola Alfonsis, Atstovų rūmuose – Simonas Renučis ir Kamilis de Roka Sera.
Generalinę tarybą sudaro 22 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Šrinagaras
Šrinagaras  – miestas šiaurės vakarų Indijoje, Kašmyro slėnyje, prie Dželamo upės. Džamu ir Kašmyro valstijos vasaros sostinė. Greta miesto telkšo kalnų apsuptas Dalio ežeras. Yra oro uostas, stotis prie Kašmyro geležinkelio ir atšakos į Lehą. Miestas yra svarbus kultūrinis, ekonominis, religinis Kašmyro centras. Verčiamasi turizmu, tradiciniais amatais, žemės ūkiu.
Paveldas
Šrinagaras dėl savo kanalų ir ežerų dažnai vadinamas „Rytų Venecija“. Yra Šalimaro sodai (1619 m. įkurti Džahangiro), Nišato sodai, Šer Garhi rūmai (1772 m.), Hazrabalio šventykla (teigiama, kad joje yra pranašo Mahometo plaukas), Džamija mečetė (XVI a.), sufijų mistiko Hamza Makhdumo šventykla (XVI a.), hindų Khyr Bhavani šventykla, Duranio imperijos fortas ant Hari Parbato kalno (XIX a.), Šivai skirta Šankaračarjos šventykla, Roza Balio šventykla (dalis tikinčiųjų laiko, kad ten palaidotas Jėzus), įvairios kitos hindų ir musulmonų šventvietės. Šrinagare vyksta kašmyriečių muzikos, šokių pasirodymai.
Istorija
Miestas buvo gyvenamas nuo senovės laikų. Jo pavadinimas sanskritu reiškia „malonusis/šventasis miestas“. Maurijų laikotarpiu čia išplito budizmas. VI a. kraštą užkariavo hefalitai. Nuo 960 m. Šrinagaras tapo Kašmyro sostine. Nuo XIV a. krašte paplito islamas, miestas tapo Mogolų imperijos dalimi. Jai žlugus, miestą valdė sikhai. Po Indijos ir Pakistano nepriklausomybės miestas tapo kovų židiniu. Vietinis Kašmyro maharadža siekė išlaikyti krašto nepriklausomybę, tuo tarpu Pakistanas ir Indija kovojo dėl galimybės teritoriją okupuoti.
Šrinagare ir toliau vyksta etninio pagrindo konfliktai – musulmoniško miesto gyventojai priešinasi Indijos valdžiai, kyla neramumai, susirėmimai ir žudynės. Po 1990 m. dauguma nemusulmonų miestą paliko.
Vokietijos nacionalsocialistinė darbininkų partija
thumb|150px|Partijos ženklelis Vokietijos nacionalsocialistinė darbininkų partija (, NSDAP), dar vadinama nacionalsocialistų partija arba nacių partija – kraštutinių dešiniųjų politinė partija Vokietijoje, veikusi 1920–1945 m. NSDAP tapo vienintele teisėta partija nacistinėje Vokietijoje (1933–1945). Partija kūrė ir palaikė nacizmo ideologiją, rėmė Adolfą Hitlerį.
1945 m. partija buvo uždrausta ir paleista, jos turtas konfiskuotas, o 1946 m. paskelbta nusikalstama organizacija. thumb|200px|right|NSDAP sritys („gau”) 1926, 1928, 1933 ir 1937 m.
Įkūrimas ir uždraudimas 1923 m.
NSDAP buvo įkurta pervadinus Vokietijos darbininkų partiją (DAP) 1920 m. vasario 24 d. Įkūrimo ceremonija įvyko Miuncheno užeigoje „Hofbräuhaus am Platzl“. Tą pačią dieną partija paskelbė 25 punktų programą, kurioje reikalavo lygybės vokiečių tautai, pakeisti Versalio taikos sutarties sąlygas Vokietijai, atimti pilietybę žydų tautybės asmenims, kvietė stiprinti tautos dvasią ir vienybę. Netrukus partija pradėjo išduoti narių pažymėjimus. Kadangi ši nauja politinė jėga nenorėjo likti nepastebėta maža partija, pirmasis nario pažymėjimas prasidėjo numeriu 501. Adolfas Hitleris gavo pažymėjimą su numeriu 555. Iki 1923 m. partijai pavyko iškovoti palaikymą tik Bavarijoje, todėl 1923 m. lapkričio 9 d. partija pamėgino suorganizuoti pučą (vėliau pavadintą „Alaus puču“) ir užimti valdžią, tačiau pučas žlugo.
Žlugus mėginimui užimti valdžią, nacionalsocialistų partiją 1923 m. lapkričio 23 d. kartu su Vokietijos komunistų partija ir Vokiečių tautos laisvės partija uždraudė generolas Hans von Seeckt. NSDAP turtas buvo konfiskuotas, būstinė Miunchene uždaryta, o austras Hitleris buvo suimtas. Nors ir uždrausta, NSDAP 1924 m. Reichstago rinkimams sudarė koaliciją su Vokiečių tautos laisvės partija.
Reorganizacija 1924–1930 m.
Paleistas iš kalėjimo Adolfas Hitleris 1924 m. gruodžio mėn. nutraukė koaliciją su Vokiečių tautos laisvės partija ir pradėjo kurti naująją NSDAP „fiurerio politiką“. 1925 m. partija buvo įkurta iš naujo. Iki 1928 m. Reichstago rinkimų partija buvo viena iš daugelio mažų antisemitinių ir nacionalistinių partijų, bet per rinkimus netikėtai iškilo kaip nauja politinė jėga. 1929 m. partija jau buvo labai gerai žinoma, nes kartu su Vokiečių nacionaline liaudies partija ir Plieno šalmo sąjunga organizavo kampaniją prieš reparacijų mokėjimą pagal Versalio sutarties sąlygas (Young-Plan).
Prie partijos ir jos lyderio A. Hitlerio populiarėjimo prisidėjo ir to meto Vokietijoje įtakingo leidėjo Alfredo Hugenbergo leisti laikraščiai. Nepaisant pastangų 1929 m. partiją palaikė tik 15 proc. rinkėjų. NSDAP rinkimų kampanijai lėšų mažai skyrė ir didieji pramonininkai, išsigandę „socializmo“ termino partijos pavadinime. Lėšų partija sulaukė daugiau iš viduriniojo verslininkų sluoksnio bei iš ganėtinai didelio nario mokesčio.
1925–1930 m. partijos narių skaičius išaugo nuo 27 000 iki 130 000. NSDAP populiarėjimui padėjo ir pasaulinė ekonominė krizė ir didėjantis žmonių skurdas ir nusivylimas, lėmęs, kad vis labiau įsigalėjo antikapitalizmas, antiliberalizmas ir antisemitizmas. Jau 1926 m. buvo įvestas oficialus pasveikinimas Hitleriui (iškeliama dešinė ranka akių aukštyje ir garsiai ištariama „Heil Hitler“ („Tegyvuoja Hitleris“) arba „Sieg Heil“ („Tegyvuoja pergalė“), o jei buvo sveikinamas pats Hitleris, buvo tariami žodžiai „Heil mein Führer“ („Sveiki, mano fiureri“) arba „Mein Führer“ („Mano fiureri“), o Hitleris imtas vadinti fiureriu.
Nepavykus laimėti rinkimuose (NSDAP surinko tik 2,6 proc. rinkėjų balsų), buvo duotas nurodymas visiems partijos skyriams sumažinti antisemitizmo propagandą. Tačiau partija pradėjo neramumus gatvėse, ragino stoti į SA, o jaunimą – į Hitlerjugend organizaciją. NSDAP politikai nusprendė, kad darbininkų paramos jiems reikia mažiau ir atsigręžė į valstiečius, amatininkus ir smulkiuosius verslininkus, taip pat bandė gauti pasitikėjimo tarp studentų ir valstybės tarnautojų.
Po 1930 m.
Pagal Veimaro Konstitucijos 25 straipsnį prezidentas Paul von Hindenburg paleido Reichstagą ir tuo labai pasitarnavo nacionalsocialistų partijai. 1930 m. rugsėjo 14 d. Reichstago rinkimuose NSDAP gavo 18,3 proc. rinkėjų balsų ir tapo antrąja stipriausia partija parlamente po SPD. Nepaisant gautų daugybės vietų parlamente, ši partija ir toliau buvo laikoma opozicine.
Tuo pat metu Vokietijoje vis labiau populiarėjo idėjos sugrąžinti valstybės didybę ir buvusią Vokietijos imperijos šlovę ir galią, įtakingi asmenys pramonėje reikalavo atmesti bet kokią socialistinę kryptį, o kariuomenėje – tobulinti ir didinti ginkluotę. Situaciją šalyje gerai matė Adolfas Hitleris ir tuo naudojosi kurdamas partijos strategiją.
1931 m. spalio mėn. NSDAP su Vokiečių nacionaline liaudies partija ir kitais nacionalistiniais judėjimais sukilo prieš Veimaro Respubliką, tačiau partijų bendradarbiavimas tęsėsi neilgai, nes po kelių mėnesių prasidėjo prezidento rinkimai, kuriame jos turėjo susikauti tarpusavyje. Hindenburg laimėjo tik iš antro karto, Adolfas Hitleris užėmė antrą vietą. Reichstago rinkimuose 1932 m. liepos 31 d. NSDAP tapo stipriausia partija Reichstage, tačiau tais pačiais metais ją ištiko krizė.
1933 m. NSDAP turėjo 850 000 narių.
Valdžioje nuo 1933 m.
thumb|240px|NSDAP pasiekimai 1933 m. rinkimuose (kuo tamsesnė spalva, tuo daugiau balsų buvo gauta)
1933 m. Reichstago rinkimuose NSDAP vėl nepavyko gauti absoliučios rinkėjų balsų daugumos (gavo 44 proc. balsų), tačiau ji sudarė koaliciją su kitomis mažesnėmis partijomis ir pasiekė reikiamą dviejų trečdalių balsų skaičių parlamente, kad galėtų išleisti įstatymą dėl visiškos valdžios perdavimo Hitleriui ir kitų partijų uždraudimo.
Taip susikūrė vienpartinė sistema, įtvirtinta 1933 m. gruodžio 1 d. įstatymu „Dėl partijos ir šalies vienybės užtikrinimo“ („Gesetz zur Sicherung der Einheit von Partei und Staat“). Netrukus partija turėjo jau daugiau kaip 2,5 mln. narių, kurių dauguma buvo pareigūnai arba valstybės tarnautojai, užėmę svarbias pareigas valstybėje, organizacijose, fabrikuose ir institucijose.
Nuo 1933 m. partijos simbolis – svastika – tapo visos šalies piliečių kasdienybe, o 1935 m. įstatymu buvo įtvirtintas kaip valstybės simbolis.
Tačiau partija nebuvo nacionalsocialistinės valstybės valdžios centras, o tik Adolfo Hitlerio diktatūros įrankis.
Partijos politika
Partija sulaukė didelio palaikymo visuomenėje, nes skelbėsi esanti „mažo žmogaus“ partija. Pirmieji jos dėka priimti teisės aktai gynė skolininkus nuo kreditorių savivalės. Jos programoje taip pat buvo skelbiamos naujos idėjos švietimo srityje (kai kas netgi buvo įgyvendinta), pvz., buvo įvestos skatinimo ir globojimo priemonės gabiems vaikams.
Nepaisant siekių tobulinti visuomenę, partijos siekiai įvertinti žmones pagal biologinius kriterijus susilaukė nevienareikšmiško palaikymo. Tokios ideologijos atstovai, pvz., Julius Streicher ir Alfred Rosenberg rėmėsi socialiniu darvinizmu ir antisemitizmu, taip pat Wilhelm Marr, Karl Eugen Dühring, Houston Stewart Chamberlain, Paul de Lagarde, Theodor Fritsch ir kitų idėjomis.
Dėl rasinių-politinių motyvų žydai, romai ir Sinti neteko socialinių garantijų. Nuo 1941 m. prasidėjo masinis šių tautų asmenų persekiojimas ir žudynės, jų turtas buvo nusavinamas ir atiduodamas didžiajai visuomenės daliai (daugiausia vokiečiams).
Siekdami „socialinės gerovės“ partijos atstovai skelbė, kad tauta nebus soti, jei išlaikys naudos visuomenei nenešančius neįgalius asmenis (nesvarbu, kokios tautybės), todėl skatino eutanaziją. Kitų „visuomenei nenaudingų ir priešiškų“ socialinių sluoksnių ar grupių atstovams (pavyzdžiui, homoseksualams) grėsė patekti į koncentracijos stovyklas arba būti nužudytiems.
Partijos uždraudimas
Žlugus Trečiajam Reichui, 1945 m. spalio 10 d. Kontrolinės sąjungininkų tarybos įstatymu partija buvo uždrausta, o 1946 m. Niurnbergo tribunolas paskelbė ją nusikalstama organizacija.
Struktūra
Nacionalsocialistinė darbininkų partija buvo sudaryta piramidės principu: jos viršūnėje buvo pirmininkas, turėjęs visišką vadovavimo laisvę. Visi kiti postai partijoje priklausė nuo jo valios.
Partijai priklausė šios organizacijos:
Javoruvka
Javoruvka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Didžiojo Dobžynevo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į vakarus nuo Dobžinevo Dužės ir apie 16 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1564 m. karalius Žygimantas Augustas suteikė šias žemes bajorui Hryniai. Kaimo valdytojai ir paprasti gyventojai aktyviai dalyvavo 1863 m. sukilime. Po sukilimo daug kaimo gyventojų buvo nužudyta ir ištremta. Po visų žudynių ir trėmimų kaime liko tik trys šeimos.