cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krikščionybė Lietuvoje
Carinės Rusijos metais
Po trečiojo Lietuvos-Lenkijos padalijimo, LDK ir tuo pačiu etnografinė Lietuva pateko į carinės Rusijos priespaudą. Žuvus valstybei, netekus politinių bei religinių laisvių, labai pasikeitė Katalikų Bažnyčios ir pačių katalikų padėtis buvusios LDK teritorijoje, tame tarpe - etnografinėje Lietuvoje. Pirmiausia caro valdžia nusavino Unitų bei Katalikų bažnyčių turtus ir išdalino stačiatikių vyskupams, jų kunigams, cerkvinėms mokykloms, remdama rusinimo darbą. Tarp 1831 ir 1893 m. visoje Lietuvoje uždaryti 352 vienuolynai. Atimtas bažnyčias pavertė cerkvėmis, vienuolynus - sandėliais. 1893 m. įvyko Rusijos imperijos administracijos susidorojimas Kražiuose su Kražių parapijos tikinčiaisiais, vadinamosios Kražių skerdynės. Tikintieji pasipriešino valdžiai, nusprendusiai uždaryti ir nugriauti Kražių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčią, panaikinti kapines. Rusų carinė valdžia kišosi į vyskupų bei kunigų, taip pat kunigų seminarijų darbą.
Tačiau etnografinė Lietuva visgi išliko katalikiška ir lietuviška. Tautą drąsino ir išminties bei tikėjimo davė išmintimi ir diplomatiniais gabumais pasižymėję vyskupai Motiejus Valančius, Antanas Baranauskas, Mečislovas Paliulionis. Spaudos draudimo metais slapta buvo leidžiama katalikiška spauda: „Tėvynės sargas“, „Žemaičių ir Lietuvos apžvalga“.
Katalikų bažnyčia nepriklausomoje Lietuvoje
Popiežius Pijus XI 1926 m. savo raštu „Lithuanorum gente“ įsteigė pirmąją Lietuvos bažnytinę provinciją. Bažnyčia Lietuvoje pasidarė vienetas, turįs tiesioginį ryšį su katalikybės centru Romoje. Lietuvos katalikybės provincija per keliolika metų išaugo ir sustiprėjo. 1940 m. ji turėjo dvi arkivyskupijas - Vilniaus ir Kauno ir vyskupijas. Apskritai nuo 1914 m. iki 1940 m. Katalikų Bažnyčia Lietuvoje padarė žymią pažangą. Vyskupijų skaičius padidėjo tris, o vyskupų - keturis kartus. Kunigų padaugėjo 41 %, o auklėtinių kunigų seminarijoje padaugėjo keturgubai. 1940 m. visoje Lietuvoje buvo 1202 bažnytiniai pastatai. Įvairiose vienuolijose buvo apie 900 seselių vienuolių ir apie 500 brolių vienuolių.
Okupacijos metu
Nepriklausomos Lietuvos religinį ir kultūrinį gyvenimą sugriovė bolševikų okupacija. Ką tik legalizuota komunistų partija ėmė reikalauti atskirti Bažnyčią nuo valstybės. 1940 m. birželio 20 d. švietimo ministras Antanas Venclova uždraudė dėstyti tikybą visų rūšių mokyklose ir pašalino iš jų kapelionus. Iš klasių liepė pašalinti kryžius ir patriotinius paveikslus. Taip pat uždarė visas religines, kultūrines ir tautines organizacijas, veikusias prieš 1940 m. birželio 15 d., jų archyvus ir turtą pagrobė, o narius netrukus suėmė ir ištrėmė.
Bolševikinė valdžia panaikino laisvą spaudą: visus religinio-patriotinio turinio laikraščius ir žurnalus. Nors Lietuvoj katalikų ir tikinčiųjų buvo absoliuti dauguma, per daugelį valdymo metų rusai teleido išspausdinti du krikščioniško turinio kalendorius ir vieną maldaknygę. Okupantai persekiojo, trėmė, į kalėjimus sodino vyskupus, kunigus ir Lietuvos šviesuomenę. Tačiau tikintieji nepasidavė. Nuo aštuntojo dešimtmečio pradžios į Bažnyčios teisių sąjūdį vis aktyviau ėmė įsitraukti pasauliečiai. Pirmosios masinės peticijos pademonstravo Bažnyčios galimybes mobilizuoti tikinčiuosius atviram protestui.
Daug dėmesio buvo sutelkta į pogrindinės spaudos leidybą. Nuo 1972 m. pradėtas leisti vienas žymiausių to meto katalikiškų laikraščių „Lietuvos katalikų bažnyčios kronika“. Šio leidinio tikslas - informuoti žmones apie tikinčiųjų teisių pažeidimus. Taigi „Kronika“ sėkmingai griovė informacijos monopolį, kurio išlaikymas buvo vienas svarbiausių režimo stiprybės šaltinių. Ėjo ir daugiau katalikiškos pakraipos leidinių: „Aušra“, „Dievas ir Tėvynė“, „Rūpintojėlis“, „Tiesos kelias“ ir kiti. Juose propaguojama krikščioniška pasaulėžiūra, raginama išlaikyti tikėjimą.
Bažnyčios atgimimas
1988–1990 m. kelta sąžinės ir religijos laisvės tema bei visuotinis sąjūdis paskatino tiek tautos, tiek bažnyčios atgimimą. 1990 m. birželio 12 d. priimtas Katalikų Bažnyčios padėties Lietuvoje Restitucijos aktas, kuriuo vyraujančiai religijai pripažįstamas vaidmuo, turėtas iki sovietinės okupacijos. 1990 m. birželio 14 d. pasirašytas Lietuvos paaukojimo Švč. Jėzaus širdžiai aktas simboliškai patvirtino Bažnyčios ir valstybės sutarimą, krikščionišką pilietinės raidos orientaciją. Šventasis sostas Bažnyčios padėties Lietuvoje kaitą įvertino kiek anksčiau pripažindamas, kad vyskupijų valdymas jau vyksta be valdžios kišimosi.
Malampa
Malampa – Vanuatu provincija, kurios sostinė yra Lakatoras. Provincija sudaryta iš trijų pagrindinių salų: Malakulos, Ambrimo bei Pamos ir daug mažesnių salelių: Uripivo, Norsupo, Rano, Valos, Atkino, Vao, taip pat vulkaninės kilmės negyvenamos salelės Lopevi.
Malampos provincijoje gyvena apie 42 tūkstančius žmonių. Ji užima 2779 km² plotą.
Enrikas Kiškis
Biografija
1920–1925 m. mokėsi Ukmergės gimnazijoje, kur išmoko skambinti fortepijonu ir griežti smuiku. 1925–1928 m. smuikuoti mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje – konservatorijoje, o 1929–1938 m. (su pertraukomis) Kauno konservatorijoje studijavo vargonavimą (dėst. Juozas Naujalis), chorvedybą (dėst. Nikodemas Martinonis) ir kompoziciją (dėst. Juozas Gruodis). Studijų metais mokytojavo Anykščių ir Kauno gimnazijose, dalyvavo Lietuvos muzikų draugijos veikloje.
1938–1945 m. mokytojavo ir vadovavo chorams Ukmergės mokytojų seminarijoje. 1945–1949 m. dėstė ir vadovavo studentų chorui Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute. Kurį laiką buvo Vilniaus dešimtmetės muzikos mokyklos direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams ir teorinių disciplinų dėstytojas.
1948–1950 m. – Respublikinių liaudies kūrybos namų metodininkas, prisidėjo prie 1950 m. respublikinės dainų šventės surengimo. 1949–1955 m. – Lietuvos valstybinės konservatorijos Liaudies instrumentų katedros teorinių disciplinų dėstytojas.
Kur tik gyveno, visur organizavo chorus, vokalinius ansamblius ir orkestrus, rinko ir harmonizavo lietuvių liaudies dainas, sukūrė vokalinių ir instrumentinių kūrinių, parašė metodinių ir muzikos kritikos straipsnių. Sūnus Saulius Kiškis – smuikininkas, M. K. Čiurlionio styginių kvarteto artistas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Balandžio 18
Vardadieniai
Apolonijus – Eitvilas – Girmantė – Undinė – Žara – Kaributas
Perkūnkaimis
Perkūnkaimis – buvęs kaimas šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 2 km į pietryčius nuo Salantų, Gargždelėje (Imbarės seniūnija), prie kelio ir Alkupio.
Etimologija
Gyvenvietė pavadinta Perkūnkaimiu todėl, kad joje seniau stovėjusi Salantų dvaro daržinė, į kurią trenkė ir sudegino perkūnas.
Geografija
Kaimo žemės driekėsi į rytus ir pietus nuo Gargždelės (Salantų) kapinių, prie kelio Salantai–Plungė. Jos ribojosi su Gargždele, Žvainiais, Gedgaudžiais ir Žeimiais. Kaime buvo Alkupio upelio ištakos.
Istorija
Įkurtas 1927 m. išparceliuoto Salantėlių palivarko žemėje, išdalinus jas kumečiams ir Lietuvos kariuomenės savanoriams kūrėjams.
Kaime, 1 km į rytus nuo Gargždelės-Salantų kapinių buvo Šilo durpynas, apėmęs 44 ha užpelkėjusios žemės.
XX a. viduryje Perkūnkaimis prijungtas prie besiplečiančio Gargždelės kaimo.
Kvapioji pasiflora
Kvapioji pasiflora (Passiflora edulis) – pasiflorinių (Passifloraceae) šeimos augalų rūšis. Kilusi iš Brazilijos, Paragvajaus ir šiaurės rytų Argentinos, dabar auginama daugelyje tropinių kraštų.
Tai sumedėjęs vijoklinis augalas, kurio ūgliai siekia 10 m ilgį. Lapai pražangūs, tamsiai žali, lygūs, triskiaučiai, 5-25 cm ilgio ir pločio. Žiedas 6-8 cm skersmens, pereinantis iš purpurinio į baltą spalvą. Jį sudaro 5 kuokeliai, toks pats taurėlapių ir vainiklapių skaičius. Vaisius – valgoma uoga, maždaug vištos kiaušinio dydžio ir formos, rusvai purpurinės spalvos. Viduje gausu juodų sėklų, kurias supa sultingas, geltonas, želę primenantis minkštimas. Porūšio flavicarpa vaisiai geltoni.
Vaisius valgomas šviežias, naudojamas konditerijoje, iš jo spaudžiamos sultys, ruošiami sirupai ir t. t. Šviežiuose vaisiuose yra beta karoteno, kalio, gausu vitamino C.
Kitų kalbų pasifloros pavadinimas marakuja kilo iš gvaranių kalbos žodžio mburucuya, kilusio nuo mberu kuja, kas reiškia „musių veisykla“.
Jūratė Landsbergytė
Jūratė Landsbergytė (g. 1955 m. gegužės 30 d. Kaune) – Lietuvos muzikologė, vargonininkė.
Biografija
Tėvas Vytautas Landsbergis. Motina Rita Kučinskaitė – Lansbergienė – Sakalienė (1932–2014). Baigė Lietuvos konservatoriją – 1979 m. J. Čiurlionytės muzikos istorijos, 1980 m. L. Digrio vargonų klasę. Tobulinosi meistriškumo kursuose Veimare pas J. E. Kolerį, Prahoje pas M. Šlechtą, Berlyne pas E. Koimaną, Milštate (Austrija) pas G. Bovet, N. Danby, A. Roslerį.
1979–1981 m. dėstė Vilniaus Tallat Kelpšos muzikos mokykloje. Nuo 1981 m. dirbo Lietuvos konservatorijos muzikos teorijos laboratorijoje. Nuo 1988 m. dirba Kultūros ir meno institute (nuo 2002 m. Kultūros, filosofijos ir meno institutas). 1995–1996 m. Berlyno Šv. Stepono bažnyčios vargonininkė.
Jūratė Landsbergytė nuo 2010 m. spalio 22 d. pradėjo eiti Jungtinių Tautų Organizacijos Lietuvos asociacijos direktorės pareigas.
Kūryba
Koncertuoja Lietuvoje ir užsienyje, dalyvauja muzikos festivaliuose. Pirmoji atliko ir įrašė kai kurių lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių vargonams. Transkribavo kūrinių vargonams. Tiria daugiausia lietuvių kompozitorių kūrinius vargonams, šiuolaikinės muzikos problemas. Paskelbė mokslinių ir kritinių straipsnių.
Rumšaičiai
Rumšaičiai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Barstyčių, šalia kelio.
Etimologija
Vietovardis kilęs nuo pavardės Rumša (ar Rumšas, Rumšys) arba Rumšaitis.
Anglijos futbolo varžybos 1986–1987 m.
Anglijos futbolo varžybos 1986–1987 m.
Miuonas
Miuonas, μ- – elementari dalelė. Leptonas. Fermionas. Turi neigiamą elektrinį krūvį, lygų elektrono krūviui. Seniau buvo vadinami μ – mezonais, nors su mezonais jie neturi jokio ryšio. Miuonai atrasti 1936 kosminiuose spinduoliuose (pirmasis užfiksavo Karlas Andersenas). Miuonas gyvuoja apie 2.2μs. Tai pati stabiliausia iš visų nestabilių dalelių, išskyrus neutroną.
Miuonas yra antrosios leptonų kartos partneris elektronui (pirmoji karta) ir taonui (trečioji karta). Jis daug masyvesnis už elektroną, tačiau lengvesnis už taoną.
Antidalelė (μ+) turi priešingą krūvį.
Kitos charakteristikos: Nestabili. Skilimo schema: μ=e-+ντeμ
Miuonų šaltiniai
Miuonui sukurti reikia net 105 MeV energijos taigi jie negali susidaryti nei įprastinio radioaktyvaus skilimo, nei branduoliniuose reaktoriuose ir ginkluose vykstančių branduolinių virsmų metu. Susiliejant kai kuriems branduoliams išsiskirtų pakankamai energijos, tačiau miuonai visgi nesusidaro. Tačiau Žemėje daugybę miuonų nuolat sukuria kosminiai spinduliai, daugiausia susidedantys iš protonų, daugelis iš kurių atvyksta iš gilaus kosmoso ir turi labai dideles energijas. Jiems susiduriant su Žemės atomu, susidaro pionai kurie greitai (nulėkę vos kelis metrus) skyla į miuonus. Dėl didelės masės miuonai labai skvarbūs - jie pralekia atmosferą ir aptinkami net kelių šimtų metrų gylyje po žeme. Jei nebūtų reliatyvistinių efektų, miuonai suskiltų nulėkę apie 0.66 km, tačiau jie įveikia daug didesnius atstumus nes dideliu greičiu skriejančiam miuonui laikas bėga lėčiau.
Per minutę kiekvieną Žemės paviršius kvadratinį metrą pasiekia apie 10,000 miuonų.
Miuoninis atomas
Neigiamai įkrautas miuonas gali saveikauti su atomo branduoliu panašiai kaip elektronas, suformuodamas trumpaamžį atomą. Dėl didelės masės miuonas būna daug arčiau branduolio nei elektronai.
Teigiamai įkrautas miuonas (antimiuonas) gali saveikauti su elektronu, suformuodamas trumpaamžį atomą, kuriame miuonas elgiasi kaip branduolys. Tokia medžiaga vadinama miuonumu. Ji labai lengva (miuonas devynis kartus lengvesnis už protoną), tačiau atomų matmenys ir cheminės savybės artimos vandeniliui. Cheminėse formulėse šis atomas žymimas ženklu Mu. Miuono gyvavimo laiko pakanka suformuoti paprastiems cheminiams junginiams, tokiems kaip miuonumo chloridas (MuCl) ar natrio muonidas (NaMu)
Albertas Juška
Albertas Juška (g. 1931 m. rugsėjo 10 d. Rimženčiuose, Tauragės apskr. – 2014 m. gruodžio 21 d. Klaipėdoje) – Lietuvos pedagogas, Mažosios Lietuvos istorikas, socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1953 m. baigė lietuvių kalbą ir literatūrą Klaipėdos mokytojų institute, 1958 m. – Vilniaus pedagoginiame institute. 1974 m. pedagogikos mokslų kandidatas.
1958–1968 m. vidurinių mokyklų, 1968–1976 m. Klaipėdos 15-osios vidurinės mokyklos direktorius. 1974–1991 m. Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetų, 1991–2001 m. – Klaipėdos universiteto dėstytojas, nuo 1977 m. docentas. 1975–1979 m. Pedagogikos fakulteto dekanas, 1979–1989 m. mokslo reikalų prorektorius.
A. Juška 2014 m. gruodžio 21 d. tragiškai žuvo Klaipėdoje pėsčiųjų perėjoje per avariją.
Mažosios Lietuvos enciklopedijos, Visuotinės lietuvių enciklopedijos, leidinių apie Mažają Lietuvą straipsnių autorius. Pirmasis detaliai ir plačiai atskleidė Evangelikų bažnyčios ir mokyklų, ypač lietuviškų, raidą Prūsijoje nuo XVI a.
Didžiųjų ežerų dubuma
Didžiųjų ežerų dubuma  – pusdykumių geologinė depresija vakarų Mongolijoje, tarp Mongolijos Altajaus, Changajaus kalnų ir Tanu Olos kalnagūbrio. Plotas ~100 000 km². Aukštis virš jūros lygio svyruoja nuo 750–800 m iki 1500–2000 m. Vyrauja klonių lyguma su kalvynų sritimis, smėlio masyvais ir druskožemiais. Telkšo keletas didelių ežerų – Ubsu Nuras, Chirgis Nuras, Chara Nuras, Chara Us Nuras, teka Kobdo, Dzabchano upės.
Vyrauja sausos stepės, pusdykumės ir dykumos. Upių pakrantėse – negausūs miškų sąžalynai, ežerų – nendrynai. Ganyklinė gyvulininkystė ir oazinė žemdirbystė.
Mari Kiviniemi
Biografija
Helsinkio universitete baigė ekonomikos ir politologijos studijas. 1995 m. pirmą kartą išrinkta į Eduskuntą (Suomijos parlamentą). 2004 m. tapo ministro pirmininko Matti Vanhaneno patarėja, 2005–2006 m. buvo užsienio prekybos ir vystymo, o 2007–2010 m. – valdymo ir savivaldybių reikalų ministrė jo vadovaujamose vyriausybėse.
M.Vanhanenui dėl ligos atsistatydinus iš užimamų pareigų, 2010 m. birželio mėn. išrinkta Suomijos centro partijos pirmininke, po kelių dienų paskirta šalies ministre pirmininke. Vyriausybei vadovavo iki rinkimų 2011 m. birželio mėn., partijos pirmininke buvo iki 2012 m.
Jonas Krikščiūnas-Jovaras
Jonas Krikščiūnas-Jovaras (1880 m. sausio 12 d. Kalniškiuose prie Žadžiūnų, Šiaulių valsčius – 1967 m. sausio 21 d. Šiauliuose) – Lietuvos poetas, knygnešys.
Biografija
Nuo 1986 m. rugsėjo 25 d. Jovaro namuose Šiauliuose (Vytauto g. 116) veikia „Aušros“ muziejaus Šiaulių krašto literatūros muziejus. 1994 m. Šiaulių 4-oji vidurinė mokykla pavadinta Jovaro vardu. 1998 m. Šiaulių universitete atidaryta Jono Krikščiūno-Jovaro auditorija.
Poezija
Nuo 1900 m. bendradarbiavo spaudoje. Eilėraščius pradėjo rašyti paskatintas Povilo Višinskio, daugiausia rašė 1904–1910 m., todėl juose atsispindi ir jaunatviškos nuotaikos, ir to meto revoliucinis patosas. Jovaro poezijoje prieštaringai kryžiavosi socialdemokratinės spaudos agitacinė frazeologija, inteligentų salono aukštas tonas ir melancholiška vargdienėlio savijauta, primityvisto spontaniškas melodingumas. Eilėraščiai „Ko liūdi, berželi?“, „Tylus, tylus vakarėlis“ tapo liaudies dainomis.
Tamsiosios medlaipės
Tamsiosios medlaipės (Colostethus) – medlaipinių (Dendrobatidae) šeimos varliagyvių gentis.
Paplitusios Centrinėje ir Pietų Amerikoje.
Gentyje yra apie 100 rūšių.
Vandens atėmėjai
Vandens atėmėjai – medžiagos, galinčios chemiškai ar fiziškai atskirti vandenį nuo kitų medžiagų. Pvz.: koncentruota sieros rūgštis
(C6H10O5)n(k.) + x*H2SO4(konc.) → 6nC(k.) + xH2SO4(aq)
x*- molių skaičius gali kisti.
Naudojami medžiagų džiovinimui ir gryninimui.
Kuzmiškė (Kazitiškis)
Kuzmiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kazitiškio.
Bruzdeilynas
Bruzdeilynas – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Kretingalės.
Etimologija
Kaimo vardas siejamas su žodžiu bruzdėti („judėti, krutėti, nerimti“), nors gali būti ir asmenvardinės kilmės.
Bronius Pundzius
thumb|Puntuko akmuo thumb|Atminimo lenta Vilniuje, Gedimino pr. 39 Bronius Pundzius (1907 m. rugsėjo 15 d. Pievėnuose, Mažeikių raj. – 1959 m. balandžio 11 d. Vilniuje) – lietuvių skulptorius monumentalistas.
Biografija
Mokėsi Pievėnuose, Viekšnių progimnazijoje. 1926–1929 m. mokėsi Kauno meno mokykloje, Kajetono Sklėriaus vadovaujamoje skulptūros studijoje. 1929 m. už mokinių streiko organizavimą pašalintas iš mokyklos. 1933–1938 m. studijavo dailę Aukštojoje dekoratyvinės dailės mokykloje Paryžiuje.
Mordvių kalbos
Mordvių kalbos – Volgos finų kalbų pogrupis. Sudaro dvi kalbos: erzių ir mokšų. Šios kalbos vartojamos Rusijoje, Pavolgyje, daugiausia Mordovijoje gyvenančių mordvių tautybės žmonių.
Bronius Pundzius
Biografija
1940–1951 m. dėstė Kauno taikomosios dailės mokykloje ir Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute, 1951–1959 m. LSSR dailės institute. 1940–1941 m. ir 1944–1946 m. skulptūros katedros vedėjas. 1947 m. profesorius. Jo mokiniai – garsūs skulptoriai Juozas Kalinauskas, Jadvyga Mozūraitė-Klemkienė, Anelė Navickaitė, Bronius Vyšniauskas, Vladas Žuklys ir kt.
Mordvių kalbos
Kartais mordvių kalba įvardinama kaip atskira kalba, o mokšų ir erzių kalbos – jos dialektais.
Bronius Pundzius
Biografija
Palaidotas Antakalnio kapinėse (antkapinio paminklo skulpt. D. Lukoševičius, J. Kalinauskas, pagal K. Bogdano projektą).
Kūryba
miniatiūra|140px|left|Atminimo lenta Kaune, Laisvės al. 24
Atminimo įamžinimas
1971 m. gimtojoje sodyboje Pievėnuose įkurtas memorialinis muziejus. 2007 m. rugsėjo 24 d. Laisvės alėjoje atidengta memorialinė lenta su bareljefu (skulpt. Vladas Žuklys, archit. Jonas Lukšė).
Maksimas Kaliničenka
Maksimas Sergejevičius Kaliničenka (g. 1979 m. sausio 26 d.) – futbolininkas, Ukrainos rinktinės ir Simferopolio „Tavria“ klubo saugas.
Henrikas Valua
Henrikas Valua ( 1551 m. rugsėjo 19 d. Fontenblo, Prancūzija – 1589 m. rugpjūčio 2 d. Sen Klu) – paskutinis Valua dinastijos Prancūzijos karalius (1574–1589 m.) ir trumpu laikotarpiu Abiejų Tautų Respublikos valdovas.
Henriko Valua vaikystė
Henrikas Valua – ketvirtasis Prancūzijos karaliaus Henriko II ir Kotrynos de Mediči sūnus. Gimė Aleksandro Eduardo vardu. 1560 m. tapo Angulemo ir Orleano kunigaikščiu, o 1566 m. Anžu kunigaikščiu. 1564 m. gavo Henriko vardą. Jis buvo karališkosios armijos vadu religiniuose karuose prieš hugenotus. Valua buvo vienas iš pagrindinių Šv. Baltramiejaus žudynių organizatorių.
Naujojo karaliaus aktai
Šioje pirmojoje elekcijoje buvo nustatyti visi formalumai, taikomi ir vėliau renkamiems karaliams bei kunigaikščiams. Pirmiausia buvo surašytas karaliaus vardu tam tikras raštas, vėliau vadinamas Henriko artikulais. Tai yra tarytum karaliaus sutartis su jį renkančia bajorija. Jame karalius pirmiausia pasižada: niekada nesiekti padaryti sostą paveldimu ir garantuoja, kad po jo mirties bajorija galės pati laisvai išsirinkti sau naują karalių, paskui patvirtinama Varšuvos disidentų konfederacija, garantuojama, kad seimai būsią šaukiami ne rečiau, kaip kas 2 metai, kad karalius saugosiąs krašto sienas, kad be seimo nutarimo nešauksiąs į karą visos bajorijos, o karo nepradėsiąs ir taikos nedarysiąs be senato nutarimo. Kitaip tariant, tai yra suglausta valstybės konstitucija, kuri vėliau būdavo patvirtinama visų naujųjų karalių ir išliko iki Lietuvos ir Lenkijos nepriklausomybės pabaigos.
Be vadinamųjų Henriko artikulų, naujajam karaliui dar buvo pateiktos sąlygos, liečiančios jį patį. Jos buvo surašytos kitam rašte, vadinamam „pacta conventa“. Toksai aktas „pacta conventa“ vėliau būdavo pateikiamas kiekvienam naujam karaliui ir kiekvienam valdovui teikiamosios sąlygos bent kiek skirdavosi. Henrikas įsipareigojo nuolat laikyti prie savęs 16 senatorių patarėjų, gyventi santarvėje su Prancūzija, apmokėti Žygimanto Augusto skolas, karo atveju savo pinigais pasamdyti kariuomenę, įsteigti laivyną, leisti Lietuvos ir Lenkijos pirkliams prekiauti Prancūzijoje, apmokėti senatorių išlaidas tarpuvaldžio metu, pakelti Krokuvos akademijos mokslo lygį, iš savo lėšų apmokėti 1000 bajorų vaikų studijas Prancūzijos ir Krokuvos universitetuose, neparsivežti jokių svetimšalių, vesti Žygimanto Augusto seserį Oną. Šie abu aktai buvo ne kas kita, o tik bajorijos sutartis su karalium. Karaliui prisiimtų sąlygų nevykdant, Henriko artikulai leido jo neklausyti (tas punktas paprastai vadinamas „de non praestanda oboedientia“ – apie atsisakymą nuo paklusnumo). thumb|145px|left|Henriko Valua – ATR karaliaus – herbas
Karūnacija ir valdymo mėnesiai Abiejų tautų respublikoje
thumb|Henrikas Valua ATR sosteHenrikas per savo atstovą elekciniame seime sutiko su visomis keltomis sąlygomis. Lenkų ir lietuvių delegacijoms atvažiavus į Paryžių, pats Henrikas ir jo brolis Karolis IX stengėsi kai kuriuos punktus pakeisti, bet, delegacijoms nenusileidus, su viskuo sutiko ir prisiekė. 1573 m. birželio 19 d. Henrikas Valua tapo Abiejų Tautų respublikos karaliumi. Tiesa, naujasis monarchas neskubėjo palikti gimtosios Prancūzijos. Laukdamas savo brolio (ir karaliaus) mirties, Henrikas ilgokai užtruko kelionėje. Pagaliau atvykęs į Vavelį 1574 vasario 21 dieną jis buvo oficialiai karūnuotas Krokuvoje. Dienas čia dažniausiai leido puotaudamas ir pramogaudamas, nevengdamas iššvaistyti didelių iždo lėšų. Jam taip pat nelabai rūpėjo ir valstybės reikalai. Valua nepatiko nei Abiejų Tautų Respublikos klimatas, nei papročiai. Savo pažadų vesti Žygimanto Augusto seserį Oną, nors jam tebebuvo tik 23 m., o jai 50 m., nepaisė, vedybas vis atidėliojo ir svajojo valdyti taip, kaip buvo valdoma Prancūzija, t. y. absoliučia monarchija. Dėl to Lenkijoje, o iš dalies ir Lietuvoje, pradėjo kilti nepasitenkinimas. Tačiau tas nerimas greitai pasibaigė. Karaliavęs vos 5 mėnesius, Henrikas iš mamos gauto laiško gegužės 14 dieną sužinojo, kad mirė jo brolis Karolis IX. Po keturių dienų, slapta, niekam nieko nesakęs, jis išvyko į Prancūziją kur ir sėdo į sostą (jis ten karaliavo Henriko III vardu, kuris žinomas kaip vienas iš blogiausių Prancūzijos karalių). Kai senatorių reikalaujamas jis atgal nebegrįžo iki nustatytos 1575 gegužės 12 dienos, buvo paskelbtas naujas tarpuvaldis (1575 m.), ir buvo pradėta ruoštis kito karaliaus rinkimams. Lietuvos DK šis valdovas nė sykio neaplankė.
Prancūzijos karalius Henrikas III
thumb|left|150px|Henriko Valua žmona Luiza Lotaringėthumb|245px|Henriko Valua pabėgimas iš Lenkijos. (Dailininkas Artūras Grotgeris. Tapyta apie 1860 metus) Henrikas Valua slapčia pabėgo iš Lenkijos, 1575 m. Reimso katedroje buvo karūnuotas Prancūzijos karaliumi. 1576 m. ir tapo Henriku III (Henry III). Beaulieu ediktu 1576 m. karalius suteikė hugenotams tikėjimo laisvę. Tai sukėlė prokatalikiškų jėgų pasipriešinimą. Priešų buvo priverstas palikti Paryžių. 1589 m. rugpjūčio 1 d. sužeistas Žako Klemeno, dominikonų dvasininko, netrukus mirė. Palaidotas Sen Deni bazilikoje. Kadangi nepaliko palikuonių, užbaigė Valua dinastiją, o į Prancūzijos sostą atėjo Burbonai.
Želvos seniūnija
Želvos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Ukmergės rajono savivaldybės rytuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 6 seniūnaitijos:
Fidžio sportas
Fidžyje populiariausiu sportu laikomas regbis. Antru pagal populiarumą laikomas futbolas.
Fidžio sporto konsulatas
thumb|right|Fidžio sporto konsulato logotipas Visas tarptautines sporto varžybas Fidžyje organizuoja šalies sporto konsulatas. Jis buvo įkurtas 1978 m. ir nuo to laiko yra atsakingas už visos šalies sporto vystymąsi, sporto populiarinimą ir pan. 1979 m. sporto konsulatas suorganizavo Pietų Ramiojo vandenyno sporto žaidynes. 2007 m. buvo suplanuota Fidžyje surengti netbolo pasaulio čempionatą, tačiau dėl 2006 m. karinio perversmo šalies vyriausybėje Fidžis prarado teisę surengti iki šiol didžiausią sporto renginį.
thumb|right|200px|Geriausias [[2004-2005 m. pasaulio golfo žaidėjas kilęs iš Fidžio Vijay Singh.]]
Regbis
Atsižvelgiant į gyventojų skaičių, šalis yra daug pasiekusi tiek vietiniuose, tiek pasaulio čempionatuose. Fidžio regbio rinktinė du kartus pasiekė pasaulio regbio taurės ketvirtfinalį. Iš viso nuo 1987 m. pasaulio taurės čempionatuose ji dalyvavo penkis kartus. Pasaulio reitinge Fidžio regbio rinktinė užima 9 vietą (2009 m. rugpjūčio 24 d.). Daug pasiekimų turi ir nacionaliniai regbio klubai. Du kartus pasaulio čempionų titulus yra laimėjusios regbio septynių (kai žaidžia 7 žaidėjai, vietoj įprastų 15) varianto komandos.
Futbolas
Kita populiari sporto šaka Fidžyje yra futbolas. Jį žaidžia visos etninės grupės. Fidžio rinktinė dalyvauja FIFA organizuojamame pasaulio čempionate ir Okeanijos konfederacijų taurės varžybose. Nacionalinė Fidžio futbolo rinktinė FIFA reitinge užima 101 vietą (2009 m. rugpjūčio 5 d.).
Kitos sporto šakos
Šalyje populiarios ir kitos sporto šakos - kanojų irklavimas, golfas, krepšinis.
Haluca
Haluca (‎), dar žinomas kaip Halasa, Chellous, al-Khalasa, Elusa – senovės nabatėjų įkurto miesto liekanos istoriniame Smilkalų kelyje, praeinančiame per Negevo dykumą Izraelyje. Miestas 2005 m. buvo įtrauktas į UNESCO saugomo pasaulio kultūros paveldo sąrašą.
Halucos miesto liekanos yra plačioje lygumoje už 30 km į pietryčius nuo Pietų apskrities administracinio centro Beer Ševos. Archeologiniams tyrimams dažnai trukdo čia būdingas klajojantis smėlis. Atkastas Nabatėjos laikų gatvių tinklas, dvi bažnyčios, teatras, vyninė, sargybos bokštas. Britams valdant XX a. pirmojoje pusėje Palestiną, netoliese pastatyta Al-Khalasa gyvenvietė, panaudojant senosios Halucos akmenis.
Haluca įkurta III a. pr. m. e. kaip viena iš karavanų apsistojimo vietų Smilkalų kelyje. Seniausias rastas nabatėjų įrašas datuojamas 168 m. pr. m. e. Jame užsimenama apie Halucą, kaip miestą įkurtą karaliaus Aretos valdymo metais. Ptolemėjaus „Geografijoje“ ši gyvenvietė taip pat minima kaip esančia ryčiau Jordano. Arabams užkariavus Palestiną, šiuo laikotarpiu Halucos gyventojai neapleido miesto, kaip buvo kitose Negevo gyvenvietėse, jis išliko regiono sostine.
Nuorodos
Haluza
Bruzguliai
Bruzguliai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, Nemunėlio kairiajame krante, 9 km į šiaurės rytus nuo Papilio, 1 km į šiaurės vakarus nuo Kvetkų.
Salantėlių palivarkas
Salantėliai – buvęs palivarkas šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 2 km į pietryčius nuo Salantų, Gargždelėje (Imbarės seniūnija), prie kelio ir Alkupio upelio.
Istorija
Į rytus nuo Salantų miesto XVI–XIX a. plytėjo Salantų dvaro ganyklos. Pro jas ėjo senasis kelias Salantai–Plungė, prie kurio veikė Salantų parapijos kapinės. Po 1861 m. žemės reformos iš baudžiavos paleistiems valstiečiams atitekusioje ganyklų žemėje susiformavo Gargždelės kaimas, o dvarui pasilikusiai žemei administruoti XIX a. 8–9 dešimtmetyje įsteigtas palivarkas, pavadintas Salantėliais.
1923 m. palivarke buvo 3 kiemai ir 9 gyventojai. Vykdant Lietuvos žemės reformą, palivarkas išparceliuotas, žemė išdalinta kumečiams ir nuo Salantų kilusiems Lietuvos kariuomenės savanoriams kūrėjams. Naujoji gyvenvietė pavadinta Perkūnkaimiu.
Anglijos futbolo varžybos 1987–1988 m.
Anglijos futbolo varžybos 1987–1988 m.
Maišos funkcija
Pagrindinės maišos funkcijos savybės:
Maišos funkcijos naudojamos:
Jei funkcijos apibrėžimo sritis yra objektas, kaip maišos funkcija neretai vartojamas fizinis to objekto adresas kompiuterio atmintyje. Tuomet tariama, jog kiekvienas objektas gali būti lygus tik sau pačiam. Jei pagal programos algoritmą du skirtingą padėtį atmintyje užimantys objektai gali būti lygūs tarpusavyje, būtina iš naujo apibrėžti ne tik palyginimo operaciją, bet tos klasės objektams taikomą maišos funkciją, pakeičiant du sutartus, kiekvieno objekto turimus virtualius metodus (pavyzdžiui, equals ir hashCode Java kalboje).
Chovdas (upė)
Chovdas arba Kobdo  – upė vakarų Mongolijoje, Bajan Ulegėjaus, Chovdo ir Ubso aimakuose. Prasideda Mongolijos Altajuje, teka vakarų, pietvakarių kryptimi Didžiųjų ežerų dubuma. Įteka į Chara Us Nuro ežerą, sudaro pelkėtą deltą. Protaka jungiasi su Chara Nuro ežeru ir duoda pradžią Dzavchano upei.
Didžiausi intakai: Usun Cholajus (kairysis), Bujantas (dešinysis).
Prie Chovdo įsikūręs Ulegėjaus miestas.
Zigomicetai
Zigomicetai – grybų klasė, kurią sudaro daugiau nei 900 rūšių grybų. Šioje klasėje dažniausiai sutinkami,saprofitai. Jie gyvena ant augalų ir gyvūnų liekanų dirvoje arba ant kepinių. Kai kurie grybai parazituoja mažus dirvos vienaląsčius ir kirmėles, arba net vabzdžius.
Dauginasi lytiniu ir nelytiniu būdu. Nelytiniu būdu grybai dauginasi sporangio sporomis arba konidijomis, o lytinis dauginimasis yra ypatingo tipo zigogamija, kai susilieja dvi, nediferencijuotos į gametas, ląstelės. Skiriamos keturios dažniausiai sutinkamos klasės eilės: Mucorales,  Enthomoptorales,  Endogonales,  Zoopagales. Visos eilės skiriasi dauginimosi ciklais, anamorfų išvaizda ir ekologija. Zigomicetų klasės grybai turi tiek neląstelinę, tiek ląstelinę grybieną. Pavyzdžiui, Mucorales eilės grybų (pelėsiečių) talomo sandara turi daug bendrų bruožų su oomicetais. Vegetatyvinį jų kūną sudaro gerai išsivystę šakoti hifai. Daugeliui jų būdingi du dauginimosi ciklai – lytinis ir nelytinis. Sporos vystosi ant sporangėkočių.
Lietuvos gyvenviečių herbai pagal heraldinius elementus
Lietuvos gyvenviečių herbai pagal heraldinius elementus
Perskelti
Raudona ir mėlyna: Raudona ir sidabrinė: Mėlyna ir žalia: Mėlyna ir sidabrinė: Sidabrinė ir mėlyna:
Perkirsti
Sidabrinė ir žalia: Sidabrinė ir rauddona: Mėlyna ir raudona: Mėlyna ir auksinė: Mėlyna ir sidabrinė Raudona ir sidabrinė Raudona ir žalia: Raudona ir mėlyna:
Juostos
Juosta: Juostelės:
Kaspinai
Kaspinas: Kaspinėlis:
Kryžiai
Paprastas kryžius: Įžambusis (šv. Andriaus) kryžius:
Skydų galvos
Sidabrinė:
Mėlyna:
Raudona:
Žvėris
Briedis: Elnias: Elnio galva: Elnio ragai: Stirna: Stirnino ragas: Vilkas: Vilko galva: Šuo: Lapė: Ožys: Stumbras: Tauras: Jautis: Jaučio galva: Lūšis: Lūšies galva: Liūtas: Šernas: 40px Labanoro herbas Kiškis:
Arklys
Arklio galva:
Vienaragis:
Iltis:
Paukštis
Plėšrus paukštis: Pelėda: Tulžys: Gegutė: Gandras: Gervė: Gulbė: Erelis: Sakalas: Kurtinys: Tetervinas: Gaidys: Strazdas: Vieversys: Kukutis: Kiras: Pempė:
Feniksas: Paukščio sparnas, koja:
Žuvis
Lašiša: Seliava:
Vabzdys
Bitė:
Šventieji
Šventojo galva:
Angelas, arkangelas: Sparnuota moteris: Velnias: Žmogus:
Kūno dalys
Ranka:
Ąžuolo lapas
Ąžuolo šaka: Liepos šakelė: Klevo lapas: Uosio lapas: Palmės lapas: Žiedas: Beržo lapas: Beržo žirginys: Pėdas:
Medis
Ąžuolas: Pušis: Pušies šakos: Pušies kankorėžis: Riešutas: Liepa: Obelis: Kadagys: Lauras:
Kiti augalai
Apynys: Spanguolės: Lelija: Vandens lelija: Dobilo lapas: Jurginas: Plačialapė klumpaitė: Ežerinė Lobelija: Sidabražolė: Gebenė: Smilga: Pakalnutė:
Ginklas
Lankas: Strėlė: Strėlių ir iečių antgaliai: Ietis: Kalavijas: Kardas:
Vėzdas: Alebarda: Skydas: Kovos kirvis: Patranka:
Simboliai
Gedimino stulpai: Apvaizdos akis: Vėliava: Vainikas: Merkurijaus kepurė: Gausybės ragas: Raidės: Monograma: Tetraskelionas:
Įrankiai
Kirvis: Kaplys: Kirtiklis: Dalgis: Lazda: Ratas: Irklas: Raktas: Pasaga: Plūgas: Ąsotis, puodynė: Svarstyklės: Žibalinė lempa: Knyga: Trimitas: Daudytė: Dūdmaišis: Kanklės: Varpas: Vargonai: Medžioklės ragas: Pašto trimitas: Kultuvė: Sakinimo įranga: Verpalai: Stiklapūčio vamzdelis: Vėtrungė: Karoliai: Vėliava: Žvakidė:
Statiniai
Pilis: Bažnyčia: Baublys: Kryžius (statinio elementas): Koplytstulpis: Krikštas: Vartai: Siena su bokštu: Siena su bokštu ir vartais: Tvora: Kolona: Pasienio stulpas: Vėjo malūnas:
Mažasis princas
Mažasis princas  – Prancūzijos rašytojo Antuano de Sent Egziuperi 1943 m. išleista pasaka. Autorius ją parašė gyvendamas JAV, Niujorke. Prancūzijoje ji buvo išleista jau po autoriaus mirties ir Prancūzijos išvadavimo iš Viši režimo. Knyga iliustruota paties autoriaus piešiniais, savo kūrinį rašytojas skyrė savo draugui Leonui Vertui.
„Mažasis princas“ priskiriamas vaikų literatūros klasikai, tačiau adresatas nėra visiškai aiškus – apsakymas gali būti priskiriamas ir suaugusiųjų skaitybai. Knygoje filosofiškai pasakojama apie žmogaus likimą, gyvenimo prasmę, kritikuojama visuomenė, paviršutiniškas suaugusiųjų gyvenimas. Lietuvių kalba knyga pirmą kartą buvo išleista 1959 m. Valstybinės grožinės literatūros leidyklos, vertė Vytautas Kauneckas. 1966 m. Lietuvos kino studijoje buvo sukurtas meninis filmas „Mažasis princas“ pagal A. de Sent Egziuperi apsakymą. 2005 m. „Alma littera“ išleido Prano Bieliausko „Mažojo princo“ vertimą į lietuvių kalbą. Nuo 2006 m. Lietuvos nacionaliniame dramos teatre yra rodomas Sauliaus Mykolaičio spektaklis „Mažasis princas“. 2017 m. duomenimis „Mažasis princas“ buvo išverstas į 300 pasaulio kalbų, bendras tiražas viršijo 200 milijonų ir tai yra antra pagal vertimų skaičių knyga po Biblijos. Japonijoje yra Mažojo princo muziejus.
Hasekės muchafaza
Nuo Sirijos pilietinio karo pradžios teritoriją kontroliuoja kurdų Šiaurės ir Rytų Sirijos autonominė administracija (dar žinoma kaip Rožava).
Administracinis suskirstymas
Muchafaza suskirstyta į 4 mintakas:
Svalbardo sutartis
Svalbardo sutartis (arba Špicbergeno sutartis) – Svalbardo salyno valstybinės priklausomybės ir statuso nustatymo problema po I pasaulinio karo.
Iki I pasaulinio karo Svalbardo salyno ir didžiausios jo salos – Špicbergeno valstybinė priklausomybė nustatyta nebuvo. Į suvereno teises čia pretendavo Norvegija, tačiau tam tikrų interesų turėjo ir kitos valstybės. Špicbergeno klausimas buvo svarstomas Paryžiaus taikos derybose, o 1920 m. vasario 9 d. buvo pasirašyta Svalbardo sutartis. Be Norvegijos, ją pasirašė dar ir Prancūzija, Italija, Didžioji Britanija, Danija, Švedija, Nyderlandai, JAV, Australija, Kanada, Japonija. Viena vertus, Svalbardo salynas buvo pripažintas sudėtine Norvegijos karalystės dalimi ir demilitarizuota zona. Tačiau buvo numatyta, kad visos valstybės-signatarės gali salyno teritorijoje laisvai užsiimti žvejybine, pramonine, kalnakasybos, prekybine ir moksline-tiriamąja veikla. Jau pasirašant sutartį buvo numatyta, kad teisę prisijungti gauna Rusija, kai tik jos vyriausybė bus pripažinta. Tarybų Sąjunga prisijungė prie sutarties 1924 m. ir iškart pasinaudojo sutarties teikiamais privalumais, įrengdama čia anglies kasyklas ir nuolatinę angliakasių gyvenvietę, tebeveikiančias iki pat šių dienų.
Džazira
Al-Džazira arba Aukštutinė Mesopotamija – regionas Artimuosiuose Rytuose, dabartinės Sirijos, Irako ir Turkijos teritorijoje, apgyvendintas daugausia arabų, kurdų, nors yra ir sirų, asirų. Džazira yra šiauriausias iš trijų tradicinių Mašreko regionų greta aš-Šamo ir Arabų Irako.
Senovėje regionas buvo žinomas kaip Subartu arba Asirija. Helenizmo laikotarpyje nuo IV a. pr. m. e. jis buvo laikomas Istorinės Sirijos dalimi. Ir tik po krašto islamizacijos VII a., arabų pasaulyje regionas jis tapo žinomas kaip Al-Jazira, pavadinimas kilęs iš arabiško žodžio „sala“.
Geografija
thumb|250px|left|Džaziros žemėlapis su tradiciniais padalinimais Al Džazira yra įsiterpusi tarp Istorinės Sirijos vakaruose ir Arabų Irako (pietinės Mesopotamijos) pietuose. Tradicine riba su Arabų Iraku yra laikoma Samara (prie Tigro upės) ir Hitas (prie Eufrato). Iš tiesų, tarp šių dviejų regionų yra gana nemažas dykumingas ruožas. Riba su Istorine Sirija nėra apibrėžta. Pagal siauriausią apibrėžimą Džazira sudaro tik Tigro vidurupį ir sritis į rytus nuo Tigro (istorinė Adiabena), tačiau ji gali siekti ir Eufrato aukštupį vakaruose.
Šiaurėje Džazirą riboja Kurdistano kalnai, o pietuose (už Eufrato) ji atsiremia į Sirijos dykumą.
Visa Džazira yra derlingos ir palankios žemdirbystei sritys – aliuvinės lygumos, vagojamos didelių upių, tekančių iš šiaurės į pietus. Kiekvienos jų baseinas sudaro atskirą istorinį-kultūrinį sub-regioną. Iš rytų į vakarus jie išsidėstę taip: Adiabena, Tigro aukštupis, Chabūro baseinas, Balicho baseinas (istorinė Osroena), Eufrato aukštupis. Regione yra ir kalnų, tarp kurių didžiausi – Sindžaro kalnai regiono centre.
Arabų tradicijoje Džazirą sudaro trys regionai:
Istorija
III–II tūkst. pr. m. e. regionas buvo suvokiamas kaip prasidedantis į šiaurę nuo Akado ir vadintas Subartu. Jau tada regionas buvo apgyvendintas semitų tautų (asirų), didelę dalį vietos populiacijos sudarė ir jiems negiminingi huritai. Tai buvo karingų imperijų regionas. Per II tūkst. pr. m. e. dėl valdžios regione konkuravo semitiška Asirija ir huritiška Mitanija. Pastaroji sunyko apie XIV a. pr. m. e., ir nuo tada iki pat VI a. pr. m. e. regione viešpatavo Asirijos imperija.
Vėliau regioną kontroliavo nevietinės imperijos: Achemenidų Persija, Aleksandras Makedonietis, Seleukidų imperija, Partų imperija. II a. jį trumpam prijungė Romos imperija, kuri čia įkūrė trumpai egzistavusias Mesopotamijos ir Asirijos provincijas. Sasanidai regioną administravo kaip Nisibio, Arbajestano ir Mosulo provincijas.
Po Sirijos įjungimo į Kalifatą VII a., regionas pavadintas Džazira. Tuo metu vietos populiacijos stipriai arabizuotos ir islamizuotos. Regionas tapo charidžitų konsolidacijos vieta. 890–1004 m. regione kilo Hamdanidų dinastija. Vėliau čia valdė Ikšididai, Zangidai, Ajubidai, Seldžiukidai, Osmanų imperija (XV–XX a.).
XX a. pradžioje regionas padalintas tarp Turkijos, Prancūzijos ir Britanijos. Tai nulėmė ir dabartinį regiono padalinimą tarp Turkijos, Sirijos ir Irako.
Persai
Persai – iranėnų tauta, daugiausia gyvenanti Irane bei kaimyninėse šalyse įskaitant Persų įlankos arabų šalis. Taip pat daug persų gyvena Šiaurės Amerikoje ir Europoje. Persams būdinga bendra kalba, kilmė, istorija.
Persų kilmė, bent pagal kalbą, siekia Indoeuropiečius arijus, atvykusius į Irano teritoriją iš Centrinės Azijos 2000–1500 m. pr. m. e. Nuo 550 m. pr. m. e. iš Persio provincijos senovės persai pradėjo platinti savo kalbą ir kultūrą po visą Irano plokščiakalnį, nukariaudami ir asimiliuodami tiek arijų, tiek ne arijų kilmės tautas. Šis procesas tęsėsi net esant graikų, arabų, mongolų ir turkų invazijoms ir vyko iki pat Islamo laikų. Ilgainiui atsirado daugybė dialektų ir geografinių tapatybių, kol kilo XX a. tautinis judėjimas, kuriam padarė įtaką pokyčiai Osmanų imperijoje, Arabų pasaulyje ir Europoje. Praradus Afganistaną ir teritorijas Kaukaze (Azerbaidžanas) persų identitetas susitelkė ties Irano teritorija. Norėdamas sujungti modernią valstybę su imperialintine praeitimi Reza Šachas pakeitė šalies pavadinimą iš Persijos į Iraną 1935 m, pažymėdamas Irano nacionalizmo pradžią. Po Irano revoliucijos pradėtos vertinti ir šiitų vertybės.
Persai, net esant teokratinei valdžiai, rodo polinkį urbanizacijai ir modernumui. Bendruomenės vakaruose palaiko glaudžius ryšius su likusiom šeimom Irane ir yra vakarietiškos įtakos šaltinis. Suirus Tarybų Sąjungai persai užmezgė glaudesnius kultūrinius ryšius su giminingomis tautomis Kaukaze (tatais ir talyšais) ir tadžikais Afganistane ir Tadžikistane.
Terminologija
thumb|left|Senovės persų kostiumai. Žodis Persija Europos kalbose atsirado iš graikų kalbos ir buvo oficialus šalies pavadinimas iki 1935 m. Tad visi iraniečiai buvo laikomi persais. Be to, kitos tautos, perėmusios persų kalbą ir kultūrą, laikomos persais ir yra Persų civilizacijos dalis.
Pirmąkart rašytiniuose šaltiniuose persai paminėti 834 m. pr. m. e. Asirijos raštuose, kur buvo paminėti Parsua (persai) ir Muddai (medai). Asirai Parsua vadino pietvakarių Irano gentis (kurios save vadino arijais). Graikų kalboje šis žodis tapo Persis. Arabų kalboje nėra P raidės, tad jie Persiją vadina Fars (Faras) ir Farsis.
Dabar persais vadinami žmonės, kalbantys persų kalbos vakariniu dialektu ir gyvenantys Irane, bei žmonės, emigravę iš dabartinės Irano teritorijos į kaimynines šalis.
Istorija
Persai yra arijų kilmės žmonės, emigravę į Irano teritoriją iš Centrinės Azijos II tūkst. pr. m. e. Persų kalba ir kitos Irano kalbos atsirado, kai arijų gentys skilo į dvi dideles grupes (persus ir medus) ir susiliejo su vietinėmis tautomis, pvz.: elamitais. Asirų XI a. pr. m. e. šaltiniuose persais vadinami žmonės, gyvenę pietrytiniame Urmijos ežero krante. left|thumb|Achemenidų imperija galios viršūnėje. Senovės persai iš Persio provincijos tapo didelės imperijos šeimininkais Achemenidų (Hakhamaneshiyan) laikais VI a. pr. m. e. kai buvo sujungtos kitos Irano plokščiakalnio senovės tautos ir provincijos ir suformuota Persų imperija. Per amžius Persiją valdė įvairios dinastijos. Kai kurios iš jų buvo persų kilmės: Achemenidai, partai (Ashkanian), Sasanidai (Sassanian), Bujidai, Samanidai. Kitos ne: Seleukidai, Umaijadai, Abasidai, Seldžiukai turkai.
Achemenidai ir Sasanidai kilę iš Persio provincijos. Partai iškilo šiaurėje. Iš išlikusių monetų aišku, kad Iranas buvo vadinamas Persija nuo Achemenidų laikų .
Juozas Zubėnas
thumb|Juozas Zubėnas thumb|Juozo Zubėno kapas [[Donelaičio kapinėse]] Juozas Zubėnas (1894 m. rugpjūčio 19 d. Rygoje, Latvija – 1974 m. rugpjūčio 17 d. Šiauliuose, palaidotas Donelaičio kapinės) – teatro aktorius.
Biografija
Po Pirmojo pasaulinio karo vaidino Rygos Torniakalnio dramos teatre. 1941 m. dirbo alaus darykloje „Gubernija“ Šiauliuose. Nuo 1943 m. iki mirties vaidino Šiaulių dramos teatre.
1956 m. LTSR nusipelnęs artistas.
Vaidmenys
Sukūrė per 50 pagrindinių vaidmenų, iš jų svarbesni:
Maurai
thumb|Maurų rūbų rekonstrukcijaMaurai – bendras Šiaurės Afrikoje gyvenančių klajoklių berberų, kuriuos VII a. islamizavo arabai, pavadinimas. Po to maurai dalyvavo arabams užkariaujant Iberijos pusiasalį. Vėliau maurais vadinta musulmonų tauta, viduramžiais gyvenusi dabartinės Ispanijos teritorijoje (Al Andalusijoje). Tautos pavadinimas kildinamas nuo Romos provincijos Mauretanijos ar Mauritanijos karalystės. Maurai yra maišytos ispanų, arabų ir berberų kilmės. Tarp XI a. ir XVII a. buvo priversti persikelti į Šiaurės Afriką, daugiausiai dabartinį Maroką.
thumb|[[Benedikto XVI herbas kuriame blazonuojama „mauro galva“]] Mauro galva pasitaiko herbuose, tai vienas hieraldikos elementų. Šio elemento tiksli kilmė ir reikšmė nėra labai aiškūs.
Istorija
Maurai į Ispaniją ir Portugaliją atkeliavo iš Maroko. Ferdinando ir Izabelės kariuomenė Ispanijoje įveikė maurus, tačiau buvo pasirašyta taikos sutartis ir Ispanijoje gyveno ir katalikų, ir musulmonų. Tačiau krikščionys per prievartą pakrikštijo visus maurus. Dar ir dabar Ispanijoje švenčiama diena, kai ispanai nugalėjo maurus. Taip pat maurai buvo atkeliavę ir į Korsiką, Sardiniją bei Algarvę, kurių simbolis yra mauras apsirišęs juosta. Tai yra ir Ispanijos regiono Aragono simbolis.
Maurų palikimas
Iki šių dienų yra išlikę tokie maurų pastatai, kaip Alhambra, Maurų rūmai Sevilijoje. Pastatai garsėja musulmonišku spalvingumu ir stiliumi.
Kuzmiškis
Kuzmiškiu vadinami kaimai:
Berberai
Berberai – lingvistiškai giminingų Šiaurės Afrikos tautų grupė. Išvaizda berberai priklauso europidų rasei, nors dėl aktyvių kontaktų su šiaurės Užsachario Afrikos tautomis tarp piečiau gyvenančių tuaregų pasitaiko ir negridams būdingų veido ir odos bruožų. Iš viso priskaičiuojama apie 45 mln. žmonių. Gyvena Maroke, Alžyre, Tunise, Libijoje ir Egipte, kalnuotose ir dykumų vietovėse. Kalba įvairiomis afroazijietiškomis kalbomis. Daugiausia berberų yra Maroke (apie 24 mln.) ir Alžyre (18-19 mln.). Beveik visi berberai yra musulmonai.
Istorija
Visi berberai yra senųjų šiaurės Afrikos gyventojų garamantų palikuonys. VII a. Šiaurės Afrikos gyventojus užkariavo arabai, kurie vietinius gyventojus atvertė į islamą. Nuo tada šios tautos vadinamos berberais.
Tautos
thumb|Berberų gyvenamos vietos Šiaurės Afrikoje Svarbiausios berberų tautos yra šios:
Justinas Kibirkštis
Justinas Kibirkštis (1894 m. lapkričio 17 d. Dumblynė, Dusetų valsčius – 1934 m. lapkričio 7 d. Kėdainiai) – Lietuvos karinis veikėjas, Generalinio štabo pulkininkas. Palaidotas Kėdainių Kauno gatvės kapinėse.
Biografija
1915–1916 m. studijavo Peterburgo politechnikos institute. 1916 m. mobilizuotas į Rusijos imperijos kariuomenę, Pirmojo pasaulinio karo dalyvis. 1918 m. Pirmojo atskirojo lietuvių bataliono Vitebske karininkas. 1918 m. grįžo į Lietuvą, su kitais organizavo Dusetų valsčiaus savivaldybę. 1918 m. gruodžio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. sausio mėn. – 1920 m. lapkričio mėn. dalyvavo nepriklausomybės kovose su Sovietų Rusijos kariuomene, bermontininkais, Lenkijos kariniais junginiais.
1922 m. Pirmojo artilerijos pulko vadas. 1923 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus, 1927 m. Čekoslovakijos Generalinio štabo akademiją. 1928–1929 m. Vyriausiojo štabo Karo mokslo valdybos viršininkas. 1929 m. pulkininkas, trumpai – Aukštųjų karininkų kursų Mokymo dalies viršininkas. Nuo 1929 m. birželio mėn. Antrojo artilerijos pulko, dislokuoto Kėdainiuose vadas.
Jonas Kizelis
Jonas Kizelis (1939 m. birželio 22 d. Miroslavo miestelyje, Alytaus r. -  2022 m. balandžio 25 d. Perlojos kaimas, Varėnos rajonas), muzikos mokytojas ir choro dirigentas.
Biografija
Baigęs Miroslavo vidurinę mokyklą, 1958–1960 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros – švietimo technikume (dėst. B. Razauskienė). 1960–1964 muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė H. Perelšteinas).
Studijuodamas dėstė muziką ir dainavimą Vilniaus 6-ojoje vidurinėje mokykloje, vadovavo jaunučių ir jaunių chorams. Abu kolektyvus parengė 1964 I respublikinei moksleivių dainų šventei, su jais pirmąsias ir kitas prizines vietas pelnė miesto chorų apžiūrose, dalyvavo koncertuose. 1965–1970 Vilniaus 14-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų chorų ir skudučių ansamblio vadovas. Kolektyvai pirmavo miesto meno mėgėjų apžiūrose.