cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Municipalinė policija
thumb|right|250px|Municipalinės policijos automobilis Taline Municipalinė policija – vietos valdžios kontroliuojama teisėsaugos institucija. Finansuojama iš miesto biudžeto. Turi mažiau teisių nei įprasta policija. Svarbiausia funkcija – viešosios tvarkos palaikymas mieste. Lietuvoje municipalinės policijos funkcijas atlieka miesto Viešosios tvarkos tarnybos.
Prūdupis (Minija)
Prūdupis – upė šiaurės vakarų Lietuvoje, pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Minijos intakas.
Prasideda 1 km į šiaurę nuo Bumbulių. Teka šiaurės vakarų – vakarų kryptimi aplenkdama šiaurėje Budrius. Iki Nausodžio upės vaga paversta melioracijos kanalu, o toliau upė vingiuoja natūraliu slėniu. Į Miniją įteka 82,7 km nuo jos žiočių, Nausodžio kaimo vakariniame pakraštyje.
Intakų neturi. Dešiniajame krante Nausodžio kaime stovi etnoarchitektūrinė Vlado Balsevičiaus klėtis.
Prie Prūdupio esantys kaimai: Bumbuliai, Budriai, Nausodis.
Upėvardis kilo nuo žodžio prūdas (slavizmas žodžiui „kūdra“).
Fabijoniškių apylinkė
Fabijoniškių apylinkė (arba Fabijoniškio apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Bukiškių apylinkės, Buvidiškio apylinkės ir Baltupių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Buivydiškių apylinkės, Bukiškių apylinkės ir Riešės apylinkės.
Szolnoki MÁV FC
Solnoko MÁV – Vengrijos futbolo klubas iš Solnoko.
Kačerginės šv. Onos koplyčia
miniatiūra|250px|right|Interjeras
'''Kačerginės šv. Onos koplyčia''' – katalikų koplyčia, stovinti Kačerginėje, Kauno raj., centrinėje miestelio dalyje. Statinys įsiterpęs į vaizdingo miško parko dalį šalia pagrindinės Janonio gatvės. Priklauso Zapyškio šv. Jono Krikštytojo parapijai.
Istorija
Po Pirmojo pasaulinio karo, išaugus Kačerginės vasarvietei ir padaugėjus gyventojų, susirūpinta jų dvasiniu gyvenimu. Kačerginė tuomet priklausė Zapyškio parapijai. 1938 m. joje duris atvėrė koplytėlė, priskirta Zapyškio klebonijai. Mišios naujojoje koplyčioje vykdavo sekmadieniais ir svarbiausių valstybinių bei religinių švenčių dienomis. Tarpukariu Kačerginėje gyvenęs architektas Vytautas Landsbergis-Žemkalnis parengė naujos koplyčios projektą, labiau pritaikytą augančio kurorto poreikiams. Prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas ir sovietinė okupacija sujaukė parapijos bendruomenės planus įgyvendinti projektą. Sovietmečiu religinis gyvenimas nutrūko, tikintieji buvo priversti važinėti į Zapyškį arba į Kauną.
Naujoji koplyčia pastatyta 1998 m. remiantis V. Landsbergio-Žemkalnio 1936 m. projektu, kurį koregavo architektai Feliksas Jackevičius ir Gediminas Jurevičius. Statyba užtruko 4 mėn. Koplyčią pašventino Vilkaviškio vyskupas Juozas Žemaitis 1998 m. gruodžio 26 d.
Architektūra
Statinio planas stačiakampis, su nedidele zakristijos iškyša vakariniame šone. Ilgosios pastato sienos medinės, priekinio ir galinio fasado plokštumos stiklinės. Koplyčią dengia aukštas, status stogas. Pagrindinio fasado skyde įkomponuotas medinis kryžius. Lauke stovi 12 m aukščio karkasinė varpinė su mažu varpeliu. Šventorių juosia eglaičių gyvatvorė. Šalia koplyčios pastatytas paminklas Lietuvos partizanams (1994 m., aut. Jonas Lukšė).
Koplyčioje yra retas bažnytiniam interjerui vitražinis altorius (dailininkas Artūras Rinkevičius).
Leonas Gudaitis
Leonas Fliorentas Gudaitis (1935 m. birželio 20 d. Kaune – 2019 m. liepos 18 d.) – Lietuvos žurnalistas, literatūros istorikas, redaktorius, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
Baigė Kauno XIV vidurinę mokyklą. 1958 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1995 m. habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.
Nuo 1958 m. laikraščio „Kauno tiesa“ atsakingojo sekretoriaus pavaduotojas ir atsakingasis sekretorius, nuo 1971 m. žurnalo „Nemunas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1994 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1995–2003 m. Lietuvių literatūros katedros vedėjas. Nuo 2002 m. profesorius. Vytauto Didžiojo universiteto tęstinio leidinio „Darbai ir dienos“ mokslinis redaktorius.
Analizavo 1904–1927 m. lietuvių literatūrinę spaudą. Išleido gausia ir nauja faktografija paremtus straipsnių rinkinius, parengė spaudai lietuvių poetų knygų.
Palaidotas Jonučių kapinėse (Kauno r.).
Bibliografija
Parengė:
Intensyvi gyvulininkystė
thumb|right|280px|Intensyvus vištų dedeklių ūkis. Intensyvi gyvulininkystė – verslinė gyvulininkystė, kurioje daug tos pačios rūšies gyvūnų auginama uždarose erdvėse, naudojami perdirbti arba praturtinti pašarai, siekiama kuo didesnio našumo. Intensyviu būdu yra auginamos karvės, kiaulės, vištos, kalakutai ir kitokie gyvūnai; gaunama mėsa, pienas, kiaušiniai.
Mastas
Anot Worldwatch Institute, intensyvi gyvulininkystė yra sparčiausiai augantis gyvūnų auginimo metodas pasaulyje. 2006 metais tokiu būdu buvo gauta 74 % pasaulio paukštienos, 50 % kiaulienos, 43 % jautienos, 68 % kiaušinių.
Kritika
Intensyvi gyvulininkystė yra kritikuojama pasitelkiant argumentus, susijusius su gyvūnų gerove, žmonių sveikata ir aplinkosauga.
Gyvūnų gerovės bei gyvūnų teisių šalininkai teigia, kad intensyviai auginant gyvūnus nėra atsižvelgiama į jų poreikius, naudojamos skausmingos ir žalojančios praktikos, pavyzdžiui, snapų nukapojimas vištoms, galvijų nuraginimas. Dėl ankštų gardų arba didelio tankio, gyvūnai turi mažai erdvės judėti, negali socializuotis, patiria stresą.
Tom Clancy's The Division
Tom Clancy’s The Division – atviro pasaulio trečiojo asmens šaudyklės tipo kompiuterinis žaidimas, turintis tik daugelio žaidėjų internete režimą, su veiksmo RPG ir išgyvenimo žanrams būdingais elementais.
Publikai pirmą kartą pristatytas per spaudos konferenciją 2013 m. E3 parodoje, kartu su septynių minučių žaidimo demonstracine versija. Žaidimas išleistas 2016 m. kovo 8 d. ir pritaikytas Microsoft Windows, PlayStation 4 ir Xbox One platformoms.
Apžvalga
Pagrindinis žaidimo herojus privalo atstatyti tvarką, ieškodamas išplitusio viruso šaltinio. Daugelio žaidėjų režime asmenys kartu privalo susigrupuoti su kitais „Divizijos“ agentais prieš judėdami į priekį, turėdami apie tris galimus ginklus ir tokius sprogstamuosius užtaisius kaip lipniąsias bombas ar išmaniąsias minas. Veiksmo įkarštyje tam tikrose vietose įmanoma pasislėpti nuo atviros ugnies. Žaidėjai progresuodami įgyja patirties taškų, su kuriais gali tobulinti savo veikėją, turimą inventorių, ginklus ir kt. įrangą. Jie gali išmokti naujų gudrybių ir įgūdžių. Žaidėjai turi įvykdyti misijas, norėdami išmokti naudotis aktyviaisiais sugebėjimais, leidžiančiais mėtyti gydančiąsias granatas, pastatyti automatizuotus šarvuotuosius bokštelius ar pasinaudoti radaro, gebančio sekti priešus, pagalba.
Žaidimas pasižymi dinamiškumu, laiko nustatytomis oro sąlygomis, kurios gali teigiamai ar neigiamai paveikti žaidimo eigą kaip, kad audros gali sumažinti matomumą ir pakenkti šaudymui. Žaidimas turi dienos-nakties režimą, kuris gali daryti įtaką priešų veiksmams.
FK Ala-Too
FK Ala-Too – Kirgizijos futbolo klubas iš Naryno.
2019 m. pasaulio krepšinio čempionatas
'''2019 m. pasaulio krepšinio čempionatas''' – 18-tas pasaulio krepšinio čempionatas, kuris vyko 2019 m. Šis čempionatas žymėjo naują Pasaulio krepšinio čempionatų erą – pirmą kartą nuo 1967 m. šios varžybos nesidubliuoja su FIFA pasaulio čempionatu, taip pat komandų skaičius padidintas iki 32. Čempionatas taip pat bus atranka į 2020 m. olimpiadą.
Miesto rinkimai
Savo kandidatūras rengti čempionatą buvo pateikusios šios šalys – Filipinai, Rusija, jungtinė Vokietijos ir Prancūzijos paraiška, jungtinė Lietuvos, Latvijos, Estijos ir Suomijos paraiška, Puerto Rikas, Venesuela, Brazilija.
2015 m. kovo 16 d. buvo patvirtinta, kad šis čempionatas vyks Azijoje – Filipinai ir Kinija liko vienintelės kandidatės. Galutinis sprendimas bus priimtas 2015 m. rugpjūčio 7 d.
2015 m. rugpjūčio 7 d. Tokijuje, Japonijoje įvyko FIBA komisijos narių balsavimas. 14 narių balsavo už tai, kad čempionatas vyktų Kinijoje, 7 nariai – kad Filipinuose. Tokiu būdu nuspręsta, kad 2019 m. pasaulio krepšinio čempionatą rengs Kinija.
B grupė
Arena: Uhano sporto centras, Uhanas
C grupė
Arena: Guangdžou gimnazija, Guangdžou
D grupė
Arena: Fošano tarptautinis sporto ir kultūros centras, Fošanas
E grupė
Arena: Šanchajaus Oriental sporto centras, Šanchajus
F grupė
Arena: Nankino olimpinis jaunimo sporto parkas, Nankinas
G grupė
Arena: Šendženo įlankos sporto centras, Šendženas
H grupė
Arena: Donguano sporto centras, Donguanas
I grupė
Arena: Fošanas
J grupė
Arena: Uhanas
K grupė
Arena: Šendženas
Hobby
Hobby gali reikšti:
Ravelis
Ravelis – upelis pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Kaniavos seniūnijoje, šalia Paąžuolės kaimo, apie 7 km į pietus nuo Panočių. Ravelis išteka iš Dumblelio ežero ir įteka į Kaniavėlės upelį.
2019 m. pasaulio krepšinio čempionatas
L grupė
Arena: Nandzingas
M grupė
Arena: Gvangdžou
N grupė
Arena: Pekinas
O grupė
Arena: Donguanas
P grupė
Arena: Šanchajus
Sūsninkų apylinkė
Sūsninkų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kalvarijos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Naujienos apylinkės.
Žiobiškio šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
thumb|left|Šoninis fasadas thumb|left|Bažnyčios bokštas
'''Žiobiškio šv. arkangelo Mykolo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Žiobiškio kaime, 11,5 km į pietvakarius nuo Juodupės, Vengerinės (Nemunėlio dešiniojo intako) dešiniajame krante.
Istorija
Vengerinės dvaro savininkai Angelė ir Juozapas Daumantas Sesickiai 1803 m. Žiobiškyje pastatė medinę bažnyčią; įsteigta parapija. Bažnyčią ir parapiją fundatoriai aprūpino žeme, pinigais. 1900 m. suprojektuota mūrinė bažnyčia (sąmatinė vertė 29 306 rb). Klebono Vincento Zapkaus rūpesčiu 1902–1911 m. pastatyta dabartinė bažnyčia (darbus prižiūrėjo inž. K. Kiunzelis), įrengta klebono Jurgio Gogelio pastangomis. 1913 m. pastatyti šoniniai altoriai. Per Pirmąjį pasaulinį karą į Rusiją išvežti 4 varpai. 1922 m. birželio 15 d. bažnyčią konsekravo vyskupas Pranciškus Karevičius. Klebonas Povilas Paškevičius pastatė parapijos salę, naują kleboniją, 1931 m. įrengė didįjį altorių. 1940 m. perlietas perskilęs varpas.
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, lotyniško kryžiaus plano (46 × 26 m), su penkiasiene apside, aukštu bokštu, 4 bokšteliais. Vidus 3 navų. Jas dengia kryžminiai skliautai.
Kondicja
Kondicja  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Grudeko valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Krasnojarsko kraštas
Istorija
Kraštas buvo įkurtas 1934 metais taip pat įskaitant Taimyriją, Evenkiją ir Chakasiją. 1991 metais, Chakasija atsiskyrė ir tapo Rusijos federacijos respublika.
Stalino laikais daug rusų, ukrainiečių, baltarusių, lietuvių, latvių, estų ir kitų tautybių žmonių buvo areštuota ir ištremta į Krasnojarsko regioną tremčiai.
Lietuviai
1941 m. birželio mėn. iš TSRS okupuotos Lietuvos į Krasnojarsko lagerių grupę (Kraslag), Rešiotus ištremta apie 2000 Lietuvos gyventojų, į Norilsko lagerį apie 500, daugiausia Lietuvos karininkai. Rešiotuose mirė 1230, iš jų 540 jų nuteisti lageryje ir sušaudyti Kansko kalėjime, Norilske – 213 represuotųjų. 1945–1959 m. Kraslago lagerių grupėse – Norillage, Jeniseilage, Kraslage ir kitur buvo kalinama apie 5200 lietuvių. Jie dirbo akmens anglių šachtose, kasyklose, žemės ūkio darbus, tiesė geležinkelį, kirto mišką. Dėl bado, šalčio ir sunkaus darbo (iki 1953 m. dirbo be poilsio dienų po 10–12 val.) mirė apie 10–15 % lietuvių. Iš Lietuvos daugiausia žmonių atitremta per masinį 1948 m. gegužės mėn. trėmimą – 20 500, jie išskirstyti į Igarkos – apie 5000 (1948–1949 m. mirė 270), Jeniseisko – apie 1600, Kazačinskojės – apie 1400, Manos – apie 2000, Nižnij Ingašo – apie 1200, Sovetsko – apie 1200, Taštypo – apie 1150 ir kitus rajonus. 1949 m. kovo mėn. į Krasnojarsko kraštą atvežta 2300, 1951 m. rudenį apie 8500, 1952 m. sausio mėn. apie 1100 tremtinių. Krasnojarsko krašto lageriuose buvo kalinami ir mirė daug žymių Lietuvos žmonių: K. Ambrozaitis, Jokūbas Stanišauskas, A. Žilinskas, Stasys Putvinskis, Juozas Šiaučiūnas. 1941–1952 m. Kraslage buvo kalinamas Lietuvos Respublikos prezidentas Aleksandras Stulginskis.
1989 m. Krasnojarsko krašte gyveno apie 20 000 lietuvių, beveik visi buvę politiniai kaliniai ir tremtiniai, ir jų palikuonių. Jie 1990 m. įkūrė Krasnojarsko krašto lietuvių kultūros bendriją „Lituanica“; ji 1997 m. prisijungė prie Sibiro lietuvių bendrijos. Žuvusiems tėvynainiams kaliniams ir tremtiniams bendrijos „Lituanica“, Lietuvos atstovų pastangomis pastatyti paminklai Revučyje (1989 m., projekto autorius R. Racėnas ir J. Meškelevičius), netoli Norilsko, Šmidto kalno papėdėje (1991 m., projekto autorius R. Svidinskas, kryžiai ir koplytstulpiai tautodailininkų D. Leipaus, A. Vaištaro, M. Būgos), Igarkoje (2001 m., R. Racėnas).
Geografija
Šiaurėje driekiasi Šiaurės Sibiro žemuma su Byrangos kalnų masyvu. Centrinę dalį užima Vidurinio Sibiro plokščiakalnis. Pietuose iškilę Sajanų kalnai (ten yra aukščiausia krašto vieta – 2930 m). Klimatas žemyninis daugiausia subarktinis ir vidutinių platumų. Sausio vidutinė temperatūra svyruoja nuo -36 °C šiaurėje iki -18 °C pietuose, liepą atitinkamai 13-20 °C. Šiaurinėje dalyje vidutiniškai per metus iškrenta 200–300 mm kritulių, o Sajanuose iki 800–1200 mm. Didžiojoje Krasnojarsko krašto dalyje išplitęs amžinas įšalas. Svarbiausia upė – Jenisiejus (su intakais – Angara, Akmenuotąja Tunguska, Žemutine Tunguska, Kureika), taip pat Chatanga ir Piasina. Didžiausi ežerai – Taimyras ir Piasinas. Didžiąją dalį teritorijos dengia kedrų ir maumedžių taiga, šiaurėje – tundra, pietų tarpukalnių slėniuose – stepės.
Evenkų rajone, šalia Vivio ežero nustatytas Rusijos geografinis centras.
Tautinė sudėtis
2002 m. surašymo duomenimis Krasnojarsko krašte gyveno 2029 lietuviai.
Miestai
Didžiausi miestai, tūkst. gyventojų:
Akuotninkų apylinkė
Akuotninkų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Šventininkų apylinkės ir Maikūnų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Buivydžių apylinkės.
Martinonys
Martinonys – kaimas Birštono savivaldybės pietinėje dalyje, Nemuno dešiniajame krante, 2 km į pietus nuo Siponių.
Vilniaus Levo Karsavino mokykla
Vilniaus Levo Karsavino mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Justiniškių g. 43, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas rusų kalba. Įstaigos kodas 190002411. Pavadinta istoriko Levo Karsavino vardu.
Istorija
Sparčiai augančiame Viršuliškių mikrorajone 1978-ųjų metų rugsėjo 1-ąją duris atvėrė Vilniaus 46-oji vidurinė mokykla. Mokyklos direktoriumi paskirtas Ričard Išora.
Darbą pradėjo 65 mokytojai, o mokykloje mokėsi 990 moksleivių. Po metų mokykloje jau mokėsi 1226 moksleiviai, o 1985–1989 m. – 1309 moksleiviai. Nuo 1999 m. mokinių skaičius mokykloje pradėjo mažėti. Nuo 1983 metų mokyklai vadovauja direktorė Ina Konovalova. 1996 m. Vilniaus miesto tarybos sprendimu mokyklai suteiktas filosofo ir istoriko Levo Karsavino vardas. 2000 m. mokykloje pradėtas profilinis mokymas. 2001 m. prie  Levo Karsavino vidurinės mokyklos prijungta Vilniaus Justiniškių vidurinė mokykla. 2013 m. mokykla atšventė savo 35-etį. 2005 m. spalio 18 d. mokykloje iškilmingai atidarytas L. Karsavino muziejus, kuris yra atviras Vilniaus miesto visuomenei. Mokykla jau išleido 35 abiturientų laidas. Šiandien mokykloje dirba 88 mokytojai, mokosi 940 moksleiviai.
2023 m. sausio 31 d. mokyklos laiptinėje aptikti trys savadarbiai sprogmenys. Mokykla evakuota.
Egon Erzum
Egonas Erzumas (1904 m. rugsėjo 22 d. Priekulėje, Vokietijos imperija – 1974 m. spalio 14 d. Lioitershauzene, Vakarų Vokietija) – Vokietijos politikas, teisininkas.
Biografija
Gimė 1904 m. rugsėjo 22 d. Priekulėje. Studijavo filosofiją ir teisėtyrą Tartu ir Rygos universitetuose. 1925 m. įstojo į Klaipėdos policijos akademiją. 1928-1930 m. studijavo karo akademijoje. II pasaulinio karo metu buvo vyresnysis leitenantas ir kovojo frontuose Rytų Europoje ir Italijoje. Karo pabaigą sutiko Bavarijoje, kur pateko į amerikiečių valdomą zoną. Iki 1948 m. dirbo lentpjūvėje. 1950 m. dalyvavo įkuriant visų vokiečių bloko/tremtinių ir pabėgelių lygos dešinės pakraipos partiją. 1954-1958 m. buvo išrinktas į Bavarijos lantagą. 1962-1965 m. buvo Lioitershauzeno meras. Mirė 1974 m. spalio 14 d. Lioitershauzene.
Balstogė-Zubki Bialostockiai geležinkelio linija
Balstogė-Zubki Bialostockiai geležinkelio linija – geležinkelio linija šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje. Linija jungia Balstogės ir Zubki Bialostockių geležinkelio stotis. Linija pradėta naudoti 1886 metais. Nuo 2000 m. balandžio 2 d. linija yra nebenaudojama.
Gutaučių piliakalnis
Gutaučių piliakalnis ir gyvenvietė – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5685; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1475; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A978KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24090) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, 0,8 km į pietvakarius nuo Gutaučių kaimo (Antalieptės seniūnija), į vakarus nuo kelio Antalieptė – Daugailiai, prie Zarasų ir Utenos rajonų ribos, prie Žirdės ištakų, jos dešiniajame krante. Kartais jis dar vadinamas Pilaite, Veleikių piliakalniu. Vienas iš didžiausių ir įspūdingiausių Zarasų rajono piliakalnių.
Piliakalnis
Piliakalnio papėdėse yra senovės gyvenvietės liekanų, kai kur aptiktas iki 0,6 m storio kultūrinis sluoksnis. Rasta lipdytos lygiu ir brūkšniuotu paviršiumi keramikos, liejimo samtelių, geležies gargažių, geležinis pentinis kirvis. Piliakalnis priskiriama brūkšniuotosios keramikos kultūrai ir datuojamas I tūkstantmečio I puse.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1949 m. ir 1979 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1985 m. tyrė Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos, 1994 m. Kultūros paveldo mokslinio centro archeologai. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Rokiškio krašto muziejus.
Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. 1977 m. nustatytos, o 1994 m. pakoreguotos piliakalnio teritorijos ir apsaugos zonos plotas 3,9 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1502000 m².
center|800px|Gutaučių piliakalnis iš rytų pusės
Vaigalė
Vaigalė arba Vaigolė – upė Lietuvoje, Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje; Elnos dešinysis intakas (Neries baseinas). Ilgis 7,4 km. Prasideda Zakariškių kaimo apylinkėse, teka į šiaurės vakarus per Vaigeliškių kaimą. Vidurupyje kerta kelią. Įteka į Elną ties Elniakampio kaimu Neries regioniniame parke, 10 km nuo jos žiočių. Nuo šio upelio pavadinimo yra sukurtas vardas Vaigalė. Prie Vaigalės auga vertingi gamtos objektai – Vaigeliškių ąžuolas (liemuo – 4,9 m apimties), Ąžuolų karalienė, skelbtini vietiniais gamtos paminklais.
Etimologija
Upėvardis, dar žinomas kaip Vaigolka, kildintinas iš „skubus, greitas“ (plg. dak. vaigas „greitas, skubus“,  „greit vyksta, skuba“, av. vaēg- „mėtyti“,  „vikrus“).
Kastelamarezės karas
Kastelamarezės karas – mafijos karas, vykęs tarp Maserijos šeimos ir kito siciliečio Salvatorės Maranzano mafijos organizacijos, Lučianas kartu su Vitu Dženovese išdavė savo bosą ir prisijungė prie Maranzano. Tačiau jau tada planavo eliminuoti ir patį Salvatorę.
Trikona
right|thumb|100px|Trikona Trikona – Sanskrito žodis, reiškiantis trikampį, dažnai naudojamą Rytų šalių meditacijose ir tantrinėse jantrose.
Dvi sujungtos trikonos simbolizuoja kuriančią energiją.
Kastelamarezės karas
Įvykiai
1931 m. balandžio 15 d. Laimingasis Lučianas pakvietė savo bosą į Nuova Villa Tammaro restoraną papietauti. Jiems pavalgius, visi kiti restorano lankytojai pasišalino, taip pat ir jo savininkas, palikę gangsterius žaisti kortomis. Kai liko vieni, Lučianas atsiprašė ir išėjo į tualetą. Iškart po to į restoraną įsiveržė keturi žmonės ir pradėjo šaudyti. Mafijos bosas buvo sužeistas septyniose vietose, tarp jų mirtinai į galvą.
Policijos apklausinėjamas vėliau Lučianas teigė, kad nieko nematė, tik būdamas tualete girdėjo šūvius, o grįžęs rado seną draugą ir rėmėją nebegyvą.
Karas pasibaigė Maserijos mirtimi.
Zapalimų apylinkė
Zapalimų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kalvarijos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Naujienos apylinkės.
Kaengčetkhve nacionalinis parkas
Kaengčetkhve nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurės Tailande, Fitsanuloko provincijoje. Parkas įkurtas 1994 m. gegužės 30 d.
Vieta
Parkas užima 261,00 km² ir apima Vatboto (Wat Bot), Čarttrakano (Chart Trakan), Nakhonthajo (Nakhon Thai) ir Vangthongo (Wang Thong) apylinkes, 80 km į šiaurės vakarus nuo provincijos centro Fitsanuloko.
Flora ir fauna
Kaengčetkhve nacionaliniame parke vyrauja lapuočių, drėgni visžaliai ir mišrūs miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: Afzelia xylocarpa, stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus), kvapioji hopėja (Hopea odorata), aukštasis sparnenis (Dipterocarpus alatus) ir kt.
Vytautas Balčytis
Vytautas Balčytis (g. 1955 m. kovo 22 d. Vorkuta, Rusija) – Lietuvos fotografas.
Biografija
1958 m. grįžo į Lietuvą. 1979 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, Statybos fakultetą.
Kūryba
Individualios parodos:
Sukūrė fotografijų ciklus:
Vytauto Balčyčio nuotraukose viskas stovi tvirtai – čia retai kada pajusi vėjo dvelksmą, judesį, o saulės atšvaitai atrodo tiesiog prilipę prie paviršių. Klasicistinę estetiką menančios kompozicijos tarsi perša mintį, kad fotografijų objektai yra amžini ir nekintantys. Dažną jų gaubianti migla greičiau primena formaliną, kuriame šimtmečiams įmerkti tikrovės fragmentai. Ši migla, aplinka, kurioje yra Balčyčio fotografijų "kasdienybė", ir suteikia įprastoms situacijoms amžinybės skonį. Tačiau šiandien mums sunku įpiršti tikėjimą amžinybe, ir Vytauto pastangos iš tikro atveria prarają tarp jo siūlomų amžinybės scenarijų ir ten pat regimų aktorių, kurie tą scenarijų perkelia į sceną. Ir banalios, ir kasdieniškos jo nuotraukų detalės mums atrodo artimesnės ir suprantamesnės nei jas gaubianti viršlaikė migla.
Szeged LK
Segedo LK – Vengrijos futbolo klubas iš Segedo.
Istorija
1937 m. birželio 22-23 d. "Szeged" buvo atvykęs į Lietuvą. Birželio 22 d., Kaune 6:0 (3:0) nugalėjo ŠŠ Kovą, o birželio 23 d. 4:3 (0:3) įveikė Kauno rinktinę.
Amūro sritis
Geografija
Srities plotas yra 363 700 km² ir yra 14 pagal dydį sritis Rusijoje. Šiauriniu pakraščiu driekiasi Stano kalnynas (aukštis iki 2312 m), pietuose – Zėjos-Burėjos lyguma ir Amūro-Zėjos plynaukštė. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra nuo -24 °C iki -33 °C, liepos mėnesio +18-21 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis ~850 mm. Pietiniu pakraščiu teka Amūras, o per sritį jo intakai – Zėja, Burėja, Selemdža. Šiaurės vakarinį pakraštį siekia Lenos baseinas (Oliokma). Paviršių dengia mandžiūrinio tipo spygliuočių ir mišrieji miškai.
Miestai
Didžiausi miestai 2002 m. (> 25 tūkst. gyventojų):
Antanas Balčiūnas
Antanas Balčiūnas (1928 m. birželio 29 d. Berniškiai, Vabalninko valsčius) – Lietuvos hidrotechnikos inžinierius, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1953 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1961 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
1954–1993 m. dirbo Melioracijos institute; 1966–1983 m. Hidromelioracijos skyriaus, 1983–1993 m. Hidromelioracijos laboratorijos vedėjas.
Rytų Azijos viršūnių susitikimas
miniatiūra|10-asis Rytų Azijos viršūnių susitikimas, 2015 m. Rytų Azijos viršūnių susitikimas (, EAS) – kasmet vykstantis forumas, kuriame dalyvauja 16 Rytų Azijos valstybių lyderiai. EAS susirinkimai vyksta po kasmetinių ASEAN lyderių susirinkimų. Pirmasis viršūnių susitikimas įvyko 2005 m. gruodžio 14 d. Kvala Lumpūre. Nuo to laiko įvyko 3 viršūnių susitikimai.
Įtrauktos šalys
Susitikimuose dalyvauja 16 šalių.
Žudiškių apylinkė
Žudiškių apylinkė (arba Žodiškių apylinkė, Žodiškės apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Riešės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilniaus rajonui. 1954 m. prijungta Skauduliškių apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Žudiškių apylinkė prijungta prie Bukiškių apylinkės.
Milan Stanković
Milanas Stankovičius (g. 1987 m. rugsėjo 9 d. Obrenovace) – Serbijos pop-folk dainininkas.
2009 metų gegužės mėnesį Milano debiutinis albumas „Solo“ pasiekė 50 000 pardavimų kopijų.
2010 m. Eurovizija
Jis dalyvavo Serbijos nacionalinėje atrankoje Tri pa jedan za Oslo į 2010 m. Euroviziją. Jis laimėjo konkursą ir atstovavo Serbijai su daina „Ovo je Balkan“. Konkurso finale Milanas užėmė 13 vietą.
Žalčiakakliniai
Žalčiakakliniai (Anhingidae) – irklakojinių (Pelecaniformes) paukščių šeima. Panašūs į kormoranus, bet turi laibesnį liemenį, ilgesnį ir labiau lankstų kaklą bei tiesų snapą.
Gyvena prie gėlųjų vandenų, puikiai nardo, minta žuvimis. Pasaulyje 4 rūšys:
Pietinis purplelis
Pietinis purplelis (Streptopelia decaocto) – karvelinių (Columbidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Pietinis purplelis yra paprastojo purplelio dydžio. Skiriasi ilgesne uodega, vienspalve kūno viršutine puse ir juoda juostele ant kaklo. Patino ir patelės galva bei užpakalinė kaklo pusė rusvai pilka, rausvo atspalvio. Kaklo užpakalinėje dalyje eina juoda skersinė juostelė baltu pakraščiu. Nugara, pečiai ir antuodegis rusvi. Pasmakrė ir gerklė balsvi. Pagurklis ir krūtinė šviesiai rausvi, pilkšvo atspalvio. Pilvas ir kūno šonai melsvai pilki, pauodegys tamsiai pilkas. Uodega ilga, gale su plačia balta juosta. Snapas juodas. Kojos raudonos. Rainelė raudona. Jaunikliai be juodos juostelės kaklo srityje, rusvesnių spalvų. Pūkinis apdaras gelsvai pilkas, oda tamsi. Snapas šviesesnės rožinės spalvos.
thumb|left|Pietinio purplelio ulbavimas
Paplitimas
Sutinkamas visoje Lietuvos teritorijoje. Gausus kai kurių miestų želdiniuose.
Biologija
Laikosi miestų ir stambesnių gyvenviečių želdiniuose: parkuose, skveruose, alėjose, kiemų ir gatvių želdiniuose, kapinėse, botanikos soduose. Dažnesni prie šiukšlynų, sąvartų. Balsas primena tūtavimą. Beveik ištisus metus gyvena poromis, būriuojasi tik žiemą ir prie maitinimosi vietų. Žiemoja paprastai gausesnėse lapuočių medžių grupėse: kaštonų, liepų, klevų, ąžuolų. Nakvoja susiglaudę po du. Per šalčius, pūgas glaudžiasi prie inkilų, stambių šakų, ieško užuovėjos.
Vienoje dėtyje paprastai būna 2 kiaušiniai, perimi abiejų paukščių maždaug 15 dienų. Jaunikliai lizde išbūna maždaug 19 dienų. Juos maitina abu tėvai. Pietiniai purpleliai per metus gali išauginti dvi arba tris vadas.
Maistą renka ant žemės. Lesa javų grūdus, kviečius, rugius, žirnius, piktžoles, maisto atliekas, vabzdžius, lervas ir kt.
Turn Loose the Swans
„Turn Loose the Swans“ – antrasis studijinis doom metal grupės My Dying Bride albumas. Išleistas 1993 m. spalį. Albume jaučiamas radikalus atitolimas nuo grupės pirmojo albumo As the Flower Withers. Violančelės garsai buvo visiškai įkomponuoti į grupės muziką, o vokalistas Aaron Stainthorpe maišė švarius vokalus su death metal būdingais riaumojimais. Pirmojoje ir paskutinėje albumo dainose visiškai atsisakyta elektrinės gitaros ir visas albumas daug lėtesnis ir ilgesnis už prieš tai buvusįjį. Dėl to albumas laikomas svarbiu žingsniu death/doom metal vystymesi.
Nors dainų žodžiai ir netapo tiesmuki, tačiau jie ne tokie sudėtingi, kaip albume As the Flower Withers, nes atsisakyta ne angliškų frazių. Pagrindinės temos, kurios nagrinėjamos albume - krikščionybė ir mylimojo ilgesys. Dainos "Black God" žodžiai paimti iš William Hamilton poemos "Ah! The Shepherd's Mournful Fate".
Lindiniškių apylinkė
Lindiniškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Riešės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilniaus rajonui. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Bukiškių apylinkės.
Elna
Intakai: Bindra, Vaigalė.
Prie Elnos yra šie kaimai: Elniakampis, Geležiai, Dambriškės, Purviškės, Kasmiškės.
Upėvardis greičiausiai kilęs nuo gyvūno pavadinimo elnias (dar vad. alnis), nors gali būti ir vedinys nuo šaknies al- (alėti – „bėgti, tekėti, srūti“).
Ožkos metimas
Ožkos metimas – kasmetinė fiesta, vykstanti Ispanijos Manganeses de la Polvorosa kaimelyje Šv. Vincento dieną, sausio 22-ąją. Ji ypatinga tuo, kad prasideda ožkos užvedimu į bažnyčios bokšto viršų, iš kur ožka pro langą metama žemyn. Apačioje susirinkę žmonės ją gaudo drobine paklode. Jei ožkai pasiseka išgyventi, ji vedžiojama miesto gatvėmis tam tikrame parade. Jei užsimuša, tam reikšmės per daug neteikiama, šventė vis tiek tęsiasi.
Šventė ir ritualas skirti Šv. Vincento Saragosiečio garbei. Nėra tiksliai žinoma, kada ir kaip šis paprotys kilo. Vietiniai gyventojai pasakoja įvairias kilmės legendas, pagal kai kurias jų ožkos metimo papročiui yra keli šimtai metų, tačiau pagal kitas – tik apie dvidešimt.
Paprotys vertinamas labai prieštaringai, ypač neigiamai jį vertina gyvūnų teisių aktyvistai. 1992 m. Ispanijos valdžia jį uždraudė, tačiau metimas tebevyksta. Gyvūnų teisių aktyvistai piktinasi žiauriu elgesiu su gyvūnais, siūlo mėtyti dirbtinę ožką. Kaimelio gyventojai teigia, kad tai yra jų tradicija ir nemato reikalo nieko keisti.
Adelė Piragytė
Adelė Piragytė (1949 m. spalio 28 d. Žvynėnų k., Ukmergės r.) – choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
1964 m.– 1968 m. choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje (dėst. R. Andriuškevičius). 1971 m.– 1976 m. muziką neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė J. Kubilius ir S. Jareckaitė).
1969 m.– 1976 m. Ramygalos vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir choro vadovė. Taip pat vadovavo Ramygalos kultūros namų mišriajam chorui ir moterų vokaliniam ansambliui.
Nuo 1976 m. rudens Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos choro dirigavimo ir solfedžio dėstytoja, merginų choro (60-65 dalyvės) „Obelėlė" (1985 m.) meno vadovė ir dirigentė.
Merginas parengė 1978 m. ir 1983 m. respublikiniams moterų ir vyrų chorų sąskrydžiams Šiauliuose, 1981 m., 1983 m., 1985 m. ir 1988 m. liaudies dainų festivaliams Panevėžyje (laimėjo pagrindinių prizų), 1980 m. respublikinės dainų šventės konkurse su jomis pelnė antrąją vietą, o 1987 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse pirmąją, dalyvavo 1985 m. respublikinėje dainų šventėje, 1982 m. ir 1985 m. respublikiniuose chorų konkursuose „Dainuoja darbo Lietuva„ laimėjo pirmąsias vietas, o 1987 m. analogiškame konkurse antrąją vietą. 1984 m. VI Stasio Šimkaus chorų konkurse „Obelėlė“ pelnė antrąją vietą ir Gintaro prizą, dalyvavo 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje. Choras rengė valstybinių egzaminų programas, padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, koncertavo daugelyje Lietuvos miestų, taip pat Rusijoje, Latvijoje, Estijoje ir Vokietijoje. Choro koncertinėse programose buvo ir sudėtingų kūrinių.
Gomerta (upė)
Gomerta – upė vidurio Lietuvoje, Radviliškio rajone; Šušvės dešinysis intakas. Prasideda Butkių miške, 3 km į šiaurės vakarus nuo Šaukoto. Teka į pietryčius, už Šaukoto pasuka į šiaurės rytus. Įteka į Šušvę 86 km nuo jos žiočių, Mėnaičiuose.
Adelė Piragytė
Biografija
Nuo 1993 m. rudens Šiaulių pedagoginio instituto (universiteto) Muzikos katedros dėstytoja, merginų choro „Cantus„ meno vadovė ir dirigentė. Chorą išmokė ir stambių kūrinių: J. Haydno oratoriją „Metų laikai“ ir „Mišias B-dur„, F. Liszto oratoriją „Kristus“, A. Caldaros „Dies ire„, F. Mendelssohno-Bartholdy „Tris motetus“, J. Tamulionio „Missa op. 222„, V. Miškinio „Missa brevis“ ir kt. Iš viso choras jau surengė apie 100 koncertų Lietuvoje, koncertavo Lenkijoje, Čekijoje, Prancūzijoje ir Austrijoje. Choras dalyvavo 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje; pastarojoje dainų šventėje dalyvavo ir konkurse. Merginos dainavo 1995 m. Baltijos studentų dainų šventėje „Gaudeamus-XII„ Tartu, tų metų moterų chorų šventėje „Aš atdarysiu dainų skrynelę“ Kretingoje, tarptautiniame chorų festivalyje „Marija, skaisčiausia Marija„ Šiauliuose, 1995 m. X tarptautiniame Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje laimėjo trečiąją vietą. „Cantus“ dalyvavo 1995 m. ir 1997 m. Lietuvos studentų chorų festivaliuose Vilniuje, 1995 m., 1996 m. ir 1997 m. tarptautiniuose religinės muzikos festivaliuose Šiauliuose, 1996 m. tarptautiniame meno festivalyje „Studentiškas pavasaris„ Šiauliuose ir 1997 m. tarptautiniame F. Schuberto chorų festivalyje Austrijoje (Wien). Su liaudiškos muzikos ansambliu „Saulė“ 1995 m. dalyvavo tarptautiniame folkloro festivalyje Anglijoje (Llangollen), o 1996 m. analogiškame festivalyje Švedijoje (Reitrik). Ansamblis koncertavo Nyderlanduose ir Prancūzijoje, įrašė keletą kūrinių į audiokasetę ir kompaktinį diską.
Gomerta (upė)
Upės aukštupio baseine telkšo Gomertos ežeras. Aukštupio vaga sureguliuota. Prie Gomertos esančios gyvenvietės: Šaukotas, Pagomerčiai, Mėnaičiai.
Vandenvardis laikomas priesagos (-ert-) vediniu nuo šaknies gam-/gom-, kuri labai archajiška, galėjusi reikšti kažką gumbuoto, išlinkusio (plg. gamalas „gabalas, gurvolis“).
Berezninkų apylinkė
Berezninkų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Japonijos okupacija Taivane
Japonijos okupacija Taivane – Taivano istorijos laikotarpis nuo 1895 iki 1945 m., kai šalis buvo okupuota Japonijos imperijos. Laikotarpis prasidėjo Čingų Kinijos pralaimėjimu Pirmajame Kinijos–Japonijos kare, po ko pagal Šimonoseki sutarties sąlygas Taivano provincija atiteko Japonijai. Baigėsi Japonijos kapituliacija Antrajame pasauliniame kare.
Berezninkų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Sangrūdos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Radiškės apylinkės.
Japonijos okupacija Taivane
Po Šimonoseki sutarties pasirašymo kilo pasipriešinimo okupacijai judėjimas, kurio metu buvo įkurta Formozos respublika, tačiau judėjimas baigėsi nesėkmingai – buvo numalšintas Japonijos karių. Kritus Tainanui, pasibaigė organizuoti pasipriešinimai Japonijos okupacijai ir Taivane prasidėjo penkis dešimtmečius trukęs Japonijos valdymas.
Taivano aneksavimą ir įtraukimą į Japonijos imperijos sudėtį galima laikyti pirmaisiais žingsniais link XIX a. Japonijos vykdytos „Pietinės ekspansijos doktrinos“. Kadangi Taivanas buvo pirmoji Japonijos užjūrio kolonija, Japonija stengėsi salą paversti pasigėrėjimo verta pavyzdine kolonija. Dėl to daug įdėta pastangų gerinant salos ekonomiką, pramonę, viešuosius darbus ir keičiant kultūrą į tokią, kuri atitiktų Japonijos karinės agresijos Azijos-Ramiojo vandenyno regione poreikius iki Japonijos kapituliacijos.
1945 m., po Japonijos imperijos pralaimėjimo Antrajame pasauliniame kare, Taivanas perėjo Kinijos Respubikos valdžion.
Eimuntas Nekrošius
Eimuntas Nekrošius (1952 m. lapkričio 21 d. Pažobrio kaime, Raseinių raj. – 2018 m. lapkričio 20 d. Vilniuje), lietuvių teatro režisierius, aktorius.
Biografija
1978 m. baigė režisūrą A. Lunačiarskio teatro meno institute Maskvoje (Andrejaus Gončiarovo klasė). 1978–1979 m. – Kauno dramos teatro, 1979–1991 m. – Lietuvos valstybinio Jaunimo teatro, 1993–1997 m. tarptautinio teatro festivalio LIFE režisierius. Nuo 1998 m. sausio 28 d. buvo Viešosios įstaigos teatro "Meno fortas" steigėjas  ( su Nadežda Gultiajeva ir LR Kultūros m-ja) ir meno vadovas, režisierius. Dėstė Lietuvos Teatro ir muzikos akademijoje; Garbės daktaras (Doctor Honoris Causa, 2013 m.).
1983 m. atliko Stasio Girėno vaidmenį filme „Skrydis per Atlantą“ (rež. Raimondas Vabalas), Tėvo vaidmenį filme „Neapykantos pamokos“ (rež. Antanas Maciulevičius).
Žmona – Nadežda Gultiajeva (scenografė), sūnūs Marius Nekrošius ( scenografas) ir Martynas Nekrošius.
Kūrybos bruožai
Ankstyvieji (1977–1978 m.) Eimunto Nekrošiaus spektakliai išsiskyrė raiškos novatoriškais būdais, savitu pasaulio ir teatro suvokimu. Jaunimo teatre kurtiems spektakliams būdinga vadinamoji režisūrinių įvaizdžių dramaturgija, sąsajos su esamuoju laiku, spektaklio, kaip meno kūrinio, autonomija, originalios, daugiareikšmės, emociškai paveikios metaforos ir įvaizdžiai. Vėlyvojoje kūryboje ieškoma naujų netradicinių režisūros ir scenografijos konceptualių sprendimų.
Lietuva 2013 m. Eurovizijoje
Lietuva dalyvavo 2013 m. Eurovizijoje su 2012 m. gruodžio 22 d. atrankoje nugalėjusia daina. Atranką sudarė 5 etapai, po du pusfinalius ir finalas. Organizavo LRT.
Nacionalinė atranka
2012 m. rugsėjo 12 d. LRT paskelbė, kad Lietuva dalyvaus Eurovizijos dainų konkurse 2013, kuris vyks Malmėje, Švedijoje.
Atrankos sąlyga yra ta, kad atlikėjas ir kompozitorius turi būti kilę iš Lietuvos ir daina turi būti patvirtinta į atranką iki 2012 m. spalio 1 d. Visos laidos vyksta šeštadienį – atrankos etapai, nuo lapkričio 3 d. iki gruodžio 1 d., pusfinaliai – gruodžio 8 ir 15 d. Finalas – gruodžio 22 d., ten paaiškės atstovas Eurovizijoje.
1-asis atrankos etapas
Pirmasis atrankos etapas buvo surengtas 2012 m. lapkričio 3 d. Iš viso buvo surengti 8 pasirodymai, iš kurių trys pateko į vieną iš pusfinalių. Susumavus žiūrovų ir komisijos balsus išaiškėjo trys dalyviai: Gabrielius Vagelis, Saulės broliai ir Andrius Pojavis. Julija Jegorova buvo atlikus savo pasirodymą, bet buvo pašalinta iš komisijos balsavimo, nes vokiečių dainininkė Onita Boone šią dainą jau buvo atlikus iki spalio 1 d. (t. y. 2012 m. rugsėjo 1 d.)
2-asis atrankos etapas
Antrankos atrankos etapas buvo surengtas 2012 m. lapkričio 10 d. Iš viso buvo surengti 8 pasirodymai. Išaiškėjus komisijos rezultatams, į finalą pateko šie dalyviai – Ieva Zasimauskaitė ir Gabrielius Vagelis, Timohi, bei Beissoul ir Gabrielė Griciūtė.
3-asis atrankos etapas
Antrankos atrankos etapas buvo surengtas 2012 m. lapkričio 17 d. Iš viso buvo surengti 8 pasirodymai. Išaiškėjus komisijos balsavimui ir susumavus žiūrovų balsus į pusfinalį pateko Božolė, Neringa Šiaudikytė ir Elvina Milkauskaitė. Sophie buvo specialiai deleguota.
4-asis atrankos etapas
Ketvirtasis atrankos etapas buvo surengtas 2012 m. lapkričio 24 d. Į finalą pateko Gintarė Korsakaitė, Linas Adomaitis ir Girmantė Vaitkutė. Į pusfinalį specialiai deleguota buvo grupė Gerai Gerai & Miss Sheep.
5-asis atrankos etapas
5-asis etapas buvo surengtas 2012 m. gruodžio 1 d. Priešingai nei ankstesniuose etapuose, šis raundas apsiėjo tik septyniais dalyviais. Tų pačių metų gruodžio 8 d. pusfinalyje buvo išrinkti šie pusfinalininkai El Fuego, DAR ir Monika Linkytė.
1-asis pusfinalis
1-asis pusfinalis įvyko 2012 m. gruodžio 8 d. Pasirodė 9 atlikėjai, kurie varžėsi dėl keturių vietų finale. 2-o pusfinalio metu, išaiškėjus komisijos balsams, į finalą keliavo Gerai Gerai & Miss Sheep, Andrius Pojavis, Ieva ir Gabrielius, bei Božolė. Įdomu tai, kad Gerai Gerai ir Miss Sheep gavo aukščiausius balus tiek iš žiūrovų, tiek iš komisijos, nors į pusfinalį buvo tik deleguota.
2-asis pusfinalis
2-asis pusfinalis surengtas 2012 m. gruodžio 15 d. Buvo surengti 9 pasirodymai, kurie varžėsi dėl keturių vietų finale. Į finalą, susumavus komisijos ir žiūrovų balsus, pateko – Monika Linkytė, Linas Adomaitis, Girmantė Vaitkutė ir DAR. Monika Linkytė vėliau finale nedalyvavo dėl ligos.
FINALAS
Finalas surengtas 2012 m. gruodžio 20 d. Buvo surengti 7 pasirodymai, kurie varžėsi dėl 3 vietų superfinale. Susumavus komisijos ir žiūrovų balsus į superfinalą keliavo – Gerai, Gerai ir Miss Sheep, Girmantė Vaitkutė ir Andrius Pojavis.
SUPERFINALAS
Superfinalo metu balsavo tik komisija. Į 2013 m. Eurovizijos dainų konkursą buvo išrinktas Andrius Pojavis, su daina „Something“.
Jean-Jacques Rousseau
Ž. Ž. Ruso politinės idėjos paskatino Prancūzijos revoliuciją, komunistinių ir socialistinių teorijų vystymąsi, nacionalizmo augimą.
Lietuva 2013 m. Eurovizijoje
Eurovizijoje
thumb|right|200px|[[Andrius Pojavis Eurovizijos pusfinalyje]]
Jean-Jacques Rousseau
Jaunystėje sutiko Thérèse Levasseur, kuri pagimdė 5 jo vaikus (visi atiduoti į našlaičių namus). Rašytojas ją vedė tik sulaukęs 56 metų.
Lietuva 2013 m. Eurovizijoje
Eurovizijoje
Lietuva pasirodė pirmajame pusfinalyje gegužės 14 d. ir pateko į gegužės 18 dieną vyksiantį finalą.
Jean-Jacques Rousseau
Biografija
Ž. Ž. Ruso gimė Ženevoje, Šveicarijoje. Jo tėvas – laikrodininkas ir šokių mokytojas. Gimus Ž. Ž. Ruso netrukus mirė jo motina. Vaiku rūpinosi motinos giminės ir tėvas. Nuo vaikystės jis buvo linkęs į klajoklišką gyvenimo būdą: išvaikščiojo Pietų Prancūziją, buvo Italijoje, keitė tikėjimą, kol galų gale 1754 m. tapo kalvinistu. 1742 m. išvyko į Paryžių, norėdamas Prancūzų akademijoje perskaityti pranešimą ir parodyti, kaip nauju būdu (skaičiais) galima užrašyti melodiją. Gabus muzikai Ž. Ž. Ruso parašė keletą operų, kai kurios (pvz., „Kaimo burtininkas“) turėjo pasisekimą. Paryžiuje pragyvenimui užsidirbdavo perrašinėdamas natas ir duodamas muzikos pamokas. Čia jis susipažino su jaunais filosofais bei mokslininkais – d’Alamberu, Kondijaku, D. Didro.
Ž. Ž. Ruso bandė drąsiai teigti, jog visi žmonės iš prigimties yra lygūs, todėl neturi būti dviejų socialinių sluoksnių, prašmatnaus aukštuomenės blizgesio ir sunkaus trečiojo luomo gyvenimo. Simpatijas paprastiems žmonėms Ruso patvirtino ne tik žodžiu, bet ir veiksmu. Jis nutarė nebevilkėti prabangių drabužių, atsisakė honorarų, dovanų, pašalpų, pragyvenimui užsidirbo perrašinėdamas natas.
1762 m. pasirodžius romanui traktatui „Emilis, arba apie auklėjimą“, Paryžiuje kūrinys iš karto buvo viešai pasmerktas, po savaitės tai atsitiko ir Ženevoje. Šiame veikale filosofas teigia, kad auklėjimo tikslas – išsaugoti gamtiškus žmogaus polinkius; aukštuomenę šokiravo Ruso siūlymas, kad kiekvienas žmogus (kad ir kokios kilmės būtų) turi mokėti amato ir pelnyti duoną darbu.
Ž. Ž. Ruso kentėjo nuo hipertenzijos, tad išėjęs pasivaikščioti ryte mirė. Jis buvo palaidotas Topolių saloje, tačiau 1794 m. jo palaikai iškilmingai perkelti į Paryžiaus Panteoną.
Jonas Karolis Kopecas
Biografija
Bajorų Kopecų giminės atstovas, herbo „Kroe“ savininkas. Tėvas – Naugarduko kaštelionas Bazilis Kopecas.
Švietimą gavo pirmoje Lenkijos vidutinėje pasaulietinėje mokykloje – Novodvorsko kolegiume. 1636 metais tęsė mokslą Jogailos universitete Krokuvoje, 1641 metais lankė užsiėmimus Padujos universitete.
1648 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą nuo Bresto vaivadijos, kuriame vyko Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio rinkimai. Be to, 1650 ir 1653 metais buvo pasiuntiniu į įprastinius seimus.
Magnatų Pacų šeimos šalininkas, palaikė juos seimuose.
Šeima
thumb|left|150px|Jono Karolio Kopeco žmona Lukrecija Marija Strocija Vedybose su Lukrecija Marija Strocija, Polocko vaivados Aleksandro Liudviko Radvilos našle. Nuo santuokos su kuria turėjo dvi dukteris:
Senakis
Svarbi geležinkelio Tbilisis-Potis stotis. Kilimų fabrikas, maisto pramonė. Gruzijos technikos universiteto filialas, teatras.
Senakyje dislokuota Gruzijos kariuomenės antroji pėstininkų brigada. Senakis buvo 1998 m. karinio maišto centras.
Žygimantas Janavičius
Žygimantas Janavičius (g. 1989 m. vasario 20 d. Alytuje) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis Klaipėdos „Neptūno“ komandoje. Žaidžia įžaidėjo pozicijoje.
Karjera
2007–2008 m. sezone rungtyniavo „Žalgirio“ dublerių komandoje, tačiau Eurolygos ir SEB BBL varžybose jį registruodavo ir pagrindinė „Žalgirio“ komanda. 2008–2009 m. sezoną jis atstovavo pagrindinei Kauno „Žalgirio“ sudėčiai ir tapo LKL vicečempionu. 2009–2010 m. sezoną jis taip pat pradėjo pagrindinėje Kauno „Žalgirio“ sudėtyje, tačiau žymiai sumažėjus jo žaidimo laikui, 2010 m. sausio 26 d. iki sezono pabaigos jis buvo paskolintas Kauno „Aisčių“ ekipai. 2010 m. spalio 7 d. buvo išnuomotas Šiaulių „Šiaulių“ klubui, kuris ruošėsi varžytis Eurocup taurėje. 2011–2012 m. sezoną pradėjo atstovaudamas Kauno Baltams, tačiau 2012 m. kovo 12 d. sugrįžo į Kauno „Žalgirį“, su kuriuo tapo LKL čempionu. Iškart po sezono Žygimanto Janavičiaus sutartis su Kauno „Žalgiriu“ baigėsi, bet jau rugpjūčio pradžioje jis sutarė su Prienų Rūdupiu.
Po dviejų sezonų Prienuose, 2014 metų liepos mėn. krepšininkas pasirašė vienerių metų sutartį su Braunšveigo „Lowen“ – Vokietijos aukščiausios lygos klubu, tačiau dėl delnikaulio lūžio, kurį patyrė atstovaudamas Lietuvos rinktinei draugiškose rungtynėse, klubas nusprendė nutraukti sutartį ir pasikviesti kitą legionierių į Janavičiaus vietą.
2016 m. vasario mėnesio pabaigoje jo kontraktas su Vilniaus „Lietuvos rytu“, kuris galioja iki sezono pabaigos, buvo perleistas Panevėžio „Lietkabelio“ komandai. 2019 m. liepos mėnesio pabaigoje sudarė vienerių metų kontraktą su Klaipėdos „Neptūno“ komanda.
Prieverpstė
thumb|right|200px|Prieverpstė Prieverpstė - verpiamojo ratelio lentelė, prie kurios prismeigiamas arba pririšamas kuodelis. Prieverpstės dažniausiai meniškai išdrožinėtos.
VAZ-2102
VAZ-2102 (LADA 1200 ESTATE) – lengvasis Tarybų Sąjungos automobilis, universalo tipo kėbulu. Buvo gaminamas ir seriškai leistas Volgos automobilių gamykloje nuo 1971 iki 1986 metų.