cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vytautas Montvila (1902)
Biografija
Bandė telkti kairiuosius literatus, 1929 m. parengė almanachą „Raketa“. Už revoliucinę veiklą 1929–1931 m. kalintas, 1935–1936 m. gyveno tremtyje Marijampolėje. Bendradarbiavo vienkartiniame leidinyje „Mūsų skardas“, žurnaluose „Aušrinė“, „Mūsų jaunimas“, „Kultūra“, almanachuose „Darbas“, „Prošvaistė“. Vertėsi atsitiktiniais darbais.
1940–1941 m. atsidėjo literatūrai, skaitė eilėraščius mitinguose. Prasidėjus TSRS–Vokietijos karui nesislapstė, įskųstas gestapui.
Kūryba
Eilėraščius pradėjo spausdinti 1923 m. Socialinius ir revoliucinius motyvus poezijoje derino su ekspresyviu avangardistinės poezijos stiliumi. Eilėraščių rinkinyje „Naktys be nakvynės“ – kovinga lyrika, skelbianti socializmo idealus, siekianti meną paversti pasaulio pertvarkymo priemone. Būdingos publicistinės ir oratorinės tendencijos, patosas, tiesus ir principingas žodis. 1940 m. eilėraščiuose sveikino tarybinės okupacinės valdžios vykdomas pertvarkas, šlovino komunistus, smerkė praeitį, skelbė pasaulinę revoliuciją. Veikiamas V. Majakovskio kūrė aktualią oratorinę poeziją. Tapo vienu tarybinės lietuvių poezijos pradininkų. Parašė apsakymų, romanų fragmentų.
Išvertė M. Gorkio romaną „Motina“ (2 t. 1934–1935 m.), apysaką „Buvusieji žmonės“ (1937 m.), E. Zola romaną „Žlugimas“ (pavadinimu „Sąmyšis“ 1936 m.), K. Hamsuno, V. Majakovskio, P. Lebreno kūrinių. Jo kūriniai versti į rusų kalbą. Tarybinio laikotarpio memuaristikoje, kritikoje, poezijoje tragiška jo baigtis gretinta su frankistų sušaudyto ispanų poeto F. Garsijos Lorkos likimu.
Prezidentūra
Prezidentūra gali reikšti:
Vladas Drebickas
Vladas Drebickas (1920 m. lapkričio 4 d. Kaune – 2013 m. gruodžio 7 d. Vilniuje) – Lietuvos fiziologas, biologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1954 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1954–1961 m. Šiaulių agrozootechnikumo, nuo 1956 m. ir Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas. Nuo 1961 m. Vilniaus pedagoginio instituto (VPI, nuo 1993 m. VPU) dėstytojas, nuo 1979 m. profesorius. 1966 m. VPI Probleminės augimo stimuliatorių laboratorijos įsteigimo iniciatorius ir iki 1984 m. vadovas. 1973 m. biologijos mokslų daktaras.
Išradimo „Būdas pagal plauko sudėtį nustatyti mikroelementų apykaitos lygį organizme“ autorius.
Arvada
Arvada  – miestas JAV, centrinėje Kolorado valstijos dalyje. Denverio priemiestis. Istorinis Arvados centras nutolęs 11 km į šiaurės vakarus nuo Denverio. Gyventojų 106 tūkst. (2010 m. duomenys).
Istorija
Gyvenvietę įkūrė aukso ieškotojai, Uolinių kalnų tarpekliu tekančios Clear Creek upės žiotyse 1850 m. aptikę aukso grynuolių. Luiso Ralstono (Lewis Ralston), vieno iš aukso ieškotojų, garbei viena iš upės atšakų buvo pavadinta Ralston Creek, o gyvenvietei suteiktas Ralston Point pavadinimas. Vėliau gyvenvietė pervadinta į Arvadą.
Miestų partnerystė
Arvada palaiko ryšius su:
Sony Ericsson M600i
Sony Ericsson M600 (kai kuriose rinkose parduodamas kaip M600i arba M608c) yra 3G sumanusis telefonas, veikiantis su UIQ 3 platforma (kuri sukurta Symbian OS pagrindu). Apie modelio išleidimą paskelbta 2006 m. vasario 6 d., tai buvo pirmasis Sony Ericsson M serijos modelis.
! Sony Ericsson M600i ! Savybės:
Grabauka
Grabauka – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Krosnos, prie kelio.
Archentinas
Archentinas – ežeras Argentinoje, Patagonijoje, Santa Kruso provincijoje, šalia Čilės sienos, rytiniuose Patagonijos Andų šlaituose, 187 m aukštyje. Tai didžiausias Argentinos ežeras. Vakarinė jo dalis įeina į Los Glaciares nacionalinį parką. Kranto linija labai raityta (ypač vakaruose), nuo kalnų į ežerą leidžiasi ledynai (Perito Moreno, Upsalos). Kas keleri metai ledynas patvenkia ežerą. Tada dėl spaudimo ežero vanduo pralaužia ledyną ir įvyksta įspūdingos griūtys. Iš Viedmos ežero į Archentiną atiteka La Leonos upė, o į Atlanto vandenyną išteka Santa Krusas. Pietiniame ežero krante įsikūręs El Kalafatės miestas. Žvejyba, turizmas.
miniatiūra|kairėje|240px|[[Perito Moreno ledynas, besileidžiantis į ežerą]]
Grafitinė bomba
thumb|250px|Grafitinė bomba BLU-114/B. Grafitinė bomba – ginklas, skirtas kovoti su priešo energetikos sistemomis.
Naudojimas
Virš objekto suformuojamas chemiškai apdoroto anglies pluošto gijų debesis. Šios gijos yra geras elektros laidininkas, todėl, palietusios neizoliuotus elektrą perduodančius laidus, sukelia trumpą jungimą, dėl kurio sutrinka elektros perdavimas.
Tokias bombas naudojo JAV ir NATO karinės oro pajėgos Persų įlankos ir Jugoslavijos karuose. Tokią bombą kuria Taivanas. Ji bus montuojama į sparnuotasias raketas Hsiungfeng 2E.
Džamalpuras (Bangladešas)
Džamalpuras  – miestas šiaurės Bangladeše, vakariniame Brahmaputros krante. Svarbus prekybos centras (ryžiai, džiutas, aliejus, cukranendrės, tabakas). Geležinkelis į Maimensinghą, plentas į Meghalają (Indija). Dvi kolegijos (Dakos universiteto filialai). Apylinkėse auginami ryžiai, kviečiai, džiutas, cukranendrės, ankštinės kultūros, alyvuogės.
Liubartuvo apskritis
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 13 valsčių:
Gyventojai
Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:
Virinta oda
miniatiūra|Itališkas pieštukų dėklas iš virintos odos (apie 1500 m.). Virinta oda, dar žinoma kaip kieta oda – stora vandenyje virinta oda, iš kurios darydavo šarvus.
Suformuotų virintos odos elementų vaškavimas apsaugo odą nuo įmirkimo ir deformacijos.
Virinta oda būdavo pigi ir lengva alternatyva bronzai, plienui ir kitoms šarvinėms medžiagoms.
Virintą odą naudodavo ir knygų viršeliams.
Laskovecas
Laskovecas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Tšcianės valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1958 m. kaime įkurta Laskoveco Švč. Jėzaus Širdies parapija.
Konstantinopolio IV susirinkimas
Konstantinopolio IV susirinkimas – aštuntasis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas, įvykęs 869–870 m. Konstantinopolyje.
Susirinkimo priežastys
Susirinkimą sušaukė Bizantijos imperatorius Bazilijus I Makedonietis ir popiežius Adrianas II. IX a. antroje pusėje popiežius Mikalojus I nepripažino ryšius su Roma nutraukusio Konstantinopolio patriarcho Fotijaus ir 863 m. Laterano Sinode jį pasmerkė, o 867 m. ir ekskomunikavo bei grąžino pastarojo pirmtaką patriarchą Ignatijų. Į tai atsakydamas Fotijus 867 m. sušaukė Sinodą, kuris ekskomunikavo Mikalojų I ir visą Vakarų Bažnyčią. Naujai sušauktas Bažnyčios susirinkimas turėjo nušalinti Konstantinopolio patriarchą Fotijų. Ignatijų dar 857 m. lapkričio 23 d. nušalino ir ištrėmė regentas Bardas (valdęs už mažametį imperatorių Mykolą III), kuriam Ignatijus uždraudė priimti komuniją dėl kraujomaišos su marčia Eudokija. Iki išrinkimo Fotijus vadovavo imperatoriaus kanceliarijai. Praėjus šešioms dienoms nuo išrinkimo jis per Kalėdas buvo įšventintas Sirakūzų vyskupo Grigaliaus Asbesto, kuris, savo ruožtu, buvo ekskomunikuotas Ignatijaus. Tai kėlė abejonių dėl įšventinimo teisėtumo. Tačiau dar tais pačiais metais Mykolas III buvo nuverstas. Tapęs imperatoriumi Bazilijus I grąžino Ignatijų ir nusiuntė popiežiui Adrijonui II laišką su pasiūlymu surengti Susirinkimą.
Susirinkimo eiga ir priimti sprendimai
Susirinkime negalėjo dalyvauti Fotijaus įšventinti vyskupai, o ir kiti turėjo pasirašyti legatų pateiktą formulę, kurią pirmą kartą buvo pasiūlęs popiežius Hormisdas. Pirmasis Susirinkimo posėdis įvyko 869 m. spalio 5 d. Be Ignatijaus ir trijų legatų jame dar dalyvavo apie aštuoniolika vyskupų. Pirmuosiuose keturiuose posėdžiuose buvo aiškinamasi, ar pastarieji gali dalyvauti Susirinkimo darbe.
Po to buvo patvirtintas prieš tai popiežiaus sušaukto Sinodo priimtas nuosprendis Fotijui. Kaltinimai buvo perskaityti spalio 5 d. vykusiame penktajame posėdyje, o nuosprendis paskelbtas lapkričio 7 d. vykusiame septintajame posėdyje. Susirinkimas pasmerkė Fotijaus doktriną apie dvi žmogiškąsias sielas, patvirtino mokymą apie vieną žmogaus sielą, pritarė šventųjų paveikslų garbinimui, nustatė išskirtinę 5 patriarchų – Romos, Konstantinopolio, Aleksandrijos, Antiochijos ir Jeruzalės padėtį. Iš viso priėmė 27 kanonus. Susirinkimas baigėsi 870 m. vasario 28 d.
Susirinkimo sprendimų pripažinimas
Susirinkimo priimtus sprendimus pripažįsta tik Katalikų bažnyčia. Rytų bažnyčios aštuntuoju visuotiniu Bažnyčios susirinkimu laiko Konstantinopolyje 879 m. – 880 m. vykusį Sinodą, kuriame buvo reabilituotas Fotijas.
Mianmaro vėliava
thumb|250px|[[Vaizdas:FIAV 111110.svg|20pxVėliavos proporcijos 2:3]] thumb|200px|Vėliava, galiojusi iki 2010 m.
Timnos slėnio parkas
Timnos slėnio parkas – Izraelio nacionalinis parkas Negevo dykumoje, esantis apie 30 km šiauriau Eilato. Parkas žymus natūraliais smiltainio dariniais, tokiais kaip „Karaliaus Saliamono stulpai“, „Grybas“, „Arkos“ ir „Miegantis liūtas“. Timnos slėnyje yra seniausios pasaulyje vario rūdos kasyklos, veikusios nuo 4000 m. pr. m. e. ir be pertraukos eksploatuotos egiptiečių, romėnų, nabatėjų bei umajadų. Parke gausu apleistų rūdos šachtų bei vario lydimo krosnių likučių, įvairių senovinių raižinių bei įrašų uolose.
Mianmaro vėliava
Mianmaro naujoji vėliava patvirtinta 2010 m. spalio 21 d. ir pakeitė iki tol nuo 1974 m. galiojusią socialistinio palikimo vėliavą. 2008 m. Mianmare surengtas referendumas ir priimta nauja konstitucija, kuri įsigaliojo 2010 m. Konstitucijoje buvo aprašyta ir nauja vėliava.
Vėliava yra sudaryta iš trijų vienodo dydžio horizontalių geltonos, žalios ir raudonos spalvų juostų, su penkiakampe balta žvaigžde viduryje. Geltona spalva simbolizuoja solidarumą, žalia – taiką ir ramybę, raudona – drąsą ir ryžtą, o balta žvaigždė pažymi šalies vienybę.
Timnos slėnio parkas
thumb|left|200px|Senoviniai piešiniai ant uolų Timnos slėnio parke
Mianmaro vėliava
Istorija
Buvusi Mianmaro vėliava buvo priimta 1974 m. sausio 3 d., generolui Bo Ne Winui paskelbus Mianmarą socialistine respublika. Nuo senosios vėliavos ji skyrėsi tik tuo, kad mėlyname keturkampyje atsirado darbininkų ir valstiečių simboliai.
Vėliavos fonas raudonas, viršutiniame kairiajame (rišamame prie stiebo) kampe, mėlyname fone, krumpliaračio viduryje yra ryžių ryšulėlis, šiuos simbolius ratu supa 14 baltų žvaigždučių. Krumpliaratis simbolizuoja darbininkų sluoksnį, ryžių ryšulėlis – valstiečių sluoksnį, 14 žvaigždučių atitinka administracinį Mianmaro suskirstymą. Raudona spalva simbolizuoja drąsą, balta – tyrumą, mėlyna – taiką ir vienybę.
2006 m. lapkričio 10 d. buvo pasiūlytas naujos vėliavos, kuri būtų trispalvė (žalia, geltona, raudona) su balta žvaigžde kairiajame viršutiniame kampe, projektas. Tačiau šis pasiūlymas buvo atmestas.
2008 m. Mianmare surengtas referendumas ir priimta nauja konstitucija, kuri įsigaliojo 2010 m. Konstitucijoje aprašyta ir nauja vėliava.
Raudonarmietis (laikraštis)
Raudonarmietis – Raudonosios armijos 29-ojo teritorinio korpuso laikraštis, leistas 1940 m. rugsėjo 3 d. – 1941 m. birželio 21 d.
Istorija
Leistas vietoje laikraščio „Karių tiesa“ Lietuvos kariuomenę įjungus į Raudonosios armijos sudėtį. 1940 m. ėjo kasdien, 1941 m. triskart per savaitę lietuvių ir rusų kalba. Išėjo 126 numeriai. Tiražas 1940 m. – 6000-7000 egz.
Redaktorius Juozas Pajaujis.
Laikraštis pavadintas pagal Raudonosios Armijos karinį laipsnį raudonarmietis.
Raštai (žurnalas)
Raštai – literatūros ir meno mėnesinis žurnalas, ėjęs 1940 m. lapkričio – 1941 m. gegužės mėn. Kaune.
Istorija
Tiražas 2500-5000 egz. Išėjo 7 numeriai. Redagavo Petras Cvirka.
Išspausdino kūrinių, kuriuos parašė lietuvių rašytojai Juozas Baltušis, Butkų Juzė, Petras Cvirka, Augustinas Gricius, Juozas Grušas, Jonas Marcinkevičius, Vincas Mykolaitis-Putinas, Vytautas Montvila, Ieva Simonaitytė, Balys Sruoga, Teofilis Tilvytis, Antanas Venclova, Antanas Vienuolis ir kt., kitų tautų rašytojų kūrinių vertimų, straipsnių literatūros ir kultūros klausimais, lietuvių dailininkų kūrinių reprodukcijų.
Karys savanoris
thumb|250px|Nepriklausomybės kovose - 3 Pėstininkų pulkas, 1920 m.
Šie kariai priskiriami kariuomenės aktyviajam rezervui. Kariai savanoriai nėra profesinės karo tarnybos kariai. Jie taip pat nėra nuolatinės privalomosios pradinės karo tarnybos (NPPKT) kariai (šauktiniai). Kariai savanoriai tarnybai skira dalį laisvalaikio nuo įprastinės savo veiklos, pavyzdžiui, darbo ar studijų. Karinis rengimas vyksta iki 50 dienų per metus, dažniausiai savaitgaliais. Kariu savanoriu gali tapti kiekvienas Lietuvos pilietis nuo 18 iki 60 metų amžiaus, pareiškęs norą ir atitinkantis sveikatos, fizinius bei kitus reikalavimus. 2018 metų pradžioje KASP tarnavo maždaug 4900 karių savanorių.
Karių savanorių rengimas
miniatiūra|Lietuvos [[KASP karys savanoris]] Karių savanorių rengimą sudaro tęstinės dalys:
Karių karjera
Savanoriai, prisiekę Lietuvos Respublikai, gauna jaunesniojo eilinio laipsnį. Vėliau, priklausomai nuo baigtų kursų, gebėjimų ir ištarnauto laiko gali daryti karinę karjerą KASP kaip kariai savanoriai arba eiti į profesinę karo tarnybą. Kariai savanoriai gali gauti tokius pačius karinius laipsnius, kaip ir profesinės karo tarnybos kariai. Savanoriai taip pat gali vykti į taikos palaikymo misijas užsienyje (Afganistane, Ukrainoje, Malyje). Anksčiau savanoriai tarnavo Irake, Bosnijoje, Kosove. Tarnybos misijoje metu savanoriai yra atleidžiami nuo darbo išsaugant darbo vietą visą pasiruošimo ir buvimo misijoje laikotarpį. Kariui savanoriui pajėgose ištarnavusiam 3 metus yra užskaitoma nuolatinė privalomoji pradinė karo tarnyba (šauktinio tarnyba).
Nekovinė karių veikla
Savanorių veikla apima ne tik kovinį rengimą, bet ir dalyvavimą įvairiuose bendruomeniniuose ar socialiniuose projektuose. Kadangi savanoriai tarnauja savo gyvenamojoje vietovėje, savo mieste ar rajone, todėl mokyklų, vaikų namų, stovyklų lankymas, dalyvavimas šventėse yra neatsiejama tarnybos dalis.
Karinė apranga, ekipuotė ir ginkluotė
Atgavus nepriklausomybę, karių savanorių aprūpinimas buvo silpnas, trūko aprangos ir ekipuotės komplektų. Buvo naudojama tiek SSRS gamybos, tiek labdarinė iš Danijos, Švedijos gauta ekipuotė bei apranga. Daug ką savanoriai pirkdavosi ar gamindavosi patys. Šiuo metu karių savanorių aprūpinimas ekipuote, ginklais beveik nesiskiria nuo PKT ir šauktinių karių. Išskirtinis aprangos elementas - bordo spalvos beretė puošia savanorių galvas.
Tarpukaryje
Nors Savanoriška krašto apsaugos tanyba (SKAT) susikūrė 1991 01 17, tačiau pats savanorio terminas buvo vartojamas ir tarpukariu. 1918-20 metų Nepriklausomybės kovose dalį Lietuvos kariuomenės sudarė mobilizuotieji kariai (daugiausiai Rusijos imperijos armijoje tarnavę lietuviai), dalį šauktiniai (1897 m. gimimo vyrai), tačiau dalis suprasdami valstybei sunku metą atėjo patys savanoriškai. Po Nepriklausomybės kovų Lietuvos kariuomenės savanoriai buvo paleisti į atsargą ir tarnybą tęsė tik karininkai, liktiniai ir šauktiniai. Savanorių prisiminimai iš Nepriklausomybės kovų sudėti į dvitomį „Savanorių žygiai“.
Taikos meto SKAT pradininku galima laikyti Teritorinę dragūnų tarnybą.
Atgavus nepriklausomybę
1989 m. kūrėsi žaliaraiščių būriai, kurie prižiūrėjo tvarką Sąjūdžio renginiuose.
1991 m. sausio 17 d. priimtas Savanoriškosios krašto apsaugos tarnybos įstatymas.
1998 m. Savanoriškoji krašto apsaugos tarnyba buvo pertvarkyta į Krašto apsaugos savanorių pajėgas, sutrumpintai – KASP. Pats kario savanorio terminas nepasikeitė.
2000 m. savanorių pajėgos buvo pati didžiausia Lietuvos kariuomenės dalis, jos sudėtyje buvo apie 10000 karių savanorių bei 2000 etatinių (PKT) karių. Šiuo laikotarpiu KASP sudarė 10 rinktinių (maždaug brigados dydžio karinis dalinys). Iš viso buvo apie 40 batalionų, 120 kuopų.
Vėliau KASP buvo stipriai mažinamos, keičiama pajėgų paskirtis, panaikinti batalionai, atsisakyta kuopų mažesniuose miesteliuose, kai kuriuose rajonų centruose.
2006 m. sausio mėnesį KASP sudarė maždaug 6000 savanorių ir 1000 PKT karių, kurie tarnavo 7 rinktinėse ir 2 eskadrilėse. 2009 m. pradžioje 5 rinktinėse - 4346 savanorių
2017 m. sausio mėnesį KASP sudarė apie 4700 karių savanorių ir apie 500 PKT karių, kurie tarnavo 6 rinktinėse ir pajėgų štabe.
Giminingos formuotės užsienyje
Užsienyje taip pat yra analogiškos formuotės, kurių nariai turi pagrindinį užsiėmimą (dirba, mokosi) ir karyba jiems yra kaip hobis ar galimybė išreikšti save. Dažniausiai tokios formuotės vadinamos nacionaline gvardija ar home guard. Valstybė sutaupo lėšų, nes vieno kario parengimas yra keliolika kartų pigesnis. Tai leidžia už tuos pačius asignavimus gynybai, turėti gerokai didesnes karines pajėgas. Savanoriškos formuotės paprastai yra šiek tiek žemesnės parengties daliniai ir jos sudaro nuo pusės iki trijų ketvirtadalių visų šalies karinių pajėgumų taikos metu. Savanoriškų formuočių kariai paprastai nėra privalomai siunčiami į tarptautines misijas. JAV Nacionalinę gvardiją galima laikyti išimtimi, jos kariai sudaro didelę į misijas siunčiamų pajėgumų dalį. Taikos metu, nevykstant į misijas šioje šalyje Nacionalinės gvardijos karių rengimas vyksta pagal principą "savaitgalis kas mėnesį, dvi savaitės kasmet". Airijos rezervo pajėgos priima netgi ne Airijos piliečius, užtenka trejus metus legaliai gyventi Airijoje. Didžiausias savanoriškų pajėgų tradicijas turi Šiaurės Europos šalys - Danija, Švedija, Norvegija, Suomija (pastarojoje šiuo metu atkūrinėjamos, nes buvo uždraustos po pralaimėjimo Antrajame Pasauliniame kare). Kai kuriose užsienio šalyse, pavyzdžiui, Švedijoje, šių formuočių kariai gali laikyti ginklą namuose.
Freiheras
Freiheras ( 'laisvasis ponas') – bajorų titulas buvusioje Šventojoje Romos Imperijoje ir Vokietijos valstybėse (Prūsija, Bavarija, Viurtembergas, Hesenas ir kt.). Aukštesnis už baronetą ar edlerį, bet žemesnis už vikontą. Austrijoje-Vengrijoje, Baltijos šalyse, Skandinavijoje freiherai laikyti lygiais baronams. Nuo baronų freiherai skyrėsi tuo, kad jų valda buvo alodas, o ne feodas.
Freiherai Vokietijoje
left|thumb|Freihero [[karūna su septyniais perlais. Tokia karūna būdavo pavaizduota ant freihero skydo]] left|thumb|Senovinė freihero karūna Vokišką freihero titulą angliškai vadina baron. Vokiškai freiherus irgi kartais vadina baronais, nors tai tikslu. Vokietijoje buvo ir tikrų baronų, tačiau jie dažniausiai titulą turėjo gavę užsienyje (pvz., Baltijos šalių baronai baronystę dažnai būdavo gavę iš Rusijos caro).
Freihero titulą gavo tie žmonės, kurie valdė alodus (žemes, už kurias jiems nereikėjo niekam atitarnauti). Tuo tarpu baronais tapo riteriai, gavę žemes valdyti. Freiherai paprastai patys turėjo paveldimą valdymo ir teisimo galią savo valdoje, tuo tarpu baronijose dažniausiai tokią teisę turėjo hercogas ar grafas.
Freihero sūnus irgi vadinami freiherais. Frehero žmona vadinama freifrau ( 'laisvoji ponia'), o dukra – freiina (sutrumpintai iš Freiherrin). Freiherus gali vadinti baronais, o freifrau ir freiinas – baronesėmis. Žodžius Freifrau ir Freiin Vokietijoje po 1919 m. teismo sprendimu buvo leista laikyti pavardės dalimis.
Vokietijoje pagal 1919 m. Veimaro respublikos konstituciją (Weimarer Verfassung) oficialiai titulai buvo panaikinti. Tai patvirtino ir 1949 m. Vokietijos konstitucija. Bajorų titulai tapo tiesiog pavardės dalimi, kur titulas rašomas prieš pavardės pradžią (pvz., Georg Freiherr von Platz) ir kuri gali būti naudojama ar nenaudojama. Toks pavardės praplėtimas titulu laikomas prestižo dalyku.
Reichsfreiherai
Iki 1806 m., kai buvo panaikinta Šventoji Romos Imperija, jos freiherai iš tikrųjų buvo reichsfreiherai ('Imperijos freiherai'), tačiau juos vadino tiesiog freiherais. Vienos Kongreso 1815 m. nutarimu buvo nutarta, kad panaikintosios Šventosios Romos Imperijos titulai ir toliau gali būti naudojami.
Po 1806 m. naujai atsiradusios Vokietijos karalystės (Bavarija, Viurtemburgas) ėmė suteikinėti freihero titulu, tačiau šie naujieji freiherai niekada nebuvo reichsfreiherai (Imperijos freiherai), jie buvo Bavarijos ar Viurtemburgo freiherai. Todėl kai kurių senųjų freiherų giminių atstovai ėmėm vadintis reichsfreiherais (pvz., Reichsfreiherr von und zu Guttenberg), kad atskirtų save nuo naujųjų freiherų.
Lydos rajonas
Lydos rajonas  – rajonas Baltarusijoje, Gardino srityje. Administracinis centras – Lyda.
Geografija
Didžiąją dalį rajono užima Lydos plynaukštė, pietuose plyti Nemuno žemuma. Būdingas aukštis 140–200 m, aukščiausia vieta – 207 m (8 km šiauriau Lydos). Svarbiausios upės – Nemunas, Gauja, Žižma, Ditva, Lidzeja, Lebeda, Narva. 3,6 % ploto užima pelkės (Ditvos – 52 km², Dakudos, Žižmos). Miškingumas 24 %. Miškai dunkso daugiausia rajono rytuose (pušynai, eglynai, beržynai). Įsteigtas Dakudos valstybinis biologinis draustinis, saugoma Ostupo giraitė.
Gyventojai
Tautinė sudėtis:
Gimtoji kalba:
Gyvenvietės
Yra 2 miestai – Biarozauka ir Lyda. Svarbiausios gyvenvietės:
LKS Sparta Lwów
Lvovo „Sparta“ – buvęs Lenkijos futbolo klubas iš Lvovo (dabartinė Ukraina).
Laimonas Inis
Laimonas Inis (g. 1938 m. balandžio 1 d. Kentaučiuose, Mažeikių apskritis) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, redaktorius, komjaunimo bei partinis veikėjas.
Biografija
Mokėsi Kentaučių pradinėje, vėliau Židikų vidurinėje mokykloje. 1956 m. baigė Vilniaus bibliotekininkystės technikumą. 1956–1958 m. Skuodo rajono bibliotekos vedėjas. 1958–1959 m. Skuodo rajono komjaunimo komiteto instruktorius. 1959–1960 m. Skuodo rajono laikraščio „Pergalė“ redaktoriaus pavaduotojas. 1960–1961 m. Skuodo rajono komjaunimo komiteto I sekretorius. 1961–1962 m. Skuodo rajono laikraščio „Pergalė“ redaktorius, 1962–1965 m. to paties laikraščio pakeistu pavadinimu „Mūsų žodis“ redaktoriaus pavaduotojas. 1963 m. neakivaizdžiai baigė Vilniaus universitetą ir įgijo žurnalisto specialybę. 1965–1970 m. LKP Skuodo rajono komiteto sekretorius. 1970–1972 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redaktoriaus pavaduotojas. 1970–1990 m. žurnalo „Nemunas“ vyr. redaktorius. 1991–1993 m. laikraščio „Velniovara“ redaktorius. Nuo 1993 m. Europos leidyklos „Eridanas“ redaktorius. 1998 m. nusprendė atsidėti vien tik kūrybai. Gyvena Kaune.
Kūryba
Parašė apybraižų apie darbo pirmūnus, kolūkių gyvenimą, sovietų kovotojus, apsakymų jaunimo gyvenimo, moralinėmis temomis, pasakojimų ir apsakymų vaikams ir jaunimui. Išvertė iš rusų ir anglų kalbų per 20 knygų. Laikraščiuose ir žurnaluose paskelbė apie 3000 įvairių straipsnių. Nuo 1972 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos, nuo 1974 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
Dotnuvos seniūnija
Geografija
thumb|left|Seniūnijos žemėlapis
Seniūnija išsidėsčiusi Nevėžio žemumoje. Didžioji dalis – dirbama žemė, 5 proc. teritorijos užima miškai (Dotnuvos, Kalnaberžės ir kt.). Pagrindinė upė – Dotnuvėlė, kertanti seniūniją iš šiaurės vakarų į pietryčius (įrengti Akademijos, Mantviliškio tvenkiniai), rytiniu pakraščiu prateka Kruostas (ant jo įrengtas Vaidatonių tvenkinys), pietvakariniu – Jaugila (įrengtas Urnėžių tvenkinys).
Paveldas
Kultūrinis: Gamtinis:
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigta 11 seniūnaitijų:
Kolegijos sekretorius
Kolegijos sekretorius  – valdininko rangas Rusijos imperijoje 1722–1917 m. Šį rangą turėję asmenys užimdavo neaukštas vadovaujamas pareigas.
Pagal 1722 m. Rangų lentelę kolegijos sekretorius buvo priskirtas IX ir X klasėms. Pradžioje rangas vadinosi секретарь коллегии, maždaug nuo 1760 m. – коллежский секретарь. Iki 1799 m. kolegijos sekretoriaus rangas buvo apytiksliai lygus tituliniam patarėjui (IX klasė). Nuo 1811 m. kolegijos patarėjas buvo griežtai priskirtas X klasei, kas iki 1884 m. atitiko armijos štabskapitoną, nuo 1884 m. – poručiką, kazokų sotniką ar laivyno mičmaną.
Šio valdininko antsiuviuose ar antpečiuose būdavo trys 11,2 mm skersmens žvaigždutės ant siauros juostelės, ant kurios būdavo ir žinybos ženklelis.
Į kolegijos sekretorius kreipdavosi „Ваше благородие“.
Beržėnai
Beržėnais vadinami kaimai:
Miovenis
Miovenis – miestas pietinėje Rumunijoje, netoli Piteščio. Veikia „Dacia“ automobilių gamykla, branduolinių tyrimų institutas.
Istorija
Minimas nuo 1485 m.
Kopernikas (žvaigždė)
thumb|right|250px|Planetų sistemų palyginimas
Kopernikas (Copernicus – oficialus TAS pavadinimas nuo 2015 m. gruodžio 15 d., ankstesnis pavadinimas: 55 Cancri) – dvinarė žvaigždė Vėžio žvaigždyne, nuo Žemės nutolusi 41 šm. Sudaro dvi žvaigždės: geltonoji nykštukė Kopernikas A, kuri savo mase ir spinduliu yra panaši į Saulę, ir raudonoji nykštukė Kopernikas B.
Planetų sistema
Kopernikas A turi penkias planetas. Pirmoji pagal nuotolį nuo žvaigždės planeta, pavadinta Kopernikas e, buvo atrasta 2004 metais radialinio greičio metodu. Ji savo mase panaši į Neptūną, todėl gali būti dujinė milžinė kaip jis arba superžemė. Aplink Kopernikas A apskrieja per 2,8 Žemės paras, nes tėra nutolusi 5,7 mln. km (0,038 a.v.).
Vasilkuvo dekanatas
Vasilkuvo dekanatas - tai vienas iš 13 katalikų, Balstogės arkivyskupijos dekanatų. Dekanas Andrzej Rynkowski.
Parapijos
Dekanate yra 10 parapijų:
Dęboróg
Dęboróg (lietuviškai- Demborogas) – herbas, naudotas daugiausia Lietuvoje ir Prūsijoje.
Herbą naudojančios šeimos
Bylczyński, Dęboróg, Dowskurd, Ficki, Gabriałowicz, Gabryałowicz, Gabryjałowicz, Ganiewicz, Gezgołd, Giezgołd, Hancewicz, Hayn, Hayno, Honcewicz, Honckiewicz, Mileński, Turowicz (Turovičiai), Turevičiai, Wieliński, Krivickai (Ritos Krivickienės (Lietuvos teisininkės) iš Turevičių bajoriškos giminės ištekėjusios už Andriaus Krivicko iš giminės turinčios herbą OSTOJA (Lietuvos teisininko, pedagogo) šeima, 2015 m. vasario 28 d. Lietuvos bajorų karališkosios sąjungos Senatas patvirtino bajorišką kilmę. Ritos Krivickienės herbas Demborogas (Dęboróg) su penkiomis stručių plunksnomis karūnoje).
Turevičių giminės bajoriškos kilmės aprašymas
Lietuvos valstybės istorijos archyve išlikusios Turevičių giminės bajoriškos bylos su aprašymais ir genealoginėmis schemomis, kurios patvirtina jog Turevičiai – sena, kilminga bajoriška giminė, gyvenusi ir tebegyvenanti Trakų, Rusakalnio, Buzelių ir Lydos valsčiuose. 1599 m. <font color="#0066cc">Vilniaus   <font color="#0066cc">pirklys  Stanislovas Turovičius valdė Sakų (Saki) dvarą, kurį jam įkeitė Vilniaus pavieto žemininkas Feliksas (Sczaszny) Reška. LVIA Bajorystės bylose rasti duomenys, kad 1799 metų kovo 7 d. Turevičių (Turovičių) giminė buvo pripažinta per Vilniaus heraldiką kaip sena bajoriška giminė ir įrašyta į pirmos klasės Lietuvos gubernijos bajorystės knygą. Bajoras Petras Turovičius (bajorystės byloje Petus), gim. 1650 m., turėjo sūnų Jurgį, kurio palikuonis Dominikas, jo šeimoje 1749 m. gimė Antanas. Bajoras Antanas Turovičius, gim. 1749 m. buvo Trakų rotmistras, 1783 m. <font color="#0066cc">Polocko  kašteliono Tado Žabo įgaliotinis. Jam gimė sūnus Juozas, susilaukęs sūnų Juozapo ir Karolio. Juozapas turėjo sūnus Bernardą (gim. 1822 m.), Faustą, Julijoną, Karolį. Bernardo šeimoje 1861 m. gimė sūnus Aleksandras. Bajoro Aleksandro Turevičiaus vaikai Vaclovas Vladas, Stefanija ir Antanas, kurių gyvenimo laikotarpiu bajorų luomas Lietuvoje pradėjo nykti ir panaikintos turėtos <font color="#0066cc">privilegijos  (1918 m. susikūrė nepriklausoma Lietuvos Respublika ir ekonomiškai sužlugo bajorų luomas,  o po 1940 m. sovietinės okupacijos bajorai, kaip klasinis priešas buvo pradėti naikinti fiziškai). LVIA Bajorystės bylose rasti duomenys, kad bajorai Turevičiai valdė Nabaraučiznos dvarą, prie Nabaraučiznos ežero, gyvenvietė šiuo metu pavadinimu Nuobariškės, Elektrėnų savivaldybėje. 2006 m. gruodžio 9 d. Lietuvos bajorų karališkosios sąjungos Senatas patvirtino bajoro Aleksandro Turevičiaus palikuonių bajorišką kilmę.
Nuorodos
thumb|Pilis
Oršos mūšis
thumb|305px|Medalis „Oršos mūšiui – 500 metų. (1514–2014)“. Autorė: dailininkė [[Lina Kalinauskaitė ]]
Oršos mūšis – mūšis, įvykęs 1514 m. rugsėjo 8 d., tarp Lietuvos didžiosios kunigaikštystės ir Maskvos didžiosios kunigaikštystės kariuomenių, netoli Oršos (dabartinė Baltarusija). Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė, vadovaujama etmono Konstantino Ostrogiškio, sumušė Ivano Čeliadnino vadovaujamą Maskvos kariuomenę.
Manoma, kad LDK ir jos samdinių (lenkų, vokiečių) kariuomenė galėjo siekti iki 30 tūkstančių. Dėl maskvėnų kariuomenės dydžio nesutariama, spėjama kad ji galėjo siekti iki 80 tūkstančių. Lietuvių kariuomenei pavyko užimti maskvėnų stovyklą ir paimti daug belaisvių. Nepaisant taktinės pergalės strateginė mūšio reikšmė buvo nedidelė, nes lietuvių ir lenkų karo žygio tikslas - atsikovoti prieš mėnesį Maskvos užimtą Smolenską - nebuvo pasiektas. Po šio mūšio imperatorius Maksimilijonas I vienašališkai nutraukė prieš Lenkiją sudarytą sąjungą su Maskva.
Mūšio priešistorė
Tarp Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Maskvos kuris laikas tęsėsi varžymasis, kuris pasireiškė daugybe nuo XV a. pabaigos vykusių konfliktų. Abi valstybės siekė valdyti rusiškąsias žemes. Lietuva siekė išlaikyti XIII-XV a. prisijungtas rusų kunigaikštystes, o Maskva savo tikslu paskelbė "rusų žemių rinkimą".
XVI a. pradžioje sustiprėjusi Maskvos didžioji kunigaikštystė ėmė ieškoti pretekstų užpulti LDK, teigdama, kad joje vyksta tariamas stačiatikių diskriminavimas ir prievartinis katalikybės diegimas. Per tris XVI a. pradžios karus iš Aukso Ordos priklausomybės išsivadavusi Maksva pasirodė pranašesnė. Po 1503 m. pralaimėjimo Vedrošos mūšyje Lietuva faktiškai prarado trečdalį savo teritorijos. Stačiatikių didikai rytinėje Dnepro pusėje ėmė perbėginėti į Maskvos pusę ir prisiekinėti ištikimybę Maskvos didžiajam kunigaikščiui.
1512-1522 m. karo pradžia ir susidūrimai prieš mūšį
1512 m. pabaigoje prasidėjo naujas LDK-Maskvos karas. Karo dingstimi tapo Lietuvos didžiosios kunigaikštienės Elenos, kuri buvo Vasilijaus III sesuo ir laikyta Lietuvos stačiatikių globėja, suėmimas Vilniuje. Viena iš priežasčių buvo nauja Lietuvos ir Krymo chanato sutartis, pagal kurią Lietuva įsipareigojo mokėti Krymui už antpuolius prieš Maskvą.
Prieš šimtą metų Vytauto užimta Smolensko tvirtovė buvo svarbiausias Jogailaičių forpostas rytuose. Smolenskas atlaikė pirmąją apgultį karo pradžioje 1512 m. ir 1513 m. apgultį, kuri nutraukta rudenį dėl blogų oro sąlygų 1514 m. Vasilijus III prieš Smolenską nusiuntė 42 000 karių kariuomenę, turėjusią iki 300 patrankų, kuriai vadovavo Mykolas Glinskis ir Danielius Ščenja.
1514 m. kovo 17 d. maskvėnai apgulė miestą, o Smolensko apylinkes sudegino Naugardo valdytojo Vasilijaus Šuiskio ir Vasilijaus Morozovo vadovaujami būriai. Didysis kunigaikštis Vasilijus asmeniškai atvyko prie Smolensko liepos mėn. ir 29 d. nurodė apšaudyti jį savo artilerija. Liepos 30 d., padedant išdavikui garnizono vadui Jurijui Solohubui, maskvėnai užėmė Smolenską. Kunigaikštis Glinskis, buvęs Lietuvos ir Lenkijos valdovo pavaldinys, tebeturintis gerus kontaktus Lietuvoje, įkalbėjo Solohubą kapituliuoti. Karinės ir diplomatinės sėkmės prie Smolensko atveju Maskvos didysis kunigaikštis Glinskiui pažadėjo jam leisti valdyti miestą ir apylinkes su paveldėjimo teise. Kitą dieną didysis kunigaikštis iškilmingai įžengė į miestą, vietiniai kilmingieji buvo išsiųsti į Maskvos valstybės vidinius rajonus, o jų žemės aplink Smolenską atiteko Maskvos kilmingiesiems.
Kilo būtinybė sustabdyti rusų kariuomenę, besiveržiančią į Lietuvos gilumą. 15 tūkstančių karių LDK kariuomenė, papildyta 14 tūkstančių Lenkijoje pasamdytų raitelių ir 3 tūkst. samdytų pėstininkų, išžygiavo iš Vilniaus link Maskvos.
1514 m. rugpjūčio mėn. įvyko Ostrogiškio ir Čeliadnino vadovaujamų kariuomenių dalinių pirmieji susidūrimai.
Mūšis
Pergrupuotos kariuomenės lemiamame mūšyje susidūrė rugsėjo 8 d. rytą. Čeliadninas laukė kol pusė LDK kariuomenės persikėlė per Dnieprą ir neskubėjo atakuoti, motyvuodamas, kad „tegul visa kariuomenė persikelia, nes bus lengviau ją sumušti, o tada galima bus ir visą Lietuvą užimti“. Rugsėjo 8 d. rytą visa K. Ostrogiškio kariuomenė atsidūrė priešais Maskvos kariuomenę.
Maskvėnai keletą kartų pabandė prasiveržti pro lietuvių gretas, bet buvo atmušti. Manoma, kad lietuvių kavalerija panaudojo apgaulingo manevro taktiką ir įviliojo dalį rusų kariuomenės į paruoštus artilerijos spąstus. Tuo pasinaudoję lenkų daliniai puolė likusią rusų kariuomenę, kuri lenkų ataką atrėmė. Iki vidurdienio abi pusės be didesnės sėkmės keitėsi atakomis.
Maskvos kariuomenės vadovybė nusprendė pasinaudoti kiekybine persvara ir pasiuntė dalį karių iš užnugario apeiti LDK pajėgas. K. Ostrogiškis laiku suprato šį manevrą ir atmušė ataką, o netrukus įsakė pulti Maskvos raitelius. Maskvos kariuomenė šią ataką irgi atrėmė. Tuomet K. Ostrogiškis įsakė LDK raiteliams trauktis, o maskvėnai ėmė persekioti besitraukiančias LDK pajėgas. Tačiau lietuvių raiteliai, prijoję mišką staiga pakeitė jojimo kryptį: abu sparanai pasuko į šonus, centras prasiskyrė ir Maskvos kariuomenė atsidūrė priešais miško pakraštyje pastatytą lietuvių artileriją bei lankininkus. LDK daliniai apsupo maskvėnų flangus.
Likę Čeliadnino vadovaujamos kariuomenės likučiai supanikavo ir pradėjo panišką atsitraukimą. Netrukus į LDK kariuomenės nelaisvę buvo paimtas pats Čeliadninas su kitais aukštais vadais. Manoma, kad karo belaisvių galėjo būti keli tūkstančiai, o Maskvos didysis kunigaikštis Vasilijus III atsisakė juos išpirkti. Tikslus žuvusiujų skaičius nėra žinomas, tačiau to meto pačių rusų metraščiuose yra rašoma, kad „maskvėnų nuostoliai buvo siaubingi“.
Po mūšio
Kitą dieną po mūšio K. Ostrogiškis su 6 tūkstančiais pėstininkų ir lengvąja artilerija išžygiavo atsiimti Smolensko. Sunkiosios artilerijos dėl blogo oro nebuvo galima patempti. Be sunkiųjų pabūklų, trūkstant karių miesto paimti nepavyko ir gruodžio 3 d. K. Ostrogiškis grįžo į Vilnių.
Mūšio pasekmės
Nors apie LDK ir jos sąjunginių pergalę buvo plačiai paskelbta Europoje, daugelis rusų belaisvių buvo nuvežti parodyti į Budą – tuometinės Vengrijos sostinę, kad pasaulis pamatytų, kad kol ruošiamasi karui su Osmanų imperija, rytuose iškilo naujas, klastingas priešas. Pergalė Oršos mūšyje nebuvo išnaudota iki galo, nes Smolenskas liko Maskvai ir buvo atsiimtas tik 1611 m. Oršos mūšis sužlugdė karinį aljansą prieš Lietuvą ir Lenkiją. Oršos mūšis į pasaulio istoriją įėjo kaip vienas pirmųjų klasikinės artilerijos pasalos pavyzdžių.
Atminimo įamžinimas
Atminti mūšį Ukrainoje išleistas pašto ženklas. 2014 m. Lietuvoje paskelbti „Oršos mūšio“ metais. Lietuvos Banke nukalta proginė moneta, skirta Oršos mūšio 500 metų sukakčiai. Rakatanskuose pastatytas monumentas skirtas Oršos mūšio atminimui.
Alsetos piliakalnis
Alsetos piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A565P, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR949, unikalus objekto MC kodas 5636) – piliakalnis Rokiškio rajono savivaldybės teritorijoje, prie Alsetos kaimo, Panemunėlio seniūnija, Šetekšnos slėnyje. Pasiekiamas pavažiavus keliu nuo Alsetos ežero link Bajoriškių, už aptvarų kairėje pasukus į kairę pietų kryptimi ir pro sodybą aptvaro palauke paėjus link miško 400 m, yra dešinėje, miško pakraštyje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Šetekšnos dešiniajame krante. Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 34x18 m dydžio. Šlaitai vidutinio statumo, pietiniai – statūs, 3-7 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia.
Į šiaurės rytus nuo piliakalnio, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos keramikos.
Žadavainiai
Žadavainiai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Daugailių, prie kelio. Šalia telkšo ežerėlis Karklinis, teka Šavaša. Yra Žadavainių pilkapių vieta.
Istorija
1961 m. gyvenvietėje rastas senovės Romos bronzinis keturkampio pagrindo piramidės pavidalo varpelis.
Džamalpuras (Indija)
Džamalpuras – miestas šiaurės rytų Indijoje, Biharo valstijoje. 100,8 tūkst. gyventojų (2007). Išsidėstęs Monghyr Ghat kalvų papėdėje, netoli Gangas. Didelės lokomotyvų dirbtuvės, yra geležies ir plieno gamyklos. Dvi kolegijos (Bhagalpuro universiteto filialai).
Žadavainiai
Istorija
1671 m. buvo 6 tušti valakai, gyventojų nebuvo. XIX a. kaimas įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį, Antalieptės valsčių, Daugailių parapiją. Buvo Naruševičių valda.
Džamalpuras (Indija)
Istorija
Miestas įkurtas 1862 m. kaip gyvenvietė prie geležinkelio.
Kubilai
Kubilai arba Podubai (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Gusevo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Michailovskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas – lietuviškos kilmės. 1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Gumbinės rajono (Гумбинненский район), vėliau Gusevo rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Furmanovo apylinkės kaimas.
Sinclair Lewis
Harry Sinclair Lewis (1885 m. vasario 7 d. – 1951 m. sausio 10 d.) buvo amerikiečių rašytojas ir dramaturgas. 1930 m. jis tapo pirmuoju amerikiečiu gavusiu Nobelio literatūros premiją „už energingą ir grafinį aprašymo meną ir jo gebėjimą sukurti su sąmoju ir humoru naujus charakterių tipus“. Jo kūriniai žinomi dėl įžvalgaus ir kritiško požiūrio į amerikietišką visuomenę ir kapitalizmo vertybes bei dirbančių moterų gero charakterizavimo.
Navara
Navara (, 🇪🇺) – Ispanijos Karalystės autonominis regionas, kartu ir provincija. Išsidėstęs šiauriniame Ispanijos krante. Sostinė – Pamplona. Oficialios kalbos baskų ir ispanų. Plotas – 10 391 km². Autonomiją gavo 1982 m. rugpjūčio 16 d.
Provincijos
Navara yra ne tik autonominis regionas, bet kartu ir provincija, todėl, priešingai nei dauguma kitų regionų daugiau provincijų neturi.
Istorija
Administracinis Navaros regionas, kartu su Baskija ir Šiaurės Baskija (dalis Prancūzijos) sudaro istorinį Baskijos regioną. Dėl to visa senoji autonominės srities istorija neatsiejamai susijusi su šio regiono istorija.
Miestai
Didžiausi provincijos miestai (2015 m.):
Turun Toverit
Turku „Toverit“ – Suomijos futbolo klubas iš Turku.
Budraičiai (reikšmės)
Budraičiais vadinami kaimai:
Guminės žarnos kriptanalizė
Guminės žarnos kriptanalizė – humoristinis terminas, nusakantis tam tikrą kriptologinės analizės rūšį, kuomet raktas atskleidžiamas tiesiog ištardant jį žinančius asmenis. Pavadinimas yra užuomina į žmogaus mušimą gumine žarna tol, kol jis atskleis raktą.
Terminą 1990 m. pirmą kartą pavartojo JAV kompiuterių tinklų saugumo specialistas Marcus J. Ranum kriptografų diskusijų grupėje sci.crypt.
Nors terminas yra humoristinis, jo reikšmė pakankamai rimta: šiuolaikinėse kriptologinėse sistemose žmogiškasis veiksnys dažnai laikomas silpniausia grandimi. Juo remiasi ir vienas sėkmingiausių būdų gauti privačius duomenis – „phishing“.
Tikrasis juodbaravykis
Tikrasis juodbaravykis – baravykinių (Boletaceae) šeimos, juodbaravykių (Porphyrellus) genties grybų rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Lapuočiai ir mišrieji miškai. Vasara, ruduo. Kepurėlės paviršius aksomiškas, senų grybų suaižėjęs, suskeldėjęs.
Vaisiakūniai masyvūs, mėsingi, niūrios išvaizdos. Kepurėlė užauga iki 12–15 cm skersmens, matinė, aksomiška, nešvariai juosvai pilkai ruda, alyviškai ruda, sena - suaižėjusi, įtrūkusi trama žalsva, pakraštėliai paspaudus pažalsvėja. Vamzdeliai nešvariai rusvi, jaunų grybų poros - pilkšvos, vėliau - žalsvai rusvos, galiausiai - juodai rudos. Kotas 5–10 (12) cm ilgio ir iki 3,5 cm storio, kepurėlės spalvos, plaušuotas. Sporos 12–16×5–6,5 μm.
Būdingi požymiai: trama pilkšva, perlaužta ar perpjauta parausta, vėliau įgauna žalsvai melsvą ar net juodą atspalvį, bjauroko kvapo ir skonio.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 43 psl.
Komekrudų kalbos
Komekrudų kalbas bandoma jungti prie hipotetinės hokanų kalbų šeimos.
Kalbos
Žinomos 3 komekrudų kalbos:
Rendova
thumb|250px|Salos palydovinė nuotrauka
Rendova  – sala Saliamono salyne, Naujosios Džordžijos salų grupėje. Priklauso Saliamono Saloms, Vakarų provincijai. Yra į pietus nuo Naujosios Džordžijos, nuo kurios atskirta Blanšė sąsiauriu, į pietryčius nuo Rendovos yra Teteparė. Plotas – 411 km².
Sala vulkaninės kilmės, netaisyklingos formos. Paviršius iškilęs iki 1060 m. Salą dengia tropinės džiunglės.
Rendovoje 1999 m. gyveno 3679 gyventojai. Saloje vartojama austronezinė ughele kalba ir papuasinė touo kalba. Didesni kaimai: Au, Vanikuva, Mburuku, Eghelo.
Ratai (žurnalas)
Ratai – mėnesinis žurnalas vairuotojams, ėjęs 1990–1994 m. Vilniuje.
Istorija
Steigėja ir leidėja UAB „Nauda“. Tiražas 1990 m. – 50 000 egz., 1994 m. – 12 000-20 000 egz. Rašė aktualiais automobilizmo klausimais.
Baltoji kopernicija
Baltoji kopernicija (Copernicia alba, ) – Corypheae tribos palmių (Arecaceae) rūšis. Paplitusi Gran Čiake (Argentinoje, Paragvajuje).
Aukštis 20 m, liemens skersmuo iki 40 cm. Žievė pilka. Lapai sudėtiniai, 70 cm ilgio, sudaryti iš 30-50 šviesiai melsvų lapelių, kurių plotis 2 cm. Auga saulėtose vietose, lengvai pakelia sausras, šalčius.
Mediena patvari ir tanki. Iš jos gaminimi elektros ir telegrafo stulpai, naudojama biodegalų gamybai. Iš baltosios kopernicijos lapų Paragvajuje gamina skrybeles, pina krepšius. Iš lapų vaško gaminamos žvakės.
Arena Corinthians
Arena Corinthians – futbolo stadionas San Paule, Brazilijoje. Jame namų rungtynes žaidžia Sport Club Corinthians Paulista. Vienuoliktas pagal dydį šalyje. Talpinti 48 234 žiūrovus.
Stadione vyko šešios 2014 m. FIFA pasaulio futbolo čempionato varžybos, įskaitant ir atidarymą. Atidarymo dieną buvo pridėtos laikinos papildomos sėdimos vietos. Iš viso buvo 65 000 sėdimų vietų. Po čempionato rungtynių laikinos vietos buvo išimtos.
Istorija
2010 m. rugpjūčio 31 d. Corinthians klubas paskelbė 48 234 sėdimų vietų stadiono, kurio apytikri kaina 335 milijonai realų, statybų pradžią. Pagrindinis stadiono architektas – Aníbal Coutinho, jo asistentas Antônio Paulo Cordeiro.
Alramis
Alramis (Alpha Sagittarii, α Sgr, α Sagittarii) – Šaulio α, 3,97 ryškio, B8 spektro klasės pagrindinės sekos žvaigždė, nuotolis nuo Saulės – 170 šviesmečių. Tradiciškai dar vadinama Rukbat (arabiškai Ar-Rukbah – kelis).
Rytis Mykolas Račkauskas
Rytis Mykolas Račkauskas (g. 1959 m. rugsėjo 25 d. Kaune) – Panevėžio miesto savivaldybės politikas. Nuo 2015 m. Panevėžio meras.
Išsilavinimas
1977 m. baigė Panevėžio Juozo Balčikonio vidurinę mokyklą, 1982 m. – Vilniaus inžinerinį statybos institutą, įgijo architekto specialybę.
Karjera
1982–1992 m. Miestų statybos projektavimo instituto Panevėžio skyriaus architektas. 1992–1995 m. bendrovės „Panevėžio miestprojektas“ vadovas. 1995–2000 m. UAB „Improvizacija“ direktorius. 1996–2015 m. – R. Račkausko įmonės (nuo 2006 m. – individuali įmonė „Improvizacija“) savininkas, architektas. 2010–2013 m. UAB „Panevėžio ryšių statyba“ projektų vadovas.
Politika
1988 m. prasidėjus Atgimimui, aktyviai įsitraukė į Sąjūdžio veiklą: buvo Panevėžio miesto iniciatyvinės grupės narys, išrinktas Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio steigiamojo suvažiavimo delegatu, Panevėžio miesto tarybos nariu, Organizacinės komisijos pirmininku.
1989 m. organizuojant Baltijos kelią, buvo vienas iš penkių jo koordinatorių, atsakingas už atkarpą Panevėžys–Latvijos siena. 1990 m. kovo 11 d. kaip Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio svečias dalyvavo istoriniame Aukščiausiosios Tarybos posėdyje, tapo Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo liudininku.
1993–1996 m. TS-LKD narys, partijos steigėjas.
1990–1997 m. ir nuo 2015 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narys. Nuo 2015 m. Panevėžio miesto savivaldybės meras.
Rinkimų istorija
2015 m. dalyvavo Panevėžio miesto savivaldybės mero rinkimuose su Povilo Urbšio rinkimų komitetu "KARTU", dėl nesutarimų ir piktnaudžiavimo tarnyba skandalo 2019 m. ją paliko, įkūrė rinkiminį komitetą "Atsinaujinančiam Panevėžiui".
2019 m. mero rinkimuose I-ąjame ture surinko 9435 balsus (29,37%), II-ąjame ture stojo prieš buvusį bendražygį ir Seimo narį Povilą Urbšį, surenka 16236 balsus (60,40%) ir yra išrenkamas antrai kadencijai.
2023 m. mero rinkimuose laimėjo I-ąjame ture su 19132 balsų (63,52%). Jo rinkiminis komitetas "Atsinaujinančiam Panevėžiui" pasiekia absoliučią daugumą miesto savivaldybės taryboje - 15/27 (48,95%) mandatų.
Grabiai (Šalčininkai)
Grabiai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Turgelių.
Skarulių koplyčia
Skarulių koplyčia – nedidelė medinė koplyčia, esanti Jonavos priemiestyje Skaruliuose, šventoriuje prie Skarulių Šv. Onos bažnyčios, anksčiau stovėjusi sovietinės gamyklos G/S „AZOTAS“ (dabar - AB „Achema“) užimamoje teritorijoje. Koplytėlė nudažyta, viduje gausiai papuošta, nerakinama, pritaikyta lankymui ir maldai.
Prie įėjimo į pastatą, lauke, padėtas plokščias slenksčio akmuo su iškaltais skaičiais ir lenkišku įrašu: 1899 S.K.D.W. ŁABUĆ.
Istorija
miniatiūra|180px|left|Slenksčio akmuo su data miniatiūra|250px|right|Koplytėlės centre – Nukryžiuotasis 1899 m. šalia Skarulių kaimo esančiame gojelyje, pasak vietinių gyventojų, apsireiškęs Jėzus Kristus. Skaruliečiai toje vietoje pastatė medinę kopytėlę, joje patalpino didžiulį kryžių su Nukryžiuotuoju.
Skaruliuose gražiai būdavo švenčiamos Sekminės, visi eidavo į koplytėlę, stovėjusią gretimame miške, vadintame Gojumi. Per Sekmines jaunimas čia rengdavo gegužines. Kunigas su procesija eidavo ne tik iki koplytėlės, bet ir šventinti Neries vandens. Skaruliečiai, suėję į Gojų melsdavosi, atnešdavo gėlių ir žvakių, jomis išpuošdavo koplytėlę, eidavo keliais apie ją. Gojus traukdavo žmones ir kitomis progomis – jaunimas čia per Jonines ieškodavo paparčio žiedo.
Stanislovo Utyros šeimos archyve yra išlikusi 1939 metais daryta nuotrauka su trimis kunigais prie koplytėlės (tarp jų Skarulių parapijos klebonas Pranciškus Vitkevičius).
Pokario metais Skaruliuose nuo 1959 m. buvo įsikūręs kolūkis, gyvenvietė tapo Jonavos priemiesčiu. Sovietmečiu tradicija švęsti koplytėlėje Sekmines nebuvo numarinta, vietos gyventojai į jas gausiai susirinkdavo. 1962 m. už kaimo, prie buvusio Gojaus, imta statyti Azotinių trašų gamyklą. Plečiantis statyboms koplytėlė ėmė kliūti, ji ne sykį buvo perkeliama į naują vietą tolyn link Neries.