cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Billy Meier
Biografinis fonas
Šis žmogus gimė Biulache, Šveicarijos žemumose. Šiuo metu užsiima ūkininkavimu. „Bilis“ Eduardas Albertas Majeris teigia pirmuosius savo kontaktus su nežemiškos kilmės būtybėmis patyręs dar būdamas penkerių metų – 1942 metais su juo telepatiškai susisiekė nežemiškos kilmės senyvas žmogus vardu Sfath. Susitikimai su Sfath truko 11 metų (iki 1953 metų). 1953 metais, telepatinio kontakto su Sfath metu bendravimas staiga nutrūko ir po kelių valandų su Majeriu telepatiškai susisiekė kitas balsas, prisistatęs Asket vardu. Nuo 1953 iki 1964 metų, Majerio kontaktai tęsėsi su NK (nežemiškos kilmės) moterimi vardu Asket. Dar būdamas vaikas Majeris apie savo potyrius suaugusiesiems prasitarti neišdryso. Vienintelis žmogus, kuriam jis papasakojo savo išgyvenimus buvo miestelio kunigas Cimermanas (Zimmerman). Kunigas paaiškino vaikui, kad telepatinis bendravimas yra realus dalykas ir nereikia to bijoti. Vaikystėje Cimermanas su vaiku palaikydavo artimą ryšį ir dažnai bendraudavo, palaikydavo jį. Vėliau, Majeris sako, kad po vienuolikos metų pertraukos, susitikimai su NG (nežemiška gyvybe) buvo pratęsti (pradžia sausio 28 d. 1975) – po Asket su juo susisiekė NK (nežemiškos kilmės) moteris vardu Semjasė.
Paauglystėje Majeris prisijungė prie prancūzų užsienio legiono, tačiau netrukus tarnybą metė ir grįžo namo. Ieškodamas dvasinio pažinimo Majeris per 12 metų apkeliavo apie 42 pasaulio šalis. 1965 metais, Turkijoje jis pateko į autoavariją, kurioje neteko savo kairės rankos. Avariją sukėlė girtas autobuso vairuotojas, kuris nesuvaldęs transporto priemonės, prasilenkdamas rėžėsi į kitą autobusą, kuriuo keliavo Majeris ir buvo atsisėdęs šalia lango, o karštą vasaros dieną ranką laikė iškišęs pro atidarytą langą. 1966 metais jis susipažino ir vedė graikę vardu Kaliopė, su kuria susilaukė trijų vaikų, dviejų sūnų ir dukters. Pravardę „Bilis“ jam sugalvojo draugė iš Amerikos, kuriai kaubojiškas Majerio apsirengimo stilius priminė personažą iš vesterno „Billy the kid“. Šį atsitikimą atpasakojo pats Majeris per interviu Su Bobu Zanotti Šveicarijos tarptautiniame radijuje 1982 metais.
Majeris yra surinkęs didžiulę kolekciją prieštaringai vertinamų fotografijų su esą taip vadinamais erdvėlaiviais (švieslaiviais, ). Majeris teigia, jog plejariečiai jam leido fotografuoti ir filmuoti jų švieslaivius, tam kad jis galėtų pateikti savo susitikimų su nežemiška gyvybe įrodymus. Majerio tvirtinimais vienu metu tiki ir abejoja daugybė NSO entuziastų ir skeptikų visame pasaulyje.
Kontaktai
Majeris teigia, kad jo pirmieji kontaktai su žmonėmis iš kitų pasaulių prasidėjo 1942-aisiais, kuomet Albertas buvo 5 metų amžiaus. Jis tiesiog išgirsdavo telepatinį balsą ir su juo bendraudavo mintimis. Kontaktai tęsėsi visą Majerio paauglystę ir jaunystę (1942–1953 metais su „Sfath“; 1953–1964 metais su „Asket“). Toliau sekė 11 metų pertrauka ir kontaktai vel prasidėjo tik 1975 metais, kuomet Majeris jau buvo 38-erių. Tada, kaip teigia, Bilis (pravardė) kontaktai tapo oficialūs, kadangi atsirado įrodymų, kuriuos jis galėjo pateikti visiems besidomintiems šia byla. Įrodymų – didesnių ar mažesnių, Majeris teigia, jog turėjo ir anksčiau, tačiau jų neviešindavo. Majeris komunikuodavo su šiais žmonėmis tiesiogiai „akis į akį“ arba telepatiškai – per atstumą. Kontaktuojantys nežemiškos kilmės žmonės buvo pagrindinė iniciatyvinė grupė, save pristatanti kaip plejariečiai (Plejaren) arba eraniečiai (Errans), kadangi savo gimtąją planetą šie vadina Era (Erra). Kontaktas būdavo užmezgamas ne su vienu, bet su daugeliu plejariečių, kurių vardai (jie taip prisistatydavo) buvo Pta (Ptaah), Semjasė (Semjase), Kvetselis (Quetzal), Pjėja (Pleija) bei kiti.
Dokumentiniame filme „Kontaktas“ (Contact) Majeris teigia, kad kontaktai prasidėjo 1975-ųjų sausio 28 dieną. Kadangi maždaug nuo to laiko kontaktai tapo „oficialūs“ – dėl juos patvirtinančių įrodymų atsiradimo: nuotraukų, kino juostų, metalo lydinių bei garso pavyzdžių, kuriuos ir tyrė šio dokumentinio filmo kūrėjai.
Šie lankytojai (plejariečiai) tvirtina atvykę iš Plejarų žvaigždyno, kuris yra už Plejadų (Plejadės, Sietyno M45 – ryškaus padrikojo spiečiaus Tauro žvaigždyne) sietyno. Plejariečiai tariamai suteikė Majeriui ir kur kas įdomesnių ir kokybiškesnių nežemiškos gyvybės įrodymų ir pavyzdžių nei bet kurioje kitoje NSO byloje. Majerio įrodymai ir liudijimai buvo kur kas įdomesni, negu visų kitų asmenų, tariamai kontaktavusių su nežemiška gyvybe, kadangi jis buvo sukaupęs daug labai detalių fotografijų, video filmo juostų, multitoninių garso įrašų. Taip pat – įdomių fotografijų, kuriose užfiksuotas spindulinio (lazerinio) ginklo panaudojimas (juo Majeris paleido lazerio spindulį į šalia savo sodybos esantį mišką ir lazeris savo kelyje sudegino smulkias kliūtis lapus, medžių šakeles, o sutikęs medžio kamieną – pradegino jį kiaurai). Taip pat plejariečiai jam perdavė ir sudėtingų metalų lydinių pavyzdžius – kaip kontaktų su nežemiška gyvybe įrodymus. Vėliau daugelis metalų lydinių paslaptingai dingę įvairiose tyrimų laboratorijose.
Reikia paminėti, jog visi Majerio įrodymai buvo tirti ne tik to meto technologijomis, bet ir atliekami pakartotiniai tyrimai su vis modernesne įranga. Tiriant nuotraukas – nustatyta, jog vaizduose, matomi skraidantys aparatai yra ne maži modeliai, bet realiu atstumu nuo kameros objektyvo nutolę dideli objektai. Tiriant garsus oscilografu – nustatyta jog garsai yra daugiatoniai ir ritmingai kartojasi, tarsi sukurti sudėtingoje įrašų studijoje arba įrašytas tam tikros mašinos darbo metu skleidžiamas garsas, o metalų lydiniai – stipriai nustebino tyrėjus, nes mokslininkus suglumino lydinyje esančių metalo molekulių struktūra ir išsidėstymas.
Majeris aiškina, jog lankytojai iš kitos planetos jam pavedė atlikti savotišką užduotį, kuri susijusi su žmonijos informavimu bei sąmoningumo ugdymu. Kadangi jis ėmėsi pavestos užduoties, tad natūralu, jog susilaukė visuomenės priešiškumo. Majeriui dėl to teko patirti daug pažeminimo, šmeižto, jis tapo paniekos ir pajuokos objektu. O taip pat pagal jo artimų žmonių, ir jo paties liudijimus bei išsaugotus įrodymus – daug kas norėjo Majerį nužudyti, todėl į jį pasikėsinta net 21 kartą (dažniausiai jį medžiodavo šauliai). Kai kurie iš šių pasikėsinimų buvo inicijuoti priešiškai nusiteikusių – taip pat nežemiečių, tačiau didelės jų dalies pavykdavo išvengti, kadangi apie pasikėsinimus jam pranešdavo plejariečiai. Majeris jautėsi labai nepatogiai, kadangi daugelis jį laikė apsėstu didybės manijos dėl visos jo švietėjiškos misijos. Tačiau vis dėlto jis ryžosi šiai užduočiai. Daugelis jį laiko pranašu apsišaukėliu.
Kontaktų tematika
Majeris teigia, kad jam buvo pavesta tiksliai nurašyti jo pokalbius su plejariečiais, kai kurie iš šių pokalbių yra publikuojami vokiečių kalba. Šie užrašai (knygos) vadinami kontaktiniais užrašais (contact notes arba contact reports). Šiuo metu yra vienuolika tomų kontaktinių užrašų pavadinimu „Plejadisch-Plejarische Kontaktbericht“. Dalis šių kontaktinių užrašų buvo išversti į anglų kalbą. Plačiai redaguoti ir publikuoti jie išleisti keturių tomų komplektu „Žinutė iš Plejadų“ (Message From The Pleiades), kurio autorius yra Majerio parodymų tyrėjas Vendelis Stivensas (Wendelle Stevens).
Majerio diskusijos su plejariečiais yra ypač detalios ir apimančios labai platų temų spektrą. Diskusijose kalbama apie dvasingumą ir pomirtinį gyvenimą; pavojų, kurį sukelia vyraujančios religijos; taip pat kalbama apie žmogaus istoriją; įvairias mokslo temas; astronominius fenomenus; ekologiją ir gamtosaugos pavojus; taip pat minimos ateities pranašystės. Dar viena įdomi Majerio parodymų tema yra ypač prieštaringai vertinama knyga „Imanuelio Talmudas“ (Talmud Jmmanuel). Teigiama, kad tai yra originalus vertimas iš senovės Aramėjų kalbos rankraščių, kuriuos Majeris su kolega atrado Jeruzalėje 1963 metais. Ši knyga, kaip teigiama, yra originalus Imanuelio mokymas ir faktai apie jo gyvenimo įvykius (istoriškai ši asmenybė klaidingai yra vadinama Jėzumi Kristumi). Išsamius knygos tyrimus ir studijas atliko profesorius Džeimsas Dierdofas (James Deardorff).
Kino juostos bei fotografijos
Bene patys svarbiausi įrodymai Majerio kontaktuose yra didžiulė kolekcija kontroversiškų fotografijų. Šiose nuotraukose įamžinti, kaip tvirtinama, erdvėlaiviai, pasirodydavę Šveicarijos kaime. Nuotraukose taip pat matomas „Apollo“ ir „Sojuz“ erdvėlaivių susijungimas 1975-aisiais, užfiksuoti – įvairūs astronominiai reiškiniai. Kontaktų šalininkai atkakliai tvirtina, kad nuotraukos yra ypač geros kokybės (geresnės negu bet kokio kito NSO atvejo buvusio iki tol) ir kad žmogus, turintis tiktai vieną ranką – tikrai nesugebėtų padaryti tokių kokybiškų falsifikacijų. Tup pat metu skeptikai teigia, jog daugelyje fotografijų įamžintos įvairių žurnalų iškarpos arba fotografuoti maži modeliai, kurie ore kabo laikomi nematomo valo.
Majerio fotografijos buvo sumaišytos kartu su specialiai Vendelio Styvenso komandos narių padarytomis falsifikacijomis, siekiant pikselių analizės metu išsiaiškinti tiesą. Falsifikacijose buvo fotografuojami maži itin aukštos kokybės NSO modeliai, kurių gamyba tuo metu tyrėjų komandai kainavo nemažai pinigų. Tokio tipo modeliai būdavo naudojami Holivudo kinų specialiesiems efektams kurti. Majerio nuotraukos kartu su falsifikatais buvo perduotos kompiuterinės grafikos specialistui Džimui Delatosai (Jim Delatosso). Džimas atlikęs kompiuterinę pikselių analizę, taip pat įvairius trianguliacijos matavimus pateikė išvadas – „vienose nuotraukose pavaizduoti dideli, realiu atstumu nuo objektyvo nutolę kūnai, o kitose – maži modeliukai, naudojami kino filmų efektams kurti“. Tyrimo organizatoriai buvo nustebinti rezultatais – Delatoso savo tyrimo metodais atskyrė visas falsifikacijos nuo Majerio darytų nuotraukų, nors vizualiai visose fotografijose buvo įamžinti panašūs objektai.
1978 metais šios nuotraukos ir pats Majeris buvo pagrindinis tyrimų objektas. Tyrimai truko netgi šešerius metus, siekiant išsiaiškinti visų įvykių autentiškumą. Pagrindinis tyrimus atlikinėjęs ir organizavęs asmuo – išėjęs į pensiją leitenantas pulkininkas Vendelis Stivensas (Wendelle Stevens). Jis subūręs specialistų -aktyvistų grupelę iš Amerikos, kurie drauge siekė išsiaiškinti ar visa tai, ką kalba ir pateikia Majeris yra tiesa, ar labai profesionaliai padaryta ir suplanuota apgavystė. Stivensas visą tą laiką buvo įsitikinęs, kad ši byla yra tikrų tikriausia tiesa, tačiau jo tyrimų rezultatai ir išvados buvo stipriai ignoruojami ir kritikuojami NSO tyrinėtojų visame pasaulyje, dėl Vendelio atsisakymo perduoti metalų mėginius, garso įrašus bei fotografijas jiems patiems ištirti. Vendelis jų neperdavė, kadangi bijojo, jog įrodymai gali būti sugadinti ar netgi pavogti.
Bėgant laikui taip ir nutiko: metalo pavyzdžiai nežinia kur pradingo iš saugomo seifo kompanijos IBM laboratorijose. Daugelis nuotraukų taip pat prapuolė, kadangi Majeriu domėjosi ne tik NSO entuziastai, bet ir JAV saugumas, bei kai kurie politiniai-nusikalstami susivienijimai. Kaip jau minėta – į Majerio gyvybę buvo pasikėsinta kelias dešimtis kartų.
Šios istorijos kritikai, tokie kaip Stentonas Friedmanas (Stanton Friedman) ir Žakas Valė (Jacques Vallée) yra įsitikinę, kad visi kontaktų įrodymai – klastotės. Kai kurie kritikai netgi pateikė panašių fotografijų, kurias turėjo Majeris, klastotes ir teigė, kad kai kurios Majerio nuotraukos yra padarytos iš mokslinės fantastikos knygų, paveikslų ir televizijos laidų. Majeris teigia, kad šios nuotraukos kai kurių tyrimų metu buvo pakeistos (perdarytos) žvalgybos agentų ir sudėtos į jo bendrą kolekciją siekiant sukompromituoti jo NSO liudijimą.
Anot kritikų – kai kuriose fotografijose yra įtarimų, dėl fokusavimo ypatumų, apšvietimo kampo problemų, kad šios nuotraukos buvo padarytos naudojant mažus modeliukus, taip pat ir kopijavimo bei įklijavimo metodą (copy-paste). Pačios įtikinamiausios Majerio nuotraukų analogijos buvo sukurtos fotonuotraukų efektų specialisto ir sustabdyto kadro (stop motion) animatoriaus Alano Frisvelo (Alan Friswell). Jos buvo kurtos specialiai 2005 metų liepos mėnesio žurnalo „Fortean Times“ viršeliui. Frisvelas naudojo techniką, kuria buvo dirbama iki skaitmeninės kino filmų efektų eros, kadangi modernios technologijos, anot Frisvelo būtų buvusios nepagrįstos ir nesąžiningos. Naudodamas senus kino juostų triukus, tokius kaip priekinio plano miniatiūros ir fotografijų iškarpos, Frisvelas sukūrė įtikinamas Majerio NSO nuotraukų kopijas, tačiau autorius teigė, jog šios nuotraukos jokiu būdu nepatvirtina, kad Majeris buvo apgavikas. Kadangi pats asmeniškai nedalyvavęs įvykių tyrime, jis teigė negalįs daryti jokių skubotų išvadų.
Majerio santykiai su žmona Kaliope (Kalliope) pasibaigė gana aštriai ir aršiai. Tad 1997 metais Kaliopė vieno interviu metu oficialiai pareiškė, jog Majerio NSO fotografijose yra modeliai, kuriuos jis sukūręs iš metalinių šiukšliadėžių dangčių, kilimų vinučių su plačiomis galvutėmis ir kitų namų apyvokos daiktų. Ir taip pat teigė, jog istorijos, kurias Majeris pasakojo apie savo nuotykius su atvykėliais iš kitų žvaigždynų buvo visiški prasimanymai. Ji patvirtino kuomet žurnalistas paklausė, kad tikrai garsioji vestuvių torto NSO nuotrauka buvo padaryta iš metalinio šiukšliadėžės dangčio. Ji taip pat paaiškino, jog vienoje iš nuotraukų vaizduojama nežemietė moteris iš tikro buvo Majerio pažįstama apsidengusi blizgia folija.
Taip pat Majerio žmona tvirtino, jog nuotraukose, kuriose, kaip teigiama vaizduojama Asket ir Nera, iš tikro nufotografuotos grupės „The Golddiggers“ šokėjos – Mišelė Dela Feiv (Michelle Della Fave) ir Zuzana Lund (Susan Lund). Majeris pasakoja, kad šios fotografijos yra dalis jam specialiai į kolekciją įmaišytų klastočių, siekiant jį sukompromituoti. Mišelė Dela Feiv teigia, kad jos fotografijas Majeris panaudojo nelegaliai, kad įrodytų savo išgalvotas istorijas apie susitikimus su nežemiete moterimi.
Bandymai nužudyti
Televizijos interviu, transliuotame per „Nippon“ televiziją, (Japonija) 1980 metais, Majeris ir Stivensas papasakojo apie pasikėsinimo į Majerio gyvybę atvejus. Jie smulkiai atpasakojo kai vieną kartą, 1980-ųjų Gegužės dešimtosios vakarą, laikrodžiui rodant 22:01, Stivensui užsiiminėjant tyrimais Majerio valdoje, iš sodybos prieigos buvo paleistas šautuvo šūvis ir kulka prašovė vos aštuoniais coliais nuo Majerio galvos. Jie (Majeris ir Stivensas) parodė to vakaro įvykio įkalčius, kulkos liekaną, kurią vėliau rado tą vakarą, ir patvirtino įvykį nupasakodami, kaip kulka, atsimušusi nuo betono sienos, nukrito tiesiai priešais kušetę ant kurios jie abu sėdėjo. Šiame interviu Majeris teigia, kad tai nebuvo pirmasis pasikėsinimas į jo gyvybę. Taip pat Majeris pasakojo apie kitus du incidentus. Vienas jų vyko žiemos metu Hinvilyje, tarp 7-os ir 8-os valandos vakaro, kai kulka atskriejo pro biuro langą ir vos vos prazvimbė pro šalį. Ir antrasis incidentas, kai vieną rytą, 4-ą valandą, buvo šautą į Majerį, į krūtinės sritį. Šaltinis: Nippon televizija, Genezė 3 (Genesis III (1986 m)) „Majerio kronikos“, filmas 61:01 (The Meier Chronicles, film 61:01).
Majerio susitikimas su Imanueliu
Pilnoje knygos „Plejadų žinia“ (Message from the Pleiades, Vol. 2) versijoje išsamiai atpasakojama, kaip Majeris buvo paimtas į kelionę laiku, kartu su nežemiškos kilmės moterimi Asket. Šioje kelionėje Majeris asmeniškai susitiko su Imanueliu, kuris kaip manoma istoriškai buvo vadinamas Jėzumi. Susitikimas su Imanueliu truko keturias dienas, po kurių Majeris grižo į savo laiką.
Trečiasis pasaulinis karas
Bilis Majeris pakartotinai vis įspėja apie artėjantį trečią pasaulinį karą. Jis taip pat demaskavo teroristų veiklas ir būdraujantį įvairių musulmonų ekstremistų elgesį, kuris, kaip teigia E. Majeris tik padidina karo tikimybę. Jis taip pat patikino, kad ateityje keturi pasaulio lyderiai mirs vienas po kito, septynių dienų laikotarpyje, kas duos aiškų ženklą, kad per ateinančius dvejus metus, po šių įvykių, ilgai baimintasis karas staiga prasidės. Nebent žmonija pagaliau įvaldys savo protą ir pakeis savo elgesį. Jis visada teigė, kad šios pranašystės, tai tik galimybės pavaldžios pokyčiams. Kadangi pranašystė, skiriasi nuo prognozių (apskaičiavimų), kadangi prognozė – tai dalykas, kuris gaunamas stebint, apskačiuojant ir įvertinant nuo stebėtojo nepriklausomus veiksnius. O tuo tarpu pranašystė tėra galimų įvykių tendencija, kuri nėra fiksuota ir jos aplinkybes stebėtojas įtakoti.
Nepažabotas gyventojų perteklius
Šis gyventojų pertekliaus klausimas, kaip išsireiškė Majeris, yra svarbiausias ir neatidėliotinas įspėjimas, susijęs su mūsų laikmečiu. Majeris praneša, kad mūsų žemė gali tiekti pakankamai vietos, maisto, žaliavų maždaug tik apie 529 milijonams gyventojų.
Citata: „Mūsų planetos gyventojų perteklius, gali būti išspręstas tik taikant planinį gimimų stabdymą arba periodinį gimimų kontroliavimą. Norint išspręsti gyventojų pertekliaus problemą, šį klausimą turi apgalvoti ir ieškoti sprendimų visa žmonija, ypač tos tautos, kur gyventojų populiacija pasiekė kritinį lygį, kur žmonėms trūksta maisto, švaraus geriamo vandens, vietos įsikurti ir apsigyventi. Natūraliai, šios priemonės turi būti derinamos kiekvieno žmogaus švietimu šiuo klausimu ir bei šios idėjos palaikymo. Paprasčiausiai nėra kaip apeiti šių priemonių norint pažaboti gyventojų perteklių. Bet kokia kita priemonė būtų bevertis apsimestinis sprendimas, sudarantis efektą panašų į lašą jūroje ir neišsprestų problemos, o tik iš esmės pratęstų ją.“ Šaltinis „Ir vistiek jie skrenda“ (And still they fly!) puslapis 255–256.
Atominės energetikos pavojai
Nukrypstant nuo jau žinomų atominės energetikos ir atominių bombų pavojų, Majeris aprašo papildomus jų šalutinius poveikius: „Po atominių bombų sprogimų Hirošimoje ir Nagasakyje, branduolinė radiacija pasklido labai staigiai ir greitai ji apgaubė visą žemę. Kur kas didesnis pavojus, kurį sukėlė šių elementariųjų dalelių spinduliuotė per minėtus sprogimus, dar tik sukels ypatingų mįslių žemės mokslininkams ateityje. Pagrindiniai veiksniai, nuo kurių priklauso gyvybės žemėje tąsa, yra veikiami šios skleidžiamos spinduliuotės. Pavyzdžiui, ši spinduliuojama energija susimaišo su deguonimi ir sukuria milžiniškus ozono kiekius žemutinėje atmosferos dalyje – tam netinkamoje vietoje.“ Majeris aprašo ozono sluoksnio naikinimą susijusį su atominių sprogimų spinduliuote knygoje Ir „vis tiek jie skrenda“ (And still they fly!) puslapyje 258–259.
Raudonasis meteoras (Apofis)
Majeris įspeja apie meteorą pavadinimu Apofis (Apophis), kuris gali sukelti pavojų žemei 2029–2036 metų laikotarpyje, sukrečiančios pasekmės laukia visos planetos jei asteroidas susidurs su žeme. Asteroidas “perskels žemės plutą teritorijoje nuo šiuo metu vadinamosios Šiaurės jūros iki Juodosios jūros.” “Kalbant apie raudonąjį meteorą, kuris kels pavojų žemei 2029 metų balandžio tryliktą dieną … <…> mano žiniomis, žemės astronomai šį asteroidą aptiko gan neseniai ir pavadino jį Apofiu. Jis arba susidurs su žeme 2029 metais arba prazvimbs visai šalia. Pastaruoju atveju meteoras sugrįš 2036 metais ir jo priartėjimas prie žemės tikrai gal sukelti katastrofą, jeigu mokslininkai nesiims priemonių tam išvengti..“
Žemės drebėjimas San Fransiske
Majeris aprašo sukriačiantį žemės drebėjimą San Fransiske, kuris įvyks netolimoje ateityje. Majeris pateikia informaciją apie žemės drebėjimą vandenyne, kurio lygis 9,0 balai. Šis žemės drebėjimas sukels didžiulį cunamį ir turės sukrečiančias pasekmes. "Mūsų duomenimis, žemės drebėjimas įvyks vandenyne, jo stiprumas bus 9 balai pagal Richterio skalę. Drebėjimas įvyks Ramiojo Vandenyno šiaurėje netoli Amerikos pakrantės ir apims Portlendą, pietinę Kalifornijos dalį iki pat Vašingtono šiaurėje.“ Drebėjimas sukels baisias pasekmes keleto šimtų kilometrų juostoje. Ir kaip niekad iki šiol – žemės drebėjimas jūroje nuniokos ne tik žemyninę dalį, bet sklisdamas žiedo formos banga, pasieks ir aplink esančias salas, bus pasiglemžta daug žmonių gyvybių. Drebėjimas tęsis apie 5 minutes ir bus lydimas papildomų, tačiau mažiau galingų drebėjimų, kurie taip pat sukels mažesnes cunamio bangas. Kai kurie faktai apie šį gresiantį žemės drebėjimą yra žinomi mūsų panetos mokslininkams. Bet jie nesuvokia realios augančios katastrofos grėsmės. " – ištrauka iš knygos „Plejadisch-Plejarische Kontaktberichte“ Block 10[34] (Angliškojo vertimo).
Knygos ir kontaktiniai užrašai
Majeris parašė apie 40 knygų ir sukaupė apie 6000 puslapių kontaktinių užrašų, kurie visi yra prieinami vokiečių kalba. Tačiau jau yra keletas knygų, kurios išverstos į anglų kalbą: „Tiesos Taurė“ (Goblet of Truth) yra prieinama anglų kalba nemokamai PDF formatu.
Bendruomenė ir darbas
1975 metais Majeris įkūrė „Laisvą ufologijos studijų bei alternatyvių ir dvasios mokslų bendruomenę“ („Freie Interessengemeinschaft für Grenz- und Geisteswissenschaften und Ufologiestudien“) arba FIGU (akronimas iš vokiečių kalbos pavadinimo). Tai yra pelno nesiekianti organizacija siekianti atradimų tyrinėdama pavadinime minimas sritis. FIGU įsikūrusi Majerio ūkyje, – Semjasės Sidabrinės Žvaigždės Centre (būstinė) (Semjase Silver Star Center). Figu yra ne verslo organizacija, kuri remia Bilio Majerio užrašų platinimą, knygų leidyba ir informacijos sklaidą. Visi finansiniai organizacijos įrašai yra prieinamai viešai Šveicarijos įstatymų pagrindu.
Vladimiras Beresniovas
Vladimiras Beresniovas (g. 1948 m. gruodžio 13 d. Boronkyje, Mogiliavo sritis, Baltarusijos SSR) – Lietuvos dailininkas, karikatūristas, humoristas, poetas.
Biografija
1973 m. vedė Birutę Gaižauskaitę. Jie turi du vaikus: Beatą Pilkauskienę ir Roką Beresniovą.
Iliustruotos knygos
Per paskutinius 10 metų iliustravo daugiau nei 100 knygų.
Dailydiškė
Dailydiškė – viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Pakražančio.
Spandotai
Spandotai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kaulakių.
Mykolas Tiškevičius
Mykolas Tiškevičius  – XVI a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Kijevo bajoro Kaleniko Miškovičiaus šeimos, didikų Tiškevičių giminės. Tėvas Tiška. Broliai Borisas Tiškevičius, Levas Tiškevičius, Bazilis Tiškevičius, Gavrila Tiškevičius.
Šeima
1533 m. vedė, žmona Petronėlė, sūnus Jurgis Mykolas Tiškevičius
Valstybės tarnyba
1523 m. karaliaus dvariškis, 1531 m. Lietuvos lauko etmonas, 1538 m. Krymo chano sulaikytas, grįžo 1540 m.
Pasak Igno Jonyno, jam yra priskiriamas Mykolo Lietuvio slapyvardžiu pasirašytas ir 1550 m. išleistas veikalas „Apie totorių, lietuvių ir maskvėnų papročius“ (, lietuvių kalba išleistas 1966 m.)
Laukoduma
Laukoduma – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Kelmės.
Verpena
Verpena – kaimas centrinėje Kelmės rajono savivaldybės dalyje, 1,5 km į šiaurę nuo Kelmės, šalia kelio ir kelio. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Verpenos Šv. Onos bažnyčia (nuo 1775 m.). Yra Verpenos dvaro sodyba.
Istorija
1775 m. pastatyta bažnyčia.
Juvencijus Deikus
Juvencijus Stanislovas Deikus (g. 1938 m. lapkričio 26 d. Skirsnemunėje, Jurbarko valsčius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1965 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją (LŽŪA, nuo 1996 m. LŽŪU). 1964–1968 m. LŽŪA tiekimo skyriaus viršininkas, nuo 1969 m. dėstytojas. 1971 m. technikos mokslų kandidatas. 1975–1976 m. Kubos centrinio universiteto dėstytojas konsultantas. 1976–1980 m. LŽŪA Darbo apsaugos ir praktinio mokymo katedros vedėjas, nuo 1976 m. docentas. 1981–1983 m. Nikaragvos valstybinio autonominio universiteto dėstytojas konsultantas. 1984–1993 m. LŽŪA Darbo apsaugos ir praktinio mokymo katedros vedėjas, nuo 1994 m. Žemės ūkio inžinerijos fakulteto dekanas.
Mokslinio darbo kryptis – žemės ūkio technikos triukšmo ir virpesių tyrimas, jų mažinimas.
Jaskai
Jaskai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Monkų valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Napred"k Ruse
Napred"k Ruse – buvęs Bulgarijos futbolo klubas iš Rusės. XX a. 5-jame dešimtmetyje prijungtas prie Dunav Ruse klubo.
Sigitas Serbenta
Sigitas Serbenta (g. 1939 m. birželio 26 d. Tupikuose, Šakių raj.) – choro dirigentas ir muzikos mokytojas.
Biografija
Lankė Žvirgždaičių septynmetę ir Kudirkos Naumiesčio vidurinę mokyklą. 1958–1963 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos technikume (dėst. Vladas Balsys). 1970–1975 m. choro dirigavimą studijavo neakivaizdiniu būdu Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. V. Raupėno ir doc. Jono Motiekaičio klasės).
Nuo 1963 m. rudens – Kybartų kultūros namų meno vadovas, suorganizavo pagyvenusių žmonių mišrųjį chorą. 1964 m. iš B. Šulskio perėmė kultūros namų mišrųjį chorą, kurį parengė 1965 m. respublikinei dainų šventei ir konkursui – pelnė ketvirtąją vietą. Kybartų muzikos mokykloje vaikus mokė griežti akordeonu. 1966 m. Jonavos kultūros namuose suorganizavo mišrųjį chorą, vadovavo Jonavos baldų kombinato dainų ir šokių liaudies ansamblio chorui, Jonavos vaikų muzikos mokykloje dėstė akordeoną.
Nuo 1969 m. – Kauno valstybinio mišriojo choro dainininkas, vėliau – chormeisteris. 1972–1977 m. – „Kauno audinių“ mišriojo choro meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą išmokė įvairių kūrinių, dalyvavo koncertuose, parengė 1974 m. Kauno miesto dainų šventei ir 1975 m. respublikinei dainų šventei Vilniuje. Keletą metų vadovavo Kauno mokytojų namų mišriajam chorui, kurį parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei ir 1977 m. meno mėgėjų festivaliui.
Nuo 1974 m. – Kauno miesto vyrų choro „Perkūnas“ chormeisteris – dirigentas, nuo 1979 m. – meno vadovas ir dirigentas. Chorą išmokė nemaža lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, koncertavo Kaune, Vilniuje ir kituose Lietuvos miestuose, Lenkijoje, Vokietijoje, Vengrijoje, Bulgarijoje, Čekoslovakijoje, parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, konkursuose pelnė prizinių vietų. 1985 m. respublikinei dainų šventei parengė ir „Kauno baldų“ gamybinio susivienijimo vyrų chorą. Daug metų vadovavo Kauno vilnų gamybinio susivienijimo „Drobė“ mišriajam chorui, kuris pajėgė atlikti sudėtingesnius kūrinius, dažnai koncertavo, dalyvavo Kauno miesto bei 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėse dainų šventėse, konkursuose laimėjo prizinių vietų. Dar vadovavo Kauno konditerijos fabriko mišriajam chorui, buvo Kauno politechnikos instituto vyrų choro chormeisteris.
1988 m. chorvedys išvyko į Alytų, suorganizavo miesto ikimokyklinių įstaigų darbuotojų moterų chorą ir jį parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei. Vadovavo Alytaus įmonių vokaliniams ansambliams, akompanavo šokėjams.
S. Serbenta buvo rajoninių ir regioninių dainų švenčių Kybartuose, Jonavoje, Vilkaviškyje, Marijampolėje, Alytuje, Prienuose dirigentas ir Kauno miesto dainų švenčių dirigentas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Dirva-Žinynas
miniatiūra|1930 m. „Dirva-Žinynas“ numeris Dirva-Žinynas – katalikiškas, inteligentijai skirtas žurnalas, ėjęs 1903–1904 m. Šenandoa (JAV)
Istorija
Leistas dviem leidimais – JAV lietuviams ir Didžiajai Lietuvai. Atsirado susijungus JAV lietuvių žurnalui „Dirva“ su Tilžėje 1900–1902 m. leistu žurnalu „Žinyčia“. Pasirodė 8 numeriai (knygos). Leidimas nutrauktas atgavus lietuvių spaudą.
Bendradarbiavo Antanas Alekna, Kazimieras Būga, Adomas Dambrauskas-Jakštas, Povilas Dogelis, Andrius Dubinskas, Antanas Kaupas, Kazimieras Pakalniškis (Dėdė Atanazas), Marija Pečkauskaitė (Šatrijos Ragana), Jonas Žilinskas-Žilius ir kt.
Redagavo Juozas Tumas-Vaižgantas, Antanas Milukas.
Dailydukas
Dailyduku vadinami du kaimai Trakų rajone:
Lilija Deksnytė
Lilija Deksnytė-Larina (1958 m. lapkričio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos ir Slovakijos dainininkė (sopranas).
Biografija
Sutuoktinis dainininkas Sergejus Larinas. 1984 m. baigė Lietuvos konservatoriją ir debiutavo Lietuvos operos ir baleto teatre Violetos partija Dž. Verdžio operoje „Traviata“. Nuo 1989 m. Bratislavos kamerinės operos, vėliau dar ir Slovakijos nacionalinės operos teatro solistė. Dainavo Prahos „Narodni divadlo“, Paryžiaus „Opéra-Comique“ ir kituose Europos teatruose.
Paprastasis karšis
Paprastasis karšis, karšis (Abramis brama) – karpžuvių žuvis, priklausanti karpinių (Cyprinidae) šeimai.
Lietuvoje paplitusi ežeruose, upėse, taip pat gyvena Kuršių mariose, kur oficialūs versliniai laimikiai siekia po 1200 tonų kasmet, trečdalis iš jų Lietuvos pusėje. Liberalizavus pramoninę žvejybą smarkiai sumažėjo vieneto vidutinis svoris. Beveik nebepagaunama anksčiau buvusių dažnų 4-5 kg svorio žuvų.
Mergelės Marijos mirtis (Caravaggio)
Mergelės Marijos mirtis – italų baroko dailininko Karavadžo (1571–1610) altorinis paveikslas, esantis Luvre.
Apie paveikslą
Paveikslą 1601 m. užsakė popiežiaus teisininkas ir teisės istorikas Laerzio Cherubini jo paties vardo koplyčios altoriui Santa Maria della Scala in Trastevere bažnyčioje Romoje. Paveikslas turėjo vaizduoti Mergelės Marijos mirtį ir kilimą į dangų (rojų). Susitarime neminimas užmokestis, minima, kad jį nustatys Karavadžo rėmėjas markizas Vincenzo Giustiniani. Paveikslą Karavadžas turėjo pristatyti 1602 m., tačiau dėl didelio užsakymų skaičiaus jis to negalėjo atlikti. Gali būti, kad Cherubini koplyčia bažnyčioje tuomet pati dar nebuvo baigta. Paveikslą Karavadžas atliko 1605−1606 m. ir jis turėjo būti pristatytas užsakovams iki 1606 m. gegužės, kai Karavadžas dėl žmogžudystės išvyko iš Romos.
Pagal krikščionių tikėjimo tradiciją, Mergelė Marija užmigo ir mirė miego metu. Jos siela buvo paimta į dangų, kartu karaliauti su sūnumi Jėzumi Kristumi. Tema nebuvo reta ankstesniame mene, ją pavaizdavo Fra Angelico ir Hugo van der Goes. Mergelė Marija buvo vaizduojama ramiai gulinti mirties patale su aplink susirinkusiais, jos mirtį apraudančiais apaštalais. Karavadžas pakeitė tradicinį Mergelės Marijos vaizdavimą nutapydamas akivaizdžiai mirties požymių paveiktą moters kūną. Pasak Giulio Mancini, Mergelės Marijos modeliu buvo mirusios prostitutės kūnas, kuris buvo rastas Tibro upėje. Ši moteris esą buvo paties Karavadžo meilužė. Pasklidus tokiems gandams paveikslas buvo bažnyčios vienuolių nuimtas. Pasak Giovanni Pietro Bellori ir Giovanni Baglione, paveikslas buvo nuimtas dėl pernelyg didelio Marijos panašumo į mirusį kūną (pavyzdžiui, dešinės rankos bevardis pirštas yra po didžiuoju pirštu, ko natūraliai žmogus nedaro). Giovanni Baglione ypač kritikavo nuogų Marijos kojų ir pėdų vaizdavimą. Natūralistiškai nutapęs mirusią Mergelę Mariją Karavadžas esą sunaikino dievobaimingumo ir šventumo nuotaiką, kurią tikintiesiems turėjo įkvėpti paveikslo scena.
Paveikslas buvo pastatytas į savo vietą koplyčioje, kaip rodo Mancini liudijimas apie tai, kad jis buvo „nuimtas“. Galima spėti, kad gandas apie jame vaizduojamą prostitutę galbūt buvo tyčia paskleistas Karavadžo konkurentų, nors labai tikėtina, kad Giulio Mancini versija yra teisybė. Šie gandai turėjo būti ypač nemalonūs paveikslo užsakovui ir bažnyčiai, kadangi viena Santa Maria della Scala in Trastevere vienuolių brolijos misijų buvo „gėdingai gyvenančių“ moterų atvedimas į „doros kelią“, o Laerzio Cherubini buvo aktyvus bendruomenės rėmėjas. Paveiksle vaizduojami basi apaštalai ir basa Mergelė Marija tikriausiai susiję su bažnyčios „basųjų“ karmelitų bendruomene. Vienuolių misiją liudija prie Marijos vaizduojama liūdinti moteris, kuri tikriausiai yra Marija Magdalena (pagal Naująjį Testamentą, ji buvo prostitutė). Marijos galvūgalyje tikriausiai vaizduojamas Jėzus Kristus (kita versija − Šv. Jonas Krikštytojas). Prie Mergelės Marijos arčiausiai palinkęs Šv. Petras. Tarp atskirų apaštalų galima pažinti paveikslo užsakovo Laerzio Cherubini portretą.
1607 m. Rubensas buvo Romoje ir įtikino Mantujos hercogą Vinčenzą I Gonzagą įsigyti atmestąjį paveikslą, kurį laikė geriausiu Karavadžo. Paveikslo raudonos užuolaidos motyvą galimą įžvelgti Rubenso nutapytame markizės Brigidos Spinolos Dorijos portrete. Prieš išsiunčiant jį į Mantują paveikslas buvo savaitei eksponuotas ir žmonės esą valandomis stovėjo eilėje, norėdami jį pamatyti. Vietoj Karavadžo paveikslo jo draugas ir artimas pasekėjas dailininkas Carlo Saraceni buvo užsakytas nutapyti paveikslą ta pačia tema (išlikęs bažnyčioje iki šiol). 1627 m. išsklaidžius Gonzagų kolekciją paveikslą įsigijo Anglijos karalius Karolis I, 1671 m. jis įsigytas Prancūzijos karaliaus Liudviko XIV kolekcijoms.
Afrikinis ilgaliežuvis šikšnosparnis
Afrikinis ilgaliežuvis šikšnosparnis (Megaloglossus woermanni) – vaisėdžių šikšnosparnių (Pteropodidae) šeimos gyvūnų rūšis, priklausanti afrikinių ilgaliežuvių šikšnosparnių (Megaloglossus) genčiai. Gentyje 1 rūšis. Paplitimo arealas – Centrinėje Afrikoje nuo Liberijos į rytus iki Kamerūno ir į pietus per Kongą iki Angolos.
Devon Michaels
Devon Maikls (tikrasis vardas – Sally Bowles; g. 1970 m. kovo 8 d. Čikaga) – JAV pornografinių filmų aktorė, fitneso modelis.
Biografija
Devon gimė Čikagoje, Ilinojaus valstijoje. Netrukus šeima persikraustė į Peoriją, kur ji kartu su dviem broliais baigė mokyklą ir įstojo į Bradley koledže. Vaikystėje Devon norėjo tapti rašytoja, taip pat mokėsi skambinti pianinu, žaidė mokyklos tinklinio komandoje ir buvo viena iš palaikymo komandos šokėjų.
Baigusi studijas, ji persikė gyventi į Niujorką, kur netrukus įsidarbino viename iš klubų striptizo šokėja, o sportiška išvaizda atkreipė ir fitneso atstovų dėmesį. Netrukus Devon tapo fitneso modeliu ir pozavo tokiems žurnalams kaip „Muscle Mag“, „Ironman“, „Pump“ ir „Great Lakes Fitness“.
1990 metais ji pirmą kartą apsinuogino žurnalui „Cheri “
1993 metais Devon kartu su tuometiniu vyru nutarė išbandyti jėgas pornografijoje ir kartu nusifilmavo juostoje „Blue Collar, White Heat“. Rezultatas ir procesas abiem labai nepatiko ir jie nutarė daugiau to nekartoti. Devon vėl grįžo prie šokių ir netrukus pradėjo keliauti po JAV klubus su programa kaip kviestinė šokėja.
Antrasis jos mėginimas pornografijoje įvyko 2002 metais, kai Devon buvo 32. „Wicked Pictures“ pasiūlė jai vaidmenį filme „Making It“ ir Devon, kuri tuo metu buvo antrą kartą išsiskyrusi ir neturinti pastovių santykių, sutiko vėl pamėginti. Filme jai teko scena su Stefani Svift, Sidni Styl ir dar dviem merginomis. Bandymas buvo sėkmingas ir Devon nutarė tapti aktore.
Tik pradėjusi savo naująją karjerą, ji viename iš klubų susipažino su Stormy Daniels, kurią suviliojo galimybe tapti pornografinių filmų aktore. Devon supažindino ją su fotografu ir pakvietė kartu nusifilmuoti juostoje „American Girls 2“.
Viso Devon suvaidino beveik 80 filmų, kol 2008 metais nusprendė padaryti pertrauką. 2011 metais ji vėl grįžo, bet nuo tada filmuojasi labai retai, vidutiniškai vienoje juostoje per metus. Greta aktorystės Devon niekada nebuvo nutraukusi striptizo šokėjos ir fitneso modelio darbo, jos nuotraukos nuolatos buvo spausdinamos įvairiuose žurnaluose.
Šeima
Devon yra du kartus išsiskyrusi. Apie vieną iš savo vyrų interviu yra pareiškusi, jog šis gėjus.
Apdovanojimai
right|thumb|160px
Pornografijos apdovanojimai
2006 metų AVN nominacija „Best Couples Scene“.
Gintučiai
Gintučiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, prie Pagojukų.
Pelenės istorija
miniatiūra|Florencia Bertotti Pelenės istorija  – argentiniečių telenovelė, skirta visai šeimai ir parašyta remiantis Pelenės istorija. Originaliai transliuota nuo 2004 m. kovo 15 d. iki 2005 m. gruodžio 2 d.
Pagrindinius veikėjus įkūnijo dviejų Martin Fierro apdovanojimų laureatė, aktorė Florencia Bertotti, taip pat Juan Gil Navarro, Isabel Macedo ir Benjamin Rojas. Serialą sukūrė Cris Morena ir prodiusavo kompanijos „Cris Morena Group“ bei „RGB Entertainment“.
Serialas rodytas ir tapo vienu populiariausių serialų visoje Lotynų Amerikoje, Izraelyje bei kai kuriose Europos šalyse.
Telenovelės pagrindu buvo sukurta daugiau negu 200 licencijuotų produktų. Iš viso turnė apsilankė maždaug 1 milijonas žmonių iš Lotynų Amerikos ir Izraelio, be to, įvyko beveik 100 koncertų teatre „Gran Rex“, 10 pasirodymų stadione „Luna Park“ ir keturi stadione „Estádio Velez“ – visi vyko Buenos Airėse.
Serialas perkurtas Brazilijoje (Floribella), Portugalijoje, Čilėje, Kolumbijoje ir Meksikoje. Viename interviu su „Radio 10“, Cris Morena paskelbė, kad pardavė teises kurti amerikietišką versiją kanalui Disney.
Apžvalga
„Floricienta“ tapo didžiausiu Cris Morena hitu kartu su „Chiquititas '98“ Argentinoje ir didelę sėkmę visame pasaulyje pelniusiu „Rebelde“. Pavadinimas Floricienta sukurtas pagal pagrindinės veikėjos vardą Florencia ir žodžio Cenicienta (Pelenė).
„Floricienta “– tai moderni istorijos apie Pelenę versija.
Yra keletas panašumų tarp serialo ir kitos Pelenės interpretacijos, filmo „A Cinderella Story“: vietoj stiklinių batelių nešiojami „Converse“ sportbačiai, tačiau filmas ir serialas buvo kuriami tuo pačiu metu („Floricienta“ debiutavo 2004 m. gegužę kanale Canal 13, filmas pradėtas rodyti JAV birželį).
„Floricienta“ buvo pripažinta dėl savo linksmos istorijos bei dialogų, kūrybingos interpretacijos ir charizmatiškos pagrindinės aktorės Florencios Bertotti. Serialas tapo pagrindiniu licencijuotu ženklu Argentinoje 2004 ir 2005 m. Per dvejus serialo transliavimo metus buvo išleista daugiau negu 300 licencijuotų produktų ir netgi specialūs „Floricienta“ obuoliai.
Rodant pirmą „Floricienta“ seriją, ji surinko 14 reitingo taškų, o transliuojant paskutiniąją pasiekė 30 reitingo taškų. Serialas tapo sėkmingiausiu Cris Morenos produktu, aplenkė netgi „Chiquititas '98“ reitingus. Pirmasis sezonas buvo pats populiariausias vakarinis serialas Canal 13 istorijoje.
Dalis serialo gerbėjų buvo nepatenkinti pirmojo sezono pabaiga. Dėl to antrojo sezono reitingai pradėjo kristi, tačiau serialas ir toliau išliko tarp populiariausiųjų. TV serialas pasibaigė Floricientos vestuvėmis stebint didžiulei gerbėjų auditorijai ir vėl pasiekė 25 reitingo taškus.
Teatre „Gran Rex“ žiemą vyko pagal serialą (kaip ir pagal daugelį kitų Cris Morenos kūrinių) sukurtas didžiulis miuziklas „Floricienta“. Bilietų paklausa buvo ypatingai didelė, kelių koncertų bilietai buvo parduoti per penkias minutes. 2004-aisis dėl labai didelės paklausos aktoriai surengė du pasirodymus stadione „Estádio Velez Sarsifield“, kuriuose dalyvavo 80 000 žmonių.
2005 m. miuziklai ir toliau buvo labai sėkmingi, bilietai buvo parduodami labai greitai. Dėl šios priežasties „Luna Park“ Buenos Airėse buvo surengti aštuoni papildomi pasirodymai. Paskutiniame koncerte visi aktoriai (išskyrus Fabio DiTomassio, kuris nesutarė su prodiuserių kompanija) atsisveikino stebint 40 000 žmonių dar viename koncerte stadione „Vélez Sársfield“. Miuziklai vyko ir Rosarijuje, La Platoje bei Mar del Platoje.
Du „Floricienta“ albumai taip pat buvo labai sėkmingi, pirmo sezono albumas tapo labiausiai perkamu 2004 m. ir įsitvirtino 10-toje vietoje 2005 m., o antro sezono albumas tapo labiausiai parduodamu 2005 m.
„Floricienta“ tapo labai populiari didžiojoje Lotynų Amerikos dalyje. Serialą transliavo daugelis vietinių kanalų bei Disney Channel. Aktoriai sulaukė didžiulės sėkmės daugelyje Lotynų Amerikos stadionų bei Meksikoje, kur nei vienas Argentinos šou dar nebuvo pasiekęs tokios sėkmės (nepaisant to, kad serialas buvo rodomas tik per kabelinę televiziją). Tel-Avive, Izraelyje buvo parduoti visi bilietai į koncertus, nors „Rebelde Way“ sėkmės ir nepasiekė. Maždaug 1 milijonas žmonių apsilankė Floricientos turnė Argentinoje, Meksikoje, Venesueloje, Dominikos Respublikoje, Izraelyje, Gvatemaloje, Peru, Bolivijoje, Urugvajuje bei kitose šalyse.
2004 m. buvo sukurta braziliškoji versija „Floribella“. Ji padvigubino Bandeirante reitingus, išleista maždaug 40 produktų ir du albumai.
2005 m. SIC paskelbė portugališką versiją, kuri iš karto tapo labai populiari. Pirmas išleistas kompaktinis tapo labiausiai perkamu Portugalijoje, taip pat sukurta apie 150 įvairių prekių. Dėl milžiniško populiarumo, SIC nusipirko teises į tris Cris Morenos darbus: Alma Pirata, „Rebelde Way“ ir „Chiquititas“ (2007 m. versija).
Viename interviu Radio 10 2009 m. vasarį Cris teigė, jog Disney nusipirko teises amerikietiškai versijai.
Siužetas
Floricienta sukurta pagal Pelenės istoriją (Cenicienta ispaniškai kalbančiose šalyse). Istorija pasakoja apie Florencią (Flor), neturtingą, svajotoją, neapdairią, nuotaikingą, linksmą italų kilmės argentinietę merginą, kurios gyvenimas pasikeičia, kai ji sutinka Federicą Fritzenwaldeną, vyriausią, labai turtingos vokiečių kilmės argentiniečių šeimos, sūnų, kurio tėvai žuvo per avariją. Federico yra šeimos galva ir turi 5 jaunesnius brolius ir seserį (Nico, Franco, Maia, Martín, Tomás), kurie gyvena kartu dideliame name. Federicas yra kandus, šaltas, griežtas, kietas ir vienišas iki tol, kol sutinka Flor ir įsimyli ją. Federicas turi merginą Delfiną, kuri nori Federico pinigų. Federico broliai nekenčia Delfinos, o kai Flor ateina dirbti į namus kaip auklė, visi broliai ją labai pamilsta.
Sezono gale serialas pakrypsta į visiškai kitą pusę. Federico, sužinojęs, kad jo mergina Delfina jam visą laiką melavo, palieka ją prie altoriaus ir išeina ieškoti Flor. Jis netikėtai žūsta avarijoje, gelbėdamas Maximo Calderon de la Hoya. Antrame sezone Flor įsimyli Maximą ir galiausiai jiedu susituokia. Jie susilaukia 3 vaikų ir sukuria labai stiprų tarpusavio ryšį.
Produkcija ir koncertai
Prodiuseriai „CMG/RGB Entertainment“ išleido kelis kompaktinius diskus ir daug įvairiausių prekių. Rengti pagrindinių TV serialo aktorių koncertai, pagal serialo istoriją sukurtas miuziklas. Koncertai buvo labai populiarūs ne tik Argentinoje, bet ir kitose šalyse.
Turnė
Floricienta ir jos televizijos muzikos grupė rengė gyvo garso spektaklius (Argentinoje 2004-2005 m.) ir koncertus-miuziklus kartu su visais aktoriais daugelyje Lotynų Amerikos šalių (2006-2007 m.) bei Izraelyje (2005 m.). Per šias „Floricienta: The Tour of Dreams“ išvykas aktoriai susitikdavo su gerbėjais, duodavo interviu TV ir radijo stotims, rengdavo konferencijas, atsiimdavo apdovanojimus už kūrybą ir t. t.
Kompaktiniai diskai
Išleisti iš viso 7:
Ruteliai
Ruteliai – kaimas rytinėje Kelmės rajono savivaldybės dalyje, 1 km į pietus nuo Tytuvėnų.
Jonas Kalnėnas
Jonas Kalnėnas (iki 1925 m. Zagorskas 1901 m. Antalgėje, Rimšės valsčius – 1941 m. Sverdlovsko, dab. Jekaterinburgas, kalėjime) – Lietuvos žurnalistas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1919–1921 m. Lietuvos kariuomenės savanoris. Dalyvavo 1923 m. Klaipėdos krašto sukilime. Lankė J. Vaičkaus vaidybos studiją, Vytauto Didžiojo universitete (iki 1930 m. Lietuvos universitetas) studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą.
1931–1940 m. redagavo žurnalą „Trimitas“, 1932-1941 m. vienas Lietuviškosios enciklopedijos redaktorių.
1934 m. išrinktas Kauno miesto tarybos nariu. Dalyvavo Šaulių, Lietuvos valstiečių liaudininkų, Lietuvos jaunimo, Savanorių sąjungos (kurį laiką jos Kauno skyriaus pirmininkas), Vilniaus vadavimo, Pasaulio lietuvių, Lietuvos žurnalistų ir kitų visuomeninių organizacijų veikloje. Bendradarbiavo laikraštyje „Lietuvos žinios“, žurnaluose „Karys“, „Jaunimas“ ir kituose. 1940 m. sovietinių okupantų suimtas, kalintas Kauno kalėjime, vėliau paleistas. 1941 m. birželio 14 d. su šeima ištremtas į Sibirą, žuvo kalėjime.
Iš vokiečių kalbos išvertė E. M. Remarko „Vakarų fronte nieko naujo“, 1929 m.
Laukodumikė
Laukodumikė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Naudvario.
Dailydukas I
Dailydukas I – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Ubiškių, prie kelio.
Aleksandras Chodkevičius (1560)
Aleksandras Chodkevičius (balt. Аляксандр Хадкевіч, ukr. Олександр Ходкевич, lenk. Aleksander Chodkiewicz, rus. Алeксандр Ходкевич, 1560 (kitur – 1559) m. – 1626) – Jono sūnus, LDK karo ir valstybės veikėjas, Trakų vaivada nuo 1605 m.
Biografija
Jono Karolio Chodkevičiaus vyresnysis brolis. Studijavo teisę ir filosofiją Ingolštato jėzuitų universitete. 1588 m. apgynė ir paskelbė disertaciją de communibus naturalium rerum principiis. 1589 m. tęsė mokslus Italijoje. 1590 m. grįžo į Lietuvą, 1595 m. buvo seimo atstovas. 1600 m. parėmė brolio Jono Karolio karo žygį į Moldaviją, 1601 m. – į Livoniją. 1605 m. paskirtas Trakų vaivada, dalyvavo Kirchholmo mūšyje.
Šeima
Apie 1593 m. vedė Eufeniją Sienienskaitę (Eufemia Sienieńska), 1609 m. – Kotryną Korniaktaitę (Katarzyna Korniakt). Iš pirmosios santuokos: Iš antrosios santuokos:
Milošas Raoničius
Milošas Raoničius – juodkalniečių kilmės Kanados tenisininkas. Milošas dabar yra ATP reitinge aukščiausiai iš visų Kanados tenisininkų – 34 vietoje. Atstovauja Kanados Davis Cup komandai. Garsėja savo stipriu padavimu.
Raoničius sako, jog jo mėgstamiausi smūgiai yra padavimas ir smash’as (smūgis virš galvos) ir jo mėgstamiausia danga yra hard’as.
Dailiūnai
Dailiūnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje prie Mituvos upelio. Ribojasi su Skapiškiu, atstumas tarp Dailiūnų ir Skapiškio centrų – 1 km. „Kupiškėnų enciklopedijoje“ Dailiūnai įvardijami kaip pietvakarinė Skapiškio miestelio dalis. Dailiūnuose stovi blaivybės paminklas.
Istorija
thumb|left|180px|Blaivybės paminklas, pastatytas vyskupo Motiejaus Valančiaus blaivybės draugijoms atminti. Po stogeliu matyti įmūrytų tuščių butelių eilė
XVII a. į pietus nuo Skapiškio Šv. Lauryno kankinio bažnyčios, už Mituvos upelio tilto, būta sodybų, kurios vadintos Ančiakalniu. Nuo XVII a. pab. vietovė (10 dūmų 1690 m.) vadinta Skapiškiu, tačiau skirta nuo Skapiškio miestelio, nes priklausė kitam savininkui. Vėliau būsimųjų Dailiūnų vietoje minimas Mirabelio dvarui priklausęs Skapiškio palivarkas ir miestelio dalis. Dvaro liustracijos metu valstiečiams skirta žemė atribota nuo dvaro, kaimui nuo buvusio dvaro pamažu prigijo Mirabeliečių pavadinimas. 1887 m. vietovė dar vadinama Skapiškio miestelio valstiečių savininkų valda, 1876 m. joje surašyta 12 ūkininkų, 15 mažažemių ir daugiau nei 20 trobelninkų.
Prieš Pirmąjį pasaulinį karą Jackaus Šaparo namuose veikė liaudies mokykla, 1916 m. per kaimo pievas nutiestas siaurasis geležinkelis. 1923 m. kaime buvo 23 ūkiai ir 126 gyventojai. Vėliau kaimas išskirstytas į 34 vienkiemius, 1942 m. būta jau 50 ūkių. 1939 m. Mirabeliečiai pervadinti Dailiūnais. Tarpukariu kaime veikė Skapiškio fotografės Onos Balytės studija, II pasaulinio karo metu – senelių invalidų namai. 1941 m. birželio 25 d. bolševikų nužudyti du iš kaimo kilę jaunuoliai, 1947–1948 m. į Sibirą išvežtos Balių ir Repšių šeimos. 1949 m. Dailiūnuose įkurtas „Plūgo” kolūkis, sovietmečiu veikė Skapiškio ambulatorija.
Kaimo dalis link Bajorų, kurioje gyveno mažažemiai valstiečiai, kurį laiką vadinta Dailiūnėliais.
1862 m. kaimo centre, kelių į Kupiškį, Skapiškį ir Salas sankryžoje, pastatytas paminklas Motiejaus Valančiaus blaivybės sąjūdžiui atminti. 1944 m. paminklas per karo veiksmus sugriautas, 1990 m. atstatytas.