cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Didysis flamingas
Didieji flamingai Lietuvoje
Retkarčiais iš pietinių kraštų užklysta ir į Lietuvą, bet joje neperi. Stebėti Žaltyčio ežere, Trakų rajone, Šešuolių draustinyje, Kauno mariose, Mosėdyje.
Elgsena
Gyvena sekliose jūrų įlankose, dideliuose sūriuose ir apysūriuose ežeruose, upių žiotyse. Aktyvus dieną. Gali plaukioti vandenyje. Peri didelėmis kolonijomis iki kelių dešimčių tūkstančių lizdų. Lizdą krauna pakrantėse ar dumblo salelėse iš dumblo su plunksnų ir kriauklių priemaiša. Deda 1 baltą kiaušinį, kurį peri 28-30 dienų. Tik išsiritusius jauniklius tėvai saugo nuo perkaitimo mojuodami sparnais ar sudarydami pavėsį.
Martinas Gusiatinas
Martinas Gusiatinas (g. 1942 m. vasario 21 d.) – Lietuvos verslo vadybininkas, Klaipėdos miesto savivaldybės politinis veikėjas.
Biografija
Nuo 1959 iki 1966 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Mašinų gamybos fakultete. Žaidė „Politechnikos“ futbolo komandoje.
Nuo 1966 iki 1970 m. Klaipėdos „Baltijos“ laivų statyklos inžinierius, 1970–1972 m. Medžio apdirbimo kombinato vyr. konstruktorius, 1972–1975 m. Požeminių darbų statybos tresto Nr. 193 vyr. konstruktorius, nuo 1975 m. iki 1987 m. Klaipėdos vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas, nuo 1987 m. iki 1999 m. AB „Naftos terminalas“ generalinis direktorius, AB „Klaipėdos nafta“ generalinis direktorius, nuo 1999 m. AB „Klaipėdos Smeltė“ generalinis direktorius, prezidentas. 1995–1997 m. (LDDP sąraše) ir 2003–2007 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, nuo 2001 iki 2005 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Klaipėdos skyriaus narys.
Buvo Klaipėdos universiteto tarybos nariu.
Valentinas Greičiūnas
Valentinas Greičiūnas (g. 1939 m. vasario 12 d. Biliūniškėse, Papilės valsčius, Šiaulių apskritis) – Lietuvos inžinierius statybininkas, sporto, partinis bei politinis veikėjas.
Biografija
Nuo 1945 m. gyveno Klaipėdoje, 1946–1957 m. mokėsi ir sidabro medaliu baigė Klaipėdos 1-ąją vidurinę mokyklą. 1958–1959 m. sporto draugijos „Žalgiris“ Klaipėdos miesto tarybos instruktorius. 1959–1960 m. Klaipėdos mėsos kombinato sporto metodininkas. 1959–1965 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Klaipėdos fakultete, inžinierius statybininkas.
1960–1961 m. Klaipėdos statybos tresto inžinierius. Nuo 1961 m. Klaipėdos mėsos kombinato statybos direktorius, nuo 1965 m. kombinato vyr. inžinierius. 1967–1976 m. Klaipėdos miesto Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas, 1976–1989 m. pirmasis pavaduotojas. 1989–1990 m. LKP Klaipėdos miesto komiteto I sekretorius.
Iki 1990 m. SSKP ir savarankiškos LKP narys, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Klaipėdos skyriaus narys, nuo 2001 m. LSDP Klaipėdos skyriaus pirmininkas. 2003 m. (mandato atsisakė) ir 2007–2011 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys. Klaipėdos krašto prisijungimo prie Lietuvos paramos fondo pirmininkas.
Sportinė veikla
1955–1957 m. ir 1962–1965 m. Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės narys. 1957–1958 m. Kauno „Žalgirio“ komandos žaidėjas. 1958 m. krepšinio sporto meistras. 1958 m. ir 1962 m. (su Klaipėdos krepšinio komanda „Maistas“) Lietuvos čempionas. 1971–1979 m. Lietuvos krepšinio federacijos pirmininkas. Krepšinio sporto klubo „Neptūnas“ prezidentas.
Juozas Bronius Laučka
Biografija
Grįžęs su tėvais į Lietuvą, augo Vabalninke. 1928 m. baigė Panevėžio gimnaziją, studijavo teisę Lietuvos universitete. Bendradarbiavo laikraštyje „Panevėžio balsas“.
1930 m. išvyko į JAV. Iki 1933 m. redagavo laikraštį „Darbininkas“, buvo Lietuvių darbininkų sąjungos centro sekretorius. 1937–1938 m. studijavo teisę Kolumbijos universitete. 1936–1945 m. Brukline leistos „Lietuvos“, savaitraščio „Amerika“, žurnalo „Studentų žodis“ redaktorius. 1938 m. Niujorko pasaulinės parodos lietuvių dienos ir dainų šventės komiteto pirmininkas. 1940 m. spalio 15 d. dalyvavo lietuvių delegacijoje pas prezidentą F. D. Ruzveltą. 1951–1952 m. „Amerikos balso“ lietuvių tarnybos redaktorius, 1952–1958 m. – tarnybos Europoje vedėjas. 1958 m. perkeltas į JAV informacijos agentūrą Vašingtone. 1974–1978 m. Laisvosios Europos radijo lietuvių tarnybos vadovas.
357 m. pr. m. e.
'''357 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Benazir Bhutto
Benazir Bhutto (1953 m. birželio 21 d. – 2007 m. gruodžio 27 d. Ravalpindyje) – Pakistano politikė, ministrė pirmininkė.
Politinė veikla
B. Bhutto politinė karjera prilygo judėjimui „amerikietiškais kalneliais“: ji tapo pirmąja premjere moterimi islamo pasaulyje, tačiau po audringų kaltinimų korupcija buvo priversta atsistatydinti ir paliko šalį. Spalį B. Bhutto grįžo į tėvynę, kad galėtų dalyvauti sausio pradžioje vyksiančiuose parlamento rinkimuose ir mesti iššūkį prezidentui Pervezui Musharrafui. Šis po nepaprastosios padėties paskelbimo opozicijos lyderei buvo skyręs namų areštą.
B. Bhutto buvo nusiteikusi kovoti su islamo ekstremistais, įsitvirtinusiais pasienio su Afganistanu teritorijoje. „Aš esu simbolis to, ko labiausiai bijo vadinamieji džihadistai, Talibanas ir Al Qaeda, – rašė ji savo autobiografijoje. – Aš esu politinė vadovė, kuri kovoja už tai, kad Pakistaną pasiektų naujovės, komunikacija, švietimas ir technika“.
B. Bhutto pasekė savo tėvo Zulfikaro Ali Bhutto pėdomis. Prezidentas ir ministras pirmininkas savo vyriausiąją dukterį išsiuntė į Oksfordą ir Harvardą studijuoti politikos ir valdymo. Tėvo nuvertimas nuo valdžios per karinį pučą 1977-aisiais ir po to įvykusi jo egzekucija suteikė B. Bhutto ryžto tęsti jo darbus. Vadovaujant generolui Zia ul Haqui, ji kelis kartus buvo suimta, kol 1984-aisiais galėjo pasitraukti į emigraciją Anglijoje. Po dvejų metų ji grįžo ir vadovavo masinėms demonstracijoms, kuriose reikalauta sugrąžinti šaliai civilinę vyriausybę.
thumb|left|Ministrė pirmininkė 1988 m. Permainos prasidėjo 1988-aisiais. Po Zia ul Haqio mirties per mįslingą lėktuvo katastrofą B. Bhutto susilaukė pirmojo iš trijų savo vaikų, atvedė į pergalę Pakistano liaudies partiją (PPP) ir tapo pirmąja islamo šalies ministre pirmininke. Tačiau jau netrukus politikė susivaidijo su kariniu elitu. Po 20 mėnesių pirmoji jos vyriausybė buvo apkaltinta korupcija ir atstatydinta. 1993 metais B. Bhutto vėl buvo išrinkta premjere, tačiau likimo smūgiai nesibaigė: 1996-aisiais Karačyje buvo nušautas jos brolis Murtaza. Jauniausias jos brolis Shahnawaz mįslingomis aplinkybėmis mirė Prancūzijoje anksčiau.
B. Bhutto tada kaltino prezidentą Farooq Leghari prisidėjus prie Murtazos mirties. Netrukus po to prezidentas atstatydino ir antrąją B. Bhutto vyriausybę, apkaltinęs ją prastu ūkininkavimu.
1996 metais B. Bhutto valdžią užleido savo priešininkui Nawazui Sharifui. Tyrimas dėl korupcijos buvo toliau forsuojamas. B. Bhutto tada ryžosi palikti Pakistaną. Prieš tai teismas pripažino ją kalta ir uždraudė užimti bet kokius politinius postus. Nuosprendis vėliau buvo atšauktas, tačiau B. Bhutto liko tremtyje.
Žūtis
2007 m. B. Bhutto nusprendė grįžti į Pakistaną ir dalyvauti šalies politiniame gyvenime. Gruodžio 27 d. vykstant rinkimų kampanijai Ravalpindyje, sprogmuo sužeidė Benazir Bhutto ir užmušė daugiau nei 22 žmones. Vėliau ligoninėje, atliekant operaciją, mirė ir buvusi ministrė pirmininkė. Politikės kūnas vėliau nuskraidintas į gimtąjį kaimą Sindho provincijoje palaidoti.
Degimai (Mažeikiai)
Degimai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kairiškių.
Benazir Bhutto
Žūtis
Premjerės nužudymas buvo pasmerktas visame pasaulyje. JT saugumo taryba pavadino tai smerktinu teroristų išpuoliu.
Išnašos
= Nuorodos =
Lubnikai
Lubnikai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Zabluduvo ir apie 9 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Venadas
thumb|150px|left|Venado sostinė buvo Kolamas
Venadas (malajalių kalba: വേണാട്) – vienas iš didžiausių ir stipriausių svarupamų (feodalinių karalysčių) Keraloje, egzistavęs nuo viduramžių Čeros subyrėjimo XII a iki XVIII a., kol jį pakeitė Travankoro karalystė.
Ši karalystė valdė teritorijas pietų Keraloje (dab. Kolamo ranjonas ir Tiruvananthapuramo rajonas). Jos sostinė (kovilakam) buvo Kolamas.
Istorija
Ši karalystė atsirado suirus Čeros imperijai, ir iš pradžių laikė save tiesioginiais Čeros paveldėtojais, nes, pasak tradicijos, paskutinysis Čeros karalius perkėlė sostinę į Kolamą.
Didžiausias Venado suklestėjimas buvo 1311-14 m., valdant Ravivarmanui Kulasecharai. Iki 1311 m. buvęs Pandijų vasalas, šis valdovas vedė Pandijų valdovo dukrą. Po šio mirties, Pietų Indiją siaubiant Delio sultonato armijai, Ravivarmanas pasinaudojo padėtimi ir pasiskelbė Pandijų sosto paveldėtoju. Jis trumpam užkariavo visą Tamilakamą, sukurdamas didžiausią istorijoje iš Keralos kilusią imperiją. Joje klestėjo menas, mokslas, ekonomika.
Po šio valdovo mirties svarupamas prarado savo reikšmę. Jo viduje įsigalėjo aštuonių šeimų (pilai) valdžia.
1730 m. karališkos giminės atstovas Marthanda Varma nugalėjo aštuonias šeimas ir panaikino jų valdžią. Jis Venade sukūrė galingą Travankoro karalystę.
CSU Galați
Galacio CSU – buvęs Rumunijos futbolo klubas iš Galacio.
Istorija
1982 m. prisijungė prie Dunarea Galati klubo.
Aterosklerozė
Aterosklerozė  – vadinami išplitę židininiai vidinio arterijų sluoksnio sustorėjimai – aterosklerozinės plokštelės. Jas sudaro nusėdę kraujo riebalai ir židiniškai išvešėjęs jungiamasis audinys. Dažniausiai pažeidžiamos stambios ir vidutiniosios arterijos: aorta ir stambiosios aortos šakos, širdies vainikinės, smegenų, kojų, pasaito bei inkstų arterijos.
thumb|350px|Aterosklerozė
Priežastiniai veiksniai
Dabar žinoma daugelis aplinkos ir elgsenos veiksnių – vadinamųjų rizikos veiksnių, skatinančių prasidėti ir progresuoti aterosklerozinius pažeidimus. Svarbiausi jų yra: hiperlipoproteinemija, arterinė hipertenzija, rūkymas, fizinio aktyvumo stoka, psichiniai veiksniai, sumažėjusi tolerancija gliukozei ir kt.
Aterosklerozinių pažeidimų raida
Aterosklerozinių pažeidimų formavimosi etapai atspindi arterijos sienos struktūrų sąveiką su kraujo plazmos ingredientais ir kraujo ląstelėmis. Svarbiausi aterosklerozinės plokštelės dėmenys yra ląstelės, jungiamasis audinys ir lipidai. Skiriami tokie aterosklerozinio proceso komponentai:
Endotelio ląstelių pažeidimas
Endotelio ląstelių pažeidimas siejamas su anksčiau išvardytais aterosklerozės rizikos veiksniais. Pažeidimas dažniausiai židininis, lengvas – sutrikdantis tik ląstelių funkciją ir daug rėčiau – ryškus, kai ląstelės nusilupa, dažnesnis arterijų išsišakojimų, atšakų bei vingių srityse. Čia dažniausiai būna ir aterosklerozinių plokštelių. Tai susiję su hemodinamikos veiksniais: pulso banga, kraujo srovės ir jos greičio ypatybėmis. Pažeistų sričių endotelio ląstelių forma pasikeičia, įgydama lyg akmenų grindinio išvaizdą. Jei pažeidimas vienkartinis ar trumpalaikis, endotelis regeneruoja, funkcijos normalizuojasi, o intimos pokyčiai regresuoja. Kai endotelio ląstelės pažeidžiamos dažniau ar nuolat, galiausiai susidaro aterosklerozinės plokštelės.
Kraujo plokštelių bei baltųjų kraujo kūnelių prikibimas prie arterijos sienos, monocitų bei limfocitų emigracija į poendotelinį sluoksnį ir augimo faktorių išsiskyrimas
Kraujo ląstelių dalyvavimas. Endotelio ląstelių paviršiuje daugėja receptorių, vadinamų adhezijos molekulių, specifiškai fiksuojančių kraujo monocitus ir T limfocitus. Su kraujagyslės sienos struktūromis taip pat sąveikauja kraujo plokštelės. Patekę į poendotelinį sluoksnį, makrofagais virtę monocitai išskiria chemotaksiškas medžiagas, augimo faktorius, citokinus bei toksiškus deguonies laisvuosius radikalus, kurie skatina toliau kauptis makrofagus, proliferuoti lygiųjų raumenų ląsteles, taip pat jie gali trikdyti endotelio ląstelių funkciją. Makrofagų paviršiaus receptoriai pažįsta į intimą patekusius, oksidavusius mažo tankio lipoproteinus ir suima juos. Vykstant šių lipoproteinų cholesterolio hidrolizei bei reesterifikacijai, kaupiasi lipidų lašeliai ir susidaro putotosios ląstelės, kurių telkiniai intimoje sudaro plika akimi matomus lipidinius ruoželius, arba dėmeles.
Lygiųjų rumenų ląstelių proliferacija
Lygiųjų raumenų ląstelių proliferacija. Makrofagų išskiriami augimo faktoriai skatina lygiųjų raumenų ląstelių proliferaciją ir kolageno, elastinių skaidulų bei proteoglikanų produkciją. Manoma, kad proliferavusios medijos lygiųjų raumenų ląstelės, veikiant makrofagų išskiriamoms chemotaksiškoms medžiagoms, pro vidinę elastinę membraną migruoja i intimą. Yra kita nuomonė, kad jos dauginasi iš normalioje intimoje esančių užuomazginių ląstelių, kurių yra nedaug ir kurių būdinga savybė yra proliferuoti atsakant į įvairius dirgiklius.
Lipidų kaupimasis
Lipidų kaupimasis yra skiriamasis aterosklerozinio pažeidimo požymis. Daugiausia susikaupia mažo tankio plazmos lipoproteinų, kurie sudaro didžiausią žmonių bendrojo plazmos cholesterolio dalį. Manoma, kad lipoproteinų intimoje nusėda todėl, jog šie susilaiko, fiksuodamiesi prie įvairių arterijos sienos struktūrų. Mažo tankio lipoproteinai su didele trauka savo baltymu fiksuojasi prie matrikso proteoglikanų. Proteoglikanų glikozaminai slopina vietiškai išskiriamas augimą skatinančias medžiagas. Taigi dėl jungimosi su proteoglikanais vyksta konkurencija tarp mažo tankio lipoproteinų ir augimo faktorių. Kai daugėja lipoproteinų, likę neužslopinti augimo faktoriai gali skatinti lygiųjų raumenų ląstelių proliferaciją.
Arterijos sienos hipoksija, ląstelių pažeidimas, apoptozė ir nekrozė
Plokštelės struktūrų apoptozė ir nekrozė. Progresuojant ateroskleroziniams pažeidimams, dėl prasisunkusių plazmos komponentų paplatėja poendotelinis tarpas ir padidėja difuzijos atstumas iki kraujagyslės sienos centre esančių ląstelių. Taip pat daugiau suvartojama deguonies. Dėl šių priežaščių mažėja deguonies parcialinis spaudimas arterijos sienos audiniuose, pasireiškia hipoksija. Dėl hipoksijos ir makrofagų išskiriamų proleotilizinių fermentų ir toksiškų metabolitų poveikio įvyksta makrofagų, ypač putotųjų ląstelių, apoptozė bei kitų plokštelės struktūrų nekrozė. Susidaręs detritas, naląsteliniai riebalų lašeliai ir cholosterolio kristalai sudaro plokštelės lipidinę šerdį, kurią dengia fibroziško audinio stogelis.
Aterosklerozinių pažeidimų morfologija
Kadangi ateroskleroziniai pažeidimai rutuliojais netolygiai, vienu metu arterijoje paprastai matoma įvairių, anksčiau parašytų pažeidimų derinių. Atskirų ir įvairaus amžiaus žmonių vyraujantys pažeidimai, jų ląstelių bei matrikso komponentų sudėtis skiriasi. Tai priklauso nuo individualių kokybinių ir kiekybinių amžiaus, lyties, rizikos veiksnių vyravimo vienu ar kitu amžiaus tarpsniu, jų trukmės bei pažeistų arterijų sandaros skirtumų.
Nuorodos
Aterosclerosis Ateroskleroosi Artériosclérose Aterosclerosi Atheromatose Ateroskleroz
Lichtenšteino futbolo varžybos 2004–2005 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 2004–2005 m.
Trakiškių apylinkė
Trakiškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Marijampolės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Marijampolės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Narto apylinkės, dalis Meškėnų apylinkės ir dalis Raišupio apylinkės, 1963 m. – dalis Būdviečių apylinkės ir dalis Netičkampio apylinkės, o Trakiškių apylinkė dalis prijungta prie Padovinio apylinkės. 1988 m. birželio 22 d. visa Trakiškių apylinkė prijungta prie naujos Kapsuko apylinkės.
Frank Herbert
Frenkas Herbertas (, piln. Frank Patrick Herbert, Jr.; 1920 m. spalio 8 d. – 1986 m. vasario 11 d.) – amerikiečių fantastikos rašytojas, visų pirma žinomas kaip knygos „Kopa“ ir penkių jos tęsinių autorius.
„Kopos ciklo“ veiksmas vyksta tolimoje ateityje ir tęsiasi kelis tūkstanmečius, knygoje gvildenamas žmogaus išlikimas evoliucijos eigoje, ekologijos problemos, religijos, politikos ir valdžios tarpusavio santykiai. „Kopa“ yra „visų laikų geriausiai parduodama mokslinės fantastikos knyga“, o ciklas laikomas fantastikos žanro klasika.
Biografija
Frenkas Herbertas gimė 1920 m. spalio 8 d. Takomoje, Vašingtono valstijoje (JAV) Frenko Patriko Herberto Vyresniojo (Frank Patrick Herbert Sr.) ir Eilin Makkarti Herbert (Eileen McCarthy Herbert) šeimoje. Vidurinę mokyklą baigė 1938]] m. ir 1939 m. pamelavęs apie savo amžių įsidarbino dienraštyje „Glendale Star“.
Po karo įstojo į Vašingtono universitetą, kur kūrybiško rašymo klasėje 1946 m. sutiko Beverli Aną Stiurt (Beverly Ann Stuart). Jie buvo vieninteliai studentai klasėje pardavę savo kūrybą spausdinimui – Herbertas buvo pardavęs du apsakymus bulvariniams žurnalams, pirmą 1945 m. žurnalui „Esquire“, o Stiurt buvo pardavusi apsakymą „Modern Romance“ žurnalui. Jie susituokė 1946 m. birželio 20 d. Sietle, Vašingtono valstijoje. Susilaukė dviejų sūnų – Brajano Patriko Herberto (Brian Patrick Herbert; g. 1947 m. birželio 29 d.), tapusio geriausiai perkamu rašytoju, ir Briuso Kalvino Herberto (Bruce Calvin Herbert; g. 1951 m. birželio 26 d.), gėjų teisių gynimo aktyvisto, mirusio nuo AIDS 1993 m.
1947 m. Frenkas Herbertas pardavė savo pirmąjį fantastinį apsakymą „Starling Stories“ žurnalui.
Geizerių slėnis
thumb|250px|Geizerių slėnis 2006 m.
Frank Herbert
Biografija
F. Herbertas nebaigė universiteto, nes, pasak sūnaus Brajano, norėjo mokytis tik to, kas jį domino. Palikęs universitetą grįžo dirbti kaip žurnalistas į „Seatle Star“ ir „Oregon Statesman“ leidinius. Taip pat dešimtmetį buvo „San Francisco Examiner’s California Living“ žurnalo redaktorius ir rašytojas.
Pirmasis romanas „Drakonas jūroje“ (The Dragon in the Sea) buvo išspausdintas 1955 m., jame autorius tyrinėjo blaivų protą ir pamišimą XXI amžiaus povandeninio laivo aplinkoje. Knygoje numatė tarptautinių konfliktų kilimą dėl naftos išgavimo ir perdirbimo. Romaną palankiai įvertino kritikai, tačiau komercinės sėkmės jis nesusilaukė.
Geizerių slėnis
Geizerių slėnis  – geizerių laukas Rusijoje, Kamčiatkoje, antras pagal geizerių koncentraciją pasaulyje (po Jeloustouno). Tai vienintelis geizerių laukas visoje žemyninėje Eurazijoje (išskyrus taip pat Kamčiatkoje esantį Mutnovskio geizerį).
Frank Herbert
Biografija
thumb|left|Oregono kopos, esančios netoli Florenso, Oregone, tapo įkvėpimo šaltiniu knygai „Kopa“ thumb|left|Arakis iš romano „Kopa“, gerbėjo piešinys Rinkti medžiagą „Kopai“ F. Herbertas pradėjo 1959 m. Žmonai grįžus dirbti pilną darbo dieną, galėjo rašymui skirti daugiau laiko. Interviu duotam Viliui Makneilui (Willis E. McNeilly), teigė, kad „Kopos“ idėja kilo, kai jam reikėjo parašyti straipsnį žurnalui apie Oregono kopas, esančias netoli Florenso Oregono valstijoje. F. Herbertas taip susidomėjo jomis, kad surinko kur kas daugiau medžiagos, nei reikėjo vienam straipsniui. Straipsnis, pavadinimu „Jie sustabdė judantį smėlį“, taip ir nebuvo parašytas, tačiau inicijavo „Kopos“ istorijos atsiradimą.
„Kopą“ F. Herbertas rašė šešerius metus, kur kas ilgiau, nei paprastai buvo rašomi mokslinės fantastikos kūriniai. Romanas dalimis buvo spausdinamas „Analog Science Fiction and Fact“ žurnale kaip du atskiri kūriniai („Kopos pasaulis“ ir „Kopos pranašas“) 1963 ir 1965 m. Vėliau, beveik dvidešimt knygų leidėjų atsisakė romaną publikuoti. 1965 m. abi dalis sujungus į vieną, „Kopą“ išleido nedidelė „Chilton“ kompanija Filadelfijoje. F. Herbertas gavo 7 500 JAV dol. avanso, o romanas susilaukė nepaprasto populiarumo. Jis laimėjo Nebula premiją už geriausią romaną 1965 m. ir pasidalino Hugo premiją 1966 m.
Geizerių slėnis
Geizerių slėnis – tai 6 km ilgio slėnis su ~90 geizerių ir daugybe karštųjų versmių. Slėnį sudaro Geizernajos upė, tekanti nuo jauno Kichpinyčiaus ugnikalnio. Geizerių vandens temperatūra siekia iki 250 °C. Didžiausias geizeris (Velikanas) gali sudaryti 40 m aukščio čiurkšlę.
Frank Herbert
Biografija
„Kopa“ nebuvo „akimirksnio“ bestseleris. Iki 1968 m. F. Herbertas iš jos jau buvo uždirbęs 20 000 JAV dol., tačiau to neužteko, kad visą laiką galėtų skirti rašymui. 1969–1972 m. dirbo laikraščio „Seattle Post-Intelligencer“ švietimo rašytoju, 1970–1972 m. buvo lektorius Vašingtono universitete. 1972 m. dirbo kaip ekologijos konsultantas Vietname ir Pakistane. 1973 m. buvo televizijos šou „The Tillers“ fotografijos direktorius.
Geizerių slėnis
Slėnis patenka į Kronokų biosferos draustinį, yra atokioje vietoje ir pasiekiamas dažniausiai tik sraigtasparniu. Geizerių slėnis yra UNESCO pasaulio paveldo objekto „Kamčiatkos ugnikalniai“ dalis.
Frank Herbert
Biografija
1972 m. nutraukė savo, kaip žurnalisto, darbą ir atsidėjo tik rašymui. Septintas ir aštuntas dešimtmečiai F. Herbertui, kaip rašytojui, buvo komerciškai sėkmingi. Gyveno dvejose vietose – Havajuose ir Olimpiko iškyšulyje Vašingtono valstijoje. Namai iškyšulyje buvo skirti „ekologinės demonstracijos projektui“. Tuo laikotarpiu parašė nemažai knygų ir iškėlė įvairių ekologinių ir psichologinių idėjų. Tęsė „Kopos“ seriją, parašė tris tęsinius – „Kopos mesijas“ (Dune Messiah), „Kopos vaikai“ (Children of Dune) ir „Kopos Imperatorius Dievas“ (God Emperor of Dune). Taip pat parašė „Dosadi eksperimentą“ (The Dosadi Experiment), „Dievų kūrėjai“ (The Godmakers), „Baltasis maras“ (The White Plague) bei tris „Tikslas: tuštuma“ (Destination: Void) tęsinius kartu su Bilu Ransomu (Bill Ransom): „Jėzaus incidentas“ (The Jesus Incident), „Lazaro efektas“ (The Lazarus Effect) ir „Įkalnės faktorius“ (The Ascension Factor).
Algirdas Viesulas
Biografija
Nuo mažens pradėjo groti akordeonu, o paūgėjęs lankė Šiaulių vaikų muzikos mokyklą (mokyt. A. Kirdeikio akordeono klasė). 1973–1977 m. choro dirigavimo mokėsi Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. N. Venclovienė). Vadovavo Šiaulių miesto ir rajono liaudiškoms kapeloms, vokaliniams ir instrumentiniams ansambliams. 1977–1983 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. Klemenso Griauzdės klasė).
Geizerių slėnis
Geizerių slėnis atrastas 1941 m. tarybinės geologės Tatjanos Ustinovos. Savo tyrimus ji paskelbė po keturiolikos metų, tačiau dėl regiono atokumo didesnės ekspedicijos nevyko iki pat 1972 m. 1991 m. įrengta automatinė monitoringo sistema. 2007 m. birželio 3 d. smarki nuošliauža nusirito per 2/3 Geizerių slėnio. Didelė dalis geizerių ir versmių atsidūrė po žeme, susidarė terminis ežeras.
Algirdas Viesulas
Biografija
Studijų metais buvo „Liepaičių“ ir „Ąžuoliukų“ chorų chormeisteris, vyrų choro „Sakalas“ chormeisteris (1980–1986). 1983 m. suorganizavo berniukų chorą „Sakaliukas“ ir keletą metų jam vadovavo. 1982–1986 m. vokalinio moterų ansamblio „Svaja“ vadovas.
Svarupamai
Svarupamai (malajalių kalba: സ്വരൂപം) – feodalinės karalystės, egzistavusios Keraloje apie XI–XX a., jos susiskaldymo laikotarpiu.
Algirdas Viesulas
Biografija
1986–1991 m. Kauno vyrų choro „Perkūnas“ meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą išmokė nemaža kūrinių, dažnai koncertavo, parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei. 1986–1988 m. vadovavo Kauno mokytojų namų moterų vokaliniam ansambliui, o 1987–1989 m. Kauno politechnikos instituto studentų mišriajam chorui „Jaunystė“. Kolektyvą paruošė 1988 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventei „Gaudeamus-X“ Vilniuje, tarprespublikiniam studentų mišriųjų chorų konkursui „Juventus-87“ Kaune, surengė turistines išvykas į Latviją ir Lenkiją, 1989 m. tarptautiniame chorų konkurse Austrijoje (Spittal) „Jaunystė“ laimėjo antrąją vietą.
Frank Herbert
Biografija
1974 m. Herberto žmona Beverli susirgo vėžiu ir jai buvo atlikta operacija. Ji išgyveno dar dešimt metų, tačiau sveikata po to stipriai pašlijo. Beverli Herbert mirė 1984 m. vasario 7 d., tais pačiais metais, kai buvo išleistas romanas „Kopos eretikai“ (Heretics of Dune). 1985 m. išleistoje „Kapitula: Kopa“ (Chapterhouse: Dune) baigiamajame žodyje parašė jausmingą panegiriką savo žmonai, su kuria gyveno 38 metus.
Svarupamai
Atsiradimas
Svarupamai radosi silpstant Viduramžių Čeros karalystei, kuomet kilo karinių feodalų nairų sluoksnis, o atskirų sričių valdytojai įgijo vis didesnę valdžią. Svarupamų ištakomis galima laikyti Čeros valstybės administracinius vienetus, kurie įgijo savarankiškumą.
994 m. Čera pralaimėjo augančiai Čola imperijai, kas sukėlė valstybės nusilpimą. Paskutinis jos valdovas buvo Čeramanas Perumalis, kuris, anot padavimų, priėmė islamą ir išvyko iš šalies. Metraščiai teigia, kad jis padalino Čeros imperiją į 34 sritis.
Sąrašas
thumb|250px|right|Svarbesniųjų svarupamų sostinės Svarbiausi svarupamai buvo:
Frank Herbert
Biografija
1984 m. buvo labai neramūs F. Herberto gyvenime. Tais metais, kai mirė žmona, Herberrto karjera tiesiog šoktelėjo į viršų, kai Deividas Linčas pastatė pilnametražį filmą „Kopa“. Nepaisant didelių lūkesčių, nemažo biudžeto ir A-klasės žvaigždių, filmas JAV susilaukė menko dėmesio. Tačiau, priešingai nei JAV, Europoje ir Japonijoje susilaukė puikių kritikų atsiliepimų ir buvo komerciškai sėkmingas.
Po Beverli mirties, F. Herbertas 1985 m. vedė Teresą Šakleford (Theresa Shackleford). Frenkas Herbertas mirė 1986 m. vasario 11 d. nuo plaučių arterijos tromboembolijos, kai gijo po kasos vėžio operacijos. Rašytojui buvo 65 metai.
Bibliografija
thumb|200px|Lietuviškas leidimas – „Eridanas“, Kaunas, 2002, 1-a knyga. thumb|200px|Lietuviškas leidimas – „Eridanas“, Kaunas, 2002, 2-a knyga.
Algirdas Viesulas
Biografija
Nuo 1987 m. Kauno miesto dainų švenčių dirigentas, 1989 m. dainų šventės, skirtos 1924 m. pirmosios Lietuvos dainų šventės 65-mečiui, Kalnų parke Vilniuje dirigentas.
1988–1991 m. įmonės „Kauno baldai“ vyrų choro vadovas – parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei. 1991–1996 m. Kauno uždarosios akcinės bendrovės „Popcentras“ meno vadovas ir kultūros renginių organizatorius.
Nuo 1995 iki 2003 m. Kauno mišriojo choro „Kamertonas“ meno vadovas ir dirigentas. Parengė kūrinių a cappella ir Antonijaus Vivaldi kantatą „Gloria“ (talkino G. Dalinkevičiaus vadovaujamas kamerinis orkestras). Choras dalyvavo 1996 m. Franco Šuberto tarptautiniame chorų konkurse Vienoje (Austrija) ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje, gražiai pasirodė ir konkurse. Koncertavo JAV (1999 m.), Australijoje (2001 m.), Pietų Afrikos respublikoje (2003 m.).
Nuo 1996 m. subūrė Kėdainių kultūros centro kamerinį chorą „Ave Musica“, kuriam vadovauja ligi šiol. Kolektyvą parengė 1998, 2003, 2007 m. Pasaulio ir lietuvių dainų šventėms ir konkursams.
Nuo 2004 m. vadovauja Lietuvos veterinarijos akademijos atkurtam studentų chorui „Juventus“.
Nuo 2005 m. yra Panevėžio muzikinio teatro vyr. chormeisteris.
Su chorais koncertavo Lietuvoje, Latvijoje, Lenkijoje, Estijoje, Europoje, JAV, Australijoje, Pietų Afrikoje, Skandinavijoje, Šiaurės Korėjoje, dalyvavo Kauno, Kėdainių, Panevėžio ir kitų Lietuvos miestų dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose.
Mažasis perlinukas
thumb|upright 1.15|  Boloria dia
Varieka (ežeras)
Varieka – ežeras Lietuvoje, Širvintų rajone, 1,5 km į pietus nuo Jauniūnų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,25 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 115 m. Krantai žemi, pelkėti – ežerą supa ~ 10 ha dydžio Variekos pelkė. Aplink pelkę kalvotose pakrantėse auga miškas. Pietuose išteka upeliukas link Juodos upelio (Musės intakas). Šalia įsikūręs Turlojiškių kaimas.
Mažasis perlinukas
Skraido nuo gegužės iki rugpjūčio mėn., iš viso dvi generacijos. Vikšrai minta našlaitėmis.
Paplitimas
Paplitę Europoje, tačiau jų nėra Viduržemio jūros regiono, Šiaurės Europos dalyje bei Britų salose. Rytuose jų paplitimo arealas siekai Kaukazą ir Mongoliją.
Lietuvoje reta rūšis.
Malinka
Malinka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 14 km į pietryčius nuo Zabluduvo ir apie 30 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Mokslinis metodas
Mokslinis metodas – veiksmų seka, kuri turi būti atlikta norint rasti atsakymą į kokios nors srities mokslinį klausimą (pvz., – „kodėl taip yra?“). Su nedaugeliu skirtumų ši seka įvairiose mokslo srityse yra panaši, nors jos žingsniai kartais labiau laikomi principais ir nebūtinai turi sekti nurodyta tvarka.
Elementai
Joje paprastai numatoma:
Kaf of Menas
thumb|right|250px|Vaizdas į Kaf of Meno salą iš Meno salos Spenich Hedo kyšulio Kaf of Menas (, kur calf iš 'maža sala, esanti greta didelės salos'; ) – apie 250 ha ploto sala į pietvakarius nuo Meno salos. Nuo Meno salos skiria siauras Kafo sąsiauris (Calf Sound). Kaip ir gretimos uolėtos salelės Čiken Rokas ir Kiterlandas administraciškai priklauso Rushen parapijai.
Saloje dalį metų gyvena du žmonės. Į Kaf of Meną galima atplaukti valtimi tiek iš Port Irino, tiek iš Port St Mary. Išsilaipinimo vietos saloje vadinasi Cow Harbour ('Karvių uostas') ir South Harbour ('Pietinis uostas'). Vakarinė salos dalis yra aukščiausia, bevardė viršūnė siekia 128 m virš jūros lygio.
Iki 1939 m. sala buvo privati valda, priklausiusi Keigų šeimai. 1939 m. salą nupirko F.J. Dickens iš Silverdale (Lankašyras), kuris padovanojo salą National Trust for Places of Historic Interest or Natural Beauty ('Nacionalinis istorinės vertės ar gamtos grožio vietovių trestas'), kad šis įkurtų čia paukščių draustinį. 1951 m. buvo įkurtas Manx National Trust, kuris vėliau pervadintas į Manx National Heritage. 2006 m. Manx National Heritage panaudojo labdaros organizaciją Manx Wildlife Trust kaip Kaf of Meno salos prižiūrinčiąją organizaciją.
Sala nuo 1959 m. buvo paukščių observatorija, kurioje lankėsi profesionalūs ornitologai ir savanoriai. Observatorijoje gali gyventi iki 8 stebėtojų, kurie vietas turi užsisakyti per Manx National Heritage.
thumb|right|250px|Kaf of Meno salos Apatinis švyturys. Vienas iš dviejų, kuriuos 1818 m. pastatė Robert Stevenson, kad laivai neįsirėžtų į Čiken Roko salelę. Dabar neveikia. Kaf of Meno saloje ir jos pakrantės uolose stovi gan daug švyturių – du 1818 m. pastatė Robert Stevenson, kad laivai išvengtų Čiken Roko salelės pietinėje Kaf of Meno salos pakrantėje. 1875 m. juos pakeitė švyturys, pastatytas pačioje Čiken Roko salelėje. 1968 m. buvo pastatytas trečias švyturys Kaf of Meno saloje po to, kai gaisras sunaikino Čiken Roko salos švyturį. Vėliau šis sudegęs švyturys buvo atstatytas.
Saloje yra du maži keliai ir du trumpi upeliūkščiai.
Tarp Meno salos ir Kaf of Meno salos yra Kiterlando salelė. Prie pat Kaf of Meno kranto yra dvi mažytės salelės (Yn Burroo ir Stack). Pietinėje salos pakrantėje yra mažytė įlanka, vadinama Puddle 'klanas, bala'. Maždaug už mylios į pietvakarius nuo salos yra Čiken Rokas, labiausiai į pietus nusidriekusi Meno salos teritorija.
Kaf of Meno saloje yra atlantinių audronašų populiacija. Šių paukščių angliškas pavadinimas suteiktas pagal Meno salą.
Spalio 6
Spalio 6 yra 279-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 280-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 86 dienos.
Vardadieniai
Brunonas – Budvydas – Eismantas – Renatas – Renė – Vytenė
FC Honka Espoo
Espo „Honka“ – Suomijos futbolo klubas iš Espo.
Istorija
Klubas įkurtas 1957 m. Tuo metu vadinosi Tapion Honka. Nuo 1975 m. vadinasi FC Honka.
Škocjano urvai
Škocjano urvai  – karstinių urvų grupė Slovėnijos Dinarų kalnyne.
Šiuo metu urvų suminis ilgis – apie 6 km. Urvams būdingos aukštos kameros bei koridoriai, per kuriuos teka didelė požeminė upė Reka. Ji išteka iš Snežniko viršukalnės apačios, ir įteka į urvą prie Škocjano kaimo. Vėliau, ji teka į Negyvą ežerą (slov. Mrtvo Jezero), kur prasideda nežinoma 40 km požeminė atkarpa. Upė Reka išteka į paviršių Timav vietovėje, ir netrukus patenka į netoliese esančią Adrijos jūrą.
Škocjano urvai tai saugomas kraštovaizdinis parkas ir biosferos apsaugos teritorija. Dalis urvų (lankytinas maršrutas – 3 km) yra atvira turistams. Tai viena iš įdomiausių lankytinų vietų Slovėnijoje. Maršrutas prasideda kaime Matavun, tik 5 km nuo autostrados Liubliana-Koperis. Artimiausias miestas – Divača, 5 km į šiaurės vakarus nuo urvų.
Christian Panucci
Kristianas Panučis (Christian Panucci, g. 1973 m. balandžio 12 d.) – buvęs futbolininkas, Italijos rinktinės žaidėjas, gynėjas; futbolo treneris.
Karjera
2009 m. liepos 31 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Parma klubu. 2010 m. rugpjūčio 22 d. pasitraukė iš profesionalaus futbolo.
žaidė nuo 1994 m. Su rinktine dalyvavo 2002 m. pasaulio, 2004 ir 2008 m. Europos futbolo čempionatuose. 2008 m. turnyre įmušė įvartį į Rumunijos rinktinės vartus.
Nėginiai apskritažiomeniai
Nėginiai apskritažiomeniai (Cephalaspidomorphi) – bežandžių (Agnatha) stuburinių gyvūnų klasė, kurioje yra tik vienintelis nėgių būrys su nėginių šeima. Lietuvoje aptinkamos 4 savaiminės jų rūšys:
Gyvenimo būdas
Nėgės paplitusios vidutinio klimato juostos vandenyse. Gyvena jūrose, puola žuvis, prisisiurbia prie jų, prakanda odą ir minta krauju arba raumenimis. Neršti plaukia į upes. Po neršto žūva. Lervos vadinamos vingiliais, yra aklos, slepiasi dumble, filtruoja smulkias maisto daleles iš vandens. Po kelerių metų prasideda metamorfozė. Išryškėja akys, išsivysto kvėpavimo vamzdis. Upės srovė nuneša nėgę į jūrą. Kai kurios smulkios rūšys visąlaik gyvena upėse.
Kvėpavimo sistema
Suaugusios nėgės ryklė turi atšaką - akliną kvėpavimo vamzdį. Nuo jo atsišakoja 7 poros žiauninių maišų, kurie į išorę atsiveria išoriniais žiauniniais plyšiais. Lervinės stadijos - vingilio - kvėpavimo sistema panaši į iešmučio - jis turi žiaunaryklę, kuri tarnauja ir maisto dalelių surinkimui iš vandens, ir kaip kvėpavimo organas.
Vaidutis Laurėnas
Vaidutis Laurėnas (g. 1958 m. rugpjūčio 11 d. Ožionyse, Ignalinos raj.) – Lietuvos sociologas, politologas, socialinių mokslų daktaras, profesorius, politinis veikėjas.
Biografija
1981 m. baigė Maskvos M. Lomonosovo universiteto Filosofijos fakultetą. 1990 m. filosofijos mokslų kandidatas.
2003-2015 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 2003–2007 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys. 2003-2010 m. Klaipėdos mokslo ir technologijų parko tarybos narys. 2009-2014 m. Asociacijos "Baltijos slėnis" valdybos narys.
Euro-Tarpžemyninės menų ir mokslų akademijos narys (EMAAS, Graikija). Lietuvos politologų asociacijos tarybos narys 1997–2010 m. Lietuvos aukštosios jūreivystės mokyklos tarybos narys 2009-2013 m. Mokslo žurnalų "Politologija“, "Sociologija. Mintis ir veiksmas“, "Agora" (2011-2017), 'Lithuania Political Science Yearbook" (2005-2009), "Regional Formation and Development Studies" (2012-2017), "Tiltai" (1997-2018), "Viešoji politika ir administravimas" (2002-2005) redakcinių kolegijų narys.
Bibliografija
Knygos
Pagrindiniai mokslo straipsniai ir knygų dalys
Fukušima
Fukušima  – miestas Fukušimos prefektūroje, Japonijoje. Prefektūros administracinis centras. Čia gyvena apie 289 tūkst. gyventojų.
Miestas įkurtas 1907 m. balandžio 1 d.
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – persikas, medis – japoninis skirpstulas, paukštis – didžioji zylė.
Pirmasis pėstininkų Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Gedimino pulkas
Pirmasis pėstininkų Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Gedimino pulkas, Pirmasis pėstininkų pulkas – 1918–1940 m. Lietuvos Respublikos kariuomenės karinis dalinys.
Formavimas
Pradėtas formuoti 1918 m. lapkričio 1 d. Dar neturint savos vyriausybės, Lietuvos Tarybai pavedus karininkas Vincas Grigaliūnas-Glovackis Vilniuje, Lietuvos Tarybos rūsyje, pradėjo organizuoti pirmąjį pėstininkų pulką, nors mieste, kaip ir didžiojoje Lietuvos dalyje šeimininkavo Vokietijos kariuomenė. Pradžia buvo nepaprastai sunki, nebuvo nei ginklų, nei patalpų, nei maisto. Nelegaliai įsigytus ginklus teko slėpti, o kariškų dalykų mokytis tebuvo galima slapčia nuo vokiečių. Ir netgi lapkričio 11 d. sudaryta pirmoji Augustino Voldemaro vyriausybė laukė švedų, anglų ar amerikiečių karinės pagalbos, o savo piliečių kviesti savanoriais neskubėjo, kad jie apginkluoti nepalaikytų bolševikų. Nepaisant to, pulkas pamažu kūrėsi, gruodžio 7 d. jame jau buvo 31 karininkas ir 59 kareiviai. Lapkričio 21 d. Apsaugos ministerijoje susirinkę karininkai nusprendė, kad reikia skubiai organizuoti reguliariąją Lietuvos kariuomenę, nes Vokietijos kariuomenė neatlaikė bolševikų puolimo.
Nerasdami paramos Vilniuje, pirmieji Lietuvos karininkai savo iniciatyva persikėlė į Alytų važinėjo po apylinkes, kviesdami jaunimą stoti į Lietuvos kariuomenę. Ir savanoriai ėmė rinktis, neretai po penkiasdešimt vyrų kasdien. Tai leido suformuoti net septynias kuopas, žvalgų, ryšių, kulkosvaidžių komandas, pradėti planingą ir intensyvų savanorių apmokymą. Pulkui pavyko apsirūpinti ir ginklais, sutvarkyti karių maitinimą, iš dalies ir aprangą. Gautais 600 porų kareiviškų batų buvo pakeistos klumpės ir vyžos.
Pulko vadu tapo Jonas Galvydis-Bykauskas, tačiau jis nesutarė su jaunais, energingais pulko karininkais. Kazimierą Ladigą jis net iškvietė į dvikovą. Dvikova neįvyko, valdžia abu peštukus iš pulko iškėlė, o jam vadovauti ėmė karininkas, buvęs Vitebsko bataliono vadas Antanas Juozapavičius, per trumpą laiką sugebėjęs įvesti pulke tvarką, drausmę, pakelti karių nuotaiką. Tačiau jau pirmosiose kautynėse jis žuvo.
Karas su bolševikais
Vasario 13 d. kautynės prie Alytaus buvo vienos pirmųjų ne tik pirmojo pėstininkų pulko, bet ir Lietuvos kariuomenės istorijoje. Iš dalies jos buvo nesėkmingos dėl patirties stokos, iš dalies dėl to, kad sąjungininkai vokiečiai netikėtai paliko frontą. A. Juozapavičius žuvo vasario 13-ąją, savo 25-ojo gimtadienio rytą ant tilto per Nemuną, gelbėdamas nuo bolševikų pulko ginklų atsargas. Laikinuoju pulko vadu tapo pulko štabo viršininkas Julius Čaplikas. Per kautynes pulkas gerokai nukentėjo, bet greitai atsigavo, grįžo į Alytų ir su nauju energingu bei drąsiu vadu K. Ladiga priešakyje jau sėkmingai kariavo su bolševikais Dzūkijoje. Gegužės mėn. pulkas perkeltas į Ukmergės frontą. Buvo išvaduoti Kurkliai, Anykščiai, Utena, birželio 2 d. Ukmergė. K. Ladigos vadovaujama Ukmergės rinktinė tęsė puolimą plentu Zarasų link. Bolševikams pavyko trumpam sustabdyti Lietuvos karių atakas. Teko persigruopuoti. 1919 m. rugpjūčio pabaigoje pirmajame pėstininkų pulke buvo 52 karininkai ir 1733 kareiviai. Netrukus jie vėl puolė, nors kovos buvo sunkios, vien mūšyje prie Balčių dvaro pulkas neteko 15 karių, žuvo ir jaunas pulko karininkas Jurgis Sideravičius, ką tik baigęs pirmąją Kauno karo mokyklos laidą. Bet rugpjūčio 25 d. pirmojo pėstininkų pulko kariai įžengė į Zarasus, juos su gėlėmis pasitiko gyventojai. Šiose kovose ypač pasižymėjo pulko karininkai Vladas Skorupskis, Mikas Rėklaitis, Petras Genys, kariai Alfonsas Mėlynis - Vaikutis B. Gembickas, J. Aliulis, J. Valukonis, J. Malinauskas ir kiti. Vyčio kryžiais apdovanoti aštuoni karininkai ir dvylika kareivių. Už nuopelnus kovose 1919 m. spalio 30 d. Respublikos prezidento įsakymu pulkui leista vadintis Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino vardu.
Kovose su bermontininkais
Spalio 28 d. pulkas susitelkė Baisogaloje ir ėmė ruoštis kovai su Šiaurės Lietuvoje siautėjusiais bermontininkais. Pulkas jau turėjo 56 karininkus, 3 gydytojus, 2585 kareivius, 30 kulkosvaidžių, 1735 šautuvus, 338 arklius ir vieną automobilį. Pulkas kovėsi ir svarbiose Radviliškio kautynėse lapkričio 22 d. Fronto vadas, pulkininkas leitenantas K. Ladiga planavo, kad svarbiausią vaidmenį atliks Antrasis pėstininkų pulkas, o Pirmasis iš pradžių buvo paliktas rezerve. Tačiau bermontininkai, patyrę, gerai ginkluoti kariai, atkakliai gynėsi, puolimas įstrigo, išsikvėpė. Tada K. Ladiga įsakė įsitraukti į puolimą ir Pirmajam pėstininkų pulkui, bet tik artileristams nuslopinus bermontininkų kulkosvaidžius, pliekusius iš vėjinio malūno, nakties kautynės ir durtuvų ataka lėmė mūsų karių pergalę. Pulkui teko ir didžiulis karo grobis. Vydamiasi priešą, pulko kariai kartu su kitomis dalimis nuo bermontininkų likučių išvalė visą Žemaitiją.
Iš viso nepriklausomybės kovose Pirmasis pėstininkų pulkas neteko trijų karininkų ir 77 kareivių, Vyčio kryžiais apdovanotas 41 karininkas ir 214 kareivių.
Per tarpukarį
1923 m. pavasarį pulkas įsikūrė Ukmergėje, kur vyko įprastiniai taikos meto darbai: naujokų mokymas, naujų modernių kareivinių statyba, įrengimas, manevrai, kultūrinė veikla. Kasmet rugpjūčio 25-ąją pulkas iškilmingai minėjo galutinės pergalės prieš bolševikus dieną – tai buvo pulko šventė. 1926 m. pulkui įteikta antrojo laipsnio Vyčio Kryžiaus ordino vėliava.
Nešiodami garbingą kunigaikščio Gedimino vardą pulko kariai visą laiką puoselėjo viltį vėl sugrįžti į Vilnių, į Gedimino miestą. Bet ta diena atėjo tik 1939 m. rudenį. Spalio 14 d. Lietuvos kariuomenės štabas išleido direktyvą Vilniaus kraštui užimti, kurioje Vilniaus rinktinės sudėtyje pirmuoju numeriu buvo įrašytas Pirmasis pėstininkų pulkas, kuris iki spalio 16 d. vakaro turėjo susitelkti ties Širvintomis. Tačiau deryboms su Raudonosios armijos vadais užtrukus, įsakymas žygiuoti į Vilnių buvo duotas tik spalio 27 d. Iš anksto buvo atlikta žvalgyba iš oro, įsitikinti ar sveiki tiltai, ar nerengiamas pasipriešinimas pakeliui ar Vilniaus gatvėse. Bet jokių kliūčių žengdami į Vilnių kariai nesutiko. Vos įsikūręs Vilniuje pulkas gavo garbingą užduotį iškelti trispalvę vėliavą Gedimino pilies bokšte. Tą misiją 1939 m. spalio 29 d. 10 val. ryto grojant pulko orkestrui, griaudžiant artilerijos saliutui, atliko pats pulko vadas Leonas Gustaitis.
Pulko likvidavimas
1940 m. vasarą TSRS okupavus Lietuvą, prasidėjo užmaskuotas, laipsniškas Lietuvos kariuomenės likvidavimas. Pradžioje ji buvo reorganizuota į 29-ąjį šaulių teritorinį korpusą. Pirmasis pėstininkų pulkas atsidūrė jo 184-ojoje šaulių divizijoje ir tapo Raudonosios armijos 234-uoju šaulių pulku. Ne vienas pulko kareivis ar karininkas pateko į juodus sąrašus: kad nepagarbiai atsiliepė apie valdžią, kad giedojo Lietuvos himną kareivinėse ar nenorėjo prisiekti tarybų valdžiai. Vos per vieną mėnesį pulke buvo užfiksuoti 34 tokie nusižengimai. Kalėjime atsidūrė kapitonas F. Eidimtas, leitenantai V. Dulkė, V. Dūda, J. Narijauskas, pats pulko vadas L. Gustaitis. Kiekvienam daliniui buvo paskirti komisarai rusai.
Prasidėjęs Vokietijos-TSRS karas 234-ojo pulko karius, kaip ir visą 184-ąją diviziją, užklupo Varėnos poligone. Pasinaudoję sąmyšiu dalis pulko karių išsilakstė, dalis pakliuvo į vokiečių nelaisvę, iš kurios po mėnesio buvo paleisti.
Karininkai
Petras Ciunis – 1919–1933 m. ūkio, vėliau – mokomosios kuopos vadas.
Majoras (JAV)
thumb|right|125px|JAV majoro ([[Jungtinių Valstijų sausumos pajėgos|armijoje, karinėse oro pajėgose, jūrų pėstininkų korpuse) skiriamasis ženklas yra auksinis lapas.]] Majoras  – karinis laipsnis Jungtinių Amerikos Valstijų armijoje, Karinėse oro pajėgose ir Jūrų pėstininkų korpuse. Kaip ir kitų šalių majorai, JAV majorai yra viršesni už kapitonus ir žemesni už pulkininkus leitenantus. Atitinka JAV karinio jūrų laivyno komanderį leitenantą. Tiesa, komanderiai leitenantai priskiriami jaunesniesiems karininkams, o majorai – vyresniesiems karininkams.
Skiriamasis ženklas – auksinis lapas, armijos ir oro pajėgų variantas šiek tiek skiriasi nuo laivyno ir jūrų pėstininkų varianto.
Majoro laipsnio suteikimas
Paaukštinimas į majorus vykdomas pagal Gynybos departamento tvarką, paremtą Gynybos karininkų personalo aktu (Defense Officer Personnel Management Act, DOPMA, 1980 m.). DOPMA nurodo, kad 80% kapitonų, ištarnavę su šiuo laipsniu mažiausiai 3 metus, turintys 9-11 m. karininko tarnybos stažo, turi būti paaukštinti į majorus.
Majorai priskirti atlyginimų kategorijai O-4
Armija
thumb|200px|right|[[Army service uniform|ACU uniformos skersinis antpetis su majoro skiriamaisiais ženklais]] JAV armijos majorai užima tokias pareigas:
Praktiškai visi JAV armijos majorai baigia JAV armijos Vadų ir štabo mokyklą (Command and General Staff School) Fort Lyvenvorte (Fort Leavenworth), nedaug jų baigia papildomas Fort Lyvenvorto administruojamas mokyklas Fort Belvare (Fort Belvoir), Fort Li (Fort Lee, Virdžinija) ar Fort Gordone. 2009 m. Lyvenvorto kursą baigė 960 karininkų (didžiausias skaičius JAV armijos istorijoje).
Karinės oro pajėgos
Karinėse oro pajėgose majorai paprastai būna vyresnieji štabo karininkai eskadrilės ar sparno lygio daliniuose. Skraidymo eskadrilėse majorai paprastai būna skrydžių vadai ar operacijų direktorių asistentai. Misijų paramos ir aprūpinimo grupėse majorai kartais gali būti eskadrilių vadai. Medicinos korpuso majoras gali būti klinikos ar flaito vadovas.
JAV pilietinio karo metai
JAV pilietinio karo metais Sąjungos armija naudojo karinius laipsnius ir jų skiriamuosius ženklus, tuo metu naudotus JAV kariuomenėje. Atsiskyrusių pietinių valstijų Valstijų Konfederacijos armija irgi išlaikė tuos pačius karinius laipsnius, bet įsivedė savus karininkų skiriamuosius ženklus.
Tautvilis Uža
Biografija
1957-1961 m. mokėsi Viešintų vidurinėje mokykloje, 1961-1966 m. mokėsi ir baigė Panevėžio hidromelioracijos technikumą, neakivaizdžiai studijavo inžineriją Lietuvos žemės ūkio akademijoje. Dirbo baro mechaniku, inžinieriumi–mechaniku ir kitose pareigose Alytaus melioracijos valdyboje, Panevėžio mechanizuotoje kolonoje, AB „Panevėžio keliai“, kol išėjo į pensiją.
Suosa (upė)
Suosa – upė Lietuvoje, Kupiškio ir Anykščių rajonuose; Lėvens kairysis intakas. Išteka iš Suosos (Jurgiškio) ežero (kitais duomenimis, prasideda ties Jurgiškiu, už 3 km nuo Viešintų ir tada prateka Suosą). Teka šiaurės vakarų kryptimi. Į Lėvenį įteka už 94 km nuo jo žiočių, ties Pasuosiais, už 10 km į pietvakarius nuo Kupiškio.
Tautvilis Uža
Biografija
Nuo 1970 m., kai atliko privalomąją tarnybą tarybinėje armijoje, gyvena, dirba ir kuria Panevėžyje. Lietuvos Atgimimo laikotarpiu T. Uža buvo aktyvus Sąjūdžio veiklos, Baltijos kelio (1989 m.) Panevėžyje dalyvis ir organizatorius. Be kraštotyros, laisvalaikį skiria bitininkystei, genealogijai, kaimų sunaikintų kryžių atstatymo darbams, yra Viešintų bendruomenės narys.
Suosa (upė)
Intakai: Rudilis, Akmena (dešinieji).
Majoras (JAV)
JAV pilietinio karo metai
Sąjungos karininkai savo laipsnių skiriamuosius ženklus nešiojo antpečiuose, o Konfederacijos karininkai – ant apykaklių: Taip pat karininkų laipsnius rodė iš ant abiejų rankovių ties rankogaliais užsiūti austriškosios sampynos iš auksinės virvelės. Kuo aukštesnis laipsnis, tuo daugiau lygiagrečiai einančių virvelių būdavo prisiūta.
Suosa (upė)
Upės vidutinis nuolydis – 191 cm/km. Vaga, išskyrus žemupį, sureguliuota. Ties Byčiais, už 2 km nuo žiočių, Suosa patvenkta, susidaręs 14 ha Stirniškių tvenkinys (nuo 1974 m.). Dalis žemupio patenka į Lėvens kraštovaizdžio draustinį.
Degimai (Naujoji Ūta)
Degimai – buvęs kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Naujosios Ūtos. Šis mažas kaimas įsiterpęs tarp iš pietvakarių buvusio Baltramurgio kaimo, šiaurės vakaruose esančio Tartupio Mačiuliškių ir Skuigės kaimų.