cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kauno technologijos universiteto Maisto institutas
Istorija
Institutas įsteigtas 1958 m. kaip Sąjunginio sviesto sūrių instituto Lietuvos filialas. Vėliau instituto mokslininkai pradėjo vykdyti ir kitų mokslo sričių mokslinius tyrimus. 1991 m. registruotas Lietuvos maisto instituto pavadinimu (LMaI), 2003 m. Lietuvos mokslų akademijos Maisto institutas reorganizuotas į Kauno technologijos universiteto Maisto institutą (KTU MI), turintį universiteto mokslo instituto statusą.
Ivanas VI
Biografija
Imperatorės Anos Ivanovnos dukterėčios Anos Leopoldovnos ir hercogo Antono Ulricho Braunšveigiečio sūnus. Anos Ivanovnos testamentu Ivano VI regentu buvo paskirtas E. Bironas. Pastarasis greitai buvo nušalintas ir regente tapo Ana Leopoldovna. 1741 m. Petro I duktė Jelizaveta įvykdė perversmą, ir Ivanas VI kartu su tėvais buvo ištremtas, o vėliau įkalintas Šliselburgo tvirtovėje (nuo 1756). Manoma, kad Ivaną VI užmušė sargybiniai (1764), karininkui V. Mirovičiui bandant išlaisvinti kalinį ir paskelbti teisėtu imperatoriumi vietoj sostą užgrobusios Jekaterinos II, tačiau tikrosios jo mirties aplinkybės nėra išaiškintos.
Šaltiniai
Istorijos žodynas. 2003 m. 179 psl.
Kauno technologijos universiteto Maisto institutas
Istorija
XX a. septintame dešimtmetyje institute buvo įkurta Raugų laboratorija, kuri gamino raugus Lietuvos ir gretimų šalių pieno įmonėms, ir Cheminių reagentų laboratorija, kuri gamino cheminius reagentus pieno kokybei nustatyti ir mikrobiologines terpes. 1970 m. pradėjo veikti bandomoji pieninė, kurioje daugiau kaip 20 metų buvo išbandomos pieno perdirbimo technologijos iki diegimo į gamybą. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę sukurta naujų maisto gaminių, patobulintos kai kurios technologijos. Ištirtos natūralių priedų naudojimo galimybės įvairių pieno ir mėsos gaminių, žuvų konservų, duonos, majonezo gamybai.
Togo demografija
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 53,23 mirusiųjų/1000 gimimų (2010 apsk.)
Kauno technologijos universiteto Maisto institutas
Veikla
Veikia Chemijos, Juslinės analizės, Mikrobiologijos, Technologijos mokslinės laboratorijos, Bandymų laboratorija ir Informacijos skyrius. Dirba 61 darbuotojas, iš jų 2 habilituoti daktarai ir 20 daktarų. Mokslinių tyrimų svarbiausios kryptys: maisto kokybės, saugos valdymo ir užtikrinimo sistemos; maisto produktų mikrobiologinių procesų tyrimai; kokybiško ir sveiko maisto technologijos; maisto dispersinių struktūrų, naujų maisto produktų bei jų gamybos principų kūrimas ir tobulinimas; maisto produktų laikymas, jų kokybės kontrolė; įvairių veiksnių įtaka produktų kokybei.
Togo demografija
Vidutinė gyvenimo trukmė:
Kauno technologijos universiteto Maisto institutas
Veikla
Tiriama įvairių veiksnių įtaka žaliavų ir maisto produktų juslinei kokybei, atliekama maisto mikroorganizmų selekcija ir identifikavimas, tiriamos jų savybės. Teikiama metodinė ir praktinė parama maisto pramonės ir gaminių kokybę kontroliuojančių tarnybų specialistams. Tyrimų rezultatai skelbiami mokslo žurnaluose: nuo 1995 m. einančiuose „Maisto chemija ir technologija“ ir „Cheminė technologija“, „Žemės ūkio mokslai“, kituose Lietuvos ir užsienio moksliniuose leidiniuose.
Togo demografija
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
Palenkės Komaruvka
Palenkės Komaruvka  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Komaruvkos valsčiuje, Palenkės Radzino apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 23 km į rytus nuo Palenkės Radzino ir apie 67 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Kaime įsikūręs Palenkės Komaruvkos dekanatas.
Istorija
1672 m. gyvenvietę įkurė Gardino Žemietijos maršalka Jonas Kazimieras Kirdiejus. 1685 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės. 1710 m. įkurta Palenkės Komaruvkos Švč. Jėzaus Širdies parapija. Iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1822 m. vasario 26 d. iš gyvenvietės atimtos miesto teisės. 1907–1910 m. buvo pastatyta ''Švč. Jėzaus Širdies'' bažnyčia. 1919–1929 m. kaimas buvo Želiznos valsčiaus centras. Iki II pasaulinio karo kaime veikė Palenkės Komaruvkos žydų kapinės.
Šenandoa (filmas)
Turinys
Virdžinijoje, Šenandoa mieste, gyvena našlys fermeris Čarlis Andersonas kartu su 6 sūnumis ir dukra. Nors visai greta vyksta mūšiai tarp Konfederacijos ir Šiaurės kariuomenių, Andersonas neleidžia savo sūnums veltis į konfliktą, kartodamas, kad tai ne jų karas. Vis dėlto iki galo likti nuošalyje nepavyksta, nes jauniausias Andersono sūnus per klaidą palaikomas kareiviu, suimamas jankių ir įkalinamas su kitais belaisviais. Andersonas su savo sūnumis priverstas imti į rankas ginklą ir ieškoti jaunėlio…
Kurdų kalba
thumb|250px|Kurdų kalbos paplitimas
Kurdų kalba (sav. كوردی Kurdî) – viena iš indoeuropiečių kalbų, priklausanti iranėnų šakai, vartojama daugiausia kurdų, kurie gyvena Artimuosiuose Rytuose, Kurdistano krašte: Irake, Irane, Sirijoje, Turkijoje, mažiau Afganistane, Armėnijoje, Azerbaidžane, Pakistane, išeivijoje Europos šalyse.
Tarmės
Vieningos kurdų kalbos nėra – tai įvairių kalbų ir tarmių spiečius, rytuose persiliejantis su persų kalba ir kitomis iranėnų kalbomis (ypač lurių). Pagrindinės kurdų tarmės ar atskiros kalbos:
Fonetika ir gramatika
Kurdų kalbos fonetinę sistemą sudaro 9 balsių ir 30 priebalsių fonemų. Balsiai gali būti redukuoti ir neredukuoti, duslieji sprogstamieji priebalsiai – aspiruoti ir neaspiruoti. Kirtis pastovus, paprastai kirčiuojamas paskutinis žodžio skiemuo.
Daiktavardis ir įvardis linksniuojami 3 linksniais – tiesioginiu, netiesioginiu ir šauksmininku. Būdvardžiai nelinksniuojami. Nežymimasis artikelis -ek (kilęs iš skaitvardžio ‘vienas’) šliejamas prie žodžio galo (êl 'gentis', êlek 'tokia gentis'). Atributiniuose junginiuose vartojami vad. izafetai, t. y. morfemos, jungiančios pažymimąjį žodį (daiktavardį) su pažyminiu ir rodančios daiktavardžio gramatinę giminę ir skaičių: dilê baš 'gera širdis', dilê žinê 'moters širdis' (daiktavardžio dil 'širdis' vyr. g. rodo izafetas -ê); žina baš 'gera moteris' (žin turi mot. g. izafetą -a); dilêd baš 'geros širdys', žinêd baš 'geros moterys' (daugiskaitą žymi abiem giminėms bendras izafetas -êd). Skiriasi tranzityvinių ir intranzityvinių veiksmažodžių asmenavimas.
Vartojimas
Kurdų kalba patyrusi aplinkinių kalbų (persų, arabų, turkų) įtaką, perėmusi iš jų nemažai skolinių.
Ankstyvieji raštytiniai šaltiniai kurdiškai žinomi nuo XI a. Vieni seniausių kurdų rašto paminklų yra jazidų šventraščiai – „Juodoji knyga“ (Meṣḥefa reş) ir „Apreiškimo knyga“ (Kitêba Cilwe). Visgi, kurdų kalba ilgus amžius buvo šnekamoji, ja kurta gausi kurdų poezija, pasakojamoji tautosaka. 1787 m. italų misionierius Mauricijus Garconis išleido kurdų kalbos gramatiką.
Dabar kurdų kalba yra oficiali Irako Kurdistano kalba, ja transliuojamos radijo, televizijos laidos, leidžiama literatūra. Turkijoje 1980–1991 m. viešas kurdų kalbos vartojimas buvo draudžiamas.
Kurdų soranių kalba užrašoma arabiškais rašmenimis, o kurmandžių – paprastai lotyniškais.
Bžuski Bžezinskiai
Bžuski Bžezinskiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 24 namai ir 159 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 25 namai ir 149 gyventojai, iš kurių 66 vyrai ir 83 moterys, 136 lenkai ir 12 žydų.
Osteoporozė
Osteoporozė – kaulų liga, kuri pasižymi kaulų tankio mažėjimu, maža kauline mase, kaulų trapumu. Dažnai vadinama „tyliąja epidemija“, nes pats kaulų retėjimas nejuntamas. Simptomai – skausmas, kaulų lūžiai net dėl menkų traumų – pasireiškia tik ligai progresavus. Dažniausiai serga vyresnio amžiaus žmonės, ypač moterys.
Ligos priežastys ir rūšys
Žmogaus kauluose visą laiką vyksta pokyčiai: rezorbcija (irimas) ir naujo kaulinio audinio formavimasis. Vaikystėje ir jaunystėje formavimosi procesai aktyvesni, nei irimo, todėl iki 30 m kaulai auga, tvirtėja, tankėja. Vyresniame amžiuje rezorbcija spartesnė nei atsinaujinimas, todėl prarandama dalis kaulinės masės ir gali prasidėti osteoporozė. Moterų sergamumui įtaką daro po menopauzės ar jos metu vykstantys hormoniniai pokyčiai, dėl kurių prarandama iki 15 proc. kaulų masės.
Tačiau šia liga serga ir jauni žmonės. Pagal priežastis osteoporozė skirstoma į pirminę ir antrinę.
Rizikos veiksniai
1. Amžius (daugiau nei 50 metų);
2. Lytis (moteriška);
3. Genetika (jei kas nors sirgo šeimoje) ;
4. Smulkus sudėjimas ir mažas svoris
5. Menopauzė;
6. Pašalintos kiaušidės (ypač iki 45 m amžiaus);
8. Mažas kalcio ar vitamino D kiekis maiste;
9. Alkoholio vartojimas;
10. Rūkymas, pasyvus rūkymas (Rūkančių vyrų žmonoms, net jei jos pačios nerūko, osteoporozės rizika išauga dvigubai);
11. Dideli kofeino kiekiai (daugiau kaip trys puodeliai kavos, arbatos ar kolos per dieną);
13. Kai kurie vaistai nuo epilepsijos, skydliaukės hormonai ir t.t…
Simptomai ir komplikacijos
Nedidelis griuvimas, staigus judesys ar net apsivertimas lovoje sukelia kaulų lūžius. Dažniausiai lūžta stuburo slanksteliai, šlaunikaulis, dilbis, riešas, dubuo, žastikaulis. Ypač skausmingi – slankstelių lūžiai. Susiglaudus dviem slanksteliams krypsta stuburas, formuojasi kupra.
Vienas iš pirminių ligos simptomų dažnai būna juosmens skausmas, naktinis mėšlungis. Kiti požymiai: raumenų silpnumas, apatinės krūtinės dalies skausmas, ūgio mažėjimas (dėl „susiplojančių“ stuburo slankstelių). Pavojingiausi yra šlaunikaulio lūžiai (ypač šlaunikaulio kaklelio). Vienas iš penkių pacientų, patyrusių šią traumą, miršta. Tokie lūžiai ilgam atima galimybę judėti, o dėl nejudrumo osteoporozė progresuoja greičiau.
Tyrimai, gydymas, profilaktika
Osteoporozė dažniausiai nustatoma dviem būdais: kompiuterine tomografija arba dviguba energijos rentgeno absorbciometrija (osteodensitometrija) – DXA. Apie pagreitėjusį kaulų irimą galima sužinoti ir iš kai kurių kraujo tyrimų.
Osteoporozės profilaktikai (tuo labiau sergant) svarbi tinkama mityba, apie kurią yra skirtingų nuomonių. Taip pat būtinas fizinis aktyvumas, specialios mankštos, atsargumas.
Organizacijos
Lietuvoje osteoporoze serga apie 250 tūkst. žmonių. Nacionalinis osteoporozės centras, įsikūręs Vilniuje turi padalinius Klaipėdoje, Alytuje, Marijampolėje. Čia atliekami tyrimai, teikiamos konsultacijos. Ligonius ir besidominčius vienija Lietuvos osteoporozės fondas, kuriam pirmininkauja doc. Vidmantas Alekna
Įspėjimas (teisė)
Įspėjimas - teismo nuobauda Lietuvoje. Įspėjimas skiriamas asmenims, kurie bylos nagrinėjimo metu pažeidžia teismo posėdžio tvarką. Nutartis paskirti įspėjimą yra užrašoma teismo posėdžio protokole, o jeigu teismo posėdžio protokolas nerašomas, – įspėjimas skiriamas rašytine teismo nutartimi. Nutartis skirti įspėjimą neskundžiama (LR CPK 104 straipsnis „Įspėjimas“).
Paskyrus įspėjimą, gali būti skiriamas pašalinimas iš teismo posėdžių salės (asmeniui, kuris bylos nagrinėjimo metu toliau pažeidinėja teismo posėdžio tvarką).
Mažasis Vergų ežeras
Mažasis Vergų ežeras  – ežeras vakarų Kanadoje, Albertoje, į šiaurės vakarus nuo Edmontono. Ilgis virš 100 km, plotis iki 15 km. Giliausia vieta siekia 20,5 m. Ežero duburys tektoninės-ledyninės kilmės. Krantai daugiausia lėkšti, apaugę miškais. Išteka Atabaskos intakas Mažoji Vergų upė. Žvejyba.
Mažasis Vergų ežeras yra svarbi migruojančių paukščių buveinė. Šalia ežero įkurta provincinių parkų ir indėnų rezervacijų. Pakrantėje įsikūręs Sleiv Leiko miestelis.
Karačio autobuso sprogimai
Karačio autobusų sprogimai buvo mirtina sprogimų serija, įvykusi 2002 m. Vakarų Pakistane.
Detalės
2002 m. gegužės 8 d. žmogus, vairuojantis automobilį – bombą, sustojo priešais autobusą Karačio mieste šalia Šeraton viešbučio. Teroristas detonavo sprogmenis, perskėlusius autobusą pusiau ir nužudydamos jį patį, 11 prancūzų ir 2 pakistaniečius. Žuvę prancūzai buvo inžinieriai, dirbę Pakistano povandeninio laivo statybose kariniame jūrų laivyne. Atakos metu sužeista dar 40 žmonių.
Manoma, kad dėl atakos kalti yra teroristinės organizacijos al-Qaeda atstovai, siekdami išstumti vakariečius iš Artimųjų Rytų po Jungtinių Valstijų invazijos Afganistane 2001 m. 2002 m. rugsėjo 18 d., teroristų vadeiva Sharibas Zubairas buvo areštuotas, todėl yra laikomas šio išpuolio sumanytoju. 2003 m. du nusikaltėliai buvo nuteisti myriop dėl sprogdinimų prie Karačio teismo. Įtariamas bombarduotojas, Mufti Mohammad Sabir, buvo areštuotas 2005 m. rugsėjo 8 d.
Allantospermum borneense
Užauga iki 90 m aukščio.
Dabartinio lotyniško (Allantospermum borneense.Forman) rūšies pavadinimo autorius Lewis Leonard Forman, gyvenęs 1929-1998 metais.
Apačiai
Apačiai – bendras kelių Šiaurės Amerikos etninių gyventojų genčių pavadinimas. Šie vietiniai žmonės kalba pietų atapaskų (apačių) kalba ir yra lingvistiškai artimi atapaskams, gyvenantiems Aliaskoje ir Kanadoje. Anksčiau apačių gentys gyveno rytinėje Arizonoje, šiaurės vakarų Meksikoje, Naujoje Meksikoje, dalyje Teksaso ir Didžiųjų lygumų. Dabar apačių grupės gyvena Oklahomoje ir Teksase bei Arizonos ir Naujosios Meksikos rezervatuose. Daugelis apačių įsikūrę 65 000 km² ploto rezervate Keturių kampų valstijose JAV.
Anksčiau egzistavo nedidelė politinė sąjunga tarp apačių genčių, jos kalbėjo septyniomis skirtingomis kalbomis. Sąjungą sudarė navahai, vakarų apačiai, čirikavai, meskelerai, jikarilai, lipanai ir lygumų apačiai (dar vadinami Kajovos apačiais). Šiandien, kalbant apie apačius, jiems nebepriskiriami navahai. Tačiau navahų ir kitų apačių grupių kultūra ir kalba glaudžiai susijusios ir giminingos.
Kai kurie apačiai persikraustė į didžiuosius miestus. Didžiausios jų bendruomenės įsikūrusios Oklahoma Sityje, Kanzas Sityje, Finikse, Denveryje, San Diege ir Los Andžele. Kai kurie apačiai įsidarbino fermų ūkiuose ir persikėlė į agrokultūrinius regionus į pietų Kaliforniją, kur jų gyvena nuo kelių dešimčių iki kelių šimtų.
Apačių gentys buvo labai karingos ir galingos, kariavusios su ispanais ir meksikiečiais ištisus amžius. Pirmieji apačių reidai Sonoros regione buvo užfiksuoti dar XVII amžiuje. JAV armija po daugelio susidūrimų juos vertino kaip smarkius karius ir įgudusius strategus.
Šiuolaikinės apačių grupės
300px|thumb|Apačių gentys XVIII a. (WA – vakarų apačiai, N – navahai, Ch – čirikavai, M – meskelerai, J – jikarilai, L – lipanai, Pl – lygumų apačiai. 300px|thumb|Šių dienų apačių pagrindinės gyvenamosios vietos. Šių dienų apačių grupę sudaro jikarilai ir meskelerai iš Naujosios Meksikos, čirikavai iš Naujosios Meksikos ir Arizonos pasienio, vakarų apačiai iš Arizonos, lipanai iš pietvakarių Teksaso ir lygumų apačiai iš Oklahomos. Greičiausiai čia gyveno ir kitos apačių grupės, kurios nėra žinomos šiuolaikiniams antropologams ir istorikams.
Vakarų apačiai vieninteliai dabar tebegyvenantys Arizonoje. Apačių grupės gyvena keliuose rezervatuose, atskiros gentys buvo įkurtos kartu. Vakarų apačiai gyvena Baltojo kalno apačių forto (ang. Fort Apache White Moutain), San Karlo, Javapajų-apačių, Tonto-apačių ir Makdouvelo mohavų-apačių forto (ang. Fort McDowell Mohave-Apache) rezervatuose. Dalis vakarų apačių gyvena ir Javapajų-Preskoto ((ang. Yavapai-Prescott) rezervate bei už rezervato ribų Arizonoje ir visoje JAV teritorijoje. Baltojo kalno apačių giminė gyvena rytinėje centrinės Arizonos dalyje, 312 km į šiaurės rytus nuo Finikso. Tonto-apačių rezervatas buvo įkurtas 1972 metais netoli Paisono Arizonos rytuose. Įsikūręs 344 000 m² plote į šiaurės rytus nuo Fikinkso Tonto nacionaliniame miške, kuriame gyvena apie 100 giminės narių. Giminei priklauso kazino. Javapajų-apačių rezervate, kuris yra į pietvakarius nuo Flagstafo Arizonoje, be apačių gyvena ir javapajai. Čia yra Verde stovykla, lankytojų centras, kur sausio pabaigoje vyksta Išėjimo dienos minėjimas su istoriniais vaidinimais ir pau-vau šventė.
Meskelerai įsikūrę rezervate pietrytinėje Naujosios Meksikos dalyje, netoli istorinio Stantono forto. Jikarilai gyvena rezervacijose įsikūrusiose Rio Ariba ir Sandovalio apygardose Naujosios Meksikos šiaurės vakaruose. Lipanai, kurių belikę labai mažai, gyvena meskelerų rezervate. Kiti lipanai gyvena Teksase. Lygumų apačiai gyvena Oklahomoje, aplink Anadarko miestą.
Vardas
Žodis apačias (apache) vartojamas anglų ir ispanų kalbose, tačiau tiksli jo kilmė nežinoma. Patys apačiai nemėgsta, kai juos taip vadina ir save įvardinti vartoja žodį inde (Ende), kuris jų kalboje reiškia žmonės. 150px|left|thumb|Meskeleras. Pirmas žinomas pavadinimo „apačiai“ įrašas ispanų kalba priklauso Juanui de Onatei, padarytas 1598 metais. Labiausiai paplitusi teorija apie žodžio apačias kilmę teigia, kad jis kilęs nuo zuni kalbos žodžio apaču ir reiškia „priešas“. Kita teorija aiškina, kad žodis kilęs iš javapajų žodžio pače, kuris reiškia žmonės. Tačiau šios teorijos kelia abejonių, nes ispanas Onate apačių pavadinimą vartojo dar prieš atrandant ispanams zunius ir javapajus. Dar manoma, kad kilmę galima aiškinti ispanišku žodžiu mapache, reiškiančiu meškėną.
Vardų įvairovė
Daugelis istorinių apačių genčių pavadinimų yra užrašyti ne apačių ir sunkiai atitinka šiuolaikinių apačių genčių ir giminių pavadinimus. Kelis amžius daugelis ispanų, prancūzų ir anglų autorių neskyrė apačių ir kitų pusiau klajoklių, kurie nepriklausė apačiams, bet kirto tą pačią teritoriją. Dažniausiai gentis pavadindavo taip, kaip jas vadino ta gentis, su kuria autorius bendraudavo. Dėl to antropologai taiko skirtingus kriterijus įvardydami smulkias apačių gentis ir gimines ir tai ne visada sutampa su šiuolaikinių apačių skirstymu į gentis. Neretai gentys, kurios dabar gyvena Meksikoje iš vis nepriskiriamos apačiams. Be to apačiai patys labai skirtingai identifikuoja save, kas irgi apsunkina antropologų darbą.
Kraustymasis į pietvakarius
Apačių ir navahų genčių grupių gyvenančių Šiaurės Amerikos pietvakariuose kalbos yra giminingos atapaskų kalboms. Kiti atapaskų kalba šnekantys žmonės gyvena nuo Aliaskos iki pat centrinės Kanados. Kai kurios grupės aptinkamos nuo šiaurvakarinės Amerikos Ramiojo vandenyno pakrantės iki šiaurinės Meksikos. Lingvistiniai panašumai leidžia manyti, kad navahai ir apačiai kažkada sudarė vieną etininę grupę.
Archeologiniai ir istoriniai liudijimai leidžia manyti, kad pietiniai atapaskai į Š. Amerikos pietvakarius atsikėlė apie 1000 –ius mūsų eros metus. Dėl klajokliško gyvenimo būdo sunku tiksliai nustatyti migracijos laiką. Apačių būstų nepatvarumas stipriai komplikuoja tyrinėjimus, nes sunku atsekti migracijos kelius. Taip pat po savęs jie palikdavo palyginus mažai įrankių ir daiktų. Greičiausiai klajokliai atsikėlė į plotus, kuriuose tuo metu negyveno jokios kitos kultūros atstovai. Kitos atapaskų grupės, galbūt tarp jų ir pietiniai atapaskai, įsisavino daugelio savo kaimynų technologijas ir pritaikė savo kultūrose. Todėl šiandien sunku nustatyti kur tiksliai gyveno pietiniai atapaskai prieš migraciją ir dar sunkiau identifikuoti jų kaip „pietinių atapaskų“ kultūrą.
Yra kelios teorijos aiškinančios pietinių atapaskų migraciją. Viena teigia, kad į pietvakarius jie atsikraustė iš Didžiųjų lygumų. XVI a. pradžioje mobilios jų grupės gyveno palapinėse, medžiojo bizonus ir kitus žvėris, naudojo šunis savo mantos gabenimui. Tai paliudija nemažas ispanų įrašų skaičius didelėje teritorijoje XVI a. thumb|500px|Francisko Koronado ekspedicija 1540-1542 m. 1541 metais Francisco Koronado, keliaudamas lygumomis į rytus nuo Pueblų regiono, vadino juos „šunų klajokliais“. Jis rašė:
''Po septyniolikos dienų kelionės, aš pasiekiau indėnų, sekusių tuos galvijus (bizonus), rančias. Šie vietiniai vadinami Kverechos. Jie nedirba žemės, tačiau valgo žalią mėsą ir geria nužudytų galvijų kraują. Aprangai jie naudoja galvijų odą, kuria rengiasi visi šių žemių žmonės, jie turi puikiai sukonstruotas palapines, pagamintas iš apdirbtų karvių odų, kuriose jie gyvena ir kurias pasiima su savimi kai seka paskui galvijus. Jie turi šunis, kurie tempia jų palapines, kartis ir mantą.''
Lygumų šunis ispanai apibūdino kaip baltus, su juodomis dėmėmis ir „ne didesnius kaip vandens spanieliai“. Lygumų šunys buvo kiek mažesni nei šiuolaikinių kanadiečių naudojami kinkomieji šunys. Šiuolaikiniai eksperimentai nustatė, kad tokie šunys galėjo patempti apie 20 kg ilgose kelionėse ir judėdavo apie 3–8 km/val. greičiu. Ši migracijos teorija apačius sieja su Dismal upės aspektu (ang. Dismal River aspect), kultūra žinoma iš keramikos dirbinių ir namų liekanų archeologų rastų Nebraskoje, rytiniame Kolorade ir vakarų Teksase, datuojamais 1675–1725 metais. Tačiau nepaisant to, kad pirmieji rašytiniai šaltiniai apie apačius istorikams leidžia spėti apie tam tikrą migraciją iš šiaurės šešioliktame amžiuje, archeologiniai tyrinėjimai rodo, kad jie lygumose gyveno gerokai prieš pirmuosius kontaktus su baltaisiais.
Kita teorija, aiškinanti migraciją į pietus, teigia, kad ji vyko per Uolinius kalnus, kol galiausiai baigėsi pietvakarių Amerikoje. Lygumų apačių kultūra vienintelė iš apačių grupės įtakota kitų lygumų kultūrų, tuo tarpu kitų apačių kultūros žymiai artimesnės atapaskų kultūrai. Be to, Hario Hoijerio (ang. Harry Hoijer) klasifikacija, kai lygumų apačių kalba priskiriama apačiams yra diskutuotina. Kas lyg ir patvirtina tokią migracijos teoriją. thumb|300px|Meskelerų tipi. Kai ispanai pasiekė apačių gyvenamas žemes, prekyba tarp Pueblo žmonių ir pietinių atapaskų buvo nusistovėjusi. Pueblai kukurūzus ir medvilninius drabužius keitė į bizonų mėsą, odą ir medžiagą akmens įrankiams. Francisco Koronado matė žiemojančius lygumų žmones šalia pueblų nuolatinėse stovyklose. Apačiai greitai suprato arklių naudą ir išmoko jais naudotis. Be kita ko, pueblai, kurie buvo priversti dirbti ispanų misijų laukuose ir prižiūrėti jų medvilnės derlių, nedidelį daiktų perteklių mainydavo su savo kaimynais apačiais.
1540 metais Francisko Koronado pranešė, kad šiuolaikinė Vakarų apačių teritorija yra negyvenama, nors kai kas ginčijo, kad jis jų tiesiog nematė. Kiti ispanai 1580 metais, pirmiausia paminėjo „Kverechos“, gyvenančius į vakarus nuo Grandės upės. Remdamiesi šiais šaltiniais, kai kurie mokslininkai darė prielaidą, kad apačiai į dabartines savo žemes pietvakariuose atsikėlė XVI a. pabaigoje – XVII a. pradžioje. Kiti istorikai pažymi, kad Koronado taip pat pranešė, apie tai, kad jam su savo būriu atakavus pueblų gyvenvietes dažniausiai jų moterys ir vaikai jau buvo evakuoti, o kai kurios gyvenvietės jau buvo apleistos kai keliaujant aukštyn Grandės upe. Tai leidžia manyti, kad pusiau klajoklių pietinių atapaskų gentys žinojo iš anksto apie priešų pasirodymą ir ispanai paprasčiausiai jų nebepamatydavo. Archeologai yra aptikę gausių ir akivaizdžių įrodymų apie “proto-apačių” buvimą pietvakarinių kalnų zonoje XV a., o gal net ir gerokai anksčiau. Jų buvimas abiejuose lygumose ir kalnuotuose pietvakariuose rodo, kad egzistavo keli ankstyvosios migracijos keliai.
Konfliktas su Meksika ir JAV
JAV rezervatų sistema nebuvo naudojama ispanų, meksikiečių ar kitų apačių kaimynų. Vyriausybė paskyrė genties atšakoms keturis rezervatus Naujosios Meksikos ir Arizonos apylinkėse, bet vos vienas kitas apačas panoro jose gyventi. Rezervatai dažniausiai buvo blogai administruojami, o būriai, kurie neturėjo jokių giminystės ryšių turėjo juose gyventi kartu. Taip pat juose nebuvo jokių kliūčių žmonėms ateiti ar išeiti iš rezervatų teritorijos. Šalia buvo įkurti kariniai fortai, kurių užduotis buvo surasti ir gražinti rezervatą palikusius apačių būrius. Rezervatų policija beveik ketvirtį amžiaus išlaikė apačių būrius rezervatų ribose. thumb|left|300px|[[Geronimo (dešinėje) ir jo kariai 1886 m.]]
Priverstinis iškraustymas
1875 m. Apie 1500 javapajų ir dilžio apačių iš Rio Verde indėnų rezervato buvo iškraustyti iš žemių, kurios indėnams JAV buvo pažadėjusi taikos susitarimu. Komisionierius L. E. Dudlis (L. E. Dudley) ir JAV armija privertė indėnus, jaunus ir senus, žiemą patvinusiomis upėmis, kalnų perėjomis ir siaurais tarpekliais keliauti į San Karlo indėnų agentūrą už 290 kilometrų. Šios kelionės metu žuvo keli šimtai žmonių. Šie indėnai internuoti išbuvo 25 metus, kai baltieji naujakuriai savinosi jų žemes. Kai buvo paleisti, tik apie 200 iš jų galėjo grįžti į savo žemes.
Pralaimėjimas
Po karo, apačių vaikai buvo priverstinai imami baltųjų amerikiečių adaptacijos programoms.
Ikirezervatinė kultūra
thumb|left|250px|Apačių portretai.
Socialinė organizacija
Visi apačiai gyvendavo „išplėstinėmis“ šeimomis, kur kiekviena atskira šeima turėdavo savo būstą. Išplėstinę šeimą sudarydavo vyras ir žmona, jų dar nesusituokę vaikai, jų ištekėjusios dukterys, tų dukterų vyrai ir ištekėjusių dukterų vaikai. Tokiu būdu, šeimų grupę jungė moteriška giminystės linija (matriarchalinis modelis) į kurią vyrai galėjo patekti po vedybų palikę savo tėvų šeimą. Kai duktė išteka, jai ir jos vyrui pastatomas naujas būstas. Tokiame kaime viršiausia buvo vyriausioji motina. Nors pas vakarų apačius taip pat buvo paplitęs matriarchatas, kartais vyriausias sūnus pasilikdavo kartu su žmona gyventi su savo tėvais. Visos gentys pripažino sororatines ir leviratines santuokas.
Visi apačių genties vyrai įvairiais lygmenimis vengė artimų žmonos giminaičių – tai ypač būdavo pastebima uošvienės ir žento atvejais. Skirtingose apačių grupėse šis vengimo lygmuo skirdavosi. Sudėtingiausia sistema buvo išplėtota čirikavų bendruomenėje, kur vyrai bendraudami su giminaičiais, kurių vengė, turėjo naudoti netiesioginę mandagią kalbą ir jiems buvo draudžiama būti šių giminaičių regėjimo lauke. Lygiai taip pat su juo elgdavosi jo moteriškos lyties čirikavų giminaitės. thumb|right|150px|Apačių nuotaka. Kai kurios šeimos dirbdavo kartu vietinėse grupėse, kurios vykdydavo tam tikras ceremonijas, kartu prekiaudavo ir kariaudavo. Tokiai vietiniai grupei vadovavo vadas vyras, kuris turėjo didžiausią įtaką tarp grupės narių dėl savo reputacijos. Grupės vadas buvo artimiausias pagal savo socialinį vaidmenį lyderiui apačių kultūrose. Pareigos nebuvo paveldimos ir dažniausiai perimamos skirtingų šeimų narių. Vado įtakingumas buvo stiprus tiek, kiek jis buvo vertinamas – nei vienas grupės narys nebuvo verčiamas sekti vadą. Vakarų apačių gerai vertinamas vadas turėjo būti darbštus, dosnus, objektyvus, pakantus, sąžiningas ir iškalbus.
Aukštesniame organizaciniame lygmenyje vakarų apačiai burdavosi į būrius, kuriuos Grenvilis Gudvinas (angl. Grenville Goodwin) pavadino grupėmis. Jis įvardino penkias vakarų apačių grupes: Šiaurės Tonto, Pietų Tonto, Cibekuje, San Karlos ir Baltųjų Kalnų. Jikarilų būriai sudarydavo moietes greičiausiai dėl šiaurrytinių pueblų įtakos. Be to, vakarų apačiai ir navahai turėjo motininių klanų sistemą, kurie toliau susiburdavo į fratres (greičiausiai darant įtaką rytų pueblams).
Genties samprata tarp apačių buvo menkai išvystyta ir buvo tiesiog priimta parodyti minimalų svetingumą ta pačia kalba kalbantiems, panašiai besirengiantiems ir panašių papročių žmonėms. Septynios apačių gentys nebuvo politiškai vieningos (nepaisant paplitusios nuomonės ) ir neretai net buvo priešai vienos kitoms, pavyzdžiui, lipanai kovojo prieš meskelerus kartu su komančiais.
Giminystės sistemos
Apačių gentims buvo būdingos dvi skirtingos giminystės sistemos: čirikavų tipo ir jikarilų tipo. Čirikavų tipo sistema buvo pas čirikavus, meskelerus ir vakarų apačius, tačiau pastarųjų sistema kiek skyrėsi nuo abiejų ir buvo šiek tiek panaši į navahų sistemą.
Jikarilų sistema, kuri primena dakotų ir irokėzų giminystės sistemas, būdinga jikarilams, navahams, lipanams ir lygumų apačiams. Navahų sistema kiek skyrėsi ir turėjo panašumų su čirikavų sistema. Lipanų ir lygumų apačių sistemos buvo labai panašios.
Čirikavų sistema
thumb|150px|Apačių vaikai 1880 m. Čirikavai turėjo keturis skirtingus žodžius seneliams įvardinti: -chú  – močiutei iš motinos pusės, -tsúyé – seneliui iš motinos pusės, -chʼiné – močiutei iš tėvo pusės ir –nálé – seneliui iš tėvos pusės. Papildomai senelių broliai ir seserys vadinami tuo pačiu žodžiu; tokiu būdu, močiutė iš motinos pusės, močiutės iš motinos pusės seserys ir broliai vadinami –chú. Be to, senelių terminas yra abipusis, tai yra seneliai taip pat vadins savo anūkus pagal motinos arba tėvo liniją. Pavyzdžiui, kalbančiojo močiutė iš motinos pusės bus vadinama –chú ir ta pati močiutė kalbantijį taip pat vadins –chú.
Čirikavai neskiria atskiru giminystės terminu pusbrolių ir seserų nuo brolių ir seserų. Tokiu būdu tas pats žodis vartojamas broliui ir pusbroliui ar seseriai ir pusseserei įvardinti. Papildomai dar vartojamas terminas nusakyti kalbančiojo lyčiai (skirtingai nei lietuviški terminai brolis ir sesuo): -kʼis – tos pačios lyties brolis, sesuo ar pusbrolis, pusseserė ir –ląh – priešingos lyties. Tai reiškia, kad jei kalbantysis yra vyras, tai brolį jis vadins -kʼis, o seserį –ląh. Jei šnekantysis yra moteris, tai savo brolį vadins –ląh, o savo seserį -kʼis. Čirikavų santykiai su priešingos lyties broliais ir seserimis yra paremti dideliu santūrumu ir pagarba, o priešingos lyties pusbrolių ar pusseserių dažniausiai tiesiog vengdavo.
Dviem skirtingais žodžiais įvardinami tėvai, priklausomai nuo lyties: -mááʼ – motina ir –taa – tėvas. Taip pat du žodžiai nusako vaikus, priklausomai nuo lyties: -yáchʼeʼ – duktė ir -gheʼ – sūnus.
Tėvų broliai ir seserys identifikuojami kartu, nepriklausomai nuo lyties: -ghúyé – teta ar dėdė iš motinos pusės (motinos brolis ar sesuo), -deedééʼ – teta ar dėdė iš tėvo pusės (tėvo brolis ar sesuo). Šie terminai yra abipusiai kaip ir senelių bei anūkų terminai. Tai reiškia, kad -ghúyé taip pat galima pavadinti savo sūnėną ar dukterėčią.
Jikarilų sistema
Skirtingai nuo čirikavų sistemos, jikarilai seneliams įvardinti turi tik du žodžius skirtingoms lytims: -chóó – močiutė ir –tsóyéé – senelis. Nėra atskirų terminų motinos ar tėvo pusės seneliams. Šie terminai taip pat vartojami įvardinti senelių vaikams priklausomai nuo lyties. Tokiu būdu žodžiu –chóó vadinama močiutė ir jos seserys (tiek iš motinos, tiek iš tėvo pusės); žodžiu –tsóyéé vadinamas senelis ir jo broliai. Šie terminai nėra abipusiai. Yra tik vienas žodis, reiškiantis anūką, nepriklausomai nuo jo lyties” -tsóyí̱í̱.
Yra du žodžiai kiekvienam iš tėvų. Šie terminai taip pat vartoti įvardinant tėvų tos pačios lyties brolius ar seseris: -ʼnííh – motina arba teta (motinos sesuo), -kaʼéé – tėvas arba dėdė (tėvo brolis). Papildomai vartoti terminai nusakyti priešingos lyties dėdei ar tetai: -daʼá̱á̱ – dėdė iš motinos pusės (motinos brolis) ir –béjéé – teta iš tėvo pusės (tėvo sesuo).
Du terminai buvo vartojami broliams ir seserims. Jie taip pat vartoti priešingos lyties pusbroliams ar pusseserėms įvardinti: -kʼisé – tos pačios lyties brolis, sesuo ar pusbrolis, pusseserė (jei kalbantysis vyras, taip vadina brolius ir pusbrolius, jei kalbantysis moteris, taip vadina seseris ir pusseseres); -láh – priešingos lyties brolis, sesuo ar pusbrolis, pusseserė (jei kalbantysis vyras, taip vadina seserį ir pusseserę, jei kalbantysis moteris, taip vadina brolį ir pusbrolį). Taip pat yra dar trys terminai, besiremiantys kalbančiojo amžiumi: -ndádéé – vyresnioji sesuo, -´-naʼá̱á̱ – vyresnysis brolis, -shdá̱zha – jaunesnis brolis arba sesuo. Taip pat papildomai vartojami skirtingi žodžiai motinos brolių ir tėvų seserų vaikams įvardinti: -zeedń – tėvo sesers ar motinos brolio vaikas (tiek tos pačios, tiek priešingos lyties kalbančiajam), -iłnaaʼaash – vyriškos lyties tėvo sesers ar motinos brolio sūnus (vartojamas tik kalbant vyrams).
Tėvų vaikai įvardinami taip pat, kaip ir tos pačios lyties brolių ar seserų vaikai ar tos pačios lyties pusbrolių ar pusseserių vaikai: -zhácheʼe – duktė, tos pačios lyties kalbančiojo atžvilgiu brolio ar sesers duktė, -gheʼ – sūnus, tos pačios lyties brolio ar sesers sūnus. Yra atskiri terminai priešingos lyties kalbančiojo atžvilgiu brolio arba sesers vaikui: -daʼá̱á̱ – priešingos lyties brolio ar sesers duktė, -daʼ – priešingos lyties brolio ar sesers sūnus.
Gyvenamieji būstai
thumb|250px|Apačių namo karkasas. thumb|250px|Čirikavų žiniuonio būstas. Visi apačiai gyvendavo trijų tipų būstuose. Pirmasis – vigvamas, kurį naudojo gyvenantys lygumose. Antras būsto tipas – vikiupas, tam tikra lūšnelė, vigvamo rūšis. Šis namelis – tai apie 2,5 m aukščio medinis rėmas, sutvirtintas jukos pluoštais ir dengtas žolių krūmais. Šias lūšneles dažniausiai statydavosi apačiai, gyvenę kalnuose. Jei šeimos narys, gyvenęs lūšnelėje, miršta, ji sudeginama. Trečias būsto tipas – hoganas (angl. hogan), namelis iš žemių, kuriame karštu šiaurės Meksikos metų laiku puikiai laikydavosi vėsa. Tokį namuką statėsi ir navahai.
Žemiau antropologo Moriso Oplerio (Morris Olper) čirikavų namuko aprašymas:
''„Namą, kuriame gyvendavo šeima, statydavo moterys. Tai paprastas apvalus, kupolo pavidalo krūmų namukas, kurio grindys buvo sulig žeme. Jis buvo apie dviejų metrų aukščio ties centru ir apie dviejų su puse metrų skersmens. Karkasui pastatyti buvo naudojamos ilgos nenudžiuvusios ąžuolų ar gluosnių šakos, kurias įbesdavo į žemę ar įkišdavo į specialiai iškastas duobutes. Šios šakos buvo išdėstytos apie 30 cm atstumu viena nuo kitos ir viršuje surištos jukos lapų pluoštu. Ant jų stogą dengdavo vietinių žolių (Andropogon gerardii ir Xerophyllum tenax) ryšuliais, surištais virvutėmis. Dūmų angą padarydavo virš centrinės laužavietės. Kailis, dengentis įėjimą buvo pakabintas ant skersinio. Į kurią pusę buvo lūšnelės anga neturėjo reikšmės. Apsaugai nuo lietaus ant viršaus buvo užmetamos kailių atplaišos. Lyjant, jei nebuvo reikalinga ugnis, net dūmų anga buvo uždengiama. Karštu, sausu oru didesnė stogo dangos dalis buvo nuimama. Tokiam namukui pastatyti prireikdavo apie trijų dienų. Toks būstas buvo šiltas ir komfortiškas, net ir sningant. Viduje buvo įrengtos lovos iš krūmų ir žolių paklodės, virš kurių buvo išskleisti rūbai…“''
''„Moterys buvo atsakingos ne tik už būsto vidaus įrengimą, bet ir už jo statybą, išlaikymą, remontą ir viską kas su būstu susiję. Jos rinkdavo žoles lovoms įrengti ir keisdavo jas kai šios suvysdavo ar sušlapdavo… Tačiau, anksčiau apačiai neturėjo nuolatinių namų, tad jos nesivargindavo su valymu.“''
Maistas
Apačiai maistą gaudavo įvairiais būdais:
Vakarų apačių dieta buvo sudaryta iš mėsos (35-40 proc.) ir augalinio maisto (60-65 proc.). Kadangi skirtingos apačių gentys gyveno kiek skirtingose gamtinėse sąlygose, tai turėjo įtakos ir jų mitybos skirtumams.
Medžioklė
thumb|left|350px|Indėnai medžioja bizonus žiemą. Medžioklė buvo vyrų reikalas, nors pasitaikydavo ir išimčių, priklausomai nuo medžiojamo gyvūno ir kultūros (pvz., lipanų moterys galėjo padėti medžiojant triušius, čirikavų berniukams taip pat buvo galima juos medžioti).
Prieš medžioklę dažniausiai vykdavo įmantrūs ritualai, tokie kaip pasninkavimas ir žiniuonio (ang. Medicine man) vedamos religinės apeigos prieš ir po medžioklės. Lipanų kultūroje elnią saugojo Kalnų dvasia, todėl buvo atliekamas šios dvasios pamaloninimo ritualas, kad elnio medžioklė būtų sėkminga. Žudant medžiojamus gyvūnus reikėjo laikytis tam tikrų religinių taisyklių (daugelis buvo aprašomos religiniuose pasakojimuose), kurios nurodydavo, kaip papjauti gyvūną, kaip melstis ir kaip tinkamai sunaikinti kaulus. Tarp pietų atapaskų buvo paplitusi sėkmingo grobio dalyba. Pavyzdžiui, tarp meskelerų iš medžiotojo, kuriam medžioklė buvo sėkminga, tikimasi, kad jis atiduos pusę savo grobio jį lydėjusiems kompanionams ir tiems, kuriems trūksta valgio stovykloje. Rūpinimasis kitais bendruomenės individais rodo didelį socialinį įsipareigojimą ir dosnumą. Taip buvo galima užsitarnauti pagarbą gentainių tarpe.
Labiausiai paplitęs ginklas iki europiečių invazijos buvo lankas su strėlėmis. Buvo naudojamos įvairios medžioklės taktikos. Vienu atveju maskavimuisi naudodavo gyvūnų galvas, o švilpimu viliodavo gyvūnus prieiti arčiau. Taip pat stengdavosi nuvarginti gyvūną – medžiotojai išsidėstydavo įvairiuose taškuose ir vienas nuo kito gindavo gyvūnus, kol šie pavargdavo. Panašiai elgdavosi ir stengdamiesi nuvaryti gyvūnus prie stataus šlaito, nuo kurio šie nukrisdavo.
Kai kurių gyvūnų valgymui galiojo tabu. Skirtingos gentys turėjo skirtingus tabu. Keletas labiausiai paplitusių pavyzdžių: lokiai, pekariai, kalakutai, žuvys, varlės, gyvatės, vabzdžiai, pelėdos, kuguarai ir kojotai. Dviejų skirtingų tabu pavyzdys: juodasis lokys buvo lipanų maisto dalis (kaip ir bizonas, elnias ar antilopė), tačiau jikarilai niekada nevalgė lokių, nes laikė juos blogio gyvūnais. Kai kurie tabu buvo būdingi visam regionui – tokie, kaip žuvies nevalgymas, kuris buvo tabu visuose pietvakariuose, ar gyvačių laikymas blogio įsikūnijimu.
Vakarų apačiai elnius ir šakiaragius dažniausiai medžiodavo vėlyvą rudenį. Lapkričio mėnesį mėsą džiovindavo ir migruodavo į žiemines stovyklas Salto, Juodosios, Gilo ar net Kolorado upių slėniuose.
Čirikavai dažniausiai medžiodavo elnius ir šakiaragius. Be šių pagrindinių žvėrių, medžiojo amerikinius triušius (bet ne kiškius), oposumus, voveres, laukinius arklius ir mulus, elnius, pekarius, miškinius žiurkėnus.
Meskelerų svarbiausias medžiojamas gyvūnas buvo elnias. Taip pat medžiojo snieginius avinus, bizonus (tie, kurie gyveno arčiau lygumų), amerikinius triušius, elnius, arklius ir mulus, oposumus, šakiaragius ir miškinius žiurkėnus.
Pagrindiniai jikarilių medžiojami žvėrys – snieginis avinas, bizonas, elnias ir šakiaragis. Taip pat medžiojo bebrus, kiškius, burundukus, balandžius, jerubes, mulus, dygliakiaules, triušius, voveres, kalakutus ir miškinius žiurkėnus. Arklius valgydavo tik verčiami būtinybės. Audinių, pekarių, žebenkščių, laukinių kačių ir vilkų nevalgydavo, tačiau medžiodavo juos dėl tam tikrų kūno dalių, kurias naudodavo. Skunsus valgydavo tik visiškai kraštutiniais atvejais.
Lipanai maitindavosi daugiausia bizonų mėsa. Jų medžioklė trukdavo ištisas tris savaites rudenį bei po kelias dienas iki pat pavasario. Kitas svarbus medžiojamas gyvūnas buvo elnias. Gerdavo šviežią elnio kraują, kad būtų sveikesni. Taip pat medžiodavo bebrus, snieginius avinus, juoduosius lokius, antis, arklius, pumas, karvelius, prerijų šunis, šakiaragius, putpeles, triušius, voveres, kalakutus, vėžlius ir miškinius žiurkėnus.
Lygumų apačių dažniausiai medžiojami gyvūnai buvo bizonai ir elniai. Kiti medžiojami gyvūnai – barsukai, lokiai, bebrai, kojotai, vilkai, laukinės vištos, žąsys, arkliai, mulai, oposumai, ūdros, triušiai ir vėžliai.
Laukiniai augalai ir kiti maisto produktai
thumb|250px|Apačių mergaitė su krepšiu, 1902 m. Augalų rinkimas ir maisto gaminimas buvo moterų darbas. Vis dėlto, atliekant kai kuriuose darbus, pavyzdžiui, renkant sunkius agavos vainikus, vyrai padėdavo. Daugelis laukinių augalų buvo naudojami ne tik maistui, bet ir medicinoje bei religinėse apeigose. Kai kurie augalai buvo naudojami išskirtinai tik religiniuose ritualuose ir kaip vaistai.
Vakarų apačiai gegužės mėnesį rinkdavo agavos vaikinikus, kuriuos kepdavo ir džiovindavo. Birželio pabaigoje – liepos pradžioje rinkdavo didžiosios karnegijos, opuncijos ir lazduvių vaisius. Liepą ir rugpjūtį buvo renkami Prosobis genties (pupinių šeima) medžio ankštys, ispaniško durtuvo (jukų gentis) vaisiai ir emorio ąžuolo gilės. Vėlyvą rugsėjį augalų nerinkdavo, nes tuo metu visas dėmesys buvo skiriamas kultyvuojamiems pasėliams. Vėlyvą rudėnį rinkdavo kadagio uogas ir pinono pušų riešutus.
Pagrindinis čirikavų maistinis auglas buvo amerikinė agava. Čirikavai naudojo šio augalo vainiką (stiebagumbių pagrindą, jį kepdavo didelėse požeminėse orkaitėse ir džiovindavo saulėje) ir ūglius. Be agavų, buvo renkama daugybė kitų augalų, jų uogos, vaisiai ir kitos valgomos dalys – agaritos (Mahonia trifoliata) uogos, kadagių uogos, datilo jukos (Yucca baccata) vaisiai, paprikos, serbentai, gambelio ąžuolo gilės ir žievė (naudojo arbatai), įvairios daržovės, gudobelės vaisiai, balandos lapai, visžalių ąžuolų giles, akacijų ankštys, laukinės bulvės ir dar daug kitų augalų. Taip pat kopinėjo laukinių bičių medų.
Gausiai augančios agavos buvo ne mažiau svarbios ir meskelerų racionui, kurių vainikus rinkdavo vėlyvą pavasarį jiems pražydus. Taip pat rinko ir vartojo maistui giles, agaritos uogos, datilo jukos (Yucca baccata) vaisius, kaktusų vaisius, laukines bulves ir daugelį kitų meskelerų užimamoje teritorijoje augančių augalų, kurie nebuvo nuodingi.
Panašius augalus rinko ir kitos apačių gentys – jikarilai, lipanai. Kiek skyrėsi lygumų apačių augalų racionas. Jiems ne tokios svarbios buvo agavos.
Žemdirbystė
Naminių augalų auginimas skirtingose apačių grupėse labai skyrėsi. Daugiausia augalų augino navahai, kiek mažiau lipanai. Vakarų apačiai ir jikarilai žemdirbsyte vertėsi mažai, o čirikavai ir lygumų apačiai neaugino jokių pasėlių.
Prekyba ir plėšikavimas
Skirtingai nei europiečiai ar euroamerikiečiai, apačiai aiškiai skyrė plėšikavimus (siekiant naudos) nuo karo. Plėšikaujama buvo mažomis grupėmis, siekiant tam tikro ekonominio tikslo. Plėšikavimo metu būdavo papildomos maisto atsargos, parsigabenama tam tikrų reikalingų daiktų (ypač iš baltųjų). Karas buvo vykdomas didelėmis grupėmis siekiant tam tikros bausmės.
Prekyba taip pat buvo maisto produktų šaltinis. Savo medžioklės trofėjus, dažniausiai kailius, keisdavo į baltųjų ginklus, apyvokos įrankius ir kitus naudingus daiktus ar maistą.
Religija
thumb|200px|Šokantys San Karlo apačiai. Apačių padavimuose pasakojama apie du mitologinius herojus. Vienas yra iš saulės/ugnies, Priešų žudikas/Pabaisų žudikas, antrasis – iš vandens/mėnulio/griaustinio, Vandens sūnus/Gimęs iš vandens, kurie sunaikina padarus, kenkiančius žmonėms. Kituose padavimuose pasakojama apie slaptą kamuolio žaidimą, kurio metu geri ir blogi žvėrys sprendžia, ar pasaulis turi būti amžinoje tamsoje. Svarbią vietą padavimuose užima kojotas, triksteris (angl. trickster), kuriam dažniausiai būdingas nederamas elgesys (pvz., savo sesers vedimas ir panašiai). Navahai, vakarų apačiai, jikarilai ir lipanai turi savo atsiradimo istoriją, tačiau tokios neturi čirikavai ir meskelerai.
Kai kurie gyvūnai laikyti blogio įsikūnijimu ir galintys sukelti įvairias ligas: pelėdos, gyvatės, lokiai, kojotai.
Daugelis pietų atabaskų „dievų“ – tai personifikuotos gamtos jėgos, kurias žmonės naudoja savo tikslams per įvairius ritualus. Žemiau Basso pateiktas vakarų apačių diyí’ apibrėžimas:
Šias ceremonijas išmanė žiniuoniai (šamanai), tačiau buvo įmanomas ir tiesioginis apsireiškimas individui. Ceremonijų atlikimas variavo skirtingose apačių kultūrose. Daugelį ceremonijų čirikavai ir meskelerai išmoko asmeninių religinių vizijų metu, o jikarilai ir vakarų apačiai turėjo standartizuotus ritualus. Mergaičių lytinio subrendimo (saulėtekio šokio), navachų giesmių, jikarilų ilgaamžiškumo, lygumų apačių įšventinimo ceremonijos turėjo nusistovėjusius ritualus ir buvo pagrindinės šventės apačių gentyse. Daugelyje ceremonijų buvo naudojamos kaukės, vaizduojančios religines dvasias. Navahams, vakarų apačiams ir jakariliams nemažą religinę reikšmę turėjo ir piešimas ant smėlio. Manoma, kad kaukių naudojimą ir piešimą ant smėlio apačiai perėmė iš pueblų kultūros.
Apačiai rengdavo daugybę ritualinių šokių, tokių kaip lietaus, derliaus nuėmimo ir sėjos, dvasių šokius. Daugelis jų buvo skirti maisto atsargoms praturtinti.
Rytų Turkestano vėliava
thumb|250px|Rytų Turkestano vėliava. Proporcija 1:2 [[Vaizdas:FIAV 111110.svg|20px]]
Rytų Turkestano vėliava – uigūrų tautinis simbolis, oficialiai priimtas 1933 m. lapkričio 12 d. Rytų Turkestano Islamo Respublikos vadovybės ir vėliau naudotas Rytų Turkestano Respublikos. Dabar šią vėliavą naudoja Rytų Turkestano nepriklausomybės kovotojai, todėl Kinijoje jos naudojimas yra draudžiamas.
Rytų Turkestano vėliava sudaryta Turkijos (Osmanų) vėliavos pagrindu, tik mėnuo su žvaigžde yra ne raudoname, o žydrame fone, kuris simbolizuoja žydrą dangų (Tengri).
Kanadinė gervė
Kanadinė gervė (Grus canadensis) – gervinių (Gruidae) šeimos stambus paukštis.
Suaugę paukščiai pilki; jie turi raudoną galvą, baltus skruostus ir ilgą tamsų nusmailėjusį snapą. Plunksnos atrodo aprūdijusios dėl rausvų geležies oksido dėmių iš tundros kūdrų. Kojos ilgos, tamsios. Skrisdama kojas ir kaklą ištiesia.
Veisiasi Kanados, Aliaskos, JAV pietryčių, Sibiro ir Kubos pelkėse, liūnuose. Lizdą suka ant žemės. Deda 2 kiaušinius.
thumb|left|210px|Kanadinės gervės galva thumb|left|210px|
Aja (nimfa)
Aja graikų mitologijoje – šaltinio nimfa, Ajos miesto (geriau žinomo kaip Kolkidė) Juodojoje jūroje šulinio ar fontano najadė.
Ją buvo įsimylėjęs upės dievas Fasis. Gelbėdamasi nuo Fasio, Aja dievų paprašė išgelbėti ją nuo persekiotojo. Dievai jos išklausė ir pavertė neįtikėtino grožio to paties vardo sala.
Balinis vėžlys
Balinis vėžlys (Emys orbicularis) – balinių vėžlių (Emydidae) šeimos roplys. thumb|left|200px|Baliniai vėžliai savo gyvenamoje buveinėje
Paplitimas Lietuvoje
Aptinkamas Lazdijų ir Alytaus rajonuose; čia įkurti draustiniai. Aptiktas ir Žemaitijos nacionaliniame parke.
Apsauga Lietuvoje
Lietuvoje labai reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Lietuvos Respublikos Aplinkos ministro 2002 m. balandžio 8 d. įsakymu Nr.159 balinis vėžlys įrašytas į Europos bendrijos svarbos gyvūnų ir augalų rūšių, randamų Lietuvoje, sąrašą.
Nyksta daugiausia dėl tinkamų gyvenamųjų vietų nykimo. Norint sudaryti vėžliams palankias sąlygas, savo valdoje galima įrengti dirbtinę kūdrą ar kelias skirtingo gilumo, geriausia aukštesnėje vietovėje, kad vanduo būtų skaidresnis, o į telkinį patektų mažiau trąšų. Tokioje kūdroje negalima užveisti žuvų, tačiau ateinantys atsigerti galvijai bus naudingi tuo, kad nuskabys pakrančių sąžalynus.
Balinių vėžlių apsaugos darbus vykdo Metelių regioninio parko direkcija, Veisiejų regioninio parko direkcija ir Lietuvos zoologijos sodas.
Buveinė
Baliniams vėžliams tinkamiausi negilūs stovintys arba lėtai tekantys vandenys - neišdžiūstančios kūdros pamiškėse, laukymėse, kur gausu nuvirtusių stuobrių ar dumblo, smėlio salelių, seklumų, kur galima šildytis. Pajutę pavojų, slepiasi vandenyje. Žiemojimui vėžliai renkasi gilesnes vietas, kurios aprūpintos deguonimi, dumble tarp medžių šaknų, šaltiniuotuose vietose, kemsynuose, kurių nesukausto įšalas. Šlaitai, kitos smėlingos vietos kiaušiniams dėti turi būti nutolusios nuo vasarojimo telkinių ne toliau kaip per 1 km. Minta vandens ir sausumos gyvūnais, daugiausiai nariuotakojais. Balinis vėžlys laikomas tik pusiau vandens gyvūnu nes gali nuo vandens telkinių nutolti net iki keturių kilometrų
Išvaizda
Šarvas alyvinės spalvos arba rudas, juodas, iki 25 cm ilgio.
Veisimasis
Kiaušinius deda į išraustą smėlyje (sausumoje) 10 cm gylio duobutę. Kiaušiniai vystosi 2-3 mėnesius. Jaunikliai į žemės paviršių išlenda tik kitais metais.
Amžius
Gyvenimo trukmė Lietuvoje siekia 50-100 metų, o daugintis gali ir sulaukę 80 metų. Patinėliai lytiškai subręsta būdami 10 metų, patelės - 15-20 metų arba dar vėliau.