cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Józef Marszewski
Biografija
Juozapas Marševskis mirė 1874 m. kovo 27 d. Vilniuje (kitais duomenimis, mirė 1883 m. kovo 27 d. Varšuvoje).
Kūryba
Juozapas Marševskis tapė aplankytų vietovių peizažus. Yra nutapęs Vilniaus ir jo apylinkių vaizdų.
Marševskio peizažai romantinio stiliaus. Jis bandė perteikti gamtoje vyraujančias nuotaikas. Tapė naktinius peizažus, saulėlydžius, vaizdus su vaizdingais vandens, uolų, griuvėsių, bažnyčių ir vėjo malūnų motyvais. Žinoma, kad jis taip pat piešė portretus ir religines scenas. Ankstyvuoju laikotarpiu Marševskis nutapė mūšio kompoziciją „Berežinos pasažas“ (1847).
Juosvoji skėtė
Juosvoji skėtė (Sympetrum danae) – raštuotųjų skėčių (Libellulidae) šeimos žirgelis.
Kūno ilgis siekia 35 mm, o išskleisti sparnai – 60 mm ilgio. Abiejų lyčių individų išvaizda kiek skiriasi: patinų pilveliai yra juodos, o patelių – rusvos spalvos.
Šteinheimo krateris
thumb|Šteinheimo kraterio palydovinė nuotrauka
Šteinheimo krateris – smūginis krateris, esantis Šteinheime prie Albucho, Badene-Viurtemberge (Vokietija). Krateris yra šiaurės rytiniame Švabijos Alpių pakraštyje, 40 km į vakarus nuo gerokai didesnio (24 km skersmens) Nerdlingerio Riso kraterio.
Kraterio skersmuo siekia 3,8 km, amžius – apie 15 ± 1 mln. m. (miocenas). Krateris atsiveria paviršiuje. Anksčiau manyta, kad abu krateriai susidarė tuo pat metu, smogus dvigubam asteroidui (prieš 14,8 mln. m.), tačiau, pasak 2020 m. paskelbto tyrimo, Šteinheimo krateris gali būti apie pusę milijono metų jaunesnis nei Nerdlingerio Riso.
Laumalių apylinkė
Laumalių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kretingos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Žalgirio apylinkės.
Būtųjų laikų pasakojimas
miniatiūra|200px|right|„Būtųjų laikų pasakojimas“ [[Radvilų kronika|Radvilų kronikoje]] Būtųjų laikų pasakojimas, taip pat Senųjų laikų pasakojimas – Kijeve apie 1113 m. senąja bažnytine slavų kalba surašyta Kijevo Rusios istorijos kronika, kurioje minimi tikri ir mitiniai įvykiai nuo biblinio Nojaus sūnų laikų iki maždaug 1110 m. Šis veikalas laikomas fundamentaliu rytų slavų istorijos šaltiniu. Nestoras tarnavo pas Kijevo kunigaikštį Sviatopolką Iziaslavičių (valdė 1093–1113 m.) ir galbūt pritarė Sviatopolko proskandinaviškai politikai.
Kadangi kronikos originalas kaip atskiras kūrinys ir anksčiausi jo perrašai neišliko, yra sudėtinga nustatyti pradinį kronikos turinį. Dabar žinomi du pagrindiniai kronikos teksto šaltiniai yra Laurentijaus ir Ipatijaus (Volynės) metraščiai.
Ištakos
Ilgai pirmuoju kronikos autoriumi buvo laikomas Kijevo Pečorų lauros stačiatikių vienuolis Nestoras (apie 1056–1114), todėl istorikų ji vadinta Nestoro kronika arba Nestoro rankraščiu. Jo darbas neišlikęs. Daugeliu Nestoro šaltinių tarnavo ankstesnės, dabar neišlikusios, slavų kronikos, Bizantijos Jono Malalos ir Hamartolus kronikos, slavų bylinos ir skandinavų sagos, kai kurie graikų religiniai raštai, Rusios–Bizantijos sutartys, Jano Vyšatičiaus ir kitų karvedžių žodiniai liudijimai.
Kronikos ankstyvojoje dalyje pateikiama daug vaizdingų pasakojimų, tarp jų ir apie tris variagų brolius (Riuriko broliai Sineus ir Truvor), Kijevo įkūrimą, kunigaikščio Askoldo nužudymą (apie 882 m.), kunigaikščio Olego mirtį (912 m.) įgėlus gyvatei, pasislėpusiai jo žirgo kūne, kunigaikštienės Olgos kerštą drevlianams, kurie nužudė jos vyrą Igorį. Tarp slavų žmonių sklandė legendos apie šventųjų Kirilo ir Metodijaus darbus, o Nestoras aprašė istoriją, kurioje Vladimiras Sviatoslavičius (valdė 980–1015 m.) užgniaužė Peruno ir kitų Kijevo tradicinių dievų garbinimą.
Kronikos leidimai
1116 m. Nestoro raštus smarkiai pataisė šventikas igumenas Silvestras, kronikos pabaigoje pridėdamas savo vardą. Kadangi kunigaikštis Vladimiras Monomachas sergėjo Vydubičių kaimą, kuriame buvo įsikūręs jo vienuolynas, antrajame leidime buvo šlovinamas šis kunigaikštis, jis tapo pagrindiniu veikėju vėlesnėse istorijose. Ši Nestoro darbo antroji versija yra vienuolio Laurentijaus 1377 m. surašytame metraštyje.
Trečiasis leidimas sekė po poros metų ir dėmesys jame telkėsi apie Vladimiro sūnų ir paveldėtoją Mstislavą Vladimirovičių. Šio kronikos varianto autorius galėjo būti iš graikų, nes jis pataisė daug su Bizantija susijusių duomenų. Paskutinė Nestoro darbo versija atsispindi Ipatijaus metraštyje, aprašančiame įvykius iki 1290 m. Jis išlikęs maždaug 1420 m. Ipatijaus bei XVI a. Chlebnikovo nuorašuose.
== Lietuvos paminėjimas == Laurentijaus ir Ipatijaus metraščiai yra svarbūs ir Lietuvos valstybės susidarymui tirti. Rusios metraščiuose pirmosios žinios apie Lietuvą pasirodo XI a. Dauguma jų prasideda 1113 m. Nestoro „Senųjų laikų pasakojimu”. Manoma, kad Naugardo metraščiai prasideda ankstyvesniu kūriniu – 1093 m. sudarytu „Pradiniu sąvadu”, nors kai kurie tyrinėtojai jį laiko tik sutrumpintu „Senųjų laikų pasakojimo” variantu. Žinių apie Lietuvą šiuose šaltiniuose mažai. Naugardo metraščiuose ir „Senųjų laikų pasakojime” paminėta tik po vieną žygį prieš lietuvius, bet jie datuojami skirtingai – 1040 m. (Nestoras) ir 1044 m. („Pradinis sąvadas”). Neaišku, ar iš tiesų buvo du žygiai (pirminis metraščio tekstas galėjo būti trumpinamas), ar viena iš šių datų klaidinga. Be šių žinių lietuviai paminėti tik Nestoro metraščio įvade kaip Rusios duoklininkai.
Pekino opera
thumb|250px| Pekino opera (京劇) – labiausiai paplitusi kinų operos forma, jungianti instrumentinę ir vokalinę muziką, pantomimą, šokį ir akrobatiką. Ji atsirado Pekine Čingų dinastijos viduryje (1644–1912 m.) iš Jangdzės upės žemupyje paplitusios pirmtakės huabu operos. , o iki XIX a. vid. išpopuliarėjo visoje šalyje. Pekino operos programa buvo labai populiari Čingų dvare ir laikoma Kinijos kultūriniu paveldu. Pagrindinės spektaklių trupės įsikūrusios Pekine, Tiandzine ir Šanchajuje. Pekino opera taip pat paplitusi Taivane, kur žinoma pavadinimu Guójù („Nacionalinė opera“). Laikui bėgant Pekino opera išplito į kitus regionus, tokius kaip JAV ir Japonija.
Kultūrinės revoliucijos (1966–1976 m.) laikotarpiu tradicinė Pekino opera buvo pasmerkta kaip „feodalistinė“ ir „buržuazinė“, vietoje jų vaidintos revoliucinės operos. Po kultūrinės revoliucijos šie pokyčiai buvo atšaukti ir Pekino opera sugrįžo į scenas, tačiau ankstesnės šlovės nebepasiekė. Pastaraisiais metais siekiant pritraukti daugiau žiūrovų bandoma operą reformuoti gerinant atlikimo kokybę, pridedant naujus spektaklio elementus, spektaklius trumpinant, vaidinant naujus ar adaptuotus spektaklius ir pan.
Pekino operos trupės yra bent dukart gastroliavusios Lietuvoje.
Islamofobija
Islamofobija – išankstinis neigiamas nusistatymas prieš islamą. Taip pat pasibjaurėjimas įvairiomis musulmonų religinėmis, kultūrinėmis praktikomis, kurį paprastai lydi baimė, neapykanta, priešiškumas bei panieka musulmonų atžvilgiu; pareiškimų ir praktikų visuma, kuriomis islamas siejamas su terorizmu, ekstremizmu ir grėsmėmis visuomenei.
Islamofobija kaip reiškinys Vakarų šalyse pasirodė po islamo valstybės iškilimo, kitų ekstremistinių grupuočių, veikiančių Europoje ir JAV, teroristinių išpuolių. Ypač po Rugsėjo 11 d. atakos. ISIS tikslas buvo sustiprinti islamofobiją ir įtikinti Europoje gyvenančius musulmonus palikti kontinentą. Nuo 2014–2015 m. į Europos (ypač, Europos Sąjungos) teritoriją prasidėjusi masinė „nereguliarioji“ imigracija iš Artimųjų Rytų, Afrikos ir Azijos šalių – daugiausia Sirijos, Irako, Afganistano gerokai prisidėjo prie išaugusio islamofobijos masto. Islamo valstybės vykdomi žiaurumai pastarosiose valstybėse ir sukėlė migrantų krizę. Dėl to išvešėjo populizmas ir nacionalizmas Vakarų šalyse.
Socialinių mokslų tyrėjai teigia, jog agitatoriai įžvelgia grėsmę Vakarų civilizacijai. Kai kurių aktyvistų teigimu, neapykanta tarp krikščionių ir musulmonų siekia Omejadų kalifato įsiveržimo į dabartines Ispanijos ir Prancūzijos teritorijas laikus VIII a., Osmanų imperijos Konstantinopolio užkariavimą 1453 m., Vienos apgultį 1683 m.
Raymond v. Raymond
Raymond v. Raymond – šeštasis studijinis amerikiečių atlikėjo Usher albumas, išleistas 2010 m. kovo 26 d. Albumo singlas „OMG“ sulaukė didelio populiarumo visame pasaulyje, pasiekdamas pirmąsias vietas Jungtinės Karalystės ir JAV reitinguose, taip pat pasiekdamas daugelio reitingų dešimtukus. Nepaisant vidutiniškų kritikų įvertinimų, per pirmąją savaitę JAV buvo parduota 329 tūkstančiai albumo kopijų. „Raymond v. Raymond“ debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas trečiuoju Usher įrašu, pasiekusiu šią viršūnę. 2010 m. gruodžio mėnesio duomenimis, visame pasaulyje parduota per du milijonus albumo kopijų.
2011 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose albumas laimėjo apdovanojimą už geriausią šiuolaikinio R&B atlikimą, o daina „There Goes My Baby“ – už geriausią vyriško vokalo R&B atlikimą.
Pšemislas Neveravičius
miniatiūra|180px|right|P. Neveravičius Pšemislas (Pšemislovas) Neveravičius (1858–1936, palaidotas Nemakščių kapinėse) – Lietuvos bajoras, savamokslis išradėjas, pirmasis sukūręs aštuonratę transporto priemonės važiuoklę.
US Mondorf-les-Bains
Mondorf le Beno US „Mondorf-les-Bains“ – Liuksemburgo futbolo klubas iš Mondorf le Beno.
Pšemislas Neveravičius
Išradimas
P. Neveravičius buvo vienas pirmųjų Lietuvos pripažintų išradėjų. Jis savo manevringąjį aštuonratį, manoma, išbandė 1907 m. Ant platformos buvo įtaisytas didelis metalinis ratas, kurio rankenas suko du vyrai. Sukurtoji jėga per sliekinę pavarą buvo perduodama į galinius ratus, kurie ir vertė važiuoti vežimą. Priekinės dvi ratų poros buvo mažesnės už galinius, tad darant posūkį vežimas nesunkiai pasisukdavo norima kryptimi. Važiuoklės viduryje įtaisyta svirtimi buvo galima kilstelėti antrąją nuo galo porą ratų ir taip įveikti sudėtingesnę kelio kliūtį. Savo išradimui P. Neveravičius buvo gavęs Rusijos imperijos (1907 m.), Lietuvos patentus (1930 m.), tačiau finansavimo stoka ir kitos aplinkybės neleido iki galo įgyvendinti projekto.
Atminimo įamžinimas
miniatiūra|250px|left|Atminimo akmuo
US Mondorf-les-Bains
Istorija
Klubas įkurtas 1915 m.
Mirtini kompanionai
Mirtini kompanionai – 1961 m. sukurtas vesternas, režisieriaus Sam Peckinpah debiutas.
Turinys
Buvęs pilietinio karo veteranas, vadinamas Geltonkoju, kartu su dviem kaubojais miestelyje tampa susišaudymo dalyviu ir per klaidą nušauna kabareto šokėjos Kitės Tilden mažametį sūnų. Kadangi jos miestelyje niekas nemėgsta, moteris nusprendžia nugabenti sūnaus kūną ir jį palaidoti greta šio tėvo apačių teritorijoje, o Geltonkojis, jausdamas kaltę dėl įvykio, nusprendžia ją lydėti šioje pavojingoje kelionėje...
FC Sion (moterys)
FC „Sion“ – Šveicarijos futbolo klubas iš Siono. Moterų futbolo ekipa, kuri varžosi stipriausiame šalies divizione.
Istorija
... buvo suburta moterų futbolo ekipa. Rungtyniavo stipriausioje šalies lygoje.
Sudėtis (2022 m.)
2022 m. rugsėjo 5 d.
Treneris:
Muscat FC
Muscat Football Club, o trumpai Muscat FC – profesionalus Liberijos futbolo klubas, rungtyniavęs aukščiausioje šalies lygoje.
Namų rungtynes žaidė Antoinette Tubman stadione, talpinančiame 12 tūkst. žiūrovų.
Istorija
2008 m. įkurtas klubas. Rungtyniavo Antrame divizione (antra pakopa).
2021–2022 m. Antrame divizione buvo antroje vietoje, o po sezono buvo perkelti į stipriausią šalies lygą.
Nuo 2022–2023 m. sezono rungtyniavo Pirmame divizione (aukščiausioje lygoje).
Pasiekimai
Aukščiausia lyga
Futbolo taurė
Supertaurė
Vilimiškės apylinkė
Vilimiškės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Palangos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Rūdaičių apylinkės.
IPhone 13
iPhone 13 ir iPhone 13 mini – išmanieji telefonai, kuriuos gamina kompanija „Apple“. iPhone 13 yra pagrindinis 15-os kartos modelis. Telefone yra Apple A15 procesorius, kuriame kartu su savo "mažuoju broliu" (sumažinta versija) iPhone 13 mini ir profesionaliais modeliais iPhone 13 Pro и iPhone 13 Pro Max. Prekyba prasidėjo 2021 metų rugsėjo 24 dieną, o iš anksto užsisakyti galima buvo nuo rugsėjo 17 dienos.
Aparatinė įranga
"iPhone 13" ir "iPhone 13 Mini" naudojama "Apple" sukurta "A15 Bionic" sistema procesoriuje. iPhone 13 ir 13 Mini turi 6 branduolių CPU, 4 branduolių GPU ir 16 branduolių Neural Engine, o iPhone 13 Pro ir 13 Pro Max - 5 branduolių GPU.
Ekranas
"iPhone 13" turi 6,1 colio (15 cm) ekraną su "Super Retina XDR OLED" technologija, kurio skiriamoji geba yra 2532 × 1170 taškų, pikselių tankis - apie 460 PPI, o atnaujinimo dažnis - 60 Hz. "iPhone 13 Mini" turi 5,4 colio (14 cm) ekraną su ta pačia technologija, kurio skiriamoji geba yra 2340×1080 taškų, o pikselių tankis - apie 476 PPI.
Programinė įranga
"iPhone 13" ir "iPhone 13 Mini" buvo pristatyti su "iOS 15" paleidimo metu.
Rudolf Steiner
Rudolfas Josefas Lorencas Šteineris (, 1861 m. vasario 27 d. arba 25 d. – 1925 m. kovo 30 d.) – Austrijos filosofas, reformatorius, architektas, ezoterikas Šteineris XIX a. pabaigoje tapo žinomu literatūros kritiku, paskelbė filosofinius veikalus, („Laisvės filosofija“ ir kt.). Dvidešimtojo amžiaus pradžioje įkūrė ezoterinį – dvasinį judėjimą, antroposofiją, kurio ištakos – vokiečių idealistinė filosofija ir teosofija; taip pat įtaką padarė gėtiškasis mokslas ir kt.
IPhone 13
Remontas
Kai kurios „iPhone 13“ dalys yra prijungtos prie pagrindinės plokštės. Naudotojas įspėjamas, jei suporuotas komponentas (pvz., ekranas, akumuliatorius) yra pakeičiamas nepriklausomuose remonto servisuose. „Apple“ techniniai specialistai turi savo susiejimo programinės įrangos įrankį. Face ID jutikliai visiškai nustoja veikti, kai juos pakeičia neautorizuotuose servisuose ne pagal „Apple“ instrukcijas.
Rudolf Steiner
Pirmajame, labiau filosofiniame savo veiklos etape Šteineris kūrė mokslo ir dvasingumo sintezę. Šiuo laikotarpiu sukurtu „dvasiniu mokslu“ siekta Vakarų filosofijai būdingą tikslų mąstymą pritaikyti dvasinėms problemoms spręsti.
Antrajame etape, maždaug nuo 1907 m., Šteineris pradėjo gilintis į įvairias meno rūšis: dramą, judesio meną (sukūrė naują meno formą – euritmiją) ir architektūrą. Suprojektavo „visų menų ir kultūros centrą“ – Gėteanumą.
IPhone 13
Spalvos
Iš pradžių „iPhone 13“ ir „13 Mini“ galima buvo įsigyti penkių spalvų: Midnight, Starlight, Product Red, Blue ir Pink.
2022 m. kovo 8 d. buvo pristatyta nauja iPhone 13 spalva – žalia.
Rudolf Steiner
Vaikystė ir išsilavinimas
kairėje|miniatiūra| Namas [[Doni Kralevecas|Doni Kralevece, kuriame gimė Rudolfas Šteineris, dabartinėje Kroatijoje]] Šteineris gimė Johano Šteinerio (1829–1910 m.), ir Franciskos Blijė (1834–1918 m.) šeimoje. Johanas dirbo telegrafo operatoriumi Pietų Austrijos geležinkelyje.
Rašytojas ir filosofas
1888 m. Šteineris buvo pakviestas dirbti Gėtės archyvų redaktoriumi Veimare. Ten dirbo iki 1896 m. Šteineris parašė keturis Gėtės mokslinių raštų tomų įvadus ir komentarus bei dvi knygas apie Gėtės filosofiją: „Implicitinių žinių teorija Gėtės pasaulio koncepcijoje“ (1886 m.), kurią laikė epistemologiniu pagrindu vėlesnei veiklai ir „Gėtės pasaulėžiūrą“ (1897 m.). Tuo metu jis taip pat bendradarbiavo leidžiant visus Artūro Šopenhauerio ir rašytojo Žano Paulo kūrybos leidimus ir parašė daugybę straipsnių įvairiems žurnalams. kairėje|miniatiūra| Rudolfas Šteineris apie 1891/92, ofortas – Otas Frėhlichas
1891 m. Šteineris įgijo filosofijos daktaro laipsnį Rostoko universitete. Po dvejų metų, 1894 m, paskelbė Laisvės filosofiją  – epistemologijos ir etikos tyrimą, kuriame pasiūlė būdą žmonėms tapti dvasiškai laisvomis būtybėmis. Vėliau Šteineris kalbėjo apie šią knygą kaip apie netiesioginį, filosofinį, vėliau jo išplėtotos antroposofijos pagrindą.
1899 m. Šteineris vedė Aną Eunikę. Pora išsiskyrė po kelerių metų. Ana mirė 1911 m.
Teosofijos draugija
miniatiūra| Marija Šteiner, 1903 m 1899 m. Šteineris paskelbė straipsnį Slaptas Gėtės apreiškimas, kuriame aptarė Gėtės pasakos „Žalioji gyvatė“ ir „Gražioji lelija“ ezoterinį pobūdį. Šis straipsnis paskatino grafą ir grafienę Brokdorfus pakviesti jį į teosofų sambūrį kalbėti apie Nyčę. Šteineris ir toliau reguliariai diskutavo su Teosofijos draugijos nariais, o 1902 m. tapo naujai įsteigto vokiečių skyriaus vadovu, nors niekada oficialiai neįstojo į draugiją. Taip pat šioje draugijoje Šteineris susitiko ir dirbo su Marija fon Sivers, kuri 1914 m. tapo jo antrąja žmona. Annie Besant iki 1904 m. Šteinerį paskyrė Vokietijos ir Austrijos teosofinės ezoterinės draugijos vadovu. 1904 m. Helmuto fon Moltkės Jaunesniojo žmona Eliza tapo viena mėgstamiausių jo mokslininkių. Eliza supažindino Šteinerį su Helmutu, kuris 1906–1914 m. ėjo Vokietijos generalinio štabo viršininko pareigas.
Priešingai nei plačioji teosofija, Šteineris siekė sukurti vakarietišką požiūrį į dvasingumą, pagrįstą filosofinėmis ir mistinėmis Europos kultūros tradicijomis. Teosofinės draugijos vokiečių skyrius, vadovaujamas Šteinerio, sparčiai augo. Mokslininkas skaitė paskaitas apie dvasinius mokslus visoje Europoje. Šiuo laikotarpiu Šteineris išlaikė savo originalų požiūrį, pakeisdamas madam Blavatskajos terminologiją sava, o dvasinius tyrimus ir mokymą grindė Vakarų ezoterine ir filosofine tradicija. Šis ir kiti skirtumai lėmė tai, jog 1912/1913 m. draugija susiskaldė. Šteineris ir dauguma teosofų draugijos vokiečių sekcijos narių pasitraukė ir sudarė naują grupę – Antroposofijos draugiją. Šteineris pavadinimą „Antroposofija“ perėmė iš austrų filosofo Roberto fon Cimermano veikalo, paskelbto Vienoje 1856 m. Nepaisant pasitraukimo iš Teosofijos draugijos, Šteineris visą gyvenimą domėjosi teosofija.
Antroposofijos draugija ir jos kultūrinė veikla
Antroposofų draugija sparčiai augo. Išaugo meniško būsto poreikis jų kasmetinėms konferencijoms, kuriose buvo atliekami Eduardo Šiurė ir Šteinerio parašytų pjesių pastatymai ir kt. Nuspręsta pastatyti teatrą ir organizacinį centrą. 1913 m. Dornache, Šveicarijoje, buvo pradėti statyti pirmieji Gėteanumo pastatai. Šteinerio suprojektuotą pastatą daugiausia statė įvairūs savanoriai. Nepaisant to, jog 1914 m. prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas, žmonės iš visos Europos ir toliau taikiai dirbo Gėteanumo statybose. 1913 m. Šteineris persikėlė iš Berlyno į Dornachą ir ten gyveno iki gyvenimo pabaigos.
Pasibaigus karui Šteinerio paskaitos labai suintensyvėjo. Svarbiausia tai, jog nuo 1919 m. Šteineris su kitais draugijos nariais pradėjo kurti daug įstaigų, užsiimančių praktiniu antroposofijos įgyvendinimu. Šiais metais Štutgarte įkurta pirmoji Valdorfo mokykla, Gėteanumas tapo svarbiu kultūros centru. Deja, 1922/1923 m. Naujųjų metų išvakarėse medinis pastatas visiškai sudegė. Dabar manoma, jog gaisrą galėjo sukelti tyčinis padegimas. Šteineris nedelsdamas pradėjo projektuoti antrąjį, betoninį Gėteanumą, kuris baigtas 1928 m., praėjus trejiems metams po jo mirties.
„Steigiamajame susirinkime“, vykusiame Dornacho centre 1923 m. Kalėdų metu, buvo įsteigta nauja „Generalinė antroposofų draugija“ su nauja vykdomąja valdyba (ją Šteineris pavadino „naujos visuomenės pamatiniu akmeniu“). Susitikimo metu Šteineris taip pat įkūrė Dvasinio mokslo mokyklą – „iniciatyvią instituciją“ atlikti tyrimams ir studijoms, „Antroposofijos draugijos sielą“. Šioje mokykloje, vadovaujamoje Šteinerio, įsteigti bendrosios antroposofijos, švietimo, medicinos, scenos meno (euritmija, kalba, drama ir muzika), literatūros ir humanitarinių mokslų, matematikos, astronomijos, gamtos mokslų bei vaizduojamojo meno skyriai. Vėliau įkurti socialinių mokslų, jaunimo ir žemės ūkio skyriai. Įtraukti ir Šteinerio sukurti meditaciniai pratimai.
Išpuoliai, ligos ir mirtis
Po Pirmojo pasaulinio karo, 1919 m. Vokietijoje sustiprėjo nacionalsocialistinė Vokietijos darbininkų partija. Šio judėjimo politinis teoretikas Dytrichas Ekartas užsipuolė Šteinerį teigdamas, kad jis yra žydas. 1921 m. Adolfas Hitleris pradėjo kritikuoti Šteinerį daugelyje sričių, kaltino jį esant žydų įrankiu, kiti nacionalsocialistai Vokietijoje ragino pradėti „karą prieš Šteinerį“. Tais pačiais metais Šteineris perspėjo, jog jei valdžią užimtų nacionalsocialistai, tai būtų pražūtinga Centrinei Europai. 1922 m. sutrikdyta Šteinerio paskaita Miunchene: paleistos dvokiančios bombos ir užgesintos lempos, o žmonės puolė į sceną, bandydami užpulti Šteinerį, tačiau jis saugiai išėjo pro galines duris. Negalėdami garantuoti saugumo, Šteinerio agentai atšaukė kitą jo paskaitų turą. 1923 m. Alaus pučas Miunchene paskatino Šteinerį palikti savo gyvenamąją vietą Berlyne. Šteineris pareiškė, kad jei Vokietijoje valdžią užims asmenys, atsakingi už bandymą įvykdyti perversmą (Hitlerio nacių partija), jis nebegalės atvykti į šalį.
Nuo 1923 m. Šteinerio sveikata pradėjo silpti. Nepaisant to, jis toliau gausiai skaitė paskaitas ir keliavo. Dažnai kasdien vedė dvi, tris ar net keturias paskaitas keliems kursams tuo pat metu. Daugelis šių paskaitų buvo skirtos praktinėms gyvenimo sritims, pavyzdžiui, švietimui. dešinėje|miniatiūra| Šteinerio antkapis Gėteanume Vis labiau sirgdamas, Šteineris paskutinę paskaitą surengė 1924 m. rugsėjo pabaigoje. Paskutiniais gyvenimo mėnesiais rašė savo autobiografiją. Mirė 1925 m. kovo 30 d.
Pšemislo Neveravičiaus uosis
miniatiūra|250px|right|P. Neveravičiaus uosis Pšemislo Neveravičiaus uosis – botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Pužuose, Raseinių rajone. 2012 m. jis paskelbtas valstybės saugomu. Uosis keroja už 2 km į šiaurės rytus nuo Nemakščių, pasukus iš kelio, Balčios upelio prieigose. Objektas nuorodomis nepažymėtas.
Rudolf Steiner
Veikla
Po Pirmojo pasaulinio karo Šteineris pradėjo veikti įvairiose kultūros srityse. Įkūrė keletą mokyklų, pirmoji – Valdorfo mokykla, vėliau virtusi pasauliniu mokyklų tinklu. Jis taip pat sukūrė ekologinio žemės ūkio sistemą, dabar vadinamą biodinaminiu žemės ūkiu. Tai viena pirmųjų šiuolaikinio ekologinio ūkininkavimo formų, reikšmingai prisidėjusių prie jo plėtros. Šteinerio veikla medicinos srityje paskatino sukurti platų papildomų vaistų asortimentą ir palaikančiąją meninę bei biografinę terapijas. Afrikoje, Europoje ir Šiaurės Amerikoje, remiantis jo mokymu, įsikūrė daugybė namų, skirtų vaikams ir suaugusiems, turintiems raidos sutrikimų, (Kamphilo judėjimo namai ir kt.). Jo paveikslai ir piešiniai paveikė Jozefą Boisą ir kitus šiuolaikinius menininkus. Du Gėteanumo pastatai dažnai laikomi šiuolaikinės architektūros šedevrais,   o kiti architektai antroposofai sukūrė tūkstančius šiuolaikinių sceninių pastatų. Antroposofinis bankas, dirbantis pagal Šteinerio idėjas, tapo viena pirmųjų įstaigų, dirbančių etinės bankininkystės principais; buvo įkurtos kitos antroposofinės socialinių finansų įstaigos.
Pšemislo Neveravičiaus uosis
Neveravičiaus uosio skersmuo – 1,21 m, aukštis – 19 m, amžius – 200 m. Medis išsiskiria itin plačia ažūrine laja, todėl kartais švelniai pavadinamas „baobabu“. Jo papėdė nubarstyta pašarų likučiais, čia užuovėją randa šeriami gyvuliai.
Rudolf Steiner
Veikla
Šteinerio literatūrinis palikimas taip pat labai gausus. Šteinerio raštus, išleistus maždaug keturiasdešimčia tomų, sudaro knygos, esė, keturios pjesės („paslaptingos dramos“), mantros eilutės ir autobiografija. Užrašytos paskaitos sudaro dar maždaug 300 tomų ir aptaria itin platų temų spektrą. Šteinerio piešiniai, daugiausia iliustracijos, pieštos lentose paskaitų metu, yra surinkti atskirame 28 tomų rinkinyje. Daug leidinių tyrinėja jo architektūrinį palikimą ir skulptūros darbus.
Švietimas
miniatiūra| Valdorfo mokykla Verijė le Bisone (Prancūzija) Jaunystėje Šteineris dirbo Berlyno „ Arbeiterbildungsschule“ - edukacinės iniciatyvos, skirtos suaugusiems darbininkams, korepetitoriumi ir istorijos dėstytoju. Netrukus po to pradėjo skleisti savo mintis apie švietimą viešose paskaitose. 1907 m. jas apibendrino esė „Vaiko ugdymas“, kurioje aprašė pagrindinius vaiko raidos etapus, jo požiūrio į švietimą pagrindą. Tokią jo švietimo sampratą veikė Herbarto pedagogika, populiari Europoje XIX amžiuje. Tačiau Šteineris kritikavo Herbartą nepakankamai vertinant ne tik intelekto, bet ir valios bei jausmų ugdymo svarbą.
1919 m. Emilis Moltas pakvietė jį skaityti paskaitas savo darbuotojams „Waldorf-Astoria“ cigarečių fabrike Štutgarte. Taip atsirado pirmoji Valdorfo mokykla. 1922 m., pakviestas profesoriaus Milisento Makenzio, Šteineris pristatė šias idėjas konferencijoje Oksforde. Vėliau, Antroposofijos vasaros mokykloje 1924 m. Torki mieste, pristatė mokytojų rengimo kursus. Šteinerio gyvenimo metu jo ugdymo principais grindžiamos mokyklos buvo įkurtos Hamburge, Esene, Hagoje ir Londone; dabar visame pasaulyje yra daugiau nei 1000 Valdorfo mokyklų.
Biodinaminis žemės ūkis
1924 m. grupė ūkininkų, susirūpinusių žemės ūkio ateitimi, paprašė Šteinerio pagalbos. Šis į tai reagavo paskaitų ciklu apie ekologišką ir tvarų požiūrį į žemės ūkį, padidinant dirvožemio derlingumą nenaudojant cheminių trąšų ir pesticidų. Šteinerio žemės ūkio idėjos greitai išplito ir biodinaminis žemės ūkis dabar vystomas visame pasaulyje.
Antroposofinė medicina
Nuo 1910-ųjų pabaigos Šteineris kartu su gydytojais kūrė naujovišką mediciną. 1921 m. vaistininkai ir gydytojai, vadovaujami Šteinerio, sukūrė farmacijos bendrovę Weleda, kuri dabar platina natūralios medicinos ir kosmetikos produktus visame pasaulyje. Maždaug tuo pačiu metu daktarė Ita Vegman Arlesheime įkūrė pirmąją antroposofinės medicinos kliniką.
Socialinė reforma
Po Pirmojo pasaulinio karo Šteineris buvo aktyvus socialinių reformų šalininkas. Peticiją, kurioje buvo išreikštos jo pagrindinės socialinės idėjos, plačiai išplatino ir pasirašė daugelis to meto kultūros veikėjų, tarp jų ir Hermanas Hesė.
Architektūra ir vaizduojamasis menas
Šteineris suprojektavo 17 pastatų, įskaitant pirmąjį ir antrąjį Gėteanumus. Šiuose dviejuose pastatuose, pastatytuose Dornache, Šveicarijoje, buvo įrengtos teatro erdvės ir „dvasinių mokslų mokykla“. Trys Šteinerio pastatai buvo įtraukti į reikšmingiausių šiuolaikinės architektūros kūrinių sąrašą.
Independensas
Independensas  – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, Misūrio valstijos vakaruose. Džeksono apygardos administracinis centras. Įsikūręs Misūrio upės dešiniajame krante, į rytus nuo Kanzas Sičio (priklauso jo aglomeracijai). 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, mieste gyveno 116 tūkst. žmonių.
Yra H. S. Trumano biblioteka ir muziejus (1957).
Istorija
Vietovėje gyventa vietinių indėnų genčių, kalbėjusių sijų kalbomis. Kurį laiką teritoriją valdė ispanai, vėliau prancūzai. Po 1803 m. Luizianos įsigijimo teritorija tapo Jungtinių Valstijų dalimi. Independensas įkurtas 1827  m. ir greitai tapo svarbiu pasienio miesteliu. Independensas buvo tolimiausias punktas, kurį garlaiviai ir krovininiai laivai galėjo pasiekti, plaukdami į vakarus Misisipės upe. Miestelis buvo Santa Fė prekybos kailiais maršruto pradinis taškas. XIX a. čia reiškėsi Pastarųjų dienų šventųjų judėjimo aktyvistai. Išaugus įtampai tarp vietinių misūriečių, Pastarųjų dienų šventųjų judėjimo nariai buvo išvaryti 1833 m. Šis konfliktas 1838 m. peraugo į Mormonų karą. Pradedant 1867 metais, keletas šio judėjimo atšakų vėliau pamažėle sugrįžo į miestą.
Ekonominis klestėjimas Independensą užklupo XIX a. 4–5-ąjį dešimtmečius. JAV pilietinio karo metu miestas regėjo keletą mūšių, buvo užimtas Konfederacijos karių. Karas miestui padarė daug žalos, jis taip ir nebesugebėjo atsigauti ekonomiškai, nors ir iškart po karo prasidėjo nekilnojamojo turto statybų sujudimas. Netoliese esančio Kanzas Sičio iškilimas prisidėjo prie Independenso stagnacijos. Nepaisant to Independensas išliko apygardos centru iki šių dienų.
Miestų partnerystė
Miestai, su kuriais Independensas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Anna Veith
Ana Fait (merg. Ana Feninger,, g. 1989 m. kovo 3 d.) – Austrijos kalnų slidininkė, olimpinė ir pasaulio čempionė, Pasaulio taurės laimėtoja.
Biografija
Ana Feninger gimė 1989 m. birželio 18 d. Haleine, Zalcburgo žemėje. Pradėjo slidinėti nuo trejų metų, debiutavo Pasaulio taurės varžybose būdama 20 metų. Ji tapo 2014 m. Sočio žaidynių olimpine čempione slalomo supelmilžino rungtyje, po to du kartus laimėjo Pasaulio taurės bendrąją įskaitą. 2015 m. spalio 21 d. griuvusi nusileidimo metu, ji patyrė rimtą Achilo sausgyslės ir dešinio kelio traumą. 2016 m. balandį susituokė su snieglentininku Manueliu Faitu (Manuel Veith). 2016 m. publikavo autobiografiją. 2017 m. vasarį jai teko nutraukti sezoną dėl kito kelio operacijos. 2018 m. Pjongčango olimpiadoje A. Fait iškovojo sidabrą slalomo supermilžino rungtyje tik 0,01 sek. pralaimėjusi Esterai Ledeckai. Tai buvo pirmasis jos medalis po traumos.
Asmeniniai duomenys: ūgis 165 cm, svoris 60 kg. Nuolatinė gyvenamoji vieta Zalcburgas.
Pasiekimai iki 2018 m. olimpinių žaidynių:
Gloria Guida
Glorija Gvida (, g. 1955 m. lapkričio 19 d. Meranas) – Italijos kino aktorė, geriausiai žinoma vaidmenimis aštuntojo dešimtmečio komedijose.
Biografija
Glorija Gvida gimė Merane, tačiau dar vaikystėje jos tėvai persikėlė į Boloniją. Dar paauglystėje savo tėvo klube ji pradėjo dainininkės karjerą, įrašė keletą dainų ir net pasirašė sutartį su įrašų kompanija CBS. Koncertuodama įvairiose diskotekose ir festivaliuose, ji sulaukė kino prodiuserių dėmesio, kurie pasiūlė merginai išmėginti aktorės amplua.1974 m. Gvida laimėjo „Mis paauglė Italija“ grožio konkursą ir tais pačiais metais ji nusifilmavo dviejose filmuose: dramoje „Mergina“ ir erotinėje juostoje „Nepilnametė“, tačiau tapo žinoma po 1975 m. juostos „Moksleivė“ ir šio 3 tęsinių. Beje, filmuojant „Merginą“ Gvida dar buvo nepilnametė ir sutikimą filmuotis apsinuoginusiai pasirašė jos tėvas.
Sulaukusi pasisekimo kine, ji atsisakė galimybės tapti dainininke, tačiau įrašė keletą dainų filmams, kuriuose pati vaidino.
Italijos komedijos aukso amžiuje aštuntajame dešimtmetyje Gvida vaidino daugelyje komedijų kartu su žymiausiais šalies aktoriais, o jaunos ir seksualios šviesiaplaukės įvaizdis padarė ją pagrindine konkurente vyresnėms šio žanro „žvaigždėms“ Edvižei Fenek ir Laurai Antoneli.
Gvida intensyviai filmavosi iki 1982 m., tačiau daugelis vaidmenų buvo panašūs vienas į kitą. Paskutinis jos filmas taip pat buvo komedija – „La casa stregata“, po kurios ji dar epizodiškai pasirodė keliuose televizijos serialuose, kol 1989 m., sulaukusi 34, galutinai baigė aktorės karjerą, tik trumpam grįždama į televiziją 2010 m.
1991 m. ji ištekėjo už 18 metų vyresnio kolegos Johnny Dorelli, su kuriuo susilaukė dukters Gvendolinos.
Dalinė filmografija
right |thumb|140px|Kadras iš filmo „[[Nepilnametė (filmas)|Nepilnametė“]]
Apie totorių, lietuvių ir maskvėnų papročius
Apie totorių, lietuvių ir maskvėnų papročius – XVI a. lotyniškai parašytas traktatas,  dedikuotas Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Žygimantui Augustui. Jį apie 1550 m. sukūrė LDK publicistas, diplomatas, visuomenės veikėjas Mykolas Lietuvis (~1490–1560). Traktato išliko apie 10 fragmentų, juos pirmą kartą išleido 1615 m. Bazelyje (Šveicarija) Johanas Greiseris, kuris pirmasis pavadino autorių Mykolu Lietuviu. Šios publikacijos ištraukų perspausdinta olandų Elsevierų leidiniuose 1626 m., 1627 m., 1632 m., 1640 m.
Turinys
Traktato tikslas – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės santvarkos kritika, skatinimas taisyti, stiprinti valstybę iškeliant įvairius neigiamus šalies gyvenimo reiškinius, ydas ir paveikti valdovą, Žygimantą Augustą, kad jis viską pertvarkytų. Tai pirmasis LDK renesanso socialinės - politinės publicistikos pavyzdys. Kiekviena dalis skirta kuriai nors visuomenės problemai spręsti.
Autorius kritikavo savo meto Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos bajoriškąją visuomenę, smerkė katalikų dvasininkijos sumaterialėjimą, siūlė reformuoti bažnyčią. Traktate lyginamos Maskvos didžioji kunigaikštystė, totorių ir Lietuvos visuomeninis politinis gyvenimas, papročiai, analizuojamos Lietuvos valstybės smukimo priežastys, kritikuojami ponai ir aukštoji dvasininkija – jų ekonominės ir teisinės privilegijos, savivaliavimas, moralinės ydos, reiškiama užuojauta liaudžiai, propaguojama visų valdinių lygybė, idealizuojamas Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. Mykolas Lietuvis pasisako ir prieš moteris, linkęs propaguoti daugpatystę, nes daugiau žmonų - daugiau ir kareivių.
Kritikai būdingos tuo metu Lietuvoje pasireiškusios reformacijos judėjimo tendencijos. Veikale rašoma apie legendinių lietuvių romėnų iškeliavimą iš romėniškosios tėvynės, palaikė romėniškąją lietuvių kilmės hipotezę, nurodė lietuvių ir antikinės mitologijos, lietuvių ir lotynų kalbų panašumus (pateikė ir lietuvių žodžių), siūlė steigti lotyniškas vidurines mokyklas. Jų steigimas argumentuotas tuo, kad lotynų kalba yra gimtoji lietuvių kalba, tam įrodyti pateikti 74 identiško skambėjimo vienareikšmiai lotynų ir lietuvių kalbų žodžiai. Traktato mintys ir stilius rodo autoriaus humanistinį išsimokslinimą ir jį atitinkančią pasaulėžiūrą.
Pedro Pichardo
Pedras Pičardas (g. 1993 m. birželio 30 d. Kubos Santjage) – Kubos lengvaatletis, kuris specializuojasi trišuolyje. Nuo 2017 m. atstovauja Portugalijos nacionalinę rinktinę. Olimpinis čempionas.
Biografija
2012 m. Kubos atstovas tapo pasaulio jaunimo čempionu. 2013 m. iškovojo pasaulio čempionatų sidabro medalį. Lengvaatletis buvo registruotas dalyvauti 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse po Kubos vėliava, bet sportininkas stadione nepasirodę.
Lázaro Martínez
Lasaras Martinesas (g. 1997 m. lapkričio 3 d. Gvantaname) – Kubos lengvaatletis, kuris specializuojasi trišuolyje, olimpietis.
Pedro Pichardo
Biografija
2017 m. balandį Vokietijoje viešėdamas kartu su Kubos nacionaline rinktine sportininkas pradingo. Vėliau paskelbta jog lengvaatletis pasiprašė prieglobsčio Portugalijoje ir toliau gins šios šalies garbę.
Lázaro Martínez
Biografija
2013 m. pasaulio jaunių čempionato aukso medalininkas. Tais pačiais metais sportininkas tapo ir Panamerikos jaunimo čempionu. 2014 m. Martínez iškovojo ir pasaulio jaunimo čempionato auksą.
Pedro Pichardo
Biografija
2018 m. Pichardo tapo Deimantinės lygos čempionu. 2021 m. trišuolininkas iškovojo Europos uždarų patalpų čempionato auksą. Tais pačiais metais vykusiose Tokijo olimpinėse žaidynėse portugalas startavo vyrų trišuolio varžybose. Atrankoje pasiekė 17,71 m šuolį ir su geriausiu rezultatu pateko į finalinį etapą. Finale portugalas trečiuoju šuoliu pasiekė naują Portugalijos rekordą ir su 17,98 m pirmą kartą tapo olimpiniu čempionu.
2022 m. pasaulio uždarų patalpų čempionate nusileido tik kubiečiui Lázaro Martínez ir iškovojo sidabro medalį.
Lázaro Martínez
Biografija
Savo debiutinėse 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Kubos atstovas įveikė atrankos barjerą ir pateko į finalines varžybas. Finale su 16,68 m rezultatu Martínez užėmė 8-ą vietą.
Vydmantų apylinkė
Vydmantų apylinkė (arba Vidmantų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Palangos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Rūdaičių apylinkės.
VJFK Trakai
VJFK Trakai – Lietuvos futbolo klubas iš Trakų.
Istorija
Atsiradusę erdvę užpildė VJFK „Trakai“ – komanda sudaryta iš Trakų ir Trakų raj. žaidėjų. Klubas pradėjo veiklą 2015 m. kovo 1 d.
Žiemos metu klubas suburia jungtinę komandą su FK „Vievio žiedas“ ir dalyvauja salės pirmenybėse.
Klubo logotipas ir spalvinė gama
Logotipe pavaizduotas riteris, o daugiabriaunis skydas padalintas į keturias dalis. O skydas esti kitame skyde. Užrašas „Trakų raj. VJFK „Trakai““.
Aprangos spalvinė gama
2015 m. klubas žaidė su mėlynais šortais, o marškinėliai buvo geltoni-balti-mėlyni.
2016 m. klubas žaidė su raudonais šortais, o marškinėliai buvo mėlyni-raudoni.
Salės futbolo varžybos
Pastaba: Salės varžybose VJFK Trakai kartu su Vievio Žiedas subūrė bendrą komandą ir žaidė Trakai-Vievio žiedas pavadinimu.
Sudėtis (2017-09-15)
Sudėtis:
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Maksimas Marusičius
Maksimas Marusičius (Макс; Максим Вячеславович Марусич ; g. 1993 m. liepos 7 d.) – futbolininkas iš Ukrainos, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje. Savo laiku žaidė Ukrainos jaunimo rinktinėse. Lietuvoje atstovavo „Jonavos“ klubui ir Vilniaus „Riteriams“.
FK Jonava
Žaidė FK Jonava 2017 m. sezone. sužaidė 32 rungtynes A lygoje ir pelnė aštuonis įvarčius.
Latvija
Vėliau persikėlė į Latviją: 2018 m. perėjo į FK RFS. Atstovaudamas šiai ekipai sužaidė 34 susitikimus Virsliga ir pasižymėjo 15 įvarčių.
2019 m. rugpjūtį į FK Jūrmala.
Būtingės apylinkė
Būtingės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Maksimas Marusičius
Kazachstanas
2020 m. perėjo į Aktau „Kaspij“ (Kazachstanas) ir premjer lygoje sužaidė dešimt rungtynių, per kurias pasižymėjo vieną kartą.
FK Riteriai
Atvyko į Lietuvą. 2021 m. liepos 2 d. buvo paskelbta, kad tapo Vilniaus „Riterių“ nariu. 2021 m. liepos 23 d. rungtynėse prieš Telšių „Džiugą“ pelnė įvartį ir padidino „riterių“ ekipos pranašumą iki 3:1. Šiose rungtynėse rezultatu 3:2 nugalėjo „riterių“ ekipa.
Būtingės apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Palangos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Šventosios apylinkės.
Maksimas Marusičius
FK Riteriai
2021 m. rugsėjo 19 d. rungtynėse prieš FK Riteriai pasižymėjo pelnydamas įvartį.
Silvio Orlando
Silvio Orlando (g. 1957 m. birželio 30 d.) – italų aktorius.
Maksimas Marusičius
FK Riteriai
2021 m. gruodžio 6 d. pranešta, kad žaidėjas palieka klubą.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Užluobės piliakalnis
Užluobės piliakalnis, Šarkė, Pilis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A480KP, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR975) – piliakalnis Skuodo rajono savivaldybės teritorijoje, prie Užluobės kaimo, Skuodo seniūnija. Pasiekiamas keliu Skuodas – Užluobė pravažiavus Užluobę, ties nedideliu kelio posūkiu į dešinę pasukus į kairę per pievas šiaurės rytų kryptimi 300 m link beržų guoto.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos pakraštyje, Šatos kairiajame krante. Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 50x40 m dydžio. Jos pietų – pietvakarių pakraštyje supiltas 70 m ilgio, 0,5 m aukščio, 15 m pločio lanko formos pylimas. Jame rasta anglių. Pylimo išorinis 1 m aukščio šlaitas leidžiasi į 14 m pločio griovį, už kurio supiltas antras 0,3 m aukščio, 14 m pločio pylimas, už jo buvo antras apie 10 m pločio griovys, šiaurės vakarų dalyje dabar virtęs griova. Šlaitai - 10 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a.
Piliakalnis labai apardytas arimų, gynybiniai įrenginiai beveik niveliuoti, šlaitai erodavę. Aikštelėje iki XIX a. pabaigos buvo kaimo kapinės. Piliakalnis apaugęs beržais, pomiškis iškirstas.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1968 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Į pietvakarius nuo piliakalnio, 2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos keramikos.
Julinų dvaro liepų alėja
miniatiūra|250px|right|Julinų dvaro liepų alėja Julinų dvaro liepų alėja – gamtos paveldo objektas, esantis Pužuose, Raseinių rajone. 2012 m. jis paskelbtas valstybės saugomu. Liepų alėja auga už 2 km į šiaurės rytus nuo Nemakščių, pasukus iš kelio, Balčios upelio prieigose. Objektas nuorodomis nepažymėtas.
Dvarą menanti įspūdinga liepų alėja riboja jo teritorijos vakarinį ir šiaurinį pakraščius. Alėjos ilgis – 150 m, vidutinis alėjos medžių skersmuo siekia 1 m, aukštis – 26 m, amžius – 200 m. Storiausios liepos kamieno apimtis 1,3 m aukštyje – 3,2 m, aukštis – 23,5 m.
2005 m. pasaulio moterų rankinio čempionatas
2005 m. pasaulio moterų rankinio čempionatas – 17-asis pasaulio moterų rankinio čempionatas, kuris vyko 2003 m. gruodžio 5 - gruodžio 18 dienomis Rusijoje.
Čempionato nugalėtoja antrą kartą tapo Rusijos rinktinė.
Geležinis kryžius (filmas)
Geležinis kryžius – 1977 m. režisieriaus Sam Peckinpah sukurtas karinis filmas.
Turinys
1943-ieji metai, Rytų frontas. Kapralas Rudolfas Štaineris po sėkmingos operacijos paaukštinamas į seržantus, tačiau jis kiekviena proga demonstruoja panieką pareigoms, titulams ir apdovanojimams, turėdamas tik vieną tikslą – išgyventi ir apsaugoti savo būrio vyrus. Tarp jo ir naujo kapitono Stranskio, nedalyvavusio mūšiuose, tačiau svajonačio apie Geležinį Kryžių, iš karto prasideda trintis: Štaineris garsus savo nepaklusnumu, tačiau net aukštieji karininkai labai vertina jo, kaip kario, sugebėjimus. Stranskis svajoja apie Geležinį kryžių ir mano, kad Štainesis yra pagrindinė kliūtis jį gauti, vadinasi, reikia bet kokia kaina atsikratyti seržantu...
Skūbis Dū
„Skūbis Dū“ – kultinė amerikiečių animacinė franšizė, kurią sudaro televizijos serialai, pradėti kurti dar 1969 m. Kūrėjai Džo Rubis (Joe Ruby) ir Kenas Spiersas (Ken Spears) sukūrė originalų serialą „Skūbi Dū, kurgi tu!“ (angl. Scooby-Doo, Where Are You!) „Hanna-Barbera Productions“ nurodymu 1969 m.
Sekmadienio rytais rodytas animacinis serialas apie paauglius Fredį Džounsą (Fred Jones), Dafnę Bleik (Daphne Blake), Velmą Dinkli (Velma Dinkley), Norvilą „Šegį“ Rodžers (Norville "Shaggy" Rogers) bei jų kalbantį vokiečių dogą Skūbį Dū, drauge bandančius išspręsti nusikaltimus, kuriuos vykdo paranormaliomis būtybėmis apsimetantys nusikaltėliai, sulaukė didžiulio populiarumo tiek JAV, tiek kitose pasaulio šalyse. 2013 m. „TV Guide“ įvertino „Skūbį Dū“ kaip penktą visų laikų geriausią animacinį filmą.
„Skūbi Dū, kurgi tu!“
Pirmoji „Skūbi Dū, kurgi tu!“ serija debiutavo CBS televizijoje 1969 m. rugsėjo 13 d. Skūbio Dū kalbėsena buvo artima kitame populiariame animaciniame filme „The Jetsons“ rodyto personažo – šuns Astro – kalbėsenai, kurį įgarsino tas pats balso aktorius. 1969–70 m. laikotarpyje iš viso buvo sukurta 17 serijų.
Kiekvienoje serijoje veiksmas vyksta vis kitoje vietoje, į kurią Skūbis Dū ir keturi paaugliai – Fredis, Šegis, Dafnė ir Velma – atvyksta su mikroautobusu pavadinimu Mistikos mašina, išdažytu psichodelinėmis spalvomis ir hipių subkultūrai būdingais vaizdiniais. Serijos metu pagrindiniai veikėjai susiduria su tariama antgamtine būtybe, gąsdinančia vietinius gyventojus, ir drauge bando išsiaiškinti, kas už to slypi. Įprastai jaunuoliai išsiskirsto, siekdami surasti kuo daugiau užuominų, padėsiančių išspręsti paranormalų detektyvą, ir protarpiais yra užpuolami būtybių, norinčių juos atgrasyti nuo tolimesnių paieškų. Ilgainiui draugai supranta, kad jų tiriama paranormali veikla – paprasčiausia apgaulė, ir Fredžio paspęstų spąstų dėka jaunieji detektyvai būtybę pagauna, kuri dažniausiai tebūna kostiumą dėvintis piktadarys. Šį demaskavus kaip kriminalinį nusikaltėlį, užsiėmusį neteisėta veikla prisidengiant paranormalios būtybės istorija, jis yra suimamas bei pasodinamas už grotų. Serijos pabaigoje piktadarys baigdamas savo monologą įprastai priduria: „...aš būčiau išsisukęs nesučiuptas jeigu ne tas didelis šuo su landžiais vaikais!“
Įvertinimas
miniatiūra|Mistikos mašina „[[San Diego Comic-Con International“ mugėje 2013 m. ]] Per penkis dešimtmečius „Skūbis Dū“ pelnė du „Emmy“ apdovanojimus – 1989 m. „Daytime Emmy“ nominaciją už „Šuniukas vardu Skūbis Dū“ ir 2003 m. už „Kas naujo, Skūbi Dū?“, kuomet balso aktorė Mindi Koun (Mindy Cohn) laimėjo kategorijoje „Nepriekaištinga atlikėja animacinėje programoje“. Mokslo šalininkas Karlas Siganas (Carl Sagan) itin palankiai įvertino laidoje figūruojantį skepticizmą į paranormalias temas bei tikino, kad „Skūbio Dū“ analogas suaugusiesiems būtų pravartus visuomenei.
„Skūbis Dū“ išsaugojo reikšmingą gerbėjų bazę, kuri nuosekliai augo nuo XX a. 10 deš. dėl laidos populiarumo tarp vaikų bei nostalgiją jaučiančių tėvų, užaugusių su šiais personažais. Kai kurie televizijos kritikai linkę manyti, jog programos gebėjimas suderinti komedijos, veiksmo ir siaubo žanrus buvo esminė plataus masto sėkmės priežastis. Kaip ir planavo Fredis Silvermanas (Fred Silverman) bei „Hanna-Barbera“, „Skūbis Dū“ serijose figūruojančios šmėklos, pabaisos bei nejaukios vietos labiau pasižymi komedijos, o ne siaubo žanrui būdinga stilistika – tai lėmė, kad animacinis serialas buvo tinkamas ir jaunai auditorijai. „Visumoje [„Skūbis Dū“] nėra šiaip laida, kuri pernelyg stimuliuotų vaikų emocijas ir įtampas“, – 2002 m. interviu metu pakomentavo Amerikos vaikų ir žiniasklaidos centro vykdantysis direktorius Deividas Klimanas (David Kleeman). „Joje pakankamai linksmybių, kad būtų linksma be kažko, kas jiems sukeltų nerimą ar košmarus.“
Vyresni paaugliai ir suaugusieji pripažino, jog „Skūbis Dū“ jiems patinka dėl jautresnių temų, įskaitant narkotikus bei seksualumą: seriale būta užuominų, kad Šegis galimai vartoja kanapes, o Velma yra lesbietė. Dėl šių klausimų paplitimo populiariojoje kultūroje tokios temos paliestos ir 2002 m. filme „Skūbis Dū“. Vis dėlto kai kurios scenos prieš premjerą buvo iškirptos, siekiant užtikrinti, kad filmas išliktų tinkamas žiūrėti visai šeimai.
Lietuvos automobilių ralio e-čempionatas
Lietuvos automobilių ralio e-čempionatas (Atlantis Games e-LARČ) – nuo 2019 m. vykstančios oficialios virtualaus sporto pirmenybės, įtrauktos į Lietuvos automobilių sporto federacijos oficialių varžybų sąrašą. Tai yra pripažintas ir pirmasis pasaulyje nacionalinis ralio e-čempionatas, sparčiai augančioje lenktynių simuliatorių nišoje.
Priešistorė
Virtualaus ralio lenktynių istorija Lietuvoje prasidėjo dar 2005 metais susikūrus Richard Burns Rally simuliatoriaus lietuviškai bendruomenei. Daugiau nei 10 metų bendruomenės nariai organizavo virtualius čempionatus atkartojančius realybėje vykstančius čempionatus tokius kaip Pasaulio ralio čempionatas (WRC), Lietuvos automobilių ralio čempionatas (LARČ) ar Pasaulio jaunimo ralio čempionatas (JWRC). 2017 m. Lietuvos automobilių sporto federacija pripažino virtualias lenktynes kaip vieną iš automobilių sporto disciplinų. Virtualūs ralio čempionatai, rengiami RBR-LT bendruomenės, neliko nepastebėti. 2018 m. virtualus ralio čempionatas, rengiamas pagal LARČ kalendorių, gavo Lietuvos automobilių sporto federacijos pripažinimą. Netrukus panašiu pavyzdžiu pasekė ir kelios kitos šalys (Čekija, Ukraina, Švedija), kurioms lietuviško čempionato startas buvo savotiška paskata sukurti savo nacionalines pirmenybes.
Šiandien lenktynių simuliatorių srityje Lietuva yra viena iš pionierių, turinti garbę vadintis pirmąja nacionalinį elektroninio ralio čempionatą surengusia šalimi pasaulyje. Atlantis Games e-LARČ yra ir vienas iš didžiausių žaidėjų rinkoje, kuriame lygis yra labai aukštas, o pergalė laikoma prestižine.
== Čempionatas == miniatiūra|250x250px|2021 m. virtualaus Viekšnių ralio akimirka