cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tikmedis
Būdingi 20-30 m aukščio medžiai, metantys lapus sausuoju laikotarpiu. Tikmedžio mediena labai patvari ir naudojama baldų, muzikos instrumentų, laivų denių gamyboje, prabangių namų statyboje.
Rūšys
Gentyje yra 3 rūšys:
Latvijos saugomos teritorijos
Latvijoje yra 4 nacionaliniai parkai, 4 rezervatai ir 1 biosferos rezervatas.
Nacionaliniai parkai
Latvijoje yra keturi nacionaliniai parkai. Jie užima apie 3,2 % Latvijos teritorijos. Seniausias, bet mažiausias (163 km²) nacionalinis parkas Latvijos teritorijoje yra Slyterės nacionalinis parkas. Jis buvo įkurtas 1921 m., kaip gamtos rezervatas. Antras (596 km²) pagal dydį ir naujausias (įkurtas 2007 m.) Latvijoje esantis Raznos nacionalinis parkas. Trečias pagal dydį yra Kemerių nacionalinis parkas (406 km²), įsteigtas 1997 m. Didžiausias Latvijos nacionalinis parkas yra Gaujos nacionalinis parkas. Jis užima apie 917 km² plotą ir buvo įsteigtas 1973 m. Latvijos narystės Tarybų Sąjungoje metu.
Draustiniai
250px|thumb|[[Šiaurės Vidžemės biosferos rezervatas užima net 6 % Latvijos ploto. Nuotraukoje Laučių akmuo Vidžemės paplūdimyje.]]
Latvijoje yra 4 rezervatai. Jie užima apie 0,4 % Latvijos teritorijos. Taip pat yra 1 biosferos rezervatas. Pastarasis užima 6 % Latvijos ploto.
Vanžė (Mazovijos vaivadija)
Vanžė  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietvakarius nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 80 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Torpednešis
thumb|250px|Vienas pirmųjų torpednešių [[Sopwith Cuckoo meta torpedą]]
thumb|250px|Antrojo pasaulinio karo metais naudotas torpednešis [[Fairey Swordfish su torpeda]]
Torpednešis – lėktuvas, skirtas laivams naikinti torpedomis. Torpednešiai atakuodavo laivus tiek jūrose, tiek reiduose ar uostuose. Juos naudodavo ir aviacinėms bomboms mėtyti ar jūrinėms minoms statyti.
Pirmieji torpednešiai atsirado prieš pat Pirmąjį pasaulinį karą. Jie buvo ginkluotėje tarp pasaulinių karų ir Antrojo pasaulinio karo metu. Torpednešiai buvo plačiai naudojami Antrajame pasauliniame kare (pvz., Perl Harboro atakoje). Po Antrojo pasaulinio karo atsirado priešlaivinės raketos, kurias gali paleisti įprastiniai bombonešiai ir, kurių efektyvumas viršijo torpednešių efektyvumą, todėl torpednešiai, kaip lėktuvų klasė, išnyko. Šiaurės Korėja yra šalis, ilgiausiai išlaikiusi torpednešių aviaciją, ją išformavusi tik po 1980 m.
Torpednešiai naudodavo specialias aviacines torpedas, kurios buvo mažesnės ir lengvesnės už laivines torpedas, naudotas laivuose ir povandeniniuose laivuose. Tuometinės aviacinės torpedos sverdavo iki 900 kg, o tai beveik du kartus viršijo tuometinių vienmotorių bombonešių bombų krovinį, todėl torpednešiams reikėjo galingesnių variklių. Torpedoms reikėjo arba skyriaus, didesnio už bombų skyrių (jei torpedą gabendavo viduje), arba bent jau ilgo korpuso (jei torpeda buvo pakabinama po korpusu).
Torpednešius turėdavo dengti naikintuvai, kadangi patys torpednešiai apsiginti nuo priešo naikintuvų nepajėgdavo. Daugiamotorių torpednešių buvo nedaug, bet ir jų (pvz., Mitsubishi G4M Betty, Heinkel He 111, Heinkel HE 115, Bristol Beaufort, Martin PBM Mariner, Savoia-Marchetti SM.84) efektyvumas nebuvo didesnis.
Torpednešių silpnybė buvo ta, kad prieš paleisdami torpedą torpednešiai turėdavo gana ilgai skristi tiesiai ir neaukštai, išlaikydami pastovų aukštį ir taikydami į atakuojamą laivą. Tuo momentu jie būdavo itin pažeidžiami tiek naikintuvų, tiek priešlėktuvinės artilerijos. Laivus efektyviai apsaugodavo ir universaliųjų laivų pabūklų (kalibras virš 100 mm) ugnis – torpednešiai įsirėždavo į sprogimų aukštyn išmestus vandens stulpus. Dar viena silpnybė buvo tai, kad aviacinių torpedų valdymo mechanizmai buvo gana jautrūs ir neretai sugesdavo jei torpeda į vandenį krisdavo netinkamu kampu.
Stovinčių laivų apsauga nuo torpednešių buvo prieštorpediniai tinklai, saugoję nuo bet kokių torpedų, tiek aviacinių, tiek laivinių. Judantys laivai nuo torpednešių atakų galėdavo apsisaugoti plaukdami visu greičiu ir manevruodami. Neretai pakakdavo vienos torpedos, kad judantis laivas būtų tiek pažeistas, kad prarastų greitį ir (arba) galimybę manevruoti, ir taptų lengvu taikiniu. Neturintys povandeninės šarvų juostos laivai (pvz., lengvieji kreiseriai) buvo labai pažeidžiami. Sunkieji laivai, turintys povandeninę šarvų juostą, irgi prarasdavo judrumą, jei torpeda pataikydavo į vairus ar sraigtus. Todėl laivams apsiginti nuo priešo torpednešių buvo labai svarbi gera naikintuvų priedanga ir gausi, efektyvi priešlėktuvinė artilerija.
Genų dreifas
Genų dreifas – atsitiktinis statistinio pobūdžio genų dažnių kitimas populiacijoje. Dėl genų dreifo kai kurie aleliai gali visai išnykti, taigi dėl genų dreifo mažėja genetinė įvairovė. Mokslininkai nesutaria dėl šio reiškinio svarbos evoliucijai. Genų dreifas svarbesnis mažose populiacijose, o didesnėse jo galima nepaisyti.
Skirtingai nuo gamtinės atrankos, genų dreifas ne visada padeda įsitvirtinti adaptyviausiems požymiams – jo pasekmės populiacijai gali būti tiek naudingos, tiek žalingos, tiek neutralios. Taip yra todėl, kad individo reprodukcinę sėkmę dažnai lemia atsitiktinumai, nesusiję su jo prisitaikymu prie aplinkos.
Žodis „dreifas“ gali būti apgaulingas dėl savo reikšmės, tačiau genetinis dreifas yra neturintis krypties dreifas.
Tačiau tuo pačiu, genų dreifas tam tikro alelio dažnio atžvilgiu yra kryptingas - galiausiai alelis yra arba fiksuojamas populiacijoje, arba eliminuojamas iš jos.
Sukutis
Sukutis (Ipomoea) – vijoklinių (Convolvulaceae) šeimos augalų gentis. Jai priklauso vienamečiai ir daugiamečiai augalai: žolės, lianos, krūmai ir žemi medžiai.
Kultūriniai augalai
thumb|left|200px|Ipomoea purpurea – dekoratyvinis augalas Daug sukučių rūšių yra auginamos kaip dekoratyviniai augalai, nuo seno žinomos Centrinės Amerikos, Tolimųjų Rytų kultūrose. Yra išvesta daug jų kultūrinių veislių.
Kai kurios rūšys naudojamos maistui. Tarp jų žinomiausias yra batatas (Ipomoea batatas), arba vadinamoji saldžioji bulvė.
Dar viena svarbi daržovė yra vandeninis sukutis Ipomoea aquatica, plačiai naudojamas kaip lapinė Vietnamo, Kantono (kant. 蕹菜 ong choy) ir Pietryčių Azijos (mal. kangkung, khm. trawkoon, tai. ผักบุ้ง pak boong) virtuvėse. Jis gali būti kepamas su mėsa ir daržovėmis, valgomas žalias.
Trispalvis sukutis, be to, kad yra seniai auginama gėlė Centrinėje Amerikoje, buvo naudojama actekų ritualuose kaip haliucinogeninis produktas tlitliltzin. Sukutyje, daugiausia sėklose, yra alkaloido, vadinamo LSA. thumb|left|200px|Vandeninis sukutis Ipomoea aquatica
Miškų sargyba
Miškų sargyba  – miškų žinybai priklausiusi valdiškų miškų apsauga 1798–1917 m. Rusijos imperijoje.
Pirmą kartą paminėta 1798 m. kovo 12 d. Admiraliteto kolegijos miškų departamento steigimo dokumente. Iki tada valdiškiems miškams saugoti kasmet skirdavo „gerus žmones“ iš vietinių gyventojų. Vietinių valstiečių skyrimas miškams saugoti buvo naudojamas bent jau nuo XVIII a. pradžios.
1802 m. liepos 2 d. vardiniu įsaku buvo apibrėžta miškų sargybos sudėtis: 1802 m. rugpjūčio 27 d. Sankt Peterburgo gubernijos valdiškiems miškams saugoti buvo paskirti fersteriai ir sergėtojai. Raitajai didelių miškų plotų apsaugai buvo paskirti apjodinėtojai. Pagal 1803 m. gruodžio 18 d. įsaką užkardose sergėjo valdiška miškų sargyba (212 sergėtojų, kuriems vadovavo 7 unterfersteriai). Miškų sargybos dydis priklausė nuo miškų dydžio ir padėties toje vietovėje. XIX a. 4-tą dešimtmetį fersterių pareigas perėmė jaunesnieji girininkai, o miško apjodinėtojai miškų sargybose išliko.
1832 m. gruodžio 28 d. Finansų ministerijos „Nuostatas apie nuolatinę Miškų sargybą“ (Положение о постоянной Лесной страже) aprašė miškų sargybos veiklos principus:
1846 m. vasario 13 d. buvo įvesta karinės miškų sargybos iš savanorių, atitarnavusių kariuomenėje ne mažiau 20 metų. Ši tvarka išbuvo iki 1869 m. birželio 3 d., kai „Nuostatas apie valdišką miškų sargybą“ nurodė, kad miškų sargyba vėl turi būti sudaryta iš apjodinėtojų, o šiems turėjo būti pavaldūs eiguliai. Šiuos pareigūnus skirdavo gubernijos girininkas iš bet kurio luomo asmenų, ne jaunesnių kaip 21 metų ir, pageidautina, raštingų. Sargybos pareigūnai iš pareigų būdavo atleidžiami tik perdavę jiems patikėtus miško plotus.
Pareigybės
Eigulys saugojo patikėtą apeigą. Tam jis turėjo:
Apjodinėtojas turėjo saugoti jam patikėtą apjodą. Tam jis turėjo:
Apjodinėtojai ir eiguliai turėjo girininkui teikti žodinius raportus. Raštiški buvo neprivalomi, nes ne visi buvo raštingi.
Apjodinėtojai ir eiguliai privalėjo informuoti policiją apie kilusius gaisrus, padėti jai gaudyti miškuose besislapsčiusius nusikaltėlius. Apjodinėtojas turėjo iš savo atlyginimo laikyti jojamąjį arklį.
Skiriamieji ženklai:
Apjodinėtojai ir eiguliai, pradėdami eiti pareigas, artimiausioje cerkvėje duodavo priesaiką (nuo 1869 m. priesaiką duodavo taikos teisėjui), jiems būdavo įteikiami rašytiniai nurodymai. Jie būdavo atleidžiami nuo natūrinių civilinių ir rekrutinių prievolių. Tapę invalidais gaudavo piniginę paramą, jei žūdavo - paramą gaudavo jų šeimos.
Miško sargybos žmonės turėjo teisę panaudoti šaunamąjį ginklą, jei įsakydavo girininkas, policijos nurodymu gaudydavo nusikaltėlius, gindavosi. XIX a. 4-7 dešimtmečiais miškų sargybos žemutinių laipsnių pareigūnai buvo ginkluoti kavalerijos kardais (apjodinėtojai) ir pionierių kapotėmis (šauliai).
Apjodinėtojai ir eiguliai turėdavo gyvento jų prižiūrimuose miško plotuose. Jiems skirdavo žemės ūkio žemės, ne daugiau kaip 20 dešimtinių. Dar 1,5 dešimtinės buvo skirta namui ir visai sodybai.
Dalis privačių miškų valdų irgi turėjo lygiai taip pat organizuotas privačias miškų sargybas.
Miškų sargybos Rusijoje egzistavo iki 1917 m. Eigulių pareigos išliko iki šiol.
Zokorių piliakalnis
Zokorių piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 16485; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1829; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1005P) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, Zokorių kaime, Degučių seniūnija. Pasiekiamas iš plento A6 Zarasai – Utena Zokoriuose pasukus į dešinę šiaurėn, už 470 m vėl pasukus į dešinę šiaurės rytų kryptimi ir pavažiavus 700 m – yra 250 m į kairę šiaurės vakaruose nuo keliuko, miške, Antalieptės marių pusiasalio sąsmaukoje.
Embraer 145
Embraer ERJ 145 serija – Brazilijos Embraer kompanijos gaminami siauro fiuzeliažo, dviejų variklių, reaktyviniai oro laineriai. Pirmą kartą visuomenei lėktuvai parodyti 1989 m. Paryžiaus aviacijos parodoje. Šios serijos orlaiviai naudojami regioniniams skrydžiams visame pasaulyje.
Zokorių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, buvusioje į pietus nuo Jūžinto ežero, dabar esančioje Antalieptės marių pietiniame krante. Aikštelė beveik apvali, 70x65 m skersmens, 1 m aukštesniu rytiniu galu. Rytiniame ir pietvakariniame šlaituose, 2-4 m žemiau aikštelės, iškastas 4 m pločio, 0,2 m gylio griovys, už kurio supiltas 20 m ilgio, 0,3 m aukščio, 6 m pločio pylimas. Už jo iškastas 3,5-4 m pločio, 0,2 m gylio griovys, už kurio supiltas 0,2 m aukščio, 7 m pločio pylimas. Pylimai ir grioviai vietomis virtę 11 m pločio terasa 2 m aukščio išoriniu šlaitu. Vakariniame ir šiauriniame šlaituose, 3 m žemiau aikštelės yra 7 m pločio terasa, 2 m žemiau jos - antra 4 m pločio terasa. Terasose yra stambesnių akmenų. Šlaitai statūs, 11 m aukščio, viršuje dirbtinai pastatinti.
Embraer 145
Šią seriją sudaro trijų tipų lėktuvai – ERJ 135 (37 keleiviai), ERJ 140 (44 keleiviai) ir ERJ 145 (50 keleiviai). Taip pat yra verslo klasės Embraer Legacy 600 bei kariniai Embraer R-99 lėktuvai.
Šie lėktuvai gali nuskristi nuo 2317 iki 3704 km.
Zokorių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis apardytas arimų, pietvakariniame šlaite iškasta duobė. Jis apaugęs praretintų pušų ir beržų mišku.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pirmąja puse. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 52000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1109000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Leipcigo universitetas
Istorija
Įkurtas 1409 m. pritariant popiežiui Aleksandrui V. 1953–1991 m. vadintas Karlo Markso universitetu. Yra universiteto ligoninė, biblioteka, įkurta 1543 m., Muzikos instrumentų muziejus, įkurtas 1929 m., eksperimentinės psichologijos laboratorija, įkurta 1879 m., pirmoji pasaulyje.
Lietuviai
Nuo XV a. Leipcigo universitete mokėsi studentų iš Lietuvos. Studentų sąrašuose yra garsių Lietuvos didikų šeimų atstovų: Bialozarai, Bilevičiai, Chodkevičiai, Hlebavičiai, Golovčinskiai, Korsakai, Oginskiai, Šemetos, Vainos. Universitete veikė Baltų kalbotyros institutas. 1922–1924 m. Leipcigo universitete veikė Lietuvių studentų draugija.
Mikalojus Abrahamovičius, Vaclovas Agripa, Kazimieras Alminas, Kazimieras Viktoras Banaitis, Jonas Biliūnas, Jonas Chodkevičius, Motiejus Dogelis, Pranas Germantas, Merkelis Giedraitis, Teodoras Grotusas, Hainsas Janertas, Abraomas Kulvietis, Konstantinas Kurnatauskas, Mykolas Merlinas, Elžbieta Mikalauskaitė, Jonušas Radvila, Kristupas Radvila Jaunasis, Hubert Reimer, Antanas Salys, Leonas Sapiega, Eduardas Volteris
Juodupės seniūnija
Juodupės seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Rokiškio rajono savivaldybės šiaurėje, pasienyje su Latvija.
Geografija
Juodupės seniūnija yra Vakarų Aukštaičių plynaukštėje. Būdingos lygumos, vietomis kalvotos sritys. Seniūnijos kraštovaizdį šiaurinėje dalyje supa piliakalniai, turi gana daug miškų masyvų: Čedasiškio, Paduobio, Kukių, Gerbalių miškai. Ežerų nedaug (Apvalasai, Garajis, Armonių ežeras), bet yra gana nemažų pelkių (Paduobio pelkė, Gaidžiabalė ir kt.). Upės priklauso daugiausia Nemunėlio baseinui – teka Vyžuona su intakais Šaltoja, Juodupe, Lakštena, Plentauka.
Istorija
Seniūnija sudaryta 1995 m. iš Juodupės apylinkės.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 4 seniūnaitijos:
Jonas Buivydas
Jonas Buivydas (1894 m. gegužės 5 d. Armeniškiuose, dab. Jurbarko raj. – 1968 m. birželio 22 d. Vest Palm Byče, Florida) – literatas, Amerikos lietuvių visuomeninis veikėjas.
Biografija
1911 m. su tėvais atvyko į JAV ir įstojo į Amerikos lietuvių socialistų sąjungą (ALSS). Buvo Vudhaveno (Niujorkas) ALSS kuopos narys. 1939–1954 m. – ALSS CK sekretorius.
Nuo 1954 m. Lietuvių darbininkų draugijos Centro komiteto pirmininkas. Amerikos lietuvių tarybos (ALT) steigimo iniciatorius. Bendradarbiavo leidiniuose „Keleivis“, „Naujienos“.
Vulka Miedzinska
Vulka Miedzinska  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į šiaurės vakarus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 85 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Šalia kaimo teka Miedzankos upė.
Fernando Belaúnde Terry
Fernandas Belaundė Teris (Fernando Belaúnde Terry, 1912 m. spalio 7 d. Limoje – 2002 m. birželio 4 d.) – Peru politikas, architektas. 1963–1968 ir 1980–1985 m. ėjo šalies prezidento pareigas.
1935 m. baigė Teksaso universitetą (JAV). Nuo 1948 m. dėstė Limos nacionaliniame inžinerijos universitete. 1956 m. įkūrė partiją Liaudies veikimas (Acción Popular), nuo 1977 m. buvo jos lyderiu. Pirmos prezidento kadencijos metu įvykdė ribotą agrarinę reformą (valstiečiams buvo dalijamos nederlingos kalnų rajonų žemės). 1968 m. per karinį perversmą nuverstas. 1968–1976 m. gyveno JAV. Vėliau grįžo į Peru ir vėl buvo išrinktas prezidentu.
Teisėjų knyga
Teisėjų knyga – septintoji Senojo Testamento knyga.
Šioje knygoje pasakojama apie Izraelio tautos didvyrius sumaišties laikotarpiu nuo izraelitų įsiveržimo į Kanaaną iki pirmųjų karalių. Aprašyta kova dėl Kanaano iki Jozuės mirties, rašoma apie teisėjus, arba vaduotojus. Izraelitai neįvykdę Dievo įsakymo išvaryti visas Kanaane gyvenusias gentis. Kai kurios jų pasiliko. Todėl izraelitai pradėję garbinti vietinius dievus. Jie tapo nevieningi ir silpni – lengvas grobis įvairiems užpuolikams. Tikėjimas nebesiejo pavienių genčių. Tačiau Teisėjų knygoje sakoma, kad nepaisant sulaužytos ištikimybės Dievui, izraelitams pakakdavo neviltyje į jį atsigręžti, ir jis juos gelbėdavęs, pasiųsdamas teisėjus, kurie išvaduodavo žydus.
Pagrindiniai knygos veikėjai – Debora ir Barakas, Gideonas ir madianiečiai, Iftachas ir jo duktė, Samsonas ir Dalila.
Teisėjų knygoje aprašyti įvykiai apima mažiau nei 150 metų laikotarpį, maždaug nuo 1200 iki 1070 m. pr. m. e.
Veiksmo vieta – Kanaanas.
Arizonos krateris
right|250px|thumb|Arizonos krateris
Arizonos krateris – smūginis krateris JAV, Arizonoje, netoli Vinslou miestelio. Skersmuo 1265 metrai, gylis 175 m. Apytikslis amžius 50 000 metų. 1960 m. čia atrastos dvi labai retos kvarco atmainos – koezitas ir stichovitas, kurios galėjo susidaryti dėl didelio karščio ir slėgio. Tai rodo meteoritų poveikį.
Dabar manoma, kad didžioji dalis meteoritą sudarusios medžiagos galėjo tiesiog išgaruoti. Krateris yra gerai išsilaikęs, čia pirmąkart įrodytas meteoritų poveikis Žemei. 1968 m. Arizonos krateris paskelbtas gamtos įžymybe.
Baltasis santalas
Baltasis santalas (Santalum album) – santalinių (Santalaceae) šeimos nedidelių tropinių medžių rūšis.
Natūraliai paplitęs Indijoje, auginamas Šri Lankoje, Pietryčių Azijoje, Australijoje ir Okeanijoje.
Tai 4-9 m aukščio visžalis medis, išgyvenantis iki 100 metų. Jauno augalo žievė rausva ar ruda, lygi, vėliau pajuoduoja ir suaižėja. Mediena žalsva ar balta, tvirta, sunki, atspari termitams. Lapai priešiniai, lancetiški arba ovalūs. Žiedai raudoni, susitelkę į žiedynus. Subrandina nedidelius raudonus vaisius, kuriuos lesa paukščiai.
Baltasis santalas natūraliai auga tropiniuose sausuosiuose miškuose, iki 700 m aukščio. Mėgsta smėlingą, akmenuotą dirvą, regionus, kur metinis kritulių kiekis svyruoja tarp 500 ir 3000 mm. Natūralios baltojo santalo augavietės sparčiai nyksta, šio medžio medieną uždrausta išvežti iš Indijos.
Aromatinės savybės
Iš baltojo santalo išgaunamas eterinis aliejus, kuris pasižymi stipriomis antiseptinėmis savybėmis. Aliejus naudojamas parfumerijoje kvepalų gamybai, juo tepama oda (drėkina, tonizuoja, valo nuo mikrobų, apsaugo nuo UV spindulių).
Aromaterapijoje naudojami smilkalai skleidžia egzotišką, truputį sunkoką kvapą. Santalmedžio aromatas laikomas harmonizuojančiu, malšinančiu įtampą, stresą. Rytuose tikima, kad būtent šį aromatą labiausiai mėgsta Dievybės, tad santalmedžio smilkalai dažnai naudojami meditacijoms.
AVL medis
AVL medis – besibalansuojantis dvejetainis paieškos medis, informatikoje naudojama duomenų struktūra. Tokio medžio šaknies (ir visų viršūnių) kairiojo ir dešiniojo pomedžio aukščiai skiriasi daugiausiai 1. Įterpimo, pašalinimo ir paieškos operacijų sudėtingumas yra O (log n) vidutiniu ir blogiausiu atveju.
AVL-medis buvo pirmas besibalansuojantis medis. Jis buvo išrastas 1962 m. ir gavo vardą iš savo kūrėjų (G. M. Adelson-Velsky ir E. M. Landis).
Įterpimas
Pirmas elementas įterpiamas kaip ir paprastajame dvejetainiame medyje. Po to, eidami link šaknies, atliekame pasukimą aplink išsibalansuotas viršūnes. Kadangi kiekvienas pasukimas užtrunka fiksuotą laiko tarpą, operacijos sudėtingumas priklauso tik nuo pasukimų (viršūnių iki šaknies) skaičiaus.
Margiai (Vilnius)
Margiai – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 11 km nuo Lavoriškių.
Kušcincė
Kušcincė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kuznicos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurę nuo Kužnicos, apie 22 km į šiaurę nuo Sokulkos ir 60 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Čimu
Raida
Čimu kultūra susikūrė ant Močės kultūros (I–VIII a.) pamatų, ir jos kultūrinis centras sutapo su Močės upės ir Viru upės slėniais. Vietos indėnai buvo giminingi močikams ir kalbėjo kingnamų kalba, neretai laikoma močikų kalbos dialektu. Po Močės žlugimo VIII–IX a. regionas priklausė Vario kultūrai, ir tik po to, kai pastaroji nusilpo, jos šiaurinėse provincijose susidarė prielaidos atsirasti naujai lokaliai kultūrai.
Čimu įkūrimas siejamas su valdovu Takainamu, kuris atplaukė iš šiaurės balzos plaustu. Išlipęs pakrantėje, jis pastatydino šventyklą ir įkūrė Čančano miestą (netoli nuo Močės kultūros centrų), nuo kurio prasidėjo valstybės konsolidacija. Takanaimo įpėdiniai plėtė valstybės ribas Kostoje. Ypač imperija išaugo valdant Minčankamanui, kuomet ji valdė ilgą teritoriją nuo dabartinio Tumbeso iki Limos – apie 1000 km. Visoje šioje teritorijoje išplito vieninga kalba ir kultūra.
Imperija buvo administruojama daugybės vietininkų, valdžiusių atskiruose slėniuose. Vėlyvuoju laikotarpiu pietuose susiformavo autonomiška Čankajaus kultūra, o šiaurėje – Sikano kultūra.
1465–1470 m. Čimu imperiją nukariavo inkai.
Bruožai
Gyventojai vertėsi žvejyba, prekyba ir drėkinamąja žemdirbyste: statė kelių šimtų kilometrų ilgio drėkinimo kanalus, kurie sudarė tris atskiras sistemas. thumb|200px|Čimu architektūriniai reljefai Be sostinės Čančano, kuriame garsiausi statiniai yra Drakono piramidė, Spalvotoji piramidė, Huaca Arco Iris, čimu kultūros atstovai pastatė ir kitų tvirtovių, tarp jų – Paramongą pietuose. Jų architektūrai būdingi ypač išraiškingi reljefai, vaizduojantys stilizuotas mitines būtybes, ornamentus.
Barčiai (Veisiejai)
Barčiai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Veisiejų. Seniūnaitijos centras.
Čimu
Bruožai
Čimu, kaip ir kitos senovės Kostos tautos, garbino mėnulį ir žvaigždes. Mėnulis buvo siejamas su jūros potvyniais, kurie buvo ypač reikšmingi pakrantės indėnams. Svarbiausios čimu indėnų dievybės buvo Ši (Mėnulis), Ni (jūra), Jiang (Saulė), Ghis (žemė).
Barčiai (Veisiejai)
Istorija
Minimi 1641 m. valstiečių skunde.
Kvapnioji aglaja
Kvapnioji aglaja (Aglaia odorata) – aglajų (Aglaia) genties medžių rūšis. Auga Kambodžoje, pietryčių Kinijoje, galimai Indonezijoje, Vietname, Laose, Mianmare, Tailande.
Aukštis iki 8 m. Lajos skersmuo iki 5 m, lapai visažaliai. Žiedai kvapnūs, gelsvai kreminės spalvos.
thumb|left|240px|Kvapniosios aglajos lapai
Aglaia (Charis)
Marijampolės savivaldybės taryba 2003–2007 m.
Partijos
Rinkimai įvyko 2002 m. gruodžio 22 d. Rinkimuose gavo vietų:
Veikla
Marijampolės savivaldybės meru išrinktas Vidmantas Brazys, mero pavaduotoju Rimas Vitkus, administracijos direktoriumi paskirtas Vidas Pielikis.
Nefelinas
thumb|right|250px|Nefelino iš Brazilijos gabalas Nefelinas ( 'debesis') - uolienas sudarantis silikatų klasės mineralas. Cheminė formulė - Na(AlSiO4). Daug nefelino gaunama kasant apatitus.
Susidaro magminėse, intruzinėse uolienose.
Gamtoje šis mineralas linkęs keistis, jis dažnai virsta ceolitais (ypač natrolitu), sodalitu, kaolinu ar muskovitu.
Panaudojimas - aliuminio metalurgijoje kaip rūda, stiklo, porceliano, odos pramonėje.
Programų kūrimo gyvavimo ciklo modelis
Yra sukurta daugybė modelių, aprašančių Programų kūrimo ciklą. Dažniausiai jie formalizuoja programų kūrimo procesą ir daro jį atkartojamu, t. y. iš kiekvieno baigto produkto ar projekto galima pasisemti patirties kaip kurti naujus produktus ar projektus.
Klasikiniai modeliai:
Keletas gyvavimo ciklo modelių, papildančių klasikinius:
عملية تطوير البرمجيات Software development process fa:فرآیند تولید نرم‌افزار מתודולוגיית פיתוח תוכנה ソフトウェア開発工程 소프트웨어 개발 프로세스 Processo de desenvolvimento de software Yazılım geliştirme yöntembilimi Quy trình phát triển phần mềm 软件开发过程
Zombkuvas
Zombkuvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į šiaurės vakarus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 83 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Mada
Mada ( iš 'matas, būdas, taisyklė, paprotys, forma, apribojimas') – tai tam tikru laiku visuomenėje vyraujantis stilius (drabužių, papuošalų, kitų aksesuarų, architektūros, maisto, literatūros kūrinių ir kt.), periodiškai pasikartojantis su tam tikrais pasikeitimais ir patobulinimais. Siauresne prasme – aprangos stiliaus kaita, savo ištakomis siekianti XVII a. Prancūzijos karaliaus dvarą, kurio rengimosi būdas buvo pavyzdžiu kitoms Europos šalims.
Belitungas
thumb|200px|Belitungo žemėlapis
Belitungas seniau Bilitonas (Billiton) – sala Pietryčių Azijoje, Karimatos sąsiauryje, tarp Sumatros ir Borneo salų. Priklauso Indonezijai, Bankos-Belitungo provincijai. Plotas 4833 km².
Vyraujantis paviršius – žemuma (~40 m aukščio); yra pavienių granitinių kalvų (didžiausias aukštis 510 m). Drėgnieji tropiniai miškai. Auginami ryžiai, kokospalmės, kukurūzai, kaučiukmedžiai. Kasama alavo rūda (nuo 1851 m.). Žvejyba.
Saloje gyvena ~200 tūkst. gyventojų; daugiausia malajų ir kinų. Pagrindinis miestas ir uostas – Tandžungpandanas.
Aulakas
Aulakas  – istorinė vietnamiečių protėvių karalystė, egzistavusi III a. pr. m. e. dabartiniame šiauriniame Vietname su centru Raudonosios upės slėnyje. Vienintelis legendose minimas jos valdovas yra An Zuongas, vienintelis Čuk dinastijos atstovas.
Raida
Aulakas susikūrė susivienijus dviem iki tol egzistavusioms karalystėms: Vanlangui (kurio pagrindinė etninė grupė buvo lakvietai) ir Namkuongui (kurio etninė grupė buvo auvietai). 258 m. pr. m. e. pastarosios vadas Čuk Fanas nukariavo Vanlangą, sujungė jo teritorijas su savomis ir sukūrė Aulako karalystę. Jis pasivadino An Zuongu. Valstybės pavadinimas sudarytas sujungus abiejų tautų etnonimus. Lakvietams maišantis su auvietais išsivystė vietnamiečių tautybė.
Valstybės sostine tapo naujai pastatyta Koloa (dab. Hanojaus dalis), kurią juosė keliaguba vingiuota siena, panaši į labirintą.
Šalies gyventojai vystė žemės ūkį: augino ryžius, batatus, ankštinius, bananus, citrusinius, kokosus, cukranendres ir kitas kultūras. Buvo gaminami aukšto lygio bronzos dirbiniai, klestėjo keramika, tekstilė. Aulako gyventojams priskiriamas rytietiško arbaleto išradimas.
Tuo metu šiaurėje susikūrusi Kinijos imperija siekė užvaldyti visas vietų žemes, įskaitant ir Aulaką. 207 m. pr. m e. tai pavyko karvedžiui Džao Tuo, kuris prijungė Aulaką prie savo nukariautų teritorijų – Namvieto valstybės.
Marianinė aglaja
Marianinė aglaja (Aglaia mariannensis) – aglajų (Aglaia) genties medžių rūšis. Auga tik Marianų salose.
Lapai 10-18 cm ilgio, tamsiai žali, kiaušiniški. Žiedai maži, gelsvi, kvapnūs.
Argazio tvenkinys
Argazio tvenkinys  – tvenkinys Rusijoje, Čeliabinsko srityje, į vakarus nuo Čeliabinsko. Sudarytas 1946 m. patvenkus Miaso upę (Tobolo baseinas) Argazio HE užtvanka. Užliejo čia telkšojusį Argazio ežerą. Tvenkinio ilgis 22 km, plotis iki 6 km. Kranto linija labai vingiuota, gausu įlankų. Vandens lygis metų bėgyje svyruoja iki 6 m. Gausu salų. Vandens skaidrumas – 3-4 m. Pakrantės apaugusios pušų ir beržų miškais.
Tvenkinio vanduo naudojamas hidroenergijos gavybai, Čeliabinsko miesto aprūpinimui vandeniu, taip pat žvejybai, rekreacijai.
Barbora Radvilaitė
Pasak amžininkų, Barbora buvusi labai graži moteris – tiems laikams aukšta (apie 162 cm), liekna, šviesiaplaukė ir baltų dantų. Tėvai jai suteikė gerą išsilavinimą, ji mokėjo kalbėti lietuviškai, rusėniškai ir lenkiškai. Gražuolė našlė karaliaus meiluže tapo greičiausiai 1543 m., o 1547 m. liepą ar rugpjūtį jie slapta susituokė. Paskelbus apie vedybas kilo skandalas; vedyboms įnirtingai priešinosi Lenkijos didikai, taip pat ir Lenkijos karalienė motina Bona Sforca. Nepaisant to, Žygimantas Augustas, padedamas Barboros pusbrolio Mikalojaus Radvilos Juodojo ir brolio Mikalojaus Radvilos Rudojo, atkakliai siekė vedybų pripažinimo ir Barboros karūnavimo Lenkijos karaliene. Galiausiai jiems tai pavyko ir Barbora buvo karūnuota Vavelio katedroje 1550 m. gruodžio 7 d. Tuo metu ji jau sirgo ir po penkių mėnesių mirė. Jos vedybų su Žygimantu Augustu metu Radvilų giminės politinė galia ir įtaka pasiekė didžiausias aukštumas.
Jos amžininkai, priešinęsi Barboros santuokai su karaliumi, dažniausiai ją vaizdavo negatyviai, kaltino Barborą Radvilaitę paleistuvyste ir raganavimu. Jos gyvenimas buvo apsuptas daugybės mitų ir gandų. Nuo XVIII a. Barboros Radvilaitės gyvenimas imtas vaizduoti romantinėje šviesoje kaip didžios ir tragiškos meilės istorija. Ji tapo posakio „meilė nugali viską“ pavyzdžiu, o besipriešinusi jos santykiams su Žygimantu Augustu Bona Sforca – tipišku neigiamu herojumi. Šiame įvaizdyje Barbora Radvilaitė tapo daugybės poemų, spektaklių, filmų ir kitų meno kūrinių heroje.
Biografija
kairėje|miniatiūra|Barbora Radvilaitė, apie 1551 m. (Luko Kranacho Jaunesniojo ratas) Barbora Radvilaitė buvo jauniausia Vilniaus kašteliono ir Lietuvos didžiojo etmono Jurgio Radvilos bei Barboros Kolos iš Mažosios Lenkijos Stulpų giminės duktė. Žinoma, kad Barbora Radvilaitė gimė gruodžio 6 d., tačiau metai nėra tiksliai žinomi – 1520 arba 1523 m. Brolis Mikalojus Radvila Rudasis (~1515–1584), Vilniaus vaivada ir LDK kancleris, vyresnė sesuo Ona (~1518–1556). Jos pusbrolis buvo Vilniaus vaivada, Lietuvos kancleris ir etmonas Mikalojus Radvila Juodasis.
Barbora gimė ir užaugo Vilniuje, ant Neries kranto stovinčiame dvare. Buvo gerai išmokslinta, be gudų ir lenkų kalbų, mokėjo lotynų ir italų kalbas, šiek tiek lietuviškai. Žaidė šachmatais, mėgo medžioti, puikiai šoko. Pagal atliktus Barboros griaučių tyrimus, manoma, kad ji buvo gero, harmoningo sudėjimo, aukšta (ūgis didesnis už vidutinį – 1,62 m). Buvo labai pamaldi, tačiau tolerantiškai žiūrėjo į plintančią reformaciją.
Radvilos XV–XVI a. tapo viena svarbiausių Lietuvos didikų giminių, turėjo didelę reikšmę valstybės gyvenime, drauge sukėlė konkuruojančių giminių pavydą ir nedraugiškumą. Tai atsiliepė ir Barboros Radvilaitės likimui.
Vedybos su Stanislovu Goštautu
1536 m. jos tėvas Rodūnėje sudarė sutartį su Goštautų šeima, pagal kurią ji turėjo ištekėti už Alberto Goštauto sūnaus Naugarduko vaivados Stanislovo Goštauto, kuris nuo 1539 m. tapo Trakų vaivada. Vedybos su 29 metų Stanislovu Goštautu įvyko 1537 m. gegužės 17 d. Geranainyse (netoli Vilniaus, dabar Baltarusija). 1540 m. mirė jos tėvas, o 1542 m. po trumpos ligos netikėtai mirė ir vyras. Su Stanislovo Goštauto mirtimi Lietuvoje išnyko XV–XVI a. garsi Goštautų giminė. Po vyro mirties Barbora apsigyveno su motina Geranainyse.
Vedybos su Žygimantu Augustu
miniatiūra|Barbora Radvilaitė, 1730–1737 m. (Nežinomas dailininkas pagal XVI a. portretą) Istorikai mano, kad Žygimanto Augusto ir Barboros Radvilaitės romanas prasidėjo kunigaikščiui 1543 m. apsilankius Geranainyse. Nuo 1544 m. Žygimantas Augustas gyveno Vilniuje, gavęs iš tėvo savarankiškai valdyti Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę. Kol buvo gyva pirmoji Žygimanto Augusto žmona Elžbieta Habsburgaitė, santykiai su Barbora buvo riboti. 1545 m. sausio 15 d. mirus Žygimanto Augusto žmonai Elžbietai, Žygimantas Augustas pradėjo dažniau lankytis pas netoli gyvenusią Barborą, tarp jų užsimezgė artimi santykiai. Tuo tikslu Augustas net buvo padaręs slaptą įėjimą iš pilies į Radvilų rūmus. Pasklidus apie tai kalboms Mikalojus Radvila Rudasis bei pusbrolis Mikalojus Radvila Juodasis pareikalavo Žygimantą Augustą liautis lankiusis pas Barborą. Žygimantas Augustas su reikalavimu sutiko, tačiau pažado nesilaikė. Tada, pasak Lietuvos metraščio, Radvilos 1547 m. rugsėjo mėnesį sulaukė Žygimanto Augusto vizito pas seserį, pakvietė kunigą ir slaptai sutuokė karalių su Barbora Radvilaite. Santuokos liudytojai buvo tik Barboros brolis ir pusbrolis bei jų giminaitis Stanislovas Kęsgaila.
Barbora Radvilaitė karūnuota buvo tik 1550 m. gegužės 7 d. Krokuvoje. Po karūnacijos Barbora sunkiai susirgo ir 1551 m. mirė. Iškart po jos mirties pasklido gandai, kad ji galėjo būti nunuodyta Žygimanto Augusto motinos Bonos Sforcos. Remiantis moksliniais tyrinėjimais, Radvilaitė galėjo sirgti gimdos arba gimdos kaklelio vėžiu. Pagal jos pačios pageidavimą jos kūnas buvo parvežtas į Vilnių ir palaidotas Vilniaus katedroje. XVIII a. viduryje, baiminatis rusų antpuolio, jos palaikai buvo paslėpti ir rasti tik 1931 m.
Vaizdavimas mene
thumb|left|Barboros Radvilaitės šmėklos pasirodymas Žygimantui Augustui, 1886 m. ([[Voicechas Gersonas)]]Romantinė Barboros Radvilaitės meilės istorija ir ryški asmenybė tapo pagrindu keletui prozos, poezijos ir dramos kūrinių lenkų ir lietuvių kalbomis. Pasak vieno pasakojimo, lenkų burtininkas ponas Tvardovskis karaliaus prašymu buvo iššaukęs mylimosios dvasią. Tai tapo lenkų dailininko Voicecho Gersono paveikslo siužetu (paveikslas saugomas Nacionaliniame muziejuje Poznanėje). Buvo prieladų, kad Aušros vartų Dievo motinos stebuklingasis paveikslas išties buvęs Baboros Radvilaitės portretu. miniatiūra|Lietuvos pašto ženklas, vaizduojantis Barborą Radvilaitę, 1996 m. (Kostas Katkus) Barborai Radvilaitei skirti lenkų dramaturgų Francišeko Venžiko (1811) ir Aloizo Felinskio (1823) dramos. 1937 m. pastatytas lenkų režisieriaus Jozefo Leiteso filmas „Barbora Radvilaitė“, kuriame vaizduojama tragiška Žygimanto Augusto ir Barboros Radvilaitės meilės istorija. Filmas apdovanotas 1937 m. tarptautinio Venecijos kino festivalio prizu. 1983 m. Janušas Majevskis sukūrė filmą „Epitafija Barborai Radvilaitei“, taip pat įkvėptą Barboros romano su karaliumi Žygimantu. Barbora yra vienas iš pagrindinių veikėjų Lenkijos televijos seriale „Karalienė Bona“.
1948 m. dramą „Žygimantas Augustas ir Barbora Radvilaitė“ publikavo Jonas Grinius. Siužetą trijų dalių dramoje „Barbora Radvilaitė“ (1971) panaudojo ir lietuvių dramaturgas Juozas Grušas (pirmą kartą pastatyta 1972 m. Jono Jurašo). Už šią dramą (taip pat ir už istorinę dramą „Švitrigaila“) J.Grušui buvo skirta Respublikinė premija (1976). 1979 m. Vilniuje Vokiečių gatvėje Barborai Radvilaitei pastatytas paminklas (skulptorius Vladas Vildžiūnas. 1982 m. pagal J.Grušo dramą sukurtas lietuvių režisieriaus Vidmanto Bačiulio televizijos filmas „Barbora Radvilaitė“.
Baltarusių poetė ir libretistė Tatjana Mušinskaja sukūrė libretą istoriniam baletui „Barbora Radvilaitė“. Baltarusių dramaturgas Aleksejus Dudarevas apie Barboros Radvilaitės gyvenimą, meilę ir mirtį sukūrė draminę poemą „Juodoji Nesvyžiaus našlė“ (, 1998).
1996 m. su Barboros atvaizdu išleistas Lietuvos pašto ženklas.
Vaclovas Žilinskis
Vaclovas Žilinskis (1803 m. kovo 1 d. Merkinė – 1863 m. gegužės 5 d. Sankt Peterburgas) – katalikų dvasininkas, Vilniaus vyskupas (1848-1856), Mogiliovo arkivyskupas (1856-1863).
Biografija
Gimė 1803 m. kovo 1 d. Merkinėje. Įšventintas į kunigus 1826 metais. Iki tapdamas Vilniaus vyskupu dirbo vikarijumi Minske, vėliau pastoriumi Ivenčiuje, Minsko vyskupijos kunigų seminarijos profesoriumi ir rektoriumi, Minsko kapitulos vikarijumi ir kanaunininku. Vėliau dirbo Vilniaus vyskupijos kanaunininku ir Sankt Peterburgo dvasininkų kolegijos nariu, kas buvo vertinama kaip lojalumas carinei valdžiai.
Marginiai
Marginiai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kašonių.
Lunana
Lunana slėnis – kalnų slėnis Aukštuosiuose Himalajuose, esantis Butano šiaurėje, Gasos rajone. Vienas aukščiausių gyvenamų slėnių ir vienas atokiausių slėnių pasaulyje. Slėnyje yra to paties pavadinimo kaimas, kuris yra Lunanos gevogo administracinis centras.
Slėnio pagrindinė etninė grupė yra lunanapai (arba lunapai). Jie kalba tibetiečių grupės kalba – lunanakha, bet taip pat vartoja ir valstybinę Butano kalbą – dzongkha.
Gamta ir buitis
Lunanapai, kaip ir jų kaimynai lajapai, gyvena pusiau klajoklišką gyvenimo būdą. Kaimuose jie augina miežius, grikius, garstyčias. Tačiau svarbiausias buities pagrindas yra jakų auginimas. Jakai ganosi aukštikalnėse aplink slėnį, ir vasarą jų ganyklų aukštis gali siekti net 6000 m. Pagrindinis vyrų darbas yra šių ganyklų priežiūra, todėl jie didžiumą laiko praleidžia migruodami kalnuose ir gyvendami atšiauriomis sąlygomis iš jakų vilnos austose palapinėse. Migracijų metu vyrai taip pat renka brangius medicininius grybus (Yigatso Gimbo), kurie vartojami vietos reikmėms ir parduodami.
Kultūra
Lunanapai yra įtakoti Tibeto kultūros, o jų religija yra Tibeto budizmas, kuris į slėnį atėjo jau VII a. Tačiau be jo egzistuoja ir vietiniai tikėjimai. Pvz., tikėjimas į šventuosius miškus (Due Shing), į kuriuos įėjus užrūstinamos vietos dvasios. Nemažą įtaką turi vietos šamanai (pow) ir žiniuonės (tsip). Žinomos ir vetinės šventės, kurios nešvenčiamos kitur.
Lunanapai mažiau paveikti turizmo nei jų kaimynai lajapai, jų rūbai ir gyvenimo būdas yra paprastesni, funkcionalesni. Nepaisant Butano pastangų kontroliuoti turizmą, turistų srautai didėja, lunanapus pasiekia modernios technologijos, tokios kaip telefonas, internetas.
Nors slėnyje yra būtiniausios medicinos ir švietimo įstaigos, technologijų lygis nėra pakankamas.
Beriozovka (Geidlaukiai)
Beriozovka,, , nuo 1938 m. liepos 17 d. Heiligenhain, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Saranskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Geidalauks prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. 1947–2008 m. Sosnovkos apylinkės kaimas.
Olimpinis golfo laukas (Rio de Žaneiras)
Olimpinis golfo laukas – 18 duobučių golfo laukas Brazilijoje, Rio de Žaneire. Tai yra 2016 m. pastatytas specialiai olimpinėms žaidynėms skirtas golfo laukas. Po jų jis tapo prieinamas visiems norintiems.
Tai buvo pirmas kartas nuo 1904 m. olimpiados, kai golfas buvo programos dalimi.
Viso lauko ilgis siekia 6 522 m vyrų ir 5 944 m moterų varžyboms. Šiame lauke telpa 2 500 sėdinčių ir 17 500 stovinčių žiūrovų.
Drūzų vėliava
thumb|right|300px|Drūzų etninė vėliava Drūzų vėliava – drūzų etnoso vėliava. Tai stačiakampė penkiaspalvė: keturios lygaus pločio horizontalios juostos (iš viršaus žemyn - raudona, geltona, mėlyna, balta) ir žalias trikampis kairėje pusėje, pamatu besiremiantis į kotą, o aukštinė lygi maždaug trečdaliui vėliavos ilgis.
Spalvų simbolika
Kitas aiškinimas, kuriame spalvos simbolizuoja penkis pranašus:
Veidas (reikšmės)
Veidas:
Žanecinas
Žanecinas  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 88 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Mattafix
Mattafix – duetas iš Jungtinės Karalystės. Grupė dainuoja įvairiausių žanrų kūrinius, pradedant nuo alternatyviojo roko ir baigiant bliuzu. Grupę išgarsino singlas Big City Life, kuris karaliavo daugelio šalių topuose.
Biografija
Marlon Roudette gimė Londone, bet veliau persikėlė ir gyveno Karibų jūros saloje, su motina ir seserimi. Kitas grupės narys Preetesh Hirji irgi gimė Londone bet yra indas.
Krivecas
Krivecas  – šiaurės rytų vėjas Rumunijoje (Beregeno lyguma) ir Moldovoje (Dobrudža). Dažniausiai būna žiemą. Gali būti laikomas europiniu žiemos kontinentiniu musonu. Bukarešte pusė vėjų atvejų žiemą yra krivecas. Žiemą gali būti labai stiprus, siekti uragano stiprumo (pučia iki 30-35 m/s, t. y., 108–126 km/h greitį). Sukelia pūgas. Paprastai lydi stiprūs šalčiai.
Kai kuriose vietose krivecas primena borą. Nuo Juodosios jūros pučiantis krivecas lydimas liūčių, snigimo, pūgų. Vasarą krivecas yra šiltas vėjas.
Veidas
thumb|[[Leonardas Da Vinčis|Leonardo da Vinčio Mona Lizos veidas, vienas iš labiausiai atpažįstamų veidų pasaulyje]] Veidas – priekinė galvos dalis. Žmogaus veidą sudaro: kakta, antakiai, akys, nosis, skruostai, smakras, lūpos, burna, dantys ir oda. Tam tikroms veido sritims būdingas plaukuotumas, jis ypač pastebimas bręstančių jaunuolių ir vyrų veiduose. Plaukų danga virš lūpų yra vadinama ūsais, smakro srityje – barzda, veido šonuose – žandenomis.
Veido mimikos raumenimis išreiškiamos emocijas, pagal jį atpažįstami konkretūs asmenys. Veidą keičia moterų makiažas, vyrų barzdos ir ūsų stilius, įvairūs įveriami veido papuošalai, plaukų kirpimo stilius.
Išskiriamos penkios pagrindinės veido formos: pailgas, apvalus, ovalus, kampuotas (ryškus smakras, žandikauliai), širdelės formos (su ryškia duobute smakre).
Socializmas
Socializmo ištakas galima rasti labai anksti, tokių mąstytojų kaip Robertas Ovenas, Tomo Moro, Žano Žako Ruso darbuose. Pats žodis atsirado XIX amžiaus pradžioje. Socializmo sąvoka buvo vartojama skirtingomis prasmėmis skirtingais laikotarpiais ir skirtingose šalyse, tiek individų ir grupių laikiusių save socialistais, tiek jų priešininkų.
Ideologija
Socializmas – viena iš trijų stambiausių politinių ideologijų. Socializmas iškelia pamatines lygybės, solidarumo ir teisingumo vertybes. Pagrindinė pirmųjų socialistų iškelta tezė buvo ta, kad gamybos priemonės turi priklausyti tiems, kurie jas naudoja – proletariatui. XIX amžiaus antroje pusėje išsiskyrė kelios socializmo srovės – anarchizmas, marksizmas, fabianizmas, kiek vėliau sparčiai ėmė populiarėti ir socialdemokratija. Socializmo ideologai iškelia bendrąjį gėrį aukščiau individo interesų, nors daugelis socializmo srovių ir nereikalauja visiško asmeninių interesų atsisakymo. Socialistinė visuomenė remiasi kooperacija, o ne konkurencija. Didelius socialinius ir turtinius skirtumus socializmas laiko blogybe, tačiau skirtingos socializmo srovės siūlo skirtingas priemones jiems mažinti. Jei marksistai pasisako už visišką privačios nuosavybės panaikinimą, tai socialdemokratai apsiriboja daliniu turto perskirstymu per mokesčių sistemą. Apskritai, apibendrintai nagrinėti socializmo ideologiją yra sudėtinga, nes dabar dominuojanti socializmo forma – socialdemokratija, o tuo labiau – XX amžiaus pabaigoje išpopuliarėjęs „trečiojo kelio socializmas“ labai skiriasi nuo ankstyvųjų socializmo šaknų. Praktiniai poreikiai privertė moderniuosius socialistus perimti nemažą dalį liberalios ideologijos nuostatų. Jei ankstyvasis socializmas, kartais įvardijamas kaip utopinis kvietė kurti visuomenę be valstybės ir be privačios nuosavybės, t. y. sunaikinti tiek politinę, tiek ekonominę prievartą, tai socialdemokratijai šie šūkiai nebebūdingi ir socialistinė visuomenė kuriama šiuolaikinės, demokratinės valstybės rėmuose, leidžiant funkcionuoti dalinai kontroliuojamai kapitalistinei rinkos ekonomikai.
Socializmo ideologijos skirstomos pagal kelis parametrus. Pirmiausia išskiriamas evoliucinis ir revoliucinis socializmas. Pirmasis siūlo kurti socialistinę visuomenę palaipsniui, remiantis masių švietimu ir atsargiomis reformomis. Revoliucinis socializmas, ryškiausiu kurio pavyzdžiu galima laikyti marksizmą, pasisako už smurtinę revoliuciją, kurios metu būtų sunaikinta kapitalistinė visuomenė ir sukurta nauja, socialistinė.
Susijusios ideologijos:
1996–2000 m. Seimas
Seimo 1996-2000 m. kadencija – Lietuvos Respublikos Seimas, išrinktas 1996 m. spalio 20 d. (antrasis ratas vienmandatinėse apygardose – 1996 m. lapkričio 10 d.) Pirmasis posėdis įvyko 1996 m. lapkričio 25 d., paskutinis – 2000 m. spalio 18 d.
Seimo veikla
Seimo valdyba surengė 340 posėdžių ir priėmė 2235 sprendimus, 1 pareiškimą, 1 atsakymą.
Seimo pirmininkas išleido 136 potvarkius.
Šepetovo dekanatas
thumb|300px|right|Lomžos vyskupijos dekanatai Šepetovo dekanatas - tai vienas iš 24 katalikų, Lomžos vyskupijos dekanatų. Dekanas Antoni Bardłowski. Dekanate yra 14.230 tikinčiųjų.
Parapijos
Dekanate yra 9 parapijos:
Butelio kaklelio efektas
Butelio kaklelio efektą patyrusios rūšies pavyzdys – stumbras. Visi dabar gyvenantys stumbrai (apie 3000 individų) yra 12 individų palikuonys. Dėl menkos genetinės įvairovės stumbrai jautrūs ligoms, pvz., snukio ir nagų ligai.
Kelmecujus
Kelmecujus  – upė Rumunijoje, Dunojaus intakas. Ištakos yra keli kilometrai į pietus nuo Buzeu. Teka daugiausia į rytus ir įteka į Dunojų ties Berteştii de Jos komuna.
Intakai:
Çaykur Rizespor
Rizės „Çaykur“ – Turkijos futbolo klubas iš Rizės.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1953 m.
Kelmecujus
Miestai prie Kelmecujaus – Smeenis (Smeeni) ir Insurecėjus (Însurăţei.). thumb|left|350px|Kelmecujaus vieta
Bombardier CRJ200
Bombardier CRJ100 ir CRJ200 (gamyklinis pavadinimas CL-600-2B19), dėl tarpusavio panašumų dažniausiai įvardijami vienu terminu CRJ100/200 – kompanijos Bombardier Aerospace (Kanada) 1992-2006 m. gaminti siaurafiuzeliažiai, dvimotoriai regioninės ir verslo klasės lėktuvai.
Siegfried Matthus
Zygfrydas Matusas (, 1934 m. balandžio 13 d. Malūnupiuose, Darkiemio apskrityje – 2021 m. rugpjūčio 27 d. Štolcenhagene, Brandenburge ) – Vokietijos kompozitorius.
Bombardier CRJ200
Lėktuvas sukurtas Canadair Challenger pagrindu. Pirmasis modelis CL-600 buvo pradėtas kurti 1989 m.
Du šios serijos modeliai skyrėsi tik varikliais - į CRJ 100 montuoti General Electric CF34-3A1, į CRJ 200 ekonomiškesni General Electric CF34-3B1. Taip pat keleto JAV aviakompanijų užsakymu gamintas mažesnės keleivių talpos variantas CRJ 440.
1999 m. CRJ100/200 pagrindu buvo pradėti gaminti prailginto fiuzeliažo modeliai su modernesne avionika, varomi galingesniais 56-60 kN traukos to paties CF34 variklio modifikacijomis (GE CF34-8C5B1, GE CF34-8C5, GE CF34-8C5A1), - CRJ700, CRJ900, CRJ1000, paprastai priskiriami vienai šeimai - CRJ700 arba CRJ700/900/1000.
Standartinė CRJ100/200 talpa - 50 keleivių, keleivių salono komponuotė - 2+2.
CRJ100 ir CRJ200 gali pasiekti maksimalų 0,74 Macho greitį bei nuskristi iki 3 713 km.
2015 m. liepos mėn. buvo naudojami 563 CRJ100 ir CRJ200. Pagrindiniai operatoriai: SkyWest Airlines (167), Expressjet (78), Endeavor Air (43), Air Wisconsin (71), PSA Airlines (35), Jazz Aviation (25), RusLine (17), Air Nostrum (10), SA Express (10), SCAT (6).
Siegfried Matthus
Biografija
Sukūrė daugiau kaip 600 darbų – operų, baletų, 3 simfonijas (1969 m., 1976 m., 1993 m.), koncertų įvairiems instrumentams ir orkestrui, kamerinių ansamblių, vokalinių kūrinių tarp jų – „Katulo meilės dainos“ (Liebeslieder des Catull, 1972 m.), „Sarmatų dainos“ sopranui ir orkestrui (Sarmatische Lieder, pagal J. Bobrovskio ž., 1990 m.), „Giesmės apie meilę, gyvenimą ir mirtį“ altui ir orkestrui (Weisen von Liebe, Leben und Tod, pagal R. M. Rilkės ž., 1995 m.). Ankstyvajai kūrybai būdinga H. Eislerio įtaka, vėlyvesniajai – avangardo muzikos (dodekafonija, aleatorika, elektronika) priemonės.