cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fiodoras Dostojevskis
Katorga ir tremtis
1847 m. Dostojevskis suartėjo su socialistais – Peterburgo jaunimo grupe, kuri svarstė reformų atsilikusioje Rusijoje būtinybę, skaitė Vakarų Europos visuomenės reformatorių ir revoliucionierių raštus. Despotiškas carinės Rusijos režimas, išsigandęs Europoje tuo metu kilusios revoliucijų bangos, šią grupę įtarė rengiant sąmokslą. 1848 m. socialistai, su jais kartu ir Dostojevskis, buvo suimti ir po aštuonis mėnesius trukusio tardymo nuteisti sušaudyti. Šaltą 1849 m. gruodžio rytą būrelio nariai buvo nuvežti į Peterburgo Semionovo aikštę, sustatyti ant ešafoto, jiems užvilkti balti mirtininkų marškiniai, šventikas priėmė paskutinę išpažintį, kareiviai nutaikė šautuvus, bet staiga atšuoliavo pasiuntinys, atnešęs caro malonės raštą: sušaudymą pakeisti aštuoneriais metais katorgos ir tremties.
1849-1859 m. Dostojevskis praleido katorgoje ir tremtyje Sibire. Kaliniai gyveno susikimšę apirusiuose barakuose, su grandinėmis ant kojų, tvankumoje, apnikti parazitų, sunkiai dirbdami, neturėdami menkiausios galimybės pabūti vieni, pasimatyti su artimaisiais; buvo draudžiama skaityti ir rašyti. Tačiau pats jis teigė, kad Sibire jis pamatė „visą rusų liaudį“. 1854 m. katorgos režimas Dostojevskiui buvo palengvintas, pakeistas į tremtį; jis pagaliau galėjo skaityti ir rašyti.
Gyvenimas po tremties
1859 m. grįžęs į Peterburgą, Dostojevskis pasinėrė į literatūrą: leido žurnalus, parašė ir išspausdino romanus „Užrašai iš Mirusiųjų namų“ (1861), „Pažeminti ir nuskriaustieji“ (1861), „Užrašai iš pogrindžio“ (1864), „Nusikaltimas ir bausmė“ (1866).
Pasikeitė rašytojo pažiūros: jis įsitikino, kad socialistinės teorijos, revoliucinė prievarta negali pataisyti visuomenės ir žmogaus. Visą vėlesnį gyvenimą Dostojevskis liko ryžtingas revoliucijų priešininkas, konservatyvių, kartais net reakcingų pažiūrų. Tačiau Dostojevskio romanai, ypač žmogaus sielos gelmių meniniai atvaizdai, šias pažiūras daugsyk pranoksta.
1866 m., stokodamas pinigų, pasirašė sutartį su vienu leidėjų: jeigu rašytojas iki tų metų lapkričio pirmos nepristatysiąs jam naujo dvylikos spaudos lankų (apie 300 puslapių) apimties romano, leidėjas devynerius metus galėsiąs be atlyginimo leisti visus naujai parašytus jo kūrinius. Iki sutarties termino likus tik mėnesiui romanas dar net nebuvo pradėtas; tada Dostojevskis pasisamdė pagalbininkę. Sutartis buvo įvykdyta. 1867 m. jis vedė Aną Snitkiną, kuri iki pat jo mirties liko jam patikima atrama, nešė šeimos buities naštą, tvarkė jo kūrybos leidimo reikalus.
Gyvenimo pabaiga
Rašytojas mirė nuo plaučių ligos, kuri buvo apleista ir negydyta jau kelerius metus, nors jis dusdavo ir buvo sunku kvėpuoti. Jis taip pat sirgo epilepsija, kuri gyvenimo gale vis dažniau pasikartodavo. Taip pat ligai suvešėti pagelbėjo skaudžios vaikų netektys bei kitų giminaičių mirtys. Fiodoras Michailovičius Dostojevskis mirė 1881 m. sausio 28 d. Sankt Peterburge, įgijęs milžinišką autoritetą ir pripažinimą kaip rusų literatūros klasikas. Palaidotas 1881 m. vasario 1 d. Aleksandro Nevskio vienuolyno Tichvino kapinėse.
Joičiro Kakitani
(g. 1990 m. sausio 3 d.) – japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2013–2014 m., su ja dalyvavo 2014 m. pasaulio futbolo čempionate.
FK Spartak Subotica
Suboticos „Spartak“ – Serbijos futbolo klubas iš Suboticos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1945 m. Galutinai subyrėjus Jugoslavijai, rungtyniavo Serbijos čempionatuose.
2006–2007 m. sezone žaidė Pirmoje lygoje, bet liko devyniolikti ir iškrito į žemesnį divizioną.
Olševas (Palenkės Sokoluvo apskritis)
Olševas  – kaimas Lenkijos rytuose, Ceranuvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietvakarius nuo Ceranuvo, apie 24 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 93 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1919-1954 m. kaimas buvo Olševo valsčiaus centras.
FK Spartak Subotica
Istorija
2008–2009 m. sezone žaidė Pirmoje lygoje (II), nors liko ketvirti, po sezono buvo perkelti į stipriausią šalies lygą.
Nuo 2009–2010 m. sezono rungtyniavo Serbijos Superlygoje.
Norilsko sukilimas
Norilsko sukilimas – 1953 m. vasarą Rusijos Ypatingajame lageryje Nr. 2 „Gorlag“ įvykęs kalinių sukilimas.
Padėtis iki sukilimo
Didelę reikšmę sukilimui „Gorlage“ turėjo kalinių etapas iš Karagandos, atvykęs į Norilską 1952 m. rugsėjo 8 d. Numalšinus 1952 m. sukilimą Ypatingajame lageryje Nr. 8 „Pesčianlag“, buvo atrinkti patys aktyviausi jų dalyviai ir 1200 vyrų buvo atvežti į „Gorlagą“ kaip į griežtesnę ir atšiauresnę kalinimo vietą. Daugumą jų sudarė vakarų ukrainiečiai – nacionalinio pasipriešinimo SSRS okupacijai dalyviai. Sujungus vietinių kalinių ir atvykėlių jėgas, pavyko pakeisti „Gorlago“ klimatą. 1953 m. pavasarį mirus Stalinui kaliniai ėmė laukti greitos amnestijos, tačiau jos nebuvo, ir kaliniai pradėjo reikšti nepasitenkinimą, reikalauti geresnių gyvenimo sąlygų.
Sukilimo pradžia
1953 m. gegužę baudos izoliatoriuose buvo uždaryti specialiai atrinkti kaliniai, kuriuos administracijos karininkai ir operatyvinė dalis instruktavo, kaip sukelti trumpalaikius, kontroliuojamus susirėmimus tarp supriešintų kalinių grupių.
Sukilimo eiga
1953 m. gegužės 26 d. sargybos viršininkas iš automato apšaudė 5-tojo lagerio gyvenamoje zonoje prie barako stovinčius kalinius, kelis iš jų nukovė ir sužeidė. Pasipiktinusių kalinių grupė patraukė prie lagerio administracijos pastatą. Karininkai, prižiūrėtojai, civiliai tarnautojai skubiai pasišalino. Tai buvo sukilimo pradžia. Gegužės 27 – birželio 4 d. sukilimas apėmė visus „Gorlago“ skyrius išskyrus 2-ąjį skyrių, buvusį atokiau nuo Norilsko – Kajerkane. Sudaryti sukilimo komitetai perėmė visas lagerio valdymo funkcijas.
Kaliniai pareikalavo komisijos iš Maskvos, paruošė reikalavimus – dalį buitinio pobūdžio, dalį politinio. Vengta kelti reikalavimus, kurie sovietinei sistemai būtų nepriimtini, stengtasi tilpti į sovietinių įstatymų rėmus. Politinių reikalavimų esmė buvo ta, kad lagerių valdininkai vadovautųsi sovietinėje teisėje esamomis nuostatomis, sovietine konstitucija.
1953 m. birželio 6 d. iš Maskvos atskrido komisija, vadovaujama pulkininko Kuznecovo. Buitiniai reikalavimai buvo patenkinti iš karto. Politinių reikalavimų komisija nesutiko patenkinti ir sukilimui numalšinti panaudojo kariuomenę.
Lietuviai sukilime
1952 m. spalio – lapkričio mėn. buvo sudaryta lietuvių kalinių pasipriešinimo grupė, kurioje buvo:
Pasipriešinimo grupės branduolį sudarė 25 – 30 vyrų.
Vėliau buvo sudaryti rezervo penketai, rėmėjų grupės. Pasipriešinimo grupėje aktyviai dalyvavo apie 100 lietuvių (Mikas Misiurevičius, Bronius Ramanauskas, Bronius Zlatkus, Vaclovas Zubkevičius, Česlovas Kavaliauskas, Mindaugas Sudnikas, Justinas Garšva, Vladas Ežerskis, Kajetonas Karčiauskas ir kt.). 3-jame (buvusių katorgininkų) „Gorlago“ skyriuje aktyviai reiškėsi Zenonas Drongis, Juozas Kazlauskas, Benas Balaika, Zigmas Jacevičius, Vytautas Juodvalkis ir kt. Antrajame skyriuje (Kajerkane) sukilimo komitetas nebuvo sudarytas, ten veikė pogrindžio organizacija, kurioje tarp lietuvių buvo Vytautas Balsys, Petras Klangauskas, Leonas Juodis, Vytautas Makutėnas.
Tarp atvykusių iš „Pesčianlago“ buvo Juozas Lukšys, Antanas Vaškevičius, Jonas Šustikas, Kazimieras Vezbergas, Antanas Zinkevičius, Algis Ševelinskas, Vytautas Subačius, Antanas Gailiušis, Petras Gataveckas, Kazys Šalkauskas, Vytautas Kaziulionis ir kiti – iš viso apie 70 vyrų.
Sukilimo metu į saugos, sargybos, tvarkos palaikymo būrius buvo įtraukti rezervo penketai bei rėmėjai – iš viso apie 200 vyrų. Sukilimo metu lietuvių pasipriešinimo grupė buvo pavadinta „Norilsko Vyčių“ vardu.
Daug lietuvių buvo įtraukti į lagerio skyrių sukilimo komitetus (Julius Aleknavičius, Algimantas Ruzgys, Juozas Kazlauskas), kitas lagerio valdymo struktūras (Benas Balaika, Zenonas Drangis, Bronius Zlatkus). Irena Martinkutė-Smetonienė atstovavo lietuviams 6-ojo „Gorlago“ skyriaus sukilimo komitete.
Numalšinus sukilimą, tarp maždaug 1000 aktyvių jo dalyvių, išskirstytų į kitas kalinimo vietas, buvo 82 lietuviai. Dalis jų pateko į Vladimiro kalėjimą, dalis – į Kolymoje specialiai paruoštą tuščią nedidelį lagerį „Jubileinyj“, esantį Ust Utinkoje, dalis – į šalia buvusį lagerį „Cholodnyj“.
Antamalkėstė
Antamalkstė – kaimas Molėtų rajono savivaldybės centrinėje dalyje, 4 km į šiaurę nuo Molėtų, prie Malkėsto ežero.
Istorija
Dvaras minimas 1597 m. Ukmergės pilies teismo knygose. 1620 m. Antamalkėstės arba Aleksandriškių dvarą iš Mikalojaus Bieniavskio nupirko Jurgis, Andrius ir Stanislovas Unichovskiai.
Kivielis
Kivielis – miestas šiaurės rytų Estijoje, į vakarus nuo Kohtla Jervės. Chemijos (skalūnų perdirbimo), tekstilės pramonė.
2011 m. 53,6 % miesto gyventojų buvo rusai, 38,7 % – estai, 1,9 % – ukrainiečiai, 1,7 % – suomiai, 1,4 % – baltarusiai.
Istorija
Miesto statusą gavo 1946 metais. 1964–1990 m. Kivielis administraciškai įėjo į Kohtla Jervės savivaldybės sudėtį.
Eitminavičius
Eitminavičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Eitminavičienė (ištekėjusi moteris) ir Eitminavičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Bandomoji lenta
200px|thumb|Bandomoji lenta su užbaigta schema Bandomoji plokštė – daugkartinio naudojimo įtaisas, kuriuo galima surinkti įvairiaus sudėtingumo bandomuosius įtaisus (netgi veikiančius procesorių modelius).
Šiuolaikinė bandomoji montažinė plokštė susideda iš daug skylučių turinčio plastikinio bloko ir kiekvienai skylutei įrengtų bronzinių spyruoklinių kontaktų. Skylutės išdėstytos taip, jog galima įstatyti įprastiniam (ne paviršiniam) montavimui skirtas mikroschemas, likusius schemos elementus bei jungiančius laidus. Skylutės tarpusavyje jau sujungtos kaip parodyta iliustracijoje.
Kalbama, jog bandomoji 1970 m. pasirodžiusios fotokameros Polaroid SX-70 elektronikos versija buvo surinkta ant 4 pėdų pločio ir aštuonių pėdų ilgio prototipavimo plokštės ir buvo visiškai veikianti. Projektas buvo toks slaptas, jog montuojantys inžinieriai nežinojo kuriamos schemos paskirties. Vėliau ši elektronika buvo perkelta į specializuotą integrinę mikroschemą. thumb|200px|Plokštės vidinių jungčių schema
Marinella
Kyriaki Papadopoulou, žinoma kaip Marinella (g. 1938 m. gegužės 20 d. Salonikuose, Graikijoje) – populiari graikų dainininkė.
Biografija
Marinella gimė 1938 m. gegužės 20 d. Salonikų mieste, šiaurinėje Graikijoje. Jos tėvai buvo graikai pabėgėliai iš Konstantinopolio. Marinella buvo ketvirtas ir jauniausias vaikas šeimoje. Nuo ketverių metų dainavo radijo laidoje „Pediki Ora“. Ji taip pat vaidino daugybėje vaikų teatro spektakliuose.
1957 metais atlikėja įrašė pirmąją dainą „Nitsa, Elenitsa“. Jos karjeros pradžia buvo pažymėta bendradarbiaujant su dainininku Stelios Kazantzidis. Kartu jie tapo tų metų geriausiu duetu Graikijoje, kuris iki šiol yra sėkmingas. Duetas koncertavo Salonikuose, Atėnuose, taip pat gastroliavo Vokietijoje ir Jungtinėse Amerikos Valstijose.
Marinella yra yra pirmoji Graikijos atstovė Eurovizijos dainų konkurse. 1974 m. Eurovizijos konkurse, vykusiame Braitone, atlikėja su daina „Krassi, Thalassa ke t’agori mou“ tarp 17 dalyvių užėmė 11 vietą.
1984 m. Marinella išleido albumą „Megales stigmes“. Albumo dainos yra išgarsinusios tokius atlikėjus kaip Manos Loïzos, Dionysis Savvopoulos, Manos Hatzidakis ir kt.
1998 m. Marinella koncertavo Atėnuose, kur atliko didelio pasisekimo tapusias dainas. Koncerte, vykusiame 1999 metais Mažajame olimpiniame stadione Atėnuose, tapo labai sėkmingu, jame dalyvavo daugiau kaip 25 000 žmonių. 2003 m. atlikėja bendradarbiavo su Giorgos Dalaras. Abu koncertavo Atėnuose ir Salonikuose, taip pat užsienyje. Turas, pavadinimu „Mazi“ sulaukė didžiulės sėkmės, o išleistas gyvo garso albumas šalyje tapo platininiu.
The Prodigy
The Prodigy – elektroninės muzikos grupė, susikūrusi 1990 m. Breintryje, Esekse, Didžiojoje Britanijoje, kuri yra pardavusi 25 mln. įrašų pasauliniu mastu.
Priešistorė
The Prodigy grupės lyderis Liam Howlett gimė 1971 m. rugpjūčio 21 d. Esekse. Aštunto dešimtmečio pabaigoje jis buvo susižavėjęs Hip-hopo kultūra. Nusipirkęs du patefonus pradėjo dirbti didžėjumi hip-hopo grupėje „Cut 2 Kill“. 1987 m. grupė pasirašė su leidybine įrašų kompanija sutartį, kurioje nebuvo Liamo. Neišsipildžius jo svajonėms, viena draugė jį nusitempė į vakarėlį klube „At Barn’s“. Klube žmonės šoko pagal „rave“ muziką, kuri Liamui paliko didelį įspūdį. Po poros mėnesių jis šiame klube pats pradėjo dirbti didžėjumi.
Keith Flint
Klube „At Barn’s“ Keithas Flint susipažino su Leeroyumi Thornhillu. Į „rave“ vakarėlius jie eidavo vis dažniau, kol galiausiai išsiskyrė iš publikos labai gerais šokio judesiais pagal muziką, kurią grojo Liamas, ir tapo žinomais klube. Praėjus kuriam laikui jiedu susipažino su Liamu ir papraše jo demo kasetės. Liam pats kūrė muziką, bet drovėjosi ją leisti klube. Keithas su Leeroyum, perklausę kasetę, liko sužavėti. Leeroyus, Keithas ir jo draugė Sharky paklausė Liamo, ar galėtų šokti per jo pasirodymus ir jis sutiko. Tą dieną ir susikūrė grupė „The Prodigy“.
Grupės įkūrimas
1990 m. grupės vadybininkas Ziggy suorganizavo pirmąjį grupės koncertą, kuris vyko klube „The Labyrinth“. Laikui bėgant Liam’as pastebėjo, jog grupėje trūksta balso ir buvo reikalingas MC. Draugai rekomendavo Maximą Reality. Jis sutiko prisijungti prie ketveriukės ir taip 5 žmonių grupė buvo suformuota.
Liamas Howlettas – Dj, Kompozitorius; Maximas Reality – MC; Keithas Flintas – Šokėjas; Leeroyus Thornhillas – Šokėjas; Sharky – Šokėja;
Pirmasis singlas
1991 m. grupė išleido pirmąjį darbą „What Evil Lurks“, kurio buvo parduota 7000 vienetų ir Anglijos šokių muzikos topuose pakilo į 31 vietą. Singlą sudarė 4 kūriniai. Po šio išleidimo grupės veidas tapo labiau žinomas Anglijos šokių scenoje.
Charly
Antrasis singlas išleistas tais pačiais metais ir užkopė iki trečios vietos Anglijos singlų topuose (šokių topuose – iki 1 vietos). Kūrinys tapo hitu, bet kartu sukėlė ir nemažai pagiežos. Daug „rave“ klausytojų nepripažino kūrinio kaip šio stiliaus darbo, nes jame buvo panaudotas vaiko balsas iš populiarios vaikų laidos. Grupė turėjo atlaikyti nemažai kritikos dėl skirtingo ir išsišokančio skambesio, tačiau vėlesni jos darbai sulaukė pripažinimo.
Sharky palieka grupę su trečiuoju singlu
Prieš išleidžiant trečiąjį grupės darbą Sharky nutarė pasitraukti. Likus grupėje tik Keithui, Leeroyui, Maximui ir Liamui, jie išleido singlą „Everybody in the Place“, kuris žaibiškai užėmė antrąją šokių muzikos topų vietą ir įrodė, kad kritika nesustabdė grupės. Laikui bėgant Prodigy įklimpo į skolas ir turėjo groti daugelyje koncertų, norėdami išsikapstyti. Tik 3 dienas iš 70 jie nekoncertavo. Pats Keithas yra sakęs, jog grupė buvo nusivariusi nuo kojų, grojo net per Kalėdas, Kūčias, Naujuosius metus, bet vis tiek buvo įklimpę į skolas. Grupę nuo išsiskyrimo atitraukė vėlesnių darbų sėkmė.
1992 m. išleisti dar du singlai „Fire“ ir „Out of Space“ pasiekė trečias vietas topuose. Tais pačiais metais buvo ir išleistas debiutinis „The Prodigy“ albumas „Experience“ (sudarė 12 kūrinių), kuris albumų topuose užemė 40 vietą ir išsilaikė panašioje pozicijoje 25 savaites. Tai buvo pirmasis pilnas „rave“ stiliaus albumas. 1993 m. buvo išleistas paskutinis šio albumo singlas „Wind It Up“. Po šių darbų grupė pradėjo koncertuoti po Angliją. Jų koncertinis režimas susinormalizavo ir grupė grojo po vieną koncertą per 3 dienas.
Pripažinti visame pasaulyje
Netrukus „The Prodigy“ išvyko į pasaulinį turą. Po sėkmingų turų „The Prodigy“ naujasis singlas „Firestarter“ buvo pripažintas vienu geriausiu ir skandalingiausiu kūriniu šokių muzikos istorijoje. Šio kūrinio sukūrimo istorija turėjo du galus. Liam’as 1995 m. įrašė kūrinį, kuris dar neturėjo pavadinimo. Keith’as perklausęs darbą parašė jam žodžius ir netrukus vienoje Londono studijoje įrašė vokalinę versiją. Tai buvo sėkmingas eksperimentas. 1996 m. išleistas darbas tapo pasauliniu hitu kuris užėmė viršūnes beveik visoje Europoje. Nufilmuotas klipas tapo skandalingu dėl neįprastos Keith’o išvaizdos. Nors ir klipe nebuvo rodomi narkotikai ar smurtas, bet BBC gavo laiškus iš tėvų, kurie skundėsi Keith’o išvaizda, neva ji gali paveikti jų atžalų psichiką ir siūlė jaunuoliui kreiptis į gydytojus. Vien Anglijoje singlas parduotas vieno milijonu tiražu. Taip pat singlas įsiveržė ir į JAV topus bei užėmė pirmą vietą Amerikoje. 1997 m. pradžioje pasirodė singlas „Breathe“, taip pat užėmęs pirmąją vietą daugelyje Europos šalių ir parduotas 700 000 tiražu pasaulyje. Netrukus išleistas albumas „The Fat Of The Land“, iškart užkopė į 1 vietą albumų topuose ir buvo parduotas 7 milijonų tiražu pasaulyje. Kritikų teigimu, tokios sėkmės priežastis buvo naujas skambesys. „The Prodigy“ grodama garsią breakbeat muziką, paremtą roko ir rave maišalyne įterpė ir lyriką. Tuo metu niekas negalėjo nusakyti, kokį stilių jie grojo. Albumas užėmė pirmą vietą 22 šalyse, tarp jų ir JAV bei du kartus tapo platininiu. Singlas „Smack My Bitch up“ sulaukė daugiausiai kritikos dėl keiksmažodžiais paremtos lyrikos ir klipo, kuriame vaizduotas narkotikų vartojimas ir pornografinės scenos. Beveik visose šalyse klipas buvo uždraustas ir rodomas nebent po vidurnakčio. Kartu su šiais darbais „The Prodigy“ sėkmingai koncertavo ir gavo 'Best British Dance Act' apdovanojimus.
Pertrauka ir tyla
Po didžiulės sėkmės „The Prodigy“ žengė netikėtą žingsnį atgal. Grupės nariai užsiėmė labiau solo darbais. Susirinkdavo tik per koncertus, kurių 1998–1999 m. nebuvo labai daug. Maximas išleido solo singlą „My web“, o Leeroyus suremiksavo Dr. Dooms': 'Leave me Alone'. Liamas išleido savo mixų albuma po Prodigy vardu 'The Dirtchamber Session Volume 1'. Šis albumas parodė, jog Liamas mokėjo mixuoti taip pat puikiai, kaip Fatboy Slim ar kiti. 2000 m. su šiuo albumu Liamas keliolika kartų grojo Anglijos klubuose.
Leeroy’us palieka grupę
2000 m. pasigirdo kalbos apie the „The Prodigy“ naujo albumo išleidimą. Nuo 1990 m. Leeroyui liko vis mažiau vietos scenoje, jis vis rečiau ir rečiau pasirodydavo koncerto metu. Keithas, anksčiau buvęs grupės šokėjas, po „Firestarter“ tapo vokalistu. Leeroyus nusprendė palikti grupę ir pradėti solo karjerą. Maximas taip pat tęsė savo solo darbus ir išleido singlus 'Carmen Queasy' ir 'Scheming', o vėliau ir albumą 'Hells Kitchen'. 2001 m. „The Prodigy“ išleido `Experience Expanded', kuris buvo suremiksuotas ir perdarytas.
Ketvirtasis albumas
Grupėje liko tik trys nariai – Liam Howlett, Keith Flint ir Maxim Reality. 2001 m. ji vėl pradėjo koncertuoti, tačiau, nusivylimui, negrojo naujų kūrinių. 2002 m. buvo pradėti groti kūriniai „Nuclear“ ir „Trigger“, o vėliau išleistas singlas „Baby’s got a temper“, kurio vėliau Liamas atsižadėjo. Nors ir jis užėmė penktąją vietą Anglijos topuose, pats grupės diskžokėjus sakė, jog tai tik buvo klaida, kurios jis labai gailisi. Šis singlas tik buvo išleistas dėl leidybinės kompanijos spaudimo ir jį išleidžiant buvo paskubėta. Veliau Liamas sukurtus naujo albumo kūrinius išmetė ir ieškojo naujo skambesio. Po metų buvo išleistas albumas `Always Outnumbered, Never Outgunned', kurį sudarė 12 aštrių, melodingų ir stiprių kūrinių. Albume nebuvo įtraukti Keithas su Maximu. Rugpjūtį išleistas singlas „Girls“, o vėliau ir „Hotride“ bei „Spitfire“. 2004 m. prie Liamo prisijungė Keithas po solo darbų, o vėliau ir Maximas. Grupė Graikijoje pradėjo naujas pasaulines gastroles. Atėnuose publika išgirdo daug naujų kūrinių. Bet koncerte jie skambėjo kitaip nei naujame albume. Į naujuosius kūrinius juos sugebėjo įsiterpti Maximas su Keithu. Taip pat buvo pradėtas groti naujas The Prodigy kūrinys „Warning“, kuriame aštriai dainavo Keithas, tačiau grupė šio kūrinio neišleido kaip singlo. Atsinaujino grupės koncertai pasaulyje.
Geriausių singlų rinkinys
2005 m. „The Prodigy“ išleido geriausių hitų albumą „Their Law The Singles 1990–2005“. Dvigubame albume į sudėtį pateko kartu ir du nauji kūriniai „Razor“ ir „Back 2 school“ su 1998 m. koncertiniu kūriniu „Voodoo beats“. Kartu su albumu buvo išleistas singlas, kurio sudėtyje buvo remiksuoti kūriniai „Voodoo People“ ir „Out of space“. „The Prodigy“ pasileido į dar vienas pasaulines gastroles. Po jų, daugelio žurnalų ir televizinių laidų vertinimais, laikoma, kad „The Prodigy“ yra viena geriausių šokių grupių pasaulyje.
Penktojo albumo darbai
Turo metu grupė sugrojo keletą naujų kūrinių: „Dead ken beats“ ir „Heatwave“. Grupė nuo 2006 m. pamažu kūrė naują albumą ir brandino naują skambesį. 2006 m. Liamas išleido asmeninę kompiliaciją, į kurios sudėtį įėjo naujas „The Prodigy“ kūrinys „Wake The Fuck Up“. Kartu šis kūrinys buvo grojamas per koncertus visus metus, kurių metu grupė grojo įvairiuose Jungtinės Karalystės ir Europos festivaliuose ir gavo geriausią šokių muzikos apdovanojimą vasaros festivalių rinkimuose.
2007 m. naujam JAV filmui „Rūkstantys tūzai“ išleido perdarytą anksčiau minėtą kūrinį „Warning“ ir pervadino jį į „First Warning“ šio filmo garso takeliui. Kovo menesį vykusiame Dubajaus roko festivalyje „The Prodigy“ sugrojo naują „coverį“ – atlikėjo Dog kūrinį „War“.
Invaders Must Die
2008 m. grupė „The Prodigy“ vasaros festivaliuose pristatė nuostabius senosios mokyklos (old schooll) skambesio kūrinius „World’s on fire“, „Warrior’s Dance“, „Mescalin“, „Beat 55“ bei kitus. Galiausiai Lapkričio mėnesį Liam Howlett per „Radio One“ paskelbė jog naujas albumas vadinsis „Invaders Must Die“ ir buvo išleistas 2009 m. kovo 2 d. Lapkričio 26 d. titulinė albumo daina „Invaders Must Die“ buvo padovanota nemokamu mp3 pavidalu grupės oficialioje svetainėje ir kitą dieną pasirodė šio kūrinio vaizdo klipas. Albumą 2009 m. vasario 20 d. išleido įrašų kompanija 'Take Me To The Hospital'. Iš viso 11 dainų:
Kartu su albumu pasirodė ir papildomas diskas 'The Lost Beats EP' su keturiais į albumą nepatekusiais kūriniais:
Kazimieras Lukauskas
Kazimieras Lukauskas (g. 1950 m. lapkričio 7 d. Ražaitėliuose, Raseinių raj.) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, biomedicinos mokslų daktaras.
The Prodigy
Dabartinė veikla
2012 metais grupė paskelbė dirbanti su nauju studijiniu albumu, gavusį darbinį pavadinimą „How To Steal A Jet Fighter“. Albumas buvo išleistas 2015 m. kovą, pavadinimu „The Day Is My Enemy.“
Kazimieras Lukauskas
Biografija
1968 m. baigė Raseinių raj. Girkalnio vidurinę mokyklą. 1973 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademijos Veterinarijos fakultetą. 1993 m. apgynė disertaciją, 1994 m. veterinarijos mokslų kandidatas. Stažavo 1990 m. Vokietijoje, 1992 m. Prancūzijoje, 1994 m. Belgijoje, 1996 m. Didžiojoje Britanijoje, 1997 m. Olandijoje, 1998 m. Japonijoje, 1999 m. JAV.
Žmona Vladislava (1957 m.), sūnus Mindaugas (1977 m.), duktė Kristina (1982 m.).
Kiprijonas Lukauskas
Kiprijonas Lukauskas (Lukauskis,, 1757 m. Žemaitija – 1815 m. vasario mėn. Benica, dab. Minsko sritis) – Lietuvos rašytojas, pamokslininkas, misionierius, pranciškonas observantas.
Biografija
Mokslus ėjo vienuolyne, nuo 1791 m. pranciškonas. 1782 m. įšventintas kunigu. 1788-1798 m. Troškūnų parapijos klebonas.
Kaip misionierius lankėsi Rytų kraštuose. Paliko rankraštinį pamokslų rinkinį „Pamokslas iš prisakymų Dievo apie pavinasčias gyvenimo krikščioniško“ (1797 m., išl. 1996 m.). Kiti rankraštiniai veikalai (pamokslų ir katekizmo aiškinimų rinkinys „Karšto balso apaštališko atnaujinimo…“ 1794 m., katekizmas „Duona dvasiška visiems krikščionims“ 1795 m.) neišliko.
Jo pamokslai – unikalus XVIII a. lietuvių raštijos paminklas. Juose atsispindi Šviečiamajam amžiui būdingos idėjos, svarstomos socialinės, visuomenės sutvarkymo, luomų pareigų ir laisvių, žmogaus prigimties pažinimo problemos, yra valstiečių gyvenimo aktualijų. Akcentuojamas žmogaus visuomeniškumas, vadovavimasis prigimties dėsniais, žmogaus meilės principas plėtojamas per visuomeninius santykius. Pamokslai artimi doroviniams, juose aiškinami krikščioniško gyvenimo nurodymai bei doroviniai priesakai. Didelė reikšmė teikiama protui, svarstoma pažinimo problema, aiškinami psichologijos klausimai, žmogaus prigimties kintamumas ir pastovumas. Pamokslai parašyti aukštaičių šnekta, nežymiai paveikta žemaičių šnektos, individualizuotas jų stilius yra savita klasicistinio stiliaus atmaina, kurioje žymu barokinė pasaulėjauta ir jos raiškos būdai.
Kazachstanas
Istorija
Šalies pavadinimas kilo iš persų kalbos žodžio, kuris reiškia „kazachų žemė“, o kazachų tautos pavadinimas kildinamas iš žodžio qazaq (Ukrainoje ir Rusijoje gyvenantys kazokai taip pat save kildina iš šio žodžio), tiurkų kalba reiškiančio „pabėgęs į laisvę“.
Kazachstano stepės įvairių klajoklių genčių buvo apgyvendintos nuo seniausių laikų. Tiurkų kalbomis kalbančios gentys dabartinio Kazachstano teritorijoje pirmą kartą susivienijo į bendrą darinį XV a.
Iki XX a. tradiciškai egzistavo trys genčių susivienijimai (džuzai): vyresnysis (pietryčių Kazachstanas), vidurinis (centrinis ir šiaurės Kazachstanas) ir jaunesnysis (rytų Kazachstanas).
Nuo XIX a. pradžios Kazachstanas prarado savarankiškumą ir atsidūrė Rusijos valdžioje. 1837–1844 m. įvyko Kenesary Kasimovo sukilimas. Nuo 1892 m. prasidėjo rusų ir ukrainiečių kolonistų persikėlimas į Kazachstaną. 1920 m. sukurta Kirgizijos ATSR su sostine Orenburge (nuo XIX a. vidurio rusų šaltiniuose vyravo klaidingas tautos pavadinimas „kirgiz-kaizakai“).
1925 m. prie jos prijungtos buvusios Turkestano ATSR Syrdarjos ir Džetysu sritys ir Karakalpakijos autonominė sritis (vėliau prijungta prie Uzbekistano), o Orenburgo sritis prijungta prie Rusijos. Respublika pervardinta į Kazachijos ATSR, sostinė perkelta į Kyzylordą, vėliau Almatą. Nuo 1936 m. Kazachstanas gavo sąjunginės respublikos statusą (Kazachijos TSR).
1989–2019 m. šaliai autoritariškai vadovavo Nursultanas Nazarbajevas. 1991 m. gruodžio 16 d. Kazachstanas paskelbė nepriklausomybę.
Kazachstano teritorijoje nuo senų laikų kūrėsi, klestėjo ir nyko daug valstybinių darinių. Dabartinės Kazachstano valstybės pradžia buvo kupina paradoksų. Dešimto dešimtmečio pradžioje kazachų skaičius šalyje sudarė apie 40 proc. Prezidentas Nursultanas Nazarbajevas, įsitvirtinęs valdžioje nuo 1989 m., kai tapo pirmuoju Kazachstano komunistų partijos sekretoriumi, primygtinai siūlė išsaugoti griūvančią Sovietų Sąjungą. Šalies nepriklausomybė buvo paskelbta tik 1991 m. gruodžio 16 d., praėjus 8 dienoms po to, kai Rusija, Baltarusija ir Ukraina paskelbė išstojančios iš Sovietų Sąjungos. 1992 m. atlikta apklausa parodė, kad 62 proc. Kazachstano gyventojų mano, jog SSRS žlugimas buvo didelė nesėkmė.
2022 m. sausį visoje šalyje prasidėjo masiniai neramumai dėl stipriai pabrangusių dujų. Sausio 6 d. duomenimis, per kelias dienas visoje šalyje buvo sužeista daugiau nei 1000 žmonių, o šalies prezidentas nušalino vyriausybę. Vidaus reikalų ministerijos duomenimis, per šiuos neramumus žuvo mažiausiai aštuoni žmonės, taip pat buvo sužeista 317 policininkų ir Nacionalinės gvardijos karių. Per šiuos neramumus iki sausio 10 d. 164 žmonės žuvo, beveik 8000 buvo suimti. Šalies prezidentas šiuos įvykius pavadino mėginimu nuversti valdžią.
Politinė sistema
thumb|right|200px|Šalies prezidentas nuo [[2019 m. Kasymas Tokajevas]]
Kazachstanas – prezidentinė respublika, vadovaujama visuotiniuose rinkimuose penkeriems metams renkamo prezidento. Šias pareigas 1990–2019 m. ėjo Nursultanas Nazarbajevas, kuriam, kaip pirmajam Kazachstano prezidentui, pagal Konstitucijoje padarytą išimtį nebuvo taikomas kadencijų skaičiaus apribojimas. Prezidento rankose sutelktos palyginti didelės galios, jis skiria ministrą pirmininką, gali vetuoti priimtus įstatymus.
Vykdomoji valdžia priklauso vyriausybei, kuriai vadovauja ministras pirmininkas. Įstatymų leidžiamosios valdžios organas yra dviejų rūmų parlamentas. Žemieji rūmai turi 77 narius, Aukštieji – 47. Kadencija trunka atitinkamai penkerius ir šešerius metus.
Pagal 2011 m. Demokratijos indeksą, Kazachstanas priskiriamas prie autoritarinių režimų.
Administracinis suskirstymas
Kazachstanas suskirstytas į 14 sričių (oblysy) ir tris miestus (kalasy)* (pažymėti žvaigždute):
Kiekvienam administraciniam vienetui vadovauja akimas, skiriamas prezidento. Miestų merus (akimus) skiria sričių akimai.
Geografija
miniatiūra|Kazachstano žemėlapis (2001)
Kazachstanas yra pačiame Eurazijos viduryje ir tęsiasi nuo Volgos lygumos vakaruose iki Altajaus rytuose, nuo Vakarų Sibiro lygumos šiaurėje iki Tian Šanio pietuose. Tai yra didžiausia pasaulyje valstybė, kuri neturi priėjimo prie atviros jūros.
Šalies paviršius labai kontrastingas. Visą šiaurės rytinę šalies pusę užima Kazachstano kalvynas, iškylantis iki 1566 m. Šiaurėje teritorija leidžiasi į Vakarų Sibiro lygumą. Centre šalį kerta Turano žemuma ir Turgajaus lovys. Šiaurės vakaruose yra pietinės Uralo priekalnės – Mugodžarai (iki 657 m aukščio), o Mangyšlako pusiasalyje – Ustiurto plynaukštė. Pačiuose vakaruose, aplink Kaspijos jūrą driekiasi Pakaspijo žemuma, kurioje yra viena žemiausių sausumos vietų pasaulyje – Karagijės įduba (-132 m). Kalnai iškilę Kazachstano pietrytiniuose ir rytiniuose pakraščiuose: Altajus, Saūras, Tarbagatajus, Džiungarijos Alatau bei šiaurinės Tian Šanio pašlaitės. Šiuose kalnuose, Kirgizijos pasienyje, yra aukščiausia Kazachstano vieta – Chan Tengri kalnas (7010 m).
Tankiausias upių tinklas yra Kazachstano šiaurėje, kur prasideda Arkties vandenyno baseino upės – Irtyšius, Tobolas, Išimas. Likusioje šalies dalyje upių tinklas retas, daug upių sausrų metu išdžiūsta, per liūtis keičia vagą, neturi žiočių. Vakarinė Kazachstano pusė priklauso Kaspijos baseinui (Uralas, Emba), pietinė – Aralo baseinui (Syrdarja). Daug kitų upių įteka į seklias druskingas įdubas (nenuotakus baseinas) ar pranyksta dykynėse (Ču, Ilis, Sarysu, Turgajus ir kt.). Kazachstano teritorijoje gausu ežerų (> 48 tūkst.). Dauguma jų yra druskingi, laikinai išdžiūstantys, senvaginiai. Vakaruose telkšo didžiausias pasaulio ežeras – Kaspijos jūra. Taip pat kiti dideli ežerai yra Aralo jūra (nunykęs), Balchašas, Alakolis, Tengizas, Zaisanas ir kt. Drėkinimo reikmėms sudaryta nemažai tvenkinių (Buchtarmos, Šardaros, Kapšagajaus ir kt.) bei drėkinimo kanalų (Irtyšiaus-Karagandos). Kalnuose plyti daugiau kaip 2 700 ledynų.
Būdingi dirvožemiai yra juodžemiai, kaštonžemiai, pilkžemiai, rudžemiai. Didžiąją dalį šalies ploto užima bekraščiai pievų plotai – Kazachstano stepė, kurią sudaro ašuočių, kiečių bei miglinių augalai. Ji kaitaliojasi su miškastepėmis (šiaurėje), pusdykumėmis, o viduryje ir pietuose pereina į dykumas (Betpak Dala, Mujunkumas, Aralo Karakumai). Kalnų šlaituose plyti kalnų stepės, spygliuočių miškai (ypač Šrenko eglių), kalnų pievos. Kalnuose įsteigti draustiniai (Almatos, Aksu-Džabagli, Baraskelmeso ir kt.), nacionaliniai parkai, o stepių plotai Saryarka paskelbti pasaulio paveldo objektu.
Klimatas
Kazachstano klimatas ryškiai žemyninis, kontrastingas. Šalis patenka į keletą klimato zonų: šaltų žiemų vidutinių platumų, pusdykumių ir dykumų. Sausio mėnesio vidutinė temperatūra svyruoja nuo -18 °C šiaurėje iki -3 °C pietuose, liepą būna apie +19 °C šiaurėje ir +28–30 °C pietuose. Šiaurėje per metus iškrenta iki 300 mm kritulių, centrinėse srityse, dykumose – mažiau 100 mm, kalnų šlaituose – iki 1600 mm.
Ekonomika
Kazachstanas turi didžiulius akmens anglies bei geležies rūdos išteklius, taip pat didžiausią pasaulyje chromo kasyklą. 2002 m. buvo išgauta 360 mln. barelių naftos, iš viso už 7 mlrd. eurų.
Taip pat valstybės gelmėse yra aukso, vario, cinko, švino, mangano, chromo bei urano. Kasyba yra pagrindinė Kazachstano ūkio šaka. Nuo 1999 m. BVP kasmet augo apie 9,3 proc.
Šalies ekonominį augimą iš esmės lėmė naftos ir dujų eksporto apimties didėjimas bei aukštos pasaulinės naftos kainos. Naftos doleriais besimaitinančio Kazachstano strateginę, ekonominę ir politinę svarbą regione suvokia tiek kaimynės Rusija ir Kinija, tiek Europa ir JAV, siekiančios su šia šalimi glaudesnės partnerystės.
Kazachstano eksportuojama produkcija – mineralai, geležis, plienas, nafta. Importuojama produkcija – mašinos, transporto įranga, instrumentai, aparatai. Pagrindinės eksporto kryptys yra Rusija, Italija, Prancūzija, Šveicarija, Kinija, Nyderlandai. Importo – Rusija, Kinija, JAV, Ukraina, Vokietija.
Demografija
miniatiūra|Kazachstano gyventojų skaičiaus kitimas nuo nepriklausomybės paskelbimo 1991 m. iki 2003 m. Pasak [[2009 m. apskaičiavimų, šiuo metu, nepaisant gan didelės emigracijos, Kazachstano gyventojų skaičius didėja. ]]
Pasak 2016 m. apskaičiavimų, kazachai sudaro 66,5 %, rusai – 20,6 %, uzbekai – 3,1 %, ukrainiečiai – 1,6 %, uigūrai – 1,5 %, totoriai – 1,1 %, vokiečiai – 1,0 %. Tokia mišri sudėtis yra iš dalies dėl ketvirtame-šeštame XX amžiaus dešimtmečiuose vykdytų Stalino trėmimų, kai į darbo stovyklas Kazachstane buvo atvežami tiek rusai (dažniausiai apkaltinti buvimu valdžios opozicijoje), tiek tautinės mažumos (ypač vokiečiai, lenkai, ukrainiečiai, čečėnai ir kurdai). Taip pat gan didelis skaičius rusų imigravo į Kazachstaną Chruščiovo eros metu. Iki 1991 m. šalyje buvo maždaug 1 milijonas vokiečių, bet daugelis jų po Sovietų Sąjungos žlugimo emigravo į Vokietiją. Panašiai didžioji dalis mažesnio Kazachstano graikų populiacijos emigravo į Graikiją.
Kalbos
Šalis turi dvi oficialias kalbas: kazachų ir rusų. Rusiškai moka 95 % Kazachstano populiacijos, ji yra kasdieninių reikalų bei skirtingų šalies tautų tarpusavio bendravimo kalba. Kazachiškai moka 64,4 % šalies gyventojų.
miniatiūra|dešinėje|Mečetė [[Petropavlas|Petropavle]]
Religija
1994 m. duomenimis, 44 % Kazachstano gyventojų yra musulmonai (daugiausiai sunitai), 47 % – stačiatikiai ir 2 % – protestantai (daugiausiai baptistai). Pasak Kazachstano ambasados Jungtinėje karalystėje, 2007 m. 57 % visų tikinčiųjų yra musulmonai ir 40 % – krikščionys. Taip pat ambasada teigė, kad daugelis šalies gyventojų nėra giliai tikintys.
Nuorodos
Bendros nuorodo:
Žemėlapiai: Laikas ir orai:
Cristina Scabbia
Kristina Adriana Kjara Skabja (g. 1972 m. birželio 6 d. Milane) – italų dainininkė, geriausiai žinoma kaip Lacuna Coil vokalistė ir dainų autorė. Ji taip pat rašo patarimų skiltį populiariame žurnale Revolver kartu su muzikantu Vinnie Paul.
Dundaras
Dundaras (Dhundhar) (dar vadinamas Džaipuro regionu) – Šiaurės Indijos istorinis regionas, esantis Radžastano šiaurės rytuose. Jis liečiasi su šiais istoriniais regionais: Šekhavati ir Mevatu šiaurėje, Girdu pietryčiuose, Hadoti pietuose, Adžmeru pietvakariuose.
Tai – nepriklausoma radžputų karalystė, egzistavusi iki 1949 m.
Istorija
Seniausi regiono valdytojai buvo radžputų giminė Minai, tačiau tikroji regiono istorija prasideda X a. II pusėje, krašte įsitvirtinus Kačvahų giminei.
Kačvahai iki tol valdė gretimą Girdą. 967 m. vienas iš jų giminės, Duhaladeva vedė Adžmero valdovo (Čauhanų dinastija) dukterį, gaudamas Dausa miestą kaip kraitį. Ilgainiui jis nugalėjo čia įsitvirtinusias gimines Minus ir Bargudžarus, įsitvirtindamas krašte.
1037 m. nugalėjus Minus, Kačvahai galutinai tapo Dundaro valdovais ir perkėlė sostinę iš Dausa į seną Minų miestą Amberį. Jis išbuvo sostine iki XVIII a. Tuo metu valstybė klestėjo, tapdama svarbiu tašku prekybiniame kelyje.
XV a. Šiaurės Indijoje įsigalėjus Mogolų imperijai, Kačvhahai išlaikė savo teritorijas ir dinastiją. Jie leido savo dukteris už Mogolų imperatorių, tokiu būdu susigiminiuodami su jais. Daug Dundaro radžų tapo garsiais karvedžiais.
Mogolų laikai buvo didžiausias Dundaro kultūros suklestėjimo laikmetis. Ypač buvo remiamas džainizmas, pastatyti puikūs architektūros kūriniai, tarp jų ir Amberio tvirtovė, Hava Mahalis. 1727 m. Dundaro radža Džai Singas II, garsus generolas, įkūrė naują miestą, kurį pavadino Džaipuru. Sostinė buvo perkelta į jį. Nuo tada karalystė vadinta Džaipūro karalyste.
XVIII a. pabaigoje yrant Mogolų imperijai, nusilpo ir Dundaras. Nuo jo atskilo smulkios kunigaikštystės, tokios kaip Alvaras, Bharatpuras.
1818 m. Džaipūro karalystė pasirašė sutartį su britais, tapdama Britų Indijos valda. Valdant Ram Singhui II, šalis sparčiai modernizavosi, įvesta elektra. Dauguma vėlesnių radžų irgi rūpinosi krašto gerove.
Savai Man Singhas II (1922–1949) buvo paskutinis Džaipuro valdovas. Indijai iškovojus nepriklausomybę, Džaipuro karalystė įstojo į jos sudėtį. Kurį laiką radža išsaugojo savo titulus, o dinastija nėra pasibaigusi ir dabar.
Ami Aspelund
miniatiūra|Ami Aspelund 2012 m.
Ami Aspelund (tikrasis vardas Anne-Marie Aspelund; g. 1953 m. rugsėjo 7 d. Vasa) – Suomijos dainininkė. Ji yra jaunesnioji dainininkės Monica Aspelund sesuo.
Ami pirmąjį singlą išleido 1973 metais, pavadinimu „Apinamies“. 1981 m. dalyvavo Rostoko festivalyje, Vokietijoje.
1983 m. Eurovizijos konkurse su daina „Fantasiaa“ užėmė 11 vietą (surinko 41 tašką). Atlikėja dar 1982 metais bandė patekti į Euroviziją, tačiau nacionaliniame finale su daina „Mitt äppelträd“ nusileido tik nugalėtojui Timo Kojo.
Šiuo metu Ami dažniausiai pasirodo kartu su pianistu Jasse Varpama, dainuoja balades bei rašo poemas.
Šventosios valstybinis jūrų uostas
thumb|270px|Šventosios uostas 2010 m.
Šventosios valstybinis jūrų uostas – Lietuvos jūrų uostas Šventosios gyvenvietėje, prie Šventosios upės. Nuosavybės teise priklauso Lietuvos valstybei, uosto steigėja – Lietuvos Respublikos Vyriausybė, kuri susisiekimo ministerijos teikimu nustato uosto žemės, akvatorijos, rezervinių teritorijų ribas. Uosto paskirtis:
Istorija
XVI a. Šventosios uostas buvo žymimas žemėlapiuose, XVI–XVIII a. Šventąją lankė anglų, olandų ir švedų laivai, kurie iš čia išveždavo javus, kailius, medų, o atveždavo geležies, manufaktūros dirbinių, druskos, vyno, silkių, ginklų. Anglų pirkliai gavo privilegiją įrengti uostą, į kurį galėtų įplaukti dideli prekybiniai laivai.
1589 m. Abiejų Tautų Respublikos seimo nutarimu Šventosios uostas išplėstas. Užsienio laivai šį uostą ypač intensyviai lankė Vladislovo Vazos (1632–1648) ir Jono Kazimiero (1648–1668) valdymo laikotarpiu, kai 1655 m. Karolis X Gustavas buvo užėmęs ne tik Lietuvos pajūrį, bet ir visą Vakarų Lietuvą. Tuo metu Šventosios uostas pasidarė rimtu Klaipėdos ir Karaliaučiaus uostų konkurentu.
Vladislovas Vaza 1639 m. vasario 16 d., paveiktas Klaipėdos pirklių, per Brandenburgo markgrafą kurfiurstą Georgą Vilhelmą išleido įsakymą, nukreiptą prieš tuos, kurie iš Lietuvos pajūrio siunčia prekes per Dancigą, o ne per Klaipėdą, tuo būdu nutraukdami pajamas karaliaus iždui (karalius gaudavo 2 proc. prekių vertės muito) ir Klaipėdos miestui, kuris dėl karo buvo labai nuskurdęs, ir atkreipė Žemaičių seniūnų dėmesį, kad vykstanti intensyvi prekyba per Šventąją. 1639 m. žemaičiai sudegino anglų prekybos kontorą Šventosios uoste, taip pat laivus, trobesius ir dirbtuves.
Dėl konkurencijos, Rygos pirkliai nusamdė švedus, kad šie užverstų uostą akmenimis ir 1701 m. Šiaurės karo metu Šventosios uostas buvo sugriautas. XVIII a. pabaigoje Lietuvos-Lenkijos atstovas Bukota, tardamasis su Anglija, pažadėjo atstatyti Šventosios uostą, bet po valstybės padalinimo (1772–1795 m.) šie planai sužlugo. Rusijos imperijos laikotarpiu Šventosios uostas merdėjo.
Viltis atstatyti Šventosios uostą ruseno ne kartą. Jau XVIII a. buvo teikiami įvairūs uosto atstatymo projektai. 1923–1925 m. pradėti uosto atstatymo darbai, pritaikant daugiausia žvejams. 1939–1940 m. buvo tvarkomi pietinis ir šiaurinis molas. Tačiau didelės gramzdos laivai į šį uostą negalėdavo įplaukti, kadangi smėlis užnešdavo uosto vartus. Didesniu uostu Šventoji taip ir netapo. Po karo uosto teritorija priklausė žvejybos ūkiui „Pajūris“.
2006 m. lapkričio 16 d. priimtas Šventosios valstybinio jūrų uosto įstatymas, numatantis uosto atkūrimą. Uosto atkūrimo veiksmų planą suderino Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcija ir Palangos miesto savivaldybė. 2008 m. užbaigti parengiamieji ir priešprojektiniai darbai. 2009 m. parengta uosto galimybių studija. 2010 m. pabaigta inžinerinio geologinio kartografavimo programa ir archeologiniai tyrimai. 2011 m. birželio 11 d. uostas ėmė veikti. 2012 m. turėtų būti baigti daryti detalusis Šventosios uosto planas ir techninis projektas. 2013 m. ketinama baigti uosto statybų darbus 2021 m. prasidėjo Šventosios jūrų uosto atstatymas. Darbus planuojama atlikti iki 2022 m..
Jörn Ipsen
Jornas Ipsenas (Jörn Ipsen g. 1944 m. birželio 17 d. Vokietija) – vokiečių teisininkas, teisėtyrininkas konstitucionalistas, Osnabriuko universiteto profesorius (nuo 1981 m.).
Po referendariato Jornas Ipsenas dirbo asistentu Teisės fakultete. 1980 m. apgynė habilitaciją tema "Normos ir individualaus akto prieštaravimo Konstitucijai teisinės pasekmės („Rechtsfolgen der Verfassungswidrigkeit von Norm und Einzelakt“), rengdamas veikalą, buvo Vokietijos tyrimų bendrijos (Deutsche Forschungsgemeinschaft) stipendiatas (1978–1980). Iki 1981 m. Ipsenas vadovavo teisės katedrai Tiūbingene, vėliau – Gėtingene, kol buvo pakviestas į Osnabriuko universitetą užimti profesoriaus vietą Teisės fakultete.
Jörn Ipsen – Savivaldos teisės instituto direktorius (nuo 1989 m.), Žemutinės Saksonijos valstybinio teismo (KT) teisėjas (nuo 2006 m.), šio teismo pirmininkas (nuo 2007 m. vasario).
Jörn Ipsen yra teisėtyrininko tarptautininko Knut Ipsen brolis.
Ceichgauzas
thumb|right|250px|Vokietijos istorijos muziejus Berlyne. Buvęs Vokietijos kariuomenės ceichgauzas Ceichgauzas (, iš 'namas įrangai') – karinis ginklų, šaudmenų, mundiruotės ir kitų reikmenų sandėlis Rusijos kariuomenėje.
Paprastai ceichgauzams vadovaudavo kaptenarmusai.
Kita
Dabar Rusijoje yra leidykla „Ceichgauz“, kuri leidžia literatūrą karo istorijos klausimais.
Nuorodos
בסיס צבאי
Arthur Rimbaud
thumb|180px|Septyniolikmečio A. Rembo portretas, 1872 m. Žanas Nikolas Artūras Rembo (Jean Nicolas Arthur Rimbaud, 1854 m. spalio 20 d. – 1891 m. lapkričio 10 d.) – prancūzų poetas, vienas aktyviausių dekadentų. Garsiausius savo kūrinius sukūrė dar paauglystėje.
Eitutavičius
Eitutavičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Eitutavičienė (ištekėjusi moteris) ir Eitutavičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vytautas Lukavičius
thumb|Vytautas Lukavičius Vytautas Lukavičius (g. 1950 m. sausio 30 d. Šiauliuose) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas (1995 m.).
Biografija
1972 m. baigė Aukštąją karo inžinierių mokyklą Rygoje, 1984 m. F. Dzeržinskio karo akademijos Vadų fakultetą Maskvoje.
1984–1987 m. TSRS kosminio valdymo centro Mokslinių tyrimų laboratorijos inžinierius bandytojas, 1987–1990 m. – laboratorijos viršininkas. 1990–1991 m. gamyklos „Nuklonas“ Šiauliuose cecho energetikas. Nuo 1991 m. tarnavo Lietuvos krašto apsaugos sistemoje: 1991 m. Šiaulių zonos komendantūros vyr. instruktorius, 1991–1992 m. Šiaulių apskr. komendanto pavaduotojas, 1992–1995 m. Kunigaikščio Vaidoto bataliono vadas Šiauliuose, 1995–1996 m. Generalinio štabo Mobilizacijos ir karo prievolės valdybos, 1996–1998 m. – Gynybos štabo Operacijų valdybos viršininkas, 1998–2014 m. – Mobilizacijos departamento prie Krašto apsaugos ministerijos direktorius.
1995–1996 m. prisidėjo rengiant Karo prievolės bei Mobilizacijos ir mobilizacinio rezervo rengimo įstatymų projektus. 1991 m. sudarė pirmąjį lietuvišką topografijos vadovėlį.
Hakerių kultūra
right|frame|Siūloma visų hakerių emblema („sklandytuvas“) Hakerių kultūra – nuostatų, pažiūrų bei elgesio taisyklių rinkinys, nusistovėjęs tarp hakerių bei su jais susijusių žmonių. Savo esme ji labiau atspindi ne kuo užsiimama (praeityje daug buvo užsiimama kompiuteriais) bet kaip užsiimama. Ji potencialiai tinka daugelyje sričių kur reikalingas ar galimas rimtas, gilus dalyko išmanymas. Praeityje žodis „hakeris“ neturėjo dabar įprastos „kompiuterinio nusikaltėlio“ prasmės ir reiškė ekspertą kuris išmano kompiuterius, mėgsta savo darbą, yra jame labai patyręs ir ką nori gali su tais kompiuteriais padaryti. Lietuviškas terminas programišius turi neigiamą konotaciją (plg. vagišius).
Hakerių atmainos
Skiriamos dvi hakerių subkultūros, atsiradusios beveik tuo pat metu, apie 1960 metus.
Akademinė kultūra
Akademinė hakerių subkultūra pradėjo vystytis mokslo aplinkoje, pasirodžius pirmiesiems minikompiuteriams, greičiausai pradedant nuo MIT, kuriame kažkada dirbo ir Richard Stallman. Apie 1961 metus ji susijungė su pirmųjų Interneto bandytojų kultūra, apie 1980 metus – su Unix kultūra ir apie 1987 metus įtraukė žmones, kurių hobis buvo pirmieji mikrokompiuteriai. Nuo maždaug 1990 metų ši subkultūra didele dalimi sutampa su laisvosios programinės įrangos judėjimu. Vienas pirmųjų socialinių tinklų, dabar nebeveikianti Advogato svetainė, buvo skirtas būtent šiems entuziastams (jų pačių ir sukurtas).
Hobio ir interneto kultūra
Hobio ir interneto subkultūros hakeriai daugiau domėjosi įvairiais kompiuteriniais žaidimais ir gilinosi, ką juose galima perdaryti savaip bei kaip panaikinti juose esančią gamintojo apsaugą nuo nelegalaus kopijavimo. Šios dvi subkultūros turi kai kurių bendrų idėjų ir ryškiai viena nuo kitos atsiskyrė tik apie 1983 metus. Akademinės pakraipos hakeriai reikalauja skirti šias kultūras, nes nenori būti siejami su piratine programine įranga bei įsilaužimais į kompiuterines sistemas, nes jie tokiais dalykais neužsiima. GNU ir kiti panašūs projektai skiria itin daug dėmesio tam, kad visa jų veikla būtų absoliučiai legali. Kopijuotojams ir įsilaužėliams įvardinti jie siūlo atskirą krakerio terminą. Hobio ir interneto subkultūra, priešingai, siekia susitapatinti su visu hakerų judėjimu.
Bruožai
Pagrindiniai hakerių kultūros bruožai yra
Simboliai
Akademinės pakraipos hakeriai turi keletą būdingų emblemų bei aprangos atributų, tokių kaip Linux pingvinas ar BSD kipšas. Visų hakerių bendra emblema yra pasiūlytas matematinio žaidimo „gyvenimas“ figūra „sklandytuvas“.
Endriukaitis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Endriukaitienė (ištekėjusi moteris) ir Endriukaitytė (mergautinė pavardė).
Duobužiai
Duobužiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Videniškių, išsibarstęs aplink plentą. Atsišakoja vieškelis į Girsteitiškį.
Endriukaitis
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Šusaku Nišikava
(g. 1986 m. birželio 18 d.) – japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Duobužiai
Istorija
1645 m. Duobužiai (Siollo Dobuze) priklausė Videniškių dvarui. Kaime buvo vienkiemis Užuduobužiai (Vzudobusiey). 1654 m. kaime gyveno Steponas Dirvonas.
Šusaku Nišikava
Nacionalinėje komandoje žaidė 2009–2016 m., su ja dalyvavo 2014 m. pasaulio futbolo čempionate.