cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos futbolas 2006 m.
LFF I lyga
Rezultatyviausias sezono žaidėjas - 22 įvarčius įmušęs Ramūnas Timinskas („Kruoja“), 19 įvarčių įmušė Rimantas Cepovas („Rodiklis“), 16 - Kęstutis Nepas („Alytis“).
LFF II lyga
Šiaurės zonos galutinė turnyrinė lentelė:
Pietų zonos galutinė turnyrinė lentelė:
Vakarų zonos galutinė turnyrinė lentelė:
Baltijos taurė
2006 m. Baltijos taurės varžybose dalyvavo 3 Baltijos šalių čempionai -, ir. Panevėžio klubas įveikė TVMK klubo komandą rezultatu 6:4, latvijos čempionai nugalėjo TVMK rezultatu 2:0, o lietuvos ir latvijos čempionų rungtynės baigėsi lygiosiomis 1:1.
"A" lyga
Galutinė lentelė:
I lyga
2006 m. sezone lygoje žaidė 8 komandos, pirmąją vietą užėmė Ukmergės „Izobara“, laimėjusi 12 rungtynių iš 14.:
Vytautas Barauskas (1934)
Vytautas Barauskas (g. 1934 m. sausio 28 d. Valinėje, Radviliškio valsčius, Šiaulių apskritis – 2015 m. kovo 22 d. Vilniuje) – Lietuvos poetas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1952–1953 m. Kėdainių rajono laikraščio „Tarybinis kelias“ bei Kauno srities laikraščio „Kauno tiesa“ etatinis literatūrinis darbuotojas, vėliau Eltos neetatinis korespondentas Kėdainių rajone. 1953–1957 m. LLKJS Kėdainių rajono komiteto I sekretorius. 1960–1962 m. Lietuvos radijo ir televizijos komiteto radijo redaktorius, televizijos laidų vaikams ir jaunimui vyr. redaktorius. 1962–1963 m. žurnalo „Žemės ūkis“ atsakingasis sekretorius. 1963–1971 m. žurnalo „Genys“ vyr. redaktorius. 1966 m. baigė Aukštosios partinės mokyklos prie SSKP CK žurnalistikos skyrių. 1971–1984 m. žurnalo „Jaunimo gretos“ vyr. redaktorius. 1985–1987 m. Lietuvos kino studijos Dokumentikos vyr. redaktorius. 1994 m. redagavo savaitraštį „Lietuvos darbininkas“, buvo Respublikinių profsąjungos kultūros rūmų direktoriaus pavaduotojas.
Lietuvos vyresniojo amžiaus žmonių konfederacijos prezidentas. Liberalų ir centro sąjungos narys.
Deglėnai
Deglėnai  (arba Daglėnai) – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 13 km į pietus nuo Joniškėlio. Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka, paštas (LT-39016), medicinos punktas, įsikūrusi kaimo bendruomenė.
Istorija
XVIII–XIX a. Deglėnų dvaras „Ožogi“, Pušaloto parapijoje, priklausė Zaluskiams. Zaluskiai šį dvarą ir žemes nuomojo kitoms giminėms, tarp jų bajorams Tomaševskiams. Deglėnai iki 1922 m. priklausė Karpių giminės Joniškėlio dvarui.
1934 m. įsteigta pradžios mokykla, nuo 1950 m. septynmetė, aštuonmetė, 1986–1999 m. Deglėnų pagrindinė mokykla. 1948 m. įsteigta biblioteka, ji įsikūrė tremtinio Petro Činčiaus name, nuo 1962 m. persikėlė į vienkiemyje buvusį kitų tremtinių – Tamošiūnų medinį namą (po gaisro likę tik griuvėsiai), nuo 1967 m. biblioteka veikė daugiabučiame mūrinia­me name, o nuo 1999 m., uždarius pagrindinę mokyklą, perkelta į jos patalpas. Nuo 2005 m. biblio­tekoje veikia Viešosios interneto pri­eigos taškas.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Škotijos futbolo varžybos 1949–1950 m.
Škotijos futbolo varžybos 1949–1950 m.
Finalo rungtynės
---
1970 m. Maljorkos Palmos Tarpzoninis turnyras
'''1970 m. Maljorkos Palmos tarpzoninis šachmatų turnyras''' – tai pasaulio čempionato ciklo (1970–1973) atrankinės šachmatų varžybos. Aštuntasis tarpzoninis vyrų turnyras vyko 1970 m. lapkričio 8 – gruodžio 13 d. Maljorkos Palmoje (Ispanija).
Turnyras
Dalyvavo 24 šachmatininkai iš 14 šalių. Šeši geriausiai pasirodę šachmatininkai pateko į 1971 m. Kandidatų mačus
Turnyro lentelė
Pasaulio šachmatų čempionato Tarpzoninis turnyras, Maljorkos Palma 1970 m. lapkričio 8 – gruodžio 13 d. vyko Maljorkos Palmoje
Pastaba. Žalsva spalva pažymėti žaidėjai pateko į 1971 m. Kandidatų mačus
Buvo žaidžiamas 6-ių partijų mačas tarp L. Portišo ir V. Smyslovo dėl atsarginio žaidėjo vietos 1971 m. Kandidatų mačams.
Mačas dėl atsarginio kelialapio į 1971 m. Kandidatų mačus. Portorožas 1971 m.
Nors mačas baigėsi lygiosiomis, atsarginė vieta atiteko L. Portišui turėjusiam geresnius koeficientus tarpzoniniame turnyre.
Apsodas
thumb|right|250px|Nupjautavamzdis [[Mosino šautuvas. Nupjauta buožė, didžioji dalis vamzdžio ir dalis apsodo lovelio]]
Apsodas  – kai kurių šaulių ginklų (karabino, šautuvo, pistoleto-kulkosvaidžio, rankinio kulkosvaidžio ir kt.) dalis, kuri leidžia patogiai paimti ginklą ir juo naudotis, kurioje įtvirtintas vamzdis su šovimo bei pertaisymo mechanizmais. Į petį įremta apsodo dalis buožė padeda atlaikyti šūvių atatranką ir geriau taikytis.
Apsodus turi ir arbaletai.
Apsodo konstrukcija
Paprastai laikoma, kad apsodą sudaro dvi dalys – buožė ir apsodo lovelis.
Buožių variantai
Dažniausiai pasitaiko vientisi ir dviejų dalių apsodai:
thumb|right|250px|[[Šratasvydis|Šratasvydžio kulkosvaidis MG36 su užlenkta buože.]] Funkciškai apsode galima išskirti tris dalis:
Elba
thumb|right|250px|Elbos sala žemėlapyje thumb|right|250px|Elbos sala Elba − sala Italijoje, Toskanos regione, tarp Ligūrijos ir Tirėnų jūrų, 20 km nuo Piombino miesto ir apie 35 km į rytus nuo Korsikos salos. Trečia pagal dydį sala Italijoje − po Sicilijos ir Sardinijos.
Salos plotas 224 km², gyventojų − 32 tūkst., pakrantės ilgis − 147 km. Aukščiausias salos taškas − Monte Kapanės (Monte Capanne) kalnas, iškilęs 1019 m virš jūros lygio, nuo kurio atsiveria nuostabūs vaizdai: galima pamatyti Korsikos, Montekristo ir Pianozo salas.
Elbos saloje bei kitose Toskanos salose (Gorgonoje, Kaprajoje, Pianozoje, Montekriste, Džilije ir Džianutryje) įkurtas Toskanos salyno nacionalinis parkas.
Elbos sala nuo seno garsėja savo grožiu ir gamtos įvairove. Sala išgarsėjo po to, kai 1814 m. pralaimėjęs karą su Šeštąja antiprancūziškąja koalicija į ją buvo ištremtas Napoleonas Bonapartas. Išbuvęs Elbos salos tremtyje devynis mėnesius, Napoleonas 1815 m. vasario 26 d. grįžo į Prancūziją. Viduržemio jūroje tik Elbos saloje yra 1000 m aukščio granitiniai kalnai ir įdomiausios mineralų zonos Europoje. Saloje švelnus klimatas, dominuoja saulėtos dienos.
Legenda
Viena sena legenda apie Elbos ir kitų Toskanos salų atsiradimą pasakoja: grožio deivė Venera keliavo debesimis ir pametė savo nuostabius karolius su 6 akmenukais. Iš į jūrą nukritusių akmenukų iškilo 6 salos. Didžiausias ir gražiausias akmenukas suformavo Elbą.
Antanas Andraitis
Antanas Andraitis (1913 m. vasario 22 d. Raseiniai – 1996 m. rugpjūčio 22 d. Kaunas) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
Mokėsi Raseinių gimnazijoje. 1948 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1956 m. apgynė disertaciją „Lietuvos baltųjų kiaulių veislės ovariektomijos ekonominė nauda“, veterinarijos mokslų kandidatas.
1994 m. Antanui Andraičiui buvo suteiktas Pasaulio teisuolio vardas.
Mšcivujė
Mšcivujė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Malų Plocko valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į pietus nuo Kolno ir apie 84 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra II pasaulinio karo metu nužudytų žydų kapinės, kurios įtrauktos į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Istorija
Pasak archyvų, daugiau kaip 4000 žydų iš Malų Plocko, Statisko, Kolnos ir Lomzės kaimų buvo nušauti Mšcivujėje.
Hernadas
Hernadas, Hornadas  – upė rytų Slovakijoje ir šiaurės rytų Vengrijoje; Šajo (Tisos baseinas) kairysis intakas. Prasideda Žemutiniuose Tatruose, Kralovos kalno papėdėje. Teka į pietus per Spišo ir Abovo regionus Slovakijoje bei Boršodo-Abaujo-Zempleno medę Vengrijoje. Įteka į Šają į pietryčius nuo Miškolco.
Didžiausi intakai: Torysa, Hnilecas, Olšava. Prie Hernado Slovakijoje įsikūrę Spišska Nova Vesės ir Košicės miestai.
Auseklis
Auseklis gali būti:
Sergejus Slyva
Sergejus Slyva (g. 1957 m. birželio 12 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, teisėjas.
Biografija
Teisėjauti pradėjo apie 1990 m. Dirbo LFF vadybininku, nuo 2009 m. – Lietuvos salės futbolo asociacijos viceprezidentas.
Laukstėnai (Telšiai)
Laukstėnai – kaimas šiaurinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 11 km į šiaurės rytus nuo Telšių. Kaime įkurtas aptvaras miško gyvūnams „Žvėrinčius“.
Moorėja
thumb|right|240px|Nameliai ant polių Moorėjos rife thumb|right|240px|Kuko įlanka Moorėja  – sala Prancūzijos Polinezijoje, Draugijos salyne (Priešvėjinėse salose), 17 km į šiaurės vakarus nuo Taičio. Įeina į Moorėjos-Majao komuną. Plotas 134 km². Gyvena 14,7 tūkst. gyventojų (2002 m.). Gyventojų tankumas – 110 žm./km².
Sala vulkaninės kilmės. Jos centrinėje dalyje iškilęs kalnų masyvas (aukštis iki 1207 m, Tohiea k.). Nuo Taičio atskirta 17 km pločio ir 1500 m gylio sąsiauriu. Šiaurinėje pakrantėje įsiterpia dvi įlankos: Kuko ir Opunohu. Sala apsupta koralinių rifų. Būdingi drėgnieji tropiniai miškai.
Salą 1767 m. atrado britų jūrininkas Samuel Wallis.
Moorėjos saloje yra Moorėjos oro uostas, iš kurio skrydis į Taitį trunka 7 minutes. Kelionė keltu iš Vaiare į Papeetę užtrunka 30 minučių.
Svarbiausia salos ūkio šaka – turizmas. Taip pat auginami ananasai, persikai. Žvejyba.
Čaga
Čaga  – upė Moldavijoje ir Ukrainoje (Odesos srityje), kairysis Kogilniko intakas, priklausantis Juododios jūros baseinui. Upės ilgis – 120 km, baseino plotas – 1270 km². Plotis aukštupyje – 6–8 m, žemupyje – 20–30 m. Slėnis platus, išraižytas daubų ir raguvų.
Upės vanduo naudojamas drėkinimui.
Komersono delfinas
Komersono delfinas (Cephalorhynchus commersonii) – delfininių (Delphinidae) šeimos jūrų žinduolis – vienas iš 4 Cephalorhynchus genties delfinų. Be minėto pavadinimo, rūšis dar turi kelis naudojamus pavadinimus - Skunkinis delfinas ir Piebald'o delfinas. Delfinas pavadintas Filiberto Komersono, kuris pirmasis juos aprašė 1767 m., kai pamatė juos Magelano sąsiauryje, garbei.
Fizinės charakteristikos
Komersono delfinas turi labai savitą išvaizdą. Jo galva, nugarinis pelekas ir uodega – juodi, o gerklė ir kūnas - balti. Ir riba tarp šių dviejų spalvų yra labai ryški. Šis kresnas gyvūnas, užaugdamas tik iki 1,5 m ilgio yra vienas iš mažiausių iš viso banginių būrio. Subrendusi patelė, pagauta pietų Patagonijos priekrantėje, buvo 23 kg svorio ir 1.36 m ilgio – tai mažiausias dokumentais užfiksuotas banginių būrio suaugęs individas. Savo išvaizda jis primena jūros kiaulę, bet išsiskiria savo elgsena, būdinga delfinams. Nugarinis pelekas – su užapvalinta viršūne. Jo išlinkimas yra daugiau įgaubtas nei pjautuviškas. Uodegos viduryje yra įkarpa. Šis delfinas neturi rostrumo.
Delfinų lytis lengvai atskiriamos pagal skirtingą juodos dėmės formą ant pilvo – patinų ji lyg ašara, o patelių – labiau apvali. Tiek patinai, tiek patelės lytinę brandą pasiekia 6-9 metų. Poravimasis dažniausiai vyksta pavasarį ir vasarą ir jaunikliai išvysta šį pasaulį po 11 mėn. trunkančio nėštumo. Seniausias žinomas Komersono delfinas mirė sulaukęs 18 metų.
Elgsena
Komersono delfinai – labai aktyvūs gyvūnai. Labai dažnai juos galima pamatyti greitai plaukiančius vandens paviršiumi ir darančius šuolius iš vandens. Taip pat jie daro suktukus bei čiuožia ant lūžtančių bangų, kai prisiartina prie kranto. Yra žinoma, kad jiems taip pat patinka plaukioti apsivertus pilvu aukštyn – manoma, kad tai padeda geriau matyti persekiojamą grobį. Šie delfinai minta tiek priekrantės, tiek pelaginėmis žuvimis bei kalmarais. Žinoma, kad Pietų Amerikos subpopuliacija savo dietą paįvairina vėžiagyviais.
Laikymas nelaisvėje
Apie porą dešimčių Komersono delfinų laikoma pasaulio akvariumuose, tarp jų – „SeaWorld“ San Diege, „Aquatica“ Floridoje, Duisburgo Zoologijos sode Vokietijoje (iki 2004 m.) ir keliuose Japonijos akvariumuose.
Solko biologinių tyrimų institutas
thumb|right|Salko institutasthumb|right|Solko institutas Solko biologinių studijų institutas  – pirmaujantis tarptautiniu mastu mokslinių tyrimų institutas; Jono Solko vardo įstaiga JAV. Institutas yra nepriklausoma, pelno nesiekianti organizacija La Chojos miestelyje, Pietų Kalifornijoje. Institutas yra reguliariai vertinamas kaip vienas iš aukščiausią statusą turinčių mokslo įstaigų JAV ir pasaulio mastu pagal biologijos ir medicinos mokslinių tyrimų reikšmingumą ir kokybę. 2004 m. „Times" žurnalas Salko institutą įvertino kaip geriausią pasaulyje biomedicinos tyrimų institutą . 2009 m. „ScienceWatch“ vertinimais – pirmaujanti mokslo įstaiga neurobiologijos ir elgsenos psichologijos srityse . Institutą 1960 m. įkūrė Jonas Solkas, kuris sukūrė vakciną nuo poliomielito.
J. Solkas, įtakojamas žmonos, žinomos prancūzų menininkės Fransuaz Žilo, siekė išvystyti mokslo įstaigą, kurioje mokslai ir menai susilietų į unikalią sintezę. Institutas įsikūręs unikaliame architektūriniame statinyje, jame kasmet vyksta koncertai „Po žvaigždėmis“ bei paskaitas skaito įžymūs menininkai. Šia prasme Solko siekis primena „Stiklo karoliukų žaidimą“, sumanytą ir aprašytą rašytojo Hermano Hesės kūrinyje „Das Glasperlenspiel“. Neretai Solko institutas yra vaizdingai vadinamas Oksbridžu prie jūros.
Kuriant institutą dalyvavo Jacob Bronowski, Francis Crick ir Leo Szilard. Instituto Patikėtinių taryboje dalyvauja Pablo Picasso dukra Paloma Picasso, „Qualcomm“ kompanijos steigėjas Irvin Jacobs ir kiti nusipelnę filantropai.
Darbuotojai
Institute dirba 850 mokslininkų, pasiskirstę 60-tyje tyrimų grupių, kurios koncentruojasi trijose srityse: molekulinėje biologijoje bei genetikoje, neuromoksluose, ir augalų fiziologijoje. Mokslinių tyrimų temos apima tokiu aktualius klausimus kaip vėžio gydymas, diabetas, apsigimimai, Alzheimerio liga, Parkinsono liga, AIDS, ir neurobiologiniai ženklų kalbos pagrindai. Pradinį finansavimą Institutui suteikė akcija „Monetų žygis“ (March of Dimes). Šiuo metu tyrimai yra finansuojami įvairių organizacijų. Remia NIH, HHMI; privatūs fondai kaip, pvz., Paryžiuje esantis Ipsen ir Waitt Šeimos fondas. Šalia to, instituto vidinės stipendijos (grantai) inovacijoms skatina novatoriškiausius, didelės rizikos tyrimus.
59 profesoriai; 8 iš jų – HHMI nariai, ir daugiau nei ketvirtis jų yra JAV mokslų akademijos nariai. Nusipelniusi profesūra:
Nobelio laureatai
Institute dirba keturi Nobelio premijos laureatai: Elizabeth Blackburn, Sydney Brenner, Renato Dulbecco ir Roger Guillemin. Du Solko instituto Nobelio laureatai jau yra mirę: Francis Crick ir Robert W. Holley. Dar penki Solko institute apmokyti mokslininkai yra gavę Nobelio premijas.
Skaičiuojant pagal Nobelio laureatų skaičių, tenkantį profesūros skaičiui, tai didžiausią Nobelio premijos laureatų koncentraciją turinti įstaiga pasaulyje.
Veikla
Institutas yra padalintas į keletą mokslinių tyrimų padalinių, kiekvienas kurių susideda iš keleto mokslinių grupių, vadovaujamų profesorių. Kai kurie padaliniai yra:
Istorija
Salkas ir Kanas pradėjo derybas dėl instituto įsteigimo su San Diego miesto savivaldybe 1960 m. kovo mėn., prašydami, kad institutui būtų dovanotas žemės sklypas netoli vandenyno pakrančių Torrey Pines (San Diegas, Kalifornija). Ta vieta buvo paskirta institutui po referendumo 1960 m. birželio mėn.
1962 m. prasidėjo statybos.
1963 m. maža dalis mokslininkų atsikėlė į pirmąsias laboratorijas.
Papildomi pastatai, suprojektuoti „Anshen & Allen“, iškilo paskutiniame XX a. dešimtmetyje.
Jono Salko atminimui prie instituto vartų grindinyje yra instaliuota auksinė plokštė su jo žodžiais: „Viltis slypi svajonėse, vaizduotėje, ir drąsoje tų, kurie išdrįsta paversti svajones į tikrovę".
Architektūra
miniatiūra|centre|500px|360° panorama iš Salko instituto vidinio kiemo, La Jola, Kalifornija. Institutas yra pastatų pastatų komplekse. Jį sukūrė Louis Kahn firma. Kano kompleksas yra sudarytas iš dviejų simetrinių pastatų su vandens srovele srūvančia vidinio kiemo vidurio, link vandenyno horizonto. Kurdamas šį ansamblį Kanas naudojosi Egipto šventyklų principais, ir nukreipė upelį į tą tašką horizonte, kuriame saulė leidžiasi lygiadienio metu, pagal dievo Ra garbintojų simboliką. Pastatai sukurti taip kad jie skatintų bendradarbiavimą, taigi tarp laboratorijų nėra skiriančiųjų sienų. Nors pastatai yra šešiaaukščiai, tik kas antras aukštas yra naudojamas kaip laboratorijų erdvė, o tarpiniai aukštai yra naudojami kaip „servisiniai“, kuriuose yra sumontuota laboratorinė aparatūra.
Betone, naudotame instituto statyboje, yra įmaišyta ugnikalnio pelenų pagal senovės romėnų technologiją, ir dėl to pastatas pasižymi šilta, rausva spalva.
Instituto miestelis buvo sukurtas architekto Louis Kahn, kilusio iš Estijos. Instituto steigėjas Salkas siekė sukurti įspūdingą miestelį, kuris pritrauktų geriausius pasaulio mokslininkus. Kano suprojektuoti pastatai buvo paskelbti JAV architektūriniu paminklu, ir Kalifornijos Istorinių resursų komisijos pripažintas istorine vieta.
Mokslininkų apmokymo programa
Nors Institute neteikiami mokslo laipsniai, tačiau susitarimo su šalia esančiu Kalifornijos universitetu dėka priimami pastarajame besimokantys doktorantai mokslinių tyrimų vykdymui, o Instituto profesoriai turi asocijuoto dėstytojo statusą Universitete.
Be to, Institute dirba didelis būrys jaunų mokslo daktarų, postdoktorantų.
Administracija
Institutui šiuo metu vadovauja Dr. William Brody (nuo 2009 m. kovo mėn).
William R. Brody yra Salko instituto prezidentas nuo 2009 m. kovo 1 d. Irwin M. Jacobs yra Patikėtinių tarybos pirmininkas.
Joanne Chory yra akademinio senato vadovas.
Smiltynė (Ukmergė)
Smiltynė – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Žemaitkiemio.
Didieji Baušiai
Didieji Baušiai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Šalčininkų prie Šalčios upės ir kelio. Kaimo šiaurėje – Ažubalės pedologinis draustinis. Baušių seniūnaitijos centras.
Į šiaurės rytus yra ir Mažieji Baušiai.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
The Adventures of Rain Dance Maggie
Dainai buvo sukurtas vaizdo klipas, taip pat ji pasiekė pirmą vietą JAV Alternative Songs tope ir tą vietą išlaikė keturias savaites.
GM Zeta platforma
GM Zeta platforma – automobilių platforma, skirta galiniais ratais varomiems didelės klasės automobiliams. Platformą kūrė „General Motors“ koncernui priklausanti australų įmonė „Holden“. 2010 m. ši platforma pakeitė GM V ir GM W platformas.
Automobiliai
Automobiliai naudojantys platforma:
Vakarų Polesė
Vakarų Polesė, Palenkės Polesė arba Liublino Polesė - makroregionas esantis rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Baltarusijos Bresto srityje ir Ukrainos Voluinės srityje. Priklauso Polesės subsričiai, Rytų Baltijos-Baltarusijos žemumai. Šiaurės vakaruose ribojasi su Pietinės Palenkės žemuma, pietvakariuose su Liublino aukštumomis ir pietuose su Voluinės Polese. Regione daug miškų ir pelkių. Didžiausias regiono miestas Vlodava. 1990 m. įkurtas Polesės nacionalinis parkas.
Dirsė
Dirsė (Bromus) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiametės žolės su šluotelės pavidalo žiedynais. Gentyje daugiau kaip 160 rūšių, iš kurių didesnė dalis palitusių vidutinio klimato zonoje. Kai kurios rūšys yra geri pašariniai augalai, tačiau yra ir piktžolių.
Lietuvoje auga šios rūšys:
Dvarčionių geomorfologinis draustinis
Dvarčionių geomorfologinis draustinis yra Nemenčinės miškų urėdijos teritorijoje, 8 km į šiaurės rytus nuo Vilniaus centro.
Draustinis, kurio 110 ha plote saugomas raiškus Dvarčionių dubaklonis, įsteigtas 1992 m. rugsėjo 24 d. Tvarkomas pagal Lietuvos Respublikos saugomų teritorijų įstatymą, Specialiąsias žemės ir miško naudojimo sąlygas, saugomų teritorijų nuostatus.
Dvarčionių geomorfologinis draustinis ir jame esantys valstybiniai miškai priskiriami aukšto rekreacinio potencialo su pritaikymo poilsiui apribojimais teritorijoms.
Draustinio slėniu teka Dvarčia.
Dvarčionių pieva
thumb|left|250px| Dvarčionių pieva Tai pieva draustinio šiaurėje, į šiaurės rytus nuo Dvarčionių, į vakarus nuo Baniškių, prie Plytinės gatvės. Per pievą prateka Dvarčionės upė, kuri toliau įteka į šalimais telkšantį tvenkinį.
Dvarčionių pievoje aptinkama ekologiškai svarbių gamtinių buveinių – šienaujamų mezofitų pievų, aliuvinių pievų ir briedgaurynų fragmentai. Pievai reikalinga nuolatinė priežiūra – šienavimas, nes nustojus šienauti ji užželia menkaverčiais krūmynais. Joje auga gegūnės, paprastieji kardeliai. Čia peri pievų paukščiai: griežlės, pieviniai kalviukai, geltongalvės kielės, pempės ir kt. Tokių pievų kaip ši, urbanizuotose teritorijose yra mažai išlikę.
Nuo 2008 m. VšĮ „Baltijos aplinkos forumas“ kasmet organizuoja talkas, kurių metu sukuriamos sąlygos šioms retoms rūšims gyventi. Sutvarkyti apleistą turtingą rūšių erdvę įkvėpė žinomas Lietuvos botanikas Valerijus Rašomavičius.
Drumcondra FC
Drumcondra FC – Airijos futbolo klubas iš Dublino.
Istorija
1972 m. prisijungė prie Home Farm FC klubo ir liko tik mėgėjų lygmenyje, žaidžia Lensterio lygoje.
Pasiekimai
Šaltiniai:
Karaviškės
Karaviškės – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Dubičių, Ūlos ir Katros tarpupyje, šalia Gudijos sienos. Apylinkėse rasta daug senovinių gyvenviečių liekanų.
thumb|left|240px|Ženklas Karaviškėse thumb|left|240px|Senos pirkios liekanos
Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 11 žmonių, iš kurių visi užsirašė lietuviais.
Liemuo (architektūra)
thumb|250px|[[Apamėja (Sirija)|Apamėjos termų kolonada]] Liemuo arba fustas – vertikalioji kolonos arba puskolonės dalis tarp bazės arba pamato ir kapitelio.
Konstrukcija
Liemuo būna monolitinis arba sudarytas iš kaiščiais sujungtų būgnų, tiesus, siaurėjantis į viršų (kartais – į apačią), su entaze (nežymus kolonos liemens pastorinimas, siekiant pašalinti optinę lygaus liemens įgaubtumo iliuziją). Liemens paviršius būna lygus, puoštas raižiniais (senovės Egipte), kaneliūromis (antikinėje architektūroje), polichromine tapyba, mozaika, reljefais (romaniniuose pastatuose), profiliuotas (Renesanso laikotarpiu), spiralės formos (baroke). Klasicizmo kolonų liemuo darytas pagal antikos pavyzdžius.
Hinduizmas
Hinduizmas (seniau – induizmas ;, ) – religija (arba sąlyginis keleto religinių srovių apibendrinimas), atsiradusi Indijos subkontinente, vyraujanti Indijos religija. Terminas „hinduizmas“ yra vakarietiškos kilmės, žinomas nuo viduramžių (hind pavadinimas persiškas, suteiktas pagal Indo upę) patys hinduistai nuo XIX a. savo religiją linkę vadinti „Sanatana Dharma“, kas išvertus iš sanskrito reiškia „amžinasis įstatymas“. Šiuo metu pasaulyje yra netoli milijardo hinduistų (jie sudaro 80 % Indijos gyventojų). Tai trečia pagal tikinčiųjų skaičių religija pasaulyje po krikščionybės ir islamo. Didžioji dauguma pasaulio hinduistų gyvena Indijoje, tačiau jų taip pat nemažai yra Nepale, Bangladeše, Šri Lankoje, Indonezijoje, kai kuriose Afrikos bei Vakarų šalyse. Vakarų šalyse daugumą hinduistų sudaro iš Indijos atvykę imigrantai bei jų palikuonys, tačiau taip pat yra nemažai vakariečių, atsivertusių į šia religiją ar į vieną iš daugybės jos atšakų (pvz., Tarptautinė Krišnos sąmonės organizacija, Ramakrišnos misija ir kt.).
Hinduizmas pradėjo klostytis apie I tūkstm. pr. m. e., tačiau į save įtraukė gerokai senesnę senovės arijų religiją (vedizmą), bei vietinių tautų kultus, kurie galimai gyvavo dar keli tūkstantmečiai iki indoeuropiečių pasirodymo Indijoje. Hinduizmo šventaisiais tekstais laikomos Vedos – mitopoetinės sandaros tik žodine perdava perduodami kūriniai, skirti dievų pašlovinimui. Pats žodis „veda“ reiškia „vydėjimas, vyda, regėjimas ir žinojimas“. Taip pat prie Vedų priskiriami jų komentarai, iš kurių žymiausi yra filosofinio pobūdžio kūriniai – Upanišados. Tiesa, praktiškai hinduizmas remiasi daugiausia „Mahabharatos“, „Ramajanos“ epų bei įvairių mitologinių pasakojimų Puranų medžiaga. Priešingai nei abraominės religijos, hinduizmas neturi jokio bendro, pagrindinio šventraščio, vienų ar kitų tekstų iškėlimas priklauso nuo religinės atšakos.
Hinduizmo religija neretai apibūdinama kaip giminingų religijų kongregacija, neturinti vieno įkūrėjo (kaip islamas ar krikščionybė) ar vieningos, aiškios ir visiems bendros doktrinos ar šventraščio. Hinduizmas pasižymi panteono, kultų, ir krypčių bei sektų įvairove. Dėl tokio pliuralizmo hinduizmui būdingas sugebėjimas absorbuoti įvairius dievus, kultus, požiūrius. Hinduistų supratimu religinė tiesa yra transcendentinė, neišreiškiama žodžiais, todėl įvairios doktrinos vertinamos tik kaip skirtingi – ilgesni ar trumpesni – šios tiesos suvokimo keliai. Bendras hinduizmo pagrindas yra socialinė institucija – kastų sistema ir vedų, kaip autoritetų, pripažinimas. Brahmanizuotame hinduizme svarbios samsaros, majos doktrinos – tikima, kad be matomos realybės (majos) yra amžina egzistencija be kaitos. Pagrindinis hinduistų siekis yra išsivaduoti iš reinkarnacijų rato (samsaros) ir patekti į amžinąją būtį. Tačiau šios sąvokos hinduizme nėra nei universalios, nei visuotinai žinomos.
Lyginant su kitomis didžiosiomis religijomis, hinduizmui būdinga nuolatinė kaita ir plėtra. Dėl sinkretinio pobūdžio ir vidinės įvairovės hinduizmas negali įgyti jokios „užbaigtos“, aiškiai apibrėžtos formos, struktūros, doktrinos. Seniausieji tradiciniai elementai adaptuojasi naujose sąlygose, suderinami su modernybe, lengvai modifikuoja ir absorbuoja naujoves.
Istorija
Hinduizmo ištakomis galima laikyti indoeuropietišką senovės arijų religiją (vedizmą) ir ankstyviausių autochtoninių subkontinento gyventojų kultus. Apie Indo slėnio civilizacijos laikų (apie 2500–1600 pr. m. e.) religiją žinoma labai nedaug, tačiau spėjama, kad vandens baseinai, deivės, medituojančio asketo, buivolo, gyvatės simboliai, turėję religinę arba bent kultinę prasmę, ir kiti nebūdingi arijų religijai elementai, buvo integruoti hinduizmą ir ilgainiui užėmė jame svarbią vietą.
Vedizmas
thumb|250px|Vedinių jadžnos apeigų atlikimas Senovės arijų tikėjimas atsispindi jų šventuosiuose tekstuose – Vedose ir dažnai vadinamas vedine religija, arba vedizmu, kaip savita religija egzistavusiu maždaug iki VI m. e. a. Vedos („vydėjimas, vai(z)da“), nuo gilios senovės laikomos amžinai egzistuojančia, niekieno nesukurta tiesa, išminčių (rišių) išgirsta apraiška (šruti), jų įsiminta ir atliekama vedų kalba (Vedos užrašytos tik XIX a.). Vedas sudaro keturi rinkiniai (samhitos), sukurtos maždaug XV–V a. pr. m. e.: Rigveda (giesmės), Jadžurveda (mantros –ištarmės, vartojamos apeigų metu), Samaveda (išgiedojimai), ir kiek vėliau sukurta Atharvaveda (maldos, užkeikimai, ritualinės formulės, himnai). Kiekviena samhitą papildo brahmanos (ritualų aprašymai), aranjakos („miškų knygos“, skirtos atsiskyrėliams asketams) ir upanišados (filosofinio pobūdžio traktatai). Tūkstančiai vedinių tekstų sudaro hinduizmo kanoną, kurį tik labiau apsišvietę tikintieji geriausiu atveju žino iš ištraukų arba atpasakojimų. Atskiras kanono dalis ir šventas formules mintinai moka ritualus atliekantys brahmanai ir dvasiniai mokytojai (guru).
Vedinė religija turėjo bendrų bruožų su kitų senovės indoeuropiečių, ypač indoiranėnų religiniais įvaizdžiais. Arijai garbino griaustinio ir lietaus dievą Indrą, pasaulinės tvarkos kūrėją Varuną, saulės dievą Sūrją, ugnies dievą Agnį ir daug kitų dievų, jų religija laikoma politeistine, panašiai kaip senovės graikų bei romėnų, tačiau ji neturėjo griežto panteono, dievų hierarchijos. Iš vedinio periodo hinduizmas perėmė vedų tekstus ir politeizmą, tačiau, nežiūrint sakralinio Vedų pobūdžio, radikaliai pakeitė panteono sudėtį: svarbiausieji Vedų dievai laikui bėgant neteko reikšmės, juos pakeitė dievai, kurie Vedose buvo antraeiliai arba visai neminimi.
Brahmanizmas
Esmingiausias vedinės religijos elementas buvo aukojimo ritualai, ir amžiams bėgant jų vykdytojai brahmanai sudarė atskirą luomą, pretendavusį į aukščiausiąją vietą besiformuojančioje kastų sistemoje, aukščiau kšatrijų – karių ir valdovų, vaišijų – eilinių bendruomenės narių ir šudrų – tarnų. Dėl ypatingos brahmanų vietos hierarchijoje kai kurie istorikai vedinę religiją vadina brahmanizmu, kiti šiuo terminu apibrėžia pereinamąjį laikotarpį (apie VI–II a. pr. m. e.) tarp vedizmo ir klasikinio hinduizmo formavimosi pradžios. Tuo laikotarpiu vyko luomų fragmentacija į smulkesnes kastas (džati), atsirado mokymas apie pareigas priklausomai nuo varnos ir gyvenimo stadijos (Varnašrama Dharma), žmogaus gyvenimo tikslus (purušartha), sielų transmigraciją, karmą, individualios sielos (atmano) ir kosminės dvasios (Brahmano) tapatybę.
Klasikinio hinduizmo formavimasis užėmė ilgą laikotarpį maždaug nuo II a. pr. m. e. iki V a., kada populiariausiais dievais tampa Šiva (sutapatintas su vediniu Rudra) ir Višnus, ir atitinkamai hinduizme išryškėja dvi pagrindinės srovės – šaivizmas ir vaišnavizmas. Tačiau tai nebuvo skilimas į antagonistiškas ar konkuruojančias sektas: vienybę simbolizavo Trimūrti („trejybės“) įvaizdis – figūra su trimis (Brahmos, Višnaus ir Šivos) veidais. To laikotarpio pabaigoje plinta ir deivių kultas: pradedama garbinti Višnaus žmona Lakšmi, Šivos žmona Parvati (Durga). Vedos ir toliau buvo laikomos kanonu, kai kurių jų dalių, ypač upanišadų, svarba padidėjo, tačiau rėmėsi klasikinis hinduizmas daugiausia naujais smriti („įsiminto“, „padavimų“) tekstais, kurių autoriais laikomi žmonės, legendiniai arba iš tiesų gyvenę autoriai. Smriti literatūra apjungia epą ir religinio bei pasaulietinio turinio traktatus.
Mahabharata ir Ramajana
thumb|200px|[[Lakšmė, Parvatė ir Sarasvatė]] thumb|200px|[[Krišna]] Šiuo laikotarpiu baigiamos kurti ir išpopuliarėja didelės apimties epinės poemos (itihasos – „istorijos“) Mahabharata ir Ramajana, kuriose taip pat daug religinio ir filosofinio pobūdžio kūrinių, tarp jų ir vienas svarbiausių hinduizmo tekstų Bhagavadgyta. Kitą smriti dalį sudarė dharmašastros („dharminiai traktatai“), kuriose aiškinami įvairūs hinduizmo ir indų visuomenės gyvenimo aspektai; (žinomiausi yra manusmriti, apie II–III a.) ir dharmasutros – savotiški vadovėliai bei traktatai apie tikinčiųjų, pirmiausia – brahmanų pareigas ir gyvenimo būdą. Eiliniams tikintiesiems šalia epo svarbiausiu žinių apie tikėjimą šaltiniu tampa Puranos – mitologiniai pasakojimai apie pasaulio kilmę, įvairius dievus (daugiausia Višnų ir Šivą bei jų skirtingus įsikūnijimus) ir valdovus. Pagrindinių Puranų yra 18. Atotrūkį nuo vedinės religijos nulėmė kelios aplinkybės. Amžiams bėgant, išblėso prisiminimai apie arijų protėvynę šaltesniuose kraštuose, pusiau klajoklinį gyvenimo būdą, didelę postūmį brahmanizmo sunykimui padėjo atsiradęs budizmas ir džainizmas. Gamtinės sąlygos, politiniai ir socialiniai pokyčiai, valstybių ir miestų augimas, ypač Guptų imperijos klestėjimo laikotarpis (IV–VI a.) paveikė ir pasaulėžiūrą. Saulės dievas Sūrja, karingasis Indra ir kiti vedinio panteono dievai darėsi mažiau svarbūs, formavosi pasaulėjauta, apjungianti stabilumą (Višnus kaip visatos saugotojas) ir cikliškumą (Šiva kaip griovėjas ir statytojas). Guptų laikais vietoj ankstyvesnių nedidelių medinių šventovių pradėta statyti iš akmens, plytų, uolų. Hinduizmas plito tarp autochtoninių dravidų ir kitų nearijinių etnosų. Plitimo procesas, dabar dažnai apibrėžiamas sanskritizacijos terminu, vyko dviem, dažniausiai tarpusavyje susietais būdais. Nearijų genčių ir politinių junginių vadai, siekdami aukštesnio statuso, pasikviesdavo brahmanus, kurie atlikdavo ritualus ir sukurdavo fiktyvias genealogijas, įrodančias dinastijos kilmę iš kšatrijų varnos; tokiu būdu valdovų kvietimu būdavo įkuriamos agraharos – brahmanų bendruomenės, kurios nuomojo dovanotus sklypus vietiniams žemdirbiams. Masiniame lygyje hinduizmas plito, vietiniams gyventojams perimant esmines indų normas (pirmiausia nevalgyti jautienos) ir papročius. Laikui bėgant, tokia bendruomenė gaudavo kastos statusą, paprastai – hierarchijos apačioje (šudrų varnoje). Konfesinė naujų grupių integracija buvo gana paviršutiniška: pripažinę brahmanų autoritetą ir perėmę kai kurias indų normas, konvertitai ir toliau garbino savo dievus, kurie buvo įjungiami į indų panteoną, ir kitus sakralinius objektus. Kai kurie nearijų dievai užėmė labai svarbią vietą indų panteone: Krišna (kaip Višnaus įsikūnijimas), Šivos sūnus – Ganeša (su dramblio galva), beždžionių dievas Hanumanas ir daug kitų. Ypatingos įtakos turėjo derlingumo – Žemės-motinos, gimdytojos kultai, iš kurių hinduizme išsivystė moteriškojo prado Šakti kultas (šaktizmas, tantrizmas), deivių garbinimas (Durga, Kali, Lakšmi, Sarasvati) ir erotiniai bei seksualiniai Šivos (lingamas – falas kaip Šivos simbolis) ir Krišnos kulto aspektai.
Viduramžiai
Viduramžiais nauja tendencija hinduizme buvo bhakti – atsidavimo, meilės personaliniam dievui judėjimas. Nors toks požiūris skelbiamas jau Bhagavadgytoje, kur Krišna aiškina meilę dievui kaip efektyviausią išsigelbėjimo kelią, bhakti pradininkais laikomi IV a. religinių himnų autoriai ir atlikėjai tamilų krašte. Šivos garbintojai najanarai ir Višnaus garbintojai alvarai giedojimu gimtąja kalba ir šokiu išreikšdavo savo meilę dievui. Bhaktų religinė lyrika davė labai stiprų postūmį Indijos tautų literatūrinių kalbų raidai. Bhaktų judėjimas sustiprėjo vėlyvesniais šimtmečiais, kada į Indiją pradėjo skverbtis islamas ir galiausiai musulmonai tapo beveik viso subkontinento valdovais. Šiaurės Indijoje (ir šventajame Varanasio mieste) buvo sugriautos beveik visos indų šventovės. Reakcija į religinę kai kurių valdovų musulmonų netoleranciją buvo naujų bhakti krypties sektų plitimas (ypač Bengalijoje), filosofinis atsidavimo dievui pagrindimas (Valabha, 1479–1531, Čaitanja Mahaprabhu, 1486–1533), taip pat nauji mokymai (sikhizmas). Islamas buvo pirmoji konfesija, kurios hinduizmas nesugebėjo absorbuoti, greičiau atvirkščiai – jis atliko pirmą didelį skilimą Indijos civilizacijoje: naują tikėjimą priėmė ketvirtadalis subkontinento gyventojų, dėl religinių skirtumų kai kuriuose etniniuose regionuose (Pandžabe, Bengalijoje) moderniaisiais laikais susiformavo skirtingos tautos.
Hinduizmo reformacija ir neohinduizmas
Per savo ilgą istoriją hinduizmas nuolat keitėsi, evoliucionavo. Tačiau žymiausi pokyčiai įvyko per pastaruosius du amžius: kolonijinės modernizacijos eigoje ir po nepriklausomybės atkūrimo. Tiesioginis susidūrimas su Vakarų civilizacija, ypač apie du šimtmečius trukęs britų valdymas, palietė visus Indijos visuomenės gyvenimo aspektus, taip pat religiją. Indijos kultūrinis elitas, ieškodamas atsakymo į klausimą, kodėl Indija taip lengvai tapo tolimos ir, indų požiūriu, mažos valstybės kolonija, šalia kitų Indijos silpnumo priežasčių matė ir religijos vaidmenį. Todėl hinduizmo reformatoriai vienu metu siekė dviejų tikslų:
Indija yra sekuliarinė valstybė, sekuliarizmą suvokiant kaip valdžios nesikišimą į religinius reikalus. Draudžiama bet kokia diskriminacija religiniu pagrindu. Neliečiamųjų kastų nariams, dabar vadinamiems M. K. Gandhi įvestu terminu haridžanai („dievo žmonės“), rezervuojamos vietos valstybinėje tarnyboje bei aukštosiose mokyklose. Ribos tarp kastų tapo mažiau akivaizdžios, ypač darbo vietose, būna santuokų tarp skirtingų kastų narių. Pamažu silpnėja politeistiniai hinduizmo bruožai: vis daugiau tikinčiųjų laiko skirtingus dievus vieno dievo simboliais arba bent apraiškomis.
Dabartis
Dabartinis hinduizmas dažnai apibūdinamas kaip neohinduizmas. Religijos vaidmuo šiuolaikinėse gyvenimo sferose mažiau pastebimas, nes XX a. Indijoje išryškėjo bendra modernizacijos pasekmė – takoskyra tarp pasaulietinės ideologijos ir religinės pasaulėžiūros. Sekuliarizacija savo ruožtu iššaukia atsakomąją reakciją. Hinduizmas demonstruoja sugebėjimą adaptuotis naujose sąlygose – tai didele dalimi nulemia hinduizmui būdingas pliuralizmas ir purušarthos doktrina, sankcionuojanti atsakymų į iššūkius įvairovę. Didžiausios pasaulyje kino industrijos dėka populiarinami mitologiniai siužetai, net atsiranda naujų, prodiuserių sugalvotų, dievų. Miestuose skalbėjų, valytojų, dažytojų ir kitos kastos pasiskelbia profesinėmis sąjungomis. Aktyviai veikia įvairios religinės, tarp jų ir karingos organizacijos, skausminga problema yra komunalizmas – religinio šovinizmo ir nesantaikos apraiška.
Hinduizmas lieka Indijos civilizacijos pagrindu ir turi nemažai bruožų, kurie jį daro patraukliu ne vien išpažinėjams. Išpopuliarinta ir masėms pritaikyta joga, meditacija, meilės kultas, tolerancija skirtingoms pažiūroms, kosmogoninės koncepcijos, sielos ir pasaulinės dvasios arba dievo tapatumo ir daug kitų hinduizmo elementų tampa šiuolaikinės globalinės civilizacijos dalimi.
Mitologija
Hinduizmo mitologija susiklostė iš senosios vedinės mitologijos ir vietinių, nearijų tautų tikėjimų. Senuosius Vedų dievus pakeitė dievų trejybės (trimūrti) išpažinimas, paskirų dievų kultai. Hinduizmo mitologinis pagrindas išdėstytas daugiausia epuose, Puranose, vėlyvesniuose sanskrito bei vietinių Indijos kalbų literatūriniuose kūriniuose.
Dharma
Terminas dharma („tai, kas palaiko“), kuriuo indai apibrėžia savo ir religijas, turi daug reikšmių: tikėjimas, etinė ir kosminė tvarka, pareiga, įstatymas. Jos samprata priklausomai nuo atšakos skiriasi. Tai liečia visus tikybos ir religinės praktikos aspektus – nuo pasaulio sukūrimo iki skirtingų socialinių grupių pareigų ir gyvenimo būdo.
Hinduizmas neturi vieningos kosmogonijos. Vedose apie kosmogoniją beveik nekalbama, tik vėlyvuosiuose himnuose yra pamąstymų apie visatos prigimtį (Nasadyja sūkta, Hiranjagarbha). Vėliau visatos sutvėrimo darbas priskiriamas Brahmai, sukūrusiam viską iš pirminės materijos, anot kitų tekstų visata yra Brahmos apraiška. Pagal žinomą puraninį variantą, pradžioje dievas Narajanas (Višnus) plaukiojęs pirmykščiuose vandenyse ant gyvatės Anantos. Iš jo bambos išaugo lotosas, kuriame gimė dievas Brahma, savo keturiomis burnomis deklamuodamas Vedas. Brahma tada sukūrė kiaušinį, iš kurio atsirado visi pasauliai.
Anot puranų, pasaulį sudaro trys lygiai: dangus, žemė ir požeminė karalystė. Danguje ir pragare yra septyni aukštai, o Žemę sudaro septyni žemynai, centriniame žemyne į pietus nuo Meru kalno – visatos centro – yra Bharatavarša (Indija). Teigiama, kad Visata nėra amžina, ji egzistuoja vieną mahajugą („didžiąją epochą“), kuri tęsiasi 12 000 dieviškųjų metų, arba keturias jugas (epochas): Krta (laikoma aukso amžiumi, kada žmonės laimingai gyvendavo 4000 metų) – 4800 dieviškųjų metų, Treta – 3600, Dvapara – 2400, Kalijuga (dabartinė, blogiausia) – 1200. Dieviškieji metai trunka 360 žmogiškųjų metų, taigi, pasaulis egzistuoja 5 184 000 000 žemiškųjų metų, po to sugriaunamas (pagal viena versiją tai padaro Šiva (griovėjas) Maha-Kalos – „Didžiojo laiko pavidalu“) ir vėl atkuriamas. 2000 mahajugų yra kalpa, savo ruožtu lygi vienai Brahmos dienai. Brahma yra pragyvenęs pusę savo amžiaus, trunkančio 100 metų. Tačiau jo mirtis nebus visko pabaiga, nes Brahmų yra begalybė.
Cikliškumas yra būdingas indų pasaulėžiūros bruožas. Viskas atsiranda, egzistuoja (palaikymu rūpinasi Višnus), miršta, vėl atgimsta. Tuo galima paaiškinti, kodėl Indijos civilizacija, skirtingai nei kitos didžiosios civilizacijos, nesukūrė istoriografinės tradicijos. Individo gyvenimas taip pat suvokiamas kaip begalinės ciklų serijos dalis.
Šalia cikliškumo antra svarbi indų pasaulėžiūros ypatybė yra formos kaita. Daugelis hinduizmo dievų pasireiškia skirtingu pavidalu, susilieja vienas su kitu. Višnaus skirtingos formos yra Pradžapatis, Narajanas, Vasudeva, jis turi 10 inkarnacijų (avatarų): tarp kurių yra gyvūnų (žuvis, vėžlys, šernas), Rama, Krišna, Buda, Kalkis (būsimoji avatara); reikalui esant Višnus gali net pasirodyti jaunos gražuolės pavidalu. Šiva, reprezentuojantis grėsmingus gamtos aspektus ir kartu maloningas, asketas ir falo dievas, yra Pašupatis (Gyvulių viešpats), Aghora (Bebaimis); Šivos žmona Parvati (Kalnietė) yra kartu Kali (Juodoji), Durga (Neprieinamoji).
Žmogaus siela įsikūnyja viename kūne, tačiau po fizinio kūno mirties ji tuoj pat, arba praleidusi tam tikrą laiką pragare arba danguje, atgimsta naujagimio – žmogaus ar kito gyvūno pavidalu. Atgimimo procesą (samsarą), taip pat laikotarpio danguje arba pragare trukmę reguliuoja karma – praeitame gyvenime sukauptų gerų ir blogų darbų balansas. Šio balanso pagrindas yra religinių vertybių sistema, indų etika, kuri žymiai skiriasi nuo krikščioniškosios. Indų tradicija pripažįsta tikslų įvairovę ir nustato skirtingas normas individui, priklausomai nuo jo narystės kastoje ir amžiaus. Šią nuostatą išreiškia terminas svadharma – „kiekvienam savo dharma“.
Purušarthos („žmogaus naudos“) samprata deklaruoja keturis žmogaus gyvenimo tikslus: artha, kama, dharma, mokša. Arthos sąvoka reiškia naudą plačiausia šio žodžio prasme: turtą, gerbūvį, aktyvią veiklą, valdymą, vadybą, – svarbu tik siekiant šių tikslų nedaryti žalos kitiems. Kama yra malonumas: muzika, poezija, fizinė meilė. Indijos civilizacija yra vienintelė didžioji civilizacija, kurioje meilės menas ir technika nagrinėjami specialiuose traktatuose (žinomiausias Vatsjajanos Kamasutra sukurta apytikriai II a. pr. m. e. – IV a.), o erotinės skulptūros puošia šventoves (Khadžuraho ir kt. Indijoje bei Nepale).
Dharmos sąvoka purušarthos rėmuose paprastai patikslinama kaip varnašrama dharma ir reiškia pirmiausia pareigas, priderančias individui kaip kastos (varna) nariui ir priklausomai nuo gyvenimo stadijos (ašrama). Kaip kastos narys brahmanas privalo mokytis ir mokyti kitus, gali skaityti ir aiškinti Vedas, karys kšatrijas negali atsisakyti kautis (ši idėja vystoma Bhagavadgytoje), šudra turi sąžiningai atlikti ritualiniu požiūriu nešvarius darbus, negali skaityti Vedų, ir t. t. Prisilaikydamas savo kastos dharmos, individas didina savo gerų darbų sumą, gerina savo karmą, ir atvirkščiai – kastos normų nesilaikymas yra didžiausias nusižengimas, už kurį galimas ir greitas atpildas dar šiame gyvenime – individo pašalinimas iš kastos (o kartu ir iš bendruomenės) pančajato (kastos tarybos) sprendimu.
Ašramų principo laikymasis ne toks kategoriškas, varnašrama dharma yra daugiau idealus gyvenimo modelis. Pirma, jis rekomenduojamas tik trijų aukštųjų varnų nariams (brahmanams, kšatrijams, vaišjams). Antra, privalomos tik dvi pirmosios iš keturių stadijų:
Būdingas hinduizmui pliuralizmas pasireiškia ir tuo, kad skirtingai nei semitinės kilmės religijose (krikščionybėje, islame) pripažįstami skirtingi išsilaisvinimo keliai. Bhagavadgytoje Višnaus avatara Krišna kalba apie tris kelius (margas): karma-margą – veiklos, kastos normų vykdymo kelią, džnana-margą – žinojimo, pažinimo kelią ir bhakti-margą – atsidavimo, meilės kelią. Krišna aiškina, kad karmą sukuria ne veiksmas savaime, o rezultato troškimas. Be aistros atliekant savo pareigą, nedidėja individo prisirišimas prie samsaros pasaulio, ir galima pasiekti išsilaisvinimą. Žinojimo kelias suponuoja tiesos – atmano ir Brahmano tapatumo – suvokimo būdą, praktikuojant jogą, meditaciją, studijuojant šventąsias knygas, tradicines filosofines sistemas (joga, mimansa, njaja, vaišešika, sankhja, vedanta). Tačiau efektyviausias kelias yra bhakti: dievas savo malone gali anuliuoti karmą ir išlaisvinti sielą. Kelio pasirinkimas priklauso nuo individo savybių, taip pat jo ritualinio statuso: džnana-marga prieinama tik aukštųjų kastų nariams, kuriems leidžiama skaityti Vedas, tačiau bhakti gali praktikuoti visi. Nuo tradicinių išsilaisvinimo būdų skiriasi tantrizmas, kuris remiasi ne Vedomis, smriti ir puranomis, o tantrų mokymu apie šakti, manomai susiformavusiu Vadžrajanos budizmo įtakoje. Tantrizmas, kaip ir šaktizmas, akcentuoja moteriškojo prado svarbą, taip pat meditaciją, sutapatinant su visata mikrokosmosą (kūną), kuriame yra energetiniai centrai – čakros ir siekiant aktyvizuoti latentinę energiją Kundalini. Kaip vienas išsilaisvinimo būdų pripažįstamas ritualinis lytinis aktas.
Religinė praktika
thumb|right|250px|[[Akshardhamos šventykla Delyje.]] thumb|right|250px|[[Šiva|Šivos statula jogo pozoje.]]
Hinduistų, kaip ir kitų religijų praktika apima kasdieninius ritualus, gyvenimo ciklo įvykius ir religines apeigas šventovėse. Praktikuojantys hinduistai ryte ir vakare atlieka sandhja ritualą, į kurį įeina apsiplovimas, malda, šventos formulės – mantros (ypač Gajatri-mantra, iš Rigvedos), simbolinė auka (gėlės, vanduo) dievams.
Vestuvių ceremonija labai įvairi, priklausoma nuo regiono, kastos ir socialinio statuso. Vestuvių data nustatoma astrologo, kruopščiai išnagrinėjus jaunikio ir nuotakos horoskopus. Svarbiausias simbolinis momentas yra jaunųjų ėjimas aplink ugnį.
Hinduistai praktikuoja mirusiųjų kremaciją. Tai atliekama vadovaujant brahmanui. Pelenus rekomenduotina išberti šventoje vietoje, geriausia – į Gangą.
Indų šventovės skirtos konkretiems dievams, kurių statulos statomos gilumoje, specialioje celėje. Švenčių metu atliekama šventovės dievo garbinimo ceremonija (pūdža) atnašaujant simbolines aukas: gėles, vaisius, smilkalus. Apeigų metų giedamos giesmės, groja tradicinė muzika (kuklesnėse šventovėse pasitenkinama įrašais).
Indai turi daugybę religinių švenčių, tačiau tik keliolika iš jų švenčia visi indai visoje šalyje. Populiariausia šventė yra Holi, kurios kilmė nelabai aiški. Ji švenčiama vasario-kovo pilnatį ir viename kalendoriuje laikoma naujaisiais metais. Holi siejama su meilės dievu Kamadeva, todėl šventė turi saturnalijos bruožų. Pirmąją dieną sudeginama didžiulė baidyklė (demonės Holikos arba meilės dievo Kamos), antrąją ir trečiąją dieną indai apibarsto vienas kitą spalvotais dažais (milteliais arba skysčiu, dažnai ir purvu), kai kuriuose regionuose imituojamos kovos tarp vyrų ir moterų.
Pagal kitą kalendorių Naujieji metai yra Divali šventė (spalio-lapkr. mėn.) – žibintų šventė, kurios metu garbinama turto, sėkmės ir šeimos deivė Lakšmi. Lempučių arba žibintų girliandomis papuošiami namai. Laikoma, kad Divali naktį mirusiųjų sielos aplanko savo buvusius namus, todėl fejerverkais ir raketomis bandoma jas nuvyti.
Dasera švenčiama spalio pradžioje, kai atsibunda dievai, o žmonės vėl gali užsiimti žemės ūkio ir kariniais reikalais. Šventės metu garbinami padargai ir ginklai, todėl ji turi ryškiai išreikštą militarinį pobūdį. Beveik visoje Indijoje ji siejama su deivės Durgos kova su nelabaisiais, kai kuriuose regionuose šventės metu garbinamas Rama kaip idealus valdovas ir jo pergalė prieš demoną Ravaną. Ta proga sudeginamos milžiniškos nelabųjų iškamšos, miestuose sunaudojama labai daug pirotechnikos.