cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerija
Tarpukaris
1918 m. lapkričio 3 d. Lietuvos Valstybės Tarybos XI-oje sesijoje buvo priimtas nutarimas dėl 9 ministerijų, tarp jų ir užsienio reikalų ministerijos, įsteigimo. Tų pačių metų lapkričio 4 d. prof. Augustinui Voldemarui buvo pavesta sudaryti pirmąją laikinąją Lietuvos Vyriausybę. Prof. A. Voldemaras išreiškė norą užimti ne tik Ministro pirmininko, bet ir užsienio reikalų ministro postą ir tapo pirmuoju užsienio reikalų ministru. Tuo metu svarbiausiu Užsienio reikalų ministerijos tikslu buvo atkurtos Lietuvos valstybės pripažinimas ir siekis pasikeisti Lietuvos diplomatinėmis atstovybėmis su užsienio valstybėmis. Pirmuoju oficialiai pripažintu Lietuvos pasiuntiniu užsienio valstybėje, Vokietijoje, priimtu su visomis diplomatinėmis privilegijomis, 1918 m. lapkričio 20 d. tapo Jurgis Šaulys. Jis taip pat buvo įgaliotas įkurti Lietuvos atstovybę Šveicarijoje, o vėliau ir su Vokietija kariaujančiose JAV, Anglijoje ir Prancūzijoje. 1920 m. liepos 12 d. buvo pasirašyta Lietuvos ir Sovietų Rusijos taikos sutartis, kuria Rusija atsisakė nuo bet kurių teisių į Lietuvą. Ministerijoje buvo įvesti diplomatinėje praktikoje įprasti diplomatiniai laipsniai, rangai. Kadangi pagal tuometę diplomatinę praktiką ambasadorių titulais galėjo vadintis tik didžiųjų valstybių atstovai, aukščiausias diplomatinis rangas Lietuvoje iki pat okupacijos buvo nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras. 1921 m. Ministeriją sudarė keturi departamentai: Bendrasis (sudarytas iš konsulinio ir diplomatinių pasų skyriaus, buhalterijos, archyvų bei bendrosios raštinės skyrių – viso 25 darbuotojai); Rytų (7 darbuotojai); Europos Centro (7 darbuotojai) ir Vakarų (6 darbuotojai). 123 Lietuvos diplomatai dirbo užsienyje. Nuo trečio dešimtmečio pabaigos įsitvirtino pastovi URM struktūra, kurią sudarė Ministro kabinetas ir trys departamentai: Politikos; Teisių ir administracijos bei Ekonomikos. 1940 m. pradžioje URM turėjo 218 darbuotojų, iš jų 123 dirbo centre, 95 – pasiuntinybėse ir konsulatuose užsienyje. Tarpukaryje Lietuva turėjo 12 užsienio reikalų ministrų; buvo įkūrusi 15 pasiuntinybių (kai kurie pasiuntiniai atstovavo Lietuvos interesams iškart keliose šalyse). 1940 m. sausio 1 d. Lietuva turėjo 12 karjeros konsulatų.
Veikla okupacijos metu
miniatiūra|Stasys Lozoraitis 1940 m. gegužės 31 d., pritarus tuometiniam LR prezidentui A. Smetonai, užsienio reikalų ministras J. Urbšys telegrama Nr. 288 informavo svarbiausias Lietuvos pasiuntinybes užsienyje, jog okupacijos atveju Lietuvos diplomatinės tarnybos vadovu skiriamas nepaprastasis ir įgaliotasis ministras Romoje S. Lozoraitis, jo pirmuoju pavaduotoju – nepaprastasis ir įgaliotasis ministras Prancūzijoje P. Klimas, antruoju – nepaprastasis ir įgaliotasis ministras Šveicarijoje J. Šaulys. Lietuvos diplomatinė tarnyba tapo vienintele valstybine institucija Lietuvoje, 1940 m. liepos ir rugpjūčio mėnesiais protestavusia prieš valstybės aneksiją. 1940 m. vasarą Sovietų Sąjunga ėmėsi energingų žygių perimti Lietuvos aukso atsargas ir pasiuntinybių pastatus užsienio valstybėse. Nepaisant griežtų Lietuvos atstovų protestų, dalis valstybių (Italija, Vokietija, Švedija ir kai kurios kitos) patenkino neteisėtus sovietų reikalavimus. 1940 m. liepos 23 d. JAV valstybės sekretorius Sumner Welles, remdamasis Stimsono doktrina, pareiškė, kad JAV nepripažins Baltijos valstybių inkorporacijos į SSRS sudėtį. JAV savo teritorijoje ir toliau leido veikti Lietuvos diplomatiniams atstovams bei atsisakė perduoti sovietams Lietuvos aukso atsargas. Lietuvos diplomatinei tarnybai iki 1990 m. pavyko išlaikyti atstovavimą svarbiausiose Vakarų valstybėse. Po St. Lozoraičio mirties diplomatijos vadovo pareigas perėmė įgaliotasis ministras Vašingtone Stasys Antanas Bačkis. Nuo 1987 m. lapkričio 15 d. jis perdavė vadovavimą atstovybei Vašingtone St. Lozoraičiui-jaunesniajam, o pats grįžo į Paryžių. Nuo 1990 m. užsienio valstybėse likusi Lietuvos diplomatinė tarnyba sėkmingai bendradarbiavo su naujai atgimstančios Lietuvos diplomatais, dalijosi savo patirtimi ir ryšiais, o dalis užsienyje dirbusių diplomatų sėkmingai įsijungė į atkurtos Lietuvos Respublikos diplomatinę tarnybą.
Veikla
kairėje|miniatiūra|Linas Linkevičius susitikime su Baltijos šalių užsienio reikalų ministrais Edgars Rinkēvičs, Marina Kaljurand ir John Kerry, Šiandien Ministerijai vadovauja užsienio reikalų ministras. Jį skiria ir atleidžia Respublikos Prezidentas Ministro pirmininko teikimu. Jis pavaldus Lietuvos Respublikos Seimui, Respublikos Prezidentui ir Ministrui Pirmininkui. Užsienio reikalų ministras vadovauja ministerijai, sprendžia jos kompetencijai priklausančius klausimus, pasirašo tarptautines sutartis, užtikrina ministerijai priklausančių teisės aktų įgyvendinimą, teikia įstatymų projektus, užtikrina Lietuvos Respublikos Vyriausybės ir Ministro Pirmininko pavedimų vykdymą, tvirtinta Strateginio planavimo metodiką, teikia metines ataskaitas, koordinuoja ir kontroliuoja ministerijos administracijos padalinių veiklą, taip pat Lietuvos Respublikos diplomatinių atstovybių, konsulinių įstaigų ir atstovybių prie tarptautinių organizacijų veiklą, teikia Respublikos Prezidentui pasiūlymus dėl Lietuvos Respublikos nepaprastojo ir įgaliotojo ambasadoriaus, Lietuvos Respublikos nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro diplomatinių rangų suteikimo, o Lietuvos Respublikos Vyriausybei – dėl diplomatinio atstovo (nepaprastojo ir įgaliotojo ambasadoriaus) skyrimo ir atšaukimo, nustato viceministrų veiklos, ministerijos kanclerio administravimo sritis.
Ministrui jo veikloje pataria politinio pasitikėjimo tarnautojai – viceministrai. Ministerijoje jų negali būti daugiau nei keturi. Jie organizuoja ir kontroliuoja pavedimų vykdymą, teisės aktų projektų rengimą ir derinimą, ministro pavedimu atstovauja ministrui, pristatydami ir aptardami ministro politines nuostatas ir sprendimus visuomenei.
Lietuvos užsienio politikai analizuoti, planuoti, formuoti, koordinuoti ir įgyvendinti URM skirta politikos direktoriaus pareigybė. Jo funkcijų vykdymas susijęs su intensyviu aukšto lygio Lietuvos atstovavimu užsienyje. Politikos direktorius dalyvauja ministerijos vadovybės veikloje, bendradarbiauja su ministerijos administraciniais padaliniais, šalies ir užsienio institucijomis, organizacijomis ir individualiais partneriais. Jis taip pat rūpinasi saugumo politikos, bendradarbiavimo su užsienio šalimis, jų regionais bei tarptautinėmis organizacijomis formavimu, įgyvendinimu ir plėtojimu, Rytų kaimynystės politikos stiprinimu, žmogaus teisėmis ir demokratija, Europos politika, transatlantiniu ir vystomuoju bendradarbiavimu bei parama demokratijai.
Ministerijos administracijos vadovas yra kancleris. Jis koordinuoja ir kontroliuoja ministerijos administracijos padalinių veiklą, užtikrina, kad įgyvendinant ministerijos strateginius veiklos planus optimaliai būtų valdomi ir panaudojami finansiniai, materialiniai, intelektiniai ir informacijos ištekliai. Užsienio reikalų ministras turi savo patariamąją instituciją, vadinama kolegija.
Kazimieras Aleksandravičius
Kazimieras Aleksandravičius (1823 m. lapkričio 26 d. Linkuvoje, Pakruojo raj. – 1884 m. liepos 24 d. Žagarėje) – kunigas, vertėjas, draudžiamosios lietuvių literatūros platintojas.
Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerija
Vadovybė
Nuo 2020 m. gruodžio 11 d., užsienio reikalų ministerijai vadovauja Gabrielius Landsbergis.
Kazimieras Aleksandravičius
Biografija
Gimė valstiečių šeimoje. 1844–1848 m. mokėsi Varnių kunigų seminarijoje. Kunigavo įvairiose Žemaičių vyskupijos parapijose. Po įšventinimo paskirtas Linkuvos vikaru, 1850 m. perkeltas į Pandėlį, 1851 m. paskirtas Jūžintų klebonu. 1857 m. perkeltas į Biržus.
Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerija
Vadovybė
Viceministrai - Mantas Adomėnas, Egidijus Meilūnas, Arnoldas Pranckevičius, kanclerė - Inga Černiuk.
Kazimieras Aleksandravičius
Biografija
Padėjo 1863 m. sukilėliams. Artimai bendravo su I. Vaišvila ir Simonu Daukantu, po rašytojo mirties vaistinėje saugojo jo biblioteką.
1865 m. pažemintas pareigose – perkeltas į Naująją Žagarę vikaru. 1866 m. paskirtas Salų filialistu (Rokiškio raj.). Nuo 1869 m. perkeltas į Naująją Žagarę klebonu. Apie 1870 m. minimas platinęs lietuvišką spaudą Žagarėje.
Išvertė lenkų dramaturgo J. Koženiovskio komediją „Šiaučius ir jo šeiminikštis“, 1890 m. išspausdintą „Varpe“.
Lietuvių tautinio jaunimo sąjunga „Jaunoji Lietuva“
Lietuvių tautinio jaunimo sąjunga „Jaunoji Lietuva“ – tautiško jaunimo organizacija, veikusi 1927–1940 ir 1988–1994 m. Buvo įkurta kaip Lietuvių tautininkų sąjungos jaunimo organizacija (1927–1932 m. vadinosi Lietuvių tautiško jaunimo sąjunga „Jaunoji Lietuva“, 1932–1940 m. – Lietuvių tautinės jaunuomenės sąjunga „Jaunoji Lietuva“). Atkurta 1988 m. kaip Lietuvos tautinio jaunimo sąjunga „Jaunoji Lietuva“ (1990 m. pavadinimas pakoreguotas į Lietuvių tautinio jaunimo sąjunga „Jaunoji Lietuva“). 1994 m. reorganizuota į dvi organizacijas – Lietuvių Nacionalinę partiją „Jaunoji Lietuva“ ir Lietuvių tautinio jaunimo sąjungą „Jaunalietuviai“.
Istorija 1927–1940 m
1922 m. lapkričio 11 d. Lietuvos universitete įsisteigė lietuvių studentų tautininkų korporacija „Neo-Lithuania“. Šiek tiek vėliau Žemės ūkio akademijoje Dotnuvoje tuo pačiu tautiniu pagrindu įsikūrė studentų tautininkų korporacija „Jaunoji Lietuva“. Studentų pavyzdžiu pasekė aukštesniųjų mokyklų jaunimas, susibūręs į tautinės moksleivijos „Jaunosios Lietuvos“ draugovę, taip pat kaimo jaunuomenė – 1923 m. rugpjūčio 9 d. įsikūrė Ramygalos tautiškojo jaunimo „Jaunosios Lietuvos“ kuopa.
Jau 1926 m. „Neo-Lithuania“ korporacijoje buvo svarstomas visos Lietuvos jaunimo organizavimo į vieną plačią tautinio jaunimo srovę klausimas. Sudaryta komisija įstatams parengti, vadovaujama Benedikto Grėbliūno. Įstatai įregistruoti 1927 m. spalio 8 d. – ši data laikoma „Jaunosios Lietuvos“ veiklos pradžia. Prasidėjus sąjungos veiklai „Neo-Lithuania“ valdyba suformavo pirmąją Lietuvių tautinio jaunimo sąjungos „Jaunoji Lietuva“ Centro valdybą, į kurią įėjo B. Grėbliūnas, A. Jnačis, A. Vilaniškis, J. Šiaučiūnas ir K. Dausa.
„Jaunajai Lietuvai“ pavyzdžiu tapo Joachimo Lelevelio organizacija „Jaunoji Lenkija“, Džiuzepės Mazinio „Jaunoji Italija“, Heinricho Heinės „Jaunoji Vokietija“ ir kitos tautiškumą propagavusios organizacijos.
Pirmasis „Jaunosios Lietuvos“ skyrių atstovų suvažiavimas įvyko 1928 m. liepos 2–3 dienomis Kaune. Ideologijos klausimams buvo skirtos 3 paskaitos – kun. Juozo Tumo-Vaižganto – „Tautininkai ir religija“, prof. Izidoriaus Tamošaičio ir A. Mačiuikos paskaitos apie sąjungos tikslus ir priemones jiems pasiekti. Suvažiavime nutarta leisti sąjungos leidinį „Jaunoji karta“, patvirtintas ženklelio projektas, išrinkta nauja Centro valdyba su B. Grebliūnu priešakyje.
1929 m. birželio 29–30 d. Kaune įvyko antrasis sąjungos atstovų suvažiavimas. Jame sąjungos šefu išrinktas valstybės Prezidentas Antanas Smetona, garbės nariais – kunigas Juozas Tumas-Vaižgantas, profesorius Izidorius Tamošaitis ir dr. Vydūnas.
Trečiasis suvažiavimas įvyko 1930 m. rugsėjo 13–14 d. Jo išvakarėse Sąjunga turėjo 405 skyrius ir 22000 narių. Suvažiavime buvo išrinkta nauja Centro valdyba, kun. J. Tumas-Vaižgantas Vytauto bažnyčioje pašventino sąjungos vėliavą.
Ketvirtajame suvažiavime, įvykusiame 1931 m. gruodžio 29–30 d., buvo pakoreguoti įstatų skyriai, reglamentuojantys organizacijos struktūrą.
1931 m. įkurta Jaunalietuvių sporto organizacija (JSO). Organizuotą ir sistemingą fizinio lavinimo ir sporto veiklą JSO pradėjo 1932 m. Tais metais Marijampolėje buvo organizuotas jaunalietuvių sportininkų sąskrydis, kuriame dalyvavo apie 700 sportininkų, 1934 m. sąskrydyje – jau per 12600. Tų pačių metų rugsėjo 8–9 d., minint A. Smetonos 60-metį, buvo surengta jaunalietuvių sportininkų estafetė, kurioje dalyvavo 2500 sportininkų. Pirmojoje Tautinėje olimpiadoje, įvykusioje 1938 m. Kaune, JSO sportininkai laimėjo 38 aukso, 46 sidabro ir 69 bronzos medalius.
1931 m. spalio mėn. prie sąjungos Centro valdybos sudarytas meno ir literatūros klubas kultūriniam be estetiniam auklėjimui skleisti. Jo pastangomis buvo organizuojami chorai (prieš uždraudžiant „Jaunąją Lietuvą“ ji turėjo 91 keturbalsį ir 125 dvibalsius chorus), dirigentų konkursai, rengiamos dainų šventės, pradėta gaivinti senąją lietuvių kanklių ir skudučių muziką. Kaunas ir didesnieji skyriai turėjo 18 dūdų, 115 styginių, 47 skudučių orkestrus. Buvo surengta daugybė teatro vaidinimų, didesniuose miestuose dažnai vyko literatūros vakarai, konkursai.
Sąjunga leido knygas, laikraščius, buvo įkūrusi apie 300 bibliotekų. Nuo 1935 m. vedė nuolatines jaunimo radijo valandėles valstybės radiofone, o nuo 1938 m. turėjo ir savo trumpųjų bangų radijo siųstuvą. Žurnalas „Jaunoji karta“ ilgainiui tapo savaitiniu.
1935 m. gegužės 11 d. visuotinis skyrių atstovų suvažiavimas priėmė naujus sąjungos įstatus, savo garbės nariu išrinko kun. Vladą Mironą.
1936 m. vasario 6 d. uždraudus partijų veiklą, ji liko vienintele legalia jaunimo organizacija Lietuvoje. 1938 m. birželio 12 d. įvykęs suvažiavimas garbės nariu išrinko Juozą Tūbelį.
„Jaunosios Lietuvos“ veikla nutraukta SSRS okupavus Lietuvą, kolaboracinės vyriausybės vidaus reikalų ministro 1940 m. birželio 19 d. įsakymu. Iki Lietuvos okupacijos Sąjunga turėjo daugiau nei 1200 skyrių ir per 40000 narių.
Organizacijai vadovavo: 1927–1938 m. Benediktas Grėbliūnas, 1938–1939 m. Alfonsas Kaulėnas, 1939–1940 m. Juozas Skaisgiris.
Atsikūrimas ir reorganizacija (1988–1994 m.)
1989 m. kovo 14 d. liaudies dainų klube „Raskila“ Rimantas Matulis su draugais atkūrė Lietuvių tautininkų sąjungą, kuriai vadovauti 1990 m. pakviestas tolimas Antano Smetonos giminaitis – Rimantas Smetona. 1988 m. atkurta ir „Jaunoji Lietuva“.
1993 m. organizacijos gretose buvo 524 nariai. 1992–1995 m. jaunalietuviai leido laikraštį „Tautos valia“, kuris ėjo 4–5 tūkst. egz. tiražu; iš viso išleisti 38 numeriai.
1994 m. liepos 17 d. LTJS „Jaunoji Lietuva“ reorganizuota į dvi organizacijas – Lietuvių Nacionalinę partiją „Jaunoji Lietuva“ ir Lietuvių tautinio jaunimo sąjungą „Jaunalietuviai“. Abiejų organizacijų vadovas liko tas pats – Stanislovas Buškevičius.
FC Groningen
Groningeno FC – Nyderlandų futbolo klubas iš Groningeno.
Istorija
1970 m. vasario mėn. Harmas Brinkas, mėgėjų klubo GRC Groningen pirmininkas, pasiūlė visoms Groningeno mėgėjų komandoms atiduoti savo geriausius žaidėjus vietos profesionalų komandai ir pasiūlė įkurti naują klubą. Mėgėjų klubai palaikė Brinko idėją. „Football Club Groningen“ buvo įkurtas 1971 m. birželio 16 d.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Eredivisie. Užėmė dvyliktą vietą.
Pesčių paminklas partizanams
Lietuvos partizanų kapas (nacionalinio reikšmingumo lygmens kultūros paveldo objektas: unikalus kodas ) yra šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Klecininkų (Pesčių) kapinėse (Imbarės seniūnija), 300 m į vakarus nuo kelio Kretinga-Salantai, 50 m į šiaurės rytus nuo Pestupio, jo kairiajame krante. left|300px|Paminklas iš vakarų pusės
Apibūdinimas
Partizanai palaidoti Klecininkų (Pesčių) senųjų kapinių vakarinėje dalyje. Kapą ženklina paminklas.
Paminklas
Paminklas lauko akmenų mūro, plokščias, dviejų tarpsnių, stačiakampio plano, siaurėjantis į viršų, su metalinio ornamentuotu kryželiu. Priekiniame fasade įmontuota netaisyklingos arkos pavidalo, juodo šlifuoto akmens memorialinė lenta, kurioje iškaltas Vyčio kryžius, apjuostas ąžuolo lapų vainiko, o po juo – užrašas: „ŽUVUSIEMS PARTIZANAMS / UŽ LIETUVOS LAISVĘ 1946–1947 / JUOZAS SODYS / BRONIUS JURČIUS / JONAS SALYS / PETRAS PAULIUS / BERNARDAS PAULIUS // KRETINGOS RAJONO TAUTININKAI IR JŲ RĖMĖJAI“. Paminklo papėdėje įbetonuotas juodo šlifuoto akmens blokelis, kurio nuožulniame paviršiuje iškalta: „1997 10 12“. Paminklo aukštis – 2,56 m, plotis – 2,00 m, storis – 0,7 m.
Priešais paminklą yra 3×3 m dydžio simbolinio kapo plotas, kurį juosia akmenų skaldos mūro bortelis. Teritorijos plotas – 0,01 ha.
Istorija
Klecininkų (Pesčių) senosiose kapinėse 1946–1947 m. artimieji slaptai palaidojo Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės partizanus Bronislovą Jurčių, Joną Salį, Juozą Sodį, Bernardą ir Petrą Paulius, žuvusius Salantų-Platelių apylinkėse.
Juozapas Sodys (1903–1946) kilęs iš Pesčių. Lietuvos kariuomenės kūrėjas savanoris, policininkas, nuo 1944 m. partizanas, Kardo rinktinės štabo narys.
Bronislovas Jurčius (1916–1946) kilęs iš Salantų valsčiaus. Kardo rinktinės Tauragio (Salantų) kuopos partizanas. Žuvo 1946 m. gruodžio 17 d. kartu su Juozu Sodžiu Pesčių kaime, per susišaudymą su MGB Salantų valsčiaus poskyrio įgulos kareiviais ir stribais. Jų kūnus stribai sumetė į Salanto upę, iš kurios artimieji ištraukė ir slapta palaidojo netoliese esančiose neveikiančiose kaimo kapinėse.
Jonas Salys gimė Sėlenių kaime (Salantų vls.). Žuvo 1947 m. vasario mėn. MVD karinės-čekistinės operacijos metu.
Žuvusiems partizanams atminti 1997 m. pastatytas paminklas, kurio projekto autorius – inžinierius Vytautas Valiukonis, Kretinga. Paminklą talkų būdu statė Kretingos rajono tautininkai ir jų rėmėjai. Statybos iniciatorius – Rimgaudas Strazdas, statytojai – R. Strazdas, S. Simutis, A. Mažylis, K. Misevičius, V. Labunskas, V. Baras, V. Valiukonis, K. Baužys. Statyta už paaukotas lėšas. Statybine medžiaga parėmė UAB „Sija“ (direktorius Alfonsas Šimkus). Rėmėjai – P. Rimkus, V. Papreckis, K. Mikaločius, G. Vaniuchina su šeima, Lietuvos krikščionių demokratų partijos ir Tėvynės sąjungos (konservatorių) Salantų skyrių nariai. Paminklo šventinimo iškilmėse dalyvavo Lietuvos Respublikos Seimo narys Antanas Švitra.
2016 m. gruodžio 12 d. Lietuvos partizanų kapas paskelbtas registriniu kultūros paveldo objektu, turinčiu istorinį ir memorialinį vertingųjų savybių pobūdį. Kartu su Klecininkų (Pesčių) senosiomis kapinėmis jis sudaro Pesčių kaimo senųjų kapinių kompleksą.
Pietžikovo Viškai
Pietžikovo Viškai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bielsko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Laiškas kolosiečiams
Laiškas kolosiečiams – vienas iš trylikos, manoma, apaštalo Pauliaus parašytų laiškų.
Pagrindinė šio laiško idėja – Jėzaus Kristaus didybė ir viršenybė. Pauliaus teigimu, Jėzaus Kristaus visiškai pakanka sutaikyti žmones su Dievu ir vadovauti jų gyvenimui.
Turinys
Laiškas pradedamas sveikinimais ir padėka, rašoma, kad Kristus – aukščiausias visatoje. Kalbama apie bažnyčios klaidas, naują gyvenimą Kristuje. Laiškas baigiamas linkėjimais.
Parašymo laikas ir adresatas
Beveik nėra abejojančių, kad Paulius Laišką kolosiečiams parašė Romos kalėjime septinto dešimtmečio pradžioje, greta laiškų efeziečiams, filipiečiams ir Filemonui.
Platonas Zubovas
Platonas Zubovas (, 1767 m. lapkričio 26 d. Vladimire, Rusija – 1822 m. balandžio 7 d. Rundalėje, Latvija) – Rusijos valstybės ir karo veikėjas, paskutinis Rusijos imperatorės Jekaterinos II favoritas, generolas anšefas, grafas, šviesiausias kunigaikštis.
Biografija
thumb|left|Platono Zubovo žmona Teklė Valentinavičiūtė-Zubovienė Nors administraciniais gabumais nepasižymėjo, tačiau 1789 m. tapęs Jekaterinos II meilužiu, iš raitelių gvardijos leitenantų (poručikų), greitai kilo tarnybinės karjeros laiptais. Po artimiausio Jekaterinos II padėjėjo Grigorijaus Potiomkino mirties 1791 m. paskirtas generolu feldcechmeisteriu, (aukščiausias to meto Rusijos generolo laipsnis), Novorosijsko gubernatoriumi, Jekaterinoslavo, Voskresensko ir Tauridos generalgubematoriumi, Juodosios jūros laivyno vadu, Karinės kolegijos nariu. 1793 m. gavo grafo titulą. Iki 1796 m. faktiškai vadovavo Rusijos imperijos vidaus ir užsienio politikai. 1795 m. pradėjo karą su Persija. 1795 m. derėjosi su Prūsija ir Austrija dėl Lenkijos ir Lietuvos valstybės padalijimo, už kurį Prūsijos karalius ir Šventosios Romos imperijos imperatorius 1796 m. suteikė jam Šventosios Romos imperijos kunigaikščio titulą. thumb|left|[[Žagarės dvaras]] Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo iš Jekaterinos II gavo daug dvarų Kurše (Latvija) ir Lietuvoje. Savo naujųjų valdų rezidencija jis pasirinko Ruhentalio (Rundalė) pilį Kurše, netoli Žeimelio. Mirus Jekaterinai II, pateko į naujojo Rusijos imperatoriaus Pavelo I nemalonę, 1797 m. buvo atleistas iš tarnybos. 1800 m. birželio mėn. Pavelas I atėmė iš jo Šiaulių ekonomiją bei kitas valdas ir ištrėmė į Prūsiją (Vokietiją).
Grįžęs 1801 m. kartu su broliais Valerijonu ir Nikolajumi nužudė Pavelą I. Naujasis caras Aleksandras I paskyrė jį Valstybės tarybos nariu, gražino turėtus turtus, tačiau anksčiau valstybėje turėtos įtakos atgauti nepavyko. Po 1812 m. Napoleono žygio į Rusiją pasitraukė iš valstybinės tarnybos, apsigyveno Rundalės dvare ir ūkininkavo.
1805–1806 m. dar labiau išplėtė savo valdas. 1805 m. gruodžio 30 d. Šiaulių Žemės teisme iš Kristino Brodericho ir Johano Vendelio nupirko Ginkūnų kaimą, turintį šešias valstiečių trobas, 24 vyriškas ir 18 moteriškų dūšių, karčiamą, vėjo malūną ir leidimą naudotis Šiaulių ežeru. Už viską sumokėta 5600 olandiškų talerių. Iš pradžių savo naujosiomis valdomis mažai tesidomėjo, bet po kelerių metų į ekonomiją buvo atgabenta 12 olandiškų galvijų, didelės bandos iš Gudijos ir Ukrainos.
1805 m. pradėjo projektuoti Kairių dvarą, o po metų jau buvo pastatyti akmens mūro ūkniai pastatai, vėliau – valdytojo namas.
1805 m. nupirko Tauragės dvarą ir miestą, kuriuos Jekaterina II buvo padovanojusi savo gydytojui Krusei, o šis perleidęs savo posūniui Albrechtui.
1806 m. kovo 8 d. iš Vincento Potockio nupirko praskolintus Kretingos, Grūšlaukės, Plungės dvarus ir Tarvydų kaimą. 1809 m. šalia Kretingos bažnyčios pastatė erdvų medinį namą benardinų mokyklai. Joje kasmet mokėsi apie 200 vaikų. Mokykla kretingiškių švietimui tarnavo iki XX a. vidurio (sudegė 1941 m.). Jo valdymo laikais toliau buvo formuojama Kretingos dvaro sodyba, pradėtas kurti landšaftinis parkas, 1816 m. palei kelią į miestą (dab. Vilniaus gatvę) išmūryta nauja akmenų tvora.
Turėjo nemažai nesantuokinių vaikų, kuriems suteikdavo Nevedomskio arba Platonovo pavardę, tačiau tik 1821 m. vedė lietuvių kilmės Vilniaus gražuolę Teklę Valentinavičiūtę, kuri 1822 m. pagimdė jam vienintelę teisėtą dukterį Aleksandrą, turėjusią tapti didžiulių tėvo turtų paveldėtoja. Tuo nepatenkinti P. Zubovo giminės po jo mirties savo nuožiūra ėmėsi disponuoti palikimu, o Teklę su dukra privertė grįžti atgal į Vilnių, pasižadėdami, kunigaikštytei Aleksandrai, kol ji nepilnametė, ir jos motinai kas mėnesį mokėti po 3.000 rublių. Kunigaikštytei 1824 m. mirus, Teklė prisiteisė Rundalės dvarą ir ištekėjo už grafo Andrejaus Šuvalovo.
P. Zubovui mirus, dėl turto pasidalinimo kilo nesutarimų. Šiaulių ekonomiją kurį laiką valdė brolis Valerijonas, jo vaikai Aleksandras ir Platonas, bet jie Šiauliuose negyveno. Kretingos dvaru po P. Zubovo mirties disponavo sūnėnas, vyriausiojo brolio Nikolajaus Zubovo sūnus, tikrasis valstybės patarėjas, Rusijos karvedžio Aleksandro Suvorovo vaikaitis Aleksandras Zubovas (1797–1875). 1827 m. po teismų Šiaulių, Joniškio ir kitus dvarus Lietuvoje paveldėjo brolis, Rusijos kariuomenės generolas majoras Dmitrijus Zubovas. Jis laikomas Lietuvos Zubovų šakos pradininku. Jo palikuonys įsikūrė Lietuvoje, susigiminiavo su vietiniais bajorais, rėmė tautinį lietuvių judėjimą, pasižymėjo švietėjiška ir kultūrine veikla.
Apygardėlės mokykla
Apygardėlės mokykla, paapygardinė mokykla – XVIII a. pabaigos Abiejų Tautų respublikos šešiametė trijų klasių vidurinė mokykla.
Istorija
1783 m. vykdydama švietimo reformą Edukacinė komisija apygardėlės mokykla pavadino buvusias apskrities mokyklas. Buvo pavaldi apygardos mokyklai. XVIII a. pabaigos Lietuvos švietimo provincijoje, kuriai priklausė ir dabartinės Baltarusijos vakarinė dalis, veikė 22 apygardėlės mokyklos. Jas turėjo Kaunas, Kretinga, Merkinė, Panevėžys, Pastovys, Raseiniai, Ukmergė, Vilnius, Virbalis, nelegaliai - Barūnai, Dotnuva.
Mokslas kiekvienoje klasėje truko po 2 metus. Pamokos vyko lenkų kalba iš lenkiškų vadovėlių. Mokymo turiniu nesiskyrė nuo apskrities mokyklų. Po 1803–1804 m. Rusijos imperijos vykdytos švietimo reformos apygardėlės mokykla vėl pavadinta apskrities mokykla.
Pramonė
thumbnail|320px|right|[[BVP sandara pagal ūkio sektorius ir darbo jėga pagal profesijas. Žalia, raudona ir mėlyna spalvos atspindi žemės ūkio, pramonės bei paslaugų sektorius atitinkamai]]
Pramonė – valstybės arba regiono materialinės gamybos pagrindinių šakų visuma.
Pramonės sektoriai
Pagrindiniai pramoniniai ekonomikos sektoriai: Ūkio sektorius apimantis gavybos ir žaliavų perdirbimo į pusfabrikačius veiklą. Taip pat prie pirminio sektoriaus priskiriamas žemės ūkis, žuvininkystė, miškų ūkis, medžioklė (agrarinis – gamybinis sektorius) ir žaliavų gavyba (anglis, nafta, metalo rūda ir t. t.). Ūkio sektorius apimantis veiklą, kurios rezultatas yra užbaigtas, naudojimui tinkamas produktas; jam priskiriama apdirbamoji pramonė ir statyba. Ūkio sektorius apimantis veiklą, kurio branduolį sudaro paslaugų tiekimas. Jis aprėpia tokias sritis kaip mokytojavimas, vadovavimas ir pramoninių gaminių platinimas. Ganėtinai nauja informacijos pramonės šaka. Ūkio sektorius apimantis mokslinių tyrimų ir jų pritaikymo veiklą, technologijų plėtotę, kompiuterių programavimą bei biochemiją.
Kitos pramonės reikšmės
Iš esmės verslo grupavimas pagal tam tikrus veiklos požymius (pavyzdžiui, muzikos pramonė, automobilių pramonė). Kita prasme, pramonė gali būti suprantama, kaip ekonomikos sektorius, kuriame dominuoja gamyba, kuri įtraukia didelius kapitalo kiekius.
Apgalvis
Apgalvis – viduramžių moterų galvos papuošalas, paplitęs dab. Lietuvoje, Latvijoje, Lenkijoje, Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Baltų apgalvis atsirado pirmaisiais mūsų eros amžiais. Nešiotas ant plaukų arba segtas prie galvos apdangalo. Ankstyviausius apgalvius sudarė odinė juostelė su prie jos keliomis eilėmis pritvirtintų žalvarinių skardelių ar tuščiavidurių spurgelių. Pirmojo tūkstantmečio viduryje pradėta gaminti žalvarinius įvijinius apgalvius. V a. – IX a. plito apgalviai su kabučiais ir be jų. Vidurio Lietuvoje nešioti apgalviai, kuriuos sudarė viena ar dvi įvijų eilės ir protarpiais įkabinti trikampio ar puslankio formos kabučiai su dviem poromis stačiakampių ar kvadratinių, kartais trapecinių skardelių. Kabučiai - žalvariniai, dengti sidabro plokštele, arba sidabriniai. Jų paviršiuje - įspaustas ornamentas, kartais viduryje įstatyta mėlyno stiklo akutė.
Jurgaičių kapinyno VIII a. kapuose rasti apgalviai yra 30–50 cm ilgio ir turi 7-12 kabučių. Puošni kabučių apvara dažniausiai juosė tik kaktą ir galvos šonus. Žiemgalės VI a. – XIII a. ir latgalės VII a. – XIII a. nešiojo plokštelinius apgalvius, sudarytus dažniausiai iš dviejų lygiagrečių įvijų eilių ir jas jungiančių grandelių arba nedidelių, 2–3 cm pločio plokštelių. Ilgainiui daugėjo įvijų ir didėjo plokštelės. Imta gaminti aukštus, karūnos formos apgalvius iš stambių, įvairiai ornamentuotų, dažnai ir sidabruotų plokštelių.
Rytų Lietuvoje X a. – XI a. apgalvio užpakalinėje dalyje ties pakaušiu kabintos grandinėlės su kabučiais arba varpeliais. Nešiotas ir vainikas iš iki 2 cm skersmens įvijų, suvertas ant vilnonių siūlų pluošto. Būta ir paprastesnių apgalviių: susukta virvutė, protarpiais puošta siauromis grandelėmis - žiedeliais (Eigulių kapinynas, Kaunas), arba 3-3,5 cm pločio odinis dirželis, susegtas žalvarine sagtele. XIV a. – XVI a. kapuose metalinių apgalvių aptinkama ypač retai. Juos pakeitė įvairūs raiščiai, galionai su kaspinais, ilgainiui tapę tautinių drabužių dalimi.
Rydultovai
Svarbus anglies kasyklos centras.
Istorija
Pirmą kartą paminėtas 1228 m.
Pučiakalnė
Pučiakalnė – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 20 km į šiaurę nuo Biržų, 8 km į rytus nuo Nemunėlio Radviliškio. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka.
Kaimas yra ties siauriausia Nemunėlio kilpos vieta. Į pietvakarius nuo kaimo teka Bėnupė, už kelių kilometrų į šiaurę yra šiauriausias Lietuvos geografinis taškas.
Istorija
1949–1993 m. kolūkio „Auksinė varpa“ gyvenvietė.
Alnė
Alnė – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 13 km nuo Mindūnų.
Kortų žaidimas
Kortų žaidimas – bet kuris žaidimas, kuriame naudojamos žaidimo kortos. Tai gali būti tiek tradicinių kortų, tiek ir specifinių (pvz., kolekcionuojamų) žaidimas.
Tradiciniai žaidimai
thumb|Kortų žaidimas Šiems žaidimams naudojamos tradicinių kortų kaladės:
Kiti žaidimai
Šie žaidimai naudoja specializuotas kortas. Dažniausiai tokiems kortų žaidimams gaminamos startinės kaladės, susidedančios iš atsitiktinai parinktų kortų, kurių pakanka žaidimui. Taip pat gaminami nedideli papildymo komplektai, naudojami savo kaladės stiprinimui, taip pat siekiant surinkti plačią kortų įvairovę.
Mažoji Begičevo sala
Mažoji Begičevo sala  – sala Laptevų jūroje, prie Chatangos įlankos žiočių, Begičevo salų grupėje. Priklauso Rusijai, Jakutijai. Plotas – 15 km². Salos ilgis 5,2 km, plotis 4 km. Rytuose 7 km pločio Pionieriaus sąsiauris skiria nuo Didžiosios Begičevo salos. Nuo pietinio salos taško iki žemyno (Uriung Tumuso pusiasalio) yra 25 km.
Aukščiausia salos vieta – 23 m. Plyti tundra, gausu ežerų.
Butrimiškės (Alovė)
Butrimiškės – buvęs kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Alovės, ryčiau plento.
Istorija
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, veikė parduotuvė (nuo 1950 m.), Einorų ryšių skyrius, Dušnionių girininkija.
Acheloja
Graikų mitologijoje Acheloja („nuvejanti skausmą“) – menka mėnulio deivė. Dažnai minima, kad jai aukodavo Dodonos orakule.
Sanga
Sanga teka daugiausia tropinėmis džiunglėmis. Upe plukdoma mediena. Pagrindinis miestas prie Sangos – Veso.
Eduardas Strelcovas
Eduardas Strelcovas (g. 1937 m. liepos 21 d. – m. 1990 m. liepos 22 d.) – buvęs futbolininkas, Tarybų Sąjungos rinktinės ir klubo puolėjas. 1958 metais E. Strelcovas atsisakė pereiti į ar, todėl buvo išmestas iš rinktinės, vėliau tais pačiais metais buvo apkaltintas prievartavimu ir 7 metus praleido darbo stovykloje.
Lietuvių kalba
Lietuvių kalba – iš baltų prokalbės kilusi lietuvių tautos kalba, kuri Lietuvoje yra valstybinė, o Europos Sąjungoje – viena iš oficialiųjų kalbų. Lietuviškai kalba apie tris milijonus žmonių (dauguma jų gyvena Lietuvoje). Drauge su latvių, mirusiomis prūsų, jotvingių ir kitomis baltų kalbomis priklauso indoeuropiečių kalbų šeimos baltų kalbų grupei.
Pirmieji lietuvių kalbos rašytiniai paminklai atsirado vėlokai, apie XVI a., tačiau net dabartinė lietuvių kalba pasižymi dideliu archajiškumu (ypač vardažodžių linksniavimo srityje). Fonetiškai ir morfologiškai konservatyvi lietuvių kalba žymiai artimesnė baltų prokalbei negu naujoviškesnė latvių kalba. Lietuvių kalba – archajiškiausia iš gyvųjų indoeuropiečių kalbų, išsaugojusi daugybę indoeuropiečių prokalbės ypatybių, lietuvių kalba yra vienintelė gyvoji kalba, kurią galima paaiškinti tiesiogiai remiantis bendrųjų indoeuropietiškųjų formulių sistema.
Lietuvių kalba skirstoma į dvi pagrindines tarmes: aukštaičių ir žemaičių. Dabartinė bendrinė lietuvių kalba grindžiama vakarų aukštaičių kauniškių šnekta, iš visų lietuvių kalbos šnektų ji senoviškiausia.
Lietuvių kalboje yra 45 priebalsinės ir 13 balsinių fonemų (įskaitant ir vartojamas tik skoliniuose). Būdingos minkštųjų ir kietųjų priebalsių poros, skiriamas balsių ilgumas. Kirtis – laisvas, tariamos priegaidės, tačiau rašte kirtis ir priegaidės paprastai nežymimi.
Morfologiškai lietuvių kalba yra fleksinė. Sintaksė pasižymi palyginti laisva žodžių tvarka, pagrindinė žodžių tvarka sakinyje – SVO (veiksnys – tarinys – papildinys). Žodyno daugumą sudaro veldiniai, tarp skolinių vyrauja slavizmai ir germanizmai.
Kalba užrašoma papildyta lotynų abėcėle, vartojamos 32 raidės.
Pavadinimas
thumb|Vokiečių [[Metraštis|metraštininko Ulricho fon Richentalio XV a. knygoje „Chronik des Konstanzer Konzils“, kurioje aprašomas Konstanco susirinkimas ir jo dalyviai (1414–1418), paminėta Lingwa Lietowia – lietuvių kalba.]] Savivardis lietùvių kalbà suprastinas kaip lietuvių tautybės žmonių kalba. Senuosiuose raštuose pasitaiko kalbos pavadinimas lietùviškas liežùvis (vertinys iš arba ; lietuvių kalboje liežùvis nuo seno reiškė tik anatominį organą). Savo ruožtu lietùvis reiškia 'Lietuvos gyventojas'. Žodis Lietuvà kilęs iš baltų prokalbės *leituṷā, kuris anksčiau buvo gretinamas su 'krantas', tačiau semantiškai ši etimologija silpna – istorinė Lietuva nesiekė pakrantės.
A. Šachmatovas žodį Lietuvà siejo su šiaurės vakarų Prancūzijos srities Armorikos pavadinimu (vid., < *pḷtau̯-) ir darė prielaidą, kad baltai šį pavadinimą bus perėmę iš venetų, bet kiti mokslininkai šios hipotezės nepalaikė.
J. Otrembskis manė, kad pradžioje žodis *leituṷā priklausė ū kamienui – *leitūs – ir reiškė vietovę aplink upę *leitā (kaip Vilnius – vietovę prie upės Vilnia), plg. liet. líeti. Šią upę J. Otrembskis manė buvus Nemuną.
K. Kuzavinio teigimu, žodžio Lietuvà kilmė susijusi su vandenvardžiu Lietavà (suslavintai Lietáuka) – Neries intaku.
S. Karaliūnas iškėlė hipotezę, kad žodis Lietuvà pirma reiškė karinį darinį ir šį žodį gretino su sen., sen. SV lith, sen. ir vid. 'dieninis, palyda, būrys, kariuomenė'.
Arealas ir kalbos vartotojų skaičius
thumb|250px|Lietuvių kalbos paplitimas|right Lietuvių kalba paplitusi Lietuvoje, taip pat nedidelėse autochtoninėse lietuvių srityse už Lietuvos ribų bei kitose šalyse: šiaurės rytų Lenkijos regionuose (2011 m. 5408 žmonės lietuvių kalbą nurodė kaip gimtąją, 5303 ją vartojo namuose), Baltarusijoje (2009 m. duomenimis, iš 5087 etninių lietuvių 1597 lietuvių kalbą nurodė kaip gimtąją, bet tik 277 ją vartoja namuose), Rusijoje (31 295 kalbos vartotojų 2010 m.), Ukrainoje (2001 m. duomenimis, 1932 iš 7207 lietuvių gimtąja kalba laiko lietuvių), Latvijoje (2011 m. 1819 iš 24 479 lietuvių šią kalbą įvardijo kaip gimtąją), taip pat lietuviškai kalbama JAV (42 306 kalbos vartotojai iš 727 000 lietuvių kilmės amerikiečių), Kanadoje (2011 m. 7600 lietuvių, iš kurių 7245 žmonėms lietuvių kalba – vienintelė gimtoji), Brazilijoje, Argentinoje, Urugvajuje, Didžiojoje Britanijoje, Vokietijoje, Australijoje. Bendrasis kalbos vartotojų skaičius – 3 001 430 žmonių (kitais duomenimis – apie 3,6 mln.); 2011 m. Lietuvoje lietuvių kalba 2 597 488 žmonėms buvo gimtoji ir 302 684 žmonėms buvo užsienio kalba.
Nuo XV a. prasidėjo lenkų kalbos brovimasis į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemes. Lietuvių kalbos dirvoje formavosi dalis lenkų kalbos pakraščių tarmių, kai kurios šių tarmių ypatybės nulemtos lietuvių kalbos įtakos.
Lietuvių kalba JAV patyrė didelę anglų kalbos įtaką, daugiausia ji reiškiasi žodyne. Pavyzdžiui, vartojami tokie anglicizmai: divòrsas 'ištuoka' (< ), kìsas 'bučinys' (< ), kãras 'automobilis' (< ). Dažni semantiniai vertiniai, pavyzdžiui, šaũkti 'skambinti' reikšme (plg. ) arba šal̃tis 'peršalimo' reikšme (plg. ). Taip pat Amerikos lietuvių kalboje vartojama daugybė slavizmų, kurie bendrinėje lietuvių kalboje jos gryninimo laikotarpiu buvo pašalinti. Fonetikoje dažniau vartojamos bendrinėje kalboje laikomos paribinėmis fonemos [h] ir [f], be to, esama priegaidžių pokyčių. Morfologijoje matyti pastangos suvienodinti esamojo laiko ir bendraties kamienus (pavyzdžiui, pir̃ka 'perka'), vengiama neveikiamosios rūšies formų, painiojami kietieji ir minkštieji veiksmažodžio kamienai.
Tarmės
Aukštaičių ir žemaičių tarminiai skirtumai susiję su senu gentiniu susiskaidymu, žemaičių tarmė patyrusi kuršių kalbos įtaką, be to, šiųdviejų tarmių skirtumams turėjo įtakos ilga Žemaitijos nepriklausomybė nuo Lietuvos. Aukštaičių tarmė senoviškesnė, žemaičių tarmėje daugiau naujovių ir, beje, kai kuriomis ypatybėmis žemaičių tarmė priartėja prie latvių kalbos.
Mažojoje Lietuvoje buvo vartojamos vakarų aukštaičiams kauniškiams artimos šnektos. Lietuvių kalbos salose yra arba buvo kalbama rytų (Apsas, Gervėčiai, Lazūnai, Ciskodas), vakarų (Zietela) ir pietų (Punskas, Seinai, Suvalkai, Varenavas, Rodūnia) aukštaičių patarmėmis.
Dabartinė bendrinė lietuvių kalba grindžiama vakarų aukštaičių kauniškių šnekta.
Rašyba
thumb|right|300px|Seniausi žinomi lietuviški įrašai – glosos Johannes Herolt knygoje „Liber Discipuli de eruditione Christifidelium“ („Mokinių knyga apie Kristaus sekėjų lavinimą“). Žodžiai – teprÿdav[ſ]ʒÿ 'tepridaužia'; vbagÿſte 'ubagystė'. thumb|right|300px|Standartinės lietuviškos klaviatūros ženklų išdėstymas
Lietuvių kalbai užrašyti nuo XVI a. vartojama šiek tiek papildyta lotynų abėcėlė. Po 1863–1864 m. sukilimo Rusijos imperijos valdžia buvo įvedusi draudimą spausdinti, įvežti ir platinti lietuviškus (taip pat ir latvių katalikų) leidinius lotyniškomis raidėmis. Priešinantis šiam draudimui lietuviška spauda lotynų abėcėle knygnešių buvo gabenama iš užsienio (Mažosios Lietuvos, JAV ir kt.). Spaudos draudimo laikotarpiu Rusijos imperijos valdžia, nepaisydama visuomenės pasipiktinimo, leido lietuviškus leidinius tik kirilica. Spaudos lotynų abėcėle draudimas galiojo iki 1904 m.
Dabartinė abėcėlė grįsta lotynų raidynu. Turimos 32 raidės, iš jų 23 paimtos tiesiogiai iš lotynų abėcėlės, likusios 9-ios papildytos diakritiniais ženklais. q, w, x į abėcėlę neįeina. Raidės f, h (ir junginys ch) vartojama svetimos kilmės žodžiuose. Dabartinis lietuvių kalbos raidynas yra ortografinės reformos rezultatas, šią reformą darbe „Lietuviškos kalbos gramatika“ 1901 m. kodifikavo ir lietuvišką rašybą nuo lenkiškosios atitolino J. Jablonskis. Čekų abėcėlės pavyzdžiu buvo pradėtos vartoti raidės v (vietoj w), š (vietoj sz), č (vietoj cz), ž (vietoj ż). u ilgoji imta žymėti kaip ū, o i ilgoji – kaip y.
Priebalsių palatalizacija (minkštinimas) prieš priešakinės eilės balsius (pvz., e, ė, i) niekaip papildomai nežymima, prieš užpakalinės eilės balsius (pvz., a, o, u) palatalizacija žymima raide i, pavyzdžiui, čià [t͡ʃʲɛ].
Raidžių dažnumas devyniuose didelės apimties bendrinės lietuvių kalbos rišliuose tekstuose:
Istorija
kairėje|miniatiūra|350x350px| Baltiškų [[Hidronimas|vandenvardžių paplitimo arealas{{legend|#8FB0FF|Plotas, kuriame gausu baltiškų vandenvardžių}} {{legend|#B8CCFF|Plotas, kur baltiškų vandenvardžių nedaug ir dalis jų abejotini}} ]] thumb|250px|right|[[Baltai|Baltų genčių paplitimas XII a. pabaigoje – XIII a. pradžioje]] right|thumb|Lietuvių kalbos paplitimas [[XVI a. ]] thumb|right|Lietuvių kalba Europos kalbų žemėlapyje ([[1741 m.) ]] thumb|right|Anksčiausias lietuvių kalbos rašytinis paminklas, priskiriamas [[1503–1515 metams. Ranka rašyta malda paskutiniame knygos „Tractatus sacerdotalis“ puslapyje, Strasbūras]] thumb|left|Antraštinis [[Martyno Mažvydo katekizmas|Martyno Mažvydo katekizmo, pirmosios lietuviškos knygos, puslapis, 1547 m.]] thumb|left|200px|[[Michailas Muravjovas|M. Muravjovo ediktas]]
Drauge su latvių, prūsų, jotvingių ir kitomis baltų kalbomis, lietuvių kalba kilusi iš baltų prokalbės.
Anksčiau lietuvių kalba buvo šnekama žymiai didesnėje teritorijoje negu dabar. Dar XIV – XVI a. lietuvių kalbos plotas sudarė daugiau kaip 100 000 km² (dabartinis Lietuvos plotas yra 65 300 km²), o Abaliankos (Obolės) aukštupyje įsikūrę Obolcai ir Orša buvo tolimiausia lietuvių kalbos sala, nuo to meto lietuvių kalbos masyvo nutolusi daugiau kaip per 200 km.
Lietuvių ir latvių kalbos ėmė skirtis apytiksliai I amžiuje, o V – VII amžiuose šiedvi kalbos galutinai atsiskyrė. Manoma, kad maždaug XIII – XIV amžiuje susiformavo lietuvių kalbos pagrindinės aukštaičių ir žemaičių tarmės, kurios vėliau savo ruožtu skilo į patarmes ir šnektas.
Palyginti su baltų prokalbe, lietuvių kalbos fonetika ir fonologija pakito nežymiai. Svarbiausios yra šios naujovės:
Bendrinės lietuvių kalbos istorija skirstoma į šiuos laikotarpius:
Anksčiausias lietuvių kalbos rašytinis paminklas priskiriamas 1503 metams, tai yra maldos („Tėve mūsų“, „Sveika, Marija“, „Tikiu Dievą Tėvą“), jos įrašytos ranka paskutiniame Strasbūre išleistos knygos „Tractatus sacerdotalis“ puslapyje. Tekstas pasižymi rytų aukštaičių vilniškių šnektos ypatybėmis ir tikriausiai yra nurašytas nuo senesnio originalo.
thumb|Lietuvių kalba paminėta tarp visų į [[Konstancas|Konstancą atvykusių atstovų kalbų (Ulrich von Richental „Chronik des Konstanzer Konzils“, 1483 m.)]]
Knygų leidyba pradėta 1547 m. išspausdinus Martyno Mažvydo katekizmą, parašytą pietų žemaičių patarme, į kurią įpinta vakarų aukštaičių patarmės ypatybių. Šis katekizmas išleistas Karaliaučiuje (dabartiniame Kaliningrade). Į knygą įtrauktas pirmasis lietuvių kalbos vadovėlis – elementorius „Pigus ir trumpas mokslas skaityti ir rašyti“, jame autorius 4 puslapiuose pateikia abėcėlę ir keletą paties sukurtų gramatikos terminų. Pirmoji Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijoje išleista knyga – tai Mikalojaus Daukšos „Katekizmas“, išspausdintas 1595 m. Vilniuje. M. Daukšos katekizmas parašytas vadinamuoju vidurio raštų kalbos variantu, kuris grįstas vakarų aukštaičių patarmės Kėdainių apylinkių šnektomis. M. Daukšos katekizmas svarbus ir dėl to, kad tai – pirmasis kirčiuotasis lietuviškas tekstas.
1620 m. pasirodė ir pirmasis lietuvių kalbos žodynas, paremtas rytų raštų kalbos variantu (sostinės tarme), jis buvo išleistas penkis kartus – tai Konstantino Sirvydo „Dictionarium trium linguarum“. 1653 m. išleistas gramatikos vadovėlis – Danieliaus Kleino „Grammatica Litvanica“.
Laikantis Z. Zinkevičiaus koncepcijos, XVII a. turėti trys bendrinės lietuvių kalbos variantai: vakarų (rėmėsi vakarų aukštaičių pietinėmis šnektomis), vidurio (buvo grindžiama vakarų aukštaičių Kėdainių apylinkių šnektomis) ir rytų (rėmėsi Vilniaus miesto kalba, kurios pagrindas – rytų aukštaičių vilniškių šnekta). Pirmasis variantas buvo vartojamas Mažojoje Lietuvoje, antrasis ir trečiasis – Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. Mažosios Lietuvos, arba vakarų, lietuvių kalbos variantu rašė Jonas Bretkūnas ir Kristijonas Donelaitis. Vidurio variantu rašė M. Daukša ir M. Petkevičius, o rytų – K. Sirvydas ir J. Jaknavičius.
XVIII a. lietuvių kalbos rytų raštų variantas išnyko dėl lenkų kalbos įtakos Vilniuje, tame pačiame amžiuje ėmė nykti vidurio variantas, ir tik Mažojoje Lietuvoje lietuvių kalba plėtojosi toliau. Prie raštų variantų nunykimo prisidėjo ir tai, kad buvo okupuota Abiejų Tautų Respublika. Grožinės literatūros lietuvių kalba atsiradimas siejamas su Kristijono Donelaičio vardu, šis rašytojas gyveno Mažojoje Lietuvoje.
Didelę reikšmę lietuvių bendrinės kalbos ir tautinės savimonės susidarymui turėjo A. Šleicherio veikalas „Lietuvių kalbos vadovas“ (, 1856–1857 m.), jame atskleidžiamas didelis lietuvių kalbos konservatyvumas ir jos formų panašumas į prestižinių kalbų formas, pavyzdžiui, į lotynų, senosios graikų ir sanskrito. Vėliau Dž. Nehru rašė, kad lietuvių kalba sanskritui artimesnė už kitas Europos kalbas. Buvo pastebėti tikslūs lietuvių kalbos ir sanskrito žodžių atitikmenys, pavyzdžiui, sūnùs, naktìs, pãdas.
XX a. buvo aktyviai susitelkta į vieningos, vakarų aukštaičių kauniškių šnekta grįstos, lietuvių bendrinės kalbos normos sudarymą. Unifikuojant svarbų vaidmenį atliko laikraščiai „Aušra“ ir „Varpas“, taip pat ir kalbininkai, pavyzdžiui, J. Jablonskis ir K. Būga.
Sustiprėjus kalbos purizmui J. Jablonskis aktyviai kūrė naujadarus, skirtus lietuvių kalbos žodynui papildyti arba skoliniams pakeisti: añtžmogis (iš añt ir žmogùs, sudaryta sekant ), turinỹs (iš turė́ti), degtùkas (iš dègti), mokyklà (iš mókyti), laĩkrodis (iš laĩkas ir ródyti, išstūmė skolinį iš lenkų kalbos dziẽgorius). Daug žodžių buvo paimta iš senųjų raštų bei tarmių, pavyzdžiui, vir̃šininkas (tarmėse reiškė 'vyresnysis piemuo', sudaryta iš viršùs, išstūmė skolinį iš rusų kalbos načálnikas), mirtìs (išstūmė slavizmą smer̃tis), váistas (išstūmė slavizmą liẽkarstvos). Ne visi naujadarai prigijo, pavyzdžiui, dirbtùvas 'mašina' (iš dìrbti), kráutuvė  'muziejus' (iš kráuti), tõlkalbis 'telefonas' (iš tolì ir kalbė́ti) nesugebėjo išstumti tarptautinių žodžių ir kalboje neišliko.
Po to, kai Sovietų Sąjunga okupavo Lietuvą, išaugo rusų kalbos įtaka lietuvių kalbai. Vis daugiau lietuvių tapo dvikalbiais, mokančiais taip pat ir rusiškai. Rusų kalbą daugiau mokėjo vyrų negu moterų, o tai susiję su privalomąja karine tarnyba sovietinėje kariuomenėje. Rusų kalba dažniau vartota miestuose ir tuose rajonuose, į kuriuos po karo daugiau privažiavo rusakalbių. Rusų kalba ėmė stumti lietuvių kalbą administravimo srityje, gamyklinėse instrukcijose, rusų kalba plačiai vartota žiniasklaidoje ir švietime. Dėl viso to iš rusų kalbos ėmė plūsti skoliniai ir vertiniai. Vis dėlto tuo pačiu metu plėtojosi tautinė lietuvių kultūra ir įvairėjo lietuvių kalbos vartojimo sferos.
Po Sovietų Sąjungos žlugimo lietuvių kalba Lietuvoje paskelbta valstybine, o rusų kalbos vartojimas susiaurėjo; išaugo lietuviškai mokančių tautinių mažumų atstovų procentas; suaktyvėjo lietuvių kalbos kontrole besirūpinančių valstybinių tarnybų veikla. Į kalbą (ypač didmiesčiuose) ėmė smarkiai skverbtis anglybės.
Balsiai
Lietuvių kalbos balsiai:
Trumpasis ɔ pasitaiko tik skoliniuose. Be to, kai kurie kalbos vartotojai skoliniuose trumpąjį ɛ (atvirą) taria kaip e (uždarą). Negaliniuose skiemenyse ɛ ir a, tariant tvirtagale priegaide (cirkumfleksu), dažniausiai pailgėja, nors taip nutinka ne visose morfologinėse padėtyse.
Ilgasis balsis [æː] prieš priešakinės eilės balsius ir minkštuosius priebalsius susiaurėja ir tampa [ɛː] : plg. mẽnas [ˈmʲæːn̪ɐs̪] ir mẽnė [ˈmʲɛːn̪ʲeː], t. p. kiáunė [ˈkʲæ̂ˑʊ̯n̪ʲeː] ir véidas [ˈvʲɛ̂ˑɪ̯d̪ɐs̪].
Lietuvių kalboje yra šeši savieji dvibalsiai (ei, ai, ui, au, ie, uo) ir trys, pasitaikantys skoliniuose (oi, ou, eu). Be to, balsių e, a, u, i ir sonantų r, l, n, m junginiai sudaro šešiolika mišriųjų dvigarsių.