cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kūkajis
Vėlyvasis gyvenimas ir paskutinieji gyvenimo metai
829 m., būdamas penkiasdešimt šešerių, Kūkai buvo paskirtas Daiandži šventyklos (大安寺 Daian-ji) vadovu. Tais pačiais metais gavo įgaliojimus Džingodži šventyklą paversti išskirtinai Šingon budizmo šventykla. Kol tęsėsi Todži ir Kongobudži šventyklų statybos, Šingon mokyklos mokymai pritraukė neįtikėtinai didelį skaičių vienuolių – mokinių. 831 m. gegužės mėnesį Kūkai susirgo. Kūkai sveikatos būklei pablogėjus, dvasininkas siekė atsisakyti savo visų oficialių pareigų ir pasitraukti į Kojos kalno vienuolyną, kur galėtų atgauti jėgas, tačiau imperatorius Džiunas nesutiko išleisti dvasininko iš sostinės, argumentuodamas savo sprendimą tuo, kad šiuo metu nėra kito dvasininko, galinčio pakeisti, todėl Kūkai teko pasilikti Todži šventykloje. Kitų metų vasarą Kūkai išvyko į Kojos kalno šventyklą, kur ir praleido daugiausiai laiko iki pat savo gyvenimo pabaigos. Savo prižiūrimų šventyklų vadovo pareigas garsusis dvasininkas perleido savo mokiniams. Remiantis jų pasakojimais, Kūkai visiškai nustojo gerti bei valgyti nuo pirmojo 835-ųjų metų mėnesio. Po keleto mėnesių, vidurnaktį, žymusis Šingon mokymo pradininkas mirė. Nedaugelis žinojo, kad dvasininkas jau kurį laiką kentėjo nuo karbunkulo (kūno paviršiuje susidarančių vočių). Sakoma, kad Kūkai prašymu, jo kūnas buvo palaidotas pietinėje Kojos kalno viršukalnėje. Pasak legendos, Kūkai iš tikrųjų nemirė, o pasiekė aukštesniąją sąmonės būseną, kuri patiriama meditacijos metu. 921 m. imperatorius jam suteikė pomirtinį vardą Kobo Daiši, kuris reiškia „Dharmos meistras“. Šiandien Kūkai mauzoliejus yra Kojos kalno šventyklos komplekso dalis, įrašyto į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Barsukynė (Šiauliai)
Barsukynė – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Pakapės.
Pauliukiškės
Pauliukiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Lavoriškių.
Būdos (Šiauliai)
Būdos – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Pakapės.
Jeremy de Nooijer
Žeremisas de Noijeris (Jeremy de Nooijer; g. 1992 m. kovo 15 d.) – Nyderlandų futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje. 2019 m. atstovavo „Sūduvos“ klubui.
San Marino futbolo varžybos 1991–1992 m.
San Marino futbolo varžybos 1991–1992 m.
1991–1992 m. Campionato Sammarinese di Calcio
Septintasis.
Jeremy de Nooijer
Karjera
Buvo išvykęs į Bulgariją ir žaidė už PFK Levski Sofiâ. Vėliau persikėlė į FC Sheriff.
San Marino futbolo varžybos 1991–1992 m.
Dalyviai
10 dalyvių. Po sezono dvi komandos iškrito.
Jeremy de Nooijer
Karjera
2019 m. kovo mėn. tapo FK Sūduva Marijampolė nariu.
2019 m. gegužės 15 d. pranešta, kad sutartis nutraukta abipusiu susitarimu.
2011 m. Formulės 1 sezonas
thumb|right|250px|Antrą kartą iš eilės čempionu 2011 m. tapo vokietis [[Sebastian Vettel]] 2011 m. Formulės 1 sezonas buvo 62-as Formulės 1 sezonas organizuojamas FIA. Čempionų titulus gynė 2010 m. triumfavę Red Bull Racing ir Sebastian Vettel.
15-ose sezono lenktynėse Japonijoje S. Vettel užsitikrino antrą čempionato nugalėtojo titulą iš eilės. Tokiu būdu jis tapo jauniausiu du kartus pasaulio čempionu - jam tuo metu buvo 24 metai ir 98 dienos.
Automobilių pristatymai
† Williams nauja važiuoklė FW33 debiutuos trasoje vasario 1 d., tačiau oficialus pristatymas įvyks vėliau.
Bandymų rezultatai
2010 m. spalio 30 d. FIA oficialiai patvirtino naujojo sezono žiemos bandymų tvarkaraštį. Geriausi rezultatai pateikti žemiau:
† Nors bandymai Ricardo Tormo trasoje Ispanijoje vyko vasario 1–3 dienomis, Lotus komanda dėl vairo problemų praleido didžiąją jų dalį. Panaikinus gedimus, jiems buvo suteiktas papildomas bandymų laikas vasario 4 d.
†† Paskutiniai bandymai turėjo būti surengti Bahreine, Sakhiro trasoje, tačiau dėl vietinių neramumų atšaukus pirmąjį sezono etapą Bahreine, buvo atšaukti ir šie bandymai. Jie perkelti į Ispanijos Barselonos trasą.
2011 m. sezono lenktynių tvarkaraštis
Pastabos:
2011 m. sezono lenktynininkų įskaita
Taškai skiriami 10 lenktynininkų šia tvarka:
Kavja
Kavja  – sanskrito literatūrinis stilius, naudotas Indijos dvaro poetų kūryboje. Kavjai būdinga kalbos figūrų, metaforų, palyginimų, hiperbolių, kalbos puošmenų (alankarų) gausa.
Kavjos užuomazga galima laikyti Valmikio „Ramajaną“, kuri žymi žodinės sanskrito tradicijos pabaigą bei posūkį link labiau žemiškų temų bei valdovo svarbos išaukštinimo. Pirmieji teoriniai kūriniai, kuriuose aptariami kavjos bruožai yra Bhamahos Kāvyālaṅkāra („Kavjos puošmena“) ir Dandino Kāvyadārśa („Kavjos veidrodis“), datuojami VII a. antra puse. Kavja kurta ne tik sanskritu, bet ir šnekamosiomis kalbomis – prakritais bei apabhramšomis. Šios kalbos plačiai naudotos dramoje, siekiant perteikti skirtingų visuomeninių grupių kalbėseną. Spėjama, kad pirmieji kavjos kūriniai galėjo būti užrašomi magadhi prakritu, V–II a. pr. m. e. vartotu šiaurės Indijoje (Magadhoje). Vėliau įsigalėjo sanskrito, kaip visuotinės kalbos naudojimas. Sanskrito kavja nunyko ~X–XI a., kuomet dėl musulmonų įtakos sanskrito reikšmė sumenko ir vėl iškilo literatūra šnekamosiomis kalbomis.
Gaha Sattasai
Gaha Sattasai (prakr. Gāhā Sattasaī) arba Gathasaptašati ( – „Septyni šimtai giesmių“) – poezijos rinkinys (antologija), sukurtas maharaštri prakritu. Kūrinį sudaro 700 posmų, tačiau skirtingose redakcijose posmai skiriasi, todėl manoma, kad kūriniai buvo tyčia sudėliojami taip, kad sudarytų 700 posmų. Iš viso, per skirtingas redakcijas atsekama >950 kūrinių. Tikėtina, kad maharaštri poezijos žinovai dažnai cituodavo kitus maharaštri posmus arba patys juos įtraukdavo naujos redakcijos pabaigoje, o vėliau jie būdavo perrašomi kartu su originalu.
Kavja
Žanrai
Išskiriami kavjos žanrai:
Gaha Sattasai
Minimi 278 Gaha Sattasai poetai, tačiau daugelio jų autentiškumas abejotinas. Kai kurie iš jų veikiausiai buvo Satavahanų dvaro poetai, kiti – kaimo poetai. Dažniau minimas tik poetas Pādalipta – jam priskiriama 12 posmų. Dauguma kūrinių parašyti arya metru. Lyrikos rinktinės turinys beveik išskirtinai atspindi šalies kaimų, išsidėsčiusių Godavari upės pakrantėse tarp deltos iki Vindhjos kalnų, gyvenimą. Šis gyvenimas traukė sostinės poetus ir mokslininkus rinkti folkloro lyriką ir ją pamėgdžioti.
Gaha Sattasai kildinamas iš Satavahanų dinastijos antologijos maharaštri kalba Sātavāhana (~II a.). Teigiama, kad valdant Satavahanų valdovui Halai buvo sudaryta 700-ų geriausių posmų rinktinė, vadinta Hāla, o vėliau – Gaha Sattasai.
Jonos sala
Jonos sala  – uolinga sala Ochotsko jūroje, 250 km į šiaurę nuo Sachalino salos, 230 km į pietryčius nuo Enkano kyšulio žemyne. Priklauso Rusijai, Chabarovsko kraštui. Plotas – 1,36 km². Aukštis ~150 m. Salos ilgis 1,6 km, plotis iki 0,85 km. Aplink salą dažnai tvyro rūkas.
thumb|left|230px|Jonos sala Ochotsko jūroje
Flisingenas
Flisingenas  – miestas pietvakarių Nyderlanduose. Jūrų uostas, įsikūręs prie gausių kanalų.
Jonos sala
Jonos saloje yra šiaurinių jūrų liūtų gulyklos, „paukščių turgūs“ (šiaurinis fulmaras, alkos, mormonai, laibasnapis narūnėlis, storasnapis narūnėlis, šiaurinis audrašauklis, tripirštis kiras, Tolimųjų Rytų kiras, Beringo kormoranas ir kt.). Sala paskelbta draustiniu.
Flisingenas
Istorija
Senovėje vadintas Flušingu.
Jonos sala
Salą 1849 m. pasiekė banginių medžiotojai. XIX a. antroje pusėje ji buvo banginių ir ruonių medžiotojų sustojimo taškas. Pavadinta Šv. Jonos Maskviečio garbei. Yra automatinė meteorologinė stotis.
Flisingenas
Istorija
Miestas labai nukentėjo Antrojo pasaulinio karo metu, nes buvo strategiškai svarbioje vietoje.
Donghako valstiečių revoliucija
alt=Donghako revoliucijos dalyvis|miniatiūra|Donghako revoliucijos dalyvisDonghako valstiečių revoliucija, taip pat vadinama Donghako valstiečių judėjimu, buvo prieš vyriausybinis, prieš feodalinis ir antitarptautinis sukilimas, įvykęs 1894-aisiais metais Pietų Korėjoje, kuri buvo pirmojo Kinijos-Japonijos karo (1894–1895) priežastis. Dėl Donghako revoliucijos taip pat baigėsi Korėjoje tuo metu buvęs Džiosono laikotarpis, trukęs net 500 metų (1392–1892). Galima teigti, jog Donghako valstiečių revoliucija prasidėjo Samnės mieste (netoli Čondžu, Čolos provincijos sostinės) 1982 m. gruodžio 19 d. Per ateinančius metus sukilimo intensyvumas vien tik augo.
Flisingenas
Futbolas
<…>
Donghako valstiečių revoliucija
Donghako religija
Čo Džeunas 1860-aisiais metais sukūrė Donghako (Rytų mokymosi) ideologiją. Ją sukurdamas jis siekė padėti ūkininkams, kenčiantiems nuo skurdo bei neramumų ir atkurti politinį ir socialinį stabilumą šalyje. Donghako religija yra paremta kitų religijų ideologijomis. Joje galima rasti elementų iš konfucionizmo, budizmo, šamanizmo, modernių humanistinių bei klasikinių kovos idėjų, kurias šiandien dauguma žmonių laiko marksizmu. Kadangi religija rūpinasi ir valstybės gerove, ją galima laikyti ir politine ideologija. Donghako religijos idėjos sklido dainomis, kad neraštingiems valstiečiams būtų lengviau suprasti tikėjimo skleidžiamas idėjas. Ši religija greitai sklido valstiečių tarpe, nes teigė, jog išgelbės valstiečius nuo ištikusių bėdų.
Pirmasis sukilimas
Vienas svarbesnių sukilimų prasidėjo Gobu mieste 1894-ųjų vasarį, kai valstiečiai pradėjo protestuoti prieš politine korupcija užsiimančia šalies valdžią. Sukilimas buvo pavadintas Donghako (Rytų mokymasis) vardu – tai korėjietiškos religijos pavadinimas, kurioje pabrėžiama lygybė visiems žmonėms. Džiosono vyriausybei nepavyko numalšinti sukilimo, todėl pradinės mažos kovos tapo gana dideliais mūšiais. Nugalėję vyriausybines pajėgas, Gobu mūšio dalyviai paskirstė laimėtas žemes valstiečiams. Sukilėliams karas gerai sekėsi iki 1894 m. kovo 13 d., tačiau tada Korėjos vyriausybė sureagavo į pasipriešinimą rimtesnėmis priemonėmis, kurios leido mūšiui peraugti į visišką sukilimą. Vyriausybinės pajėgos bandė mažinti Donghako revoliucijos dalyvių gretas, ieškodavo ir žudydavo partizanus, degindavo kaimus ir konfiskuodavo valstiečių turtą. Tačiau valstiečiai nepasidavė, rinko ir didino savo gretas bei sukėlė naują maištą. Nors Donghano revoliucijos dalyviai ir buvo skurdūs valstiečiai, jie vadovavosi savais principais: nežudyti ir neimti kito valstiečio turto, apsaugoti valstiečių teises, panaikinti japonus ir vakarų šalių gyventojus iš savo krašto, sutvarkyti šalies vyriausybę. Korėjos teismas nebeturėjo kito pasirinkimo, kaip tik prašyti kieno nors pagalbos, todėl karalius Godžongas paprašė tuo metu Čing dinastijos valdomos Kinijos karinės pagalbos, kuri padėtų suvaldyti sukilėlius. Kinija išsiuntė karius, kad padėtų Korėjos karaliui. Japonijos pareigūnai sužinojo, jog Kinija išsiuntė 3000 karių padėti Korėjai, todėl buvo sušauktas japonų politikų susitikimas, kuriame buvo cituojamas Kinijos Tientsino konvencijos pažeidimas, kuriame Japonija ir Kinija buvo pasižadėjusios viena kitai pranešti apie karių įvežimą į Korėją ir leido kiekvienai šaliai įvežti vienodą karių skaičių. Japonija pasinaudodama šia proga taip pat į Korėją išsiunčia savo karius. Nei Kinija, nei Japonija nesitraukė iš Korėjos, todėl tarp abiejų šalių tvyrojo vis didesnė įtampa, kuri galiausiai peraugo į karą. Japonija greitai sunaikino Kinijos pajėgas sausumoje ir jūroje.
Antrasis sukilimas
Kadangi kavos veiksmai tarp Kinijos ir Japonijos prasidėjo Korėjoje, vietiniai šalies gyventojai nebuvo tuo patenkinti. Japonija, laimėjusi karą prieš Kiniją Korėjoje, Seule, įsteigė naują Japonijos vyriausybę. Vietiniai gyventojai norėjo nuversti Japonijos valdžią šalyje ir taip prasidėjo antrasis Donghano valstiečių revoliucijos sukilimas. 1894-ųjų birželį japonai nusprendė sunaikinti valstiečių sukilėlių gretas. Japonijos kariai sukūrė valstiečiams sukilėliams spąstus Gongdžiu mieste ir laukė ten ateinančios sukilėlių kariuomenės. Japonijos armijos pasitraukimas laikomas Donghako valstiečių armijos nugalėjimu. Japonai turėjo tuo metu modernę ginkluotę – patrankas bei šaunamuosius ginklus, o Donghako sukilimo dalyviai buvo apsiginklavę tik lankais bei strėlėmis, kardais ir muškietomis. Galutinis mūšis prasidėjo 1894 m. spalio 22 d. ir tęsėsi iki 1894 m. lapkričio 10 d. Nepakankamai ginkluoti valstiečiai sukilėliai vis puldavo gerai apsiginklavusius japonus, tačiau japonai kiekvieną kartą atlaikydavo puolimus ir nesukeldavo valstiečių kariuomenei didelių nuostolių. Galiausiai likę valstiečių kariai išsilakstė po visą šalį. Japonijos kariuomenė nepasidavė, surado sukilėlius kareivius ir juos sunaikino, o kartu nužudė ir tuo metu buvusį Donghako sukilimo vadą Džon Bongdžūną. Donghako valstiečių sukilimas nepavyko, tačiau vėliau jų likimas buvo nuspręstas Gabos reforma. Kinijos ir Japonijos karo rezultatas buvo Korėjos valstybės įkūrimas 1897-aisiais metais. Užsienio įtaka vis dar darė didelę įtaką Korėjai, o Japonija varžėsi su Rusija dėl išskirtinių teisių šalyje. Per ateinančius metus Korėja vis labiau leidosi, kad jai didesnę įtaką darytų Japonija, o po Japonijos ir Rusijos karo Rusija nebeturėjo įtakos Korėjai. Korėjos imperija tapo Japonijos autonominiu protektoratu ir 1910-aisiais metais buvo prijungta prie Japonijos. Tikėtina, kad be Donghako valstiečių sukilimo, kuris nusilpnino Korėją, Japonija nebūtų turėjusi galimybių į Korėją atsivežti savo kariuomenės. Nors Danghako valstiečių revoliucija nepavyko, ji paliko didelį indėlį į Korėjos modernizavimą bei demokratijos siekimą.
Japonijos veiksmų eiga bandant užimti Korėją
Japonijos karių atsiuntimas į Korėją 1894-aisiais laikomas viena pagrindinių Japonijos ir Kinijos karo priežasčių. Japonijos veiksmai Korėjoje buvo greiti ir užtikrinti:
Mūšiai už pagrindinės kovos ribų
Kol korėjiečiai Donghako revoliucijos metu kariavo tarpusavyje bei su japonais, šalyje vyko karai ir tarp Japonijos bei Kinijos, kurie vedė šias šalis karo link. Naujoji japonų įsteigta vyriausybė Korėjoje skatino kinus iš šalies išvyti naudojant karinius veiksmus. Japonų kariuomenės generolas Ošima Jošimasa vedė japonų karių brigadas iš Seulo pietų iki Asanos įlankos, kur buvo įsikūrusi Kinijos kariuomenė.
Pchenjano mūšis. Likusi Korėjoje Kinijos kariuomenės dalis taip pat pasitraukė į Pchenjaną ir jame buvo 1894-ųjų rugpjūčio 4-ą dieną. Kiniją į Pchenjaną atsiuntė daugiau karių, kurie jau laukė iš Korėjos pasitraukusiųjų kinų. Daugiau negu 13000 karių Pchenjane buvo pasiruošę sutikti Japonijos kariuomenę. 1894-ųjų rugsėjo 15-ą dieną Japonijos imperijos pirmasis kariuomenės korpusas apsupo Pchenjaną iš kelių krypčių. Japonija užpuolė miestą ir galiausiai įveikė Kiniją užpuolimu iš pasalų. Kinijos kariuomenė pasidavė, kariai, pasinaudoję tamsa, išplaukė iš Pchenjano. Kinija šiame mūšyje neteko 2000 žmonių, apie 4000 sužeisti, japonai neteko 102 karių. Japonijos kariuomenė į Pchenjano miestą įžengė ankstų rugsėjo 16-osios rytą.
Išvados ir sukilimo pasekmės
Donghako revoliucija susilpnino Korėjos valstybę. Susilpnėjusią šalį norėjo aneksuoti tiek Kinija, tiek Japonija. Įsivyravęs konfliktas tarp Kinijos ir Japonijos palietė ir nekaltus Korėjos piliečius. Japonija laimėjo karą prieš Kiniją ir įsitvirtino Korėjoje. Korėjiečiai nepasidavė japonams ir taip kilo antrasis Donghako valstiečių revoliucijos sukilimas. Deja, šalies nepavyko išgelbėti nuo Japonijos gniaužtų ir 1910-aisiais metais Japonija okupavo Korėją.
Šventaragio gatvė
thumb|250 px|right|Vaizdas nuo [[Gedimino kalnas|Gedimino pilies kalno. Matyti kairiame kampe Šventaragio gatvė ir jos abiejų pastatų kompleksas bei dalis Katedros aikštės]]
Šventaragio gatvė – Vilniaus senamiesčio gatvė, prasidedanti nuo Gedimino prospekto ir T.Vrublevskio gatvės sankirtos ties Katedros aikšte, ir tęsiasi iki Pilies gatvės pradžios.
Pavadinimas
Tarpukario metu ši gatvė buvo pavadinta Marijos Magdalenos gatve. Sovietmečiu ji nešiojo Juliaus Janonio vardą.
Šiuo metu gatvė pavadinta lietuvių mitologinio kunigaikščio Šventaragio vardu.
Gatvės istorija ir dabartis
Šventaragio gatvė yra senamiestyje, prie Katedros aikštės. Gatvė yra neilga, 230 metrų, joje stovi tik du namai, gatvė išklota trinkelėmis. Šventaragio gatvė ribojasi su Gedimino prospektu, Tilto gatve, Pilies gatve, Universiteto gatve, Barboros Radvilaitės gatve, T. Vrublevskio gatve bei L. Stuokos – Gucevičiaus gatve.
Šventaragio ir Universiteto g. kampe seniau stovėjo šv. Marijos Magdalenos vardo bažnyčia. Prie jos veikė seniausia Vilniuje ligoninė, įkurta XVI a. Ligoninė veikė iki 1799 m., kai buvo uždaryta, o ligoniai perkelti į šv. Jokūbo ligoninę. šv. Marijos Magdalenos bažnyčia nugriauta 1818 m. Netoli ligoninės stovėjo Šv. Marijos Magdalenos vartai, Vilniaus gynybinės sienos dalis, kurie nugriauti XVIII a.
Šventaragio g. 2, įsikūrusi Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerija ir jai pavaldžios įstaigos. Čia yra ir Vilniaus turizmo informacijos centro patalpos. Šventaragio g. 4, veikia Vilniaus arkivyskupijos kurija.
Šventaragio g. 2/Pilies g. 1 stovėjęs kampinis triaukštis namas priklausė Vilniaus katedros kapitulai XVI a. viduryje šioje vietoje stovėjo viena Radvilų rezidencijų. Ją sudarė keletas pastatų. Šių pastatų ansamblis pavaizduotas Brauno ir Hogenbergo atlase 13 numeriu. XVIII a. viduryje vietoj šių statinių žemaičių vyskupas Antanas Tiškevičius pastatė vieną didelį pastatą. 1790 m. Vilniaus namų schemoje nurodyti nauji Lopacinskių rūmai. 1790-1795 m. rūmai atiteko Oginskiams. 1797 m. jie parduoti valdžiai. XIX a. pastatas buvo dviejų aukštų, fasadine dalimi atgręžtas į katedros pusę, pastato išorės būklė bloga, jis apie 30 metų negyvenamas. 1864–1867 m. pastatas suremontuotas, pastatytas trečias aukštas. Jame veikė gubernijos įstaigos. XIX a. pab.- XX a. pradž. į pastatą perkelta gubernijos spaustuvė. Tarpukaryje pastate būta ir gyvenamųjų butų, čia veikė Vilniaus vaivadija.
Šventaragio g. 4 įsikūrusi Vilniaus arkivyskupijos kurija ir arkivyskupo rezidencija. Trijų aukštų keturkampis pastatas buvo pastatytas 1934 m. kaip Romos katalikų metropolijos kurijos rūmai, kuriuos suprojektavo architektas Stefanas Narembskis. Šis pastatas arkivyskupijai mainais paskirtas už nusavintus senuosius Vyskupų rūmus, kuriuose įsikūrusi dabartinė Lietuvos Respublikos Prezidentūra. Sovietmečiu, nuo 1944 m. pastatą buvo užėmęs Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas. Prezidiumui persikėlus į kitą pastatą, šis namas liko jo žinioje. 1992 metais, Popiežiaus Jono Pauliaus II apsilankymo Lietuvoje išvakarėse, atnaujintas pastatas, Šventaragio g. 4, grąžintas Vilniaus arkivyskupijai.
Kanjoningas
thumb|250px|Kajoningas Uoliniuose kalnuose
Juodis (Vilniaus m.)
Juodis – nedidelis ežeras šiaurės rytinėje Vilniaus miesto dalyje, apie 0,5 km į pietus nuo Balžio ežero Tapelių kraštovaizdžio draustinyje. Prie ežero esanti Vilniaus miesto dalis – Šilas.
Kanjoningas
Kanjoningas  – ekstremalaus sporto, sportinio turizmo kalnuotose vietovėse rūšis, susijusi su leidimusi kriokliais, laipiojimu uolomis, čiuožimu ar šokinėjimu nuo uolų į vandenį, brovimusi per plyšius ir pan.
Juodis (Vilniaus m.)
Juodis priklauso Neries mažųjų intakų (su Nerimi) baseinui (Antavilio upelio baseinui). Ežero hidrologinis nr. 12030091, plotas – 9,1 ha. Vandens telkinys savo forma ištįsęs šiaurės-rytų kryptimi 0,73 km, plotis iki 0,17 km. Altitudė 135,8 m. Ežeras telkšo Antavilio ir Kairėnų miškų apsuptyje, maitinamas tarp Balžio ir Tapelių ežero pratekančio A-2 upokšnio. Krantai aukštoki, tik šiaurinis krantas žemas ir pelkėtas.
Ežero pavadinimas kilo nuo žodžio juodas, juoda.
Kanjoningas
Šio tipo turizmo pavojams priklauso ne tik tikimybė prisitrenkti, bet ir įstrigti plyšyje, perkaisti (hipertermija), peršalti (hipotermija), būti nuneštam vandens srauto ir t. t. O kartais vienintelis kelias pasitraukti iš trasos – ją užbaigti iki galo.
Juodis (Vilniaus m.)
thumb|left|250px|Juodžio šiaurinis galas
Pauliukiškiai
Pauliukiškiai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Vyžuonų.
Kanjoningas
Kanjoningui tinkamų trasų yra visuose žemynuose (taip pat ir Antarktidoje), bet viena iš smagiausių – Meksikoje, vadinama Hidrofobija, Čipitino (Chipitin) upės kriokliai prie Matakaneso (Nuevo Leono valstija).
Ariogalos apylinkė
Ariogalos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Ariogalos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ariogalos rajonui. 1954 m. prijungta Grajauskų apylinkė ir dalis Lenčių apylinkės, 1963 m. – Gėluvos apylinkė ir Butkiškės apylinkė. 1975 m. panaikinti Adatiškių, Ąžuolytės, Čėkuvos, Marijonavos, Paulinavos, Semeniškių, Zactiškių ir Žalandžių kaimai. 1986 m. prijungta Verėduvos apylinkė, 1988 m. – dalis Ilgižių apylinkės.
Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai
Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai – Lietuvos Respublikos parlamento rinkimai.
Dzidiškė
Dzidiškė – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Aukštelkės.
Istorija
XX a. tarpukariu buvo Dzidiškės dvaras.
Kosmoso mokslų ir technologijų institutas
Kosmoso mokslų ir technologijų institutas – Lietuvos kosmoso asociacijos privati tyrimų organizacija, įsteigta 2010 m.
Kosmoso mokslų ir technologijų institutas prisidėjo prie pirmojo lietuviško palydovo LitSat-1 kūrimo.
Humajūnas
Nasiras ud-Dinas Muhamadas Humajūnas (, ; g. 1508 m. kovo 7 d. – m. 1556 m. sausio 17 d.) – Mogolų imperatorius, valdęs po savo tėvo Baburo (1530–1556 m.).
Priklausė Didžiųjų Mogolų dinastijai, kilusiai iš Timūro. Dar jaunystėje (būdamas 23 m.) tapo Mogolų imperatoriumi, mirus tėvui Babūrui. Humajūno jaunesniajam pusiau broliui Kamranui Mirzai atiteko valdos Afganistane. Savo valdymo pradžioje susidūrė su Suro sultonu Šerchanu bei Gudžarato sultonu Bahaduru. Pradžioje Humajūnas su savo konkurentais sugyveno sąlygiškai taikiai, bet vėliau surengė žygį prieš Bahadurą, kuris su portugalų pagalba ruošėsi pulti Mogolus. Tuo pasinaudojęs Šerchanas bandė užkariauti Mogolų žemes. Humajūnas apgynė Agrą, bet Gauras buvo nuniokotas. Vėliau armijos stojo į mūšį netoli Benareso – Humajūnas pažadėjo valdas Šerchanui Bengalijoje mainais už taiką. Šerchanas priėmė taiką, bet naktį užpuolė nepasiruošusius Mogolus. Imperatorius pabėgo įšokęs į Gangą. Pasiekęs Agrą jis ėmė ruoštis artėjančiam Šerchano antpuoliui. 1540 m. armijos susidūrė Kanaudžo mūšyje – čia imperatorius vėl pralaimėjo ir buvo priverstas atsitraukti į Lahorą.
Šerchanas tuo tarpu įsteigė Suro imperiją šiaurės Indijoje. Jis siekė išstumti Humajūną iki pat Kabulo, tačiau šį miestą valdęs Kamranas Mirza nenorėjo priimti brolio. Šerchanas su hindų radža Maldeo Rathoru privertė Humajūną palikti Lahorą. Mogolai pasitraukė į Taro dykumą ir pasiekė Sindhą. Ten Humajūną priėmė Sindho valdovas Huseinas Umranis. Čia imperatorius iš likusių mogolų, sindhų ir beludžių sudarė naują armiją ir 1543 m. išžygiavo į Kandaharą, kur siekė nuversti jį išdavusius brolius. Tačiau Mogolai pergalės nepasiekė ir Humajūnas pasitraukė į Safavidų valdytą Persiją. Herate Mogolai buvo sutikti kaip garbūs svečiai. Kazvine Humajūnas susitiko su persų šachu Tahmaspu I.
Gavęs Safavidų armijos pastiprinimą, Humajūnas apgulė Kandaharą. Miestas pasidavė, tada buvo užimtas Kabulas, tačiau po taktinių pergalių Mirza miestus susigrąžino. 1552 m. Mirza bandė gauti paramą iš naujo Suro valdovo Islamšacho, bet negavęs buvo sulaikytas Mogolams ištikimų gakharų. Humajūnas brolio nenužudė, bet įsakė apakinti ir išsiuntė į Meką.
1554 m. žuvo Islamšachas ir Suro imperija liko be valdovo. Tuo pasinaudojo Humajūnas ir su Bairamchano vadovaujama armija 1555 m. užėmė Delį. Užėmęs Mogolų sostą ir nebeturėdamas dėl jo konkuruojančių brolių, Humajūnas pradėjo karines kampanijas, siekdamas atkurti imperijos valdas. Savo antrojo valdymo laikotarpiu, imperatorius taikė persišką valdymo ir administracijos modelį, skatino menus.
1556 m. Humajunas mirė, pasak legendos, lipdamas laiptais jis išgirdo azaną, klupo melstis, bet užkliuvęs nukrito ir smarkiai susitrenkė. Pradžioje buvo palaidotas Purana Kilos tvirtovėje, bet po Hemos antpuolio palaikai perlaidoti Humajūno kapavietėje, pastatytoje 1570 m. Delyje. Po Humajūno Mogolų valdovu tapo jo sūnus Akbaras.
Betygalos apylinkė
Betygalos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Betygalos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ariogalos rajonui. 1954 m. prijungta Ugionių apylinkė ir dalis Jakaičių apylinkės, 1963 m. – dalis Berteškių apylinkės, 1988 m. – dalis Ilgižių apylinkės.
SC Kiyovu Sports
Kiyovu Sports Association, arba trumpai SC Kiyovu Sports bei Kiyovu Sports – futbolo klubas iš Kigalio, Ruandoje, kuris dalyvauja šalies Premjer lygos pirmenybėse. Šio klubo spalvinė gama – žalia ir balta.
Istorija
Klubas įkurtas 1964 m. 2019/20 m. sezone žaidė Premjer lygoje. Čempionatas buvo sustabdytas dėl pandemijos. Tuo metu ekipa užėmė penktą vietą pirmenybėse.
Sičuaninis maumedis
Sičuaninis maumedis (Larix mastersiana, ) – pušinių (Pinaceae) šeimos, maumedžių (Larix) genties spygliukus metanti, vienanamių medžių rūšis.
Paplitimas
Labai retas, įrašytas į tarptautinę raudonąją knygą. Savaime paplitęs Azijoje, endeminė rūšis Kinijos Sičuano provincijoje. Šiuo metu ten žinomos tik trys augavietės.
Augavietės
Vakarų Sičuano provincijoje auga 2300-3500 m aukštyje.
Matmenys
Sičuaniniai maumedžiai įprastai auga iki 25 m aukščio su 0,8 m skersmens kamienu.
Požymiai
Sičuaninių maumedžių žievė pilkšvai ruda ar tamsiai ruda. Kankorėžiai rudai violetiniai, kada subręsta tampa rudi 2,5-4 cm ilgio ir 1,5-2 cm skersmens. Sėklų žvyneliai 0,8-1,1 × 1-1,3 cm. Sėklos šviesiai pilkos, įskaitant sparnelius 7-9 mm ilgio
Savybės
Anot Bannister ir Neuner (2001), priskiriamas 7 klimato atšiaurumo zonos numeriui, kadangi atlaiko minusinę -17.7°C -12.2°C temperatūrą.
Panaudojimas
Sičuaninių maumedžių mediena naudojama statybose, traukinių pabėgiams, baldų pramonėje. Šia rūšimi užsodinamos vietovės, kur anksčiau miškai neaugo.
Sinonimai
Turi du sinonimus :
Jean-Claude Andruet
Biografija
J. C. Andruet laimėjo tris šio čempionato etapus; 1973 m. Monte Karlo ralį, 1974 m. Korsikos ralį ir 1977 m. Sanremo ralį. 1973 m. Monte Karlo ralis buvo pirmasis pasaulio ralio čempionato etapas, rengiamas tarptautinės automobilių federacijos (FIA). Jo geriausias pasiekimas buvo 1982 m. 13 vieta bendrojoje įskaitoje. Jis taip pat dalyvavo ir Europos ralio čempionate. Šį čempionatą laimėjo 1970 m., o 1981 m. užėmė antrą vietą bendrojoje įskaitoje.
Jo sūnus Gilles Andruet buvo šachmatų žaidėjas (žuvo 1995 m.).
Giniočiai (Šiauliai)
Giniočiai – buvęs viensėdis Šiaulių rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Aukštelkės. Buvusi girininkija.
Leideno faktorius
Leideno faktorius (Leideno mutacija, V faktoriaus Leideno mutacija) – dažniausia įgimta trombofilijos (polinkio trombozėms) priežastis. Tai yra V krešėjimo faktoriaus mutacija, dėl kurios jis nebegali būti deaktyvuojamas aktyvuoto proteino C, todėl nebegali būti stabdomas kraujo krešėjimo procesas.
Istorija
Mutacija atrasta 1994 metais Nyderlandų Leideno mieste, pagal ką kilo ir jos pavadinimas.
Epidemiologija
Leideno mutacija randama 5% asmenų (kai kuriais šaltiniais Europoje net 8%), o tarp trombofilija sergančiųjų jos paplitimas siekia iki 40 %. Heterzigotinė Leideno mutacija padidina trombozės riziką 4-8 kartus, homozigotinė mutacija 40-80 kartų. Nėštumo metu Leideno faktorius taip pat ženkliai padidina trombozės riziką, taip pat rizika papildomai ženkliai padidėja vartojant hormoninius kontraceptikus bei rūkant.
Patogenezė
Normaliomis sąlygomis V krešėjimo faktorius gali būti suskaidytas proteino C. Leideno faktorius yra V krešėjimo faktoriaus mutacija, perduodama autosominiu dominantiniu būdu. Mutacija yra F5 gene, 10 egzone. Dėl mutacijos susiformuoja atsparumas aktyvuotam C proteinui, t. y. aktyvuotas proteinas C nebegali suskaidyti V faktoriaus, todėl nenutraukiama kraujo krešėjimo kaskada, kas pasireiškia padidėjusiu trombino susidarymu ir polinkiu trombozėms. Faktorius V nėra visiškai atsparus proteinus C, tiesiog jo suskaldymas užtrunka kur kas ilgiau. Mutacija dažniausiai žymima G1691A (aminorūgšties arginino pakeitimas glutaminu 1691 pozicijoje).
Diagnostika
Diagnostika pagrįsta atsparumo aktyvuotam C proteinui nustatymu. Paprastai tai atliekama nustatant dalinį aktyvuoto tromboplastino laiką paciento kraujo serume su ir be aktyvaus proteino C. Skirtumas pateikiamas santykiu tarp šių skaičių ir parodo, ar yra atsparumas aktyvuotam C proteinui. Pati Leideno mutacija gali būti randama molekuliniais genetiniais metodais, PGR.
Gydymas
Paprastai mutacijos ieškoma jau pasireiškus trombozei, taigi ligonis bet kuriuo atveju jau būna gavęs ar gauna atitinkamą gydymą antikoaguliantais. Aiškių gydymo rekomendacijų nėra, kadangi trombozės rizika priklauso ne tik nuo Leideno mutacijos, bet ir nuo daugelio kitų veiksnių. Paprastai heterozigotinę mutaciją turintys asmenys negydomi, jei jiems nepasireiškė trombozė. Nustačius mutaciją gali būti rekomenduojama trombozės profilaktika kai kuriose rizikos situacijose (skrydžių metu, po operacijos). Moterims turinčioms Leideno faktorių nerekomenduojami estrogenų turintys hormoniniai kontraceptikai. Nėštumo metu būtina dažnesnė kontrolė, gali būti skiriami antikoaguliantai.
Daiva Daugvilienė
Daiva Daugvilienė (1960 m. vasario 9 d. Vilniuje) – švietimo vadybininkė, verslininkė, Tarptautinės teisės ir verslo aukštosios mokyklos įkūrėja ir vadovė.
Biografija
Gimė inteligentų šeimoje. Baigė Vilniaus 31-ąją vidurinę mokyklą. 1984 m. baigė studijas Vilniaus valstybinio universiteto Ekonomikos fakultete (specialybė – finansų ekonomika). 1992 m. Lietuvos muzikos akademijoje įgijo kino filmų scenaristės specialybę.
1985-1990 m. Lietuvos profesinių sąjungų taryboje kultūros instruktorė metodininkė, 1992–1994 m. Lietuvos kultūros fondo direktorė, 1995-1996 m. Tarptautinio kalbų mokymo centro direktorė, savo vardu pavadintos mokyklos (Daugvilienės aukštesnioji verslo mokykla, dab. UAB „Tarptautinė teisės ir verslo aukštoji mokykla“) steigėja, direktorė. 1996 m. Vilniaus miesto (Žirmūnų 4-oje) apygardoje kandidatavo į LR Seimą (numeris sąraše – 67, Lietuvos centro sąjunga), 2000 m. Vilniaus miesto (Nr. 57) apygardoje kandidatavo į Vilniaus m. savivaldybės tarybą (priešrinkiminis numeris sąraše – 28, Lietuvos centro sąjunga).
1992 m. parašė scenarijų filmams „Nužudytasis“ ir „Dilgėlių vainikas" apie savižudybes Lietuvoje (pastatytas ir parodytas per LTV).
Įtraukta į „Tūkstantmečio žmonės“ sąrašą.
Ištekėjusi (2 kartą); vyras Gintautas ; sūnūs Arminas ir Modestas.
Mokėjo rusų, vokiečių, anglų kalbas.
Rytų pretorinė prefektūra
Rytų pretorinė prefektūra, Anatolijos pretorinė prefektūra – vėlyvosios Romos imperijos, vėliau Bizantijos imperijos administracinis vienetas, viena iš trijų (vėliau keturių) pretorinių prefektūrų.
Ji apėmė teritorijas Balkanuose (Trakiją), Mažojoje Azijoje, Sirijoje ir Egipte: buvo dabartinių Bulgarijos, Turkijos, Sirijos, Libano, Izraelio, Egipto, rytų Libijos teritorijose.
Raida
Prefektūra buvo įkurta 337 m., po Konstantino mirties, kuomet trys jo sūnūs pasidalino imperiją į tris prefektūras. Rytų prefektūra atiteko jo sūnui Konstancijui II, ir pradžioje ją sudarė keturios diecezijos. 395 m. padalinus Romos Imperiją į dvi dalis, prefektūra priskirta Rytų Romos imperijai. Tai tapo svarbiausia imperijos prefektūra, kurios administracinis centras Konstantinopolis sutapo su visos imperijos sostine. Jos prefektas pagal statusą buvo antrasis žmogus po imperatoriaus.
Pretorinė prefektūra nunyko VII a., kuomet neteko teritorijų Trakijoje (jas nukariavo slavai), Egipte ir Sirijoje (jas nukariavo Kalifatas). Prefektūros likučiai Mažojoje Azijoje ir Balkanuose buvo perorganizuoti į temas.
Sandara
Prefektūrai priklausė 5 diecezijos:
Janavo akmuo
Janavo akmuo – geologinis gamtos paveldo objektas Švenčionių rajone, Modžiūnų girininkijos 536 kvartalo 32 sklype. Akmuo dunkso netoli sienos su Baltarusija, miške už Janavo kaimo. Akmens matmenys: ilgis 5,05 m, plotis 4,39 m, aukštis – 1,92 m. Pagal duomenis Saugomų teritorijų kadastre: ilgis 5,00 m, plotis 3,75 m, aukštis 2,45 m, perimetras 15,45 m.
Janavo akmuo yra stambiausias Švenčionių krašte rastas riedulys, jis nebuvo pajudintas iš savo vietos. Šis riedulys yra rapakivio tipo, nelygiu paviršiumi, granitas stambiagrūdis, rausvas. Akmuo apaugęs samanomis, gerokai pabalęs (išdūlėjęs), viename pakraštyje matyti, jog granitas sueižėjęs ir skyla į blokus, uolieną smarkiai ardo į plyšius patenkančios augalų šaknys.
Geologinio gamtos paminklo statusas Janavo akmeniui suteiktas 1974 m., vietinės reikšmės paminklu pripažintas 1985 m.
Lumbeniškis
Lumbeniškis – buvęs viensėdis Šiaulių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Lingailių.
Pauliukonys
Pauliukonys – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Sužionių, prie kelio, Sužionių miško pietiniame pakraštyje. Į šiaurės rytus nuo kaimo plyti raistas. Yra autobusų stotelė.
Baltašonis naktikovis
miniatiūra|Australinio baublio paplitimas Baltašonis naktikovis ( Nycticorax leuconotus ) – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis.
Porūšiai
Yra du porūšiai:
Paplitimas
Paplitęs Užsachario Afrikoje, Afrikos pietuose. Retas Botsvanoje, Kaprivio ruože, Zimbabvėje, vakarų Mozambike ir Pietų Afrikos šiaurės rytuose ir pietuose.
Išvaizda
Vidutinio dydžio garninis paukštis. Kūno ilgis 50 – 55 cm. Galva juoda, viršugalvyje trumpas kuodas. Aplink akį platus, baltas žiedelis. Snapas juodas tik posnapyje yra geltonos spalvos. Rainelė tamsiai ruda. Odos plotas tarp snapo pamato ir akių yra žaliai geltonas. Smakras baltas. Kaklas rudas. Nugara juodai ruda. Nugaroje yra baltos, ilgos, plačiomis vėtyklėmis plunksnos. Viršutinė sparnų pusė ruda, plasnojamosios plunksnos pilkai melsvos spalvos. Uodega judai ruda. Pilvas rusvas. Kojos ir letenos žalios arba oranžiškai geltonos.
Veisimosi periodo metu plunksnos, snapas ir kojos tampa ryškesni. Rainelė kaštoninės spalvos. Odos plotas tarp snapo pamato ir akių yra ryškiai geltonas.
Išsiritę paukščiukai apaugę rudais, geltonomis viršunėlėmis, pūkais. Snapas žaliai pilkas. Rainelė ruda. Kojos žaliai pilkos, letenos geltonai žalios.
Biologija
Naktinis, miškų paukštis. Laikosi šalia švarių, lėtai tenkančių upelių, ežerų ar užtvankų, mangrovėse, raistuose. Augalija tanki, medžiai nusvirusiomis šakomis. Dieną, įtraukęs kaklą, slepiasi aukštuose medžiuose. Išgąsdintas, pirštais kabindamasis į medžio šakeles, užkopia į medžio vainiko viršūnę. Esant reikalui nuskrenda. Balsas girdimas retai. Balsas primena rupūžės kurkimą, veisimosi metu burkuoja žemu, gerkliniu balsu.
Minta smulkia žuvimi, varliagyviais, moliuskais, vėžiagyviais, vabzdžiais. Maitinasi pavieniai arba poromis. Grobio ieško braidydami sekliame vandenyje arba stovėdami pakrantėje ir stebėdami vandenį.
Lizdą krauna žemuose medžiuose, krūmuose, nendrynuose. Lizdas labai arti vandens (1 – 3 m atstumu). Lizdą krauna iš šakų ar nendrių. Iškloja ta pačia medžiaga, iš kurios kraunamas lizdas. Dėtyje 2- 3 žalsvai balti kiaušiniai. Inkubacija trunka 24 – 26 dienas. 6 – 7 savaičių jaunikliai palieka lizdą.
Paunguriai
Paunguriai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Bagdononių. Šalia kaimo telkšo Ungurio ežeras.
Mainstream Sellout
Mainstream Sellout – šeštasis amerikiečių muzikanto Machine Gun Kelly studijinis albumas, išleistas 2022 m. kovo 25 d. Tai – antrasis atlikėjo albumas, įrašytas kartu su būgnininku ir įrašų prodiuseriu Travis Barker.
Nors albumas susilaukė vidutiniškų kritikų įvertinimų, jis buvo komerciškai sėkmingas visame pasaulyje. Per pirmąją pardavimų savaitę JAV parduota 93 tūkstančiai albumo kopijų ir jis debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas antruoju atlikėjo įrašu, pasiekusiu šią viršūnę. Lietuvoje albumas pasiekė 29–ąją reitingo vietą.
2023 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose albumas nominuotas geriausio roko albumo kategorijoje.
Kūrybinė grupė
Kviestiniai muzikantai
Kahoras
Kahoras  – miestas pietvakarių Prancūzijoje, Oksitanijoje, 90 km į šiaurę nuo Tulūzos; Lo departamento centras. Įsikūręs prie Lo upės, karstiniame Kversi krašte. Greta miesto eina Paryžiaus–Tulūzos geležinkelis ir plentas. Miestas garsėja kaip vyno Cahors gamybos centras. Apylinkėse plyti vynuogynai. Taip pat automobilių dalių, elektrotechnikos, chemijos, baldų pramonė. Veikia vynininkystės muziejus. Vystomas turizmas.
Išlikęs senamiestis su XII–XIV a. architektūros paminklais (romaninė gotikinė Šv. Stepono katedra, statyta 1119 m.; gotikinis Valentrė tiltas su trimis bokštais, 1308 m.; XIV a. popiežiaus Jono XXII rūmų, miesto gynybinių sienų su Pakartųjų bokštu ir Šv. Mykolo vartais liekanos), taip pat romėniškos termos, XIV–XV a. gyvenamieji namai.
Istorija
Dabartinio Kahoro vietoje senovėje gyveno keltai kadrukai (nuo jų gyvenvietės pavadinimo Cadurcorum ir kilo Kahoro vardas), kuriuos I a. pr. m. e. užkariavo Julijus Cezaris. Netrukus iškilo kaip Divona Cadurcorum miestas, bet vėliau užkariautas vestgotų, frankų, saracėnų (732 m.). 1316–1789 m. Kahoras buvo vyskupo valda. Šiame mieste gimęs popiežius Jonas XXII 1331 m. įkūrė universitetą, kuris veikė iki 1751 m. (sujungtas su Tulūzos universitetu). Viduramžiais buvo didelis finansinis centras, liūdnai pagarsėjo dėl lupikavimo (Dantės „Dieviškojoje komedijoje“ minimas greta Sodomos kaip itin nuodėmingas miestas).
Paišači
Paišači (पैशाची = Paiśācī) – prakritas (senovės Indijos šnekamoji kalba), priklausanti indoarijų kalbų grupei. Tiesa, jis greičiausiai buvęs literatūrine priemone, o ne šnekamąja to meto kalba.
Šios kalbos pavadinimas kildinamas nuo pišačų – šmėklų, vaiduoklių – todėl paišači reiškia „mirusiųjų, vaiduoklių“ arba „mirusi kalba“. Manoma, kad tai buvo kadaise plačiai paplitusi kalba, bet vėliau tapusi archajybe ir panaudota kaip literatūrinė priemonė.
Paišači sąvoka glaudžiai susijusi su pali kalba – Magadhos krašte iš magadhi prakrito sudaryta kalba, kurią pradžioje vartojo sthaviravados atšakos budistai. Pali (sinonimiškai vadinama paišači) kalba parašyti seniausi kavjos kūriniai (V–II a. pr. m. e.), sudarantys sthaviravados agamų korpusą. IV–I a. pr. m. e. paišači paplito po Dekaną ir ten pradėta vadinti maharaštri (tačiau nuo II a. paplitęs maharaštri prakritas jau gerokai skiriasi nuo paišači). Tiesa, manoma, kad paišači (kaip maharaštri) tebebuvo ilgą laiką vartojama Satavahanų dinastijoje. Literatūroje panaudota senoji (artima pali) paišači atmaina laikoma archajine paišači (t. y., darant skirtį nuo maharaštri).
Vienintelis žinomas kavjos kūrinys archajine paišači kalba buvo Gunadhjos Bṛhatkathā. Jis originalu neišliko, šiuos laikus pasiekė tik nuotrupos, išverstos į sanskritą ar kitus prakritus. Tiesa, Ratnašrydžniana (X a.) mini kitą paišači romaną, Ratnaprabhā.
San Marino futbolo varžybos 1992–1993 m.
San Marino futbolo varžybos 1992–1993 m.
1992–1993 m. Campionato Sammarinese di Calcio
Aštuntasis.
Dalyviai
10 dalyvių. Po sezono dvi komandos iškrito.
Paunksniai
Paunksniai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 11 km nuo Kamajų.
Alytaus Dzūkija 2016–17 m. sezonas
2016–2017 metų sezonas – 5-asis Alytaus „Dzūkija“ krepšinio klubo sezonas. Komanda rungtyniauja LKL – pajėgiausiose šalies krepšinio pirmenybėse.
Statistika
LKL (Reguliarusis sezonas)
Aluotų tvenkinys
Aluotų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kupiškio rajone, 7 km į šiaurės vakarus nuo Svėdasų. Sudarytas užtvenkus Iženos upę (Aluočio intakas) 0,7 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,75 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 90,5 m. Krantai neaukšti. Pietinis krantas pelkėtas, stūkso Šimonių giria, aplink kitus krantus plyti dirbami laukai. Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Aluotų kaimas, į rytus – Druskių kaimas. Į šiaurės rytus eina kelias.
Maharaštri
Maharaštri (महाराष्ट्री = Mahārāṣṭri) – prakritas (šnekamoji senovės Indijos kalba), priklausanti indoarijų kalbų šakai. Vidurio ir pietų Indijos dabartinių indoarijiškų kalbų (marathų, sinhalų, konkani, divehi) pirmtakė. Tai vienas plačiausiai naudotų prakritų, tapęs ir draminiu prakritu – juo sukurta nemažai kavjos kūrinių, šio prakrito intarpų sutinkama ir sanskrito dramoje.
Maharaštri prakritas visų pirma sietinas su vidurio rytų Indijoje gyvavusia Satavahanų dinastija (III a. pr. m. e. – III a. m. e.), kuri, nors pati buvusi dravidiška (matyt, sietina su telugais), visuomeninėms reikmėms plačiai naudojo šį prakritą. Yra žinoma II a. Satavahanų pozijos rinktinė Sātavāhana, vėliau susirutuliojusi kaip Gaha Sattasai. Nuo III a. maharaštri pradėta (pradedant Šūdraka) vartoti sanskrito dramose kaip prakritais kalbančių veikėjų kalba. Vėliau, jau sužlugus Satavahanų dinastijai, maharaštri prakritu pradėti rašyti dokumentai (nuo IV a.), juo, greta sanskrito, kurta kavja (pvz., prakritu parašyta nāṭikos turinio pjesė Radžašekharos Karpūramañjarī, apie X a. pr.). Iki XIII a. maharaštri apabhramšas naudojo džanai. Vienas tokių džainų kūrinių yra Vimalos epas Paümacariya (~I–II a.), taip pat galimai džainų autorius Padalipta Satavahanų dvare sukūrė romaną Taraṅgavaī (arba Taraṅgavatī, Taraṅgalolā; ~II a.). Apie III–IV a. Vararučis aprašė maharaštri gramatiką veikale Prākṛtasūtra.
Vėliau, XVII–XVIII a., iškilus Maharaštros įtakai, prakritas buvo atgaivintas, sanskritizuotas ir persirutuliojo į šiuolaikinę marathų kalbą.
Beilerbėjus
thumb|200px|Sultono [[Bajazitas II|Bajazito II beratas (įsakas), kuriuo Hadimas Ali Paša skiriamas Rumelijos beilerbėjumi.]] Beilerbėjus ( 'visų bėjų bėjus'), beglerbegas (sen.turk. Beglerbeg), beklerbekas – Safavidų valstybės Irane ir Osmanų imperijos vietininkas, pavaldus tik monarchui (šachui Irane ar sultonui Osmanų imperijoje), kurio rankose buvo tiek civilinė, tiek karinė valdžia. Jo valdoma valstybės dalis sudarė administracinį teritorinį vienetą beilerbėjiją. Būdavo skiriamas iš chanų.
Europinis beilerbėjaus atitikmuo – generalgubernatorius. Arabų ekvivalentas – amir al-umara.
Iranas
Irane šis titulas buvo ir valdant Afšaridų, Zendų ir Kadžarų dinastijoms.
Sefevidų laikais Užkaukazėje egzistavo 4 beilerbėjijos:
Osmanų imperija
Osmanų imperijoje egzistavo 2 beilerbėjijos:
Nacionalinė Lietuvos elektros asociacija
Nacionalinė Lietuvos elektros asociacija (NLEA) – elektros tiekėjų asociacija, veikianti Lietuvoje. Būstinė Juozapavičiaus g. 13, Vilnius.
Atstovauja Lietuvai Eurelectric asociacijoje.
Kultūrinė apropriacija
thumb|240px|Indėniškais rūbais pozuojančios baltosios moterys thumb|240px|Tiki baras su [[polineziečiai|polineziečių kultūros stilistika]] Kultūrinė apropriacija – vienos kultūros (paprastai dominuojančios) vykdomas kitos kultūros (paprastai mažumų) papročių, idėjų, praktikų paviršutiniškas, netinkamas perėmimas. Nors kultūriniai mainai tarp skirtingų kultūrų vyksta nuolat, kultūrinė apropriacija nusako tokius atvejus, kai viena kultūra perima kitos kultūros elementus stereotipizuodama pastarąją, perimdama tik paviršinius bruožus be gilesnės prasmės, todėl kultūros, kurios bruožai perimami, atstovai gali pasijusti išnaudojami. Į kultūrinę apropriaciją įtraukiamas kitų kultūrų žmonių aprangos, šukuosenų, religinių ir kultūrinių simbolių, tatuiruočių, papuošalų, kalbos, šokių, muzikos, medicinos, intelektinės nuosavybės perėmimas bei mėgdžiojimas.
Kultūrinė apropriacija skiriama nuo akultūracijos bei asimiliacijos ir vertinama kaip kolonijinė praktika – vienos kultūros elementas išimamas iš konteksto ir pritaikomas kitoje kultūroje paprastai tik dėl pramogos, „egzotikos“. Kultūrinės apropriacijos apologetų teigimu, tai – mažumų priespaudos forma, kai iš tos mažumos atimami jos identiteto žymenys, kurie tai mažumai esą priklauso kaip intelektinė nuosavybė.
Kultūrinė apropriacija taikoma daugiausia baltųjų (vakariečių) madoms kičiškai mėgdžioti kitas kultūras: kaip pavyzdžiai išskiriami baltieji indėnistai (su pau vau šokiais, plunksnų karūnomis, pirtimis ir kt.), tatuiruotės su keltų, maorių, kinų ir kt. kultūrų ženklais, afroamerikiečių žargono, šukuosenų, muzikos ir aprangos mėgdžiojimas, polinezietiško stiliaus Tiki restoranai, naujieji šamanai, indiška kūno puošyba (bindi, chna) ir kt.
Kultūrinės apropriacijos sąvoka ir siekis riboti kultūrinį skolinimąsi susilaukia ir nemažai kritikos: teigiama, kad kultūrinė apropriacija nėra tokia žalinga, kaip rodoma, ir dažnai netgi gali išsaugoti ir išpopuliarinti kitos kultūros bruožus, be to, tai trukdo saviraiškos laisvei, meno sklaidai, intelektualinei laisvei, kuria dirbtinius barjerus tarp kultūrų. Griežtas kultūrinės apropriacijos ribojimas vadinamas naujuoju politkorektiškumu, apverstu rasizmu, pozityvia diskriminacija.
Pauolia
Pauolia – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 9 km nuo Glitiškių.
Didžprūdėlių tvenkinys
Didžprūdėlių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kupiškio rajone, 7 km į šiaurės vakarus nuo Kupiškio. Sudarytas užtvenkus Didžprūdžio upę (Pyvesos intakas) 6,3 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,46 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 83,9 m. Krantai žemi, apaugę siaura medžių ir krūmų juosta. Aplink tvenkinį plyti dirbami laukai ir įsikūręs Didžprūdėlių kaimas. Pietvakariniu pakraščiu eina kelias.
Ilgižių apylinkė
Ilgižių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Nanakšani kalendorius
miniatiūra|250px|rigjt|Sikhų Hola Mohalla šventė pirmąją Naujų metų dieną, Chet 1
Ilgižių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Betygalos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ariogalos rajonui. 1954 m. prijungta Šetkaimio apylinkė ir dalis Jakaičių apylinkės, 1963 m. – Paliepių apylinkė ir dalis Agelaičių apylinkės. 1988 m. birželio 22 d. Ilgižių apylinkė panaikinta, jos teritorija prijungta prie Ariogalos apylinkės ir Betygalos apylinkės.
Nanakšani kalendorius
Nanakšani kalendorius – sikhų šventyklų gurdwara priežiūros Indijoje komiteto (Shiromani Gurdwara Prabhandak Committee) patvirtintas saulės kalendorius, skirtas nustatyti svarbių sikhų įvykių datas. Naudojamas vietoje Saka kalendoriaus, įvestas nuo 1998 m. Šio kalendoriaus era skaičiuojama nuo pirmojo sikhų dvasinio mokytojo Nanako gimimo datos 1469 m. Naujųjų metų diena kasmet atitinka kovo 14 d. pagal vakarietišką Grigaliaus kalendorių.
Kalendorių sukūrė Kanadoje gyvenantis sikhas, IT inžinierius Palas Singhas Purevalis, pradėjęs šį darbą 1960 m. ir siekęs sikhų religijos integracijos. Kalendorių pasaulyje pripažįsta apie 90 % gurdwara. Pavadintas pirmojo guru Nanako vardu.
Girkalnio apylinkė
Girkalnio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Girkalnio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Raseinių rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. panaikinta prijungiant prie Juodkėnų apylinkės ir Laužų apylinkės, tačiau netrukus atkurta. 1963 m. prijungta Milašaičių apylinkė, dalis Laužų apylinkės, dalis Didžiulių apylinkės ir dalis Juodkėnų apylinkės.