cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Komantas (jotvingis)
1273 ir 1278 m. Komanto vedama lietuvių ir sūduvių kariuomenė siaubė Vokiečių ordino valdomą Kulmo žemę, 1280 m. − Sembą. Tais pačiais ar 1281 m. Komantas iš savo tėvonijos pasitraukė į LDK priklausiusią Rusios dalį (tikriausiai į Gardiną ); tiesa, iš ten (?) (arba vėliau perkeltas į Vakarų Lietuvą) jis galėjo valdyti ir nemažą Vakarų bei Vidurio (?) Lietuvos dalį, − taip manyti leidžia netoli Veiviržėnų esančio Skomantų kaimo vardas, šalia šio kaimo dunksantis didžiulis XIII a. įtvirtintas piliakalnis, su Komanto Žemaitijoje (hipotetiškai) turėtomis žemės valdomis sietinas netoli Rietavo esančio Gomantlaukio („Komanto lauko“) kaimo vardas, taip pat su Gedimino (Komanto sūnaus?) vardu siejami dvigubas Kuplės-Veringos piliakalnis (į pietus nuo Kvėdarnos, Vilkų Lauko km.) bei Gedminaičių kaimas (netoli Švėkšnos).
1282–1284 m. Komantas, galbūt nepatenkintas po Traidenio mirties pasikeitusiu savo politiniu statusu ar gelbėdamasis nuo Ldk Daumanto (spėjamo Mindaugo sūnaus) inicijuoto Traidenio šalininkų persekiojimo, perbėgo pas kryžiuočius, buvo jų apkrikštytas (ar perkrikštytas pagal katalikiškas apeigas) ir kurį laiką gyveno Balgos pilyje. 1284 m. vasarą jis buvo Gardiną puolusios kryžiuočių kariuomenės vedlys, o 1285 m. balandį gavo nedidelę žemės valdą Notangoje ir kartu su trimis sūnumis įsikūrė toje valdoje buvusiame Stigėnų kaime (prūs. *Stigeni, vok. Steegen, lenk. Stegny, − netoli Prūsų Yluvos, dab. Lenkijos Elblongo paviete). Jame netrukus ir mirė.
Gudų etnografo Pavelo Špileuskio liudijimu, Gardino ir Kauno gubernijų gyventojai istorines balades apie jotvingių kunigaikščio Komanto („Komato“) žygdarbius dainuodavę dar ir XIX a. viduryje.
Kai kurie istorikai, pvz., britas Stivenas Rouvelas (Stephen Rowell), Komantą linkę tapatinti su rusų poemoje „Zadonščina“ („Uždonė“; XIV a. pab.) minimu Gedimino tėvu ar uošviu „Skolomendu“; tikėtina, kad netrukus po 1285 m. (galbūt 1289 m. ) bent vienas iš Stigėnuose gyvenusių Komanto sūnų galėjo grįžti (pabėgti ar būti išvestas Sembą ir Notangą XIII a. pab. ne kartą niokojusios lietuvių kariuomenės) į LDK.
Stačioji plaušabudė
Stačioji plaušabudė (Inocybe rimosa) – plaušabudžių (Inocybe) genties grybų rūšis.
Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 3-5 cm skersmens, Iš pradžių kūgiška, vėliau paplokščia, su gūbreliu, plaušuota, suskeldėjusi, rusvai geltona, pilkai geltona, geltonai ruda. Lakšteliai pilki, vėliau pilkai rudi, pakraščiai šviesesni. Kotas 4-8 cm ilgio, 0,5-2,5 cm storio, kietas, pilkai rusvas, plaušuotas, prie kepurėlės taškuotas, vienodo storumo. Trama balta, plona, nemalonaus kvapo.
Auga liepos–rugsėjo mėnesiais miškuose, parkuose, soduose, dažniausiai pavieniui, kartais grupėmis.
Nuodinga. Turi muskarino.
Boeing Commercial Airplanes
„Boeing Commercial Airplanes“ – kompanijos „The Boeing Company“ padalinys, gaminantis Boeing serijos civilinius orlaivius, įsikūręs Rentone, Vašingtono valstijoje, JAV.
Lėktuvų numeracijos sistema
Boeing komercinių orlaivių numeravimo sistema prasideda lėktuvo trijų skaitmenų modelio numeriu (xxx), po to rašomas brūkšnelis ir vėl trys ženklai: vienas skaitmuo, o kiti du gali būti skaitmenys arba didžiosios raidės (formatas xxx – scc). Skaitmuo s numeracijos sistemoje reiškia lėktuvo serijos numerį, dar kiti du ženklai cc – „Boeing“ kompanijos sudaryto sąrašo numerį, kuriai tas lėktuvas pirmąkart parduotas. Pavyzdžiui, „Boeing 767–300“ modelio lėktuvas, parduotas „Air Canada“ kompanijai turės numerį 767–333, o „Boeing 777–200“ parduotas „American Airlines“ turės numerį 777–223. Prie modelio dar kartais naudojamos 2–3 raidės, nurodančios papildomas modelio savybes.
Kim Young-Chul
Kim Jong-Čiulas (g. 1976 m. birželio 30 d.) – buvęs futbolininkas, Pietų Korėjos rinktinės gynėjas.
FK Polonija Vilnius
Vilniaus „Polonija“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus. Atstovauja lenkų tautinei mažumai.
Kim Young-Chul
Karjera
Nacionalinėje komandoje rungtyniavo nuo 1997 m. birželio 14 d.
Su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate.
FK Polonija Vilnius
Istorija
XX a. 10-ajame dešimtmetyje pirmosios Lietuvos futbolo lygose žaidė keletas futbolo komandų, kurios gana dažnai keisdavo pavadinimus, kai kuriose daugumą žaidėjų sudarė lenkai. Kartais „Polonijos“ pirmtakais laikomi Geležinis Vilkas Vilnius, Žalgiris-2 Vilnius ir Lokomotyvas Vilnius, tačiau šie klubai turi atskirą istoriją, nepaisant to, kad kai kuriais laikotarpiais jų komandose žaidė nemažai lenkų. 1993–1994 m. „Polonija“ buvo prisijungusi prie Andas Vilnius komandos.
Stipriausia „Polonija“ buvo tarp 1996 ir 2005 metų, kai žaidė aukščiausiuose šalies divizionuose. 1999 m. rudenį pagrindinė komanda vadinosi „Ardena“, o dukterinė – „Polonija“. Nuo 2006 m. komanda ėmė žaisti III lygos Vilniaus zonoje, o 2011 m. pakilo į II lygą, nors prieš tai ir nebuvo laimėjusi Vilniaus pirmenybių.
Ūtos valsčius
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Balstogės vaivadijai. 1952 m. liepos 1 d. valsčiuje buvo 26 kaimai. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius nebebuvo atkurtas.
Tautinė ir religinė sudėtis
Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą valsčiuje gyveno 4 752 žmonės, kurių tautinė sudėtis atrodė taip:.
339 m.
339 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
KamAZ-Master
KamAZ-Master – bekelės lenktyninių sunkvežimių komanda iš Rusijos. Ji dalyvaudavo tokiose lenktynėse kaip „Dakaro ralis“, „Šilko kelio ralis“, „Afrikos eko lenktynės“ (Africa Eco Race).
Komanda įkurta 1988 m. liepos 17 d. Pirmose lenktynėse debiutavo tų pačių metų rugsėjį, Lenkijoje vykusiame „Jelcz“ ralyje su specialiai paruoštu serijiniu KamAZ-C4310 sunkvežimiu.
2007 m. komanda įsikūrė naujai pastatytame pastate, kuriame ne tik atliekami tyrimai, bet ir vyksta sportinių sunkvežimių gamyba bei komandos treniruotės sporto komplekse.
2022 m. komanda pranešė, kad nebedalyvaus Dakaro ralyje ir kitose tarptautinėse lenktynėse. Pagrindine to priežastimi komandos atstovai įvardijo nesutikimą pasirašyti FIA pateikiamos anketos, smerkiančios Rusijos agresiją Ukrainoje. Tuo pačiu komanda patyrė daug finansinių nuostolių dėl „Kamaz“ gamyklai skirtų ekonominių sankcijų. .
thumb|250px|KamAZ sunkvežimis Dakaro ralyje. 2004 m. thumb|250px|Kabirov KamAZ’as Dakaro ralyje. 2009 m.
Dabartinė komandos sudėtis
2016 m. Dakaro ralis
2016 m. naudojamas sunkvežimis
Pagrindas – KamAZ-4326, pradėtas naudoti dar 2013 m. Dakaro ralyje. Tai 4x4 sunkvežimis su turbodyzeliniu V8 Liebherr D9508 A7 varikliu (770 kW/1047 AG), išvystantis iki 140 km/h greitį trasoje. Šie varikliai gaminami Šveicarijoje. Šių metų automobilio sukimo momentas padidintas iki 4000 aps/min.
Naudoti sunkvežimiai
thumb|250px|KamAZ sunkvežimis Dakaro ralyje. 2011 m.
Rūta Kudžmaitė
Rūta Kudžmaitė-Daraškevičienė (g. 1972 m. vasario 8 d. Vilniuje) – Lietuvos baleto artistė.
Biografija
Tėvas baleto artistas Vytautas Kudžma, motina balerina Sigita Vabalevičiūtė. 1982–1990 m. mokėsi Čiurlionio meno mokykloje. Nuo 1990 m. šoka Lietuvos operos ir baleto teatre. Reikšmingų vaidmenų sukūrė choreografo J. Smorigino baletuose. Su Lietuvos operos ir baleto teatro gastroliavo Vokietijoje, Olandijoje, Italijoje, Graikijoje, Egipte, JAV, Prancūzijoje, Ispanijoje, Danijoje, Didžiojoje Britanijoje ir kitur.
2007 m. už vaidmenį Maddam Hortens spektaklyje „Graikas Zorba“ buvo įvertinta asmenine J. Žalkausko premija.
Bombonešis
thumb|[[JAV strateginis bombonešis B-52 metantis bombas]] Bombonešis – karo lėktuvas, skirtas sausumoje ar jūroje esančių taikinių puolimui, naudojant bombas (kartais – raketas). Jie skirstomi į keletą rūšių:
Pieter de Hooch
Piteris de Hochas (arba Hogas, ol. Pieter de Hooch, de Hogh, 1629 m. gruodžio 20 – 1684 m. kovo 24 d.) – olandų XVII a. baroko tapytojas. Kasdienių gyvenimo scenų interjere vaizduotojas.
Biografija
Piteris de Hochas laikomas antru reikšmingiausiu Delfto dailės mokyklos atstovu po Jan Vermeer. Delfte tapytojas praleido tik keletą metų apie 1655−1660 laikotarpyje. Ankstyviausi Hocho darbai datuojami apie 1650 m. Po 1672 m. Hocho paveikslų kokybė ženkliai smuko.
Ašarėlis
Ašarėlis tai:
Šiaulių tardymo izoliatorius
thumb|300px|Šiaulių raudonasis kalėjimas Šiaulių tardymo izoliatorius – įkalinimo įstaiga Šiauliuose. Nuo 1922 m. Šiaulių sunkiųjų darbų kalėjimas, nuo 1945 m. – Šiaulių tardymo izoliatorius.
Istorija
Pirmasis kalėjimas Šiauliuose, kuriuose gyveno tik apie 1700 gyventojų, pastatytas 1823 m. tarp dabartinių Vilniaus ir Trakų gatvių. Tai buvo vieno aukšto ilgas pastatas, nudažytas baltai. Vėliau, kai 1909–1911 m. kitoje Kalėjimo (Trakų) gatvės pusėje buvo pastatytas raudonų plytų kalėjimas, šis pramintas „Baltuoju“. Jame buvo kalinami 1831 m., 1863 m. sukilimų, nacionalinio judėjimo ir 1905 m. revoliucijos dalyviai, todėl caro valdžiai 24 kalėjimo kamerų nuolat trūko. Baltojo kalėjimo likučiai Vilniaus g., kur įsikūrusi policijos nuovada, tebėra ir dabar.
„Raudonasis“ kalėjimas, skirtas 150 kalinių pradėtas naudoti 1911 m. vasarą. Tačiau 1921–1925 m. kalėjime būdavo po 600-700, o kartais net tūkstantis kalinių. Antrojo pasaulinio karo metais greta kalėjimo buvo įkurtas žydų getas, veikė priverčiamojo darbo stovykla Bačiūnuose. 1944 m. vasarą kalėjimo kieme buvo šaudomi vokiečių valdžiai nepaklusę šiauliečiai. Prasidėjus antrajai sovietų okupacijai kalėjime buvo kankinami ir žudomi partizanai bei pogrindininkai. Sovietinės valdžios metais pastatytas naujas baltų plytų korpusas, Šiaulių tardymo izoliatoriuje atsirado 104 kameros, bet kalinius tekdavo guldyti net ant trijų aukštų gultų, nes būdavo iki pusantro tūkstančio suimtųjų.
Kęstutis Krasauskas
thumb|Kęstutis Krasauskas thumb thumb thumb|Skulptorius Kęstutis Krasauskas Kęstutis Krasauskas (1968 m. rugsėjo 14 d. Panevėžyje) – Lietuvos skulptorius, buvęs Pasvalio rajono savivaldybės Kultūros tarybos narys, visuomenės veikėjas, karys savanoris.
Biografija
Kęstutis Krasauskas gimė 1968 m. rugsėjo 14 d. Panevėžyje, Povilo Krasausko ir Veronikos Vileišytės šeimoje. 1987 metais baigė Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės technikumą, meninio medžio apdirbimo specialybę.
1988–1990 m. tarnavo Sovietų Sąjungos kariuomenėje. Po tarnybos sovietinėje kariuomenėje grįžo dirbti į Lietuvos liaudies buities muziejų.1991 m. birželio mėn. tapo Lietuvos savanoriu. Priklausė Kaišiadorių kuopai, Rumšiškių būriui.
1996 metais baigė Vilniaus dailės akademijos skulptūros bakalauro studijas, vėliau – skulptūros magistrantūros studijas. 1999–2000 m. dirbo Pumpėnų vidurinės mokyklos mokytoju. 2002 m. įgijo menų magistro laipsnį.
Šiuo metu gyvena ir užsiima kūrybiniu darbu nuosavoje sodyboje Pasvalio rajone, Pumpėnų seniūnijoje, Sereikonių kaime (Krasauskų sodybos gyvenamojo namo stogas imituoja Europos Sąjungos vėliavą, tad tai puikus kelrodis, neleidžiantis pasiklysti važiuojant pirmą kartą).
Pasvalio rajono savivaldybės Kultūros tarybos narys 2003–2007 m.
Vedęs, su žmona Virginija Krasauskiene augina penkias dukteris ir sūnų. 2009 metų spalio 2d. Kęstučio ir Virginijos Krasauskų šeimai buvo suteiktas Šeimos ambasadorių vardas
Parodose bei kūrybinėse stovyklose dalyvauja nuo 1987 metų.
Kūryba
K. Krasausko bakalauro darbas, skirtas poetui Pranui Vaičaičiui atminti, pastatytas poeto Sintautų sodyboje-muziejuje 1996 m. pavasarį. Tačiau tai nėra pirmasis jo kūrinys, nes menininko kūrybos pradžia nėra sietina su jo studijų metais.
Dalyvavo respublikiniuose medžio skulptūrų pleneruose Rokiškyje, Vilniuje, Kupiškyje, Anykščiuose, Raseiniuose, Kulautuvoje, Kėdainiuose, Pakruojyje, Joniškėlyje, Linkuvoje, Varėnoje, Joniškyje, Garliavoje, Širvintose bei Pasvalyje. Dalyvavo tarptautiniuose medžio skulptūrų pleneruose Lietuvoje: (Kupiškis) 2006 m.; (Rokiškis) 2009, 2019 metais; (Joniškis) 2011 ir 2012 metais; Kitose šalyse: Olandijoje (Het Bildt) 2005 m.; Vokietijoje (Wilkendorf) 2008 m.; Italijoje (Temù(BS)) 2008, 2009, 2010, 2011, 2013 metais, (Edolo(BS)) 2016, 2018 metais, (Livigno (SO)) 2019 metais; Austrijoje (Irdning) 2012 m.; Estijoje (Antsla) 2015m.; Danijoje (Sønderborg) 2015, 2016, 2017 metais.
2010 metais 8-ame tarptautiniame skulptorių konkurse „Arte in strada“, Italijoje (Temù (BS)) tapo 1-osios premijos laureatu. 2016 metais tarptautiniame skulptorių plenere/konkurse "CAMPIONATO MONDIALE DI SCULTURA IN VELOCITA", Italijoje (Edolo (BS)) tapo 3-osios premijos laureatu. 2019 metais tarptautiniame medžio skulptorių simpoziume/konkurse "Wood'n'Art", Italijoje (Livigno (SO)) tapo 3-osios premijos laureatu.
Meniniame projekte – kūrybinėje stovykloje – Krasauskas dalyvavo Olandijoje, ten liko ir tuomet sukurta jo skulptūra. Galima suskaičiuoti virš šimto įvairių dydžių ir medžiagų šio kūrėjo darbų, nes K. Krasauskas – vienas produktyviausių Lietuvos skulptorių.
Nuo 2003 metų Pasvalio medžio skulptorių klubo „Šilo genys“ narys, o nuo 2004 metų ir Pasvalio menininkų klubo „Rats“ narys. Skulptorius yra nuo 2003 m. Pasvalyje prasidėjusio medžio skulptūrų turnyrų „Skulptūra per penkias valandas“ idėjos ir projekto autorius.
Kuria iš medžio, akmens, lipdo iš šamoto, gipso, naudoja bronzą, granitą, akmens masę.
Menininkas kuria akmens skulptūras, monumentaliąją skulptūrą (dažniausiai iš medžio), originalius antkapinius paminklus, portretus, įvairius pano ir bareljefus, vykdo kitus kūrybinius projektus, taip pat kuria neįprastus skulptūrinius židinius.
Kūrinių turi Pasvalio krašto muziejus, Niūronių (Anykščių r.) Arklio muziejus, A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinis muziejus.
Jonas Šepetys (1867)
Jonas Šepetys (, 1867 m. kovo 5 d. Švilpiškio vienkiemyje Nemunėlio Radviliškio valsčius, Panevėžio apskritis, Kauno gubernija – 1941 m. balandžio 28 d. Lodzėje. Palaidotas „Beim Orchideenpark“ kapinėse.) – Lietuvos evangelikų reformatų kunigas, superintendantas, aušrininkas.
Biografija
Buvo jauniausias iš penkių brolių ir seserų. Tėvas mirė anksti, ir motina viena sunkiai vargdama augino vaikus. Jonas skaityti ir rašyti pramoko pas kaimo daraktorių. Sukakus devyneriems metams motina jį nuvežė į Biržų pradinę mokyklą. Mokslas sekėsi labai gerai, tad motina kreipėsi į kunigą Konstantiną Mačiulskį prašydama stipendijos tęsti mokslus reformatų gimnazijoje Slucke. Sinodas paskyrė stipendiją su išlaikymu. Baigė gimnaziją 1889 m. ir įstojo į Dorpato universiteto teologijos fakultetą. Mokslus baigė 1893 m.
1893 m. ordinuotas diakonu bei paskirtas į Nemunėlio Radviliškį parapijos klebono Martyno Cumfto padėjėju. 1894 m. ordinuotas kunigu ir paskirtas tarnauti į Švobiškio parapiją. Po metų vedė kun. M. Cumfto dukterį Sofiją, bet kartu gyveno neilgai – po trejų metų žmona mirė. 1898 m. susipažino su prancūzų kalbos mokytoja, Pabaltijo vokiete Klara Vilke, gimusia 1879 m. Vecaucėje, Kurše. Ji tuo metu mokė prancūzų kalbos būsimą A. Smetonos žmoną Zofiją Chodakauskaitę. Klara greitai išmoko puikiai šnekėti ir rašyti lietuviškai. Vestuvės įvyko 1900 m. rugpjūčio mėn. Šepečiai Švobiškyje gyveno iki 1912 m. Dirbant Švobiškyje, 1902 m. išrinktas Sinodo kolegijos nariu – dvasininku. Vėliau į kolegiją buvo renkamas kiekvieno rinkiminio Sinodo metu.
Gyvendami Švobiškyje Šepečiai gražiai sutvarkė kleboniją, įsiveisė sodą, gėlynus. Klebonija tapo apylinkės lietuvių inteligentų susirinkimų vieta ir draudžiamų lietuviškų raštų platinimo židiniu. Pas patikimus parapijiečius buvo slepiama lietuviška literatūra, patys parapijiečiai platino leidinius. Prasidėjus 1905-1907 m. revoliucijai, kun. J. Šepetys Švobiškio pradžios mokyklą atlaisvino nuo mokytojo ruso. 1911 m. lapkričio mėn. mirė Nemunėlio Radviliškio kunigas Adomas Cumftas ir kun. Jonas Šepetys buvo perkeltas tarnauti į Nemunėlio Radviliškį.
Kun. Jonas Šepetys aptarnavo dar ir Aukštelkų filiją (dab. Radviliškio rajonas), kuri buvo Švobiškio parapijoje. 1915 m. užėjus Pirmojo pasaulinio karo frontui pasitraukė į Rusiją, į Maskvą, kur jau anksčiau buvo atbėgus Klaros sesuo. Po kelių mėnesių persikėlė į Voronežą ir abu su žmona mokytojavo M. Yčo įsteigtoje lietuvių gimnazijoje. 1918 m. grįžo į Tėvynę, paskirtas į Vilniaus reformatų parapiją lietuvių kunigu. Be to abu mokytojavo lietuvių gimnazijoje. Kun. J. Šepetys dėstė matematiką. Po kurio laiko išrinktas Vilniaus distrikto superintendantu. Klara tuo metu paruošė ir išleido „Vokiečių kalbos gramatiką“ lietuvių gimnazijoms, „Vokiečių kalbos vadovėlius“ ir trumpą „Vokiečių kalbos žodynėlį“. Vėliau Klara buvo paskirta lietuvių mergaičių gimnazijos inspektore.
1940 m. Jonas Šepetys pasitraukė nuo aktyvaus tarnavimo parapijiečiams, gavo kunigo emerito statusą, planavo apsigyventi Biržuose. Bet politiniai įvykiai pakeitė gražius planus. Sovietams okupavus Lietuvą, Klara Šepetienė kaip vokiškos kilmės, išsirūpino repatriacijos dokumentus. Kunigas nenorėjo palikti Tėvynės. Bet gerų žmonių patarti 1941 m. Šepečiai vis dėlto išvyko į Vokietiją, o paskui pasitraukė į Lodzę. Ten J. Šepečio sveikata smarkiai blogėjo, mirė Lodzės ligoninėje.
Visuomeninė veikla
Atgavus lietuvišką spaudą, J. Šepetys ėmėsi plunksnos, 1911 m. pradėjo leisti pirmąjį lietuvišką reformatų žurnalą „Pasiuntinys“, pats buvo ir redaktorius, ir leidėjas, ir administratorius. Trūko lėšų, nes Sinodas pinigų tam neskyrė. Kunigui teko suktis pačiam. „Pasiuntinys“ buvo spausdinamas Kaune, Kuktos spaustuvėje. Tiražas, kai gyveno Švobiškyje, paštu buvo siunčiamas į Linkuvą, vėliau į Skaistkalnę (tada Šionberg). Laikraščio išsiuntinėjimas prenumeratoriams buvo Klaros darbas.
Nuo 1908 metų jis buvo šelpimo draugijos „Žiburėlis“ narys ir šelpėjas, taip pat priklausė Vilniaus Lietuvių mokslo draugijai, bendradarbiavo „Aušroje“.
Tarnaudamas Nemunėlio Radviliškyje, suorganizavo pirmąją pieninę Biržų krašte. Jos steigėjai pasisemti patirties važiavo į Latviją. J. Šepetys Rusijos imperatoriaus Aleksandro III apdovanotas sidabro medaliu už nepriekaištingą dvasinę tarnybą.
Gyvenant Papilyje pradėtas leisti reformatų laikraštis „Mūsų žodis“, jį kurį laiką redagavo J. Šepetys. Kai kun. J.Šepetį paskyrė dar ir karo kapelionu ir teko važinėti į Kauną, laikraščio atsisakė.
Plutai (Paprotnios valsčius)
Plutai  – kaimas Lenkijos rytuose, Paprotnios valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Gernsio parapijos
Gernsio beilivikas (apygarda) apima Gernsio salą bei kitas salas tokias kaip: Oldernis, Sarkas, Hermas, Džetu, Breku ir Lihu.
Parapijos
Gernsio sala yra padalinta į 10 parapijų (Oldernio Sent Anos parapija ir Sarkas paprastai nėra įtraukiami į bailiviko parapijų sąrašą, nes neturi administracinės reikšmės).
Afrikinės musinukės
Afrikinės musinukės (Platysteiridae) – žvirblinių paukščių (Passeriformes) šeima.
Plutai (reikšmės)
Plutais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Vicente Yáñez Pinzón
Biografija
Gimė Palos de la Fronteros vietovėje netoli Huelvos. Buvo jauniausias iš brolių Pinsonų (visi tapo žymiais keliautojais). 1492 m. prisidėjo prie Kristupo Kolumbo kelionės į Ameriką, buvo laivo Niña kapitonas (jo brolis Martinas Pinsonas valdė „Pintą“). 1499 m. Pinsonas savo iniciatyva surengė ekspediciją į Ameriką. Pakeliui audros buvo nublokštas į pietus ir 1500 m. sausio 26 d. pasiekė dabartinės Brazilijos žemes (Pernambuką) anksčiau nei tai padarė Brazilijos atradėju tituluojamas Alvarešas Kabralas. Pakeliui atrado Amazonės upės žiotis, ją pavadino Río Santa María de la Mar Dulce, taip pat atrado Ojapokės upės žiotis.
1505 m. Visentė Pinsonas paskirtas Borinkenos (Puerto Riko) kolonijos valdytoju, tačiau salos kolonizavimu neužsiėmė. 1508 m. dalyvavo Chuano Diaso de Soliso kelionėje į Pietų Ameriką. Po 1514 m. apie keliautoją jokių žinių nėra.
Bridžiai
Bridžiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, šalia kelių ir  kryžkelės. Seniūnaitijos centras.
Marius Abramavičius
Marius Abramavičius (g. 1965 m. rugsėjo 13 d. Vilniuje) – Lietuvos fotografas, menininkas, keliautojas, rašytojas.
Biografija
1991 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 2007–2008 m. vadovavo Užupio meno inkubatoriui. Lietuvos fotomeninikų sąjungos narys.
Lankėsi Japonijoje, Tibete, Irane, Indijoje, Nepale, Tailande, Kurilų salose, Turkmėnijoje, Uzbekijoje, Kazachijoje, Tadžikijoje, Turkijoje, Maroke, Kuboje ir Gruzijoje.
Akmeniniai strazdai
Akmeniniai strazdai (Monticola) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių gentis.
Sibirinis ožys
Sibirinis ožys (Capra sibirica) – dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis, priklausantis ožkų (Caprinae) pošeimiui.
Pats stambiausias iš kalninių ožių. Sveria iki 100–130 kg. Laikosi bandomis iki 30-40 gyvūnų. Mėgsta aukštą reljefą su nuolaidžiais šlaitais ir iškiliomis aikštelėmis.
Nėštumas trunka 5 mėn. Gimsta 1, rečiau 2 jaunikliai. Subręsta 2-3 metų. Gyvena 18-20 metų.
Gyvena Sajanų, Altajaus, Tian Šanio, Pamyro kalnuose, Mongolijoje, Afganistane, Šiaurės Kinijoje, Šiaurės rytų Indijoje
Dubas
Dubas  – ežeras pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, apie 13 km į pietryčius nuo Viečiūnų, ir Baltarusijoje (Gardino rajonas). Apie 17,3 ha ežero priklauso Lietuvai. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 1,24 km, plotis – iki 0,53 km. Altitudė 123 m.
345 m.
345 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Dubas
Ežero duburio šlaitai šiaurėje ir vakaruose 8–10 m, pietuose ir rytuose 2–3 m aukščio. Vakarinis krantas aukštas, kiti žemesni. Šiaurinėje pakrantėje stūkso Dubo miškas, plyti ~24 ha dydžio Dubo pelkė. Pakrantės apaugusios miškais, krymūnais, vietomis užpelkėjusios. Dugną dengia sapropelis.
Pietinėje pakrantėje įsikūręs Zapurjės kaimas. Į šiaurės rytus nuo ežero yra Dubo kaimas.
Vandenvardis siejamas su žodžiais dūbėti ('dubti, darytis dubiam'), dubus ('įdubęs, duobėtas').
Jurga Šeduikytė
Jaunystė
Gimė Klaipėdoje, augo Šiluvoje, Telšiuose. Jurga Šeduikytė gimė muzikantų šeimoje ir iki antros klasės gyveno Telšiuose. Mokėsi Telšių 4-oje vidurinėje mokykloje. Vėliau persikėlė į Palangą, kur baigė vidurinę mokyklą ir muzikos mokyklos fortepijono klasę. Studijavo Vilniaus universitete, kur įgijo žurnalistikos bakalauro ir ryšių su visuomene magistro diplomus.
Karjera
2002 m. sėkmingai dalyvavo jaunųjų vokalistų konkurse „Fizz Superstar“. Tais pačiais metais Dingau pseudonimu pradėjo koncertuoti su merginų roko grupe „Muscat“. 2004 m. Jurga atliko pagrindinius vaidmenis miuzikluose „Ugnies medžioklė su varovais“ ir „Tadas Blinda“. 2004–2006 m. LRT muzikinės laidos „Lietuvos dainų dešimtukas“ ir nacionalinės „Eurovizijos“ dainų konkurso atrankos vedėja kartu su Rolandu Vilkončiumi.
2005 m. Jurgos sceniniu vardu pradėjo solo muzikinę karjerą. Tų pačių metų pavasarį pristatyta daina „Nebijok“ buvo grojamiausias kūrinys Lietuvos radijo stočių eteryje, o Jurga tapo viena populiariausių atlikėjų. 2005 m. liepą Jūros šventės metu Klaipėdoje vykusiame koncerte Jurga gyvai atliko savo dainas iš būsimo albumo. Rugsėjo 16 d. išleistas pirmasis atlikėjos albumas „Aukso pieva“, kurį prodiusavo Andrius Mamontovas. Albumo dainų muziką ir žodžius kūrė pati Jurga, išskyrus Andriaus Mamontovo parašytas „Kai pamirši tu mane“ ir „Laisvė“.
Danijos futbolo varžybos 1914–1915 m.
Danijos futbolo varžybos 1914–1915 m.
Jurga Šeduikytė
Karjera
2006 m. pradžioje vykusiuose Lietuvos muzikiniuose apdovanojimuose Jurga Šeduikytė pelnė daugiausia apdovanojimų už 2005 m. pasiekimus įvairiose kategorijose.
Danijos futbolo varžybos 1914–1915 m.
Turnyras
Turnyras vyko tik sostinėje Kopenhagoje, o provincijoje nugalėtojas neišaiškintas. Dėl to šiame sezone Danijos čempionas nepaaiškėjo.
Jurga Šeduikytė
Karjera
2007 m. balandžio 19 d. pristatytas ir pradėtas platinti Jurgos antrasis albumas „Instrukcija“, per 2 savaites tapęs auksiniu. 2007 m. liepos 21 d. Jurga laimėjo pagrindinį prizą tarptautiniame Baltijos dainų muzikos festivalyje Karlshamne, Švedijoje. Atlikėjos pergalinga daina tapo anglų kalba atliekamas kūrinys „5th Season“ iš albumo „Instrukcija“. 2007 m. lapkričio 1 d. Jurga sulaukė pripažinimo Miunchene vykusiuose MTV Europe Music Awards 2007 apdovanojimuose. Ji iš Justino Timberlake’o rankų gavo MTV apdovanojimą Best Baltic Act nominacijoje, į kurį pretendavo geriausios 2007 m. Baltijos šalių grupės ir atlikėjai.
2017 m. išleido albumą „Not Perfect“. Albumo pristatymą surengė 2017 m. balandžio 20 d. koncertų salėje Compensa.
Asmeninis gyvenimas
2008 m. rugpjūčio 28 d. Jurga su savo draugu Suicide DJs vokalistu Vidu Bareikiu susilaukė sūnaus Ado. Jurga ir V. Bareikis susituokė 2009 m. rugpjūčio 26 d. Po dešimt metų trukusios santuokos jiedu išsiskyrė.
GNK Dinamo Zagreb
Zagrebo „Dinamo“ – Kroatijos futbolo klubas iš Zagrebo.
Istorija
Įkurtas 1945 m. birželio 9 d. po Jugoslavijos komunistų partijos atliktos sporto reformos, kai ankstesni klubai buvo likviduoti. Į jį pateko geriausi Gradanski Zagreb ir HASK Zagreb klubų žaidėjai. Klube dirbo „Građanski“ treneris Marton Bukovi, pagrindinėje sudėtyje žaidė „Građanski“ žaidėjai: Ratko Kacian, Željko Čajkovski, Svetozar Peričić ir Dragutin Lojen. „Dinamo“ taip pat perėmė ir „Građanski“ klubo spalvas, o nuo 1969 m. klubo emblema tampa labai panaši į „Građanski“ klubo emblemą.
Sudėtis
Atnaujinta: 2022 m. liepos 10 d.
Tiziano Vecelli
Ticianas Večelis, paprastai vadinamas tik vardu Ticianas (it. Tiziano Vecelli arba Tiziano Vecellio, apie 1480–1490 m. Pjevė di Kadorė prie Beluno, Venecijos respublikoje – 1576 m. rugpjūčio 27 d. Venecijoje) – italų renesanso Venecijos dailės mokyklos tapytojas. Vertinamas iškiliausiu Venecijos dailės mokyklos dailininku, turėjusiu reikšmingą ir ilgai išliekantį poveikį Europos menui.
Meno teoretikas Giovanni Lomazzo jį pavadino „saule, apsupta mažų žvaigždžių“ (pagal paskutinę Dantės „Rojaus“ eilutę). Ticianas buvo vienas iš įvairiapusiškiausių italų dailininkų, vienodai gerai tapęs portretus ir altorinius paveikslus (abu šie žanrai jį išgarsino), mitologines ir religines scenas. Jo tapybos metodai, ypač spalvų taikymas, padarė didelę įtaką ne tik italų renesanso dailininkams, bet ir būsimoms vakarietiško meno kartoms.
Per ilgą Ticiano gyvenimą jo tapybos stilius drastiškai pasikeitė, bet jis visą laiką domėjosi spalva. Jo brandžiausi darbai neturi gyvų atspalvių, būdingų ankstyviesiems darbams, bet laisva tapymo maniera ir subtilios polichromatinės moduliacijos neturi precedento vakarietiško meno istorijoje.
Jaunystė ir išgarsėjimas
Ticiano tiksli gimimo data nežinoma. Kai jis buvo senas, viename laiške Pilypui II tvirtino, kad yra gimęs 1477 m., bet tai mažai tikėtina. Paprastai priimama, kad jis gimė 1480–1490 m. laikotarpiu Pjevė di Kadorės kaime, tuometinėje Venecijos respublikoje, Dolomitinių kalnų papėdėje. Linkstama laikyti, kad tikslesnė jo gimimo data yra 1488−1490 metai. Ticianas buvo Gregorijaus Večelio, pasižymėjusio tarybos nario ir kario, ir jo žmonos Liučijos sūnus. Jo tėvas buvo Pjevė di Kadorės pilies valdytojas ir vietoj savininkų prižiūrėjo vietines kasyklas. Daugybė giminaičių, įskaitant senelį, buvo notarai ir šeima buvo gerai įsitvirtinusi apylinkėse, kurias valdė Venecija. Dailininko ryšiai su gimtosiomis vietomis buvo labai stiprūs: jis išlaikė nuosavą namą ir nuolat lankydavosi kaime per visą savo gyvenimą.
Anot Ludoviko Dolčės, iš 1557 m. išleisto traktato „Dialogo della Pittura“, sulaukęs 9 metų Ticianas ir jo brolis (Frančeskas, kuris tikriausiai atvyko vėliau) buvo nusiųsti pas dėdę Venecijoje, kad taptų dailininkų mokiniais. Nežymus dailininkas ir meno dirbinių prekiautojas Sebastianas Cukatas, kurio sūnūs tapo žymiais mozaikininkais ir kuris tikriausiai buvo šeimos draugas, suorganizavo, kad broliai patektų į pagyvenusio Džentilės Belinio studiją, iš kurios jie perėjo pas jo brolį Džovanį Belinį. Anot Džordžo Vazario, iš 1568 m. išleistų biografijų, Ticianas iš pat pradžių mokėsi pas Džovanį Belinį. Tuo metu Beliniai, ypač Džovanis, buvo svarbiausi dailininkai mieste. Ticianas jų dirbtuvėse rado grupę maždaug savo amžiaus jaunuolių, tarp kurių buvo Džovanis Palma da Serinalta, Lorencas Lotas, Sebastianas Lučianis, vėliau pramintas Pjombu ir Džordžas da Kastelfrankas, pramintas Džordžone. Frančeskas Večelis, Ticiano jaunesnysis brolis, tapo gan žymiu Venecijos dailininku. miniatiūra|kairėje|240px| „Madona čigonė“ (apie 1510, [[Meno istorijos muziejus (Viena)|Meno istorijos muziejus, Viena)]] miniatiūra|kairėje|200px| „Vyro portretas“ (apie 1512, [[Londono nacionalinė galerija). Paveikslas ilgai buvo klaidingai laikomas Ariosto portretu]]
Apie 1505–1510 m. iš Džovanio Belinio studijos iškilo trys pagrindiniai naujosios kartos Venecijos dailininkai: Džordžonė, Sebastianas Lučianis ir Ticianas. Jaunieji meistrai buvo pripažinti naujos „arte moderna“ mokyklos vedliais, nes jų paveikslai lankstesni, išvaduoti iš simetrijos ir papročių, kas nebuvo būdinga Džovanio Belinio darbams. Anot Džordžo Vazario, Ticianas iš pradžių tapė Džovanio Belinio maniera, bet vėliau buvo įtakotas Džordžonės, kuris buvo vyresniu dailininku. Anot Vazario, Ticianas taip gerai perėmė Džordžonės tapybos stiliumi, kad greit abiejų dailininkų darbų buvo nebeįmanoma atskirti. Iki šiol keliolikos to laikotarpio paveikslų autorystė tarp Džordžonės ir Ticiano yra ginčytina. Vienas ankstyviausių Ticiano darbų „Ecce Homo“ buvo ilgai priskirtas Džordžonei.
1507–1508 m. Džordžonė buvo valstybės išrinktas sukurti freskas ant atstatytos Fondaco dei Tedeschi, vokiečių pirklių įstaigos, sienų. Ticianas ir Morto da Feltre dirbo kartu su juo. Freskos pražuvo gaisro metu, keli fragmentai išliko. Kai kurie jų darbai žinomi iš Fontanos graviūrų. Ticianas tapo Džordžonės asistentu, bet amžininkai laikė jo darbus įspūdingesniais. Fondaco dei Tedeschi fasado freskų (dabar beveik sunaikintų) pavyzdžiai, rodo, kad jų santykiuose jautėsi konkurencija.
John Foster Dulles
Džonas Fosteris Dalesas (John Foster Dulles, 1888 m. vasario 25 d. – 1959 m. gegužės 24 d.) buvo JAV valstybės sekretorius, kol prezidento pareigas nuo 1953 iki 1959 m. ėjo Dvaitas Eizenhaueris. Dž. Dalesas buvo viena ryškiausių asmenybių Šaltojo karo pradžioje, žymus dėl savo kategoriško nusistatymo prieš komunizmą visame pasaulyje. Jis inicijavo prancūzų palaikymą Pirmojo Indokinijos karo metu bei buvo vienas pagrindinių žmonių, organizavusių CŽV operacijas perversmams Irane 1953 m. (Operacija Ajax) ir Gvatemaloje 1954 m. (Operacija PBSUCCESS).
Gruzijos futbolo varžybos 1993–1994 m.
Gruzijos futbolo varžybos 1993–1994 m.
Tiziano Vecelli
Jaunystė ir išgarsėjimas
Po ankstyvos Džordžonės mirties 1510 m. Ticianas kurį laiką tapė Džordžonei būdinga maniera ir užbaigė keletą jo paveikslų, tarp jų „Miegančią Venerą“, bet greitai jis išvystė savo stilių, kuriam būdinga drali ir ekspresyvi tapymo technika, scenų dinamika. 1511 m. iš Venecijos į Romą išvyko Sebastianas Lučianis, kuris vėliau buvo pramintas Sebastianu del Pjombu. Per trumpą laikotarpį Venecijoje Sebastianas del Pjombas paliko kapitalinių darbų, kurie įtakojo Ticianą.
Iki 1510 m. nėra dokumentuotas nei vienas Ticiano darbas. Šiais metais Ticianas gavo užakymą freskoms Padujos Scuola del Santo įstaigoje. Neabejotinai Ticianas jau tuomet turėjo būti gerai žinomu dailininku ir sukūręs reikšmingų darbų, nes kitaip nebūtų gavęs prestižinio užsakymo. Heraklio freska Morosini rūmuose, kai kurių ekspertų nuomone, yra ankstyviausias Ticiano darbas. Tarp priskiriamų ankstyvųjų darbų minimas paveikslas „Jakopas Pezaras, pristatomas Šv. Petrui popiežiaus Aleksandro VI“, kuris rodo Džovanio Belinio įtaką. Ticianas tuo metu nutapė keletą mažų madonos su kūdikiu žanro paveikslų, tarp kurių išsiskiria „Madona čigonė“ (Vienos meno istorijos muziejus, pavadintas taip, nes vaizduojama madona yra juodbruva). Kitas ankstyvasis paveikslas – „Marijos ir Elžbietos apsilankymas“ (Akademijos galerijoje Venecijoje). Jau šiuo ankstyvuoju laikotarpiu Ticianas parodė savo sugebėjimus aliejine technika vaizduoti subtilų šviesos ir šešėlių žaismą, spalvos ir tono niuansus, kuriais jam neprilygo nei Džordžonė, nei Sebastianas del Pjombas.
Ticiano talentas freskoms pasireiškė jo darbuose, nutapytuose 1511 m. Padujos Karmelitų bažnyčioje ir Scuola del Santo. Iš šių darbų kai kurie išliko, tarp jų „Susitikimas prie Auksinių Vartų“ ir trys scenos iš Šv. Antano Paduviečio gyvenimo: „Pavydaus vyro nužudytos žmonos stebuklas“, „Vaiko, liūdijančio motinos nekaltumą, stebuklas“, „Jaunuolio su lūžusia galūne pagydymo stebuklas“. Vėliau Ticianas dirbo beveik vien tik aliejine technika. dešinėje|miniatiūra|225px|Ticianui prireikė dvejų metų (1516–1518) užbaigti aliejinį paveikslą „Mergelės Marijos paėmimas dangun“ (Assunta), kurio dinaminė trinarė kompozicija ir puošni spalvų schema išgarsino jį kaip geriausią dailininką į šiaurę nuo [[Roma|Romos.]]
1512 m. Ticianas iš Padujos grįžo į Veneciją. Tuo metu daugiausiai dirbo vidutinės klasės užsakovams. 1512 m. „Vyro portretas“ tikriausiai vaizduoja vieną iš šių užsakovų. Portretas novatoriškas savo dinamizmu. Paveikslo veikėjas tarsi atsisuka pasitikti žvilgsniu žiūrovo. Turtinės vaizduojamo veikėjo padėties tvirtumą rodo ant atbrailos atremta ranka ir ypač detalus brangaus mėlyno šilko audinio vaizdavimas. 1513 m. Ticianas įgijo tarpininko patentą Fondaco dei Tedeschi (valstybės sandėlyje vokiečių pirkliams), vadinamą La Sanseria ar Senseria (tai privilegija, kurios troško visi kylantys ar iškilę menininkai) ir tapo vyriausybės darbų prižiūrėtoju, buvo atsakingu už Džovanio Belinio nebaigtų paveikslų užbaigimą Didžiosios Tarybos salėje Dožų rūmuose. Jis įkūrė atelje S. Samuele prie Didžiojo kanalo, bet tiksli vieta nežinoma. Iki 1516 m., kada mirė Belinis, Ticianas nesinaudojo patentu. Tuo pat metu jis sudarė priveligijuotą susitarimą dėl paveikslų. Patentas garantavo jam 20 karūnų išmoką kas metus ir atleido nuo tam tikrų mokesčių, bet už tai jis turėjo nutapyti būsimų dožų portretus apmokant 8 karūnomis už kiekvieną. Iš viso Ticianas nutapė 5 dožų portretus.
1514 m. Ticiano sukurtas alegorinis, lyrinis paveikslas „Dangiškoji ir žemiškoji meilė“ dar turi Džordžonei būdingo poetiškumo, bet greitu laiku Ticianas pasuko prie gyvų ir dinamiškų scenų vaizdavimo. Šio stilistinio pasikeitimo išraiška tapo altoriaus paveikslas „Mergelės Marijos paėmimas į dangų“ Santa Maria Gloriosa dei Frari bažnyčioje. Paveikslas užsakytas 1516 m., kai mirė Džovanis Belinis, ir šis užsakymas rodo Ticiano pripažinimą pagrindiniu miesto dailininku. Paveikslas pašventintas 1518 m. gegužės 20 d. ir pralenkė visus iki tol sukurtus Ticiano paveikslus didybe, dinamika, kompozicijos sudėtingumu ir spalvų puošnumu. Paveikslas iki šiol laikomas didžiausiu, kada nors atliktu ant medžio. Jo matmenys 960 x 360 cm. Paveikslas sukėlė sensaciją ir tapo lemiamu išgarsinant Ticiano vardą Italijoje ir po to − užsienyje, bei vienu svarbiausių Venecijos dailės istorijoje. „Mergelės Marijos paėmime į dangų“ vaizduojama Mergelė Marija tarp angelų, kylanti į dangų, kur ją pasitinka Dievas Tėvas, apačioje Mariją lydinčiais vaizduojami apaštalai. Pusapvalė debesų juosta atskiria žemiškąją erdvę nuo dangiškos. Dangaus auksinė šviesa apšviečia angelų veidus.
Brandos metai ir tarptautinė šlovė
1520 m. Ticianas gavo užsakymą sukurti 5 dalių altoriaus paveikslą „Kristaus prisikėlimas su Šv. Nazarijumi ir Celsiu“, kuris buvo užsakytas popiežiaus legato Venecijoje vyskupo Altobello Averoldo. Paveikslas buvo skirtas Santi Nazaro e Celso bažnyčiai Brešijoje. Jame Kristaus prisikėlimas iš kapo vaizduojamas dar energingesniu nei Marijos kilimas Frari altoriuje. Kristaus pakilimą akomponuoja dramatiškas peizažas. Paveikslo kairėje vaizduojamas klūpantis rėmėjas Altobello Averoldo, dešinėje − Šv. Sebastijonas. Paveikslas rodo, kad Ticianas tuo metu jau buvo susipažinęs su Rafaelio ir Mikelandželo darbais, kurių pavyzdžiai plito graviūrų pavidalu po visą Italiją. Tiesa, sunku nustatyti, ar Ticianas buvo matęs originalius Rafaelio ir Mikelandželo kūrinius tuo metu. Tolimesnes sąsajas su centrinės Italijos dailininkų kūryba gali rodyti „Kristaus guldymas į karstą“ (dabar Luvre), sukurtas apie 1525 m. ir buvęs Mantujos markizų Gonzagų kolekcijoje. Paveikslo elementai panašūs į tos pačios temos 1508 m. Rafaelio garsų darbą, kurį Ticianas galėjo žinoti iš graviūrų.
Apie 1520 m. Ticianas sukūrė garsųjį „Floros“ paveikslą. Tai portretas, vaizduojantis tuo metu Venecijos dailėje populiarią temą − gyvybingos venecijietės, tikriausiai meilės įkvėpėjos, idealistinį vaizdinį. Kartu nėra abejonių, kad paveiksle vaizduojamas realios moters, tikriausiai kurios nors Venecijos žymios kurtizanės, portretas. Alegorinį paveikslo pobūdį mažina kruopščiai vaizduojamos to meto detalės: šukuosena, naktinis drabužis. Paveikslas pramintas „Flora“ buvo tik XX a. Gėlių deivės Floros simboliu galima laikyti portreto herojės dešinėje rankoje laikomus gėlių žiedus ir lapus. „Flora“ savo gyvybingumu ir erotiškumu ženkliai skiriasi nuo Džordžonės garsiojo portreto „Laura“, kuriuo prasidėjo Venecijos dailėje šio žanro tradicija. Maždaug nuo 1520 m. Ticianas gyveno kartu su Čečilija, jauna moterimi iš gimtojo Kadorės kaimo. Jie susilaukė dviejų sūnų: Pomponijo 1524 m. ir Oracijo 1525 m. Tais metais Čečilija sunkiai susirgo ir Ticianas ją vedė. Po to porai gimė dvi dukterys, iš kurių Lavinija išgyveno vaikystę. Čečilija mirė 1530 m. ir Ticianas daugiau nebevedė kitos moters. 1531 m. dailininkas įsigijo prašmatnų namą Venecijoje, kuriame gyveno iki gyvenimo pabaigos. Jo draugu ir gerbėju tapo garsus to meto literatas Pjetras Aretinas. miniatiūra|kairėje|220px| „[[Pezaro Madona“ (1519-26, Santa Maria Gloriosa dei Frari, Venecija)]]
Maždaug tuo metu, kai buvo kuriama „Pezaro Madona“, Ticianas sukūrė tris paveikslus mitologinėmis temomis prestižiniu Feraros hercogo Alfonso d’Este užsakymu. Paveikslai buvo skirti tam pačiam Feraros pilies kambariui, kuriame jau kabojo Džovanio Belinio 1514 m. atlikta „Dievų šventė“. Šis užsakymas vienai reikšmingiausių italų renesanso rėmėjų, Estės giminei, rodė ženkliai prasiplėtusį dailininko užsakovų ratą už Venecijos respublikos ribų. Alfonsas d’Estė iš pradžių kreipėsi į Fra Bartolomėją ir Rafaelį. Pirmasis tik spėjo nusiųsti vieną paruošiamąjį piešinį ir mirė. Rafaelis irgi nusiuntė tik vieną piešinį. Po to hercogas kreipėsi į Ticianą. 1518−1525 m. laikotarpiu Ticianas nutapė 3 drobes antikinės mitologijos motyvais. Konkretūs įkvėpimo šaltiniai nežinomi. Tarp spėjamų: Filostrato, Katulo ir Ovidijaus poezijos tekstai. Paveikslai „Andrajiečių bakchanalija“, „Veneros garbinimas“ ir „Bakchas ir Ariadnė“ pripildyti figūrų ankštoje paveikslų erdvėje. Gali būti, kad juos tapydamas Ticianas rėmėsi garsiojo Mikelandželo „Kašinos mūšio“ kartono, kuriame vaizduojama sudėtinga nuogų kūnų kompozicija, kopijomis ar graviūromis. Spėjama, kad „Andrajiečių bakchanalija“ tikriausiai kurta remiantis Fra Bartolomėjo piešiniu, o „Veneros garbinimas“ − pagal Rafaelio. „Bakcho ir Ariadnės“ figūrų kompozicija primena antikinę skulptūrinę grupę „Laokoonas ir jo sūnūs“, su kuria Ticianas galėjo būti susipažinęs iš graviūrų. Norėdamas suvienodinti kambario paveikslų spalvinę gamą Ticianas vėliau pakoregavo Belinio „Dievų šventės“ peizažo detales. miniatiūra|dešinėje|260px| „Andrajiečių bakchanalija“ (1523-26, [[Prado muziejus, Madridas)]] miniatiūra|dešinėje|260px| „[[Urbino Venera“ (1538, Uficių galerija, Florencija)]] Ticianas laikomas vienu garsiausių portretistų Europos mene. Jam pozavo daugybė Italijos valdovų ir kilmingųjų. Portreto reikšmė XVI a. renesanso mene buvo milžiniška. Per portretus valdovai formuodavo savo įvaizdį. Dailininkas turėdavo sugebėti parodyti aukštą herojaus kilmę, turtinę padėtį bei galią. Spėjama, kad 1530 m. Ticianas sutiko imperatorių Karolį V karūnavimo proga Bolonijoje. Džordžas Vazaris mini, kad tais metais Ticianas nutapė pirmąjį imperatoriaus portretą. Šis paveikslas neišlikęs. Kitą viso stoto portretą su šunimi Ticianas nutapė 1533 m. Bolonijoje imperatoriaus viešnagės Italijoje proga. Imperatorius Karolis V buvo labai patenkintas šiais darbais. Jis suteikė Ticianui grafo-palatino titulą ir pakėlė į Auksinio Pentino ordino riterius. Labai panašų imperatoriaus portretą su šunimi buvo nutapęs vokiečių dailininkas Jacob Seisenegger. Gali būti, kad Ticianas naudojosi jo portretu tapydamas savąjį, bet toli pralenkė vokiečių menininką. Kita vertus, Jacob Seisenegger portretas galėjo būti nutapytas vėliau.
Apie 1530 m. Ticianas nutapė Mantujos markizo Federiko II Gonzagos su šunimi portretą. Tais pačiais metais, tikriausiai Frančesko Marijos I dela Roverės užsakymu, buvo nutapyta „Marija Magdalena“. Šis, sąlyginai religinis paveikslas buvo labai neįprastas. Jame Marija Magdalena vaizduojama nuoga, prisidengusi tik savo plaukais. Marija Magdalena turėtų būti vaizduojama atsiskyrusi dykumoje, liūdinti Jėzaus Kristaus, tačiau paveiksle neabejotinai didžiausią dėmesį atkreipia Marijos nuogas kūnas, o ne jos dvasinė būsena. 1530 m. Ticianas nutapė altoriaus paveikslą „Šv. Petro Kankinio mirtis“ Šv. Jono ir Pauliaus bazilikoje Venecijoje. Tai buvo dar vienas didžiulių matmenų altorinis paveikslas ir ilgai laikytas vienu geriausių Ticiano kūrinių. Paveikslas pražuvo 1867 m. gaisro metu. Apie 1534-36 m. Ticianas nutapė Mantujos markizės Izabelės d’Estė portretą, kuriame „pajaunino“ tuo metu apie 60 m. amžiaus markizę apie 40-čia metų. Apie 1535 m. Ticianas baigė kitą neišlikusį altoriaus paveikslą „Geroji naujiena“, skirtą Santa Maria degli Angeli bažnyčiai Murane. Paveikslas buvo atmestas dėl pernelyg aukštos kainos ir vėliau jį įsigijo imperatorius Karolis V. Paveikslas tikriausiai buvo sunaikintas Ispanijoje Napoleono karų metu. 1538 m. minimas atliktas vienas žinomiausių Ticiano paveikslų „Urbino Venera“, kuris buvo modeliuotas pagal Džordžonės „Miegančią Venerą“. Jį užsakė Urbino hercogas Gvidobaldas II dela Roverė. Vienu garsiausių Ticiano portretų minimas Klarisos Stroci portretas, sukurtas 1542 m. Klarisa buvo 2 metų amžiaus dviejų galingų Italijos giminių, Strocių ir Medičių, atstovų šeimos vaikas. Jos statusą demonstruoja aplinka: prabangių to meto rūmų kambarys ir antikinio altoriaus fragmentas su putti reljefu.
Vėlyvieji metai
Apie 1540 m. Ticianas buvo vienu garsiausių Europos dailininkų, gaudavo užsakymų iš užsienio, tikriausiai jau tuo metu turėjo dideles dirbtuves Venecijoje. Apie 1540 m. nutapytas „Dyglių vainiko uždėjimas“. Šis paveikslas rodo manieristinės stilistikos įtaką, kurią Ticianas galėjo perimti iš Džulijaus Romano freskų Mantujoje. Džulijus Romanas buvo oficialiu Gonzagų dvaro dailininku, Rafaelio mokinys ir vienas reikšmingiausių Romos mokyklos manierizmo atstovų. Aukštą jo kūrybos vertinimą rodo Ticiano nemokamai jam sukurtas portretas. Romano freskos Tė rūmuose, vaizduojančios titanų ir dievų kovas, turėjo reikšmingos įtakos Ticiano kūrybai. „Dyglių vainiko uždėjimas“ buvo skirtas Milano Santa Maria delle Grazie bažnyčiai ir akomponavo visuotinai šedevru pripažintą Leonardo da Vinčio „Paskutinę vakarienę“. Napoleono karų metu paveikslas buvo pagrobtas ir nebegrąžintas į Italiją (dabar Luvre).
1543 m. Ticianas pradėjo dirbti įtakingiausiam to meto Europos užsakovui, kuriam dar nebuvo dirbęs − Romos popiežiui. Paulius III viešėjo Bolonijoje ir Feraroje, kur Ticianas jį aplankė ir nutapė portretą. Popiežius jame pavaizduotas pagal Rafaelio Julijaus II portreto suformuotą popiežių portreto tradiciją − sėdintis kėdėje, atsipalaidavęs, tarsi nematantis žiūrovo. 1545 m. Ticianas nutapė Venecijos dožo Andrea Gritti portretą ir atvyko į Romą, kur viliojo turtingi užsakovai, ypač galinga popiežiaus Farnezių giminė. Ticiano gidu po „amžinąjį miestą“ buvo popiežiaus paskirtas Džordžas Vazaris. Ticiano kūryboje susipažinimas su Rafaelio, Mikelandželo, Bramantės ir kitų menininkų kūriniais nepaliko didelio pėdsako. Jam tuo metu buvo virš 50 metų ir jis buvo susiformavusiu menininku. Visgi Mikelandželo „Paskutinio teismo“ freskos motyvų galima įžvelgti keleto sekančių metų Ticiano kūryboje. Pagrindiniu Ticiano darbu Romoje tapo portretas „Popiežius Paulius III su anūkais Otavijumi ir Alesandru Farnezėmis“. Portretas nebuvo baigtas, galima spėti, dėl to, kad jame pavaizduoti sudėtingi popiežiaus ir jo anūkų santykiai. Šis portretas tikriausiai turi sąsajų su Rafaelio garsiuoju popiežiaus Leono X su dviem kardinolais portretu. miniatiūra|kairėje|210px| „Popiežius Paulius III su anūkais Otavijumi ir Alesandru Farnezėmis“ (1545-46, [[Kapodimontės muziejus, Neapolis)]] miniatiūra|kairėje|210px| „[[Karolis V Miulbergo mūšio metu“ (1548, Prado muziejus, Madridas)]]
1545 m. Romoje Ticianas Alesandro Farnezės užsakymu nutapė „Danają“, kuri tapo prototipu grupei vėlesnių tos pačios temos paveikslų. Darbo metu Ticianą Belvederio rūmuose aplankė Džordžas Vazaris ir Mikelandželas. Jiems išėjus Mikelandželas aukštai įvertino Ticiano stilių ir spalvų valdymą, tačiau apgailėjo tai, kad Ticianas, kaip ir kiti Venecijos dailininkai, nesimokė tinkamai piešimo technikos. Iš Mikelandželo žodžių ir, greičiau, dar ir Vazario nuostatos, kilo savotiškas mitas, kad Ticiano sugebėjimai valdyti liniją buvo prasti. Iš tikro išlikę Ticiano piešiniai rodo talentingą piešimo techniką ir, kas iš tikro užkliuvo Džordžui Vazariui, tai venecijietiškos dailės metodas, kurį jis laikė ydingu. Ticianas drobėje tik apmesdavo planuojamo paveikslo kontūrus raudona anglimi ar teptuku ir iškart tapydavo dažais. Florentietiškas metodas apėmė ypač kruopštų būsimų paveikslo figūrų anatominę ir judesio analizę piešiniuose, iš kurių vėliau buvo atrenkamas geriausiai vykęs variantas. Tokiu būdu paveiksluose pavykdavo pasiekti aukštą idealistinį figūrų vaizdavimą. Ticiano kūrybos įtaigumą kaip tik didele dalimi lemia tapybos impulsyvumas, neužbaigtumas, laisvi potėpiai, netgi nerūpestingas dažų užnešimas ant drobės. Vėliau Vazaris aplankė Ticianą jo dirbtuvėje Venecijoje, kur rado dailininką, tapantį dažus ant drobės tiesiog pirštais.
1548 m. Ticianas keliavo į Augsburgą, Karolio V dvarą. Čia sukūrė raito Karolio V portretą paveiksle „Karolis V Miulbergo mūšio metu“, kurį Ticianui užsakė Karolio V sesuo Marija Austrė imperatoriui įveikus protestantus prie Vokietijos Miulbergo miesto. Kitas imperatoriaus portretas vaizduoja jį sėdintį kėdėje. Iš tų laikų kilęs anekdotas, kurį papasakojo Ticiano XVII a. biografas Karlas Ridolfis. Esą, kai Ticianas tapė Karolio V portretą, jam iš rankų iškrito teptukas. Imperatorius pasilenkė ir pakėlė teptuką. Ticianas atsiklaupė prieš jį ir tarė: „Jūsų tarnas nevertas tokios garbės“. Imperatorius Karolis V atsakė: „Ticianas vertas, kad jam patarnautų imperatorius“. Istorija siejama su antikiniu pasakojimu apie dailininką Apelį ir Aleksandrą Makedonietį. 1547 m. Ticianas užbaigė vienintelį žinomą grupinį portretą „Vendraminų šeima, pagarbinanti Tikrojo Kryžiaus reliktą“.