cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grigalius Antanas Oginskis
Biografija
Palaikė artimus ryšius su Rusijos caru Petru I. 1703 m. kovo mėn., remiamas rusų dalinių, apgulė Biržų pilį ir atėmė ją iš švedų, bet 1704 m. rugsėjo 14 d. švedai vėl paėmė Biržų pilį ir generolo G. Levenhaupto įsakymu ją susprogdino.
Garsėjo kaip didelis muzikos gerbėjas, savo dvare turėjo orkestrą. Pradedant juo, visi kiti Oginskiai globojo muzikus ir muzikantus.
Šeima
thumb|Grigaliaus Antano Oginskio žmona Teofilė Čartoriska Buvo Vedęs Teofilę Čartoriską (m. po 1711 m.), Krokuvos pakamario Jono Karolio Čartoriskio (1626—1680) ir Anos Zebžydovskos (m. 1668) dukterį, nuo kurios turėjo du sūnus ir tris dukteris. Vaikai:
Žabikovo Žondovė
Žabikovo Žondovė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šumovo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į pietvakarius nuo Zambruvo ir apie 73 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Ląstelės jungtis
Ląstelių jungtys - specializuotos ląstelės susiformuojančios ląstelėms jungiantis į audinius. Kai kuriuos audinius, pvz., epitelinį ar širdies raumens, yra gana sunku suskaidyti į atskiras ląsteles, nes jos vienos su kitomis susijungusios tvirtomis adhezinėmis jungtimis. Žinomos dvi pagrindinės adhezinių jungčių atmainos: sąaugos ir dezmosomos. Susidarant tiek vienoms, tiek ir kitoms adhezinėms jungtims ypač svarbūs yra kadherinai.
Sąaugos
Ypač būdingos epiteliui. Kiekvieną vidinį žarnyno paviršių dengiančio epitelio ląstelę arti jos viršutinio paviršiaus kaip diržai apjuosia sąaugos, kurios tvirtai ją sujungia su aplinkinėmis ląstelėmis. Plazmines ląstelių membranas sąaugų vietose skiria 20-35 nm nuotolis. Ląstelės vienos su kitomis sukimba nuo kalcio priklausomu ryšiu tarp šalia esančių ląstelių kadherinų. Panašiai kaip sutelktinių sąlyčių integrinai, sąaugų kadherinai išorinę terpę sujungia su citoplazmoje esančiais ląstelės griaučiais. Kadherinų molekulių citoplazminius domenus su aktino gijomis sujungia specialūs baltymai, tarp kurių svarbiausi yra kateninai.
Glaudžiosios jungtys
Glaudžiąsias jungtis sudaro baltymai okludinai ir klaudinai. Jie tvarkingomis eilėmis tarsi tarpinė užpildo tarpą tarp greta esančių ląstelių plazminių membranų. Tokiu būdu glaudžiosios užtveria kelią mažos molekulinės masės medžiagoms judėti pro tarpus tarp ląstelių ir izoliuoja ląstelių sluoksnių atskirus tūrius.
Plyšinės jungtys
Plyšinės jungtys (angl. k. - gap junctions) - jungia gyvūnų ląsteles ir padeda joms tiesiogiai keistis informacija. Elektroninės mikroskopijos duomenimis, plyšinės jungties srityje aplinkinių ląstelių membranos priartėja viena prie kitos iki 3 nm, bet nesusiliečia. Pro tarpląstelinį plyšį nuo vienos ląstelės iki kitos driekiasi vamzdeliai, perveriantys šalia esančių ląstelių plazmines membranas ir jungiantys jų citozolius. Plyšinės jungtys jungia gyvūnų beveik visų audinių ląsteles, išskyrus nervinį audinį ir griaučių skersaruožius raumenis.
Plyšinių jungčių vamzdelius sudaro baltymas koneksinas. Tai integralus plazminės membranos baltymas, kiaurai perveriantis kiekvienos iš sąveikaujančių ląstelių plazminę membraną. Šešios koneksino molekulės sudaro koneksoną - 1,5 nm vidinio skersmens kanalą. Sudarydami plyšinę jungtį, greta esančių ląstelių koneksonai susijungia tarpusavyje ir taip suformuoja vientisą kanalą. Koneksonų kanalai nėra atrankūs. Gana mažos (mažesnės kaip 1000 Da) molekulės šiais kanalais lengvai praeina iš vienos ląstelės citozolio į kitą.
Žinoma daugiau kaip 10 koneksinus koduojančių genų. Dažniausiai skirtingų koneksinų genų raiška būdinga skirtingų audinių ląstelėms, bet tam tikrose ląstelėse gali būti kelių rūšių koneksinų. Nėra aišku, ar skirtingi koneksinai gali įeiti į vieno koneksono sudėtį, ar iš skirtingų koneksinų sudaryti puskanaliai gali formuoti vieną kanalą.
Plyšinėmis jungtimis sujungtų ląstelių citozoliai sudaro vieną didžiulį bendrą tūrį medžiagoms, kurių molekulėms laidūs koneksonai. Tokioms medžiagoms priklauso cAMP ir kitos ląstelės viduje signalą perduodančios medžiagos. Taip plyšinės jungtys tam tikrų ląstelių reakciją į dirgiklį jungia į bendrą organo atsaką. Plyšinės jungtys įgalina ir bendrą ląstelių medžiagų apykaitos veiklą, nes šių jungčių koneksonai laidūs daugumai metabolitų (ATP, sacharidų fosfatams, aminorūgštims) ir kofermentams.
Šaltiniai
MILDAŽIENĖ, Vida; JARMALAITĖ, Sonata; DAUGELAVIČIUS Rimantas. Ląstelės biologija: bendrasis vadovėlis. Kaunas: VDU leidykla. 2004. 224 p. - 228 p.
Michael Draw
Biografija
Gimė 1981 m. Chabarovske, žydų šeimoje. Baigė Chabarovsko valstybinio pedagoginio universiteto, romanų-germanų kalbų fakultetą. Pagal profesiją – lingvistas, bet dirbo dizaineriu-raidžių rinkėju, taip pat mokė anglų kalbos privačioje kalbų mokykloje. Nuo pat vaikystės užsiiminėjo kūrybine veikla, rašė maginės fantastikos darbus. Vėliau užsiėmė piešimu, kompiuterine grafika, proza, eilėraščiais. Romanų „Kuras“ (2007 m.), „Kūnas ir plienas“ (2009 m.), taip pat 2008 m. išleisto pasakojimų rinkinio „Programos klaida“ autorius, literatūrinio almanacho „Miestas“ sudarytojas. Dainuoti pradėjo būdamas 22 metų. Privačiai to mokėsi dvejus metus. Michaelis turi labai retą, kontratenoro balsą, dėl kurio jo vokalas skamba uniseksualiai, nes kontratenoras pagal aukštį prilyginamas moteriškam kontraaltui:
Draudenių ežeras
Geografiniai ir geologiniai ypatumai
Ežeras yra Jūros baseine, Ežeruonos upelio baseino aukštupyje. Nors jo gylis dabar siekia vos 2 m, bet anksčiau giliausiose vietose buvo apie 10 m. Ežero krantai žemi, lėkšti, vietomis užpelkėję (tik 2006 metais pavalytoje ežero dalyje ties maudykla litoralėje matosi pliko smėlio ploteliai), padengti dumblo sluoksniu.
Draudenių ežeras yra Pabaltijo žemumų srities, Nemuno žemupio lygumos rajono, Žygaičių limnoglacialiniame duburyje.
Rytinėje ežero pusėje vyrauja limnoglacialiniai dariniai (smulkus smėlis), šiaurinėje dalyje paplitę pagrindinės morenos glacialiniai dariniai (priesmėlis, priemolis), pietinėje dalyje vyrauja kraštiniai moreniniai dariniai (priesmėlis, priemolis). Betarpiškai aplink ežerą, išskyrus rytinę dalį, kur buvo atliekami tyrimai, sutinkami holoceno amžiaus žemapelkių dariniai (durpės).
Plotas 103,5 ha. Ilgis iš rytų į vakarus 1,3 km, didžiausias plotis 1,2 km. Rytinėje dalyje netoli kranto yra 0,14 ha sala. Vandens paviršius yra 51,7 m aukštyje virš jūros lygio. Didžiausias gylis 2,5 m, vidutinis gylis 1,5 m.
2010 m didžiausias gylis 3,2 m, vidutinis – 1,72 m. Vandens tūris – 1 832 000 m³. ).
Baseino plotas 21 km². Ežeras ovalo formos. Dubuo – ledo lustavietė. Kranto linijos ilgis 4,35 km. Pratakumas 423% – vanduo ežere pasikeičia per 0,236 metų. Krantai, išskyrus rytinę terasą žemi, pelkėti, apaugę mišku. Prieš 3000 m. ežere augo daug agaro riešutų. Ežere randama 173 rūšių fitoplanktono.
Draudenių ežeras yra uždumblėjęs, dėl susikaupusio dumblo ežero vandens gylis labai sumažėjęs. Ežero rytinėje dalyje yra 3 259 000 m³ dumblo. Dumblo sluoksnio storis siekia iki 8,3 m (vidutinis storis – 3,06 m). Didžiausias mineralinio dugno gylis (10,8 m) nustatytas pietinėje ežero dalyje. Šio gręžinio vietoje vandens gylis siekia tik 2,5 m, tuo tarpu rudos spalvos dumblas sudaro 8,3 m storio sluoksnį. Mineralinį dugną sudaro moreninis įvairios konsistencijos priesmėlis, priemolis.
Ekologiniai ypatumai
Pagal hidrocheminių tyrimų duomenis ežeras priskirtinas mezotrofiniams ar silpnai eutrofiniams ežerams. Pagal hidrobiologinius parametrus ežeras yra eutrofinis, jame kaupiasi makrofitų biomasė, vyksta jos puvimas. Beveik visu ežero perimetru auga lapuočiai medžiai, krūmai, kurių nuokritos dar pablogina vandens kokybę.
Augalija
Pagal makrofitų pasiskirstymą ežeras priskirtinas juostiniam-ištisiniam užžėlimo tipui. Draudenių ežeras yra makrofitinis, t. y., makrofitinė augalija įsisavina didžiają dalį biogeninių medžiagų, todėl ežeras vasarą beveik nežydi, jo vandens kokybė išlieka palyginti gera.
Ežerą supa žemės ūkio naudmenos, tik pavasarį užliejamoje pakrantėje auga pavieniai juodalksnio medžiai bei kone ištisinės karklų (Salix aurita, S. cinerea) krūmų juostos.
Makrofitų rūšinė sudėtis negausi. Ežere rasta 40 rūšių induočių, o bendrijas ar sąžalynus formuoja tik 10 rūšių augalų. Tai helofitai, nimfeidai, limneidai. Gerai išsivysčiusios viršvandeninės ir povandeninės makrofitų bendrijos. Jos dengia ir pakrantę, ir ežero dugną (70-95%). Plačiausias juostas (5 – 20 m pločio) sudaro aukštųjų helofitų bendrijos: tai nendrių, meldų sąžalynai. Seklioje eulitoralėje aplink visą ežerą paplitę nendrynai, giliau – meldynai. Užpelkėjusioje vakarinėje ežero dalyje neretos papartuolinio nendryno bendrijos. Bendrijose rūšių nedaug: nendryne – 8, meldyne – 6, papartuoliniame nendryne – 11 rūšių. Tai beveik monodominantiniai nendrių ar meldų sąžalynai, kitos rūšys auga pavieniais egzemplioriais.
Užliejamoje eulitoralėje tarp nendrių pasitaiko permautalapė plūdė (Potamogeton perfoliatus), balinis asiūklis (Equisetum fluviatile), pelkinis duonis (Eleocharis palustris), pelkinis čėriukas (Rorippa palustris). Meldyne retai auga paprastasis šiurpis (Sparganium emersum), paprastoji lūgnė (Nuphar lutea), kanadinė elodėja (Elodea canadensis), varpotoji plunksnalapė (Myriophyllum spicatum), standžialapė kurklė (Batrachium circinatum). Helofitai auga 0-150 cm gylyje. Už helofitų neplačią (1-4 m pločio) fragmentišką juostą formuoja nimfeidų sąžalynai. Tai beveik gryni lūgnės (Nuphar lutea) sąžalynai, tik 1,5-1,8 m gylyje į juos įsimaišo pavieniai maurabragių (Chara hispida, Chara vulgaris) bei blizgančiųjų plūdžių (Potamogeton lucens) egzemplioriai. Giliau, 1,8 – 2,0 m gylyje, maurabraginiai dumbliai dengia didelę ežero dugno dalį. Vyrauja maurabragis (Chara vulgaris), varpotoji plunksnalapė (Myriophyllum spicatum). Varpotoji plunksnalapė ištisinių juostų nesudaro, tik vietom įsiterpia į menturlapės plunksnalapės (Myriophyllum verticillatum) sąžalynus. Giliau, 1,9-2,3 m gylyje, plačiai paplitusi tamsiojo menturdumblio (Nitella opaca) bendrija, kurioje vyrauja tamsusis menturdumblis bei paprastoji nertis (Ceratophyllum demersum), įsimaišo paprastoji drepanė (Drepanocladus aduncus).
Giliausiai, 2,2 – 2,5 m gylyje, bendrijas formuoja paprastoji nertis (Ceratophyllum demersum). Tai gryni sąžalynai su nedidele samanų (drepanės) priemaiša.
2,5 – 3,0 m gylyje ant skysto dumblo substrato jokie augalai nebeauga.
Gyvūnija
Pagal žuvininkystės vykdymo kryptį priskiriamas lydekiniams ežerams.
Žuvys
Draudenių ežeras įtrauktas į dūstančių ežerų sąrašą. Paskutinis užfiksuotas dusimas buvo 1995–1996 m. žiemą. Pastaraisiais metais, kai į ežerą buvo suleista baltųjų amūrų, minkštosios žolinės augalijos kiekis sumažėjo.
2010 m. gegužę įvairaus akių dydžio tinklais tiriant žuvų sudėtį buvo nustatyta, kad jaunųjų grupių žuvų tarpe skaičiumi vyrauja kuojos (Rutilus rutilus) (virš 60%) ir ešeriai (Perca fluviatilis) (28,8%). Biomase irgi vyrauja kuojos (43,2%), tačiau daug ir lynas (Tinca tinca) (24,3%) bei ešerių (27,6%). Visų jaunųjų žuvų biomasė viename ha ežero ploto sudaro 122 kg, žuvų gausa – 1022 ind./ha. Visų šių žuvų produkcija per metus siekia 22 kg iš 1 ha ežero ploto vieneto.
Vyresniojo amžiaus žuvų grupėje absoliučiai dominuoja lynas, kurie aiškiai vyrauja tiek pagal biomasę, tiek pagal gausą. Vien tik lynų biomasė sudaro 94,1 kg iš 1 ha ežero ploto, o jų gausa – 74,2 ind./ha. Tai yra daugiau negu pusė visų žuvų biomasės, nustatytos 2007 m., kai bendra vyresniojo amžiaus žuvų biomasė buvo 155 kg iš 1 ha. Į šį skaičių neįeina smulkios žuvys – pūgžliai (Gymnocephalus cernuus), jaunos kuojos, raudės (Scardinius erythrophthalmus), mažos lydekos (Esox lucius). Lydekų ežere maža, ir tai jaunos, vos 3 m. amžiaus žuvys.
2010 m. bendras Draudenių ežero žuvingumas, lyginant su 2007 m., nežymiai sumažėjo ir šiuo metu sudaro 155 kg iš 1 ha. Sumažėjo lydekų, karšių (Abramis brama) skaičius ir jų masė visoje žuvų bendrijoje, tačiau ženkliai padidėjo lynų biomasė. Patys stambiausieji lynai siekė 1,8–2,2 kg.
2010 m. gegužės mėn. ežere vyravo lynų populiacija. Svarbiausia plėšrioji žuvis – lydeka, tačiau jos čia smulkios, 600–700 g masės. Draudenių ežere labai reta žuvimi tapo paprastasis karosas (Carassius carassius). Juos išstumia kitos dominuojančios žuvys – kuojos ir lynai. Nuolatos mažėja pūgžlių, nes jiems čia netinkamos dauginimosi sąlygos. Ežere nyksta karšiai, nes lynai žymiai geriau prisitaikę prie eutrofijos ir hipertrofijos būklės.
2010 m. gegužę į ežerą prieš trejus metus suleisti baltieji amūrai (Ctenopharyngodon idella) pasiekė 5 kg masę. Manoma, kad amūrai ženkliai sumažino makrofitų, pirmiausia kurklių, kiekį.
Paukščiai
Labai plačioje, pakrantėje į pelkę pereinančioje, helofitų juostoje peri laukiai (Fulica atra), kitos vandens vištelių rūšys, mažieji kragai (Tachybaptus ruficollis), didžiosios antys (Anas platyrhynchos), gausios nendrynų žvirblinių populiacijos. Pietvakarinėje Draudenių ežero pusėje peri didysis baublys (Botaurus stellaris), taip pat nendrinė lingė (Circus aeruginosus), nereguliariai – ūsuotoji zylė (Panurus biarmicus).
Antropogeniniai poveikiai
Ežero baseinas po 1990 m. dėl melioracinės veiklos sumažėjo daugiau negu penkiskart.
Nuo 1958 metų, kai buvo įvykdyta melioracija, Ežeruona savo vandeniu nebegalėjo maitinti ežero, todėl jis seko, apžėlė, žiemą dusdavo žuvys.
2006 metais, įgyvendintas Draudenių ežero „gelbėjimo“ projektas, kai Ežeruona vėl buvo pakreipta ežero link, sutvarkyti melioraciniai kanalai, ežero intakų bei ištakų vietose ežero dugnas valytas nuo dumblo ir sapropelio, įrengtas paplūdimys, krante – stovyklavietė. Įrengtas slenkstis-reguliatorius, ežeras papildytas melioracijos griovių vandeniu, kurio dėka Draudenių ežero vandens lygis pakilo apie 40 cm. Šiek tiek padidėjo ežero plotas, buvo užsemti karklynais apaugę apyežeriai, dalis pakrantės krūmynų atsidūrė vandenyje.
2010 m. pradėtas dalies ežero valymo projektas „Draudenių ežero dalies išvalymas ir ekologinės būklės gerinimas“. Numatoma valyti 15 ha dydžio ežero akvatorijos plotą rytinėje dalyje bei sutvarkyti valomo ploto pakrantę. Valyti planuojama iki 5,0 m vandens gylio, pašalinant dumblą. Seklioje, mažiau uždumblėjusioje litoralėje ežeras valomas tik iki mineralinio grunto. Po to numatoma įžuvinti trūkstamų rūšių žuvimis (lydekomis ir sterkais).
Meinkūnas
thumb|200 px|Meinkūnų veislės katinas
Meinkūnas, arba Meino meškėnas, kartais vadinamas Amerikos ilgaplaukė – viena populiariausių naminių kačių (Felis catus) natūralių veislių pasaulyje. Tai pačios stambiausios naminės katės - patinai vidutiniškai sveria 5,9-8,2 kg (stambiausi iki 12 kg.), patelės vidutiniškai 3,6-5,4 kg. Suaugusių aukštis gana įvairus - 25-41 cm. Kūno ilgis (matuojant su uodega) iki 1,2 m. 2010 m. į Gineso rekordų knygą buvo įrašytas šios veislės patinas, vardu „Stewie“, kurio kūno ilgis siekė 123 cm. Uodega iki 36 cm ilgio.
Šios veislės katės bręsta lėtai – maždaug iki trečiųjų gyvenimo metų.
Istorija
Meino meškėno katės pavadinimas kilęs nuo Meino valstijos, kur veislė atsirado, o meškėno, nes žieduotos šių kačių uodegos ilgais krintančiais plaukais panašios į meškėno. Meino meškėno kačių protėvius atsivežė jūreiviai. Buvo ir tebėra įprasta į ilgas jūrų keliones pasiimti kačių, kad jos neleistų laive veistis žiurkėms ir pelėms. Pusiau ilgaplaukės katės galėjo atsirasti Šiaurės Amerikoje su jūrų keliautojais iš Anglijos ar Skandinavijos ir čia poruotis su vietos trumpaplaukėmis katėmis. Vieningai sutinkama, jog Meino meškėno veislės katės yra turkų angoros giminaitės.
Meino meškėno veislės katės parodose JAV dalyvavo jau nuo 1985 m. ir buvo labai populiarios, kol britai įvežė persų ilgaplaukes. Dabar „meškėnių“ parodose gerokai mažiau, bet jos išlieka mylimos kačių augintojų.
1951 m. kačių augintojai įkūrė Centrinį Meino kačių klubą ir pradėjo rengti vien šios veislės kačių parodas. Netrukus šiomis katėmis susidomėjo ir kitų šalių gyventojai ir Meino meškėno katės ėmė dalyvauti parodose Europoje.
Charakteris
Šios katės neaikštingos, mėgsta draugiją, yra gero būdo. Puikios medžiotojos. Gerai sugyvena su kitomis katėmis ir šunimis, jei nuo mažens augo kartu. Gerai jaučiasi tiek nuosavame, tiek daugiabučiame name. Mėgsta žaisti, tačiau kartais būna labai tylios, vangios. Daugumai patinka glostymas, glamonės ir šukavimas.
Fizinės savybės
Meino meškėno katės būna tik gamtinių paprastų naminių kačių spalvų. Raštai ir spalvos labai įvairūs: juoda, melsva, rausva, kreminė, kartais su baltais lopais, raina, su sidabrišku poplaukiu.
Lecitinas
Lecitinas (kilęs iš graikų žodžio /ˈlɛsəθɪn/ reiškiančio "kiaušinio trynys") - tai bendras terminas, kuriam galima priskirti bet kurią geltonai rusvųjų riebalinių medžiagų grupę. Yra gyvūnų ir augalų audiniuose. Lecitino grupės riebalai yra amfifiliniai (viena dalis hidrofilinė, o kita – hidrofobinė ) - jie sąveikauja tiek su vandeniu, tiek su riebalais. Lecitinas naudojamas išlyginant maisto tekstūrą, tirpinant miltelius (emulsinimas), homogenizuojant skystus mišinius  ir atsparumui lipnioms medžiagoms.
Lecitinai yra glicerofosfolipidų mišiniai, įskaitant fosfatidilcholiną, fosfatidiletanolaminą, fosfatidilinozitolį, fosfatidilseriną ir fosfatidinę rūgštį.
1845 m. Pirmą kartą lecitinas buvo išskirtas prancūzų chemiko ir vaistininko Theodore Gobley. 1850 m. jis pavadino fosfatidilcholiną likitinu. Gobley iš pradžių išskyrė  lecitiną iš žodžio "kiaušinio trynis" senovės graikų kalba ir 1874 m. nustatė visą fosfatidilcholino cheminę formulę. Taip pat chemikas parodė lecitino buvimą įvairiose biologinėse srityse, įskaitant veninį kraują, žmogaus plaučius, tulžį, žmogaus smegenų audinį, žuvų ikrus, viščiukų ir avių smegenis.
Lecitinas gali lengvai būti chemiškai ekstrahuotas (perskirtas kietas ar skystas mišinio tirpiklis, kuris tirpina tik tam tikrus komponentus), naudojant tirpiklius, tokius kaip heksanas, etanolis, acetonas, petroleteris, benzenas ir t. t., arba ekstrahuotas mechaniniu būdu. Paprastai jis yra gaunamas iš tokių šaltinių kaip sojos pupelės, kiaušiniai, pienas, jūros ištekliai, rapsai, medvilnės sėmenys ir saulėgrąžos. Jis mažai tirpsta vandenyje, bet yra puikus emulsiklis. Vandeniniame tirpale jo fosfolipidai gali sudaryti liposomas, dvisluoksnius lakštus, miceles arba plokščias struktūras, priklausomai nuo drėgnumo ir temperatūros. Dėl to susidaro paviršinio aktyvumo medžiagos rūšis, kuri paprastai klasifikuojama kaip amfipatija. Lecitinas parduodamas kaip maisto priedas ir maisto papildas. Valgant jis kartais naudojamas kaip emulsiklis ir neleidžia sulipti.
Komercinis lecitinas, naudojamas maisto produktams gaminti, yra fosfolipidų mišinys aliejuje. Lecitinas gali būti gaunamas vandeniu ekstrahuojant ekstrahuotą sėklų aliejų. Tai įvairių fosfolipidų mišinys, o kompozicija priklauso nuo lecitino kilmės. Pagrindinis lecitino šaltinis yra sojos pupelių aliejus. Atsižvelgiant į ES reikalavimą deklaruoti alergenų kiekį maisto produktuose, be genetiškai modifikuotų pasėlių reglamentų, vyksta laipsniškas perkėlimas į kitus lecitino šaltinius (pvz., Saulėgrąžų aliejus). Išgrynintus fosfolipidus gamina komercinės kompanijos.
Ursula Kroeber Le Guin
thumb|right|Ursula Le Guin susitikime su gerbėjais [[2004 m. liepą]]
Ursula Kriober Le Gvin (Ursula Kroeber Le Guin; 1929 m. spalio 21 d. – 2018 m. sausio 22 d.) – amerikietė rašytoja, labiausiai žinoma kaip mokslinės ir maginės fantastikos autorė.
Nuo 1958 m. gyveno Portlende. Pirmąjį kūrinį išleido 7 dešimtmetyje. Yra gavusi kelis Hugo ir Nebula apdovanojimus.
Rašytojos pavardė prancūziškai tariama /ləgɛ̃/, tačiau dauguma anglakalbių gerbėjų ją taria /ləˈgwɪn/.
Biografija
Ursula Le Gvin gimė ir užaugo Kalifornijoje. Literatūra susidomėjo būdama vaikas: sulaukusi vienuolikos, išsiuntė vieną kūrinį į žurnalą „Astounding Science Fiction“, tačiau redakcija jo neišspausdino.
1951 m. baigė bakalauro studijas Radcliffe College koledže, magistro laipsnį gavo Kolumbijos universitete 1952 m. Vėliau studijavo Prancūzijoje, kur susipažino su būsimuoju vyru Charles Le Guin.
Ankstyviausia kūryba buvo nefantastinės istorijos apie išgalvotas šalis. Vėliau Ursula Le Gvin grįžo prie mokslinės fantastikos, ir nuo 7 dešimtmečio pradžios jos kūriniai reguliariai pasirodydavo spaudoje. 1969 m. išgarsėjo romanu „Kairioji tamsos ranka“ (The Left Hand of Darkness), už kurį gavo Hugo ir Nebula apdovanojimus.
Ne vieno iš Le Gvin mokslinės fantastikos kūrinių veiksmas vyksta ateityje, poimperinėje galaktinėje civilizacijoje, valdomoje Ekumenos. Nuo daugelio populiariosios mokslinės fantastikos kūrinių Le Gvin istorijas skiria tai, kad nei senoji Imperija, nei Ekumena nemokėjo ir nemoka keliauti greičiau už šviesą.
Taip pat garsus yra Ursulos Le Gvin maginės fantastikos (fantasy) „Žemjūrės“ ciklas, prasidedantis knyga „Žemjūrės burtininkas“.
Žemjūrė (Earthsea)
Romanai:
Apsakymai:
Ekumena
Romanai:
Apsakymai:
Įvairūs
Romanai ir istorijų ciklai:
Apsakymų rinkiniai:
Knygos vaikams ir jaunimui:
Ne grožinė literatūra
Proza:
Poezija:
Ekranizacijos
Nors Ursula Le Gvin populiarumu ir apdovanojimais nesiskundžia, jos pagrindiniai kūriniai nedažnai ekranizuojami. Du kartus pasirodė The Lathe of Heaven televizijos versija. 2004 m. buvo sukurtas televizijos miniserialas pagal „Žemjūrės“ trilogiją, tačiau ir knygų autorė, ir gerbėjai šia ekranizacija nusivylė. Goro Miyazaki pastatė „Žemjūrės“ animacinę versiją.
Counterman
Counterman, CM (žarg.) Vakarų spec. tarnybų užverbuotas svetimos valstybės tarnautojas, „perverbuotas“ asmuo.
Jindržichūv Hradecas
Jindržichūv Hradecas  – miestas Pietų Čekijos krašte, Čekijoje. 21 824 gyventojai (2013 m. duomenys).
Mieste esanti pilis su rūmais užima tris hektarus. Pagal plotą yra trečia dydžiausių šalyje (po Prahos ir Česky Krumlovo). Turi 320 kambarių ir daugiau nei 10 000 meno kūrinių bei tiek pat knygų.
Mieste išlikusios žydų kapinės. Yra kelios bažnyčios. Renesanso stiliaus pastate įsikūręs muziejus (vienas seniausių Bohemijos regioninių muziejų). Jame prieš tai buvo jėzuitų seminarija. Turgaus aikštėje esančiame gotikiniame pastate įsikūrusi miesto rotušė.
Counterman
Jei asmuo tuo pat metu dirba abiejų pusių (valstybių, kitų organizacijų) spec. tarnyboms (dvigubas agentas), Counterman imasi didesnės asmeninės rizikos.
Jindržichūv Hradecas
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1220 m. Manoma, kad tai buvo slavų gyvenvietė. XIII a. pradžioje pastatyta gotikinė pilis (XVI a. perstatyta pagal renesanso stilių). Jindržichūv Hradecas po Trisdešimtmečio karo buvo antras pagal dydį Bohemijos karalystėje.
Counterman
Tarnybinių paslapčių išdavimas iš ankstesniosios „darbovietės“ netgi ir su ja nebendradarbiaujant ar jai nutraukus veiklą gali būti pavojingas ir problemiškas. Todėl CM dirba itin slaptai, naudoja konspiracines priemones arba yra labai gerai saugomi, jiems netgi suteikiama nauja tapatybė kaip, pvz., buvo Werner Stiller atveju, kai jis iš VFR Valstybės saugumo ministerijos Hauptverwaltung Aufklärung perėjo dirbti CIA.
Jindržichūv Hradecas
Istorija
thumb|left|600px|Jindržichūv Hradeco pilis
Counterman
Der Counterman taip pat yra vad. informatorius; šis taip pat dirba slaptai, tačiau CM yra jau anksčiau dirbęs svetimoms spec. tarnyboms.
Dardanija (Romos provincija)
Dardanija  – Romos provincija Pietryčių Europoje, egzistavusi nuo III a. pabaigos iki VII a. Dabar Dardanijos teritorijoje yra pietinė Serbija, Kosovas (rytinė dalis) ir šiaurinė Makedonija.
Istorija
Dardanijos provincija buvo sukurta kadaise (iki I a. pr. m. e.) klestėjusios Dardanų karalystės teritorijoje. Po Romos imperijos nukariavimo, ši teritorija priklausė Mezijos, vėliau Aukštutinės Mezijos provincijai. Senieji Dardanijos centrai buvo Skupis, Ulpiana ir Naisas. Įkūrus provinciją, pastarasis tapo jos administraciniu centru. Vėlesniais laikais išplėtus Viduržemio Dakiją, Naisas atiteko pastarajai, o Dardanijos sostinė perkelta į Skupą. Dardanija, kartu su Pirmąja Mezija, Paupio Dakija, Viduržemio Dakija ir Prevalitana sudarė stambesnį administracinį teritorinį vienetą – Dakijos dieceziją.
VI–VII a. Dardaniją kolonizavo slavai. Provincija panaikinta VII a., kuomet ją užkariavo bolgarai.
Mišučiai (Kretinga)
Istorija
1709–1711 m. kaime siautėjo maro epidemija. Jos metu mirę gyventojai palaidoti Minijos slėnio terasoje esančiose kapinėse, vadinamose Maro kapeliais. Marui praslinkus atsirado daug tuščios žemės. 1717–1718 m. Mišučių valstietis Kazimieras Lukauskis kartu su kitais Mišučių dvaro baudžiauninkais skundėsi valdos savininkui Kazimierui Jonui Sapiegai, kad dvaro valdytojas juos skriaudžia: varo dirbti tuščių valakų, verčia mokėti visokias rinkliavas ir nebūtus mokesčius.
1846 m. Kartenos parapijos Mišučių kaime buvo 19 dūmų. Po baudžiavos panaikinimo valstiečiai nenorėjo paklusti Mišučių dvarininkui Konstantinui Parčevskiui, 1861–1862 m. aktyviai dalyvavo Kartenos valsčiuje kilusiuose neramumuose, 1865 m. atsisakė mokėti nuomą ir rašytis į gyventojų knygas.
1910 m. rugpjūčio 12 d. Mišučių ūkininkas Jurgis Stainys dalyvavo pirmojoje Kretingos gyvulininkystės pasiekimų parodoje ir už užaugintą kumelę su kumeliuku laimėjo I-jo laipsnio prizą: plūgą su verstuvu ir rateliu, kurį jam įteikė Kretingos grafas Aleksandras Tiškevičius.
Nuo 1861 m. kaimas priklausė Kartenos valsčiaus Mišučių seniūnijai, nuo 1919 m. Kretingos valsčiaus Rubulių seniūnijai. 1922 m. pradėtas skirstyti į vienkieminius ūkius. 1923 m. jame buvo 22 ūkiai, 1927 m. atidaryta Mišučių pradinė mokykla. Jos mokiniai įkūrė jaunųjų ūkininkų ratelį, dalyvavo medelių sodinimo ir kituose konkursuose. 1939 m. mokykla buvo 4 skyrių. Joje veikė 3 komplektai, mokėsi 150 vaikų ir dirbo 3 mokytojai. Mokyklos vedėja buvo Bogumila Kučinskienė.
Dauguma gyventojų buvo evangelikai liuteronai, kurie į kaimą pradėjo keltis XIX a. II pusėje. Jie priklausė Kretingos evangelikų liuteronų bendruomenei, o kaimo žemių pakraštyje ties riba su Raguviškiais įsirengė savo kapines, kurios veikia ir šiandien. Ūkininkas Mikas Pipiras buvo Kretingos evangelikų liuteronų bažnyčios vargonininkas. Jo sūnus Mikas Pipiras, taip pat vargonininkavęs toje pačioje bažnyčioje, pasakojo, kad pas tėvą prieš karą apsistodavęs atostogauti atvykęs Antanas Smetona, kuris mėgęs medžioti aplinkiniuose miškuose.
1940 m. Sovietų Rusijai okupavus Lietuvą, net 25 evangelikų liuteronų šeimos (Martyno Jokumaičio, Antano Tolio, Martyno Penelio, Jono Bukolės, Antano Plenio, Richardo Staigio, Martyno Matūzo, Jono Putvino, Juliaus Pakalniškio, Antano Venskaus, Barboros Peicienės, Urtės Endrisienės, Onos Grobštienės, Endrio Pakalniškio, Miko Pipiro, Jono Auskaičio, Adolfo Olbrikaičio, Domo Staigio, Jono Staigio, Jono Grobštos, Martyno Plenio, Jurgio Plenio, Jurgio Auskaičio, Marijos Grobštienės ir Martyno Žvilio) repatrijavo į Vokietiją. Po 1941 m. nacių surengtų represijų be šeimininkų kaime liko žydo Ruvino Braukės 16,02 ha ūkis.
Po karo aplinkiniuose miškuose veikė Kardo rinktinės partizanai. 1946 m. kaime jie nušovė apylinkės pirmininką J. Navicką, 1947 m. – naujakurį K. Ramoną, 1949 m. – apylinkės pirmininką Abrutį.
1948–1951 m. į Sibirą buvo ištremta 50 žmonių – Juozo Ato, Miko Jakumaičio, Miko Jokšo, Bertos Lekauzienės, Konstancijos Lukauskienės, Juozo Mačernio, Augustino Miltakio, Jurgio Pakalniškio, Urtės Pakalniškienės, Antano Paulausko, Martyno Plenio, Juozo Šilgalio šeimos.
Pokario metais kaime tebeveikė pradinė mokykla. Joje dirbo mokytojai Jonas Misiūnas, Jadvyga Mažeikaitė, Vlada Sindikaitė, Ona Žuolienė, Leonas Vaicikauskas, Sofija Saliamonaitė-Vaicikauskienė, Jonas Smetona, Zena Supranavičienė, Stasė Vaitkutė, Morta Verkytė, Stasys Vilkys, Ona Kubilienė, 1963 m. mokėsi 23 vaikų. Dar labiau sumažėjus besimokančių, mokykla uždaryta.
Keistutiškė
Keistutiškė – kaimas šiaurės vakarinėje Lazdijų rajono savivaldybės dalyje, 2 km į pietvakarius nuo Rudaminos.
Istorija
2001 m. kaimas priklausė Šeštokų seniūnijai.
Antanas Švitra
Antanas Švitra (g. 1936 m. rugpjūčio 9 d. Dainaviškiuose, Lazdijų raj.) – gydytojas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1954 m. baigė Veisiejų vidurinę mokyklą. 1954–1960 m. studijavo Vilniaus universiteto Medicinos fakultete. 1960–1996 m. Kretingos rajono centrinės ligoninės gydytojas. 1995–1996 m. Kretingos rajono savivaldybės tarybos narys, Sveikatos ir socialinių reikalų komiteto pirmininkas. 1996–2000 m. Seimo narys, Sveikatos reikalų komiteto pirmininko pavaduotojas.
Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos narys. Žmona Stasė, duktė Rita, sūnus Valdas.
Bareišiai (Utena)
Bareišiai – kaimas Utenos rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Kuktiškių. Stūkso Bareišių akmuo su dubeniu.
Cholevi Kolomija
Cholevi Kolomija  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolakų Košcelnės valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Didžiažiedė juodgalvė
Didžiažiedė juodgalvė (Prunella grandiflora) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos, juodgalvių (Prunella) genties augalas.
Žiedai 20-25 mm ilgio. Vainikėlis violetinis, melsvai violetinis arba rausvas. Žydi birželio – rugsėjo mėn. Auga šlaituose, pamiškėse, miškuose, miškų aikštelėse.
Krainos marka
Krainos marka, kitaip Karniolos marka  – pasienio regionas (marka) pietrytinėje Šventojoje Romos imperijoje IX–XIV a. Markos teritorijos apėmė didžiąją dalį dabartinės Slovėnijos (Krainos istorinį regioną).
Kupiskų valsčius
Istorija
Tarpukariu valsčius buvo Balstogės vaivadijoje, Lomžos apskrityje. 1939 m. balandžio 1 d. valsčius perkeltas į Varšuvos vaivadiją. 1945 m. rugsėjo 18 d. valsčius perkeltas į Balstogės vaivadiją. 1952 m. liepos 1 dienos valsčių sudarė 19 kaimų. Vykdant Lenkijos valsčių reformą, valsčius buvo panaikintas 1954 m. rugsėjo 29 dieną. Nuo 1973 m. sausio 1 d. valsčius tapo Lomžos valsčiaus dalimi.
Krainos marka
Istorija
Iki IX a. būsimosios markos teritorijos priklausė Karantanijai. Kaip atskiras teritorinis vienetas tikriausiai suformuota IX a. pabaigoje, po to, kai kraštą nusiaubė madjarai. Dėl madjarų grėsmės Rytų Frankų karalystės pakraštys buvo ypatingai militarizuotas, čia suformuotos kelios markos, tarp kurių buvo ir Kraina. Iš pradžių marka buvo pavaldi Bavarijos kunigaikštystei, o 976 m. priskirta naujai sukurtai Karintijos kunigaikštystei.
Didžiažiedė juodgalvė
Vaistinei žaliavai naudojama žolė, nupjauta augalams žydint. Augalas vaistinis. Žiedai vartojami kaip arbatos surogatas.
Augalas įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Krainos marka
Istorija
1040 m. ji tapo nepriklausoma nuo Karintijos ir jai priskirta mažesnė Vindijos marka. Nuo tada Kraina buvo žinoma kaip Krainos ir Vindijos marka. Šį atskyrimą nulėmė krašto kultūros skirtingumas: Karintijos žemėse į šiaurę nuo Karavankės kalnų vietos slavai buvo sparčiai germanizuoti, tuo tarpu į pietus nuo kalnagūbrio buvusi Kraina liko slaviška.
Pirmasis Krainos markgrafas buvo Istrijos markgrafas Popas I. Nuo tada Kraina buvo susijusi dinastine unija su Istrijos marka. Čia valdė Veimaro, Sponheimo, Andecho grafai. Tuo metu Kraina plėtėsi ir gavo priėjimą prie jūros. Nuo 1077 m. Kraina buvo priskirta Akvilėjos patriarchatui. Patriarchai nuolat kirtosi su vietiniais markgrafais. Tuo metu iš Krainos markos atsiskyrė Gerco, Celjės grafystės.
1364 m. Austrijos, Štirijos, Karintijos kunigaikštis ir Tirolio grafas Rudolfas IV pakėlė Krainos markgrafystę į kunigaikštystės lygmenį ir titulavosi Krainos kunigaikščiu.
Markgrafai
Sponheimo grafai: Andecho grafai: Babenbergai: Sponheimo grafas: Pšemislai: Habsburgai: Meinhardinai: Habsburgai:
Krain
Suoleliai
Suoleliai – kaimas Utenos rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Kuktiškių.
Laplandinis griciukas
thumb| Limosa lapponica
Laplandinis griciukas (Limosa lapponica) – tilvikinių (Scolopacidae) šeimos paukštis, kuris nuo paprasto griciuko skiriasi uodega su skersinėmis juostomis ir ryškiai rudu pilvu. Kūno viršutinė pusė juosvai ruda su tamsiomis dėmėmis. Antuodegis baltas, uodega išmarginta juodai baltomis juostomis. Visa apatinė dalis ir pauodegys ryškiai rudi. Snapas iki pusės rusvas, toliau juodas; galas šiek tiek riestas į viršų. Patelė rudai gelsva; nugarinė pusė pilkesnė negu patino, pilvas balsvas. Poilsio apdaru abiejų lyčių nugarinė pusė žilai rusva, dėmėta. Krūtinė rusva, likusi kūno apačia balta.
Lietuvoje negausiai pasirodo traukimo metu pajūryje.
Virginijus Šmigelskas
Virginijus Šmigelskas (g. 1961 m. sausio 2 d. Maišiagaloje, Vilniaus rajone) – istorikas, teisininkas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Augo Širvintose. Čia baigė 7 klases ir 1975 m. iš Širvintų rajono išvyko į tuometę respublikinę Panevėžio internatinę sporto mokyklą. 1979 m. baigė vidurinę mokyklą. 1985 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą, taip pat įgijo dramos režisūros specialybę. 1994–1999 m. studijavo teisę Vilniaus universiteto Teisės fakulteto neakivaizdiniame skyriuje. Stažavosi Vokietijoje ir Anglijoje.
1997–2000 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys pagal Lietuvos centro sąjungos sąrašą. 2000 m. gegužės 15 d. – 2000 m. spalio 18 d. Seimo narys. 2003–2005 m. UAB „RSVP“ direktorius. 2005 m. kultūros ministro patarėjas. 2009 m. Regionų ir demokratijos plėtros instituto direktorius. 2009–2015 m. Lietuvos aplinkos apsaugos investicijų fondo direktorius. 2008 m. laidos „Pašėlusiai noriu į kaimą“ vedėjas.
2017–2019 m. UAB „Lietuvos žinios“ direktorius.
1995–2000 m. Lietuvos centro sąjungos narys, Tarybos narys. Nuo 2004 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos narys, Vilniaus skyriaus pirmininkas, 2005 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys, sąjungos tarybos narys, Vilniaus regiono koordinatorius. Lietuvos centro partijos narys, 2019 m. partijos pirmininko pavaduotojas.
Vaikai Eglė, Akvilė.
Senojo Levkovo valsčius
Stare Levkovo valsčius  – 1954 m. egzistavęs valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje, Hainuvkos apskrityje. Valsčiaus centras buvo Stare Levkovo kaimas.
Istorija
Valsčius įkurtas 1954 m. sausio 1 d. Hainuvkos apskrityje prijungus 7 kaimus iš Narevkos valsčiaus. Valsčių sudarė dalis tarpukariu egzistavusio Tarnopolio valsčiaus kaimų. 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas.
Čachi Kolakai
Čachi Kolakai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolakų Košcelnės valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į šiaurės rytus nuo Zambruvo ir apie 53 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Gwyneth Paltrow
Gwyneth Kate Paltrow (g. 1972 m. rugsėjo 27 d. Los Andželas, Kalifornija) – amerikiečių aktorė.
Taip pat jos artima giminaitė yra Oskaro prizo laimėtoja Katherine Moennig.
Jos vestuvės su dainininku Chris Martin iš grupės „Coldplay“ įvyko 2003 m. gruodžio 5 d. 2004 m. gegužės 14 d. Londone jie susilaukė dukters Apple Blythe Alison Martin.
Bulotiškė
Bulotiškė (arba Bulakavas) – kaimas šiaurės vakarinėje Lazdijų rajono savivaldybės dalyje, 3 km į pietvakarius nuo Rudaminos. Išlikęs Bulakavo dvaras.
Etimologija
Pirmasis kaimo vardas – Bulakavas kilęs nuo vietos dvarininkų Bulhakų pavardės (dvarininkinis vietovardis), XX a. pervadintas Bulotiške (tikriausiai siejant su Bulotos pavarde).
Benbalbinas
thumb|right|275px|Benbalbinas Benbalbinas – didelė uola Airijoje (526 m aukščio), Sligo grafystėje, „Jeitso šalies“ (Yeats Country) regione, 10 km nuo Sligo. Ji susiformavo per ledynmetį, vėliau ilgainiui jos forma buvo pakeista judančių ledynų. Šiaurinei uolos pusei charakteringi vėjai bei audros (nuo Atlanto vandenyno), o įkopus į uolos viršūnę atsiveria graži panorama (Sligo įlanka, Atlanto vandenynas, „Jeitso šalis“). Manoma, kad pavadinimas kilęs nuo IV a. gėlų karaliaus sūnaus Gulban vardo ir reiškia „Gulbano viršūnė“. Airijoje Benbalbinas siejamas su Nobelio literatūros premijos laureatu poetu Viljamu Batleriu Jeitsu (W. B. Yeats), kurio žodžiais Sligo buvo vietovė, ypatingai įtakojusi jo gyvenimą.
Zambijos apskritys
thumb|right|300px|Visos Zambijos apskritys Devynios Zambijos provincijos yra padalintos į 72 apskritis.
Centrinė provincija
thumb|right|250px|Centrinės provincijos apskritys
Vario Juostos provincija
thumb|right|250px|Vario juostos provincijos apskritys
Rytų provincija
thumb|right|250px|Rytų provincijos apskritys
Luapulos provincija
thumb|right|250px|Luapulos provincijos apskritys
Lusakos provincija
thumb|right|250px|Lusakos provincijos apskritys
Šiaurės provincija
thumb|right|250px|Šiaurės provincijos apskritys
Pietų provincija
thumb|right|250px|Pietų provincijos apskritys
Vakarų provincija
thumb|right|250px|Vakarų provincijos apskritys
Bledo ežeras
Bledo ežeras  – ežeras šiaurės vakarų Slovėnijoje, Julijos Alpėse, šalia Bledo miesto. Ežeras ledyninės kilmės, išsidėstęs 475 m aukštyje vaizdingoje vietovėje, jį supa kalnai ir miškai. Ilgis siekia 2 120 m, plotis – 1 380 m.
Ant šiaurinio ežero kranto stovi viduramžių Bledo pilis, vakaruose driekiasi Zakos slėnis. 55 km į šiaurės vakarus yra šalies sostinė Liubliana.
Bledo sala
thumb|left|Bledo sala Ežeras iš visų pusių supa Bledo salą (Blejski otok), kuri yra vienintelė šalyje natūraliai susidariusi sala. Saloje yra keletas pastatų, svarbiausia iš jų yra Marijos ėmimo į dangų bažnyčia (Cerkev Marijinega vnebovzetja), pastatyta XVII a. pab., išdekoruota gotikinėmis freskomis, turtinga barokiniu inventoriumi. Bažnyčios bokštas iškilęs į 52 m aukštį, į jo viršų veda 99 laiptai. Bažnyčioje reguliariai rengiamos vestuvės.
Rekreacija
Ežeras yra gausiai turistų lankoma vieta. Plačiai žinomas tarp irkluotojų, kadangi turi geras sąlygas sportui. 1966, 1979, 1989 ir 2011 m. čia vyko pasaulio irklavimo čempionatas.
AWD-Arena
AWD-Arena – futbolo stadionas Hanoveryje, Žemutinėje Saksonijoje, Vokietijoje.
Istotija
1954 m. pastatytas Žemutinės Saksonijos stadionas (Niedersachsenstadion).
Nuo 1959 m. – Hannover 96 klubo namų arena.
26 400 W, 66 garsiakalbių garso sistema garantuoja puikius garso efektus. Po rekonstrukcijos stadionas gali talpinti 49 000 žiūrovų.
2006 m. stadione buvo sužaistos penkerios XVIII pasaulio futbolo čempionato rungtynes.
Maljeko viadukas
thumb|right|Prezidentas José Manuel Balmaceda 1890 m. atidaro tiltą. Maljeko viadukas  – geležinkelio tiltas centrinėje Čilėje (Araukanijos regionas, Maljeko provincija) per Maljeko upės slėnį.
Tiltą 1890 m. spalio 26 d. atidarė Čilės prezidentas José Manuel Balmaceda. Atidarymo metu Maljeko viadukas buvo aukščiausias geležinkelio tiltas pasaulyje. Greta tilto eina Panamerikos plentas.
Populiarus mitas teigia, kad tiltą suprojektavo Gustavas Eifelis. Iš tikrųjų Eifelis siūlė tilto projektą, bet Čilės valdžia jo atsisakė. Tiltą suprojektavo Aurilio Lasterria, o tilto pastatymas buvo pavestas Prancūzijos kompanijai ''Schneider et Cie. O Le Creusot''. thumb|left|Maljeko viadukas 1990 m. Maljeko viadukas buvo paskelbtas Čilės nacionaliniu paminklu.
Kirišimos-Jaku nacionalinis parkas
Kirišimos-Jaku nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija pietų Japonijoje, Kiūšiū salos pietuose bei Jakušimos saloje. Plotas 548 km². Nacionalinis parkas įkurtas 1934 m.
Parko teritorija susideda iš keleto plotų: apima Kiūšiū saloje esantį Kirišimos vulkaninį masyvą, susidedantį iš 23 ugnikalnių (aukščiausias – Karakunidakė, 1700 m), 15 kraterių, 10 kalderų ežerų (Mikės, Ikedos ir kt.), Kagošimos įlankoje esančią vulkaninę salą – Sakuradžimos ugnikalnį, Osumi pusiasalio vakarinį krantą, kitoje įlankos pusėje esantį krantą (tarp Ibusuki ir Jamagavos) ir Jakušimos salos vidurio dalį, kurioje yra biosferos rezervatas (UNESCO pasaulio paveldo objektas, nuo 1993 m.) ir miško ekosistemos rezervatas.
Svisločius
Svisločius (arba Svisločė) yra Baltarusijoje:
Chinotegos departamentas
Geografija
Departamento paviršių sudaro daugiausia plynaukštės, slėniai ir neaukšti kalnai. Plyti savanos, rytinė dalis apaugusi džiunglėmis. Pietvakariuose telkšo Apanaso lagūna. Šiaurine riba teka Koko upė, gausu mažesnių upių. Dalis Chinotegos džiunglių įeina į Bosavaso gamtos draustinį.
Administracinis suskirstymas
Chinotegos departamentas administraciškai padalintas į 8 savivaldybes:
Kantrimiškis
Kantrimiškis – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Peliškių.
Pašiekštabalis
Pašiekštabalis – viensėdis Utenos rajono savivaldybės pietinėje dalyje, į pietus nuo Kuktiškių.
Bulgarijos karinės pajėgos
Bulgarijos kariuomenė labiausiai feminizuota. Moterys sudaro net 22 proc. visų sausumos karių, tai daugiau nei bet kurioje kt. valstybėje. Bulgarijos kariuomenėje, kuri jau kelerius metus formuojama tik iš profesionalų, tarnauja 4200 moterų, o tai sudaro 12,7 proc. visų karių. Tokios feminizuotos kariuomenės neturi nė viena kita NATO šalis. Šiuos duomenis 2009 m. paskelbė šalies Gynybos ministerija.
Balabostė
Istorija
2001 m. kaimas priklausė Šeštokų seniūnijai.
Louis Nicolas Vauquelin
miniatiūra|Lui Nikola Voklenas Lui Nikola Voklenas (Louis Nicolas Vauquelin; 1763 m. gegužės 16 d. – 1829 m. lapkričio 14 d.) – Prancūzijos farmacininkas chemikas.
Voklenas gimė 1763 metų gegužės 16 dieną Normandijoje, Sent Andrė d’Heberto kaime. Būdamas keturiolikos, Voklenas tapo laborantu ir indų plovėju vaistinėje, bet netrukus išvažiavo į Paryžių. Ten Voklenas dirbo įvairiose vaistinėse ir mokėsi lotynų kalbos bei botanikos.
Atradimai
1798 metais Voklenas atrado berilio oksidą berilyje. Jis taip pat išskyrė chromą iš švino rūdų (1797 m.). Su Berzeliu jis teisingai nustatė anglies bisulfido sudėtį, kurį 1796 m. pirmą kartą sukūrė Lampadijus. Jis aptiko chinino rūgštį, asparaginą, kamparo rūgštį ir kitas organines medžiagas.
Bronislovas Bitinas
Bronislovas Bitinas (1926 m. lapkričio 28 d. Pasvalyje – 2018 m. vasario 9 d. Vilniuje) – Lietuvos pedagogas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1944–1950 m. tarnavo sovietinėje kariuomenėje. 1950 m. paskirtas Pasvalio rajono Vykdomojo komiteto Bendrojo skyriaus vedėju, 1951–1953 m. buvo Pasvalio rajono Liaudies švietimo skyriaus vedėjas.
1951 m. eksternu baigė Pasvalio vidurinę mokyklą. 1952–1953 m. Šiaulių pedagoginiame institute studijavo rusų kalbą, 1954–1955 m. Vilniaus pedagoginiame institute - rusų kalbą ir literatūrą.
1954–1956 m. buvo laikraščio „Tarybinis mokytojas“ redaktoriaus pavaduotojas. 1957–1959 m. dirbo Kelmės vidurinės mokyklos mokymo dalies vedėju.
1959–1970 m. - Mokyklų mokslinio tyrimo instituto pedagogikos-psichologijos sektoriaus vedėjas. 1961–1966 m. neakivaizdžiai studijavo Vilniaus universiteto Matematikos ir mechanikos fakultete. Kartu 1963–1966 m. mokėsi Leningrado (Rusija) A. Gerceno pedagoginio instituto aspirantūroje, ją baigė ir 1966 m. apgynė pedagogikos mokslų kandidato disertaciją „Individualus priėjimas auklėjant religingus V-VIII klasių mokinius“. 1972 m. Vilniaus universitete apginta habilituoto mokslų daktaro disertacija "Metodologinės mokslinės informacijos atskleidimo pedagoginiame tyrime problemos" 1972 m. suteiktas edukologijos mokslų daktaro laipsnis.
1970–1980 m. buvo Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas, 1970–1975 m. - Filologijos fakulteto dekanas. 1975–1980 m. - šio instituto prorektorius, nuo 1974 m. profesorius.
1980–1996 m. buvo Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas, 1982–1991 m. - katedros vedėjas.
Palaidotas Vilniaus Antakalnio kapinėse 4 kvartale (pagrindinis įėjimas, pirmas kvartalas dešinėje).
Fritz Scherwitz
Fricas Šervicas (1903 m. rugpjūčio 21 d. Šiauliuose, Rusijos imperija – 1962 m. gruodžio 14 d. Miunchene, Vakarų Vokietija) – Lietuvos vokiečių kilmės karininkas, esesininkas vadovavęs žydų priverstinei darbų stovyklai Rygoje.
Bronislovas Bitinas
Biografija
Dukra Jūratė, sūnus Romas. Vaikaičiai Vaida ir Zigmas.
Fritz Scherwitz
Biografija
Gimė 1903 m. rugpjūčio 21 d. Šiauliuose. 1925 m. atvyko į Berlyną, kur dirbo įvairius nekvalifikuotus darbus. 1933 m. lapkričio 1 d. įstojo į SS. II pasaulinio karo metu Vokietijos kariuomenei užėmus Rygą, pradėjo čia dirbti policijos seržantu. Nuo 1942 m. vadovavo SD organizacijos administruojamoms gamykloms Rygoje. Surinkęs apie 1000 Rygos geto žydų privertė juos dirbti savo gamyklose. F. Šervicas neleido savo darbuotojų išvežti į naikinimo stovyklas ir tuo juos iš dalies saugojo. 1944 m. rugsėjį pasitraukė iš Rygos į Vakarų Vokietiją, kur apsimetinėjo žydu. 1948 m. balandžio 26 d. buvo suimtas ir apkaltinas priklausymu SS bei atsakingu už trijų žydų nužudymą. Nuteistas 6 metams kalėjimo, paleistas 1954 m. Vėliau dirbo prekybos agentu, mirė 1962 m. gruodžio 14 d. Miunchene.
Bronislovas Bitinas
Mokslinė veikla
Mokslinės veiklos sritys – ugdymo filosofija, tyrimų metodologija, auklėjimo teorija, socialinė pedagogika, matematikos taikymas pedagogikoje, kompiuterinės duomenų analizės sistemos kūrimas. Statistinių metodų taikymo Lietuvos edukologijoje pradininkas. Parašė 240 mokslinių ir metodinių darbų. Jam vadovaujant daktaro disertacijas sėkmingai apgynė per 30 doktorantų.
Prof. B.Bitinas - vienas iš ryškiausių šiuolaikinių edukologijos mokslininkų,  pasižymintis plačiu  mokslinių interesų diapazonu. Tai atskleidžia gausūs ir originalūs fundamentiniai darbai, edukologijoje įtvirtinantys pagrindines matematinės statistikos ir metodologijos idėjas. Remiantis ilgamečių teorinių ir empirinių tyrimų rezultatais darbuose apibrėžiami edukologinių objektų mokslinio pažinimo ir mokslinio tyrimo pagrindai,  apibūdinantys specifiškus ugdymo tikrovės aspektus ir padedantys edukologijai įsitvirtinti šiuolaikinėje mokslų sistemoje. Itin didelę metodologinę vertę turi kiekybinio ir kokybinio tyrimo koncepcijų originalumas, grindžiamas kiekybinių ir kokybinių metodų skirtybių, ypatumų, dermės ir  taikymo problemų  gilumine analize.
Pažymėtinas B.Bitino indėlis į auklėjimo teorijos plėtrą, visų pirma į auklėjimo turinio ir procesinių aspektų perskyrą, kuri leidžia abstrahuotis nuo konkrečios praktikos ir žinioms apie auklėjimą įgyti teorijos statusą, kad nauju, teoriniu lygmeniu galėtų būti taikomos konkrečiose situacijose, jo įnašas į hodegetikos kaip mokslinės disciplinos išskirtinumo, auklėjimo tikslų, turinio, auklėjamosios veiklos organizavimo atskleidimą teoriniame ir metodologiniame kontekstuose, modeliuojamuose bazinių sąvokų plotmėje, kurių pamatinė yra dvasinis ugdymas.