cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2016 m. Kandidatų turnyras
Kandidatų turnyro nugalėtojo nustatymas
Jei ir vėl mačas baigiasi lygiosiomis, tai žaidžiama paskutinė žaibo partija. Traukiami burtai ir žaidėjas, kuris laimėjo burtų traukimą, gali pasirinkti figūrų spalvą. Baltieji žaidimui gauna – 5 min, juodieji – 4 min, be to, nuo 61 ėjimo, po kiekvieno ėjimo, abiem žaidėjams pridedama po 3 sek. Jei partija baigiasi lygiosiomis, mačo nugalėtoju skelbiami juodieji.
Jei vienodai taškų buvo surinkę trys žaidėjai tai paskutinės žaibo partijos taip pat žaidžiamos. Sudaromas sąrašas, kuriame žaidėjai užima vietas pagal aukštesnį FIDE reitingą. Pirma tarpusavyje sužaidžia antrą ir trečią reitingą turintys dalyviai, o nugalėtojas susitinka su pirmą reitingą turinčiu dalyviu.
Paskutinės žaibo partijos nugalėtojas galutinėje lentelėje užima pirmąją vietą, o jo varžovas – antrąją vietą. Analogiška tvarka galioja ir esant daugiau pretendentų į 1-ąją vietą.
Atrinkti dalyviai
Pastaba. * Užimama vieta pasaulyje pagal vidutinį 2015 m. reitingą.
Po trijų ratų
Antrajame rate partijos: P. Svidleris – V. Topalovas, L. Aronianas – V. Anandas ir F. Karuanas – A. Giris baigėsi taikiai, o S. Karjakinas nugalėjo H. Nakamurą.
Trečiajame rate partijos H. Nakamura – P. Svidleris, A. Giris – S. Karjakinas, A. Nandas – F. Karuana baigėsi lygiosiomis, o L. Aronianas juodaisiais laimėjo prieš V. Topalovą.
Po trijų ratų turnyre pirmavo: V. Anandas, L. Aronianas ir S. Karjakinas surinkę po 2 taškus. Pustaškiu buvo atsilikę dar trys žaidėjai: A. Giris, F. Karuanas, P. Svidleris.
Po penkerių ratų
Ketvirtajame rate S. Karjakinas, žaisdamas baltosiomis figūromis, laimėjo prieš V. Anandą. Tai buvo jo antroji pergalė šiame turnyre. Partijose: H. Nakamura – Giris, P. Svidleris – L. Aronianas, F. Karuanas – V. Topalovas varžovai psidalijo po pustaškį. Po ketvirtojo rato turnyre pirmavo S.Karjakinas – 3 taškai, antras buvo L. Aronianas – 2,5.
Penktojoe rato partijas visi varžovai baigė taikiai. Taip sužaidė: A. Giris su P. Svidleriu, V. Anandas su H. Nakamura, V. Topalovas su S. Kariakinu, L. Aronianas su F. Karuana.
Po penkerių ratų pirmoje vietoje – S. Karjakinas su 3,5 taško, antroje – L. Aronianas su 3 taškais, trečią- šeštą vietas dalijosi: V. Anandas. A. Giris ir F. Karuanas, turėję po 2,5 taško.
Po septynerių ratų
Septintajame rate trys partijos: P. Svidleris – F. Karuana, S. Karjakinas – L. Aronianas, A. Giris – V. Anandas baigėsi lygiosiomis. Vienoje partijoje: H. Nikamura – V. Topalovas baltieji iškovojo tašką.
Po septynių ratų, pasiekus turnyro vidurį, pirmavo du žaidėjai: Levonas Aronianas ir Sergejus Karjakinas, surinkę po 4,5 taško. Trečioje vietoje buvo Višvanatanas Anandas – 4 taškai. 4-5 vietomis dalijosi Anišas Giris ir Fabianas Karuanas – jų sąskaitose po 3,5 taško.
Pastaba. Tarp rez.- tarpusavio rezultatas, SB* koef.- Sonneborno Bergerio koeficientas.
Po devynerių ratų
Aštuntajame rate pasidėjo turnyro antroji pusė, kurioje dalyviai su savo varžovais žaidė po antrąją partiją ir kurios figūrų spalvos buvo priešingos nei pirmojoje pusėje žaistų partijų. F. Karuana baltaisiais laimėjo prieš H. Nakamurą, o likusiose partijose: P. Svidleris – S. Karjakinas, L. Aronianas – A. Giris ir V. Topalovas – V. Anandas varžovai pasidalijo po pustaškį.
Devintajame rate V. Anandas įveikė L. Aronianą, o partijose: V. Topalovas – P. Svidleris, A. Giris – F. Karuana ir H. Nakamura S. Karjakinas buvo užfiksuotos lygiosios.
Po devynių ratų lentelės priekyje du didmeistriai: V. Anandas ir S. Karjakinas, turintys po 5,5 taško. Pustaškiu nuo jų buvo atsilikę L. Aronianas ir F. Karuanas, O A. Giris su 4,5 taško buvo penktas.
Po vienuolikos ratų
Dešimtajame rate F. Karuana baltaisiais nugalėjo V. Anandą. Taikiai pasibaigė partijos: P. Svidleris H. Nakamura, S. Karjakinas, L. Aronianas – V. Topalovas.
Vienuoliktajame rate V. Anandas laimėjo prieš S. Kariakiną, o L. Aronianas pralaimėjo P. Svidleriui. Taikiai pasibaigį partijos: V. Topalovas – F. Karuanas, A. Giris – H. Nakamura.
Po vienuolikto rato V. Anandas ir F. Karuanas pirmavo, turėdami po 6,5 taško. Trečioje vietoje buvo – S. Karjakinas (6 taškai), 4-6 vietas dalijosi L. Aronianas, A. Giris, P. Svidleris (po 5,5 taško).
Prieš paskutinį ratą
Dvyliktajame rate H. Nakamura įveikė V. Anandą, o S. Karjakinas, laimėjęs prieš V. Topalovą, kartu su F. Karuanu, grįžo į pirmaujančių gretas. Likusios partijos P. Svidleris – A. Giris ir F. Karuanas – L. Aronianas baigėsi lygiosiomis.
Tryliktajame rate V. Topalovas pralaimėjo H. Nakamurai. Likusiose partijose: V, Anandas – A. Giris, L. Aronianas – S. Karjakinas ir F. Karuanas – P. Svidleris varžovai pasidalijo po pustaškį.
Paskutinis ratas
Paskutiniame rate lyderiai susitiko tarpusavyje. S. Karjakinas, žaidęs baltaisiais, susitiko su F. Karuanu. Partijos vertė buvo didžiulė – nugalėtojas iškovotų teisę žaisti mačą dėl pasaulio čempiono titulo. Buvo sužaistas aštrus siciliškosios gynybos variantas. Juodieji 36 ėjime, sužaidę 36….Be4? suklydo (geriau 36….Re4). Sergejus Kariaginas sekančiu ėjimu paaukojęs bokštą (37. B:d5), 45 ėjime laimėjo partiją, surinko 8,5 taško, tapo kandidatų turnyro nugalėtoju bei iškovojo teisę žaisti mačą dėl pasaulio šachmatų čempiono vardo su pasaulio čempionu M. Karlsenu.
Susitikimuose H. Nakamura – L. Aronianas, P. Svidleris – V. Anandas. A. Giris – V. Topalovas varžovai partijas baigė lygiosiomis.
Karčiavaisis citrinmedis
Karčiavaisis citrinmedis (Citrus aurantium) – rūtinių (Rutaceae) šeimos citrinmedžių (Citrus) genties augalų rūšis.
Karčiavaisio citrinmedžio vaisius – aitrusis apelsinas.
John Locke
Gyvenimas
Lokas lankė Londono Vestminsterio mokyklą. Oksforde studijavo klasikinę literatūrą bei filosofiją, vėliau – mediciną. Dėl politinių bei religinių konfliktų išvyko iš Anglijos. Gyveno Prancūzijoje (1675 – 1679 m.), vėliau Nyderlanduose (1683 – 1689 m.). Į tėvynę grįžo tik tada, kai Jokūbas II neteko sosto.
Džono Loko filosofija
Jei jau gamtos pasaulis toks nepastovus, reikia numanyti, kaip stipriai keičiasi visuomenės gyvenimas ir poreikiai. Anot Dž. Loko, visuomenėje turi egzistuoti tokie įstatymai, kurie leistų jaustis gerai kiekvienam individui atskirai ir visiems kartu. Loko manymu, kiekvienoje visuomenėje egzistuoja elgesio normos, atėjusios dar ir iš pirmykštės visuomenės. Šios normos saugomos ir sukūrus valstybę, nes jos saugo ir tvarko ir tas gyvenimo sritis, kurių nepasiekia įstatymai. Valstybė atsiranda, kai atsiranda nuosavybė ir poreikis greitai ir veiksmingai reguliuoti daugybės žmonių santykius. Reikia veiksmingos taisyklių sistemos, nustatančios kaip turi elgtis nuosavybės turėtojai, ir galią turinčios institucijos, užtikrinančios tų taisyklių laikymąsi. Gyvenimo visuomenėje principai ir nuostatos priimami bendra visuomenėje gyvenančių žmonių sutartimi. Taigi jei tokie nuostatai pasidaro nebepriimtini, gali būti keičiami. Labai svarbi visuomenės funkcionavimui sąlyga yra atskirta įstatymų vykdomoji ir leidžiamoji valdžios. Anglijoje įstatymų leidžiamoji valdžia buvo suteikta parlamentui, atstovaujančiam žemiesiems ir aukštiesiems visuomenės sluoksniams, tuo tarpu įstatymų vykdomoji valdžia buvo sutelkta karaliaus rankose. Jei įstatymų leidžiamoji valdžia uzurpuoja kitų teises, ji gali būti pašalinta. Įstatymų vykdomoji valdžia turi paklusti įstatymų leidžiamajai valdžiai, tačiau gali daryti jai įtaką, todėl įstatymų leidžiamoji valdžia netampa absoliuti. Labai svarbu tai, kad Loko nuomone, valstybei perduodamos labai konkrečios galios ir ji niekaip negali pažeisti prigimtinių individo teisių gyventi, naudotis nuosavybe ir būti laisvam bei lygiam su kitais asmenimis. Reikėtų pabrėžti, kad Įstatymu laikomas tik toks įstatymas, kuris protingai būtybei nurodo elgesio būdą, atitinkantį jo interesus ir nepažeidžiantį bendros gerovės. Įstatymų turi laikytis visos institucijos be išimties. Tai pagrindinė priemonė apsaugoti individo laisvę nuo kitų asmenų despotiškos valdžios. Dž. Loko valstybės teorija padarė įtaką kitų Europos valstybių formavimuisi: Monteskjė perkurta teorija stipriai paveikė Didžiosios Prancūzijos revoliucijos brandą, taip pat turėjo įtakos JAV valstybės sistemos susiformavime. Pats Lokas neišskiria nė vienos valdymo formos kaip absoliučiai geriausios, nes kiekvienai jų egzistuoja grėsmė virsti tironija.
Bibliografija
Autoriaus darbai:
• John Locke. “John Lockes Gedanken über die Erziehung”. – München [etc.], Nemnich, [1915?], 37 p.
• John Locke „On politics and education“ (Apie politiką ir išsilavinimą). – Roslyn (N. Y.), Black, 1947, 412 p.
• John Locke. „Essays on the law of nature“ (Apie gamtos dėsnius). – Oxfordas, Clarendon Press, 1954. P. 108–214.
• John Locke „Two tracts on government“. – Kembridžas, University Press, 1967. P. 117–123.
• John Locke. „Questions concerning the law of nature“ (Klausimai dėl gamtos dėsnių.). – Ithaca, London, Cornell University Press, 1990. P. 94-250.
• John Locke „Esė apie tikrąją pilietinės valdžios kilmę, apimtį ir tikslą (Antrasis traktatas apie valdžią)“. – Vilnius, Mintis, 1992, 207 p. ISBN 5-417-00521-5
• John Locke. „Political writings“ (Politiniai raštai). – London; New York: Penguin Books, 1993. P. 177–183.
• John Locke. “A letter concerning toleration: humbly submitted Locke” (Laiškas apie toleranciją). – Indianapolis, Hackett Publishing Company, 1996, IX, 62 p.
• John Locke „Political essays“. – Kembridžas, Cambridge University Press, 1997. P. 3-10.
• John Locke „Esė apie žmogaus intelektą“. – Vilnius, Pradai, 2000, 640 p. ISBN 9986-943-37-X
Leidiniai apie autorių:
• Nicholas Jolley “Locke: his philosophical thought”. – Oksfordas, Oxford University Press, 1999, IX, 233 p.
• Udo Thiel “John Locke :mit Selbstzeugnissen und Bilddokumenten”. – Hamburg, Rowohlt, 1990, 158 p.
• Jean Le Clerc „Ouvrage critique, par Mr. Heuman“. // IN: Bibliothèque choisie. Pour servir de suite… la Bibliothèque universelle. 1712. Tome 25: P. 395–407.
• William Robertson „A critical inquiry concerning the author of the following work (The history of our Saviour, Jesus Christ), kaip atsakas A.B.C. // IN: The critical review: or, Annals of literature. Society of Gentlemen, Nr. 55, 1783. P. 474-477.
•	Robert Watt „Bibliotheca Britannica, or A general index to British and foreign literature“. – Edinburgas: spausdinta A. Constable, 1824. 993 p.
• Thomas Lowndes William „The bibliographer’s manual of English literature“. – Londonas: William Pickering, 1834.
• Noel W. Sainsbury „Report on the Shaftesbury Papers“. // IN: Annual report of the Deputy Keeper of the Public Records. – Nr. 33, 1872. P. 211–269, Nr. 34, 1873. P. 307–314, Nr. 35, 1874. P. 188–192.
• Samuel Halkett ir John Laing „A dictionary of the anonymous and pseudonymous literature of Great Britain : including the works of foreigners written in or translated into the English language“. – Edinburgas, W. Paterson, 1882-88. – 4 t.
• B., W. C. „Dictionary of national biography“. // IN: Notes & queries. – 8-oji serija: 1893. P. 384–385.
• Curtis, M. Mattoon „A select bibliography for the study of Locke“. // IN: Western Reserve University bulletin. – Nr. 2, 1896. P. 90-98.
• H. O. Christophersen „A bibliographical introduction to the study of John Locke“. – Oslas, J. Dybwad, 1930, 134 p.
• H. J. Reesink „L’Angleterre et la littérature anglaise dans les trois plus anciens périodiques français de Holland de 1684 … 1709 …“. – Zutphen, W. J. Thieme, 1931. – viii, 433 p.
• F. H. Heinemann „A so-called Metaphysicks of John Locke“ (Vadinamoji Locke metafizika). // IN: Tijdschrift voor philosophie. – Nr. 2, 1940. P. 127–137.
• M. Hamabayashi „Rokku bunkenmokuroku“ (Locke bibliografija). // IN: Hitotsubashi ronsō [Hitotsubashi apžvalga]. – Nr. 5, 1954. P. 174–179, [1954. P. 384–389.]
• J. Hampton „Les traductions françaises de Locke au XVIIIe Sietle“. // IN: Revue de littérature comparée. – Nr. 29, 1955. P. 240–251.
• P. Long „A summary catalogue of the Lovelace Collection of the papers of John Locke in the Bodleian Library“. – Oxfordas, spausdinta Oksfordo bibliografiniai spaudos bendruomenei, 1959, – xii, 64 p.
• P. Long „The Mellon donation of additional manuscripts of John Locke from the Lovelace Collection“. // IN: Bodleian Library record. – Nr. 7, 1964. P. 185–193.
• R. Hall „The Locke newsletter“ readaguota Roland Hall. – No. 1-31. – [York], 1970–2000.
• R. Hall ir R. Woolhouse „Forty years of work on John Locke (1929-1969) : a bibliography“. // IN: Philosophical quarterly. – Nr. 20, 1970. P. 258–268, 394–396.
• R. Hall ir R. Woolhouse „More addenda to the Locke bibliography”. // IN: Locke newsletter. – Nr. 1, 1970. P. 5-11.
• E. De Beer „The correspondence of John Locke“. // IN: Times literary supplement. – Nr. 16, 1971. P. 837–838.
• S. Tanaka „Jon Rokku no kenkyū bunken mokuroku“ (Vakariečių darbai apie Locke: bibliografija). // IN: Yokohama Ichiritsu Daigaku ronsō. – Nr. 22, 1971.
• R. Hall „Further addenda to the Locke bibliography“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 3 1972. P. 5-6.
• R. Hall „Even more addenda to the Locke bibliography“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 4 1973. P. 8-10.
• R. Hall ir R. Woolhouse „A supplement to the Locke bibliography“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 4, 1973. P. 10-24.
• H. A. S. Schankula „A summary catalogue of the philosophical manuscript papers of John Locke“. // IN: Bodleian Library record. – Nr. 1, 1973. P. 24-35, Nr. 2, 1974. P. 81-82.
• R. Hall „Some more addenda to the Locke bibliography“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 6, 1975. P. 16-22.
• H. E. Biagini „Aporte a las bibliografías lockeanas de Hall y Woolhouse“. // IN: Cuadernos de filosofía (Universidad de Buenos Aires). – Nr. 16, 1976. P. 99-108.
• E. S. De Beer „Bishop Law’s list of books attributed to Locke“. // IN: Locke newsletter. – Nr.7, 1976. P. 47-54.
• B. Maiorca „John Locke in Italia : un secolo di bibliografia (1875-1976)". // IN: Rivista di filosofia. – Nr. 67 (1976. P. 349–377.
• L. J. Tobey „The history of ideas : a bibliographical introduction“. – Santa Barbara, Kalifornija, Clio Books, 1975-77.
• H. E. Biagini „Nuevo aporte a las bibliografías lockeanas de Hall y Woolhouse“. // IN: Cuadernos de filosofía (Universidad de Buenos Aires). – Nr. 18, 1978. P. 183–186.
• P. H. Nidditch „The Clarendon edition of the works of John Locke, a progress report“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 9, 1978. P. 15-19.
• E. A. Driscoll „Note on the authorship of an ethical fragment in the memorandum book of John Locke senio“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 11, 1980. P. 109–110.
• G. Heismann „Addenda to the Locke bibliography : Austrian and German dissertations“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 11, 1980. P. 13-17.
• G. Kemerling „Some nineteenth-century additions to Christophersen“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 11, 1980. P. 9-12.
• S. Goyard-Fabre „Informations bibliographiques“. // IN: La pensée libérale de John Locke. – 1984. P. 7-18.
• J. C.Attig „A new index to Christophersen’s Bibliographical introduction to the study of John Locke“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 16, 1985. P. 53-77.
• J. C. Attig „The works of John Locke : a comprehensive bibliography from the seventeenth century to the present“. – Westportas, Coningemas; Londonas, Anglija, Greenwood Press, 1985. – xx, 185 p.
• J. S. Yolton ir J. W. Yolton „John Locke, a reference guide“. – Bostonas, Masasčiucesas, G. K. Hall, 1985. – xxvii, 294 p.
• R. M. P. Malpas „An electronic text of the Essay“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 21, 1990. P. 57-110.
• L. Stepelevich „Past masters : the electronic editions of Locke, Berkeley, and Hume“. // IN: Computers and the humanities. – Nr. 25, 1991. P. 68-70.
• E. McCann „Report on the Past Masters Project. II, Locke database“. // IN: Archiv für Geschichte der Philosophie. – Nr. 75, 1993. P. 91-95.
• J. R. Milton „Philanthropy, or the Christian philosophers : a possible addition to the Lockean Canon“. // IN: British journal for the history of philosophy. – Nr. 2, 1993. P. 64-66.
• R. F. Ward „Some eighteenth-century supplements to the Yolton and Attig bibliographies“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 24, 1993. P. 107–114.
• P. Lindenbaum „Authors and publishers in the late seventeenth century : new evidence on their relations“. // IN: The Library. – Nr. 17, 1995. P. 250–269.
• G. G. Meynell „Why ‘Fox’ Bourne?“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 27, 1996. P. 149-150.
•	J. R. Milton „Locke manuscripts among the Shaftesbury papers in the Public Record Office“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 27, 1996. P. 109–130.
• J. R. Milton „Lockean political apocrypha“. // IN: British journal for the history of philosophy. – Nr. 4, 1996. P. 247–266.
• J. R. Milton „John Locke’s medical notebooks“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 28, 1997. P. 135–156.
• J. R. Milton „The dating of ‘Adversaria 1661’“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 29, 1998. P. 105-117.
•	J. S. Yolton „John Locke, a descriptive bibliography“. – Bristolis, Anglija, Thoemmes Press, 1998. – xxix, 514 p. ISBN 1-85506-449-9
• M. Goldie „Addenda to The correspondence of John Locke : request for information“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 30, 1999. P. 15-16.
• I. Harris „Locke’s bibliography“. // IN: British journal for the history of philosophy. – Nr. 7, 1999. P. 359–361.
• J. Schøsler „La diffusion des écrits de Locke aux XVIIe et XVIIIe siècles“. // IN: Dialogue (Montreal). – Nr. 38, 1999. P. 593–600.
• M. A. Stewart „Index and corrigenda to The correspondence of John Locke : request for information“. // IN: Locke newsletter. – Nr. 30, 1999. P. 13-14.
• R. Hutchinson “Thirty-year index 1970-1999 [to the Locke newsletter]”. // IN: Locke newsletter. – Nr. 31, 2000. P. 195–263.
• M. Goldie „Sparing the rod : Locke manuscripts come to light in California“. // IN: Times literary supplement. – Nr. 6, 2001. P. 13-14.
• J. R. Milton „Some recent additions to Locke’s correspondence“. // IN: Locke studies. – Nr. 1, 2001. P. 229–234.
• M. G. Spencer „Locke and eighteenth-century British philosophy : recent tools and resources“. // IN: Eighteenth-century studies. – Nr. 34, 2000/2001. P. 642–645.
• G. Meynell.“ Von Leyden’s transcripts of Locke’s shorthand“. // IN: Locke studies. – Nr. 2 2002. P. 239–240.
• D. Robinson ir Judy Groves „Introducing Political Philosophy“. Icon Books. 2003. ISBN 1-84046-450-X.
• George S. Rousseau “Nervous Acts: Essays on Literature, Culture and Sensibility”. Palgrave Macmillan. 2004. ISBN 1-4039-3453-3.
• M. Goldie „Distribution lists for copies of Locke’s books and Boyle’s General history of the air“. // IN: Locke studies. – Nr. 4, 2004. P. 235–242.
• J. S. Yolton „Addenda and errata to John Locke: a descriptive bibliography“. // IN: East-Central intelligencer. – Nr. 2, 2004. P. 12-20.
• J. S. Yolton „Addenda and errata to John Locke: a descriptive bibliography“. // IN: Locke studies. – Nr. 6, 2006. P. 199–209.
• P. Milton „Pierre Des Maizeaux, A collection of several pieces of Mr. John Locke, and the formation of the Locke Canon“. // IN: Eighteenth-century thought. – Nr. 3, 2007. P. 255–291.
• Alexander Moseley „John Locke: Continuum Library of Educational Thought“. Continuum, 2007. 234 p. ISBN 0-8264-8405-0.
Acto rūgštis
Acto (etano) rūgštis – antra pagal paprastumą organinė rūgštis, turinti karboksilo grupę. Cheminė formulė CH3COOH. Acto rūgštis labiausiai žinoma kaip suteikianti actui rūgštų skonį ir esanti aitraus kvapo. Gryna bevandenė acto rūgštis (ledinė acto rūgštis) yra bespalvis higroskopiškas skystis, žemesnėje nei 16,7 °C temperatūroje virstantis bespalviais kristalais. Acto rūgštis sukelia koroziją, jos garai dirgina akis bei nosies gleivinę, sukelia perštėjimą gerklėje, tačiau ji yra palyginti silpna rūgštis, lengvai disocijuojanti vandeniniuose tirpaluose.
Acto rūgštis yra viena iš paprasčiausių karboksirūgščių (po skruzdžių rūgšties). Ji yra svarbus cheminis reagentas ir yra naudojama polietileno, labiausiai naudojamo plastikinių butelių gamybai, celiuliozės acetato ir polivinilacetato, naudojamo medienos klijams gaminti, gamyboje, taip pat ir dirbtinio pluošto sintezėje. Buityje praskiesta acto rūgštis yra dažnai naudojama nuosėdoms šalinti. Maisto pramonėje acto rūgštis yra naudojama kaip priedas rūgštingumui reguliuoti (E260).
Acto rūgštis yra labai plačiai naudojama visame pasaulyje. Per metus yra pagaminama apie 6,5 milijonų tonų acto rūgšties, o per parą žmogaus organizme jos susidaro apie 400 g.
Nomenklatūra
Acto rūgštis  yra įprastas šios rūgšties pavadinimas, plačiai vartojamas ir pripažįstamas IUPAC. Šis pavadinimas kildinamas iš lotyniško žodžio acetum. Cheminėje nomenklatūroje vartojamas ir sistematinis pavadinimas etano rūgštis.
Ledine acto rūgštimi (trivialus pavadinimas) yra vadinama bevandenė acto rūgštis. Ji taip vadinama dėl to, jog žemesnėje nei 16,7 °C temperatūroje susiformuoja į ledą panaši struktūra.
Sutrumpintai acto rūgštis yra žymima AcOH arba HOAc. Ac yra žymima acetilo grupė [CH3−C(=O)−], todėl šio sutrumpinimo nereikėtų painioti su cheminiu elementu aktiniu, taip pat žymimu Ac.
Acto rūgšties empirinė formulė yra CH2O, o molekulinė – C2H4O2. Pastaroji dažnai yra rašoma ir taip: CH3-COOH, CH3COOH arba CH3CO2H norint tiksliau atvaizduoti molekulės struktūrą. Acetato anijonu yra vadinamas jonas, praradęs H+ katijoną acto rūgšties molekulėje. Acto rūgšties druskos vadinamos acetatais.
Cheminės savybės
Rūgštinės savybės
Acto rūgšties karboksigrupės (−COOH) vandenilio (H) atomas gali atskilti H+ jonu (protonu), suteikdamas acto rūgščiai rūgštinių savybių. Acto rūgštis yra silpna rūgštis, jos disociacijos laipsnis gana nedidelis. 1,0 M koncentracijos tirpalo (panaši acto rūgšties koncentracija yra naminiame vyne) pH yra 2,4, nes tik 0,4 % acto molekulių yra disocijavusios.
Skysta acto rūgštis yra hidrofilinis (polinis) skystis, savo savybėmis panašus į vandenį ar etanolį. Kadangi acto rūgšties dielektrinė konstanta yra lygi 6,2, ji gali tirpinti ne tik polinius junginius (pvz., neorganines druskas), bet ir nepolinius junginius (pvz., sieros, jodo turintys junginiai). Ši rūgštis gana lengvai maišosi su daugeliu polinių ir nepolinių tirpiklių (pvz., su vandeniu, chloroformu, heksanu), todėl ši savybė yra plačiai naudojama chemijos pramonėje.
Reaktingumas
Acto rūgštis koroduoja daugelį metalų, įskaitant ir geležį, magnį, cinką. Acto rūgštis reaguoja su metalais, sudarydama acetatus. Aliuminio plokštelė, veikiama deguonies, pasidengia plonu aliuminio oksido sluoksniu, kuris yra santykinai chemiškai inertiškas, todėl acto rūgštis dažnai transportuojama aliumininėse cisternose. Metalų acetatai taip pat susidaro acto rūgšties ir atitinkamos bazės reakcijose. Beveik visi acetatai yra tirpūs vandenyje, išskyrus chromo (II) acetatą. Acto rūgščiai būdingos visos karboksirūgščių savybės: jai reaguojant su metalais susidaro metalo etanoatai (pvz., reaguojant su natriu susidaro natrio etanoatas), su karbonatais ir hidrokarbonatais – metalo etanoatai, anglies dioksidas ir vanduo. Redukuojant acto rūgštį gaunamas etanolis, o veikiant acilo grupę nukleofiliniais reagentais (pvz SOCl2)susidaro svarbus produktas – acetilochloridas. Pakaitų reakcija taip pat gaunamas svarbus produktas – acto rūgšties anhidridas: reaguojant dviem acto rūgšties molekulėms atskyla vanduo ir susidaro minėtas produktas. Didesnėje nei 440 °C temperatūroje acto rūgštis suskyla į anglies dioksidą ir metaną, arba į keteną ir vandenį.
Atpažinimas
Acto rūgštį galima atpažinti iš jai būdingo, visiems gerai pažįstamo kvapo. Acetatus galima atpažinti spalvine reakcija: juos tirpinant geležies (III) chlorido tirpale šis nusidažo ryškia raudona spalva.
Biochemija
Acto rūgšties acetilo grupė yra labai svarbi beveik visų gyvybės formų biocheminiams procesams, nes junginyje su koenzimu A ji yra esminė angliavandenių bei riebalų metabolizme. Tačiau laisvos acto rūgšties koncentracija ląstelėse palaikoma žema, kad netrukdytų pH reguliavimui ląstelėje. Skirtingai nei ilgesnių struktūrų karboksirūgštys (riebiosios rūgštys), acto rūgšties nėra natūraliuose trigliceriduose, bet dirbtinis trigliceridas triacetinas (glicerino triacetatas) yra paplitęs maisto papildas, bei yra kai kurių kosmetinių priemonių bei vaistų sudėtyje.
Acto rūgštį gamina ir išskiria Acetobacter genties bei Clostridium acetobutylicum bakterijos. Šios bakterijos paplitusios maisto produktuose, vandenyje, dirvožemyje, ir acto rūgšties atsiranda vaisiams bei kai kuriems maisto produktams gendant. Acto rūgštis taip pat yra vaginalinės lubrikacijos skysčių žmoguje ir kituose primatuose sudėtinė dalis, turinti silpną antibakterinį poveikį.
Panaudojimas
Acto rūgštis yra naudojama daugelio cheminių junginių sintezėje. Daugiausiai jos sunaudojama vinilacetato gamyboje, taip pat acto anhidridui ir esteriams gauti. Maži acto rūgšties kiekiai yra naudojama vyno pramonėje.
Vinilacetatas
Labai svarbus yra acto rūgšties panaudojimas vinilacetato gamyboje. Šio produkto gamybai sunaudojama apytiksliai nuo 40 % iki 45 % visame pasaulyje pagaminto acto rūgšties kiekio. Ši reakcija vykdoma su etilenu deguonies pertekliuje (katalizatorius – paladis). Vinilacetatas gali polimerizuotis į polivinilacetatą arba kitus polimerus, kurie yra naudojami dažų ir klijų pramonėje.
Acto rūgšties anhidridas
Jungiantis dviem acto rūgšties molekulėms susidaro acto rūgšties anhidridas. Šiam anhidridui gauti yra sunaudojama apytiksliai 25-30 % visame pasaulyje pagaminamo acto rūgšties kiekio. Šis anhidridas taip pat gali būti gaunamas iš metanolio.
Acto rūgšties anhidridas yra stiprus acilinimo agentas. Daugiausiai jo sunaudojama celiuliozės acetatui gauti bei dirbtinio pluošto gamyboje. Acto rūgšties anhidridas taip pat naudojamas aspirino, heroino sintezėje.
Maisto pramonė
Acto rūgšties tirpalai, dažniausiai 5-18 % yra naudojami kaip prieskoniai daržovių ir kitų maisto produktų marinavimui. 80 % acto tirpalas dar yra vadinamas acto esencija.
Acto rūgšties kaip tirpiklio naudojimas
Ledinė acto rūgštis yra puikus polinių junginių tirpiklis. Ji yra dažnai naudojama kaip tirpiklis gryninant organinius junginius.
Vaclovas Bielskis
Biografija
Mokydamasis Šiaulių gimnazijoje 1880–1889 m. dalyvavo slaptuose marksisto Liudviko Janavičiaus organizuotuose mokinių būreliuose. 1889–1891 studijavo Petrapilio universitete, dalyvavo studentų draugijose, kadetų veikloje. 1896 m. baigė Petrapilio technologijos institutą.
1915–1918 m. gyveno Petrapilyje, kartu su kitais įsteigė laikraštį „Naujoji Lietuva“, karo pabėgėliams šelpti draugiją „Grūdas“, dalyvavo Vasario revoliucijoje. Jo suagituotas ir į Valstybės dūmą atvestas I pulkas praktiškai nulėmė revoliucijos pradžią. thumb|left|Šiaulių miesto savivaldybės tarybos nariai socialdemokratai 1917 m. birželio mėn. išrinktas Vilniaus konferencijos nariu nuo valstiečių liaudininkų partijos, dalyvavo Rusijos tautinių mažumų suvažiavime Kijeve. 1918 m. Lietuvių komisariato, ruošusio karo metu išvežto Lietuvos turto grąžinimą, vedėjas. 1919 m. Vinco Kapsuko vyriausybės žemės ūkio komisaras, šiai pabėgus, liko Vilniuje, buvo partizanų būrio vadas.
Nugariai
Nugariai – kaimas pietvakarinėje Plungės rajono savivaldybės dalyje, prie kelio, 4 km į šiaurės rytus nuo Plungės. Seniūnaitijos centras. Į rytus nuo kaimo teka Babrungas. Prie kaimo buvo Nugarių piliakalnis.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Watkins Glen International Raceway
„Watkins Glen International“ (dažnai trumpiau vadinama Glenu) – automobilių lenktynių trasa netoli Votkins Gleno (Watkins Glen) miestelio Niujorko valstijoje, pietiniame Senekos ežero krante. Trasa labiausiai žinoma kaip JAV Didžiojo prizo rengėja nuo 1961 iki 1980 metų, tačiau per jos gyvavimą buvo arba yra rengiamos ir kitų klasių lenktynės, tarp jų:
Pirmosios lenktynės Votkins Glene
Rengti lenktynes šio miestelio apylinkėse pirmiausiai kilo mintis Cameronui Argentsingeriui, kurio šeima turėjo vasarnamį apylinkėse. Jau 1948 m. buvo surengtosios pirmosios, Amerikos sportinių automobilių klubo (SCCA) sankcionuotos lenktynės, pavadintos „Watkins Glen Grand Prix“. Jos buvo surengtos sudėtingoje 6,6 mylių (10,6 km) trasoje, nutiestoje vietiniais viešojo naudojimo keliais. Pirmuosius kelerius metus dalis trasos ėjo miestelio centru, kur žiūrovai atsistoję ant šaligatvio stebėdavo pralekiančius automobilius. Deja, 1952 m. lenktynių metu vienas iš dalyvių nesuvaldė automobilio ir rėžėsi į žiūrovų grupę, užmušdamas vieną ir sužeisdamas dar kelis. Dėl šios priežasties jau kitais metais trasa buvo sutrumpinta iki 4,6 mylių (7,4 km) ir automobiliai į miestelį nebevažiuodavo.
1956 m. suformuota „Watkins Glen Grand Prix Corporation“ nupirktame 550 akrų (2,2 km²) plote, kuriuo ėjo ir dalis senosios trasos, pastatė nuolatinę lenktynių trasą. Jos ilgis buvo 2,35 mylios (3,78 kilometro). Trasą suprojektavo Billas Millikenas. Jau 1957 m. be kasmetinių SCCA lenktynių buvo surengtos ir pirmosios „NASCAR Grand National Series“ lenktynės, o 1958–1960 m. „Formula Libre“ varžybos į trasą pritraukė ir tuometinių automobilių sporto legendų, tarp jų Jacką Brabhamą, Stirlingą Mossą, Philą Hillą ir Daną Gurney'ų.
JAV Didysis prizas
Po dviejų neypatingai sėkmingų Formulės-1 vizitų Jungtinėse Amerikos Valstijose (1959 m. Sebringe, Floridoje bei 1960 m. Riversaide, Kalifornijoje), organizatoriai intensyviai ieškojo naujos vietos lenktynėms rengti. Likus vos šešioms savaitėms iki suplanuoto „Formula Libre“ etapo, Cameronas Argentsingeris buvo informuotas, kad vietoj to paruoštų trasą paskutiniajam Formulės-1 čempionato etapui. Dauguma parengiamųjų darbų jau buvo atlikti, tad organizatoriams beliko įrengti techninio aptarnavimo zoną, atitinkančią „europietiškus“ standartus, su dengtu stogu. Septyni amerikiečiai dalyvavo pirmosiose „Formulės-1“ lenktynėse, o nugalėtoju tapo britas Innesas Irelandas. Didžiuliam gerbėjų džiaugsmui, antrąją vietą užėmė vietinis lenktynininkas, Danas Gurney'us.
JAV didysis prizas Votkins Glene netrukus tapo tradiciniu rudens reginiu, ir didžiulės automobilių sporto gerbėjų minios patraukdavo į Niu Jorko valstijos vakarus. Ne ką mažiau populiarus Votkins Glenas tapo ir vairuotojų bei komandų tarpe. Nemenką reikšmę tam, be abejo, turėjo tai, kad piniginis prizų fondas JAV Didžiajame prize neretai būdavo didesnis už visų kitų etapų prizinius fondus kartu sudėjus. Didžiųjų prizų vairuotojų asociacija (GPDA) net tris kartus (1965, 1970, 1972) pripažino JAV Didįjį prizą geriausiai organizuotomis metų lenktynėmis.
Išskirtine lenktynių Votkins Glene ypatybė buvo jų starto teisėjas, Texas Hopkinsas. Dėvėdamas įprastinį sau violetinės spalvos švarką, su didžiuliu cigaru dantyse ir atsiduodamas savo darbui visa širdimi, Hopkinsas buvo įsimintiniausias starto teisėjas visoje Formulės-1 istorijoje. Bolidams sustojus į starto vietas, jis pražygiuodavo priešais juos nusisukęs nugara, tada staigiai atsigręždavo ir šokinėdamas į orą pradėdavo mosuoti žalia vėliava. Lygiai taip pat pasibaigus lenktynėms jis sutikdavo ir finišuojančius, tik šįsyk mosuodamas languotą vėliavą.
1971 m. trasa buvo rekonstruota ir smarkiai pakeista. Trasos ilgis padidėjo nuo 2,35 mylių iki 3,377 (5,44 km), pridėjus keturis posūkius, sudarančius „boot“ (batas) arba „anvil“ (priekalas) vadinamą kompleksą. Be to, buvo kiek pakoreguoti paskutinieji posūkiai, o starto - finišo tiesioji buvo iškelta iš savo senosios vietos prieš „The 90“ posūkį. Nepaisant patobulinimų, trasos populiarumas pradėjo ristis nuokalnėn, o po kelių siaubingų ir kartais mirtinų avarijų trasa apskritai pasidarė nemėgiama. Galų gale dėl finansinių ir saugumo problemų JAV GP buvo iškeltas iš Votkins Gleno. 1980 metais įvykusias paskutiniąsias lenktynes laimėjo „Williams“ bolidą vairavęs Alanas Jonesas.
Amerikos autosporto Mekos bankrotas
Glenas be Formulės-1 lenktynių rengė ir kitas automobilių sporto lenktynes: Can-Am, Trans-Am, IROC bei sportinių automobilių lenktynes ištvermei, be to, Formulės-5000 ir CART čempionatų etapus. Lenktynių įvairovė įtvirtino trasos, kaip JAV autosporto širdies, reputaciją. Nuo 1968 iki 1981 m. Votkins Gleno šešių valandų lenktynėse dalyvavo to meto geriausi lenktynininkai, tokie kaip Mario Andrettis, Jacky Ickxas, Pedro Rodriguezas, Derekas Bellas. Kelios lenktynės neretai vykdavo tą patį savaitgalį, sutraukdamos milžiniškas žiūrovų minias. Deja, praradusi JAV Didįjį Prizą, trasa susidūrė su rimtais finansiniais sunkumais ir vos po metų, 1981 m., paskelbė apie savo bankrotą ir užsidarė.
Atgimimas
Dvejus metus trasa buvo beveik neprižiūrima ir per tą laiką surengė vos keletą SCCA lenktynių, kuriose žiūrovai beveik nesilankė. 1983 m. „Corning Enterprises“, netoliese įsikūrusios „Corning Glass Works“ dukterinė įmonė, bendrai su „International Speedway Corporation“ įsigijo trasą ir ją pervadino „Watkins Glen International“.
Atnaujinus infrastruktūrą ir šiek tiek pakeitus trasos konfigūraciją, 1984 m. trasa vėl atsidarė ir surengė IMSA sankcionuotas „Camel Continental“ lenktynes, kurios buvo rengiamos iki pat 1995 m. (paskutiniuosius dvejus metus kaip „The Glen Continental“, po to, kai „Camel“ pasitraukė iš IMSA).
1991 m. ir antroji NASCAR serija, „Busch Series“, surengė 150 mylių (241,5 km) lenktynes šioje trasoje. Jas laimėjo Terry Labonte, vėliau tapęs tikru šios trasos ekspertu ir laimėjęs net tris etapus iš eilės 1995, 1996 ir 1997 m. Be to, nuo 1995 m. lenktynės jau tęsdavosi 200 mylių (322 km). Taip pat pažymėtina, kad tai buvo pirmosios tiesiogiai per televiziją transliuotos „Busch Series“ lenktynės.
Pasiuntinystės knygelės
Pasiuntinystes knygeles pranešančios žinę apie Viešpaties darbą – evangelikų liuteronų leidinys, leistas 1907–1922 m. Tilžėje.
Watkins Glen International Raceway
Atgimimas
Tik 1998 ir 1999 m. lenktynėse nugalėjo nuolatiniai „Busch Series“ lenktynininkai, visais kitais atvejais nugalėtojo laurai atitekdavo lenktynininkams iš aukštesnės lygos, vadinamiesiems „Busch'o reketuotojams“ (Buschwhackers). Tam pasitarnavo tai, kad etapas buvo nukeltas į tą patį savaitgalį, kai „Winston Cup“ rengdavo lenktynes Sonomoje, Kalifornijoje. Po 2001 m. sezono „Busch Series“ etapas „Watkins Glen International“ nustotas rengti ir grįžo tik 2005 m., kaip apšildančios lenktynės „Nextel Cup“ etapui.
Pora incidentų 1991 m. sukėlė rimtų susirūpinimų trasos saugumo, ko pasekmė buvo prieš „Loop“ posūkį įrengta stabdymo zona iš dviejų viražų. Pirmiausiai Tommy Kendallas „Camel Continental“ lenktynių metu patyrė rimtus kojų sužalojimus, o po septynių savaičių NASCAR lenktynininkas J. D. McDuffie tame pačiame „Loop“ posūkyje žuvo susidūrimo metu.
Pasiuntinystės knygelės
Istorija
Leistos gotišku šriftu vietoje „Pasiuntinystės laiškelio“. Ėjo kartą per metus. Tai tęstinis religinių straipsnių, giesmių, pasakojimų apie pasiuntinystės veiklą įvairiose pasaulio šalyse leidinys. Spausdino spaustuvė „Lituania“ Tilžėje, Zyberto spaustuvė Klaipėdoje. Išėjo 16 knygelių.
Monurikis
thumb|250px|Monurikis
Pasiuntinystės knygelės
Istorija
Redagavo Enzys Jagomastas, J. Pilibaitis.
Watkins Glen International Raceway
Atgimimas
2005 m. lenktyniniai bolidai taip pat sugrįžo į trasą po 25 metų pertraukos – „Indy Racing League“ pasirinko Votkins Gleną viena iš trijų neovalinių trasų savo čempionatui. Kadangi trasa iki tol buvo pritaikyta sportiniams bolidams, trasos savininkams teko saugumo dėlei įvykdyti trasos rekonstrukciją, atnaujinant apsauginius užtvarus, išasfaltuojant kai kurias išslydimo zonas bei pažeminant trasą supančius kerbus, kurie iki tol priversdavo šoktelėti netgi masyvias NASCAR Nextel Cup mašinas.
Rolandas Pocius
Rolandas Pocius (g. 1973 m. vasario 24 d. Mažeikiuose) – vienas žymiausių Lietuvos sportininkų – kultūristų.
Watkins Glen International Raceway
F1 Statistika
Nuo 1961 iki 1980 m. šioje trasoje vyko Formulės 1 JAV Grand Prix lenktynės.
Monurikis
Monurikyje auga daugiausia kokospalmės ir pandanai, o buvusią krūminę augmeniją sunaikino ožkos. Saloje sutinkamos retos fidžinės kryžiuotosios iguanos (Brachylophus vitiensis).
Rolandas Pocius
Pradėjo sportuoti būdamas 18 metų Mažeikių sporto klube „Mažeikių Švyturys“, kurio narys yra ir dabar. Po poros metų pasaulio jaunimo kultūrizmo čempionate užėmė trečią vietą.
Monurikis
Monurikis išgarsėjo po to, kai 2000 m. čia nufilmuotas filmas „Prarastasis“, kuriame Tomas Henksas vaidino po lėktuvo katastrofos negyvenamoje saloje apsigyvenusį žmogų. Dabar ši sala tapo turistiniu objektu.
Rolandas Pocius
2002 m. pasaulio kultūrizmo čempionato metu R. Pociaus dopingo testas buvo teigiamas. Iškovotas sidabro medalis anuliuotas, sportininkas diskvalifikuotas dvejiems metams už nandrolono vartojimą.
Tibeto autonominis regionas
Tibeto autonominis regionas  – provincijos lygio Kinijos autonominis regionas, didele dalimi sutampantis su istoriniu Tibeto regionu. Išsidėstęs šalies pietvakariuose, Tibeto kalnyne, vidutiniame 4000 m aukštyje.
thumb|240px|Tibeto kraštovaizdis thumb|240px|Potalos rūmai Lasoje
Istorija
Tibeto autonominis regionas nevisiškai sutampa su istoriniu Tibeto regionu, kadangi į jį neįtraukta Amdo apskritis ir kai kurios kitos istorinės tibetiečių žemės, atsidūrusios kitų regionų administracijoje. Dabartinė provincija apima istorinius Tibeto regionus U-cangą (įskaitant Ngarį), Čangtangą ir vakarinį Khamą.
Precedentas šiam administraciniam vienetui susiformavo XVIII a., kuomet Čing dinastijos Kinija, užvaldžiusi Tibetą, padalino jį į „vidinį“ ir „išorinį“. „Vidinis Tibetas“ buvo padalintas tarp Qinghai ir Sičuano provincijų, o „Išorinis Tibetas“ buvo administruojamas kaip Tibeto provincija, ir jos teritorijos beveik atitiko dabartinio autonominio regiono ribas.
XX a. pradžioje, Tibetui įgijus de facto savivaldą, dalai lama kontroliavo tik Tibeto provincijos teritoriją, kaip nepripažinta valstybė. Tibeto autonominis regionas sudarytas naujai 1959 m., Kinijai prijungus Tibetą.
Valdymas
Nors Tibeto autonominis regionas vadinamas „autonominiu“, realios autonomijos turi tik kai kuriais kalbos, švietimo ir kultūros klausimais, o kitais aspektais valdomas kaip ir kitos Kinijos provincijos. Pavyzdžiui, ligoninės Tibete praktikuoja tradicinę tibetietišką mediciną, o vaikai mokyklų pirmosiose klasėse mokosi ne tik bendrinės kinų, bet ir tibetiečių kalbos (aukštesnėse klasėse ir Tibete esančiuose universitetuose pereinama prie išvien kinų kalbos).
Regiono gubernatoriumi skiriamas tibetietis, tačiau realią valdžią turi regioninio Komunistų partijos padalinio sekretorius, kuriuo paprastai skiriamas hanis.
Administracinis skirstymas
Tibeto AR skirstomas į 6 prefektūrinio lygio miestus ir 1 prefektūrą (šios į 74 apskritis).
Demografija
Tibeto autonominis regionas – rečiausiai gyvenama Kinijos provincija. 2000 m. duomenimis 92,8 % gyventojų – tibetiečiai, 6,1 % – kinai, taip pat negausios vietinių tautelių monpų, lobų grupės. Dauguma gyventojų išpažįsta budizmą (lamaizmą) ir šamanistinius tikėjimus (bon).
Ekonomika
Tibete yra gan daug dirbamos žemės, tačiau jos naudojimą riboja aukštis ir klimatas. Auginami miežiai, rugiai, soros, grikiai, kviečiai. Iš gyvūnų laikomi jakai, ožkos, avys. Kalnuose vykdoma kalnakasyba, energijos išgavimui naudojama hidroenergija. Tolimesniam ekonomikos vystymui trukdo krašto atokumas ir infrastruktūros stoka, tačiau pastaraisiais metais tai keičiasi, Kinijai daug investuojant į geležinkelių ir kelių tiesimą, oro uostų statybą.
Drabužaitis
left|120px
Drabužaitis – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, Aukštadvario regioniniame parke, 8,5 km į rytus nuo Aukštadvario. Ežeras netaisyklingos T raidės formos, ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 0,85 km, didžiausias plotis 0,64 km. Altitudė 133,8 m. Giliausia vieta siekia 5,9 m. Krantai rytuose ir pietuose statūs, ardomi, kitur – supelkėję, žemi. Iš pietų ir rytų ežerą supa Spindžiaus miškas. Atabradas platus, lėkštas. Į Drabužaitį iš šiaurės įteka du upeliai (iš Juodžiuko ir bevardžio ežerų), vakaruose išteka upelis į Drabužio ežerą (Strėvos baseinas).
Frederikas Sapiega
Frederikas Sapiega (iki 1599–1650) – LDK valstybinis veikėjas, karaliaus dvariškis (1611 m.), Vitebsko pakamaris (1620 m.), Mstislavlio vaivada (1647–1650 m.), Astrynos (nuo 1611 metų) ir Gardino seniūnas.
Drabužaitis
Ežere sugaunamos 7 rūšių žuvys. Į vakarus nuo Drabužaičio yra Drabužninkų kaimas. Rytiniame ežero krante stūkso kalva, kur palaidoti 1831 m. sukilimo dalyviai.
Žiežmariai
Žiežmariai – miestas Lietuvoje, Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Kaišiadorių, piečiau magistralės. Turi atskiros seniūnijos statusą (Žiežmarių seniūnija), taip pat yra Žiežmarių apylinkės seniūnijos centras. Urbanistikos paminklas (išlikusi XVI a. gatvių struktūra, XIX–XX a. statyti namai).
Frederikas Sapiega
Biografija
Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Ružano linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Lietuvos didžiojo prievaizo Mykolo Mikalojaus Sapiegos (m. 1611) ir Bogdanos Masalskytės sūnus.
Žiežmariai
thumb|left|Laisvės paminklas, atstatytas [[1991 m.]]
Stovi Žiežmarių Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia (pastatyta 1924 m., planuota kaip dvibokštė, bet pritrūkus lėšų pastatytas tik vienas bokštas), Lietuvos laisvės paminklas (ant postamento stovinti angelo statula, pastatytas 1932 m., skulptorius Adomas Jakševičius; sovietmečiu nugriautas, 1991 m. gruodžio 26 d. atstatytas, architektas A. Sprindys, skulptorė R. Venskūnienė), medinė Žiežmarių sinagoga (XIX a. vidurys), yra Žiežmarių gimnazija, Žiežmarių mokykla-darželis, paštas, girininkija (Triliškėse), biblioteka, Kaišiadorių meno mokyklos skyrius. Išlikęs Žiežmarių dvaras (kurį 1857–1858 m. suprojektavo Cezaris Anikinis), magazinas. Miesto rytiniame pakraštyje yra kapinės, yra žydų kapinės.
Frederikas Sapiega
Biografija
Mokėsi Vilniaus akademijoje, po to nuo 1599 metų tęsė mokslus Ingolštate.
Žiežmariai
Etimologija
Manoma, kad miesto pavadinimas yra vandenvardinis vietovardis: į vakarus nuo miesto Strėvon įteka jos kairysis intakas – Žiežmara (arba Žiežmarė). Nors dabar miestas yra atokiau nuo upelio, tačiau ankstesnė gyvenvietė buvo būtent prie jo, tik neaišku, kodėl vėliau gyventojai išsikėlė kiek toliau.
Frederikas Sapiega
Biografija
Nuo 1611 minimas kaip karaliaus dvariškis, 1620 metais gavo Vitebsko pakamario pareigybę. Buvo renkamas pasiuntiniu (deputatu) į 1624, 1632, 1646, 1648 metų seimus. Dviejuose paskutiniuose seimuose matomai nedalyvavo dėl pablogėjusios sveikatos. 1647 metais buvo paskirtas Mstislavlio vaivada.
Motina ir vaikas
thumb|Pirmasis žurnalo numeris, 1929 m. „Motina ir vaikas“ – Lietuvos vaikų ugdymo ir sveikatos mėnesinis žurnalas, ėjęs 1929–1940 m. Kaune.
Frederikas Sapiega
Biografija
ATR-Švedijos ir Smolensko karų dalyvis.
Žiežmariai
Geografija
Centrinėje miesto aikštėje stovi laisvės paminklas, šalia Žiežmarių Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia. Pietinėje dalyje yra didelis buvusių melioratorių rajonas. Pietine Žiežmarių dalimi prateka Strėva.
Motina ir vaikas
Istorija
Leido draugija „Lietuvos vaikas“. Spausdino V. Atkočiūno spaustuvė, E. Norkienės spaustuvė, Grafikos spaustuvė bei Raidės spaustuvė Kaune.
Frederikas Sapiega
Biografija
Mirė 1650 metais tarp balandžio ir gegužės mėnesių.
Motina ir vaikas
Istorija
Rašė ikimokyklinio amžiaus vaikų sveikatos, priežiūros ir auklėjimo klausimais, pažindino su naujais vaikų ugdymo metodais.
Žiežmariai
Gatvės
1979 m. gyventojų surašymo metu Žiežmariai buvo miesto tipo gyvenvietė. Tuo metu miestų ir miesto tipo gyvenviečių gyventojai buvo priskiriami miesto vietovėms, tačiau Žiežmariuose gyventojai buvo apskaityti mišriai – 2622 gyventojai priskirti miesto tipo gyvenvietei, o kiti buvo surašyti pagal gatves – Kauno gatvėje 83, Pastrėvio gatvėje 74, Paupių gatvėje 42, Vilniaus gatvėje 37, Žaslių gatvėje 32, Žedas (Žiedo?) gatvėje 46 gyventojai. Kitose miesto vietovėse gyventojai pagal gatves nebuvo išskiriami.
Frederikas Sapiega
Šeima
Buvo vedęs du kartus. 1623 metais pirma santuoka buvo su Kristina Pociejūte (m. iki 1644), Bresto teisėjo Teodoro Pociejaus (m. po 1595) dukterimi. 1644 metais vedė antrą kartą Aną Pacaitę (m. 1652), Lietuvos pakanclerio Stepono Paco (1587–1640) ir Anos Marcibelos Dusiackytės (m. apie 1643) dukterį. Nuo abiejų santuokų vaikų neturėjo.
Motina ir vaikas
Istorija
Bendradarbiavo Petras Baublys, M. Butkevičienė, Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė, Kazys Grinius, Alfonsas Gučas, Magdalena Gustaitytė-Šalčiuvienė, Ona Mašiotienė, Marija Šlapelienė, Vincas Tercijonas, Jadvyga Tūbelienė, Jonas Vabalas-Gudaitis.
Žiežmariai
Istorija
Pirmą kartą Žiežmariai minimi XIV a. kryžiuočių karo kelių aprašymuose. 1348 m. ties Žiežmariais prie Strėvos įvyko LDK kariuomenės, vadovaujamos Algirdo ir Kęstučio, mūšis su kryžiuočiais – Strėvos mūšis.