cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Agamemnonas
Agamemnonas (gr. Αγαμέμνων; „labai ryžtingas“) graikų mitologijoje – didvyris, karaliaus Atrėjo iš Mikėnų (arba Argo) ir karalienės Aeropės sūnus, Menelajo brolis. Pagal kitą versiją jis yra Pleisteno (Atrėjo sūnus arba tėvas) sūnus, kuris, kaip teigiama, buvęs pirmasis Aeropės vyras.
Jaunystė
Agamemnono tėvą Atrėją nužudė Aegistas, kuris užėmė Mikėnų sostą ir drauge su tėvu Tiestu valdė. Tuo periodu Agamemnonas ir Menelajus pasitraukė pas Tindarėjų, Spartos karalių. Jie atitinkamai vedė Tindarėjo dukteris Klitemnestrą ir Helenę. Jis ir Klitemnestra turėjo keturis vaikus: Ifigeneją, Elektrą, Chrisotemiją ir Orestą.
Menelajus paveldėjo Spartą iš Tindarėjo, o Agamemnonas, su savo brolio pagalba, išvijo Aegistą ir Tiestą bei atsikovojo savo tėvo karalystę. Agamemnonas išplėtė savo valdas užkariavimais ir tapo pačiu galingiausiu karaliumi Graikijoje.
Agamemnono šeimos istorija siekia legendinio karaliaus Pelopso laikus, kurio valdymo metu, esą buvo paplitę tokie nusikaltimai, kaip išprievartavimai, žmogžudystės ir išdavystės. Graikai tikėjo, kad tie žiaurumai atnešė nelaimes Atrėjo namams.
Trojos karas
right|thumb|300px|Agamemnono kaukė right|thumb|300px|Agamemnono grįžimas namo Agamemnonas surinko graikų pajėgas ir išplaukė į Troją. Ruošdamiesi išvykti iš Aulio, Bojotijos uosto, Agamemnono armija užsitraukė Artemidės pyktį, užmušė jos šventą gyvūną. Pykdama Artemidė sukėlė marą bei vėjo trūkumą, kad armija negalėtų plaukti; galiausiai pranašas Kalchas pranešė, kad deivės rūstybė gali būti numalšina tik paaukojus Ifigeneją (Agamemnono dukterį). Agamemnonas ryžosi paaukoti savo dukterį. Jos mirtis nuramino Artemidę ir graikų laivynas iškeliavo į Troją.
Yra keletas šios istorijos alternatyvių versijų. Kiti šaltiniai tvirtina, kad Agamemnonas buvo pasiryžęs paaukoti savo dukterį, bet Artemidė priėmusi elnią vietoje Ifigenejos. Nuplukdė ją į Taurą, Krimėjoje. Hesiodas pasakoja, kad ji tapusi deive Hekate. Agamemnonas buvo graikų vyriausias kariuomenės vadas Trojos kare. Kovodamas Agamemnonas užmušė Antipą. Agamemnono varovas, Helaesas, vėliau kovojo su Enėjumi Italijoje.
Grįžimas į Graikiją
thumb|300px|Agamemnono nužudymas Po audringos kelionės Agamemnonas atkeliavo į Argolį arba buvo nublokštas į Egisto valdomą šalį. Kai Agamemnonas buvo kare, Klitemnestra, jo žmona, buvo jam neištikima su Egistu. Grįžus vyrui ir Kasandrai namo į Mikėnus, Klitemnestra paprašė juos pereiti per purpurinį kilimą. Agamemnonas iš pradžių atsisakęs, bet galiausiai perėjęs per kilimą, nes girdėjęs Kasandros perspėjimus. Klimenestra ir Egistas nužudė Agamemnoną, vėliau ir Kasandrą. Pagal kai kuriuos šaltinius teigiama, kad Agamemnonas ir Kasandra turėję dvynius berniukus Teledamą ir Pelopsą. Viena iš jo žmonos nusikaltimo priežasčių yra ta, kad Agamemnonas paaukojo savo dukterį Ifigeneją. Orestas atkeršijo už Agamemnoną, savo tėvą, ir užmušė Klimenestrą bei jos meilužį
Voloskovola
Voloskovola  – kaimas Lenkijos rytuose, Stari Bruso valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 23 km į vakarus nuo Vlodavos ir apie 54 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1927-1947 m. kaimas buvo Voloskovolos valsčiaus centras.
Gintališkės apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Platelių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Salantų rajonui. 1954 m. prijungta Dovainių apylinkė ir dalis Šateikių apylinkės. 1967 m. rugsėjo 29 d. Gintališkės apylinkė panaikinta, jos teritorija prijungta prie Platelių apylinkės (didžioji dalis) ir Šateikių apylinkės.
Eugenijus Šaltis
Eugenijus Šaltis (g. 1952 m. sausio 1 d. Vaiguva, Kelmės raj. ) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, Tauragės visuomenės veikėjas.
Biografija
1969 m. baigė Kelmės rajono Vaiguvos vidurinę mokyklą, 1974 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą Klaipėdos muzikos fakultetą, įgijo lietuvių kalbos literatūros ir muzikos mokytojo specialybę.
1974 m. Tauragės 2-osios vidurinės mokyklos lietuvių kalbos ir muzikos mokytojas, 1982 m. Tauragės vykdomojo komiteto Kultūros skyriaus vedėjas, 1988 m. Tauragės Jovarų vidurinės mokyklos direktorius.
1982 m. laimėjo pirmąją vietą pramogų vedėjų konkurse, buvo pakviestas dalyvauti visasąjunginiame konkurse, vykusiame Gelendžiko mieste (Šiaurės Kaukaze), pripažintas laureatu (tarp 260 dalyvių). Po dešimties metų darbo mokykloje užsiėmė žurnalistiniu darbu įvairiuose rajono laikraščiuose. 1993 m. laikraščio „Tauragiškių balsas“ žurnalistas, kultūros centro masinių renginių režisierius. 2003 m. Tauragės apskrities viršininko administracijos Socialinių reikalų, švietimo ir kultūros departamento Kultūros, sporto ir turizmo skyriaus vedėjas.
2017 m. apdovanotas Tauragės rajono garbės ženklu „Už nuopelnus Tauragės rajonui“.
2018 m. pranešė paliekantis užimamas pareigas Tauragės kultūros centre.
Stare Grodzkiai
Stare Grodzkiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kulešės Košcelnės valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 25 namai ir 142 gyventojai. 1899 m. pastatytas du mediniai pakelės kryžiai. 1921 m. kaime buvo 32 namai ir 196 gyventojai, iš kurių 1 stačiatikis.
Mackonis
Mackonis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mackonienė (ištekėjusi moteris) ir Mackonytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Baltarusijos futbolo taurė
Baltarusijos futbolo taurė – pagrindinis futbolo taurės turnyras Baltarusijoje. Varžybos vyksta nuo 1992 m. pavasario.
Šiaulių bankas
thumb|[[Jonava|Jonavoje]] thumb|Šiauliuose, Vilniaus g. miniatiūra|[[Logo (iki 2015) ]]
Šiaulių bankas − komercinis bankas, teikiantis finansines paslaugas verslo ir privatiems klientams.
Turi 56 teritorinius padalinius 37-iuose miestuose visuose Lietuvos regionuose. Teikia universalias finansines paslaugas, daugiausia dėmesio skirdamas verslo ir vartojimo finansavimui.
Istorija
1991 m. lapkritį pasirašyta banko steigimo sutartis. Tuometinio Lietuvos banko Šiaulių pramonės skyriaus pagrindu įsteigta AB „Šiaulių bankas“. 1992 m. vasario 4 d. įregistruotas Šiaulių bankas su (kapitalas – 16 mln. rublių).
Iki 1999 m. įkurta 14 filialų, veikla išplėsta šiaurės vakarų Lietuvoje.
2000 m. pradėjo formuoti padalinių tinklą visoje šalyje.
2013 m. perėmė dalį Ūkio banko turto.
2017 m. kapitalo pakankamumas – 15,32 % (Lietuvos banko normatyvas =>12,9%).
Akcininkai
Akcininkai (>5% akcijų), 2019 m.:
Europos rekonstrukcijos ir plėtros bankas, UAB prekybos namai „Aiva“, UAB „Mintaka”, įmonių grupė „Alita” AB, Arvydas Salda, Sigitas Baguckas, Vigintas Butkus, Vytautas Junevičius, Gintaras Kateiva, Kastytis Jonas Vyšniauskas ir Algirdas Butkus, kurie yra pasirašę akcininkų sutartį, kartu su kitais akcininkais, kurių balsai pagal LR įstatymus skaičiuojami kartu, sudaro grupę, kuri 2017 m. gruodžio 31 d. turėjo 38,52% Banko įstatinio kapitalo ir balsų.
2017 m. gruodžio 31 d. bankas turėjo 4 496 akcininkus.
Janovas (reikšmės)
Janovas vadinamos šios gyvenvietės:
Lenkija:
Čekija:
Baltarusija:
Ktesijus
Ktesijus iš Knido (🇬🇷) – senovės graikų istorikas, gydytojas, rašytojas, gyvenęs V a. pr. m. e.
Ktesijus parašė du svarbius istorinius veikalus – Persica ir Indica. Pirmajame kūrinyje jis aprašė Asirijos ir Babilonijos istoriją iki persų, pačią Persiją. Kūrinyje Indica jis paminėjo informaciją apie Indiją, kurią sužinojo būdamas Persijoje. Autorius Indiją aprašė kaip šalį, kurioje gausu turtų, kur gyvena filosofai ir žmonės, panašūs į dievus. Ktesijaus darbai neišliko, bet jų santrauką pateikė IX a. Bizantijos patriarchas Fotijus I. Jais taip pat rėmėsi Atėnijus, Plutarchas, Nikolajus Damaskietis, Diodoras Sikulas.
Ktesijaus „Indica“ yra vienas svarbiausių ankstyvųjų šaltinių apie Indiją. Jame rašoma, kad Indijos populiacija beveik tokia, kaip viso pasaulio, kad už Indijos plyti dykuma (viską maitina upė), o toliau negyvena joks žmogus, mini, kad ten gyvena tiek šviesūs ir aukšti, tiek tamsūs ir maži žmonės, indai išgyvena labai daug metų (net iki 200), neserga jokiomis ligomis. Jie dažnai maudosi specialiuose baseinuose. Ktesijus aprašo kalnuose gyvenančią karingą medžiotojų tauta, kuri įsikūrusi olose. Taip pat daug dėmesio skiriama egzotinei Indijos augmenijai ir gyvūnijai.
Tridaknos
Tridaknos (Tridacna) – dvigeldžių moliuskų (Bivalvia) gentis.
Milžiniškoji tridakna (Tridacna gigas). Paplitusi tropiniuose Indijos ir Ramiojo vandenyno koraliniuose rifuose. Iki 1,1 m skersmens užaugantis milžiniškas moliuskas, kurio vien tik kriauklė sudaro apie 95 % visos kūno masės. Minta pro 2 sifonus filtruodama vandenį arba mikroskopiniais dumbliais, gyvenančiais ant tridaknos lūpų. Mėlynos lūpos įspūdingai įrėmina kriauklės pakraščius.
Tikėkimės, kad tai mergaitė
Tikėkimės, kad tai mergaitė – 1986 m. Italijoje sukurtas filmas.
Maculevičius
Maculevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Maculevičienė (ištekėjusi moteris) ir Maculevičiūtė (mergautinė pavardė).
Lentvario Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia
thumb|right|260px|1909 m. projektas: pagrindinis fasadas thumb|right|260px|1909 m. projektas: šoninis fasadas
'''Lentvario Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Lentvaryje, 7 km į rytus nuo Trakų. Pamaldos laikomos lietuvių ir lenkų kalbomis.
Istorija
Vladislovas Tiškevičius ir Lentvario apylinkių gyventojai 1897 m. prašė valdžios leidimo statyti bažnyčią. Šis ir kiti 1904 m. prašymai atmesti. 1905 m. bažnyčią projektavo italų architektas O. Bongi, 1905 m. leidimas gautas, įrengta laikina bažnyčia. 1908 m. įkurta parapija. 1910 m. patvirtintas inžinieriaus Aleksandro Antonovičiaus mūrinės bažnyčios projektas.
1926 m. pastatyta dabartinė bažnyčia. Klebono Kazimiero Kulako rūpesčiu bažnyčią 1943 m. restauravo inžinierius Br. Galinis. Ją 1952 m. konsekravo Panevėžio vyskupas Kazimieras Paltarokas. Lentvaryje iki mirties kunigavo Juozapas Karaliukas (1908–1963), Sibiro tremtinys.
Architektūra
Šventovėje išliko XIX a. pradžios paveikslas „Šv. Juozapas“ ir sieninė tapyba (1943 m., dailininkai L. Torvirtas, J. Hoppenas).
Rhee Syng-man
I Singmanas (1875 m. kovo 25 d. – 1965 m. liepos 19 d.) – Pietų Korėjos politinis veikėjas, pirmasis šalies prezidentas. Jo valdymo laikotarpis (1948-1960 m.) lig šiol vertinamas kontroversiškai – nors I Singmanas sugebėjo išspręsti daugelį naujai valstybei kylančių problemų, jis kritikuojamas už autokratizmą. Po 1960 m. rinkimų prasidėję protestai, kuriuos iššaukė įtarimai balsų klastojimu, privertė I Singmaną palikti šalį. Jis mirė 1965-aisiais Havajuose.
Biografija
I Singmanas gimė Hedžu mieste, Pietų Hvanghės provincijoje, aristokratų šeimoje. Jis pradėjo lankyti Pė Džė universitetą, tačiau buvo suimtas už protestus prieš Japonijos hegemoniją ir keletą metų praleido kalėjime. 1904 m. išvyko į JAV ir įgijo bakalauro laipsnį Harvardo universitete bei daktaro – Princtone.
1910 m. I Singmanas grįžo į Korėją, kuri tuo metu jau buvo užimta Japonijos, ir įsitraukė į politinę veiklą. 1919 m. jis tapo pirmuoju Laikinosios Korėjos Respublikos vyriausybės prezidentu ir poste išbuvo šešerius metus.
Po Korėjos padalinimo jis grįžo į Seulą ir 1948 m. buvo išrinktas Steigiamojo susirinkimo pirmininku, o tais pačiais metais ir šalies prezidentu. I Singmanas ilgą laiką išliko stipriausia politine figūra Pietų Korėjoje. 1954 m. jį palaikanti partija sugebėjo priimti Konstitucijos papildymą, leidusį jam trečią kartą kandidatuoti į prezidento postą. 1956 m. I Singmanui pavyko nedidele persvara laimėti rinkimus, tačiau politinė padėtis šalyje darėsi vis nestabilesnė, augo nepasitenkinimas autokratinio valdymo stiprėjimu.
1960 m. kovą vykusius prezidento rinkimus I Singmanas laimėjo itin didele persvara. Įtardami balsų klastojimą, aukštųjų mokyklų studentai balandžio 19 d. Seule surengė masinius protestus, kurie žinomi Balandžio revoliucijos vardu. Jų metu policija žiauriai susidorojo su protestuotojais, žuvo daugiau nei 100 žmonių. Tačiau gyventojų nepasitenkinimas nenusilpo ir I Singmanas balandžio pabaigoje buvo priverstas atsistatydinti bei palikti šalį. Savo paskutinius gyvenimo metus jis praleido Honolulu mieste, Havajuose.
Kauno II dekanatas
thumb|[[Raudondvario šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia – pagrindinė Kauno II dekanato bažnyčia]]
Kauno II dekanatas priklauso Kauno arkivyskupijai. Jam priklauso bažnyčios, esančios į šiaurę nuo Kauno miesto:
Ludvinovas (reikšmės)
Ludvinovu vadinamos šios gyvenvietės:
Belarus Minsk
Belarus Minsk vadinosi du futbolo klubai:
Lokomotiv Vitebsk
Lokomotiv Vitebsk vadinosi du Baltarusijos futbolo klubai:
Aklųjų raštas
XVIII a. pabaigoje Anglijoje sukurtas taškų ir linijų aklųjų raštas, XIX a. pradžioje – taškų ir karoliukų.
Brailio raštas
Brailio raštas sukurtas Lui Brailio (Louis Braille) 1829 m. Paryžiaus Aklųjų institute, nuo 1878 m. Braille’io raštas priimtas visame pasaulyje. Kiekvienas rašmuo ar „elementas“ sudarytas iš šešių taškų, išdėstytų po tris taškus dviejuose stulpeliuose. Siekiant suformuoti rašmens elementą, taškas gali būti pažymėtas bet kokioje šešių taškų padėtyje. Tokių rašmens kombinacijų gali būti šešiasdešimt trys, jais užrašomos visos lotyniškos abėcėlės raidės, skyrybos ženklai, skaitmenys (atitinka pirmąsias 10 lotyniškos abėcėlės raidžių), muzikiniai simboliai (Braille'io muzikinė notacija).
Aklieji skaito čiuopdami pirštais, rašo įspausdami specialiu rašikliu ar aklųjų rašomąja mašinėle specialiame popieriuje.
Istorija
Aklųjų rašto pagrindas buvo Šarlio Barbjė (Charles Barbier) komunikacijos sistema, skirta naudoti kareiviams, esant nepakankamam apšvietimui ar nakties metu. Barbjė sistemą buvo pakankamai sudėtinga išmokti kareiviams ir ginkluotosios pajėgos jos atsisakė. 1821 m. Barbjė apsilankė Nacionaliniame aklųjų institute Paryžiuje, kur sutiko Lui Brailį. L. Brailis nustatė pagrindinį Barbjė sistemos trūkumą – tai, kad žmogaus pirštas negalėjo apčiuopti viso rašmens elemento nepasislinkęs, ir taip negalėjo greitai persikelti nuo vieno simbolio prie kito. Jis modifikavo Barbjė rašmenis į šešių taškų rašmens elemento sistemą.
Abėcėlė
thumb|100px|Brailio rašmens elementas Brailio rašto raidės arba skaitmens elementas susideda iš šešių taškų, išdėstytų tinklelyje „du taškai horizontaliai ir trys taškai vertikaliai“. Taškai tradiciškai sunumeruoti nuo 1 iki 3 iš viršaus į apačią kairiame stulpelyje ir nuo 4 iki 6 iš viršaus į apačią dešiniame stulpelyje.
Iškilių taškų buvimas arba nebuvimas sudaro rašmens kodą. Iškilaus taško diametras sudaro maždaug 0,5 mm, atstumas tarp vertikalių ir horizontalių taškų rašmens elemente yra maždaug 2,5 mm. Atstumas tarp šalia esančių rašmens elementų horizontaliai maždaug 3,75 mm, vertikaliai – 5 mm. Standartinis aklųjų rašto lapas yra 280 X 280 mm ir maksimaliai turi 40–42 rašmenis linijoje ir 25 linijas.
Kaip iš pradžių buvo sugalvota Lui Brailio, raidžių nuo „a“ iki „j“ žymėjimui, rašmens elemente naudojami tik keturi viršutiniai taškai. Trečias arba apatinis kairys, taškas pridėtas prie raidžių nuo „a“ iki „j“, žymint raides nuo „k“ iki „t“. Apatiniai taškai 3 ir 6 pridėti prie raidžių simbolių nuo „a“ iki „e“, žymint raides „u“, „v“, „x“, „y“ ir „z“. Raidė „w“ yra išimtis, kadangi prancūzų kalba nenaudojo raidės „w“ tuo laiku, kada Lui Brailis sukūrė savo raštą.
Angliškame Brailio rašto variante, be raidžių ir skaitmenų kodavimo, dar yra ir dviprasmiškų raidžių ir žodžių kodavimas. Didžiosios raidės ir skaitmenys nurodomi pridedant papildomąjį simbolį. Praktiškai, Jungtinėje Karalystėje naudojamame Brailio rašte didžiųjų raidžių nėra.
Aklųjų spauda
Aklųjų spauda – aklųjų raštu spausdinamos knygos ir kiti leidiniai. Pirmoji knyga Brailio raštu išspausdinta Aklųjų institute Paryžiuje 1837 m. XIX a. antroje pusėje spauda pradėjo plisti Europos ir kai kuriose Azijos šalyse.
Lietuvių kalba
XX a. pradžioje į Lietuvą pradėtos įvežti knygos aklųjų raštu užsienio kalbomis iš Lenkijos, Vokietijos, Rusijos.
L. Brailio abėcėlę lietuvių kalbai 1927 m. pritaikė P. Daunys, remdamasis latvių, vokiečių bei kitų lotynų abėcėlės kalbų abėcėlėmis. Sukurtas raštas pirmiausia panaudotas Kauno aklųjų institute. Nuo 1928 m. leidžiamos lietuviškos knygos aklųjų raštu.
Sausio 4 d. Lietuvoje minima Pasaulinė Brailio rašto diena.
Mae
Mae − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Žemaitėliai (Šalčininkai)
Žemaitėliai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Eišiškių, 1 km į vakarus nuo Vilkonių, prie Žemaitėlių miško.
Istorija
XIX a. pab. – šlėktų okolica Lydos apskrityje.
Lietuvos vyrų beisbolo rinktinė
Lietuvos vyrų beisbolo rinktinė – nacionalinė šalies rinktinė, kuri atstovauja Lietuvą beisbolo tarptautinėse varžybose. Rinktinės veiklą koordinuoja Lietuvos beisbolo asociacija.
Europos čempionatas
2017 m. liepą Lietuvos rinktinė pateko į 2019 m. Europos beisbolo čempionatą B kvaliafikacinės grupės finale 8-3 nugalėjusi Rusijos komandą. 2018 m. liepą pakeitus kvalifikacines taisykles iš Lietuvos kelialapis atimtas.
Zamolodičė
Zamolodičė  – kaimas Lenkijos rytuose, Stari Bruso valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 24 km į vakarus nuo Vlodavos ir apie 57 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Jonavos dekanatas
Jonavos dekanatas priklauso Kauno arkivyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Sėkešfehėrvaras
Sėkešfehėrvaras − miestas Vengrijos vakaruose, 65 km į pietvakarius nuo Budapešto; Fejėro apskrities (medės) centras. Sėkešfehėrvaras yra svarbus geležinkelio mazgas.
Miestų partnerystė
Miestai, su kuriais Sėkešfehėrvaras yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Balsupiai
Balsupiai – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 9 km į vakarus nuo Marijampolės. Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka. Pro kaimą teka Rausvė ir Balsė. Stūkso ontologinis akmuo.
Etimologija
Balsupiai – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Balsės upelio.
Istorija
Prie kaimo rasta mezolito stovyklavietės liekanų, du akmeniniai kirviai. Pirmą kartą Balsupiai minimi 1632 m. Laukeniškių bažnyčios metrikuose.
1910 m. įsteigta Balsupių pradinė mokykla. 1919 m. įsteigti du Šaulių rinktinės būriai. 1951 m. įkurta biblioteka. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Sargėnai
Sargėnai – Kauno miesto dalis šiauriniame miesto pakraštyje, į šiaurę nuo magistralės, prie kelio. Sargėnų gyvenvietė ribojasi su Domeikava ir Vytėnais. Yra paštas, IX Kauno fortas, Sargėnų sveikatos centras, dvi vaistinės, prekybos centras „Šilas“, parduotuvės „Bistro“ ir „Amerika“, dvi kirpyklos, soliariumas, batsiuvio dirbtuvė bei picerija. Veikia Kauno šv. Kazimiero vidurinė mokykla. Yra durų ir vartų gamykla „Ryterna“, veikia plytinė. Šiaurinėje dalyje yra vandens tvenkinys (karjeras). Pietuose ribojasi su magistrale Vilnius-Klaipėda, prie jos pastatytas prekybos ir laisvalaikio centras „Mega“.
Etimologija
miniatiūra|250px|left|Sargėnai nuo automagistralės pusės
Pavadinimas kilęs prie šaknies sarg- (susijusi su žodžiais „sargus“, „sargyba“) pridėjus vietovardinę priesagą -ėn-, t. y. „sargybos, sargybinių gyvenvietė“, sauganti žemę nuo priešų puolimo.
Istorija
XIX–XX a. čia buvo Sargėnų dvaras, išparceliuotas tarpukariu. Gyvenvietė išaugo XX a. pokariu, pastačius Sargėnų keramikos gamyklą-plytinę. Pietinė dalis prie Kauno prijungta 1946 m., šiaurinė – 1972 m.
Šliaužiantysis vėdrynas
Šliaužiantysis vėdrynas (Ranunculus repens) – vėdryninių (Ranunculaceae) šeimos, vėdrynų (Ranunculus) genties augalas. Paplitęs Europoje ir Šiaurės Amerikos šiaurės vakarinėje dalyje palei Ramųjį vandenyną. Daugelyje pasaulio dalių paplito kaip žmonių įvežta rūšis.
Daugiametis žolinis augalas su trumpu šakniastiebiu, nuo kurio atsišakoja kuokštinės šaknys. Stiebas 15−20 cm ilgio, kylantis arba šliaužiantis. Jo pamatinėje dalyje išauga ilgos šliaužiančios palaipos, kurios bamblių vietose įsišaknija. Lapų lakštai ilgoki, vienkart arba dukart trilapiai. Žiedkočiai vagoti, plaukuoti; žiedai 1,5−2,5 cm pločio. Taurelė ne visai prigludusi prie vainikėlio. Taurėlapiai 5. Vainiklapiai irgi 5, ryškiai geltoni, blizgantys. Kuokelių ir piestelių daug. Vaisius sutelktinis; riešutėliai gelsvai pilki blizgantys, netaisyklingi, kiaušiniški, iš šonų suploti. Vienas augalas užaugina apie 140−340 vaisių. Pasėtos sėklos sudygsta ne tuo pačiu laiku. thumb|left|230px|Šliaužiantysis vėdrynas Žydi gegužės−rugpjūčio mėn. Labai dažnas visoje Lietuvoje. Auga pievose, upių ir ežerų pakrantėse, krūmuose, miškuose, dirvonuose, dirbamuose laukuose, mėgsta drėgnesnes dirvas.
Kaip ir dauguma vėdrynų, nuodingas, tačiau kai išdžiūva su šienu, nuodingosios savybės dingsta. Kartais žole apsinuodija gyvuliai. Pievų, ganyklų, kai kada dirbamų laukų piktžolė.
Literatūra
Rudenį žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1991, 26 psl.
Majauskaitė
Majauskaitė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Majauskienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Majauskas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Epidendras
Epidendras (Epidendrum) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitinės orchidėjos. Graikiškai epidendrum reiškia „augantis ant medžio“.
Rūšys
Labai didelė rūšių skaičiumi gentis, kurioje yra virš 1100 rūšių: ir kt.
Antrasis triumviratas
Antrasis triumviratas – istorikų duotas pavadinimas 43 m. pr. m. e. susikūrusiam Oktaviano, Antonijaus ir Lepido triumviratui (pirmasis buvo Cezario, Pompėjaus ir Kraso). Oficialus jo pavadinimas buvo Triumviri Rei Publicae Constituendae Consulari Potestate – Respublikos Konstitucijos triumvirai su konsulų teisėmis, trumpinama III VIR RPC. Priešingai pirmajam triumviratui, šis buvo įteisintas formaliai penkerių metų laikotarpiui (paskui pratęstas dar vienam penkerių metų laikotarpiui), ir teisėtos jo galios buvo aukštesnės už bet kokių kitų romėnų pareigūnų, įskaitant konsulus.
Per visą Romos istoriją buvo tik dar vienas žmogus, kurio teisės buvo paskelbtos „Respublikos Konstitucijos“, tai – diktatorius Lucijus Kornelijus Sula. Be to, visi triumvirato nariai, nors jau turėjo aukštesnę galią nei konsulai, pabuvojo ir konsulais: Lepidas 42 m. pr. m. e., Antonijus 34 m. pr. m. e. ir Oktavianas 33 m. pr. m. e.
Laivagraužiai
Laivagraužiai (Teredinidae) – dvigeldžių moliuskų (Bivalvia) šeima.
Laivagraužis (Teredo navalis). Dažniausia rūšis. Užauga iki 20 cm ilgio. Moliuskas forma panašus į kirmėlę – ilgas ir mėsingas su kūno gale pritvirtinta kriaukle. Minta medienos atplaišomis. Aštrių geldelių dėka, laivagraužiai gremžiasi gilyn į medines laivo dalis, taip sukeldami daug rūpesčių jūrininkams.
Diližano nacionalinis parkas
Diližano nacionalinis parkas – Armėnijos nacionalinis parkas, esantis šiaurės rytinėje šalies dalyje, Tavušo srityje. Jo plotas yra 24 000 ha. Parką garsina miškai, bioįvairovė, medicininiai mineraliniai šaltiniai, gamtos ir kultūros paminklai. Tai vienas iš dviejų nacionalinių parkų šalyje (kitas – Sevano nacionalinis parkas).
Istorija
Diližano nacionalinis parkas įkurtas 2002 m. gamtos rezervato, įkurto 1958 m. ir saugojusio Diližano ir Kuibiševo miškus. Naujai įkurto nacionalinio parko teritorija nepasikeitė. Statuso pasikeitimą lėmė komercinės veiklos rezervato teritorijoje neišvengiamumas, kelios gyvenvietės jo teritorijoje, įskaitant Diližaną su mineraliniais šaltiniais, per teritoriją ėjo Jerevano-Idževano geležinkelis. Dabar nacionalinio parko ribos ir įvairios zonos yra derinamos.
Flora
thumb|Diližano nacionalinis parkas thumb|Dilidžano miškai Diližano nacionaliniame parke yra 902 Induočių rūšys: pataisų (1), papartūnų (12), plikasėklių (7), gaubtasėklių (881). Jame aptinkama 40 rūšių retų augalų, 29 rūšys yra Armėnijos raudonojoje knygoje, 4 buvo Tarybų Sąjungos raudonojoje knygoje.
Parko augalija Kaukazo tipo, susieta su mišku. Dauguma lapus metantys augalai, tokie kaip ąžuolas (Quercus iberica, Q. macranthera), rytų bukas (Fagus orientalis), paprastasis ir rytų skroblas (Carpinus betulus, C. orientalis), formuojantis vientisus ar mišrius miškus. Gruziškas ąžuolas (Q. iberica) aptinkamas pietiniuose kalnų šlaituose, o rytų buko miškai yra šiauriniuose. Aukštutinėse zonose auga Q. macranthera.
Skroblas randamas tik mišriuose miškuose. Rytų skroblas auga iki 1500 m virš jūros lygio, o paprastasis skroblas pasiekia 2000 m. Vidurio zonoje auga įvairios liepų (Tilia), klevų (Acer) ir uosių (Fraxinus) rūšys. Spygliuočių miškai parke pasitaiko retai. Pušis auga Hovajuro upės baseine ant Aregunio ir Pambako kalnų šlaitų prie Diližano kalnų greitkelio.
Kadagio miškai yra Getiko upės slėniuose, ypač prie žiočių, sausuose Idževano kalno šlaituose. Juniperus foetidissima Willd. yra dažniausiai parke aptinkama kadagių rūšis.
Parko miškuose daug uogų ir vaisių, nes jame auga rytų obelis (Malus orientalis), riešutmedis (Juglans regia), geltonžiedė sedula (Cornus mas), slyva (Prunus), dygioji slyva (Prunus spinosa), kriaušė (Pyrus communis subsp. caucasica), juodasis serbentas (Ribes nigrum), gudobelė (Crataegus spp.). Čia auga daug medicininių augalų: paprastoji jonažolė (Hypericum perforatum), mėta (Mentha), vaistinis čiobrelis (Thymus vulgaris); valgomų augalų: valgomoji rūgštynė (Rumex acetosa) ir kiti.
Vakariniuose uolinguose Abeghasaro kalno šlaituose auga daug petrofitų ir kitų retų augalų. Uolose auga armėninė jonažolė (Hypericum armenum), uolaskėlė (Saxifraga juniperifolia, S. tridactylites), gelteklė (Scorzonera rigida), žvaigždūnė (Scabiosa columbaria) ir kiti.
Iš terciaro išlikęs kukmedis ir Kaukazo rododendras yra parko puošmenos. Kukmedžių giraitė Polado upės slėnyje tapo rezervatu 1958 m. Kita kukmedžių giraitė yra Aghstevo upės aukštupyje Frolova Balka tarpeklyje Pambako kalnuose. N. Troitski mini, kad anksčiau kukmedžių buvo daugiau. Pavienių kukmedžių yra visoje parko teritorijoje.
Kaukazo rododendras auga šiauriniuose Pambako kalnų šlaituose. Jis auga drėgnose subalpinėse pievose į vakarus link Ampasaro kalno, kur yra didžiausia rododendrų sritis Armėnijoje (Rododendrų rezervatas).
Fauna
Nacionalinio parko fauna labai įvairi. Čia yra 800 rūšių vabzdžių, daug reptilijų, amfibijų, žuvų. Paukščių yra 150 rūšių, tarp jų tetervinas (Tetrao mlokosievicsi), auksinis erelis (Aquila chrysaetos), barzdotasis erelis (Gypaetus barbatus aureus), Kaspijos ularas (Tetraogallus caspius) ir kiti. Parke yra virš 40 žinduolių rūšių. Tarp jų raudonasis elnias (Cervus elaphus), rudasis lokys (Ursus arctos), lapė (Vulpes vulpes), lūšis (Lynx), vilkas (Canis lupus), laukinis šernas (Sus scrofa), vilpišys (Felis silvestris), stirna (Capreolus capreolus), barsukas (Meles meles), voverė (Sciurus anomalus) ir kiti.
Kultūriniai paminklai
Svarbiausi parko kultūriniai paminklai yra Haharcino vienuolynas (XIII a.), Gošavanko vienuolynas (XIII a.), Jukhtak Vanko vienuolynas (XIII a.), Matosavanko vienuolynas (XIII a.), Akhnabato bažnyčia (XI a.).
Kerpsamanės
Kerpsamanės (Marchantiopsida) – augalų (Plantae) karalystės kerpsamanių (Marchantiophyta) skyriaus klasė. Tai indų neturintys augalai.
Gniužulas yra lakštelio arba juostelės pavidalo, tačiau aukštesnio organizacinio išsivystymo jis diferencijuotas į lapuotą stiebą. Viršutinė gniužulo pusė yra kitokios sandaros negu apatinė. Stiebas gulsčias, prie substrato prisitvirtinęs rizoidais. Lapai begysliai, sudaryti iš vieno ląstelių sluoksnio.
Kerpsamanės auga pelkėtose pievose, drėgnuose miškuose, dirvožemyje, ant medžių žievės, aplink medžių kamienus ir kelmus, taip pat randamos stovinčiuose vandenyse, šaltiniuotose vietose.
Gyvenimo ciklas
Kerpsamanių gyvenimas prasideda kai haploidinė spora dygsta ir iš jos išauga protonema. Protonema yra laikina augalo stadija, iš kurios išauga subrendęs gametofitas, kuris formuoja gametoforus, ant kurių formuojasi lytiniai organai. Vyriškas lytinis organas yra anteridis, jis užaugina spermazoidus. Moteriški lytiniai organai yra archegonės.
Kerpsamanės gali būti dvilytės ir vienalytės. Dvilytės kerpsamanės moteriški ir vyriški lytiniai organai užauga ant skirtingų gametofitų. Ant vienalyčių kerpsamanių lytinės struktūros užauga ant skirtingų šakų tame pačiame augale. Abiem atvejais spermazoidai turi patekti iš anteridžio į archegonę, kur yra kiaušialąstės. Tam reikalingas vanduo.
Kai spermazoidas pasiekia archegonę, įvyksta apvaisinimas, išauga diploidinis sporofitas, kuris išbarsto hapliodines sporas ir gyvenimo ciklas vyksta iš naujo.
Klasifikacija
Pasaulyje auga apie 300 genčių ir 6-10 tūkstančių rūšių.
Lietuvos kerpsamanės
Žinomos 25 kerpsamanių šeimos, 55 gentys ir 107 rūšys:
Peteris Liepinis (1907)
Peteris Liepinis (, 1907 m. vasario 11 d. Kalsnavos valsčius, dab. Maduonos savivaldybė – 1964 m. birželio 3 d., palaidotas Rygoje) – latvių geologas, paleontologas.
Biografija
Nuo 1939 m. dėstė Latvijos universitete. 1953 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.
Mokslinė veikla
Tyrė devono sistemos paleofauną, geologiją ir stratigrafiją. Monografiškai aprašė Latvijos devono brachiopodus, išskyrė 10 naujų rūšių, detalizavo famenio aukšto stratigrafiją, ichtiofaunos tyrimų duomenimis patikslino devono sistemos viršutinio skyriaus ribą. Vienas pirmųjų Lietuvoje Stoniškių gręžinio pjūvyje rado devono sistemos apatinio skyriaus nuogulų. Jo nustatyti faunos kompleksai leido išskirti karbono sistemos apatinio skyriaus nuogulas Latvijoje ir Lietuvoje.
PEC Zwolle
PEC Zwolle, o pilnu pavadinimu Prins Hendrik Ende Desespereert Nimmer Combinatie Zwolle – Nyderlandų futbolo klubas iš Zvolės.
Istorija
Klubo pavadinimas buvo pakeistas į PEC Zwolle 1971 m. ir į PEC Zwolle '82 1982 m.
Iškart po bankroto naujam klubui buvo pasirinktas naujas pavadinimas: FC Zwolle.
2012 m. balandžio 14 d. klubo pavadinimas buvo pakeistas į PEC Zwolle. Klubas pateko į aukščiausią šalies lygą.
2021–2022 m. rungtyniavo Eredivisie, tačiau liko paskutinėje vietoje (18) ir po sezono perkelti į žemesnį divizioną.
Ataro departamentas
Ataro departamentas yra vienas iš trijų Mauritanijos Adraro vilajoje esančių departamentų. Administracinis centras – Ataras.
Chunino mūšis
Chunino mūšis  – Peru nepriklausomybės kovų mūšis, įvykęs 1824 m. rugpjūčio 6 d. tarp rojalistų ir nepriklausomybės šalininkų. Vyko dabartiniame Chunino departamente, Mantaro slėnyje. Independistams vadovavo Simonas Bolivaras, jo armiją sudarė 1000 karių kavalerija ir 7900 pėstininkų. Rojalistams vadovavo José de Canterac, armiją sudarė 1300 karių kavalerija ir 2700 pėstininkų. Laisvės kovotojai siekė sutrukdyti rojalistams užimti Kuską. Mūšis truko beveik valandą, jo metu ypač pasižymėjo nepriklausomybės kovotojų kavalerija („Chunino husarai“). Rojalistai buvo sumušti.
Stare Kalinovas
Stare Kalinovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kulešės Košcelnės valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 30 namų ir 159 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 23 namai ir 134 gyventojai.
Sevano nacionalinis parkas
Sevano nacionalinis parkas (🇦🇲) – nacionalinis parkas Armėnijoje. Įkurtas 1978 m. apsaugoti Sevano ežerą ir jo apylinkes. Parkas patenka į gamtos apsaugos ministerijos pavaldą ir yra mokslinių tyrimų centras, kuris stebi ekosistemą, bei atlieka įvairias apsaugos priemones. Žvejyba ežere yra reguliuojama. Tai vienas iš dviejų nacionalinių parkų šalyje (kitas – Diližano nacionalinis parkas). thumb|left|right|[[Gerviniai|Gervės]]
Žinduoliai
Mokslinių žinių ne daug apie Sevano baseino žinduolius. Yra paminėti vilkai, šakalai, lapės, kiaunės, katės, kiškiai bei smulkus graužikai.
Paukščiai
Ežero apylinkėse yra daug paukščių rūšių. Seveno ežero baseine yra užregistruotos 267 paukščių rūšys, iš kurių 39 įtrauktos į Armėnijos raudonąją knygą. Taip pat yra endeminės rūšys, tokios kaip armėnų kiras.
RBC Roosendaal
Rozendalio RBC – Nyderlandų futbolo klubas iš Rozendalio.
KK106
Krašto kelias 106 – kelias, jungiantis Naująją Vilnią Vilniuje, Skaidiškes, Rudaminą ir Pagirius. Kelio ilgis – 24,9 kilometro. Šiame kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Kelias prasideda Naujojoje Vilnioje. Eina Vilniaus miesto ir rajono savivaldybių teritorijomis. Svarbiausios gyvenvietės – Naujoji Vilnia (Vilnius), Skaidiškės, Rudamina, Vaidotai. Baigiasi Vaiduotuose, sankryžoje, su keliais ir.
Ona Daukšaitė
Ona Daukšaitė (g. 1945 m. spalio 21 d., Dirgalio k., Grūšlaukės vls., Kretingos aps.) – kultūros darbuotoja, bibliotekininkė, visuomenininkė.
Biografija
1979 m. baigė Vilniaus kultūros mokyklą, įgijo bibliotekininkės specialybę. Dirba Šiaulių rajono savivaldybės viešosios bibliotekos Ginkūnų filiale.
Aktyvi visuomenininkė, kultūrinių renginių organizatorė, Lietuvos samariečių bendrijos Šiaulių skyriaus tarybos sekretorė, Lietuvai pagražinti draugijos Ginkūnų skyriaus tarybos narė.
2003 m. pripažinta geriausia Šiaulių rajono savivaldybės bibliotekininke. Už veiklą, puoselėjant Šiaulių krašto etnokultūros tradicijas apdovanota Šiaulių apskrities viršininko administracijos, Šiaulių rajono savivaldybės administracijos kultūros skyriaus ir Šiaulių rajono savivaldybės viešosios bibliotekos direktorės padėkomis.
FK Kajsar Ķyzylorda
Kyzylordos „Kajsar“ – Kazachijos futbolo klubas iš Kyzylordos.
Istorija
Klubas įkurtas 1968 m. 1999 ir 2019 m. iškovojo futbolo taurę.
2021 m. aukščiausioje lygoje liko tryliktoje vietoje ir buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Logotipo kaita
Klubo emblemoje vaizduojamas vilkas.
Žagarinė
Žagarinė – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Baltosios Vokės, prie Merkio upės ir kelio. Seniūnaitijos centras. Ties Žagarine Merkys užtvenktas ir Merkio–Vokės kanalu sujungtas su Papio ežeru, iš kurio išteka Vokė.
Istorija
Kaimas įsikūrė XIX a. po baudžiavos panaikinimo, pelkėtoje vietovėje Trakų apskrityje.
LTSR laikais – Rūdninkų žuvininkystės ūkio pagalbinė gyvenvietė. Apie 1950 m. prie Žagarinės pradėta statyti durpyno darbuotojų gyvenvietė, pavadinta Naująja Žagarine ir vėliau tapusi Baltosios Vokės miestu.
Bikonys
Bikonys – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Antašavos, 9 km į šiaurės vakarus nuo Kupiškio.
Istorija
Spėjama, jog kaimas atsirado XVI a. Valakų reformos metu, priklausė Kupiškio rajonui, o pirmą kartą paminėtas 1581 m. . Visi gyventojai išmirė per didįjį 1710 m. marą, tačiau jau 1726 m. minimi 3 dūmai. 1784 m. kaimas minimas kaip kunigaikštienės Čartoriskienės valda. Nuo 1861 m. priklausė Kupiškio valsčiui, 1919–1944 m. – to paties valsčiaus Šaltenių seniūnijai. 1922 m. išskirstytas į vienkiemius. 1883–1905 m. kaime daraktoriavo Jonas Krulis.
1921 m. sausį Petro Barzdenio namuose buvo atidaryta pradinė mokykla. 1927 m. buvo įsteigtas šios mokyklos kompleksas Didžprūdžiuose, kur jau 1929 m. tapo atskira mokykla. Vėliau pati Bikonių mokykla veikė kaip Didžprūdžių mokyklos kompleksas, tačiau 1947 m. spalio 1 d. atskirtas, bet jau 1947 m. gruodžio 31 d. buvo perkelta į Didžprūdėlius.
Kaimas ėmė nykti vykstant melioracijai.
Jurbarko dekanatas
thumb|[[Jurbarko Švč. Trejybės bažnyčia – pagrindinė Jurbarko dekanato bažnyčia]]
Jurbarko dekanatas priklauso Kauno arkivyskupijai. Jam priklauso šios bažnyčios:
Majus
Majus − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Majienė (ištekėjusi moteris) ir Majutė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Soteras
Soteras graikų mitologijoje – saugumo ir išsigelbėjimo nuo bėdos dievas. Jo moteriškas ekvivalentas – deivė Soterija. Su Praksidike susilaukė dievų: Homonojos, Aretės ir Ktesijaus. Orfinėse giesmėse Soteras tapatinamas su Dzeusu, jo žmona Praksidikė identifikuojama su Persefone, o dukterys – su deivėmis erinijomis. Soteras ir Ktesijas yra Dzeuso kulto vardai.
Religiniai ritualai
Soterija (festivalis) - helenistinėse religijose reiškė auką ir aukojimams skirtą festivalį.
Malaizija
Istorija
Iki XIX a. Malaizijos istorija buvo neatsiejamai susijusi su Malajų salyno istorija: čia kūrėsi ir klestėjo daug skirtingų valstybių. I tūkstantmetyje čia plito hinduistinė kultūra, atnešta indų pirklių ir misionierių. Jie naudojosi Malakos pusiasaliu kaip tarpine zona prekyboje su Kinija, todėl čia susiformavo Transmalakinės prekybos miestai-valstybės, tokie kaip Kedah, Langkasuka ir kt.
Malakos pusiasalis regioniškai labai artimai susijęs su Rytine Sumatra, kur gyvena ta pati malajų tauta. Apie VII a iš Sumatros Palembango miesto kilusi Šrividžaja dinastija ir politiškai suvienijo malajų gyvenamas sritis. Vėliau, XIV a. jos buvo suvienytos Madžapadhito imperijos, kilusios Javos saloje.
XV a. Malajų salyne pradėjo plisti islamas, kas sudarė prielaidas susiformuoti įvairiems islamiškiems sultonatams. Tuo metu Palembango princas Paramešvara įkūrė Melakos miestą, priėmė islamą ir įkūrė Melakos sultonatą. Melaka nuo tada visą laiką buvo vienu svarbiausiu Malajų salyno ir civilizacijos miestų, – vartai į pasaulį.
XVI a. pasirodę portugalai paėmė Melaką ir tokiu būdu gavo praėjimą į visą salyną. Vėliau jų pavyzdžiu pasekė olandai. Melakos sultonato įpėdiniu tapo Džiohoro sultonatas, kuris XVII a nusilpo. Dėl to teritorijoje hegemoniją įgijo Ačehas, dar vėliau čia įsigalėjo bugiai.
Olandams ir anglams vykdant kolonizaciją, Malakos pusiasalyje įsigalėjo anarchija. Susiformavo daug smulkių sultonatų, kurie dabar ir sudaro Malaizijos valstijų (negara) pagrindą.
Po Antrojo pasaulinio karo iš buvusių Nyderlandų kolonijų gimė Indonezija, o iš Didžiosios Britanijos – Malaizija, Singapūras ir Brunėjus.
Politinė sistema
thumb|upright|left|Malaizijos parlamento pastatas
Valdymo forma – renkama federacinė konstitucinė monarchija. Galioja 1952 m. konstitucija. Šalies vadovas – sultonas, vadinamas Yang di-Pertuan Agong, reiškiančiu Vyriausiąjį valdovą. Malaizija išsiskiria iš kitų konstitucinių monarchijų tuo, kad šalies sostas yra ne paveldimas, o renkamas. Vyriausias valdovas renkamas Valdovų tarybos (ją sudaro 9 šalies valstijų-sultonatų valdovai), penkerių metų terminui. Dabartinis šalies valdovas yra Mizan Zainal Abidin, išrinktas per 2006 m. lapkričio 3 d. vykusius rinkimus.
Įstatymų leidžiamoji valdžia yra dvejų rūmų parlamentas, sudarytas iš aukštesniųjų – Senato (Dewan Negara) (70 vietų, 44 senatoriai skiriami sultono, 26 renkami valstijų įstatymų leidybos susirinkimų, kadencija trunka trejus metus, yra galimybė vienam perrinkimui) ir žemesniųjų – Atstovų rūmų (222 vietų nariai renkami visuotiniu balsavimu, 5 metų kadencijai).
Vykdomoji valdžia yra vyriausybė, kuriai vadovauja ministras pirmininkas. Ministru pirmininku tampa daugiausiai vietų Atstovų rūmuose laimėjusios partijos vadovas. Valstijose yra įstatymų leidžiamoji valdžia, kurią sudaro valstijos valdovas ir įstatymų leidybos susirinkimas. Vykdomąją valdžią valstijose turi vykdomosios tarybos. Jos atsiskaito įstatymų leidybos susirinkimams.
Administracinis suskirstymas
thumb|400px|Malaizijos valstijų žemėlapis
Malaizija suskirstyta į 13 valstijų (negeri), ir 3 federalines teritorijas (wilayah persekutuan). Iš 13 valstijų – 9 yra monarchijos. Taip pat šalis skirstoma į 2 regionus – Vakarų Malaiziją (Malakos pusiasalio dalis) ir Rytų Malaiziją (Borneo salos šiaurė).
Geografija
thumb|right|250px|Šalies rytuose esantis [[Kinabalu kalnas yra aukščiausias Malaizijoje (4 095 m)]] Malaizija – valstybė pietryčių Azijoje. Tai pietryčių Azijos valstybė, susidedanti iš Vakarų Malaizijos (Malakos pusiasalio pietuose) ir Rytų Malaizijos (Kalimantanas šiaurėje). Malaizija apima vakarinę Malajos pusiasalio dalį taip pat Borneo salos šiaurinę dalį, kuri dalinama į dvi valstijas – Sabah ir Saravaką. Dalis Malaizijos yra žemyninėje Azijos dalyje, Malakos pusiasalyje, kur ribojasi su Tailandu šiaurėje ir Singapūru pietuose. Rytinė Malaizija yra šiaurinėje Bornėjo salos dalyje, šioje saloje ribojasi su Indonezija ir Brunėjumi. Šalies krantus šiaurėje skalauja Pietų Kinijos jūra, šiaurės rytuose – Sulu jūra, rytuose Sulavesio jūra. Aukščiausias taškas – Kinabalu (4095 m) Borneo saloje. Malaizijos plotas – ~333 tūkst. km. Iš jų tik 0,3 % sudaro vanduo. Visus metus laikosi karšti orai. Vidutinė metinė oro temperatūra svyruoja nuo 25 °C iki 28 °C. Pakrantės rajonuose diena būna 30-36 °C. Kamerono kalnai – Malaizijos pusiasalio centre – tai daugybė 1500–1800 m kalvų.
Ekonomika
thumb|left|[[Port Klangas Selangoro valstijoje yra didžiausias ir judriausias Malaizijos uostas]]
Demografija
thumb|280px|right|Malaizijos populiacijos kitimas. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais. Iš diagramos galima matyti, kad populiacija jau ilgą laiką didėja: 1961 m. šalyje gyveno tik truputį daugiau nei 8 milijonai žmonių, o 2003 m. – daugiau nei 24 milijonai. Malaizijos populiaciją sudaro daug skirtingų etninių grupių, bet daugumą (50,4 %) sudaro malajai, kurie, pagal konstitucijos apibrėžimą, yra malajų papročius ir kultūrą praktikuojantys musulmonai. Dėl šios priežasties, techniškai bet kokios rasės žmogus gali būti laikomas malajumi ir turėti konstitucijoje nurodytas malajų teises. Kiti vietiniai gyventojai sudaro daugiau nei 50 % rytinės Malaizijos dalies populiacijos ir apie 11 % visų šalies gyventojų. Taip pat 23,7 % šalies gyventojų kilę iš Kinijos ir 7,1 % iš Indijos (daugiausiai tamilai). Be to, šalyje legaliai dirba maždaug vienas milijonas užsieniečių ir galbūt dar milijonas dirba nelegaliai. 2008 m. duomenimis, Malaizijoje gyvena apie 150 000 pabėgėlių ir prieglobsčio siekėjų. JAV pabėgėlių ir imigrantų komitetas įvardijo Malaiziją kaip vieną iš 10 blogiausių vietų pabėgėliams, nes šalyje jie yra dažnai diskriminuojami.
Gyventojai po šalį yra pasiskirstę labai netolygiai: maždaug 70 % žmonių gyvena Malakos pusiasalyje esančioje Malaizijos dalyje, o rytiniuose regionuose gyventojų tankumas yra daug mažesnis.
Kalbos
Valstybinė šalies kalba yra malajiečių. Taip pat dažnai vartojami įvairūs kinų kalbos dialektai ir įvairios indų kalbos. Rytinėje Malaizijos dalyje yra vartojamos kelios vietinės kalbos. Anglų kalba taip pat yra plačiai vartojama, pradinėje ir vidurinėje mokyklose ji yra privalomas dalykas. Tiesa, šnekamoji anglų kalba Malaizijoje yra nukrypusi nuo įprastos versijos, naudojami ir iš malajų, kinų bei indų kalbų kilę žodžiai, amerikietiškas bei australiškas slengas, sintaksė panaši į pietinės Kinijos dalies dialektų sintaksę.
Religijos
thumb|right|220px|Mečetė Perako valstijoje, pusiasalinėje Malaizijos dalyje Pasiskirstymas pagal religijas (2000 m. surašymo duomenys):
Skirtingų etninių grupių pasiskirstymas pagal religijas smarkiai skiriasi. Dėl jau minėto malajų apibrėžimo konstitucijoje, 100 % malajų yra musulmonai. 75,9 % Malaizijoje gyvenančių etninių kinų yra budistai, 10,6 % – daoistai, 9,6 % – krikščionys. 84,5 % etninių indų yra hinduistai, 7,7 % – krikščionys, 3,8 % – musulmonai. Vietiniai gyventojai, kurie neatitinka malajų apibrėžimo, yra daugiausiai krikščionys (50,1 %), musulmonai (36,3 %) bei folklorinių religijų atstovai (7,3 %).
Teoriškai Malaizijos konstitucija garantuoja religijos laisvę, bet kai kuriose valstijose neišpažįstantys oficialios šalies religijos islamo žmonės yra kiek labiau suvaržyti dėl religinių pastatų statymo bei religinių švenčių šventimo. Musulmonams Malaizijoje yra sukurtas specialus teismas, kuris sprendžia tik klausimus, susijusios musulmonų religinėmis prievolėmis. Šis teismas nagrinėja klausimus dėl musulmonų tikėjimo, santuokos, paveldėjimo, persivertimo į kitą religiją ir panašių problemų. Joks kitas Malaizijos teismas negali anuliuoti religinio teismo sprendimų.
Kultūra
Orchidėja – nacionalinė Malaizijos gėlė.
Nuorodos
Žemėlapiai:
Stasys Matulaitis
Stasys Matulaitis (1866 m. spalio 24 d. Stebuliškėse, Liudvinavo valsčius, Marijampolės apskritis – 1956 m. balandžio 10 d. Vilniuje) – gydytojas, knygnešys, publicistas, spaudos darbuotojas, istorikas.
Biografija
Broliai Petras, Juozas, Andrius ir Pranas Matulaičiai. Mokėsi Liudvinavo pradinėje mokykloje. 1886 m. baigė Marijampolės gimnaziją, studijavo mediciną Maskvos universitete, ten priklausė slaptai lietuvių studentų draugijai. 1891 m. baigęs universitetą, dirbo gydytoju Aleksote, 1892 m. – Jiezne, 1893 m. – Balbieriškyje. Iki 1895 m. – varpininkas, nuo 1893 m. su Kaziu Griniumi ir V. Palukaičiu buvo „Varpo“ komisijoje, bet daugumai jo aštrūs straipsniai nepatiko.
1895 m. persikėlė į Pilviškius ir iki 1897 m. redagavo „Ūkininką“ ir „Varpą“. 1895 m. balandžio mėn. Naumiestyje pas Juozą Bagdoną organizavo susitikimą su Andrium Domaševičium, kuriame buvo nutarta, kad, norint atskirti lietuvių socialdemokratų, siekiančių nacionalinio išsivadavimo, veiklą nuo lenkiškų organizacijų būtina steigti LSDP. Nuo 1895 m. ėmė laikyti save socialdemokratu ir ta kryptimi pasuko savo redaguojamą „Ūkininką“.
1898 m. birželio mėn. „Sietyno“ byloje nuteistas ir trejiems metams ištremtas į Vologdos guberniją, Rusiją. Gyveno Peterburge, ten vedė vilniškę Vilhelminą Mackevičiūtę, kuri 1901–1902 m. padėjo platinant socialdemokratinę literatūrą. 1899 m. išvyko į Ust Sysolską, 1902 m. grįžo į Pilviškius ir iš K. Griniaus atsiteisė išvykstant į tremtį jam duotą saugoti savo sodybą. Teismo metu paaiškėjo S. Matulaičio prieš kunigus rašytų straipsnių autoriaus slapyvardžiai.
Prasidėjus karui 1914 m. vėl mobilizuotas, dirbo karo ligoninėse. Nuo 1917 m. gyveno Maskvoje, 1917 m. Rusijos lietuvių seimo Petrograde delegatas. 1917–1918 m. leido ir redagavo „Socialdemokratą“, vėliau, prisidėjęs prie bolševikų, redagavo „Tiesą“. 1918 m. sausio ir gegužės mėn. išrinktas RKP(b) lietuvių sekcijų biuro nariu, dirbo Lietuvos reikalų komisaro pavaduotoju, bet staiga 1918 m. rugpjūčio mėn. grįžo į Vilnių.
Vilniuje dirbo Raudonojo Kryžiaus ligoninėje, slapta rengė medicinos seseris pogrindžio kovoms. Bolševikams užėmus Vilnių, 1919 m. kovo-balandžio mėn. vėl redagavo „Tiesą“. 1919 m. balandžio mėn. Vilnių užėmus lenkams, Maskvos pinigais šelpė Vilniuje likusias bolševikų šeimas.