cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sol LeWitt
Biografija
Solis Le Vitas gimė 1928 m. rugsėjo 9 d. Hartforde, Konektikuto valstijoje JAV. Jo tėvai buvo žydų emigrantai, atsikėlę iš Rusijos imperijos. Tėvas dirbo daktaru ir mirė, kai sūnui buvo šešeri metai. Sol Le Vito motina buvo slaugė, ji skatino sūnų mokytis meno. Sol Le Vitas lankė dailės klases Wadsworth Athenaeum Hartforde. 1945–1949 m. jis studijavo vaizduojamąjį meną Sirakūzų universitete. 1951–1953 m. tarnavo JAV kariuomenėje, dalyvavo Korėjos kare. 1953 m. mokėsi Vaizduojamosios dailės mokykloje Niujorke, 1955 m. dirbo architekto Ieoh Ming Pei studijoje. Trumpai kūrė abstrakčiojo ekspresionizmo stiliumi. 1960–1965 m. dirbo Moderniojo meno muziejuje Niujorke, kuriame susipažino su to meto Niujorko menininkais. 1965 m. įvyko pirmoji Solio Le Vito personalinė paroda John Daniels galerijoje Niujorke, jis sukūrė pirmuosius savo modulinius kūrinius. 1966 m. dalyvavo parodoje Žydų muziejuje Niujorke, kuri žymėjo minimalizmo pradžią dailėje. 1967 m. menininkas publikavo esė „Paragraphs on Conceptual Art“, kuri laikoma koceptualiojo meno manifestu. 1968 m. menininkas sukūrė pirmuosius sienų piešinius.
1969 m. įvyko pirmoji Solio Le Vito muziejinė paroda Langės namo muziejuje Krėfeldo mieste Vokietijoje. 1969–1970 m. jis dėstė Vaizduojamosios dailės mokykloje Niujorke, 1970–1971 m. dėstė Niujorko universitete. 1971 m. menininkas tapo gerai žinomas tarptautiniu mastu, jo parodos įvyko Niujorke, Milane, Diuseldorfe, Amsterdame ir Londone. 1978 m. Niujorko šiuolaikinio meno muziejus suorganizavo Solio Le Vito kilnojamąją retrospektyvinę parodą po JAV. 1980 m. menininkas persikėlė gyventi į Spoletą Italijoje. 1986 m. grįžo į JAV, gyveno Česterio miestelyje Konektikute. 1986 m. Teito galerija Londone suorganizavo menininko grafikos kūrinių retrospektyvinę parodą, 1990 m. įvyko Solio Le Vito paroda Tokijuje. 2003 m. įvyko jo vien fotografijų paroda Madride. 2005 m. Solio Le Vito penkios skulptūros ir monumentalus sieninio piešimo kūrinys eksponuoti Niujorko šiuolaikinio meno muziejaus sode ant muziejaus stogo. Solis Le Vitas mirė 2007 m. balandžio 8 d. Niujorke nuo vėžio. Solis Le Vitas ir jo žmona Kerol buvo aistringi meno kolekcionuotojai, sukaupę daugiau nei 80 000 amžininkų ir karta prieš tai kūrusių menininkų kūrinių.
Rusijos kinai
Rusijos kinai – kinų tautybės žmonės, gyvenantys Rusijoje, arba žmonės kilę iš Kinijos ir gyvenantys Rusijoje.
Sol LeWitt
Kūryba
Solio Le Vito kūrybai įtakos turėjo „Bauhaus“ mokykla, konstruktyvizmas, neoplasticizmas, „De Stijl“ grupuotė. Nuo 1960 m. kūrė abstrakčius, iš pradžių juodus, vėliau baltus, kubo formos reljefus iš medžio arba metalo. 1964 m. sukūrė pagal matematinę progresiją komponuojamas minimalistines modulines struktūras („Trijų skirtingų kubų tipų, 47] trijų dalių variacijos“ 1967 m.). 1968 m. pradėjo kurti piešinius ant sienos: iš pradžių pieštuku braižė horizontalių, vertikalių linijų ir įstrižainių kompozicijas. 1980 m. susidomėjo spalva, jos deriniais, erdvės efektais („Horizontalūs potėpiai“ 2002 m.). Pagal kubo modulį kūrė paprastų geometrinių formų objektus, skulptūras („Dvigubo negatyvo piramidė“ Europos parke prie Vilniaus, 1999 m.).
Kūriniams būdinga serijinė kompozicija, griežtumas, monumentalumas; daug reikšmės teikiama medžiagos, formos ir erdvės santykiui. Solis Le Vitas parašė konceptualųjį meną grindžiančių teorinių straipsnių, teigė, kad meno esmė yra kūrinių idėjos. Iliustravo knygų, sukūrė litografijų. Nuo 1965 m. dalyvavo parodose, tarp jų „Documenta“ Kaselyje (1968 m., 1972 m., 1977 m., 1982 m.), Venecijos bienalėje (1976 m., 1988 m., 2001 m.).
Rusijos kinai
Istorija
Nuo Tarybų Sąjungos žlugimo Rusijoje sparčiai auga išeivių iš Kinijos skaičius. Kinai – sparčiausiai auganti Rusijos tautinė mažuma.
RKL 2012–2013 m. sezonas
RKL 2012–2013 metų sezonas – 8-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 27 klubai: 14 varžėsi A divizione, 13 B divizione. Lygoje triumfavo Trakų „Trakų" krepšininkai, bronzą iškovojo Kuršėnų „Grafų baldai-Kristalas" komanda.
Rusijos kinai
Istorija
Kinai gausiau ėmė vykti gyventi į Primorės kraštą maždaug 1995 metais, o dar aktyviau Kinijos gyventojai ėmė skverbtis į šį regioną 1997 m., kai tarp Heilongdziango provincijos (Kinija) ir Primorės krašto (Rusija) atsirado Aukso kelio transporto koridorius. . Aukso kelias – tai geležinkelis ir greitkelis einantis iš Harbino (Kinijos Heilongdziango provincijos sostinės) į Nachodkos uostą, kuris yra 100 km į šiaurę nuo Vladivostoko. Miestuose, esančiuose šalia šios transporto arterijos, ėmėsi greitai kurtis kinai, kurie ėmė čia steigti įvairius verslo objektus. Ilgainiui jie užvaldė didelę dalį pramonės, prekybos ir aptarnavimo sferos.
Vietinių gyventojų demografinė padėtis
Rusijos Tolimųjų Rytų gyventojų demografinė padėtis yra panaši, kaip ir visoje Rusijoje – nuolatos mažėja gyventojų skaičius. Gyventojų mirtingumas viršija gimstamumą, paplitusios įvairios socialinės problemos, kaip alkoholizmas, narkotinių medžiagų vartojimas, dėl ko gyventojai miršta vis jaunesni. Ypač prasta situacija su jaunais ir vidutinio amžiaus vyrais. Tolimųjų Rytų miestuose ir miesteliuose sparčiai mažėja vietinių gyventojų. Daugėja kaimų, kurių gyventojai visiškai išmirė. Panaši situacija yra visoje Rusijoje, kurioje kiekvienais metais gyventojų skaičius sumažėja 1 milijonu. Rusijos valstybinio Statistikos komiteto duomenimis iki 2050 m. Rusijos gyventojų skaičius sumažės nuo 145 milijonų iki 101,9 milijono. Rusijai prireiks milijonų darbuotojų, kurie atvykstų iš užsienio. Manoma, kad iki 2010 m. Rusijoje turėtų gyventi apie 10 milijonų kinų tautybės žmonių.
Dabartinė padėtis
Trys ketvirtadaliai naujai atvykusių Rusijos kinų apsigyvena Sibire bei Primorės krašte. Oficialiais duomenimis, Rusijos Tolimųjų Rytų regione gali gyventi 100-200 tūkstančių kinų. Rusijos žiniaskalaida teigia, kad Kinų Tolimuosiuose Rytuose gali gyventi apie 1 milijoną, nors iš tikrųjų jų ten gali gyventi kur kas daugiau.
Kinai imigruoją į Rusiją dėl didesnių ekonominių galimybių, mažesnės konkurencijos. Naujai į Rusiją atvykę kinai daugiausiai dirba statybose bei su maisto ruošimu ar prekyba susijusiose srityse.
Padegėlių ežeras
Padegėlių ežeras arba Kamuva – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 6,5 km į pietryčius nuo Suvieko, 1,5 km į vakarus nuo Stelmužės. Ilgis iš vakarų į rytus – 0,55 km, plotis iki 0,49 km. Altitudė 142,6 m. Gylis siekia 3,1 m. Krantai sausi, daug kur žemi, o pietuose ir pietryčiuose plačiai užpelkėję. Ežeras telkšo ledyninėje rinoje. Iš rytų ir šiaurės rytų supa Stelmužės miškas, iš pietų – Kamariškių miškas. Yra sala, kurios plotas 0,05 ha.
Į Padegėlių ežerą įteka upelis iš Kiečių ežero, prateka iš vakarų į rytus į Stelmužės ežerą Padegėlių upelis.
Šiaurinėje pakrantėje yra Kamuntiškių kaimas.
Budriai
Budriai – kaimas pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 8 km į pietus nuo Kartenos, 13 km į rytus nuo Kretingos, prie kelio Kartena–Mikoliškiai–Gargždai. Seniūnaitijos centras. Stovi Budrių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia, yra parapijos kapinės, Baublių mokyklos-daugiafunkcio centro pradinio ugdymo skyrius, biblioteka, Kretingos rajono kultūros centro filialas, Budrių kaimo bendruomenė.
Kultūros paveldas:
Etimologija
Budriai – asmenvardinis vietovardis, kilęs iš asmenvardžio Budrys daugiskaitos.
Istorija
Kaimas susiformavo XVI a. po valakų reformos. Priklausė Kartenos dvaro Gudeliškės palivarkui, kurį Mykolas Sapiega 1634 m. dovanojo Kartenos klebonijai. 1763 m. pastatyta koplyčia, tapusi Kartenos parapijos filijine bažnyčia.
1842 m. palivarką paėmus valstybės nuosavybėn, Budriai tapo valdiška valda. 1846 m. kaime buvo 11 dūmų, o 1849 m. valstybiniame Kartenos dvare lažą ėjo 120 baudžiauninkų. 1861 m. buvo 10 kiemų, veikė filijinė bažnyčia ir prieglauda, kurioje buvo išlaikomi 4 žmonės. Baudžiavą panaikinus, 61 valstietis valstybiniam Kartenos dvarui 1870 m. atlikinėjo atodirbio prievoles.
1861 m. įsteigta Kartenos valsčiaus Budrių seniūnija, jungusi Abakų, Šmilkščių kaimų bendruomenes ir dalį Kartenos miestelio. XIX a. II pusėje – 1922 m. kaimui priklausė per 480 ha žemės, kurią valdė 27 valstiečiai. XIX a. pabaigoje nuo kaimo buvo atskirtas Budrių bažnytkaimis, kuriame 1896–1898 m. gyveno nuo 16 iki 30 žmonių.
1903 m. pastatyta nauja Budrių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia. Joje 1906–1911 m. dirbo kunigas Felicijonas Lelis, kurio rūpesčiu parapijos kaimuose veikė slaptos lietuviškos mokyklos, o miestelyje 1909 m. atidaryta valdinė pradinė mokykla. 1908 m. įkurtas Šv. Kazimiero draugijos skyrius.
1922 m. Budriai išskirstyti į vienkieminius ūkius, kurių 1923 m. buvo 37. 1919–1940 m. Budriai tebebuvo seniūnijos centras. Seniūnu 1932 m. dirbo Kazys Gagilas, o padėjėju – Aleksas Slušnys. Kaime veikė Budrių pradinė mokykla, Kretingos vartotojų bendrovės parduotuvė ir keletas privačių krautuvių, 1928 m. atidaryta pašto agentūra, kurioje gyventojų patogumui apie 1936 m. įvestas pirmas telefonas, o 1938 m. telefoną įsivedė notaras Jonas Kentra iš Lukauskių (Budrių) dvarelio.
1926 m. įkurta Budrių parapija. Prie bažnyčios susibūrė choras, pavasarininkų kuopa, 1939 m. – lietuvių katalikių moterų draugijos skyrius. 1928 m. įsteigtas šaulių būrys, kurio Garbės nariu buvo generolas Petras Šniukšta, gyvenęs Notiškės dvarelyje.
1945 m. apylinkės miškuose veikė Kardo rinktinės Kadugio partizanų būrys, kuris 1946 m. pavadintas Buganto kuopa. Nuo partizanų rankų žuvo budriškis naujakurys Justinas Buivydas. Partizanų ryšininkai ir rėmėjai buvo Budrių klebonas Bronislovas Sandas-Baronas, Elena Budrikienė ir Antanas Viršilas. 1948–1951 m. iš kaimo į Sibirą buvo išvežtos Jono Idzelio, Justino Prūckaus, Vlado Šlušnio, Marcelino Liaudinsko šeimos ir Augustinas Liaudinskas (iš viso – 16 žmonių).
1949 m. Budrių ir aplinkinių kaimų gyventojai buvo suginti į Aušros kolūkį. Pokario metais kaimas tapo Budrių apylinkės centru, kuriam priklausė Abakų, Budrių, Bumbulių, Kačaičių, Nausodžio ir Šmilkščių kaimai. 1952 m. atidarytos klubas-skaitykla, vėliau pertvarkytas į biblioteką, 1965 m. – kultūros namai, veikė parduotuvė, aštuonmetė mokykla, ryšių skyrius ir felčerio-akušerio punktas. Apylinkę 1963 m. panaikinus, o kolūkį prijungus prie Jaunosios Gvardijos kolūkio, kaimas tapo pagalbine ūkio gyvenviete.
1992 m. įregistruota Budrių žemės ūkio bendrovė (bankrutavo), veikė biblioteka ir kultūros namai, pradinė mokykla, medicinos punktas (iki 2001 m.), pašto skyrius (iki 2010 m.) 2006 m. įsteigta Budrių kaimo bendruomenė, mokyklos patalpose įkurtas etninės kultūros muziejus.
Pedro Arias de Ávila
Pedro Arias de Ávila (arba Pedrarias Dávila, g. apie 1440 m. Segovijoje, Kastilija – m. 1531 m. kovo 6 d. Leone, dab. Nikaragva) – ispanų konkistadoras, karys, valdininkas.
Vedė artimą karalienei Izabelei I draugę bei tarnavo Ispanijoje. Kariavo prieš maurus Granadoje ir Šiaurės Afrikoje. 1514 m. Ispanijos karalius Ferdinandas II Katalikas Pedrariasą Davilą paskyrė naujai suformuotos kolonijos Amerikoje – Auksinės Kastilijos gubernatoriumi. Davila suformavo didžiausią to meto ekspediciją į Naująjį Pasaulį – 19 laivų ir 1500 žmonių. Pirmiausia pasiekė Santa Martą (dab. Kolumbijoje), o iš ten išplaukė į Darjeno regioną, Santa Marijos miestą, valdomą garsaus konkistadoro Vasko Nunjeso de Balboa. Jis suėmė konkistadorą už savivalę, bet kadangi šis buvo labai palankiai vertinamas kolonijoje, paleido ir išleido už savo dukters, tačiau vėliau paskatintas Balboa priešų jį nuteisė myriop.
1519 m. Davila įkūrė Panamos miestą ir ten perkėlė sostinę iš Santa Marijos. 1524 m. išsiuntė Gil González Dávila vadovaujamą ekspediciją į šiaurę, ir Francisco Hernández de Córdoba vadovaujamą ekspediciją, kuri atrado Nikaragvą. 1526 m. po ilgų svarstymų suteikė leidimą Fransiskui Pisarui vykdyti ekspediciją į Peru. 1527 m. Davilą gubernatoriaus soste pakeitė Pedro de los Ríos y Gutiérrez de Aguayo. Davila išvyko į Leoną kur ir gyveno iki savo mirties (mirė sulaukęs 91 metų).
Pedrariasas Davila kronikininkų apibūdinamas kaip žiaurus, nestabilaus charakterio, negailestingas. Jis kaltinamas pražudęs 2 mln. Centrinės Amerikos indėnų.
Gvinėjos įlankos virtuvė
Gvinėjos įlankos virtuvė (arba Vakarų Afrikos pakrantės virtuvė) – viena iš Afrikos virtuvių tradicijų, paplitusi Gvinėjos įlankos pakrantės šalyse. Į šį arealą patenka Nigerija, Beninas, Togas, Gana, Dramblio Kaulo Krantas, Liberija. Sudaro svarbią Benino civilizacijos kultūros dalį.
Ypatumai
Yra ginčytina, ar Gvinėjos įlankos virtuvė sudaro kokybiškai skirtingą tradiciją, kadangi ji turi labai daug panašumų su Sahelio virtuve, ir dažniausiai su ja kartu jungiama į vieningą Vakarų Afrikos virtuvę. Nepaisant to, ji turi gana stiprių išskirtinių bruožų.
Nors Gvinėjos pakrantėje naudojami produktai yra tie patys, kurie naudojami ir Sahelyje, angliavandenių šaltinis yra visiškai skirtingas. Gvinėjos pakrantė priklauso vadinamajai jamso zonai, o Sahelis priklauso ryžių zonai. Taip pat Gvinėjos įlankos tautos nuo XVI a. labai glaudžiai kontaktavo su Europos šalimis, todėl čia greičiau introdukuotos kultūros iš Amerikos. Sahelis, tuo tarpu, palaikė kontaktus su islamiška Šiaurės Afrika, ir naujoves perėmė gerokai lėčiau.
Ląsteliena
thumb|200px|Jamso šakniagumbiai Svarbiausias angliavandenių šaltinis Gvinėjos įlankoje yra jamsas (dioskorėja), nors ir prijaukintas Sahelyje, tačiau ten nepaplitęs. Jis turi būti specialiai apdirbamas, kad taptų valgomas. Vakarų Afrikoje žinomi baltieji ir geltonieji jamsai, taip pat kartusis jamsas. Daugelyje vietinių kultūrų jamsai yra ypatingai garbinami, jiems rengiamos šventės, juos supa daug mitų. Dėl vergų prekybos jamsai buvo vėliau introdukuoti Amerikoje.
I ir II tūkstantmečių sandūroje į Gvinėjos įlanką introdukuota valgomoji kolokazija, kilusi iš Pietryčių Azijos. Gerokai vėliau, nuo XVI a. iš Amerikos paplito maniokas ir kukurūzas, kurie dabar tapo viena svarbiausių kultūrų.
Riebalai
Kaip ir Sahelio virtuvėje, gausiai naudojamas palmių aliejus, kuris suteikia patiekalams specifinį skonį ir kvapą. Be to, naudojami žemės riešutų bei kitos aliejų rūšys.
Baltymai
Vakarų Afrikoje žinomi produktai, kurie yra gausūs baltymų šaltiniai. Čia dažniausiai naudojama mėsa yra jautiena. Dėl jūros artumo yra didžiulės galimybės naudoti žuvies produktus. Todėl naudojama ne tik žuvis, bet ir krevetės, moliuskai. Kadangi Vakarų Afrikos virtuvėse nedaromas didelis skirtumas tarp mėsos ir žuvies, labai dažnai priimta maišyti šiuos produktus kartu. Skirtingai nei Sahelio virtuvėje, Gvinėjos įlankos virtuvėje nevartojami pieno produktai.
Kaip ir Sahelio virtuvėje, ypač gausūs yra ankštiniai, tokie kaip pupuolės, žemės riešutai, kvapūs ogbono riešutai (irvingia), baltymingos sėklos egusi (iš moliūginių šeimos augalo), taip pat palmių riešutai. Kai kurie baltyminiai produktai naudojami fermentacijai. Taip gaunami ypač specifiniai maisto priedai iru (fermentuota saldžioji ceratonija) ir ogiri (fermentuotas sezamas arba egusi), kurie suteikia patiekalams ypač įdomų skonį ir kvapą.
Daržovės ir vaisiai
Specifinės Vakarų Afrikos daržovės yra okra, vernonija. Maistui naudojami ir džiuto, celiozijos lapai. Bananas, introdukuotas palyginti neseniai iš Pietryčių Azijos, dažniausiai naudojamas kaip daržovė: jis kepamas, iš jo gaminamos tyrės. Iš Amerikos po XVI a. buvo introdukuoti pomidorai ir daugybė vaisių. Kadangi Gvinėjos įlankos virtuvės maistas yra labai sunkus, desertai čia dažniausiai nenaudojami, tačiau vaisiai po maisto yra labai priimtini.
Patiekalai
thumb|150px|Maafe – mėsos troškinys su pomidorais ir žemės riešutais thumb|150px|Fufu ir palmės riešutų sriuba
Fufu, gari
Gausus grūdinių ir šakniavaisinių produktų asortimentas sąlygojo gausų įvairių rūšių košių atsiradimą. Šakniavaisinės kultūros (maniokas ir jamsas) yra naudojami gaminti svarbiausią Gvinėjos įlankos virtuvės produktą – fufu. Tai – košė iš virtų šakniavaisių, trinta medinėje piestoje. Regioniniai variantai dar įmaišo kolokaziją, kukurūzų miltus ar bananus.
Kitas svarbus produktas yra gari, gaminamas iš manioko. Tam nuluptas maniokas yra smulkinamas, fermentuojamas nuspaudžiant sultis, o vėliau kaitinamas išgarinant vandenį. Šios „granulės“ gali būti ilgai išlaikomos. Kartais jos vartojamos tiesiog maišytos su riešutais ar prieskoniais, bet dažniau yra dedamos į sriubas bei troškinius. Iš gari padarius miltus ir užplikius juos verdančiu vandeniu gaunama košė eba.
Gvinėjos pakrantės kultūros turi ir kitus svarbius vietinius patiekalus iš grūdų ir šakniavaisių. Tarpo jų reiktų paminėti jorubų amala (gaminama iš džiovintų jamso lupenų miltelių), ašančių kenkei (gaminama iš fermentuotos kukurūzų tešlos, kuri kaitinama susukta į bananų lapus).
Sriubos
Sriubų ir troškinių (efo) įvairovė yra didžiulė, mat dažniausiai tokia forma patiekiamas maistas prie aukščiau minėtųjų košių.
Patys garsiausi Gvinėjos pakrantės troškiniai gaminami iš ogbono, okros, žemės riešutų, palmės riešutų, džiuto lapelių (evedu sriuba), egusi, evuro (vernonia). Be pagrindinio elemento čia dar naudojama mėsa bei žuvis (jautiena, ožkiena, žuvis, krevetės, vėžiai), daržovės (ypač pomidoras) ir prieskoniai (raudonasis pipiras, svogūnas).
Užkandžiai
thumb|250px|Keptų bananų pardavėjos thumb|150px|left|Akara Brazilijoje Regione yra valgoma kelis kartus per dieną, bet ypač sunkiomis sąlygomis apsiribojama vienu maitinimu per dieną (dažniausiai vakare). Šalia tikro maisto paplitusi užkandžių kultūra, ir užkandžiai, parduodami gatvėse, sudaro svarbią Gvinėjos įlankos virtuvės dalį. Svarbiausi užkandžiai gali būti šie:
Gėrimai
Be vandens, naudojamos vaisių sultys. Kaip ir Sahelio virtuvėje specifinis gėrimas yra kinrožės vaisiaus (Hibiscus sabdariffa) sultys, Nigerijoje vadinamos zobo.
Vienas svarbiausių Vakarų Afrikos alkoholinių gėrimų yra palmių vynas, žinomas labai skirtingais pavadinimais skirtingose šalyse. Jam naudojamos įvairių rūšių palmės, įskaitant ir aliejinę palmę. Šis vynas gali būti distiliuojamas, gaunant degtinę ogogoro (Nigerijoje) ar akpeteše (Ganoje). Kartais distiliuoto palmių vyno stiprumas gali siekti ir 50 proc.
Etiketas
Tradicinėje Gvinėjos įlankos virtuvėje nenaudojami jokie valgymo įrankiai, todėl etiketas būtinai reikalauja prieš ir po valgio nusiplauti rankas (valgant visada naudojama dešinioji ranka). Neretai visi valgo iš vieno dubens. Kartais atskirai valgo vyrai ir moterys, suaugusieji ir vaikai, šeimininkai ir svečiai. Prie stalo paprastai nekalbama, o dėmesys sutelkiamas į maistą. Pokalbiai prasideda po valgio.
Kartais maitinimas prasideda nuo užkandžių, tada patiekiamas pagrindinis patiekalas (fufu su „sriuba“). Baigiama gėrimu (tai gali būti vanduo), ir kartais vaisiais ar vaisių salotomis.
Krasnapolės valsčius
Krasnapolės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Krasnapolė.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje.
Pohjola
Pohjola – suomių mitologijoje – mitinė šiaurės žemė, Kalevos žemės priešingybė. Tai šalta, laukinė žemė, blogio karalystė, valdoma blogio valdovės Louhi.
Pasak Kalevalos, Pohjoloje įkalintos stebuklingosios Ilmarineno nukaltos girnos Sampo. Didvyris Veinemeinenas bando jas sugrąžinti.
567 m.
567 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Ficrojus
Ficrojus, Čaltenas (isp. Cerro Chaltén) – kalnas Patagonijoje, Andų kalnuose (Patagonijos Anduose), Argentinoje (Santa Kruso provincija) ir Čilėje (Magelano ir Čilės Antarktidos regionas), šalia El Čalteno gyvenvietės, šiaurineme Los Glaciares nacionalinis parkas pakraštyje ir Bernardo O'Higinso nacionalinis parkas. Tarpvalstybė siena kalno apylinkėse ginčytina. Įeina į Pietų Patagonijos ledo kepurę. Aukštis – 3375 m.
Kalno vietinis pavadinimas Chaltén kilo iš indėnų teuelčų kalbos žodžio „rūkantis kalnas“, kadangi kalno viršūnę dažnai gaubia debesys. Pavadinimas Ficrojus kilo nuo britų meteorologo ir hidrografo Robert FitzRoy pavardės, kuris lankėsi prie kalno 1834 m. Šį pavadinimą suteikė Francisco Moreno 1877 m. Ficrojaus kalnas yra Santa Kruso provincijos simbolis, vaizduojamas ir provincijos herbe. Pirmieji į virūnę įkopė prancūzai (1952 m.): Lionel Terray ir Guido Magnone.
Nors kalno aukštis nėra labai didelis, tačiau įkopti į jį reikia labai didelių pastangų ir meistriškumo. Granitinė viršūnė yra labai stati ir kieta, oras dažnai keičiasi. Viršūnę nusmailino ledynai (yra ryški kara). Ficrojus – dažnas dailininkų ir fotografų vaizdavimo objektas. Pasigrožėti kalnu atvyksta daug turistų.
Pērkons
Pērkons buvo viena iš 9-to dešimtmečio populiariausių ir skandalingiausių grupių Latvijoje. Dėl grupės politiškai aštrių dainų tekstų ji keliskart buvo uždrausta. Dainų tekstuose daugiausia naudota Mario Melgalvio ir Klavo Elsbergo poezija, o visų dainų muzikos autorius yra Juris Kulakovas. Nors grupės Pērkons aktyvi veikla nutrūko 10-to dešimtmečio pradžioje, grupė vis dar pasirodo koncertuose tolesnėje sudėtyje: Juris Kulakovas, Ieva Akuraterė, Juris Sejanas, Leonas Sejans, Raimondas Bartaševičas ir Ikaras Rungis.
Populiariausios grupės dainos yra Slidotava, Pie baltas lapas, Gandrīz tautasdziesma, Mana dienišķā dziesma, Labu vakar, Balāde par gulbi ir Mēs pārtiekam viens no otra, kuri nugalėjo 1989 m. konkurse Mikrofona aptauja.
Ragana ir lietus
„Ragana ir lietus“ – 1993 m. pasirodęs Jurgos Ivanauskaitės romanas, laikomas skandalingiausiu autorės kūriniu. Pasirodžius pirmajam leidimui, Lietuvoje dvi savaites drausta jį pardavinėti. Teigta, jog „Ragana ir lietus“ neatitinka tautos etinių normų (romane aprašoma pasaulietės ir kunigo meilės istorija).
Romane glaudžiai susipina trys siužetinės linijos – šiuolaikinės moters aistra dvasininkui, viduramžių raganos bei Marijos Magdalietės istorijos.
2007 m. pristatytas Jurgos Ivanauskaitės romanų „Ragana ir lietus“, „Placebas“ ir „Sapnų nublokšti“ motyvais sukurtas filmas „Nuodėmės užkalbėjimas“ (rež. Algimantas Puipa).
Batakiai
Batakiai – miestelis Tauragės rajono savivaldybėje, į rytus nuo kelio Ryga–Tilžė, 6 km į pietvakarius nuo Skaudvilės. Urbanistikos paminklas. Batakių seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė katalikų Batakių Šv. Onos bažnyčia, pastatyta 1991 m. ir Batakių evangelikų liuteronų bažnyčia, pastatyta 1885 m., veikia Batakių vidurinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-73032).
Batakių senosios dalies, susiformavusios iki XVI a. pabaigoje, planas linijinis, savaimingos raidos. Centrinėje dalyje, rekonstruotoje per Valakų reformą 1558–1560 m., yra stačiakampio plano elementų: keturkampė aikštė dviejų vingiuotų gatvių sankryžoje ir stačiakampio plano kvartalas. Gatvės išsidėsčiusios kalvotoje ir raižytoje vietovėje. Batakių senojoje dalyje išliko daugiausia XIX a. pabaigos – XX a. pirmos pusės vienaukščių medinių pastatų, gausu želdynų.
Etimologija
Vietovardžio kilmė aiški: jis yra susidaręs iš asmenvardžio – pavardės Batakis (asmenvardinis vietovardis). Tai iš dalies patvirtina ir aplinkybė, kad būta vietovės savininko pavarde Botockis (suslavinta Batakio forma).
Istorija
Ant upės kranto stūkso archeologinis paminklas Batakių piliakalnis, vietinių gyventojų vadinamas Pilaite. Kai kurių istorikų nuomone, Batakiai įsikūrė vietoje XIII a. pabaigoje – XIV a. pradžioje minimo Aukaimio, kurį Vokiečių ordinas daug kartų puolė, niokojo, o 1305 m. visiškai sunaikino.
Istoriniuose šaltiniuose Batakiai paminėti 1448 m., kai Ldk Kazimieras Batakių dvarą atidavė Žemaičių seniūnui Jonui Kęsgailai. 1509 m. pastatyta bažnyčia, kurios fundatorius buvo Žemaičių seniūnas Stanislovas Kęsgaila, užrašęs 10 valstiečių šeimų ir dešimtinę iš Batakių dvaro. 1766 m. perstatyta medinė barokinė bažnyčia, kuri 1971 m. sudegė, 1989 m. prie išlikusios varpinės pristatyta nauja Batakių Šv. Onos bažnyčia.
Batakiai pažymėti 1526 m. B. Vapovskio Žemaitijos žemėlapyje. 1528 m. minimas Batakių valsčius, miestelis. 1529–1567 m. Batakiai minimi neprivilegijuotųjų miestų sąraše. Nuo 1544 m. miestelis buvo didžiojo kunigaikščio valda. Nuo 1558 m. rengti turgūs. 1618 m., 1663 m., 1724 m. ir 1757 m. Batakiams suteiktos prekybinės privilegijos. Kalno gatvėje buvo LDK bajoro Miniato dvaras (jo vaikaičiai: Lionginas, Marija, Petras, Elena, dar vienos mergaitės vardas nežinomas).
1648 m. minima parapinė mokykla. 1866 m. įsteigta pradžios mokykla, 1941–1944 m. šešių skyrių mokykla, 1944–1949 m. progimnazija, 1949–1956 m. septynmetė mokykla, nuo 1956 m. Batakių vidurinė mokykla.
XVIII a. pabaigoje miestelis sunyko. XIX a. jis buvo Raseinių apskrities Batakių valsčiaus centras.
Per I pasaulinį karą nutiesus geležinkelį Radviliškis–Tilžė susikūrė Batakių geležinkelio stotis gyvenvietė, Batakiai liko atokiau nuo geležinkelio.
Per 1941–1944 m. Vokietijos okupaciją nužudyta keliasdešimt žydų. 1947 m. balandžio 12 d. MVD kareiviai prie Batakių apsupo Lietuvos partizanų Jungtinės Kęstučio apygardos štabo bunkerį. Apygardos vadas J. Kasperavičius (slap. Visvydas) ir jo adjutantas A. Biliūnas (Džiugas) atsisakė pasiduoti, sudegino štabo dokumentus ir susisprogdino. 1993 m. jų žūties vietoje pastatytas paminklas. Tais pačiais 1947 m. Kęstučio apygardos partizanai du kartus puolė miestelį, buvo užėmę MGB būstinę, išlaisvino kalinius. 1950–1995 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė ir tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1947 m. įsteigta biblioteka, 1954 m. pastatyti kultūros namai.
Stelmužės ežeras
Stelmužės ežeras arba Padvarinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, 1 km į vakarus nuo sienos su Latvija, apie 7,5 km į rytus nuo Suvieko, prie Stelmužės kaimo. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 1,1 km, plotis iki 0,68 km. Altitudė 141,2 m. Gylis iki 3,2 m. Ežeras telkšo rininiame duburyje. Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 4 km. Šiaurėje yra 3 gausiai užžėlusios vandens augalais didelės įlankos. Yra 0,76 ha miškinga sala. Krantai aukšti, šiaurinis ir vietomis vakarinis apaugę medžiais ir krūmais. Šiauriniai krantai, ypač šiaurės rytinės įlankos bei pietrytiniai krantai, supelkėję. Šiaurėje prieina Stelmužės miškas, kitose pakrantėse daugiausia plyti pievos. Prie šiaurrytinės įlankos yra buvusio Stelmužės dvaro sodyba. Pietrytine pakrante eina kelias.
Ežerą iš pietų į šiaurės vakarus prateka Stelmužės upelis (iš Stumbrinės ežero link Lukšto ežero), pietvakariuose įteka Padegėlių upelis iš Padegėlių ežero ir šiaurės rytuose Apynėlis iš Apynėlio ežero. Priklauso Lukštos upės baseinui.
Batakiai
Istorija
2006 m. patvirtintas Batakių herbas.
Gyventojai
1680 m. Batakiuose buvo 36 šeimos, 1795 – 16 m. dūmų.
Stelmužės ežeras
Ežerėvardis kilęs nuo Stelmužės kaimo pavadinimo, o kitas vardas Padvarìnis nuo žodžių padvarė, padvarys („vieta prie dvaro“).
thumb|left|240px|Užpelkėjęs šiaurės vakarinis Stelmužės ežero galas
Batakiai
Žymūs žmonės
Batakiuose gimė:
miniatiūra|800px|center| Batakių panorama
Halė (pastatas)
thumb|right|250px|Elektrėnų ledo halė Halė – vieno aukšto visuomeninis pastatas su didele vientisa vidine erdve. Halės tipo daugiafunkciai statiniai paprastai išnaudojami kaip dengti sporto stadionai, didelės miestų prekyvietės.
Taip pat skaitykite
Halle (Architektur) Hala (budownictwo) Хала
2011 m. Okeanijos krepšinio čempionatas
'''2011 m. Okeanijos krepšinio čempionatas''' buvo 21-as FIBA organizuotas Okeanijos krepšinio čempionatas. Jis vyko rugsėjo 7-11 dienomis Australijoje. Čempionate dalyvavo tik dviejų šalių - Australijos ir Naujosios Zelandijos krepšinio rinktinės.
Rungtynių rezultatai
Nugalėjusi čempionate Australijos vyrų krepšinio rinktinė pateko į 2012 m. vasaros olimpines žaidynes. Naujoji Zelandija dalyvavo 2012 m. pasaulio krepšinio olimpiniame atrankos turnyre, kuriame iškrito po pogrupio varžybų.
Himalajinis kedras
Himalajinis kedras (Cedrus deodara) – pušinių šeimai (Pinaceae) priklausanti spygliuočių medžių rūšis. Paplitusi vakarų Himalajuose (nuo rytų Afganistano iki pietų Tibeto, vakarų Nepalo).
Tai visžalis, spygliuotis medis, kurio aukštis siekia 40-50 m (kartais iki 60 m), kamieno skersmuo iki 3 m. Medžio laja kūgiška, su horizontaliomis šakomis bei žemyn nusvirusiomis šakelėmis. Spygliai 2,5-5 cm ilgio, apie 1 mm storio, susitelkę po 20-30 ant šakelės. Moteriški kankorėžiai 7-13 cm ilgio, 5-9 cm pločio, vyriški – siauri, 4-6 cm ilgio, žiedadulkes skleidžia rudenį. Sėklos subręsta per 12 mėnesių.
Himalajinis kedras auga drėgnuose kalnų šlaituose, 1500-3200 m aukštyje.
Medis sanskrito kalba vadinamas devadāru ir reiškia „dievų medis“. Įvairių regiono tautų mitologijose tai šventas medis, dievų buveinė. Himalajinis kedras plačiai auginamas kaip dekoratyvinis medis, atsparus šalčiams iki -25 °C. Mediena plačiai naudojama namų (tarp jų Kašmyro plaukiojančių namų), tiltų, kitų statinių statybai. Ajurvedoje šio kedro mediena naudojama smilkalų gamybai, syvai – eteriniams aliejams. Šis aliejus turi antibakterinių, priešgrybelinių savybių, naudojamas aromaterapijai, odos, virškinimo ligų gydimui ir kt.
Fluxbuntu
Fluxbuntu – nedaug resursų naudojanti operacinė sistema (Linux platinamasis paketas), kuri naudoja Ubuntu Linux sistemos bazę. Projektas nėra oficialus. Pavyzdžiui, Ubuntu naudoja GNOME darbalaukio aplinką, Kubuntu naudoja KDE, o Xubuntu – Xfce. Visos šios aplinkos naudoja palyginti daugiau sistemos atminties ir resursų. Fluxbuntu - sistema sukurta būti greita ir naudoti kuo mažiau kompiuterio resursų. Ji gali veikti sistemoje tik su 300 MHz procesoriumi ir 64 MB darbinės atminties.
Remiantis Fluxbuntu.org duomenimis, projektas dar plėtojamas. Paskutinė versija buvo išleista 2007 metų spalį.
Uzbekijos herbas
thumb|right|200px|[[Uzbekistanas|Uzbekistano herbas, naudojamas nuo 1992 m.]] Dabartinis Uzbekistano herbas herbas buvo įteisintas 1992 m. liepos 2 d. Jis yra panašus į buvusios Uzbekijos TSR respublikos herbą. Dabartiniame herbe buvo išimti komunistiniai simboliai.
Alizava
Alizava – miestelis Kupiškio rajono savivaldybėje, į pietvakarius nuo Pandėlio, Pyvesos dešiniajame krante, prie kelių Kupiškis–Kupreliškis ir Pandėlys–Salamiestis sankryžos. Seniūnijos, seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi Alizavos Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, yra laisvalaikio centras, biblioteka, Alizavos pagrindinė mokykla, paštas (LT-40043). Gamtos paveldo objektas – Alizavos ąžuolas.
Uzbekijos herbas
Herbas yra ovalo formos – jame vyrauja nacionalinės šalies spalvos – mėlyna, žalia ir balta. Herbo vainikas sudarytas iš medvilnės kairėje ir kviečių dešinėje – pagrindinių agrikultūros šalies elementų.
Alizava
miniatiūra|left|Alizavos kapinės
Uzbekijos herbas
Herbo viršuje yra islamo, kurį išpažįsta daugelis Uzbekistano gyventojų, simbolis – Rub El Hizbo žvaigždė. Herbo viduryje pavaizduotas mitologinis humo paukštis – laisvės meilės ir džiaugsmo simbolis. Už paukščio matyti Uzbekistano kraštovaizdis – virš kalnų tekanti saulė. Dvi tekančios upės simbolizuoja Amudarją ir Syrdarją.
Alizava
Etimologija
Vietovardis Alizava kilęs iš asmenvardžio Aloyzas (Alizas, Alyzas, Alojyzas). Iki XVIII a. pabaigos gyvenvietė vadinta Pakape, greičiausiai dėl to, jog buvo tik kapinės ir smuklė. 1794 m. dvarininkas Antanas Koscialkovskis čia pastatydino bažnyčią ir savo sūnaus Aloyzo garbei pavadino Alizava (dvarininkinis vietovardis).
Istorija
Nuo XVI a. apylinkės priklausė Zasinyčių dvaro valdoms, o miestelis kilo iš Kalkėnų (dar Kalkelio, Kalkiemio ar Kalnakiemio) kaimelio, minimo nuo 1690 m. 1793–1794 m. vietinis dvarininkas Antanas Koscialkovskis savo lėšomis pastatydino medinę bažnyčią, o kuriamą bažnytkaimį pavadino sūnaus Aloyzo garbei. 1894 m. nukentėjo nuo gaisro. XIX a. pabaigoje gyvenvietė iš pradžių minima kaip kaimas Vilkmergės apskrityje Kupiškio parapijoje, vėliau – kaip miestelis Panevėžio apskrities Čypėnų valsčiuje.
1910–1949 m. veikė pradžios mokykla, 1950–1957 m. septynmetė mokykla. 1926 m. tapo parapijos centru.
1941 m. Birželio sukilimo metu susikūrė partizanų būrys, veikęs iki 1951 m. Pirmieji kolūkiai („Aušra“, „Raudonasis švyturys“, „Rytojus“) Alizavoje ir apylinkėse įkurti 1949 m. Jau kitais metais visi sujungti į Alizavos kolūkį. 1981 m. prijungtas „Naujo gyvenimo kolūkis“. Egzistavo iki 1991 m., buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Gyventojai
800px|center|Alizavos panorama nuo vandens bokšto
Stanfordo toras
thumb|right|Išorinis Stanfordo toro vaizdas. Apačioje centre yra nesisukantis pagrindinis saulės veidrodis, kuris atspindi saulės spindulius į antrinių veidrodžių kampinį žiedą, supantį koloniją. Dail. Donald E. Davis thumb|right|Stanfordo toro interjeras. Dail. Donald E. Davis
Stanfordo toras – pasiūlytas hipotetinės kosmoso kolonijos, gebančios apgyvendinti nuo 10 000 iki 140 000 nuolatinių gyventojų, projektas. Šioje žiedo formos konstrukcijoje buvo tikimasi sukurti panašią į Žemės gyvenamąją aplinką, sukuriant dirbtinę gravitaciją ir nukreipiant saulės spindulius.
Aprašymas
Kosminę stotį sudaro toras arba spurgos formos žiedas, kurio skersmuo siekia 1,8 km. Toks kūnas, veikiamas įcentrinės jėgos, apsisuka kartą per minutę, kad išorinio žiedo viduje būtų sukuriama nuo 0,9 g iki 1 g dirbtinė gravitacija, artima Žemės gravitacijai.
Saulės spinduliai į toro interjerą nukreipiami veidrodžių žiedo sistema. Žiedą su kosminės stoties centru jungia keletas „skersinių“, kurie tarnauja kaip perdavimo kanalai žmonėms ir reikmenims, keliaujantiems iš ir į stoties centrą. Kadangi centras yra ties stoties sukimosi ašimi, jame sugeneruojamas mažiausias dirbtinės gravitacijos kiekis, todėl tai geriausia vieta erdvėlaiviams švartuoti. Nesisukančiame modulyje, pritvirtintame prie stoties ašies, būtų galima verstis nulinės gravitacijos pramone.
Pati toro interjero erdvė būtų naudojama kaip gyvenamoji aplinka ir būtų pakankamai didelė, kad joje galima būtų stimuliuoti „natūralią“ aplinką; toras savo forma panašus į ilgą, siaurą, tiesų ledyninį slėnį, kurio galai užsilenkia į viršų ir galiausiai susijungia, tokiu būtu suformuodami užbaigtą apskritimą. Gyventojų tankumas būtų panašus į tankiai apgyvendinto priemiesčio, kur dalis žiedo būtų skirta žemės ūkiui, dalis būstams.
Statybos
Torui prireiktų beveik 10 milijonų tonų masės. Statyboms būtų naudojamos medžiagos, išgautos iš Mėnulio ir nugabentos į kosmosą, panaudojant elektromagnetinę katapultą. Masės gaudyklės L2 taške surinktų medžiagas ir nugabentų jas iki L5 taško, kur jos būtų apdorotos pramonine įranga ir panaudotos statant torą. Iš Žemės būtų atgabenamos tik tos medžiagos, kurių negalima būtų gauti Mėnulyje. Kaip alternatyvus medžiagų šaltinis galėtų būti asteroidų eksploatacija.
William Arthur Lewis
Viljamas Arturas Luisas (, 1915 m. sausio 23 d. Kastris – 1991 m. birželio 15 d. Bridžtaunas) – Didžiosios Britanijos ir Sent Lusijos ekonomistas, Nobelio ekonomikos premijos laureatas.
Biografija
1937 m. baigęs Londono ekonomikos mokyklą 1940–1947 m. joje dėstė, 1940 m. daktaras. 1948–1956 m. Mančesterio universiteto profesorius. 1959–1963 m. Vest Indijos universiteto viceprezidentas.
1960–1970 m. ir 1974–1983 m. dėstė Prinstono universitete (Naujojo Džersio valstija). 1948–1956 m. Jungtinių Tautų ekspertas patarėjas besivystančių šalių klausimais. 1957–1959 m. Ganos ministro pirmininko patarėjas, šeštame – aštuntame dešimtmetyje Jungtinių Tautų stebėtojas. 1970–1973 m. Karibų plėtros banko (Barbadosas) prezidentas. 1963 m. seras.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų pagrindinės sritys: besivystančių šalių ekonominės problemos, pasaulio ekonomikos istorija, ekonomikos augimo teorija, pramonės ekonomikos problemos. Teigė, kad trečiojo pasaulio šalims reikia kitokio nei Maršalo planas. Pasiūlė besivystančių šalių dviejų sektorių ekonomikos modelį, pagal kurį perteklinė tradicinio sektoriaus (žemės ūkio) darbo jėga, atitinkamai parengta, migruoja į šiuolaikinį sektorių (augančią pramonę, prekybą), iš gauto pelno suformuojamas besivystančiai šaliai reikalingas kapitalas.
Nagrinėdamas ekonomikos augimą atsižvelgė ir į ekonominę ir į socialinė plėtrą, ekonomikos augimo svarbiausia sąlyga laikė nuosavybės neliečiamumą, parodė ekonomikos plėtros centralizuoto planavimo sunkumus diktatūros ir demokratinės valstybės sąlygomis, vienas pirmųjų suabejojo, ar visada ekonomikos augimas yra būtinas. Kėlė JAV afroamerikiečių švietimo problemas.
Kopanas
Kopanas (ispanų kalba Copán) yra senovės majų miestas ir valstybė dabartinio Hondūro teritorijoje.
Senovinis pavadinimas, kuriuo miestą vadino klasikiniai majai, buvo Xukpi, kas reiškė „kampų kuokštas“.
Istorija
thumb|left|200px|Kopano didžioji stela, vaizduojanti valdovą Uaxaclajuun Ub’aah K’awiil thumb|left|200px
Miestas įsikūrė derlingame Kopano upės slėnyje, kur žemdirbių gyvenvietė žinoma nuo IX a. pr. m. e. Valstybė čia susikūrė 159 m. ir pamažėle išaugo iki vieno stipriausių majų miestų-valstybių.
V a. prasidėjo didžiausias miesto klestėjimas, kuomet Kopanas tapo svarbiausiu regiono centru. Buvo statomos šventyklos, daromi įrašai. 738 m. miestas patyrė kataklizmą. Iki tol buvęs vasalas gretimas miestas Kirigva nugalėjo Kopaną, jo valdovui buvo nukirsta galva.
Po kelių dešimtmečių miestas atsigavo, vėl pradėtos statyti šventyklos, tačiau vis labiau gilėjo krizė. IX a. miestas buvo galutinai apleistas.
Planas
Kopane yra išlikę nemažai pastatų. Jų tarpe pastatų grupė, vadinama „akropoliu“. Griuvėsiai garsėja gausiomis portretinėmis stelomis su gausiais įrašais. Mieste buvo ir didžiulė žaidimo su kamuoliu aikštė.
Šiuo metu Kopanas yra įrašytas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Žinomi valdovai
Nežinomų tarimų valdovų vardai rašomi kursyvu. Vardų vertimai pateikiami kabutėse.
Uoksai (Šilutė)
Istorija
Uoksų kaimas minimas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno viena drevininko Jurgio Tutlio šeima. 1695 m. – 6-ios drevininkų šeimos: trys Tutlių ir po vieną Šlajaičio, Mikužio, Bernotaičio. 1936 m. Uoksų kaime buvo 5 šeimos, kaimui priklausė 73 ha žemės. Kaimo sodybos buvo rytiniame kaimo teritorijos dalyje, šalia Bilviečio miško. 1939 m. Uoksų kaimas išsikėlė į vienkiemius. Vykdant kolektyvizaciją, kaimo žemė įjungta į Pocių kolūkį, o vėliau, ūkius sustambinus, priklausė „Tarybų Lietuvos” kolūkiui, „Ašvos” tarybiniam ūkiui (1959–1992 m.). 1977–1979 m. kaimo laukai melioruoti, gyventojai iškeldinti..
Uoksų (Uksy) kaimas pažymėtas Žemaičių vyskupijos žemėlapyje, išleistame Peterburge 1855 m.
1923 m. Uoksų kaime buvo 6 ūkiai, 27 gyventojai, 1975 m. – 4 ūkiai, 15 gyventojų (pensinio amžiaus 5, darbingo – 3, mokyklinio – 5, iki mokyklinio – 2).
Aleksandras Bestuževas
Biografija
Tėvas Aleksandras Fedosejevičius Bestuževas (1761–1810 m.) leido „Sankt Peterburgo žurnalą“ (Санктпетербургский журнал), parašė vadovėlį „Kilmingojo jaunimo karinio auklėjimo patirtis“ (Опыт военного воспитания относительно благородного юношества). Jo sūnus buvo auklėjamas Kalnų korpuse, tarnavo Susisiekimo kelių valdytojo generolo Betankuro ir Viurtembergo hercogo adjutantu. Vėliau leibgvardijos dragūnų pulko štabskapitonas. 1823-1825 m. su K. Rylejevu leido almanachą „Полярная звезда“.
1825 m. dalyvavo dekabristų sukilime, nuteistas mirties bausme, 1826 m. ji pakeista katorga Sibire. 1829 m. perkeltas eiliniu į Kaukazą, buvo sužeistas. Už drąsą apdovanotas Georgijaus kryžiumi ir pakeltas vyresniuoju karininku. Vėliau praporščikas. Žuvo kautynėse su kalniečiais, jo kūnas nebuvo rastas.
Kūryba
Rusų romantinės prozos atstovas. Pirmieji eilėraščiai ir apsakymai išspausdinti žurnaluose „Сын Отечества“ и „Соревнователь просвещения“. Ankstyvosiose apysakose vaizduojami Livonijos ir Rusijos istoriniai įvykiai, Kūryboje yra ir lietuviškų motyvų. Kaukaze slapyvardžiu Marlinskij parašė apysakų ir romanų apie aukštuomenės gyvenimą. Poezijai būdingos vienatvės, nusivylimo nuotaikos. Literatūros apžvalgose propagavo romantizmą.
Georges Seurat
Žoržas Sera (, 1859 m. gruodžio 2 d. – 1891 m. kovo 29 d.) – XIX a. prancūzų dailininkas, vienas impresionizmo atstovų. Ž. Sera sukūrė tapybos metodą, paremtą mokslinėmis spalvų ir linijų teorijomis, kas išskyrė jį iš kitų impresionistų. Meno istorijoje Ž. Sera ir aplink jį 1880-ųjų antroje pusėje susibūrę dailininkai vadinami neoimpresionistais.
Ž. Sera geriausiai žinomas paveikslu „Sekmadienio popietė Grand Žatos saloje“ (1884–1886), kuris virtęs chrestomatiniu, bei vienu žinomiausių moderniojo meno kūrinių.
Jaunystė ir mokslai
Žoržas Sera (piln. Georges-Pierre Seurat) gimė 1859 m. gruodžio 2 d. Paryžiuje. Ž. Sera šeima, tėvas Antuanas ir motina Ernestina, buvo pasiturintys paryžiečiai, todėl būsimasis dailininkas buvo nuo jaunumės išvaduotas nuo materialinių rūpesčių. Tėvas Antuanas buvo 1856 m. iš tarnybos pasitraukęs gretimo Paryžiui La Vileto kaimo valdininkas. Jo turtinės padėties pagrindą sudarė sėkminga prekyba nekilnojamu turtu. Motina Ernestina buvo kilusi iš įsitvirtinusios Paryžiuje vidutinio sluoksnio giminės, iš kurios buvo kilę keli skulptoriai, Ž. Sera vienas senelių buvo juvelyras. Ž. Sera buvo trečiuoju šeimos vaiku iš keturių. Jo vyresnysis brolis Emilis vėliau tapo nesėkmingu dramos pjesių kūrėju. left|thumb|180px| Ž. Sera piešinys „Edmono Amano-Žano portretas“, 1883 m. Pirmieji Ž. Sera piešiniai žinomi nuo 1874 m. 1876 m. Ž. Sera lankė netoli namų buvusią municipalitetinę piešimo mokyklą, kurioje susipažino su Edmonu Amanu-Žanu (1858−1935/36), su kuriuo kartu 1878 m. įstojo į Paryžiaus Aukštąją dailės mokyklą. Ž. Sera mokėsi Anri Lemano, kuris buvo vienas Ž. Engro mokinių, klasėje, kurioje didžiausias dėmesys buvo teikiamas linijos ir kompozicijos studijavimui. Mokykloje Ž. Sera susipažino su buvusio jos direktoriaus Šarlio Blano (1813−1882) estetinėmis pažiūromis, kuriomis jis taip pat propagavo klasikinį stilių. Tikėtina, kad Ž. Sera kopijavo italų kvatročento dailininko Pjero dela Frančeskos freskų kopijas mokyklos koplyčioje, kurias buvo užsakęs Šarlis Blanas. Šarlio Blano teorijos taip pat atkreipė Ž. Sera dėmesį į mokslininko E. Ševrelio (1786−1889) spalvų kontrastų tyrinėjimus. Be Ž. Engro įtakos, Ž. Sera buvo įtakotas E. Delakrua ir dažnai lankėsi Šv. Sulpicijaus bažnyčioje, kurioje buvo E. Delakrua kūrinių. 1879 m. lapkritį Ž. Sera paliko mokyklą, kad atliktų 1 metų karinę tarnybą, ir daugiau į ją nebegrįžo pasirinkdamas nepriklausomo menininko kelią. Išliko keturios Ž. Sera piešinių eskizų knygutės iš 1877−1881 m. laikotarpio.
1879 m. Ž. Sera išsinuomojo studiją kartu su draugu Edmonu Amanu-Žanu. Grįžęs iš karinės tarnybos išsinuomojo mažą butą Šabrolio gatvėje ir dalinosi studiją su E. Amanu-Žanu. 1883 m. Ž. Sera nupieštas draugo E. Amano-Žano portreto piešinys buvo priimtas į Akademijos parodą − kasmetinį Saloną, ir tapo pirmuoju Ž. Sera kūriniu, pristatytu publikai, bei pirmuoju, kuris buvo paminėtas spaudoje. Tarp 1881 ir 1884 m. Ž. Sera sukūrė apie 20 aliejinių paveikslų ir apie 70 mažų spalvotų panelių, daugiausiai kaimiškų peizažų tema. Šie kūriniai buvo įtakoti prancūzų taip vadinamosios Barbizono mokyklos realistinių tapytojų kūrybos (pvz., „Kūlėjai“, 1882 m.). Maždaug nuo 1882 m. pabaigos Ž. Sera kūryba pradėjo artėti prie impresionizmo. Jis apsilankė impresionistų parodose, jo paveiksluose dažniau pradėtos vaizduoti Paryžiaus užmiesčio gyvenimo scenos prie Senos upės pakrantės. E. Ševrelio spalvų teorijas papildė Ogdeno Rudo (1831−1902) teorijos, kurias Ž. Sera atidžiai studijavo ir bandė taikyti tapyboje.
Brandos laikotarpis
1885 m. P. Sinjakas supažindino Ž. Sera su vienu impresionizmo meistrų – Kamiliu Pisaro. Ž. Sera jau tuomet buvo pradėjęs tapyti savo monumentinę drobę „Sekmadienio popietė Grand Žatos saloje“ (200x300 cm matmenų), kurioje išbandė naują, tapybos pasaulyje neregėtą techniką – smulkių, grynų spalvų taškelių, kurie iš atstumo akies tinklainėje suformuodavo vientiso spalvos tono vaizdą. Technika buvo paremta mokslinių spalvų tyrinėjimų pagrindu ir pavadinta „divizionizmu“ (iš  – skaidyti, dalyti). Taip pat, dėl taškavimo metodo praminta „puantilizmu“ (iš pranc. point – taškas). K. Pisaro greitai susižavėjo ir pradėjo tapyti Ž. Sera moksliniu metodu, kaip ir P. Sinjakas. left|thumb|320px| „[[Sekmadienio popietė Grand-Žatos saloje|Sekmadienio popietė Grand Žatos saloje“ (1884-86)]] Pasirūpinus K. Pisaro, 1886 m. gegužę Ž. Sera ir P. Sinjakas buvo priimti į paskutinę impresionistų parodą. „Grand Žata“ tapo parodos „vinimi“, tačiau visiškai nesužavėjo kitų impresionistų. E. Dega praminė Ž. Serą „notaru“, o greitu laiku K. Pisaro ir Ž. Sera asmeniškai susipyko su Poliu Gogenu. 1886 m. rugpjūtį Ž. Sera eksponavo „Grand Žatą“ Nepriklausomųjų dailininkų draugijos parodoje atskirame kambaryje kartu su grupe tapytojų-pasekėjų, kurie kritiko Felikso Feneono buvo pavadinti „neoimpresionistais“. Kaip aiškus judėjimo lyderis buvo iškeltas Ž. Sera. „Grand Žata“ 1887 m. buvo eksponuota Briuselyje. Šiam paveikslui sukurti Ž. Sera buvo paruošęs daugiau nei 50 etiudų. Dėl Ž. Sera šiuo laikotarpiu naudotų nekokybiškų dažų jau po 6 metų buvo pastebėta, kad „Grand Žatos“ smaragdo žali tonai virto alyviniais, o oranžiniai parudavo. Vieni kritikai paveikslo figūras lygino su Sen. Egipto faraonų eisena, kiti nepalankiai vadino lėlėmis.
1886 m. Niujorke P. Diuran-Riuelio suorganizuotoje prancūzų impresionistų darbų parodoje buvo Ž. Sera kūrinių, tarp jų „Maudynė Anjere“. Tais pačiais metais Ž. Sera susitiko matematiką-filosofą Šarlį Anri (1859−1926), kurio teorinėmis spalvų ir linijų krypčių koncepcijomis naudojosi. Likusiais gyvenimo metais Ž. Sera eksponavo paveikslus Nepriklausomųjų dailininkų draugijos parodose, bei buvo reprezentuotas parodose Belgijoje. 1889 m. pradžioje Ž. Sera slaptai pradėjo gyventi su drauge Madlena Knoblok (1868−1903), dailininkų pozuotoja, savo studijoje Monmartro Kliši bulvare. Pora susilaukė sūnaus Pjero 1890 m. vasario 16 d. Ž. Sera mirė persišaldęs 1891 m. kovo 29 d. nesulaukęs 32 metų. Tapytojo mirties priežastis tiksliai nežinoma, manoma, kad tai buvo ūminė bronchų infekcija arba difterija. Paskutinės drobės „Cirkas“ tapytojas nepabaigė. Dar po dviejų savaičių mirė, greičiausiai nuo tos pačios ligos, Ž. Sera sūnus. Madlena Knoblok tuo metu buvo nėščia antrą kartą, bet jos vaikas mirė arba gimdymo metu, arba iškart po gimimo. Ž. Sera palaidotas Per Lašezo (Père Lachaise) kapinėse Paryžiuje.
Tapybos darbai
Ž. Sera paliko 6 dideles drobes ir apie 60 mažesnių aliejinių paveikslų, 170 mažų medžio tapinių, 230 piešinių, 45 tapybos fragmentus ir nebaigtus piešinius. Jo paveikslus galima suskirstyti į dvi pagrindines grupes: monumentalios, koncepcinės drobės, ties kuriomis Ž. Sera dirbdavo studijoje žiemos mėnesiais, ir kita grupė – peizažai, dažniausiai jūrų tematika, kuriuos dailininkas tapydavo vasaros mėnesiais. Tarp kitų darbų: „Grand Žatos“ etiudai, Senos pakrančių vaizdai ir draugės Madlenos Knoblok portretas drobėje „Jauna moteris pudruojasi“.
Pagrindiniuose kūriniuose Ž. Sera siekė pritaikyti tapyboje mokslinius metodus, todėl jie pasižymi kompozicijos griežtumu ir sudaro statiškumo įspūdį. Kiekviena drobė turi savą koncepciją, pavyzdžiui, „Pozuotojos“ skirtos vaizduoti nuogą kūną, „Paradas“ − dirbtinio apšvietimo sceną, „Kadrilis“ − judesio sceną. Ž. Sera peizažuose dažniausiai vaizduojamos tuščios uostų krantinės ir upių pakrantės su viena kita laivelio bure. „Kai kas mato poeziją mano paveiksluose, aš matau tik mokslą“ − kartą parašė Ž. Sera. Vėlesniuose kūriniuose Ž. Sera įtraukdavo porėminius drobės plotus, tapytus puantilistiniu metodu, arba tapydavo patį rėmą. Kai kuriuos ankstesnius paveikslus Ž. Sera irgi papildė šiuo elementu. Tapybos metodas leido dailininkui išgauti įdomų dekoratyvumo efektą.