cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Smulkiažiedė gegužraibė
Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą. Lietuvoje žinoma 15 šios rūšies radaviečių. Daugiausia radaviečių žinoma šiaurinėje šalies dalyje, tačiau viena gyvybingiausių populiacijų yra Varėnos rajone.
thumb|left|210px|Smulkiažiedės gegužraibės žiedai
Rusinai (Klaipėda)
Rusinai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Veiviržėnų.
Jekaterina Guseva
Jekaterina Guseva (, g. 1976 m. liepos 9 d. Maskvoje) – Rusijos aktorė, dainininkė.
Biografija
Debiutas kine įvyko 1997 m., kai nusilmavo trileriyje „Gyvatės pavasaris“, atlikusi pagrindinį jaunos mokytojos Dinos vaidmenį.
Vėliau sekė kiti projektai, o išpopuliarėjo, kai pasirodė seriale „Brigada“, kurioje aktorė turėjo vaidinti pagrindinio veikėjo mylimąją. Serialas buvo teigiamai įvertintas, o Gusevai pasipylė pasiūlymai vaidinti filmuose. Npagrindinių vaidmenų gausos, aktorė ilgą laiką buvo suvokiama kaip Olga iš Brigados. Vėlesniais metais vaidino tęsinyje – „Brigada. Įpėdinis".
Ne kartą teko vaidinti istorines asmenybes, įskaitant Jekateriną I, žymių romanų herojes. J. Gusevos filmografija reguliariai pasipildydavo dramomis, romantiškais filmais ir trileriais, tačiau ilgą laiką joje buvo mažai komedijų.
2022 m. suvaidino komedijoje „Aš noriu! Aš padarysiu!“, kurioje filmavosi Stanislavas Dužnikovas ir Valentina Liapina. Vėliau sekė melodrama „Amanat“ (2022).
Citidinas
Citidinas – nukleozidas, sudarytas iš glikozidiniu ryšiu (β-N1) sujungtų heterociklinės bazės citozino ir pentozės deoksiribozės.
Marija Drėmaitė
(g. 1971 m. liepos 16 d. Vilniuje) – Lietuvos architektūros istorikė.
Biografija
1998 m. baigė VDU (menotyra). 2004 m. stažavosi Helsinkio universitete. 2012–15 m. buvo Lietuvos nacionalinės UNESCO komisijos generalinė sekretore.
Moksliniai interesai
Tyrinėja XX a. architektūrio istoriją, visuomenę ir kultūrą tarpukario ir okupuotoje Lietuvoje, miestų modernizaciją, industrializaciją, paveldą.
Družų apylinkė
Družų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Širvintų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Širvintų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Viesų apylinkės ir Vileikiškių apylinkės.
Richtersveldas
thumb|right|250px|Richtersveldo vaizdas Richtersveldas  – kalnuota dykuma Šiaurės Kapo provincijoje (PAR), kurioje yra daug tarpeklių, kalnų ir stulbinančių kraštovaizdžių – nuo plokščių smėlio lygumų iki aštriauolių vulkaninių kalnų. Nuo Namibijos Richtersveldą skiria Oranžinė upė. Richtersveldas yra dalis šiaurinio Namakvalando.
Nacionalinis parkas ir Pasaulio paveldo vietovė
Dykumoje yra Richtersveldo nacionalinis parkas, kurio teritorijos aukštis kinta nuo 60 m virš jūros lygio (šiaurinėje dalyje, prie Oranžinės upės) iki 1377 m Korneliberge pietuose. Nacionalinis parkas buvo įkurtas 1991 m., po 18 metų trukusių derybų su vietiniais gyventojais nama, kurie ir toliau gyvena parko teritorijoje ir gano joje gyvulius. Parko plotas yra ~1625 km².
Richtersveldas yra labai sausringa vietovė, kur dėl vandens stygiaus išgyvena tik ištvermingiausi organizmai. Tačiau Richtersveldas laikomas dykumine vietove, kuri pasižymi didžiausia biologine įvairove – daug jo augalų, paukščių ir žinduolių yra endeminiai.
Turistai parko kraštovaizdžius neretai pavadina „marsietiškais“. Iš pirmo žvilgsnio vietovė atrodo dyka ir negyvenama, tačiau pažiūrėjus iš arčiau aptinkama daug dykumų organizmų, prisitaikiusių išgyventi tokiomis sąlygomis.
Vasarą oro temperatūra gali viršyti +50 °C. Lietus – itin retas įvykis.
Klimatas
Klimatas yra rūstus, vidurvasarį temperatūra pakyla iki +53 °C. Naktys būna vėsios, todėl krinta didelė rasa. Unikalus teritorijos klimatas lėmė unikalių ekosistemų susidarymą.
Natanas Žebrauskas
Natanas Žebrauskas (g. 2002 m. vasario 18 d.) – Lietuvos futbolininkas, gynėjas.
Richtersveldas
Gyvoji gamta
Richtensveldo parke gyvena daug paukščių ir žinduolių (pvz., Stirninės antilopės, dukeriai, savaninės antilopikės, antilopės šoklės, didžiosios kudu, Hartmano kalniniai zebrai, pavianai, žaliosios markatos, karakalai, leopardai).
Natanas Žebrauskas
„Bangos“ klubas
Atstovavo „Bangos“ klubo jaunimo ekipoms. Rungtyniavo ir pagrindinėje ekipoje.
Richtersveldas
Gyvoji gamta
Parke auga 650 rūšių augalai, jis pasižymi didžiausia pasaulyje sukulentų įvairove.
Natanas Žebrauskas
„Bangos“ klubas
Žinoma, kad 2018 m. Pirmoje lygoje sužaidė aštuonerias rungtynes ir kartą pasirodė LFF taurės rungtynėse.
Richtersveldas
Keisti augalai
Richtersvelde auga nemažai keistų augalų, kokių nėra kitur. Vienas žinomiausių yra tukvis Pachypodium namaquanum Welw., kurio vietinis pavadinimas Halfmensboom ('pusės asmens medis') susijęs su tuo, kad medis išvaizda primena žmogaus figūrą – jo viršuje būna grupė storų susiraukšlėjusių lapų, kurie primena žmogaus galvą.
Šiuos medžius vietiniai nama žmonės laiko savo protėvių įsikūnijimu, pusiau žmonėmis, pusiau augalais.
Natanas Žebrauskas
„1. FC Nürnberg“ klubas
2018 m. vasarą persikėlė į Vokietiją. Atstovavo 1. FC Nürnberg jaunimo komandoms.
Richtersveldas
Kultūrinė vertė
Richtersveldo teritorija apgyvendinta nama ir kitų tautų. Vietinė bendruomenė, kurios nuosavybė yra visa teritorija, Richtersveldo parką valdo kartu su Pietų Afrikos Nacionalinių parkų institucija, o Pasaulinio paveldo vietovę valdo visiškai savarankiškai.
Natanas Žebrauskas
„SpVgg Greuther Fürth“ klubas
Nuo 2021 m. rungtyniavo SpVgg Greuther Fürth jaunimo ekipoje (ketvirta pakopa).
Erfurto „Rot-Weiß“ klubas
2023 m. birželio mėn. tapo žinoma, kad persikėlė į Erfurto „Rot-Weiß“ klubą.
Žaidimas rinktinėse
Atstovavo Lietuvos U-19, o vėliau – U–21 rinktinei.
2022 m. susilaukė kvietimo į nacionalinę rinktinę. 2022 m. rugsėjo 25 d. debiutavo UEFA Tautų lygos rungtynėse prieš Liuksemburgą.
Kaa Ija del Gran Čako nacionalinis parkas
Kaa Ija nacionalinis parkas, pilnas pavadinimas – Kaa Ija del Gran Čako nacionalinis parkas ir integruota gamtos tvarkymo teritorija  – didžiausias nacionalinis parkas Bolivijoje ir penktas pagal dydį Pietų Amerikoje. Yra šalies pietryčiuose, Paragvajaus pasienyje, Santa Kruso departamente, Kordiljeros ir Čikitoso provincijoje. Plotas 34 411 km².
Parkas įkurtas 1995 m. Jo pavadinimas gvaranių kalba reiškia „kalnų valdovai“. Parko paskirtis – apsaugoti vakarų Gran Čako gamtą, ten gyvenančius indėnus. Būdinga plyna lyguma, tankiai apaugusi medžiais ir krūmokšniais. Duburiuose telkšo druskingi ežerai, kuriuos po liūčių sujungia laikini upokšniai. Yra keletas izoliuotų kalnų, iškylančių virš aplinkinės plynaukštės. Paragvajaus pasienyje yra smėlio kopų.
Parke užfiksuota ~800 induočių rūšių, 28 sporinių augalų rūšys bei ~1500 aukštesniųjų augalų rūšių. Gausiai auga tikrasis raudonmedis, Izozogia genties krūmokšniai, brazilinis astronis, paragvajinis tvaras, algarobas, puošnusis kapokmedis, paragvajinė cezalpinija, geltonvaisis zizifas, baltoji kopernicija ir kt.
Parke užfiksuota 89 gyvačių, 301 paukščių, 65 smulkių žinduolių ir 59 stambių žinduolių rūšys. Būdingi gyvūnai yra čakinis pekaris, baltabarzdis pekaris, didysis šarvuotis, trijuostis šarvuotis, sidabrinė marmozetė, juodasis staugūnas, pampinis elnias, čiakinė mara, karčiuotasis vilkas, puma, ocelotas, jaguaras, vainikinis erelis. Smėlynuose pastebėti guanakai.
Kaa Ija nacionalinis parkas apgyvendintas labai retai, tik pakraščiuose yra keletas indėnų gyvenviečių (ypač prie Isosogo pelkynų). Iš gyventojų daugiausia yra gvaranių (ypač isosenijų), dar yra čikitanų ir ajorėjų.
Kelių tinklas retas, lietingojo laikotarpio metu keliai praktiškai nepravažiuojami.
Vakarų konferencija (NBA)
Dabartinė struktūra
Vakarų konferencijos komandos yra suskirstytos taip:
Pietvakarių divizionas
Ramiojo vandenyno divizionas
Šiaurės vakarų divizionas
Reao
thumb|240px|Palydovinė salos nuotrauka thumb|240px|Reao ir Pukarua Tuamotu žemėlapyje
Reao arba Natupė (Natūpe) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu salyne. Yra rytinėje salyno dalyje, 1340 km į rytus nuo Taičio, 48 km nuo Pukarua atolo (artimiausia sala). Plotas – 9 km², lagūnos plotas – 34 km².
Atolas nusidriekęs šiaurės vakarų–pietryčių kryptimi 24,5 km, plotis iki 5 km. Lagūna uždara. Atolo žiedą šiaurės rytuose sudaro viena ištisa salelė, o pietvakariuose – daug smulkių.
2017 m. Reao gyveno 351 žmogus. Veikia oro uostas (nuo 1979 m.). Verčiamasi daugiausia kopros paruošimu (318 t per 2009 m.), turizmu, žuvininkyste. Reao kartu su Pukarua sudaro Reao komuną. Yra Šv. Augustino bažnyčia, senovės polineziečių šventviečių (marae) liekanos.
Pirmasis salą pasiekęs europietis buvo prancūzas Luisas Izidoras Diuperėjus (1823 m.). Jis salą jūrų ministro garbei pavadino Klermon Toneru (Clermont-Tonnerre). Žiulis Diumonas d’Urvilis salą 1838 m. pavadino Minerva. XIX a. antroje pusėje steigėsi katalikų misija. 1983 m. Reao salą nuniokojo smarkus uraganas.
Evgenija Mandžijeva
Biografija
Gimė Elistoje, o būdama 18 metų persikėlė į Maskvą ir pradėjo modelio karjerą. 2006 metais pasirašė sutartį su garsia Niujorko modelių agentūra „Trump Models“. Ji pasirodė „Costume National“, „MAC Cosmetics“, „Vera Wang“, „Garnier“, „Diesel“, „Moschino“ ir „Uniqlo“ reklamos kampanijose. 2008 m. žurnalas „Time“ Manjievą pavadino kylančia žvaigžde.
2014–2016 m. mokėsi Maskvos kino mokykloje pas aktorę Ingeborgą Dapkūnaitę. Debiutavo kine suvaidinusi juostoje „Žuvėdros“ – rusų kalmukų kalba išleista drama, kurios premjera įvyko 2015 m. Berlinalėje.
2021 m. vasarį pristatyta juosta, kurioje įkūnijo Aigul detektyviniame seriale „Šerlokas Rusijoje“. 2021 m. kovą pristytas projektas „Ugriumo upė“, kuriame atliko vieną iš pagrindinių vaidmenų – mitinį personažą Sinilgu, piktojo šamano dvasią, padedančią pagrindiniam veikėjui Prochorui Gromovui (aktorius Aleksandras Gorbatovas) ieškoti aukso. 2022 m. filmavosi dviejose juostose – „Nulinis pacientas“ ir „Velga“.
Tatakotas
thumb|240px|Palydovinė salos nuotrauka thumb|240px|Tatakoto atolas Tuamotu žemėlapyje
Tatakotas  – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu salyne. Yra rytinėje salyno dalyje, 1182 km į rytus nuo Taičio, 170 km į šiaurės vakarus nuo Pukarua atolo (artimiausia sala). Plotas – 7,3 km², lagūnos plotas – 20 km².
Atolas nusidriekęs vakarų–rytų kryptimi 14 km, plotis iki 3,5 km. Lagūna uždara.
2017 m. Tatakote gyveno 265 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Tumukuru. Veikia oro uostas (nuo 1979 m.). Verčiamasi daugiausia kopros paruošimu ir tridaknų auginimu. Tatakoto atolas sudaro komuną. Yra Šv. Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia.
Pirmieji salą pasiekę europiečiai buvo Ispanijos jūrininkai Domingas de Boenečea ir Chosė Andija i Varela (1774 m.). Jie salą pavadino Šv. Narcizo (San Narciso) vardu. Nuo 1868 m. pradėjo veikti misionieriai.
Maja Kildemoes
Maja Kildemoes (Maja Ring Kildemoes, g. 1996 m. rugpjūčio 16 d., Danija) – Danijos futbolininkė, gynėja.
Karjera
Futbolą žaisti pradėjo Danijoje. Pirmuoju profesionaliu klubu tapo Odense Q.
Vėliau tęsė karjerą Linköpings FC (Švedija). Grįžusi į Daniją rungtyniavo Brøndby IF.
Rinktinės
Nuo 2015 m. kviečiama į nacionalinę rinktinę. 2015 m. rugsėjo 15 d. debiutavo prieš Rumuniją. Pasirodė aikštėje po keitimo 69 minutę, o po kelių minučių pasižymėjo įvarčiu.
Danijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
Danijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
Rungtynės dėl vietos Konferencijų lygoje
Dėl ketvirtosios vietos 2023–2024 m. UEFA Europos konferencijų lygoje įvyko papildomos rungtynės.
Rusinai (Vilnius)
Rusinai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Rudaminos. Yra Eglių sodai. Šalia plyti Samalaukės-Prūdelio miškai.
Kenijos vyrų regbio-7 rinktinė
Kenijos vyrų regbio-7 rinktinė – komanda atstovaujanti Kenijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Kenijos regbio sąjunga.
Rusinė
Rusinė – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Žaslių.
2020 m. LFF II lyga
LFF Antra lyga arba LFF II lyga yra trečios pakopos pirmenybės. 2020 m. pirmenybes sudarė dvi zonos. Pietų zonoje kovojo komandos iš Aukštaitijos, Vilniaus, bei pietinės Lietuvos. Vakarų zonoje žaidė komandos iš Žemaitijos ir Klaipėdos krašto. Pietų zonos varžybas organizuoja Kauno AFF, Vakarų zonos - Telšių AFF.
Licencijavimosi procesas
2020 m. kovo 25 d. LFF paskelbė 22 sąrašą komandų kurioms išduotos II lygos licencijos.
Licencijų negavo šie klubai:
Po apeliacijų licencijas gavo:
Pranešimuose neminimi pernai II lygos dalyviai FK Akmenės Cementas ir Kelmės FK-VJSM bei pašalinta iš A lygos FK Palanga. Klaipėdos Atlantas B bei Palanga B buvo išformuoti po to kai paaiškėjo kad šių klubų pagrindinės komandos bus pašalintos iš A lygos. FK Akmenės Cementas savo Facebook puslapyje pranešė kad šių metų varžybose nedalyvaus dėl žaidėjų trūkumo. Kelmės FK-VJSM planai paaiškėjo kai buvo paskelbti III lygos dalyviai - komanda žais III lygos Šiaulių zonoje "Kelmės FK Kražantė" pavadinimu.
Pietų Zona
Viso bandė licencijuotis 17 komandų, o galutinį dalyvių sąrašą sudarė 14 komandų.
Vakarų zona
Viso bandė licencijuotis 13 komandų, o galutinį dalyvių sąrašą sudarė 12 komandų.
Žaidėjai
LFF II lygos žaidėjų registracijos periodas (perėjimų langas) buvo atviras nuo vasario 2 d. iki rugpjūčio 31 d.
Komandoje galėjo būti registruoti ne daugiau 30 žaidėjų, tame tarpe 4 ne ES piliečiai. Rungtynėse vienu metu komandos sudėtyje aikštėje galėjo žaisti 3 ne ES piliečiai.
Dublerinėse („B“ ir „C“) komandose, rungtynėms galėjo būti registruojami 2 pagrindinės komandos aikštės žaidėjai ir 1 vartininkas, bei neribotas kiekis žaidėjų ES piliečių iki 21 metų. Dublerinėse komandose rungtynėse vienu metu komandos sudėtyje aikštėje galėjo žaisti 5 ne ES piliečiai, tame tarpe 4 virš 21 metų amžiaus.
Sezono eiga
Dėl kilusios COVID-19 viruso pandemijos sezono pradžia buvo uždelsta, ir norint sutrumpinti šį sezoną varžybos vyko 1,5 rato sistema: po pirmojo rato dalyviai buvo padalinti į dvi grupes, ir antrasis ratas vyko tik tarp savo grupės komandų.
Sutartų rungtynių problema
LFF prezidentas ir generalinis sekretorius 2020 m. rugsėjo mėn. duotame interviu užsiminė, kad šiame sezone lažybų ir sutartų rungtynių problema labiausiai pastebima Antroje lygoje. Apie konkrečius atvejus nebuvo pranešta.
FK Neptūno klubas sureagavo į šią įsišaknijusią problemą, surengdami prevencinį pristatymą „Ką turi žinoti apie manipuliacijas futbolo rungtynėmis (Match-fixing)“. Pristatymą vedė LFF Drausmės komiteto vadovas Andrius Remeika, kuris sveikino klubo iniciatyvą informuoti klubo žaidėjus ir narius apie futbolo rungtynių manipuliavimo būdus, kaip vyksta šių reiškinių stebėjimas ir kokios taikomos prevencinės priemonės žaidėjams ar klubui. Tai pirmas atvejis, kai klubas pats pasikviečia drausmės komisijos sekretorių pristatyti ir pateikti visą informaciją apie rungtynių manipuliacijas. Lietuvoje dėl manipuliacijų į LFF Drausmės komiteto akiratį patenka apie 1% rungtynių.
Pietų Zona
Dėl kilusios COVID-19 viruso pandemijos varžybų pradžia buvo atidėta iki 2020 birželio 20 d. Per tą laiką būta pokyčių: iš Antros lygos pirmenybių pasitraukė Marijampolė City, prisijungė Kauno Žalgiris C. Pastarąjai komandai federacijos sprendimu buvo atimti -3 taškai. Sūduva B negavo galimybės žaisti Pirmoje lygoje, ir žaidė Antroje lygoje. FK Aukštaitija nusipirko FK Ekranas Panevėžys prekinį ženklą ir pasikeitė pavadinimą.
Vakarų zona
Dėl kilusios COVID-19 viruso pandemijos varžybų pradžia buvo atidėta iki 2020 m. birželio 12 d. Per tą laiką būta pokyčių: iš Antros lygos pirmenybių pasitraukė Plikių „Sakuona“.
Rezultatyviausi žaidėjai
Atnaujinta
Viktoras Korčnojus
Viktoras Lvovičius Korčnojus (, g. 1931 m. kovo 23 d. Leningrade) – TSRS ir Šveicarijos šachmatininkas ir knygų apie šachmatus rašytojas.
Korčnojus žinomas dėl to, kad tris kartus žaidė mačus su Anatolijumi Karpovu dėl pasaulio čempiono titulo. 1974-aisiais jis pralošė Karpovui 1974 m. Kandidatų mačų finalą (nugalėtojas žaidė mačą su pasaulio čempionu dėl titulo). Tada Karpovas buvo paskelbtas pasaulio čempionu, nes tuometinis čempionas Robertas Fišeris nepasirodė kovoje ir buvo pripažintas pralaimėjusiu mačą. Vėliau Korčnojus laimėjo 1977/78 Kandidatų mačus ir 1980/81 Kandidatų mačus, bet abu kartus pralošė tuometiniam pasaulio čempionui Karpovui.
Iš viso Korčnojus Kandidatų turnyruose ir mačuose dalyvavo 10 kartų (1962, 1968, 1971, 1974, 1977, 1980, 1983, 1985, 1988 ir 1991). Korčnojus taip pat keturis kartus laimėjo TSRS čempionatą (1960, 1962, 1964–1965 ir 1970), yra penkiskart Europos čempionas ir šešis kartus buvo TSRS komandos, laimėjusios šachmatų olimpiadą, sudėtyje. 2006-ųjų rugsėjį Korčnojus laimėjo pasaulio senjorų čempionatą.
Jaunystė
Korčnojus baigė Leningrado universitetą, įgijęs istorijos išsilavinimą.
Būdamas septynerių, Korčnojus išmoko žaisti šachmatais iš savo tėvo. 1943-aisiais jis įstojo į Leningrado pionierių rūmų šachmatų klubą ir buvo treniruotas Abramo Modelio, Andrejaus Batujevo bei Vladimiro Zako. 1947-aisias Korčnojus laimėjo TSRS jaunimo čempionatą Leningrade, surinkęs 11,5 taško iš 15. 1948 Korčnojus dalijosi titulą su 5 taškais iš 7 Taline. 1951-aisias jis užėmė antrąją vietą Leningrado čempionate su 9 taškais iš 13 ir gavo meistro titulą.
Didmeistris
Po metų Korčnojus pirmą kartą dalyvavo TSRS čempionate, kurį vėliau laimėjo keturis kartus (1960, 1962, 1964 ir 1970). Pusfinalyje, kuris vyko Minske 1952-aisiais, jis surinko 10,5 taško iš 17 ir dalijosi 2–4 vietas. Šis rezultatas leido Korčnojui dalyvauti finalinėse varžybose. Jo pirmas bandymas buvo sėkmingas; Maskvoje jis surinko 11 taškų iš 19 ir užėmė 6-ą vietą. Tada pirmąją vietą dalijosi Michailas Botvinikas ir Markas Taimanovas. Korčnojui vėl teko žaisti pusfinalyje, bet tai nebuvo didelė problema – 1953-aisiais Vilniuje jis surinko 9 taškus iš 14, dalindamasis 3–4 vietas. Finaliniame etape 1954-aisiais Kijeve Korčnojus dalijosi 2–3 vietas su 13 taškų iš 19, o laimėjo Jurijus Averbachas. Tais pačiais metais Korčnojus laimėjo turnyrą Bukarešte, surinkęs 13 taškų iš 17. Po šių pasirodymų FIDE jam suteikė tarptautinio meistro titulą. 1955-ųjų Leningrado čempionate Korčnojus nugalėjo surinkęs 17 taškų iš 19. Tais pačiais metais jis dalijosi 1-2 vietas Heistingso turnyre 1955–1956, surinkęs 7 taškus iš 9. 1956-aisiais Viktoras Korčnojus tapo didmeistriu.
Turnyrai TSRS rinktinės sudėtyje
1954-aisiais Korčnojus pirmą kartą žaidė TSRS rinktinėjė, tačiau tik kaip studentas, nes dalyvavo studentų olimpiadoje. Į pagrindinę rinktinę Korčnojus buvo įtrauktas po trejų metų prieš Europos komandinį čempionatą. 1976-aisiais Korčnojus emigravo iš TSRS, todėl jai nebeatstovavo. TSRS rinktinės sudėtyje Korčnojus laimėjo 21 medalį. Jo rezultatai buvo tokie:
Kelias į šachmatininkų elitą
Korčnojus į šachmatininkų elitą atėjo taikydamas sovietų mokyklos sistemą, kuriame buvo tokios žvaigždės kaip Michailas Talis, Tigranas Petrosianas ir Borisas Spaskis, pakeitę Botviniką.
Korčnojaus žaidimo pagrindas buvo agresyvios kontraatakos. Be to, jis kūrė geras gynybines pozicijas. Nuo 1950-ųjų Korčnojus žaidė puikiai, nors buvo ir labai prastų rezultatų. Vienas iš tokių – 19 vieta iš 20 TSRS čempionate 1955-aisiais, kur Korčnojus surinko tik 6 taškus iš 19. Nuo 1960-ųjų Korčnojaus žaidimas tapo daugiapusiškesnis. Korčnojus nugalėjo Krokuvoje 1959-aisiais, surinkęs 8,5 taško iš 11. Taip pat jis dalijosi 1–2 vietas su Samueliu Reševskiu Buenos Airėse 1960-aisiais, surinkęs 13 taškų iš 19, vėliau laimėjo Kordobos turnyre 1960-aisiais su 6 taškais iš 7. Po Korčnojaus pergalės Budapešte 1961-aisiais (Gezos Maročio memorialas) su 11,5 taško iš 15, aplenkiant Bronšteiną ir Miroslavą Filipą, surinkusius 9,5 taško, Korčnojus pradėtas laikyti vienu iš 4 stipriausių pasaulio šachmatininkų kartu su Botviniku, Taliu ir Fišeriu. Tame turnyre taip pat dalyvavo Markas Taimanovas (9 taškai), Lajošas Portišas (9), Vladimiras Simaginas (9), Peteris Delis (9), Volfgangas Ulmanas (8,5), Gedeonas Barča (8), Ištvanas Bilekas (7), Janas Heinas Doneris (6,5) ir Arturas Bisgjė (6).
Kandidatas į pasaulio čempiono titulą
Pirmą kartą Korčnojus tarpzoniniame turnyre dalyvavo 1962-aisiais Stokholme. Ten jis surinko 14 taškų iš 22 ir dėl aukštesnių papildomų rodiklių buvo 4-as, o nugalėjo Fišeris. Kandidatų turnyras vyko tais pačiais metais Kiurasao. Ten dalyvavo 8 pretendentai ir su kiekvienu varžovu buvo žaidžiama po 4 partijas. V. Korčnojus užėmė penktą vietą, surinkęs 13,5 taško iš 27 galimų, o nugalėjo Petrosianas (17,5 tšk.).
Korčnojus nugalėjo Havanoje 1963-aisiais, surinkęs 16,5 taško iš 21, bet 1963 m. TSRS čempionate Leningrade, surinkęs 10 taškų iš 19 tarp 20 dalyvių liko 10-as. V. Korčnojus nedalyvavo  1965 m. kandidatų mačuose, nes  prastai pasirodė 1964 m. Maskvoje pravestame zoniniame turnyre. Jame V. Korčnojus surinko 5,5 taško iš 12 ir dalijosi tik 5-6 vietomis, todėl nepateko į tarpzoninį turnyrą. Vis dėlto vėliau jis atsitiesė ir sėkmingai žaidė turnyruose: laimėjo Gjuloje 1965-aisiais, surinkęs 14,5 taško iš 15 ir Bukarešte - 1966 m.. Ten jo rezultatas – 12,5 taško iš 14. Kita pergalė buvo Čigorino memorialo turnyre Sočyje 1966-ais, surinkus 11,5 taško iš 15 galimų.
Korčnojus dalinosi 3-5 vietas 34-ajame TSRS čempionate Tbilisyje 1966–1967, surinkęs 12 taškų iš 20. 1967 m. Tarpzoniniame turnyre Suse buvo antras ir pateko į Kandidatų mačus. Pirmajame 1968 m. Kandidatų mače, Amsterdame, V. Korčnojus nugalėjo Reševskį rezultatu +3 =5 -0 (trys pergalės, penkerios lygiosios). Pusfinalyje jis įveikė Talį, rezultatu 5,5 – 4,5 ir finale žaidė su Borisu Spaskiu dėl teisės žaisti su pasaulio čempionu Karpovu. Mačas 1968-aisiais įvyko Kijeve, bet Korčnojus pralaimėjo rezultatu 3,5–6,5.
Kitas mačas buvo prieš Deividą Bronšteiną. Jį Korčnojus pralošė rezultatu 2,5 – 3,5. Vėliau Korčnojus žaidė draugišką mačą prieš Anatolijų Karpovą, mačas baigėsi lygiosiomis po 6 partijų. Kitas Korčnojaus mačas vyko prieš Jefimą Gelerį Maskvoje. Korčnojus laimėjo rezultatu 5,5 – 2,5. Tačiau vėliau Viktoras Korčnojus pralošė Petrosianui rezultatu 4,5–5,5.
1973-aisiais vykusiame tarpzoniniame turnyre V. Korčnojus su Karpovu, surinko po 13,5 tšk., bet dėl geresnių papildomų rodiklių V. Korčnojui atiteko pirmoji vieta. 1974-ųjų kandidatų mačuose, ketvirtfinalyje Korčnojus nugalėjo jaunąją brazilų žvaigždę Henrikę Mekingą rezultatu 7,5–5,5. Vėliau Viktoras pusfinalyje nugalėjo Petrosianą. Finale žaidė su Karpovu (Nugalėtojas turėjo žaisti su Fišeriu). Korčnojus pralošė Karpovui, kuris vėliau be kovos buvo paskelbtas pasaulio čempionu, kadangi Robertas Fišeris neatvyko į mačo vietą.
Emigracija iš TSRS
Per kandidatų mačų uždarymo ceremoniją Korčnojus užsiminė apie išvažiavimą iš TSRS. O po 1976-ųjų turnyro Amsterdame jis trumpam pasiliko  Nyderlanduose. Tačiau iš ten Korčnojus išvažiavo į Vakarų Vokietiją, o iš jos – į Šveicariją.
Mačai dėl pasaulio čempiono titulo
1978 m. pasaulio čempionato mače Korčnojus žaidė prieš A. Karpovą dėl pasaulio čempiono titulo. Mačas įvyko Bagijo mieste Filipinuose, bet Viktoras Korčnojus pralaimėjo rezultatu 5 – 6 (21-erios lygiosios, kurios nebuvo skaitomos).
1981-aisiais Korčnojus žaidė dar vieną mača dėl čempiono titulo. Pasaulio čempionato mačas vyko Merane, Italijoje. Ten Viktoras pralaimėjo rezultatu 2 – 6 (10 lygiųjų nesiskaito).
Vėlesnė karjera
thumb|250px|Korčnojus (kairėje) stebi [[Ivanas Sokolovas|Ivano Sokolovo ir Džoelo Lautjė partiją Europos komandiniame čempionate.]] Korčnojus dalyvavo 1983/84 m.Kandidatų mačuose, bet į finalą nepateko, nes pralaimėjo pusfinalio mačą Gariui Kasparovui.
Po mačo su Kasparovu Korčnojus vis dar dalyvavo aukšto lygio turnyre, bet jau be rimto pasiruošimo, todėl ir rezultatai nebuvo ypatingai geri. 1985–1987 pasaulio čempionato cikle Korčnojus buvo 13-as iš 16 Kandidatų turnyre. 1988–1990 cikle Korčnojus vėl pateko į finalinį šešioliktuką, bet buvo eliminuotas 1988/90 m.Kandidatų mačų aštuntfinalyje. . 1991–1993 cikle Korčnojus pateko į 1991/93 m. Kandidatų mačų ketvirtfinalį, bet pralaimėjo J. Timanui.
Korčnojus ir toliau žaidžia turnyruose, pvz., 2006-aisiais dalyvavo daugiau nei 15 turnyrų. Korčnojus nugalėjo 2005-ųjų Kvebeko Monrealyje. 2006-ųjų rugpjūtį Korčnojus nugalėjo Banjolese Ispanijoje, aplenkęs Sergejų Tiviakovą.
2007 sausio FIDE reitingo sąraše Korčnojus, būdamas 75-erių metų, buvo 85-as. Jis yra seniausias žaidėjas, buvęs FIDE pirmajame šimtuke. Antras pagal senumą 2007 sausio pirmajame šimtuke – Aleksandras Beliavskis, kuriam tuo metu buvo 53 metai.
Senjorų šachmatų pasaulio čempionas
2006 rusėjį Arvjė mieste (Aostos slėnis, Italija) V. Korčnojus, surinkęs 9 tšk. iš 11 galimų, laimėjo 16-ąjį senjorų šachmatų pasaulio čempionatą. Po 8 ratų jis turėjo 7,5 taško iš 8, o paskutiniąsias tris partijas sužaidė lygiosiomis. Tai pirmas Korčnojaus laimėtas pasaulinis titulas.
Diktatorius (Senovės Roma)
miniatiūra|Gajus Julijus Cezaris Diktatorius – senovės Romos respublikos pareigūnas, turintis neribotą valstybinę valdžią. Senovės Romoje diktatoriumi tapdavo pareigūnai, kuriems ypatingais atvejais (pavyzdžiui, kilus karui) senato nutarimu būdavo suteikiama neribota valstybės valdžia (bet ne ilgiau nei 6 mėnesiams). Kai kurie asmenys tokią valdžią išlaikydavo ilgesnį laiką, pvz., Lucijus Kornelijus Sula ar Gajus Julijus Cezaris. Nuo 202 m. pr. m. e. diktatoriai nebuvo skiriami, o po Cezario nužudymo (44 m. pr. m. e.) diktatoriaus pareigybė buvo panaikinta. Iki IV amžiaus pr. m. e. negalima buvo tautos susirinkimo metu apskųsti diktatoriaus nuosprendį.
Vilkiškių koplyčia
Vilkiškių koplyčia yra kaimo kapinių pietvakarių kampe. Koplyčia medinė, stačiakampio plano. Joje yra altorius, klausykla ir kitas bažnytinis inventorius. Šiauriniame pastato gale įrengta zakristija, pietų pusėje – pagrindinė patalpa. Dvišlaitį stogą vainikuoja ornamentuotas kryžius. Kapinių tvoroje prie koplyčios įtaisyti dvivėriai geležiniai varteliai. Šventorius išgrįstas trinkelėmis.
Istorija
1770 m. minima Žaslių parapijai priklausiusi Vilkiškių koplyčia. Iš 4 parapijos koplyčių ji buvo pati seniausia. Klebonaujant Silvestrui Tomaševskiui, koplyčia 1837 m. buvo atnaujinta. Apie 1860 m. buvo rašoma, kad joje pamaldos laikytos dukart per metus - kovo 4 ir birželio 24 d. Pagal žmonių pasakojimus, šią koplyčią pastatė ir joje kunigą išlaikė kadaise Vilkiškių dvarą valdę dvarininkai Vilčikai.
Vėliau, prieš Pirmąjį pasaulinį karą, iš šio dvarininko dvarą nupirko kaimo gyventojai. Tuo metu koplyčia jau buvo sunykusi, todėl 1899 m. Vilkiškių kaimo valstiečiai (tuo metu 13 sodybų gyveno 203 gyventojai) kreipėsi į dvasinę vyresnybę paskirti kunigą į Palomenės bažnyčią, nes iki Žaslių bažnyčios jiems buvo per toli.
1919 m. meistras J. Skibickas pradėjo statyti naują koplyčią. Prie jos statybos prisidėjo ir Šaknių bajorkaimio gyventojai. Kaišiadorių bažnyčios klebonas Alfonsas Varna sutiko atvykti keturis kartus per metus laikyti pamaldų. Kitais šventadieniais vilkiškiečiai koplyčioje melsdavosi be dvasininko.
Antrojo pasaulinio karo pradžioje kaimo koplyčia sudegė. Žinoma, kad 1943 m. kapinėse šalia sudegusios koplyčios retsykiais laikytos šv. Mišios.
Buvęs dvaras neišliko, o jo vietoje sovietmečiu pastatytos gyvulių fermos.
STOXX Europe 600
STOXX Europe 600 arba STOXX 600 indeksas – akcijų indeksas, atspindintis pokyčius Vakarų Europos šalių rinkose. Pristatytas 1998 m. Vienas iš pagrindinių „Deutsche Börse“ ir tuo pačiu pasaulio indeksų, kartais pristatomas kaip amerikietiškojo „S&P 500“ atitikmuo Europos rinkoje. Indeksą sudaro įvairaus rinkos kapitalizacijos dydžio akcinių bendrovių 17-oje Europos šalių. Kitaip nei „Euro Stoxx 50“ neapsiriboja tik eurozonos šalių rinkomis.
Rusinka
Rusinka – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 2,5 km į pietvakarius nuo Plutiškių, šalia kelio.
Gyventojai
thumb|left|275px|Sena kaimo sodyba
Suomijos vyrų krepšinio rinktinė
Suomijos vyrų krepšinio rinktinė – krepšinio komanda, tarptautinėse varžybose atstovaujanti Suomijos valstybei. Rinktinė yra dalyvavusi 17 Europos čempionatų. 2014 m. debiutavo pasaulio čempionate Ispanijoje, į kurį iš FIBA organizacijos gavo vardinį kvietimą.
Geriausias pasirodymas – 6 vieta 1967 m. Suomijoje vykusiame Europos čempionate.
Portugalijos futbolo varžybos 2013–2014 m.
Portugalijos futbolo varžybos 2013–2014 m.
Pereinamosios rungtynės
Paços de Ferreira, kurie elito lygoje liko 15 vietoje, dėl išlikimo kovojo su žemesniojo diviziono Desportivo das Aves, kurie buvo ketvirti Antrame divizione (2013–14 m. Segunda Liga).
Finalo rungtynės
-
Mikailiškių apylinkė
Mikailiškių kaimiškoji apylinkė  – apylinkė Gudijoje, Astravo rajone. Centras – Mikailiškės.
2013 m. apjungta su Spondų kaimiškąja apylinke.
2009 m. 86,3 % gyventojų buvo gudai, 9,2 % – lenkai, 2,4 % – rusai.
Tachosas
Tachosas (Teosas, Džeho, valdė 365–360 m. pr. m. e.) – XXX senovės Egipto dinastijos valdovas.
Dizunitai
Dizunitai – stačiatikybės išpažinėjai ATR, atmetusieji 1596 m. sudarytą Brastos uniją, taip pat armėnai, kurie nepriėmė 1635 m. Lvove sudarytos unijos. Iki XVII a. vid. dizunitų centro būta Vilniuje, paskui Kijeve.
Terminas dizunitai sutinkamas karaliaus dokumentuose, taip pat Seimo konstitucijose. 1768 m. Seimas šiuo terminu įvardijo tikinčiuosius, priklausančius Graikų rytų bažnyčiai. Po ATR padalijimų dizunitai tapo Rusų stačiatikių bažnyčios nariais. Terminas išnyko iš vartosenos, XIX a. jau vartojami terminai stačiatikiai, Stačiatikių cerkvė (arba bažnyčia).
Jūrų gegužė
Jūrų gegužė, kitaip ciegorius arba jūrų rupūžė (Cyclopterus lumpus) – apvaliapelekinių (Cyclopteridae) šeimos žuvis. Paplitusi Atlanto vandenyno šiaurinėje dalyje ir Arkties vandenyne. Baltijos jūroje ties Lietuvos pakrantėmis negausi žuvis.
Žuvies kūnas trumpas, kuprotas, iki 60 cm ilgio (paprastai 30–40 cm, Baltijos jūroje neviršija 20 cm), 5,5 kg masės. Žiotys įstrižos. Nuo pakaušio iki antrojo nugaros peleko tęsiasi skiauterės pavidalo išauga, viršuje su kauliniais gumburais. Išilgai kūno šonų yra po 3 eiles aštrių gumburų; šoninės linijos nėra. Pilvo pelekai virtę siurbtuku. Neršia žiemą. Patinas saugo ikrus, po to globoja jauniklius.
Gyvena pelaginėje srityje, dažnai priedugnėje. Maitinasi bestuburiais.
Jūrų gegužės gaudomos dėl ikrų (daugiausia Islandijoje ir Grenlandijoje, seniau žvejotos Kanadoje, Norvegijoje), Skandinavijoje valgoma ir pati žuvis. Žvejojama priekrantėse.
Pranciškus Stanislovas Juozapas Potockis
Pranciškus Potockis (g. 1788 m. birželio 2 d. Niemrovas, m. 1853 m. sausio 16 d. Varšuva) – generalinis prokuratorius.
Biografija
thumb|left|150px|Pranciškaus Stanislovo Juozapo Potockio žmona Sydonija Pranciška de Ligne Vincento Potockio ir Anos Mycelskos sūnus. Karininkas, Mazovijos armijos komisijos prezidentas, kolekcionierius, Rusijos slaptasis paterėjas ir senatorius. Nikolajus I suteikė grafo titulą (paveldimas titulas) 1824 metais, titulo įteikimo ceremonija įvyko 1838 metais.
Šeima
Turėjo dvi žmonas − pirmoji buvo kunigaikštytė Sidonija Pranciška de Ligne (1786-1828), kita Karolina Koffler (1812-1885), kuri po jo mirties ištekėjo už Jonušo Rostvorovskio.
Turėja
thumb|240px|Palydovinė salos nuotrauka thumb|240px|Turėja ir aplinkiniai atolai Tuamotu žemėlapyje
Turėja  – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu salyne. Yra pietrytinėje salyno dalyje, 1150 km į rytus nuo Taičio, 57 km nuo Vanavanos atolo (artimiausia sala). Plotas – 8 km², lagūnos plotas – 47 km².
Atolas rombo pavidalo, 15 km ilgio ir 8 km pločio. Lagūna uždara. Atolą sudaro 4 didokos salelės (motu), iš kurių didžiausia – Tekaruga (užima visą rytinę pusę).
2017 m. Turėjos atole gyveno 336 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Hakamaru (šiauriniame kampe). Veikia oro uostas (nuo 1985 m.). Verčiamasi daugiausia kopros paruošimu ir turizmu. Yra Šv. Marijos Taikos Karalienės bažnyčia. Turėjos atolas su keletu aplinkinių atolų sudaro Turėjos komuną.
Pirmasis salą pasiekęs europietis buvo britų jūrininkas Edvardas Edvardas (1791 m.), čia ieškojęs laivo „Bounty“ maištininkų. Jis salą pavadino Kerisfordo (Carysford) vardu. Nuo 1884 m. pradėjo veikti misionieriai. 1966–1996 m. atole veikė Ramiojo vandenyno bandymų stotis, koordinavusi branduolinius bandymus Moruroa ir Fangataufa atoluose. Veikė meteorologinė stotis.
Pernille Harder
Pernilė Harder (Pernile Harder, g. 1992 m. lapkričio 15 d., Danija) – Danijos futbolininkė, gynėja.
Karjera
Futbolą žaisti pradėjo Danijoje. Pirmuoju profesionaliu klubu tapo Team Viborg. 2012 m. persikėlė į Skovbakken.
Vėliau tęsė karjerą Linköpings FC (Švedija), VfL Wolfsburg (Vokietija), Chelsea FC (Anglija).
Rinktinės
Nuo 2009 m. kviečiama į nacionalinę rinktinę.
12305 Fifth Helena Drive
12305 Fifth Helena Drive (12305 Penktajame Helenos kelyje) – namas Brentvude, Los Andžele, Kalifornijoje, JAV. Namas žinomiausias kaip paskutinė Merlinos Monro gyvenamoji vieta, kurioje ji mirė 1962 m. rugpjūčio 4 d.
Vieta
Namo adresas – 12305 Fifth Helena Drive, Los Andželo rajonas Brentvudas, Kalifornija.
Apžvalga
Asjendos stiliaus namo plotas – 2900 kvadratinių pėdų (269,4 m²), jis stovi ramaus akligatvio gale prie Karmelinos (Carmelina) prospekto. Pastatytas 1929 m., L formos namas dabar susideda iš keturių miegamųjų (kai gyveno Monro, jų buvo tik du) ir trijų vonios kambarių. Užpakaliniame kieme įrengtas negriežtos formos baseinas, besiribojantis su citrinmedžių giraite ir svečių nameliu. Prie jo sleksčio yra plytelė su lotynišku užrašu „Cursum Perficio“ – „baigiau kelionę“. Nežinoma, ar plytelę įtaisė Monro, ar vėlesni šeimininkai.
Nuosavybės teisės
1962 m. vasarį Monro įsigijo namą už 77 500 dolerių. Pranešama, kad pusę sumos ji sumokėjo grynaisiais, o likusiajai daliai ėmė paskolą hipotekos sąlygomis. Ankstų 1962 m. rugpjūčio 5-osios rytą, praėjus 6-iems mėnesiams nuo namo įsigijimo, miegamajame Monro buvo rasta negyva dėl barbitūratų perdozavimo.
2017 m. namas buvo pradėtas pardavinėti už 6,9 mln. dolerių, o galiausiai buvo parduotas už 7,25 mln.
Edvardas Mikučiauskas
Edvardas Mikučiauskas (1901 m. rugpjūčio 23 d. – 1986 m. vasario mėn.) – tarpukario Lietuvos futbolininkas, 1924 m. vasaros olimpinių žaidynių Paryžiuje dalyvis.
Sporto pasiekimai
E. Mikučiauskas buvo Kauno „Kovo“ futbolo klubo žaidėjas. Su šiuo klubu laimėjo Lietuvos futbolo varžybas 1924, 1925 ir 1926 m.
Su Lietuvos futbolo rinktine dalyvavo 1924 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Paryžiuje. Kartu su Lietuvos rinktine užėmė 17–22 vietas.
Lietuvos rinktinės sudėtyje sužaidė 1 rungtynes per olimpines žaidynes prieš Šveicariją.
Hans-Jürgen Papier
Hans-Jürgen Papier ([], (g. 1943 m. liepos 6 d. Berlyne, Vokietija) – vokiečių teisininkas, teisėtyrininkas konstitucionalistas, teisėjas, Miuncheno universiteto (LMU) profesorius, VFR KT pirmininkas nuo 2002 m. balandžio mėn.
Biografija
Po abitūros Eckener gimnazijoje Berlin-Mariendorfe 1962 m. studijavo teisę, 1967 m. išlaikė pirmąjį valstybinį egzaminą. 1970 m. Berlyno laisvajame universitete apgynė teisės disertaciją (Die Forderungsverletzung im öffentlichen Recht), 1973 m. – habilitaciją (Die finanzrechtlichen Gesetzesvorbehalte und das grundgesetzliche Demokratieprinzip: zugleich ein Beitrag zur Lehre von den Rechtsformen der Grundrechtseingriffe).
Nuo 1974 m. Bielefeldo universiteto profesorius, vienas Aplinkos teisės instituto kūrėjų, pirmasis vadovas.
Šiluminio šoko baltymas
Šiluminio šoko baltymai (HSP) – tai baltymų klasė, kuriuos gamina ląstelės reaguodamos į poveikį šoko sąlygomis. Tai yra baltymų, dalyvaujančių formuojant kitų baltymų erdvinę struktūrą arba ją suardant, klasė. Jie pirmą kartą buvo aprašyti atsižvelgiant į šiluminį šoką, tačiau dabar žinoma, kad taip pat reaguoja kitomis šoko sąlygomis, pavyzdžiui, šalčio, UV spindulių, ir žaizdų gijimo arba audinių atsistatymo metu.
Per trumpą laiką drozofilų (lot. Drozophila melanogaster) HSP kiekis gali padidėti iki 1000 kartų. Temperatūra, įtakojanti HSP indukciją, priklauso nuo optimalios temperatūros organizmui gyventi. Pavyzdžiui optimali drozofilų gyvavimo temperatūra 25 °C, HSP indukcija sukeliama 33-37 °C temperatūroje; žinduolių optimali gyvavimo temperatūra 37 °C, tuomet apsauginė reakcija į pavojų – karščiavimo temperatūra.
Daugelis šios grupės elementų atlieka šaperonų funkciją stabilizuodami naujus baltymus, siekiant užtikrinti teisingą baltymų lankstymą ar padedant perlankstyti baltymus, kurie buvo pažeisti ląstelių streso metu. Ryškus šiluminio šoko baltymų atstatymas yra esminė reakcijos į šiluminį šoką dalis, kurį, visų pirma, įtakoja šiluminio šoko faktorius (HSF). HSP aptinkami beveik visuose gyvuosiuose organizmuose – tiek bakterijose, tiek žmonėse.
Šiluminio šoko baltymų pavadinimai skirstomi pagal molekulinį svorį. Pavyzdžiui, Hsp60, Hsp70 ir Hsp90 atitinkamai priskiriami šiluminio šoko baltymų klasėms dėl 60, 70, ir 90 kilodaltonų (kDa) dydžio.
Šiluminio šoko baltymai – tai viena iš baltymų klasių, kuri padeda apsaugoti ląsteles nuo šoko, –šilumos, šalčio, ir deguonies arba gliukozės (cukraus) trūkumo. Kiti šoko veiksniai, indukuojantys daugelį HSP: sunkieji metalai, nuodingosios medžiagos, etanolis ir nervinė įtampa. HSP indukcija įvyksta labai greitai ir būna itin stipri – tai organizmo apsauginė reakcija į pavojų. Šiluminio šoko baltymai padeda kitiems baltymams funkcionuoti įprastose ląstelėse ir didelis jų kiekis gali būti aptinkamas vėžinėse ląstelėse. Šiluminio šoko baltymas (Hsp90) yra tiriamas vėžio gydymui.
Argentinos vyrų regbio-7 rinktinė
Argentinos vyrų regbio-7 rinktinė – komanda atstovaujanti Argentinai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Argentinos regbio sąjunga.
Juodakloniai
Juodakloniai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Gudagojo kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 5 km į šiaurę nuo Astravo, prie Malkos upelio.
Kaime gimė (1947 m.) baltarusių skulptorius Leonardas Pakulnickis.
Vernadskio kalnai
Vernadskio kalnai – polediniai kalnai rytų Antarktidoje, į pietus nuo Enderbio žemės (rytinė Karalienės Modos žemės dalis). Ilgis ~400 km. Aukštis viršija 1000 m (kai kurios viršukalnės – >1600 m). Virš kalnų slūgso iki 1000 m storio sniego sluoksnis.
Kalnai atrasti 1964 m. tarybinės antarktinės ekspedicijos ir pavadinti geochemiko Vladimiro Vernadskio garbei.
Antanas Pukas
Antanas Pukas (g. 1934 m. gruodžio 13 d. Panevėžio rajone, Vepų kaime) – išradėjas, televizorių „Šilelis“ kūrėjas.
Biografija
Antanas Pukas gimė 1934 m. gruodžio 13 d. ūkininkų Pranciškaus Puko ir Antaninos Pukienės šeimoje, Panevėžio raj., Vepų kaime. 1945 m. su šeima ištremtas į Sibirą (Komijos ATSR). 1946 m. visa šeima iš Sibiro pabėgo ir grįžo į Lietuvą. Grįžus tėvai savo vaikams surado globėjus, kad jie turėtų galimybė mokytis. Tėvai tuo tarpu 1950 m. vėl buvo ištremti į Sibirą, iš kur grįžo tik 1958 m.
1954 m. mokyklą baigė Ukmergėje. 1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą, 1967 m. baigė Rygos visuomeninį patentų institutą, o 1972 m. neakivaizdiniu būdu Maskvos centrinį patentžinystės kvalifikacijos kėlimo institutą.
Nuo 1959 m. Kauno radijo gamyklos (KRG) specialaus konstravimo biuro vedantysis inžinierius, vėliau Kauno radijo matavimo technikos mokslinio tyrimo instituto vyr. mokslinis bendradarbis.
Inžinerinė veikla
Pradėjęs dirbti Kauno radijo gamyklos (nuo 1980 m. Kauno radijo gamykla „Banga“) specialaus konstravimo biure Antanas Pukas specializavosi magnetolų kūrime ir yra magnetolų „Vaiva“, „Minija-4“, „Lietuva“ ir „Nida“, „Nida-3“ pagrindinis autorius. Vėliau Kauno radijo gamyklai pradėjus orientuotis išskirtinai televizorių gamyboje intensyviai dirbo prie visų modifikacijų televizorių „Šilelis“ kūrimo. 1976 m. registravo nešiojamo televizoriaus „Šilelis“ 403D, o 1981 m. – spalvoto nešiojamo televizoriaus „Šilelis“ 410D prototipus.
Nuo 1964 m. iki 1990 m. Antanas Pukas, bendradarbiaudamas su Kauno radijo gamyklos bei Kauno medicinos instituto mokslininkais ir bendraautoriais įregistravo 45 išradimus bei įdiegė 19 racionalizacinių pasiūlymų elektrotechnikos bei medicinos srityse.
Įvertinimas
1988 m. už IV kartos portatyvinių televizorių „Šilelis“ bazinio modelio (2UPT-16-1) sukūrimą Antanui Pukui ir bendraautoriams buvo skirta LTSR valstybinė premija.
Vittorio De Sica
Vitorijas De Sika (1901 m. liepos 7 d. – 1974 m. lapkričio 13 d.) – italų kino režisierius ir aktorius, viena svarbiausių italų neorealizmo figūrų. Net 4 jo sukurti filmai buvo apdovanoti Oskarais, o juostos „Sciuscià“ ir „Dviračių vagys“ laikomos vienomis geriausių visų laikų kino juostų. Taip pat vieną Oskaro nominaciją De Sika pelnė kaip aktorius už vaidmenį juostoje „Atsisveikinimas su ginklais“ pagal Ernest Hemingway romaną.
Biografija
Jis gimė Soroje, Lacijas, iš Neapolio kilusioje neturtingoje šeimoje : tėvas buvo banko tarnautojas, motina – namų šeimininkė. Vitorijas su tėvu palaikė labai artimus santykius ir vėliau jam dedikavo vieną iš savo filmų, „Umberto D.“.
1914 m. šeima apsigyveno Neapolyje, o prasidėjus karui persikėlė į Florenciją. Vėliau jie galutinai apsistojo Romoje.
Teatras
left|thumb|150px|1935 m. Vitorijas nuo vaikystės domėjosi teatru ir jau nuo 15 metų ėmė atlikti nedidelius vaidmenis spektakliuose, kurie buvo rengiami ligoninėse besigydantiems kareiviams. 1918 m., būdamas vos 16, šeimos draugo dėka gavo pirmą vaidmenį kine, juostoje „Il processo Clemenceau“, tačiau tai buvo pavienis epizodas ir jis toliau dėmesį skyrė teatrui.
1924 m. jis baigė verslo mokyklą, kurioje mokėsi buhalterijos spaudžiamas tėvo, ir tais pačiais metais ėmė vaidinti Tatjanos Pavlovos teatre, su kuriuo gastroliavo ir Pietų Amerikoje. 1927 m. jis prisijungė prie trupės, kurią sudarė Luigi Almirante, Sergio Tofano ir Giuditta Rissone bei nusifilmavo savo antrame filme „La bellezza del mondo“.
1929 m. trupė iširo ir Vitorijas su Rissone prisijungė prie „Artisti associati“, kur netrukus jis sudarė sėkmingą duetą su aktoriumi Umberto Melnati. 1930 m. De Sika jau buvo pagrindinius vaidmenis atliekantis aktorius ir netrukus patraukė režisieriaus Mario Mattoli dėmesį. Į savo teatrą „Compagnia Teatrale Za-Bum“ jis taip pat pakvietė ir Umberto Melnatti, o judviejų komedijos duetas sulaukė didžiulio populiarumo. 1937 m. jis kartu su Giuditta Rissone ir Sergio Toffano sukūrė savo trupę, kuri taip pat garsėjo ne tik komiškomis pjesėmis, bet ir dramomis. Nuo 1944 m. Vitorijas ėmė pats režisuoti spektaklius.
1940 m. De Sika sukūrė savo pirmąjį filmą, tačiau kaip režisierius jis ėmė garsėti pasibaigus karui. 1949 m. jis paskutinį kartą pasirodė scenoje ir visą savo dėmesį sutelkė į kiną. Skaičiuojama, kad nuo 1923 iki 1949 m. jis suvaidino daugiau kaip 120-yje spektaklių.
Kino aktorius
right|thumb|170px|Kadras iš filmo (1934) Po pasirodymų keliuose nebiliojo kino juostose 1927–1928 m., Vitorijas netruko tapti vienu geidžiamiausių kino žvaigždžių, dažnai kviečiamas vaidinti komedijose. Net vėliau, tapęs režisieriumi, jis dažnai buvo kviečiamas vaidinti kitų režisierių juostose, kartais nedideliuose antraplaniuose vaidmenyse. Gimtinėje ypač didelės sėkmės sulaukė du filmai, kuriuose jis pasirodė kartu su Gina Lollobrigida – „Altri tempi - Zibaldone n. 1“ (1952) ir „Pane, amore e fantasia“ (1953). Pastarasis filmas vėliau tapo tetrologijos dalimi, o juose Vitorijas vaidino su Lollobrigida („Pane, amore e gelosia“, 1954), Sophia Loren („Pane, amore e...“, 1955) ir Carmen Sevilla („Pane, amore e Andalusia“, 1958). 1958 m. pasirodė dar vienas jo ir Lollobrigidos bendras darbas – komedija „Anna di Brooklyn“.
Kine Vitorijas taip pat sėkmingai bendradarbiavo su kitu garsiu aktoriumi Alberto Sordi: 1951 m. jis prodiusavo Roberto Savarese komediją „Mamma mia, che impressione!“, kurioje vaidino Sordi, o vėliau kartu vaidino keliuose filmuose („Il conte Max“ (1957), „Il moralista“ (1959), „Eismo reguliuotojas“ (1960) ir „Un italiano in America“ (1967), pastarąjį režisavo pats Sordi).
Greta komiškų vaidmenų jis taip pat sukūrė ir draminių: karinėje dramoje „Atsisveikinimas su ginklais“ (1957) ir „General della Rovere“ (1959).
Režisierius
1956 m. pasirodęs filmas „Il Tetto“ buvo paskutinis neorealizmo stiliaus darbas. 1960 m. jis sukūrė dramą „Dvi moterys“ su Sophia Loren pagrindiniame vaidmenyje – ši pelnė Oskarą už geriausią moters vaidmenį, o juosta sulaukė daugybės kitų apdovanojimų. Ketvirtasis Oskaras jam buvo įteiktas už dramą „Il giardino dei Finzi-Contini“ (1970). Paskutiniuoju jo darbu tapo filmas „Il viaggio“ (1974) su Sophia Loren ir Richard Burton.
Asmeninis gyvenimas
right|thumb|170px|Kapas Jis visą gyvenimą buvo aistringas SSC Napoli futbolo klubo gerbėjas.
Nepaisant skyrybų, jo ryšys su pirmąja žmona niekada nenutrūko, De Sika turėjo 2 šeimas ir ši situacija tenkino Rissone, kuri nenorėjo, kad duktės ir tėvo ryšys nutrūktų.
De Sika buvo priklausomas nuo azartinių lošimų ir to neslėpė, dažnai netgi stengdavosi savo filmuose arba paties įkūnijamiems personažams suteikti tą pačią priklausomybę.
Jis buvo katalikas, tačiau tuo pat metu ir komunistas. Jo antroji žmona Maria Mercader buvo Levo Trockio žudiko Ramon Mercader pusseserė.
De Sika mirė 1974 m. ligoninėje Paryžiuje, kur jam buvo atliekama operacija dėl plaučių vėžio.
right|thumb|170px|Kadras iš filmo (1957) right|thumb|170px|Kadras iš filmo (1940) right|thumb|170px|Su Maria Mercader filme „Se io fossi onesto“ (1942)
Vaidmenys
I nostri sogni (1943)
Gigguk
Garntas Manitapas (, g. ), geriau žinomas kaip Gigguk – Tailando ir Jungtinės Karalystės „YouTube“ turinio kūrėjas ir tinklalaidininkas. Jo sukurtame turinyje daugiausia dėmesio skiriama komiškiems pasisakymams ir anime kultūros apžvalgoms.
G. Maneetapho yra vienas iš „Trash Taste“ tinklalaidės narių.