cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dyson Daniels
Daisonas Džeimsas Danielsas (, g. 2013 m. kovo 17 d.) – Australijos krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Naujojo Orleano „Pelicans“ komandoje. Prieš patekdamas į NBA D. Danielsas žaidė NBA G-lygoje besivaržančioje NBA G-lygos „Ignite“ komandoje.
Šalies rinktinė
D. Danielsas atstovavo Australijos vyrų krepšinio rinktinei 2018 m. jaunimo iki 15 metų Okeanijos krepšinio čempionate, kuriame, vidutiniškai pelnydamas 8,3 taškus, atkovodamas 3,7 kamuolius, bei atlikdamas 2,7 rezultatyvius perdavimus, iškovojo auksą.
Milčos valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Karklės evangelikų liuteronų bažnyčia
Karklės evangelikų liuteronų bažnyčia – buvusi bažnyčia Karklės kaime (Klaipėdos rajono savivaldybė), Pajūrio takas 1. Išlikę tik bažnyčios pamatai, apaugę smulkia augmenija. Bažnyčios vietą šiuo metu žymi informacinis stendas, stovintis greta dviračių tako Klaipėda–Palanga. Pati šventovė, atsidūrusi prie pat sovietinio karinio poligono ribos, buvo nugriauta. Karklės bendruomenė, pažymėdama šią vietą, čia pastatė šio krašto stiliumi nukaltą kryžių.
Istorija
1897 ar 1899 m. nuspręsta organizuoti atskirą Karklininkų (tuometinis Karklės pavadinimas) bažnytinę apylinkę, kuriai 1904 m. suteiktas parapijos statusas. 1908 m. išmūrytas namas kunigui, pradėti rinkti pinigai bažnyčios statybai. Per 1902–1910 m. pastatyta raudonų plytų mūro, tinkuotais fasadais bažnyčia. Ji pagrindiniu fasadu buvo atsukta į kelio pusę – į vakarus. Ją iškilmingai pašventino Tilžės vyskupas D. Braunas. Parapijoje dirbo Ernstas Krištolaitis.
Po II pasaulinio karo bažnyčią nugriovė atvykėliai, kuriems ji buvo nemokamų statybinių medžiagų šaltinis.
XXI a. pradžioje sustiprėjo vietos liuteronų bendruomenė, kuri siekia bažnyčią atstatyti. Parapija atkurta kunigo Mindaugo Žilinskio iniciatyva 2013 m. rugsėjo 6 d. Parapija vienija ~50 parapijiečių, bendruomenė savo namų neturi, kartą per mėnesį renkasi Pajūrio regioninio parko direkcijos patalpose. 2021 m. parko direkcijoje atkurtas bažnyčios 3D maketas.
Architektūra
Bažnyčios išorę juosė akmenų nuogrinda, bažnyčios grindys buvo iš plytų. Centrinėje dalyje grindys buvo išklotos plytelėmis. Bažnyčios gale, jau už buvusio pastato ribų, viena vieta išklota plytomis – spėjama, kad tai galėjo būti pagalbinis įėjimas. 2019 m. atlikti kasinėjimai parodė, kad bažnyčia buvo statyta plyname lauke, ant negyventos vietos, buvo papilta griuvenų ir smėlio, taip išlyginant ir pakeliant būsimos bažnyčios vietą, kadangi čia buvusi ganėtinai drėgna vieta. Laidota čia nebuvo, kadangi Vokietijoje tuo laikotarpiu šventoriuje laidoti buvo draudžiama.
Formulė 2
Formulė 2 (FIA Formula Two Championship; sutrumpintai F2) – automobilių sporto lenktynės, kurias organizuoja Tarptautinė automobilininkų asociacija. Po 1984 m. sezono jos buvo pakeistos Formulės 3000 lenktynėmis, tai buvo pagrindinis lenktynininkų „laiptelis“ į Formulės 1 čempionatą.
Istorija
thumb|right|[[Jochen Rindtas su Lotus 1970 m.]] thumb|right|Naujasis F2 bolidas 2018 m. Formulė 1 visada buvo laikomos aukščiausios klasės automobilių sporto lenktynėmis. Tuo pačiu visada reikėjo lenktynių, po kurių galėtų sportininkai patekti į Formulę 1. Tuo visada tapdavo Formulės 2 čempionatas.
Pirmasis oficialus Formulės 2 sezonas buvo 1967 m., kai buvo pristatyti automobiliai su 1.6 l. varikliais. Nepaisant to, kad šios dvi klasės buvo skirtingos, buvo atvejų, kai vienose lenktynėse vienu metu važiuodavo Formulės 1 ir Formulės 2 automobiliai.
1972 m. Formulėje 2 buvo pristatyti nauji ir galingesni 2.0 l. varikliai. Šiuo metu geriausi buvo BMW ir Cosworth varikliai.
Formulė 3000
Po 1984 m. sezono Formulės 2 čempionatas buvo pakeistas į Formulės 3000, kai čempionate debiutavo 3.0 l. Cosworth varikliai.
GP2
2005 m. pastarasis čempionatas buvo pakeistas į GP2, kuriame 4.0 l. V8 varikliai buvo apriboti iki 580 AG.
Sugrįžimas
Po 25 m. nuo Formulės 2 pakeitimo Formule 3000, 2008 m. birželio 25 d. FIA paskelbė, kad planuoja pradėti naujas Formulės 2 lenktynes.
MotorSport Vision kompanija laimėjo konkursą tiekti čempionatui pakabas.
Sezonas susideda iš 16 lenktynių 8-iose trasose (savaitgalį sudaro dvejos lenktynės).
Visi Formulės 2 automobiliai paruošti MotorSport Vision ir Williams dizainerių. Visų automobilių varikliai buvo vienodi – Audi 1.8 l.
Šis atnaujintas čempionatas vyko iki 2012 m. sezono pabaigos. Dėl didelės konkurencijos su kitais čempionatais (GP2 ir World Series by Renault) ir nepakankamo konkurencingų lenktynininkų skaičiaus čempionatas buvo sustabdytas.
Antrasis sugrįžimas (nuo 2017 m.)
2015 m. FIA pranešė apie planus sustiprinti superlicencijų suteikimo tvarką ir siekį padaryti Formulės 2 čempionatą pagrindiniu, norint patekti į Formulės 1 lenktynes.
Vietoj naujo čempionato sukūrimo FIA sujungė F2 ir GP2 čempionatus ir nuo 2017 m. rengia vieningą Formulės 2 čempionatą.
2018 m. sezone debiutavo naujasis Dallara F2 2018 automobilis, varomas 3,4 litrų V6 turbo Mecachrome varikliu. Sezono čempionu tapo britas George Russell. Jis per 12 lenktynių pelnė 7 pergales.
2020 m. buvo paskutinis sezonas, kuomet komandos naudojo Dallara F2 2018 bolidą. Dėl COVID-19 pandemijos sezonas buvo sutrumpintas iki 12 etapų po 2 lenktynes. Sezono nugalėtoju tapo vokietis Mikas Šumacheris, pelnęs 2 pergales ir finišavęs 8 kartus ant podiumo.
Taškų sistema
Feature lenktynėse taškai skirstomi kaip ir Formulės 1 lenktynėse: Pirmasis aštuntukas sprinto lenktynėse taškus gauna taip: Už pole poziciją feature lenktynėse skiriami 4 taškai, dar 2 taškai už greičiausią ratą visose lenktynėse. Maksimalus taškų skaičius, kurį lenktynininkas gali pasiekti lenktynėse, yra 48. Taškai už greičiausią ratą skiriami, jei lenktynininkas įveikė daugiau nei 90 % distancijos ir finišavo pirmame dešimtuke.
TV transliacijos
Visas lenktynes gyvai transliuoja „Eurosport“ kanalas. Šias transliacijas taip pat galima stebėti oficialiame Formulės 2 tinklalapyje.
Dėl išaugusio susidomėjimo lietuvių lenktynininku Kazimieru Vasiliausku, Lietuvoje 2010 m. sezono lenktynes gyvai transliavo sporto televizija „Sport1“.
Lietuviai Formulėje 2
thumb|right|Atnaujintame Formulės 2 čempionate dalyvavo lietuvis [[Kazimieras Vasiliauskas (1990)|Kazimieras Vasiliauskas.]] Lietuvis Kazimieras Vasiliauskas 2008 m. lenktyniavo Formulės Renault čempionate. Jo parodyti rezultatai leido jam startuoti debiutiniame Formulės 2 2009 m. sezone, kuriame užėmė 7 vietą. Lenktynininkas nusprendė dalyvauti šiame čempionate ir 2010 m. sezone, o bendroje įskaitoje užėmė 4 vietą, nuo 3-ios atsilikęs tik 4 taškais.
Free Finga
Biografija
Į Tele Bim-Bam muzikę grupę pateko, kuomet mama pamatė skelbimą laikraštyje, kad ieškomi talentingi vaikai.
Anglijoje mokėsi muzikos technologijų studijų, ten praleidęs metus grįžo į Lietuvą ir baigė „Kompiuterinės muzikos technologijos“ specialybę Vytauto Didžiojo universitete, Kaune.
Kūrybos pradžioje kūrė muziką Without Letters grupėje.
Albumą „EGO“ įrašė su įrašų kompanija Hyperboloid Records, susidedantį iš 9 kūrinių arba 19 minučių, kurį įrašė Berlyne. Albume girdima modernaus R&B stiliaus garsai su šiuolaikiniu žemų dažnio, tamsios, aštrių dūžių muzika.
Albumai
Fingalick
Free Finga
Transvalio kolonija
Transvalio kolonija – teritorijos kurias užėmė ir kolonizavo britai.
Istorija
Britai įkūrė Kapo koloniją ir siekė užvaldyti visą pietų Afriką. Kūrėsi afrikanierių kolonijos. Olandų kilmės būrai buvo nustumti į šiaurę.
Pietų Afrikoje radus deimantų, aukso ir kitų naudingų iškasenų britai ėmė reikalauti, kad būrų respublikos suteiktų rinkimų teisę ir britams, gyvenantiems Oranžo, bei Transvalio respublikose.
Būrai atmetė britų reikalavimus. Dėl to kilo pirmasis būrų karas. Tada būrai sugebėjo apsiginti, bet 1899 metais britų pajėgos vėl užpuolė Oranžą ir Transvalį. Šiame kare nugalėjo britai.
Transvalio respublika buvo panaikinta ir paskelbta apie Transvalio kolonijos įkūrimą (1902 m).
1910 m. ši kolonija tapo Pietų Afrikos Sąjungos dalimi.
Vlada Musvydaitė
Vlada Musvydaitė (g. 1983 m. rugpjūčio 23 d. Pagėgiuose) – Lietuvos lengvosios atletikos čempionė, televizijos ir radijo laidų vedėja.
Biografija
V. Musvydaitė yra Lietuvos lengvosios atletikos 400 m barjerinio bėgimo čempionė, Europos estafetės 4x400 m vicečempionė, Baltijos šalių vicečempionė. Jos tėvai taip pat buvo lengvaatlečiai: motina – 100 m bėgimo Ukrainos čempionė, tėvas – 800 m bėgimo Lietuvos čempionas.
V. Musvydaitė įgijo Vilniaus universiteto žurnalistikos bakalaurės ir tarptautinės komunikacijos magistrės laipsnį, baigė mokslus Lietuvos sporto universitete.
Lietuva 2002 m. Eurovizijoje
Lietuva dalyvavo 2002 m. Eurovizijoje, kuri vyko Taline, Estijoje. Lietuvos nacionalinis radijas ir televizija (LRT) norėdamas išrinkti dainą-atstovę organizavo nacionalinę atranką. Surengtą atranką laimėjo grupė B'Avarija su daina „We All“, tačiau grupė vėliau buvo diskvalifikuota. Tokiu būdu į Taliną išvažiavo atrankoje antras likęs Aivaras Stepukonis su daina „Happy You“.
Robin Lopez
Robinas Baironas Lopezas (, g. ) – JAV krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Milvokio „Bucks“ komandoje. 2008 m. NBA naujokų biržoje jį penkioliktuoju šaukimu pasirinko Finikso „Suns“. 2012 m. jis buvo išmainytas į Naujojo Orleano „Hornets“, o 2013 m. – į Portlando „Trail Blazers“.
Lietuva 2002 m. Eurovizijoje
Eurovizijoje Aivaras užėmė dvidešimt trečią vietą su 12 taškų.
2002 m. Lietuvos nacionalinė atranka į Euroviziją
Norėdamas išrinkti dainą-atstovę, Lietuvos transliuotojas Lietuvos radijas ir televizija (LRT) surengė nacionalinę atranką pasirinkti Lietuvos atstovą. Nacionalinis finalas vyko 2002 m. vasario 14 dieną sporto rūmuose, Vilniuje. Lietuvos atstovas buvo renkamas tokiu būdu: 50% taškų skyrė komisija, 25% žiūrovai salėje ir 25% žiūrovai balsuodami telefonu.
Robin Lopez
2022 m. liepos 8 d. R. Lopezas pasirašė vienerių metų sutartį su Klivlando „Cavaliers“.
Lietuva 2002 m. Eurovizijoje
2002 m. Lietuvos nacionalinė atranka į Euroviziją
Paskelbus rezultatus, atrankoje triumfavo grupė B'Avarija su daina „We All“.
Robin Lopez
2023 m. liepos 7 d. jis pasirašė sutartį su Milvokio „Bucks“.
Lietuva 2002 m. Eurovizijoje
Grupės B'Avarija diskvalifikavimas
2002 m. kovo pabaigoje Europos Transliuotojų sąjungą (EBU) pasiekė pranešimas, kad dainos grupės B'Avarija dainos „We all“ lietuviška versija „Mes čia“ buvo išleista ankstesniame grupės albume anksčiau nei leidžia „Eurovizijos“ taisyklės. Po šio skandalo B'Avarija buvo diskvalifikuota ir teisė dalyvauti tarptautiniame dainų konkurse buvo atiduota antrą vietą atrankoje užėmusiam Aivarui.
Robin Lopez
Asmeninis gyvenimas
Lopezas turi tris brolius: Chris, Alex ir dvynys Brook. Alex žaidė krepšinį Vašingtono ir Santa Klaros koledžuose, profesionaliai žaidė Japonijoje, Naujojoje Zelandijoje ir Ispanijoje, o Brook taip pat žaidžia NBA Milvokio „Bucks“ komandoje.
Lietuva 2002 m. Eurovizijoje
Eurovizijoje
Lietuvai atstovavęs Aivaras pasirodė gegužės 25 d. vykusiame finale dvidešimt ketvirtuoju (paskutiniu) numeriu – surinkdamas 12 taškų, jis užėmė 23-ą vietą iš 24-ų galimų.
Robin Lopez
NBA reguliarusis sezonas
miniatiūra|265x265px|Robinas Lopezas 2011 m.
Šakarnių pušis
Šakarnių pušis – pušis, auganti Biržų miškų urėdijos, Saločių girininkijos, Šakarnių miško 17 kvartale; botaninis gamtos paveldo objektas. Medžio aukštis siekia 27 m, skersmuo – 1,1 m.
Gamtos paminklo statusas šiai pušiai suteiktas 1960 m., o respublikinės reikšmės paminklu tapo 1987 m.
Onomatopėja
Onomatopėja ( 'žodžių kūrimas') – tropas, kuriuo mėgdžiojami įvairūs tikrovės garsai. Onomatopėja eina kartu su aliteracija ir asonansu, kai imituojami tikrovės garsai reiškiami pasikartojančiais kalbos garsais. Pvz., vėjo keliamą švilpesį imituojanti onomatopėja (švilpiantys garsai pajuodintuose žodžiuose): ''Ir gal ne tie paskiri žodžiai čia svarbiausia, o tas vėjas. Košiantis praeivį kiaurai, tačiau be pykčio, be nekantrumo ir be susižavėjimo: tuštybių–tuštybė–ir–viskas–tuštybė'' (D. Kajokas). Onomatopėja yra daikto ar reiškinio vardo fikcija ir kartu tam tikro garso atitikmuo, turintis realų ryšį su tikruoju vardu.
Dažniausiai onomatopėja reiškiama vaizdingaisiais onomatopėjinės kilmės veiksmažodžiais (kleketuoti, triokštelėti), jaustukais, ištiktukais. Onomatopėja sustiprina ir regimąjį, ir girdimąjį veiksmo įspūdį. Pvz., varpų skambesį mėgdžiojanti onomatopėja: ...girdi dabar zvanijant po kitų smerčio, zvanys ir po tavęs, den den, buvo žmogus, nebėra jau, kaipo būtų nebuvęs ant žemės... (M. Olšauskas).
Rudžiai (Marijampolė)
Rudžiai – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 7 km nuo Šunskų.
Andris Ronimoiss
Tarptautiniai laimėjimai
Prestižiškiausi laimėjimai:
Orchestra
Orchestra ( – šoku) – antikinio teatro dalis – apskrita aikštelė tarp scenos ir pirmosios sėdimųjų vietų eilės.
Orchestroje vaidindavo ir aktoriai, ir choras, vėliau – tik choras. Iš čia kilo žodis orkestras.
Oracija
Oraciją sako piršlys per vestuves, kvieslys, kviesdamas į kokį nors renginį miestelėnus, Užgavėnių dalyviai, vaikščiodami po kiemus, piemenys, pavasarį išgindami, o rudenį pargindami galvijus. Oracijos sakomos ir kitomis svarbiomis kaimo gyvenimo progomis – per šv. Sekmines, šv. Velykas ir t. t.
Raudona zona
Turinys
Kler Ruso lanko sergantį vyrą, gyvenantį kaime netoli Liono. Naktį kyla didžiulis gaisras, kurio metu sudega visas kaimas ir Kler vienintelei pavyksta išsigelbėti. Oficiali tyrimo versija yra dujotiekio sprogimas, tačiau Kler tvirtina naktį mačiusi kelis vyrus, kurie sukėlė gaisrą. Ji savarankiškai pradeda tirti kas iš tiesų įvyko ir susiduria su nelegaliu cheminių atliekų gabenimo verslu, kuris turi įtakingų užtarėjų.
Prapawadee Jaroenrattanatarakoon
Prapawadee Jaroenrattanatarakoon (g. Junpim Kuntatean 1984 m. gegužės 29 d.) – Tailando sunkiaatletė. Olimpinė čempionė.
Biografija
2003 m. pasaulio čempionate sportininkė pelnė bronzos medalį svorio kategorijoje iki 53 kg. 2005 m. sportininkė tapo pasaulio vicečempione. 2007 m. pasaulio čempionate sportininkė patyrė traumą. Tais pačiais metais sportininkė pakeitė savo vardą iš Junpim Kuntatean į Prapawadee Jaroenrattanatarakoon tikėdama, kad pagal pranašystę jai geriau pasiseks Pekino olimpinėse žaidynėse. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Jaroenrattanatarakoon pelnė aukso medalį.
Love Hurts
Albumo informacija
„Love Hurts“ buvo išleistas 1991 metais. Tai buvo trečiasis ir paskutinis Cher studijinis albumas išleistas įrašų kompanijos „Geffen Records“. Albumas buvo įrašytas 1990 metų pabaigoje ir 1991 metų pradžioje, pirmaisiais Cher susitikinėjimo su Bon Jovi gitaristu Richie Sambora metais. Ji dedikavo albumą jam ir „kiekvienam vyrui, kuris kada nors privertė mane lieti ašaras“.
Albume tarp naujų dainų buvo ir keturi koveriai: „Save Up All Your Tears“ devintajame dešimtmetyje įrašytas Bonnie Tyler ir Robin Beck, KISS daina „A World Without Heroes“ įrašyta 1980 m., „Love Hurts“ – perdirbta 1975 m. versija, kurią Cher buvo įrašiusi savo albumui „Stars“. Naujoji versija buvo labiau pop rock stiliaus nei baladė. Originali versija buvo įrašyta Everly Brothers 1960 metais. Europiniame albumo leidime yra ir pasaulinis hitas „The Shoop Shoop Song (It’s in His Kiss)“, kurio originali versija įrašyta Merry Clayton 1963 metais.
Pirmieji albumo leidimai Jungtinėje Karalystėje turėjo tokį patį viršelį kaip ir Amerikoje, bet vėlesniuose Europos leidimuose viršelis buvo pakeistas, Cher gulinti baltame fone su raudonu peruku. Europiniame leidime buvo ir pasaulinis hitas „The Shoop Shoop Song (It’s in His Kiss)“, kuris pasiekė 1–ąją vietą daugiau nei 10 šalių ir, kurio buvo parduota daugiau nei 6 mln. kopijų. JAV „The Shoop Shoop Song“ buvo prieinamas tik kaip garso takelis „Mermaids“ to paties pavadinimo filmui.
Nors albumas labai sėkmingai pasirodė Jungtinėje Karalystėje, jo singlai tapo tik nedideliais hitais. „Love and Understanding“ buvo vienintelis didelis hitas topuose, bet albume buvo daugelio fanų ir Cher mėgstami „Could’ve Been You“, „Save Up All Your Tears“, „Love Hurts“ ir „Fires of Eden“. „Love Hurts“ ir „Could’ve Been You“ buvo išleisti tik Europoje, o „When Lovers Become Strangers“ – tik Šiaurės Amerikoje.
David Cassidy parašyta daina „I’ll Never Stop Loving You“ buvo išleista po metų Cassidy albume „Didn’t You Used to be?“.
Nuorodos
Love Hurts
Lyčiakovo kapinės
Lyčiakovo kapinės  – istorinis-memorialinis Ukrainos muziejus-nekropolis, išsidėstęs Lvove, istorinėje miesto Lyčiakovo vietovėje. Tai vienos seniausių Ukrainos kapinių.
Kapinių adresas: Lvovas, Miečnikovo g. 33. Kapinių direktorius Michailas Nagajus.
Istorija
thumb|left|Pagrindiniai Lyčiakovo kapinių vartai 1900 metais thumb|right|Lyčiakovo kapinių žemėlapis thumb|right|Lyčiakovo kapinių planas
Lyčiakovo kapinės įkurtos XVI a., nors yra duomenų, jog jau XIII a. kapinių teritorijoje buvo laidojamos maro epidemijos aukos. 1783–1784 m. pagal Habsburgų monarchijos imperatoriaus Juozapo II dekretus aplink uždarytas Lvovo bažnyčias ir cerkves buvo įkurtos keturios užmiesčio kapinės. Iš jų iki šių dienų išliko tik Lyčiakovo kapinės. Pats seniausias šių kapinių antkapis datuojamas 1675 m. Lyčiakovo nekropolyje priskaičiuojama daugiau kaip trys tūkstančiai paminklų ir kriptų. Tarp jų yra antkapių, kuriuos sukūrė skulptoriai: Gartmanas Vitveras, Antonas ir Johanas Šimzeriai, Abelis Martynas Perjė, Julijanas Markovskis, Tadeušas Borončas, Paulius Eutelis, Leonardas Markoni, Grigorijus Kuznevičius, Sergejus Litvinenko ir kt.
Kapinės pradėtos pildyti nuo kvartalų, kurie dabar užima 6, 7, 9, 10, 14 laukus. Seniausi išlikę kapinių antkapiniai paminklai datuojami 1787 ir 1797 m.
Kapinių teritorija 1790, 1804 ir 1808 m. buvo smarkiai išplėsta, įsigijus gretimus žemės sklypus iš privačių savininkų. Kitas kapinių išplėtimas įvyko 1856 m. Tada Lvovo universiteto botanikas Karlas Baueris kartu su kapinių vedėju Titu Tuševskiu sutvarkė nekropolio teritoriją. Buvo suplanuotos alėjos ir takai, kapinėms suteiktas parko teritorijos statusas.
Pagal Austrijos įstatymus kapai, kurie nebuvo prižiūrimi ir už kuriuos nebuvo mokamas mokestis 25 metus, galėjo būti iškasti arba pakeisti naujais kapais. Lyčiakovo kapinėse buvo sumontuotas akmens smulkintuvas seniems paminklams susmulkinti. Gauta medžiaga buvo naudojama kapinių mūrinės tvoros pamatams ir takams nutiesti. Dėl to kapinėse išlikę ne tiek daug antkapinių paminklų, kurie yra trijų šimtų metų senumo, išskyrus plokštę su armėnišku užrašu, datuojamą 1675 m. ir dar keletą antkapių. 1875–1876 m. skulptoriai Leopoldas Šimzeris ir Juzefas Šidlovskis iš senų antkapinių paminklų iškalė akmeninius neogotikinius vartus, kuriuos suprojektavo architektas Juliušas Hochbergeris. Ant vartų yra sumontuotas Emilio Schrödlo paveikslas, kuriame pavaizduotas Jėzus Kristus.
Tarpukariu nauji paminklai darėsi vis tipiškesni. Skulptūros vaidmuo, dekoruojant antkapius, žymiai sumažėjo. Šios tendencijos nebuvo įmanoma įveikti net 1922 m. sukūrus komisiją, kuriai vadovavo Ignacas Dreksleris ir Vitoldas Dolynskis. Komisija kontroliavo paminklų meninį lygį. Tuo pačiu metu, 1920 m., Dreksleris sukūrė projektą, kuriuo buvo siekta išplėsti kapines ir patobulinti jų planavimą.
1939 m. spalio mėn. pabaigoje pasklido gandai apie pasirengimą sukilimui prieš sovietinę okupaciją. Ieškodama ginklų, NKVD pareigūnai apieškojo Lyčiakovo ir Janivo kapinių kapus. II pasaulinio karo metu kapinės buvo apleistos. Kai kurie antkapiai buvo sunaikinti. Po karo kapinėse buvo pradėti statyti laidojimo namų pagaminti standartiniai antkapiai.
Dėl neapgalvotos naujų palaidojimų vietų paskirstymo tvarkos, netinkamo žmonių, kurių šeimos persikėlė į Lenkiją, kapų priežiūros, lėšų trūkumo kapinėms apsaugoti buvo padaryta didelė žala bei sunaikinta ar apgadinta daugybė didelės meninės vertės paminklų. Dėl to nuo 1970 m. vidurio Lvovo visuomenė, kūrybinės inteligentijos atstovai, Ukrainos istorinių ir kultūros paminklų apsaugos draugija, žiniasklaida ne kartą kreipėsi į valdžios institucijas, kad kapinėms būtų suteiktas saugotino paminklo statusas, saugomas ir atkuriamas jų meninis palikimas. 1975 m. laidojimas kapinėse uždarytas. Išimtys daromos tik ypač garsiems asmenims, šeimoms, turinčioms savo kapus.
Svarbų vaidmenį, saugant Lyčiakovo kapinių paminklus, atliko draugija, pavadinimu „Товариство Лева”, kurios nariai 1987 m. pavasarį įsipareigojo atkurti kapus. Jaunimą tam motyvavo Fiodoro Bratyšano straipsnis „Apleistas kapas“, skelbtas žurnale „Дзвін“ (1987 m., Nr. 3), kuriame buvo pasakojama apie vandalizmo išpuolius Lyčiakovo kapinėse ir garsių Ukrainos politinių bei kultūros veikėjų kapų sunaikinimą.
1990 m. liepos 10 d. Lvovo miesto nacionalinės deputatų tarybos sprendimu Lyčiakovo kapinių teritorija buvo paskelbta istoriniu ir kultūriniu draustiniu. 1991 m. kapinėse atidarytas Šlovės kalnelis. 2001 m. muziejuje buvo įsteigtas mokslinis skyrius, skirtas tyrinėti ir populiarinti su kapinėmis susijusius klausimus.
Koplyčios
thumb|left|Kušečiunovičių ir Kiselkovų šeimų koplyčios Lyčiakovo kapinėse thumb|right|Dunino-Borkovskio koplyčia Lyčiakovo kapinėse
Kapinėse yra 24 koplyčios – tai turtingų, dažniausiai kilmingų šeimų kapai. Pirmosios prie pagrindinio kapinių įėjimo stovinčios dvi koplyčios neoromantinio stiliaus, tai Kušečiunovičių ir Kiselkovų šeimų koplyčios (architektas Filipas Pokutynskis). Taip pat stovi neoklasikinės Moledzinskių, Adamskių, Lodzynskių, Bačevskių šeimų koplyčios (pastarosios suprojektavo Janas Šulcas). Toliausiai nuo pagrindinio įėjimo yra neogotikinė Cetnerių koplyčia, kurią 1890–1891 m. pastatė Ivano Levynskio firma pagal Jano Tomašo Kudelskio projektą. Skulptūros puošyba tikriausiai priklauso skulptoriui Petrui Garasimovičiui.
Seniausią koplyčią, klasicizmo stiliaus, 1812 m. pastatė nežinomas architektas. Ją užsakė Leonardas Vincentas Duninas-Borkovskis po žmonos mirties. Koplyčios fasadą puošė bronzinis šeimos herbas „Gulbė“. Puošmena buvo vainikuota Charono statula, tarp portiko kolonų buvo pavaizduotos gedinčios moters ir jauno vyro – statulos. Skulptūrinės puošybos autorius buvo Hartmannas Vitveris. 1880 m. Jurijaus Dunino-Borkovskio prašymu vienai iš šios šeimos atšakų buvo pastatyta antroji koplyčia. Architektūros atžvilgiu ji yra daug kuklesnė. Sovietmečiu abi koplyčios smarkiai apgriautos, degė. Po 1990 m. abu pastatai atstatyti.
1885 m. buvo pastatyta Barčevskių koplyčia. Ji buvo pagaminta vien tik iš skaldyto akmens, architektūra derina neoromaninį ir neobizantinį stilius. Bendras mauzoliejaus plotas kartu su gretima teritorija siekia 200 kvadratinių metrų. Architekto Vladislavo Halytskio projektą įgyvendino Leopoldo Šimzerio įmonė. 1941 m. Lvovo bombardavimo metu buvo sugadintas koplyčios kupolas. Šioje koplyčioje palaidotas dvarininkas Probusas Barčevskis (1833–1884) ir keli artimi jo giminaičiai.
Koplyčios taip pat buvo pastatytos teritorijoje, kurioje palaidoti 1918–1919 m. mūšių už Lvovą dalyviai (architektas Rudolfas Indruchas) ir Ukrainos šlovės laidojimo lauke (architektas Oleksandras Yarema). Kitos koplyčios: Morovskių (3-asis laukas), Golombovų (8-asis laukas), Michalinos Gumovskos – Cholonevskos (1851–1889) (71-as laukas), Painončkovskių (57-as laukas) ir kt.
Memorialas Ukrainos nacionalinės kariuomenės kariams
thumb|right|Memorialas, skirtas Ukrainos nacionalinės kariuomenės kariams (УГА)
Ukrainos nacionalinių-patriotinių organizacijų pastangomis, padedant veteranų – emigrantų judėjimui, Lyčiakovo kapinėse buvo įrengtas memorialas palaidotiems Ukrainos nacionalinės kariuomenės kariams, įskaitant „Galičinos“ divizijos kareivius. Memorialo teritorijoje specialiai prižiūrint divizijos veteranui, veteranų – emigrantų judėjimo ir judėjimo „Plast“ veikėjui Jurijui Ferencevičiui, buvo sukurti ir pastatyti memorialai ant Žbiro kalno ir prie „Червоное“ kaimo.
Memorialas 1831 m. ir 1863 m. sukilimų dalyviams
Vieni seniausių kapinėse yra 1831 m. sukilimo dalyvių kapai. Iš pradžių sukilėliai buvo laidojami įprastu būdu. Kapinių teritorijoje išlikę 146 tokie kapai. 1880 m., 1831 m. sukilimo 50-mečio išvakarėse, miestas atidarė specialią teritoriją (dabar 71 laukas), kad sukurtų atskirą panteoną, kuriame palaidoti 47 sukilimo veteranai. Aikštelės viduryje buvo pastatytas paminklas – didelis simbolinis sarkofagas, iš dalies apvyniotas vėliava, ant kurio buvo pakabinti sulankstyti kalavijai ir „ulono“ šalmas (skulptorius Henrikas Perieris). Ant sarkofago iškaltas užrašas: „Exoriare aliquis nostris ex ossibus ultor”, žemiau kitas užrašas – „Weteranom Wojska Polskiego z 1830/31 r.“. Sovietmečiu dalis sukilėlių kapinių buvo sunaikinta, organizuojant kai kurių partijos veikėjų palaidojimą.
Užpakalinėje kapinių dalyje, atskirame lauke, pažymėtame originaliais plieniniais kryžiais, yra „1863 m. sukilėlių kalnas“. Čia palaidota apie 230 1863 m. sukilimo dalyvių, tarp jų Lenkijos centrinio nacionalinio komiteto narys Bronislovas Švarcas, garsus zoologas Benediktas Dybovskis ir kt.
Šiame kalne yra palaidotų ir sukilėlių, gimusių Lietuvoje. Restauruotas memorialo centrinis lietuvio Simono Vizūno Šidlovskio antkapinis paminklas. Čia palaidotas ir Galicijos leidėjas, 1863 m. sukilimo dalyvis Adomas Dominykas Bartuševičius.
Rudžiai (Grinkiškis)
Rudžiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Grinkiškio.
Škotijos geografija
Škotijos geografija yra įvairi – nuo žemumų, kuriose plačiai vystomas žemės ūkis, iki nepaliestų aukštumų ir nuo didelių miestų iki retai apgyvendintų salų. Šiaurės Europoje esanti Škotija apima šiaurinę Didžiosios Britanijos salos dalį. Šaliai taip pat priklauso daugiau kaip 900 aplinkinių salų, iš kurių didžiausios yra Šetlando ir Orknio salos bei Vidiniai ir Išoriniai Hebridai.
Škotija yra kalnuočiausia Jungtinės Karalystės šalis. Geologiškai du aiškiai skirtingus fiziografinius regionus – Škotijos aukštumas ir Škotijos žemumą – skiria Hailando sprūdis. Hailando sprūdis yra geologinis uolienų lūžis, kuris tęsiasi nuo Arano salos šalies vakaruose iki Stonheveno rytuose. Škotijos aukštumose yra aukščiausia Jungtinės Karalystės viršūnė – Ben Nevis.
Pietinėje šalies dalyje gyvena dauguma šalies gyventojų, ypač siaurame ruože tarp Klaido ir Forto užutėkių, kuris yra vadinamas Centrine juosta. Nors Glazgas yra didžiausias Škotijos miestas, Edinburgas yra šalies sostinė ir politinis centras. Kita kalnuota šalies vietovė yra Pietinės aukštumos, nors jų viršūnės ir nėra tokios aukštos kaip Škotijos aukštumose šiaurėje.
Gamtos išteklių, tokių kaip akmens anglis, geležis ir cinkas, gausa padarė didelę įtaką Škotijos pramonės augimui XIX-XX a. pradžioje. Šiandien energija yra vienas svarbiausių Škotijos ekonomikos sektorių. Nors Škotija yra viena didžiausių naftos išgavėjų Europos Sąjungoje, vis dėlto šalis vis daugiau dėmesio skiria atsinaujinančios energijos gamybai ir planuoja, kad iki 2030 m. bent 50 % energijos suvartojimo šalyje bus patenkinta naudojant tik atsinaujinančios energijos šaltinius.
Geologija ir morfologija
Seniausios uolienos Škotijoje yra Lewisian gneiss uolienos, kurios susiformavo prekambro laikotarpiu, maždaug prieš 3 milijardus metų. Lewisian gneiss yra vienos seniausių uolienų pasaulyje. Prekambro laikotarpiu taip pat susidarė toridono smiltainiai ir Moine uolienos. Kiti nuosėdinių uolienų telkiniai susiformavo kambro periodu. Kai kurie iš jų pasikeitė į dalradijos uolienų grupę. Žemės plotas, kuriame šiuo metu yra Škotijos teritorija, tuo periodu buvo arti pietų ašigalio.
Silūro periodu (prieš 439-409 milijonus metų) dabartinės Škotijos teritorija buvo Laurentijos kontinento dalis. Laurentiją nuo Baltikos kontinento skyrė Japeto vandenynas. Abu žemynai galiausiai susidūrė, sujungdami Škotiją su dabartinės Anglijos ir Europos teritorijomis. Žemynų susijungimas yra geriau žinomas Kaledoninės kalnodaros vardu. Vieta, kurioje susijungė du žemynai, šiuo metu yra Hailando sprūdis. Silūro uolienos, kurios susidūrimo metu buvo iškeltos iš jūros dugno, šiuo metu sudaro Pietines aukštumas. Škotijos aukštumos taip pat susiformavo dėl susidūrimo. Tuo laikotarpiu taip pat susidarė raudonasis smiltainis. Dėl tektoninių plokščių susidūrimo su ugnikalniais pietinėje Škotijoje ir magmos židiniais šiaurinėje šalies dalyje, Škotijoje suintensyvėjo vulkaninis aktyvumas. Dėl jo Škotijoje susiformavo granitiniai kalnai, pavyzdžiui Kerngormo kalnai.
Karbono periodu (prieš 363-290 milijonų metų) Škotija buvo arti pusiaujo. Per tą laiką įvyko keletas pokyčių, pavyzdžiui, tuo laikotarpiu Lanarkšyre susiformavo akmens anglies telkiniai. Ugnikalnių aktyvumas taip pat suformavo Artūro sostą Edinburge. Iki triaso periodo Škotija buvo dykuma, kurios pietrytinę dalį sudarė smiltainis. Nors Škotijoje taip pat buvo susiformavę kreidinių uolienų, jų neišliko, skirtingai nuo kreidos Anglijoje.
Terciaro periodu vėl ėmė judėti tektoninės plokštės, atskirdamos šiuolaikinę Šiaurės Ameriką ir Europą bei suformuodamos Atlanto vandenyną. Skilimas įvyko į vakarus nuo Škotijos, palikdamas buvusių ugnikalnių grandinę ir suformuodamas Hebridus, įskaitant ir Skajų bei Sent Kildą. Tai buvo paskutinis uolienų formavimosi laikotarpis Škotijoje.
Pagrindiniai taškai
dešinėje|miniatiūra|Škotija iš kosmoso
Tolimiausi žemyninės Škotijos taškai:
Tolimiausi Škotijos taškai (įskaitant ir salas):
Geografinis Škotijos centras yra keli kilometrai nuo Niutonmoro kaimo Hailande, maždaug už 80 km į pietus nuo Inverneso. Žemyninės Škotijos geografinis centras yra netoli Šihaliono viršūnės Perto ir Kinroso srityje.
Žemės panaudojimas
Bendras Škotijos žemės plotas yra 8 023 947 ha. Pievoms ir neapdirbamoms ganykloms tenka 67 % žemės ploto, miškams ir miškingoms teritorijoms – 17 %, miestams – 8 %, javams ir pūdymui – 7 %, kitoms žemės ūkio veikloms – 2 %.
Topografija, kalnai ir kalvos
dešinėje|miniatiūra|[[Ben Nevis – aukščiausia Didžiosios Britanijos salos viršūnė]] Škotija yra kalnuočiausia Jungtinės Karalystės šalis. Aukščiausios šalies viršūnės yra Škotijos aukštumose, į šiaurę nuo Hailando sprūdžio. Skajuje esantys Kulino kalnai yra didžiausias kalnų masyvas ne žemyninėje Škotijoje. 1 345 m aukščio Ben Nevis, esantis vakarinėje Grampiano kalnų masyvo pusėje, yra aukščiausia Škotijos ir visos Didžiosios Britanijos salos viršūnė. Ben Makdujus (1 309 m) ir Breirikas (1 296 m) yra atitinkamai antra ir trečia pagal aukštį Škotijos viršūnės, abi esančios Kerngormo kalnų grandinėje, rytinėje Škotijos aukštumų dalyje.
Pietinėje Škotijos dalyje yra Pietinės aukštumos – plati kalnų grandinė, kurios paviršius yra ne toks raižytas ir miškingesnis nei šiaurėje esančių aukštumų. Aukščiausia Pietinių aukštumų viršūnė yra Merikas (843 m).
Netgi centrinėse Škotijos lygumose yra kelios kalvų grandinės, pavyzdžiui, Ochlo kalvos netoli Stirlingo, Kampsio kalvos prie Glazgo ir Lomondo kalvos Faife.
Škotijos viršūnės yra skirstomos pagal jų aukštį. Viršūnės, aukštesnės nei 3 000 pėdų (914,4 m), yra žinomos kaip munrai. Škotijoje yra 284 munrai. Visi jie yra Škotijos aukštumose. Korbetai yra viršūnės, kurių aukštis yra nuo 2 500 iki 3 000 pėdų (762-914,4 m), o santykinis aukštis ne mažesnis nei 500 pėdų (152,4 m). Škotijos viršukalnių klasifikacija periodiškai yra peržiūrima „Škotijos kopinėjimo klubo“.
Pakrantė
miniatiūra|Didelė Škotijos pakrantės dalis yra padengta negyvosiomis [[Kopa|kopomis. Nuotraukoje pavaizduotas paplūdimys Hariso saloje]]
Žemyninės Škotijos pakrantės ilgis yra 9 910 km. Įskaitant salas pakrantės ilgis padidėja iki maždaug 11 800 km. Vakarinei Škotijos pakrantei būdingi ilgi iškyšuliai, kuriuos vieną nuo kito skiria į fjordus panašūs jūriniai ežerai. Rytinė šalies pakrantė daug lygesnė. Joje gausu įlankų ir smėlio paplūdimių. Vienas iš tokių yra Aberdyne. Taip pat rytinėje šalies pakrantėje yra kelios didelės estuarijos, kurių aplinkinės teritorijos yra paskelbtos draustiniais, siekiant išsaugoti vietinių paukščių populiaciją.
Didžioji Škotijos pakrantės dalis yra apaugusi žole. Daugumoje paplūdimių vyrauja negyvosios kopos.
Salos
Škotijoje yra daugiau kaip 900 salų, iš kurių dauguma yra prie šiaurinės ir vakarinės šalies pakrantės. Škotijos šiaurines ir vakarines salas galima suskirstyti į tris pagrindines salų grupes: Šetlando ir Orknio salas bei Hebridus, kurie taip pat yra skirstomi į Vidinius ir Išorinius Hebridus. Šetlando ir Orknio salos kartu su Fero ir Stromos salomis yra vadinamos Šiaurinėmis salomis, o Hebridai yra vadinami Vakarinėmis salomis. Didžiausia Škotijos sala yra Luisas ir Harisas (2 200 km²), esanti Išoriniuose Hebriduose.
Kitos salų grupės yra Forto ir Klaido užutėkiuose bei gėlavandeniuose ežeruose, pavyzdžiui Lomondo ir Mari ežeruose. Atokiausios Škotijos salos yra Sent Kilda ir Rokalo sala, kurios statusas Jungtinėje Karalystėje yra ginčytinas.
Škotijos salų topografija yra įvairi. Pavyzdžiui, Malas, Skajus ir Aranas yra žinomi dėl savo kalnuoto reljefo, o Tairi, Kolas ir dauguma Šetlando salų yra plokščios. Ryškūs topografiniai skirtumai yra pastebimi net tarp tų pačių salynų salų. Pavyzdžiui, Hojus, sala, priklausanti Orknio saloms, yra kalnuotesnė už aplinkines Orknio salas. Harisas išsiskiria tuo, kad yra kalnuotesnis už aplinkines Luiso, Šiaurės Juisto, Pietų Juisto ir Baros salas Išoriniuose Hebriduose. Ailos reljefas yra švelnesnis nei šalia esančios Džuros. Ramo ir Ego salų reljefai dantytesni nei kaimyninių Kanos ir Mako salų.
Upės
right|thumb|[[Nitas (upė)|Nito estuarija, pereinanti į Solvėjaus fjordą į pietus nuo Damfriso]] Dešimt ilgiausių Škotijos upių:
Vandenskyra tarp upių, tekančių į Atlanto vandenyną, ir upių, tekančių į Šiaurės jūrą yra 1 200 km ilgio.
Ežerai
right|thumb|[[Šinas – vienas iš daugelio Škotijos gėlavandenių ežerų]] Škotijoje gausu gėlavandenių ežerų. 90 % Didžiosios Britanijos gėlo vandens tūrio yra Škotijoje. Lomondas yra didžiausias pagal plotą gėlavandenis telkinys Didžiosios Britanijos saloje. Vis dėlto, Loch Nesas yra didžiausias pagal tūrį (7,4 km³). Vandens tūris Loch Nese yra beveik dvigubai didesnis nei visų Anglijos ir Velso ežerų kartu sudėjus.
Dešimt didžiausių Škotijos ežerų:
Atstumai iki kitų šalių
Vienintelė Škotijos sausumos siena yra su Anglija, kuri driekiasi 97 km nuo Tvido baseino rytinėje šalies pakrantėje iki Solvėjaus fjordo vakarinėje. Airijos sala yra vos 19 km nuo Škotijos pietvakariuose esančio Kintairo pusiasalio. Norvegija yra už 310 km į rytus, Farerai – už 270 km į šiaurę, o Islandija – už 740 km į šiaurės vakarus.
Klimatas
thumb|[[Edinburgas|Edinburgo klimato grafikas. Neaukšta temperatūra ir tolygus kritulių kiekis per visus metus yra būdingos savybės vidutinių platumų jūriniam klimatui]] Škotijoje vyrauja vidutinių platumų klimatas, kuris yra labai permainingas, bet retai kada ekstremalus. Škotiją šildo Šiaurės Atlanto srovė. Atsižvelgiant į šalies geografinę padėtį, Škotijoje klimatas daug švelnesnis lyginant su panašioje platumoje esančiu Labradoro pusiasaliu Kanadoje, kuriame ledkalniai yra įprastas reiškinys.
Vidutinė Škotijos temperatūra yra žemesnė nei likusioje Didžiojoje Britanijoje. Žemiausia Jungtinės Karalystės temperatūra –27.2 °C buvo užfiksuota Breimaro kaime, Grampiano kalnuose 1982 m. sausio 10 d., taip pat Altnaharos gyvenvietėje, Hailande 1995 m. gruodžio 30 d. O aukščiausia Škotijos temperatūra 33,2 °C buvo užfiksuota Madervelyje, Šiaurės Lanarkšyro srityje 2018 m. birželio 28 d. Vidutinė žiemos temperatūra siekia nuo 5 iki 5,7 °C, o vasaros – nuo 14,9 iki 16,9 °C. Škotijos vakarinės pakrantės teritorijos yra šiltesnės nei rytinės ir vidinės dėl šiltųjų Atlanto srovių įtakos ir dėl šaltos Šiaurės jūros paviršiaus temperatūros. Vis dėlto, karščio bangų metu vakarinės pakrantės gyvenvietės fiksuoja žemesnes temperatūras nei rytinės. Kai kuriose vietose, tokiose kaip „Invriu sodai“ netoli Alapulo miesto, ir Logano botanikos sodai, esantys netoli Galovėjaus iškyšulio, yra pakankamai šilta, kad jose būtų galima auginti palmes.
Bendras kritulių kiekis Škotijoje labai skiriasi – vakarinė Škotijos aukštumų dalis yra viena drėgniausių vietų visoje Jungtinėje Karalystėje. Kritulių kiekis čia siekia 4 577 mm per metus. Dėl kalnuotos vakarinės Škotijos aukštumų topografijos čia iškrentantys krituliai yra orografiniai. Palyginti didžiojoje rytų Škotijos dalyje iškrenta mažiau nei 870 mm kritulių. Danbaro miestelyje, į rytus nuo Edinburgo per metus iškrenta vos 560,18 mm kritulių, kas yra mažiau nei Barselonoje. Žemumose sniegas iškrinta gana retai. Vis dėlto, jo gausu Škotijos viršukalnėse. Kai kuriose Škotijos aukštumų vietose sniegas vidutiniškai laikosi nuo 36 iki 105 dienų per metus, o kai kuriose vakarinėse pakrantėse sniegas laikosi nuo 0 iki 6 dienų. Daugiausiai sniego iškrenta Kerngormo kalnų grandinėje.
Hebriduose esančiame Tairyje 1946 m. gegužę ir 1975 m. gegužę buvo po 329 saulėtas valandas – didžiausias per vieną mėnesį užfiksuotas saulėtų valandų skaičius. Šiaurinėse Škotijos salose saulėgrįžos metu saulė nenusileidžia. Lervike, Šetlando salose, vasaros viduryje būna keturiomis valandomis daugiau dienos šviesos nei Londonas. Žiemą Lervike būna keturiomis valandomis mažiau nei Londone. Vidutinis metinis saulėtų valandų vidurkis svyruoja nuo 711 iki 1 140 valandų Škotijos aukštumose ir šiaurės vakaruose ir iki 1471-1540 valandų Škotijos rytuose bei šalies pietvakariuose.
Kaip ir likusiose Britų salose, pietvakarių vėjas iš Atlanto atpučia šiltą ir drėgną orą. Vėjuočiausios Škotijos vietos yra šiaurėje ir vakaruose. Kai kurios Išorinių Hebridų, Šetlando ir Orknio salų vietos patiria daugiau nei 30 dienų stiprių vėjų per metus. Rudenį ir žiemą Škotiją veikia Europos vėjo audros.
Gyventojų geografija
right|thumb|Šiauriniuose ir vakariniuose regionuose dauguma žmonių gyvena nedideliuose miesteliuose, tokiuose kaip šis [[Skajus|Skajuje]] Remiantis Škotijos generalinio registrų centro duomenimis, bendras Škotijos gyventojų skaičius 2019 m. buvo 5 463 300. Nors per pastaruosius metus procentiškai škotai sudaro vis mažiau Jungtinės Karalystės gyventojų (šiuo metu škotai sudaro maždaug 8,2 % visų Jungtinės Karalystės gyventojų), Škotijos gyventojų kiekis dėl didėjančio gimstamumo ir imigracijos tolygiai auga.
Lyginant su likusia Jungtine Karalyste, Škotijos gyventojų tankumas yra mažas – 70 žmonių kvadratiniame kilometre. Vis dėlto, Škotija yra labai urbanizuota šalis. 82 % šalies gyventojų gyvena 3 000 ar daugiau žmonių gyvenvietėse. Dauguma gyventojų gyvena Centrinėse lygumose, netoli didžiųjų Glazgo ir Edinburgo miestų. Taip pat nemažai žmonių gyvena šiaurės rytų pakrantėje – daugiausiai aplink Aberdyną – bei Invernese. Škotijos aukštumos, kuriose gyventojų tankis yra maždaug 8 žmonės kvadratiniame kilometre, yra rečiausiai apgyvendinta šalies vieta. Šiose vietovėse gyventojai gyvena kaimuose, mažuose miesteliuose arba izoliuotose sodybose bei trobelėse.
Beveik 100 Škotijos salų yra apgyvendintos. Daugiausiai gyventojų turinti sala yra Luisas ir Harisas, kurioje 2001 m. gyveno 19 918 žmonių. Daugiausia iš jų gyvena Stornovėjuje – vienintelėje Išorinių Hebridų gyvenvietėje, turinčioje miestelio statusą. Kitose, ypač mažosiose salose, gyventojų skaičius yra labai nedidelis. Nuo 1991 iki 2001 m. bendras Škotijos salose gyvenančių žmonių skaičius sumažėjo 3 %. Vis dėlto, per tą patį laikotarpį kai kuriose salose, pavyzdžiui, Tairyje, Skajuje ir Arane gyventojų skaičius išaugo.
Škotijoje yra septynios miesto statusą turinčios gyvenamosios vietos: Glazgas, Edinburgas, Aberdynas, Dandi, Invernesas, Pertas ir Stirlingas. 2018 m. duomenimis, Glazgas buvo didžiausias Škotijos miestas, kuriame gyveno 626 410 gyventojų. O Škotijos sostinėje Edinburge tais pačiais metais gyveno 524 930 gyventojų. Nuo 1991 iki 2001 m. Edinburgo ir Stirlingo gyventojų skaičius išaugo atitinkamai 2,9 % ir 6,5 %. Per tą patį laikotarpį Inverneso gyventojų skaičius išaugo daugiau nei 6 %. Tuo pačiu metu Glazge, Dandyje ir Aberdyne buvo pastebimas gyventojų sumažėjimas.
Politinė geografija
thumb|Nuo XV a. pabaigos Škotijos teritorija beveik nepakito
Škotijos teritorija beveik nepakito po 1237 m. su Anglija pasirašytos Jorko sutarties bei 1266 m. su Norvegija pasirašytos Perto sutarties. Vieninteliai teritoriniai pokyčiai įvyko, kai Škotija XIV a. prarado Meno salą, kuri šiuo metu turi specialų politinį Britanijos Karūnos priklausomos teritorijos statusą ir formaliai nėra Jungtinės Karalystės dalis. Taip pat 1472 m. Škotija įsigijo iš Norvegijos Orknio ir Šetlando salas. Be to, 1482 m. Anglija visam laikui susigrąžino Beriką prie Tvido. Iš pradžių Škotija buvo nepriklausoma šalis. 1707 m. Škotija sudarė politinę sąjungą su Anglija ir įėjo į Didžiosios Britanijos karalystę.
Nuo 1889 iki 1975 m. Škotija buvo padalinta į miestus ir grafystes, kuriuos vėliau pakeitė regionai ir apskritys. Nuo 1996 m., kad būtų lengviau formuoti vietinę valdžią, Škotija buvo padalinta į 32 sritis, iš kurių kiekviena yra valdoma tarybos.
Rokalo sala – nedidelė negyvenama uolėta salelė Šiaurės Atlanto vandenyne, 1955 m. buvo aneksuota Jungtinės Karalystės, o 1972 m. paskelbta Škotijos dalimi. Tačiau Airija, Danija ir Islandija ginčija salos priklausymo Jungtinei Karalystei teisėtumą.
Škotija, kaip viena iš Jungtinę Karalystę sudarančių šalių, yra atstovaujama Jungtinės Karalystės Parlamente, Vestminsteryje, Londone. 1997 m. Škotijoje buvo surengtas referendumas, kuriame škotai balsavo už tai, kad Edinburge būtų atkurtas pirminis įstatymų leidžiamasis Škotijos parlamentas. Naujasis parlamentas turi galią spręsti tam tikrus su Škotija susijusius klausimus ir turi ribotą galią keisti pajamų mokesčius. Jungtinės Karalystės parlamentas išlieka atsakingas už Škotijos gynybą, tarptautinius santykius ir kai kurias kitas sritis. 2014 m. rugsėjo mėnesį buvo surengtas Škotijos nepriklausomybės referendumas, kuriame nepriklausomybė nuo Jungtinės Karalystės buvo atmesta.
Šiuo metu Škotijos parlamente 61 vietą turi Škotijos nacionalinė partija, konservatoriai turi 31 vietą, leiboristai – 23, žalieji – 6, liberalai demokratai – 5 ir dvi – nepriklausomi politikai.
Ekonominė geografija
Apskaičiuota, kad 2006 m. Škotijos bendrasis vidaus produktas (BVP) sudarė 124 milijardus svarų, o BVP vienam gyventojui sudarė maždaug 24 000 svarų sterlingų. Pagrindinės Škotijos pramonės šakos yra bankininkystė ir finansinės paslaugos, plieno pramonė, nafta ir gamtinės dujos, viskis ir turizmas.
Rudžiai (Šakiai)
Rudžiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės rytus nuo Kudirkos Naumiesčio.
Lahoisko valsčius
Lahoisko valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio Baltarusijos teritorijoje. Centras – Lahoiskas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Marcinkiškio tvenkinys
Marcinkiškio tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Lazdijų rajone, 8 km į šiaurės vakarus nuo Lazdijų. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Galadusio ežero intakas) 4,8 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,34 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 178,9 m. Krantai vietomis aukšti, aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Į rytus įsikūręs Virbalų kaimas, į vakarus – Vingrėnų kaimas.
Čiabuviai
thumb|240px|Sibiro čiabuviai – [[ketai]] thumb|240px|Brazilijos čiabuviai – [[tukušiai]]
1986 m. Afrikos Tautų taurė
'''1986 m. Afrikos Tautų taurė''' – penkioliktasis Afrikos Tautų taurės turnyras, 1986 m. kovo 7–21 d. vykęs Egipte. Turnyre dalyvavo 8 komandos. Čempionais tapo šeimininkai egiptiečiai, finale po baudinių nugalėję Kamerūno futbolininkus,
Čiabuviai
Čiabuviai, vietiniai gyventojai, aborigenai, autochtonai – senieji vietiniai tam tikros vietovės (žemyno, salos) žmonės, tebegyvenantys joje arba gyvenę joje iki dabartinių gyventojų įsikūrimo.
Išlikusios čiabuvių bendruomenės paprastai yra išsaugojusios ir laikosi savų, dažnai labai skirtingų nuo visos šalies tradicijų, pasižymi kitais skirtumais ir išskiriami arba išsiskiria kaip atskira visuomenės, tautinė grupė. Dabar tokios tautos paprastai išlikusios tik sunkiai pasiekiamose vietose (džiunglėse, kalnuose, dykumose, Arktyje).
Nors žodis čiabuviai apibrėžią nuo seniausių laikų toje vietoje gyvenančią tautą, tačiau toli gražu ne kiekviena savo istorinėje tėvynėje gyvenanti tauta yra čiabuvių – pavyzdžiui, lietuvių tauta nors ir susiformavo dabartiniame savo areale, tačiau smarkiai asimiliavosi, prarado originalias religines, kultūrines tradicijas.
Čiabuvių tautos pasižymi labai didele socialinės raidos įvairove: nuo tokių kaip majai ar inkai, kurios buvo sukūrusios dideles imperijas, iki mažų, visiškai izoliuotų tautų kaip sentinelai, džaravai, korubai ir kt. Dėl klasifikacijos neapibrėžtumo ir problematiško duomenų surinkimo tikslesnius autochtonų skaičius nustatyti sunku. Duomenys svyruoja tarp 300–350 mln., įtraukiama virš 5000 tautų ir genčių, gyvenančių 72 šalyse.
Nors Europos tautos nebuvo sunaikintos išorinių jėgų, tačiau jos intensyviai migravo, asimiliavosi, persimaišė, kultūriškai evoliucionavo, todėl nelaikomos čiabuvių tautomis. Iš tokių Europoje išskiriami tik samiai, Rusijos tautelės (nencai, komiai, ir kt.), Kaukazo tautos, baskai. Amerikos čiabuvių tautos vadinamos indėnais – dauguma jų buvo sunaikinta XV a. prasidėjus kolonizacijai. Afrikoje čiabuvių tautas išskirti gan sunku dėl daugiataučių valstybių, migracijos, socialinės padėties įvairovės. Visų pirma Afrikos čiabuviais vadinami bušmėnai bei Kongo džiunglių pigmėjai. Dauguma Okeanijos salų gyventojų yra čiabuviai, nors, pavyzdžiui, Naujojoje Zelandijoje maorių žemės buvo kolonizuotos europiečių. Daugiausia čiabuvių tautų yra Azijoje.
Siera Leonės kolonija ir protektoratas
Siera Leonės kolonija ir protektoratas – teritorijos, kurias užėmė ir kolonizavo britai.
Istorija
1787 m. į kraštą atvyko laivas su 331 išlaisvintu vergu ir 60 baltųjų Londono prostitučių. Tai buvo pirmieji kolonijos gyventojai.
Britai 1808 m. oficialiai įkūrė koloniją Siera Leonėje, administraciniu centru tapo Fritaunas. 1896 m. rugpjūčio 31 d. paskelbta apie Siera Leonės protektorato įkūrimą. 1961 m. protektoratas paskelbė nepriklausomybę ir tapo savarankiška karalyste. Elžbieta II paskelbta Siera Leonės karaliene. 1971 m. paskelbta apie respublikos įkūrimą.