cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tarptautinis krikščioniškas universitetas
Reitingai
Pagal QS pasaulio universitetų reitingą, 2012 m. ICU buvo 202 vietoje Azijoje.
1941 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''1941 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 10-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas. Jis vyko Kaune, 1941 m. vasario 25 – kovo 16 d.
Čempionate žaidė 13 dalyvių: trys vilniečiai, devyni kauniečiai, ir vienas žaidėjas iš Tauragės. Tarp jų – septyni 1938 m. Lietuvos čempionato žaidėjai: Povilas Vaitonis, Romanas Arlauskas, Simonas Disleris, Leonardas Abramavičius, V. Skibiniauskas, Povilas Tautvaišas, Gutmanas.
Nuo 1941 m. Lietuvos čempionui išaiškinti nebebuvo rengiami pirmenybių nugalėtojo mačai su čempiono vardą ginančiu šachmatininku – Lietuvos čempionu tapdavo čempionato turnyrą laimėjęs dalyvis.
Pagal šią tvarką 1941 m. Lietuvos čempionu tapo Isakas Vistaneckis, surinkęs 10,5 taško iš 12 galimų, antras liko Povilas Vaitonis – 10 taškų, trečias – Romanas Arlauskas – 7,5 taško.
Kurija Murija
thumb|250px|Kurija Murija Kurija Murija salos, senovėje – Zenobio salos  – salų grupė Arabijos jūroje, Kurija Murijos įlankoje, 40 km nuo pietrytinio Omano kranto. Sudaro penkios salos, priklausančios Omano Dofaro gubernijai. Plotas 73 km². Salos: Halanija (didžiausia, 56 km²), Hasikija, Sauda, Karzavitas ir Kiblija. Salos kalnuotos, sudarytos iš granito; aukščiausia vieta 510 m (Halanijos saloje). Pagrindinė gyvenvietė ir uostas – Halanija. Verčiamasi daugiausia žvejyba.
Kurija Murijos salas mini Ptolemėjus. 1854 m. Maskato sultonas salas perleido Anglijai, kuri jas priskyrė Adeno kolonijai. 1967 m. salos grąžintos Omano sultonatui.
Cistitas
Cistitas (cystitis, urocystitis) – tai įvairių veiksnių sukeltas šlapimo pūslės uždegimas. right|200px|
Sukėlėjas
Šlapimo pūslės uždegimą dažniausiai sukelia kolibacilinė mikroflora (E.coli 80%), rečiau gramteigiami aerobiniai sukėlėjai ( Staph. saprophyticus ir enterokokai).
Sergamumas
Dažniausiai serga moterys. Infekcija plinta ascendentiniu būdu. Skatinantys veiksniai yra vulvovaginitas, uretritas, sukelti įprastinės mikrofloros ir lytiškai plintančių sukėlėjų : chlamidijų, gonokokų, pūslelinės virusų. Jei šlapimo pasėlyje sukėlėjų nerandama, būtina jų ieškoti naudojant specialius diagnostinius būdus. Vyrams cistitas dažniausiai prasideda, esant obstrukciniams pokyčiams priešinėje liaukoje ar šlaplėje dėl prostatito, svetimkūnių ar navikų. Šlapimo pūslė sugeba pati apsivalyti nuo infekvijos, jeigu patologinis procesas nenuslopina jos apsauginių mechanizmų.
Tyrimas
Tiriant histologiškai, iš pradžių randama gleivinės hiperemija, edema ir neutrofilų infiltracija. Procesui progresuojant, gleivinę padengia fibrinas, atsiranda kraujosruvų, lopinėlių, padengtų trapiomis granuliacijomis, opų.
Šlapimo pasėlyje auga sukėlėjai. Ūminiu laikotarpiu ir paūmėjus lėtiniam procesui, negalima tirti cistoskopu. Tik cistokopijos metu galima rasti įvairių uždegimo fazių ir elementų : židininę ar visišką hiperemiją, pagausėjusį kraujagyslių tinklą, hemoragijas, granuliacijomis ir fibrinu padengtas opas. Jei procesas kartojasi, būtinas išsamus urologinis tyrimas, kurio metu cistoskopija yra pagrindinė diferencinės diagnostikos priemonė.
Cistokopija būtina, esant skausmams ir hematurijai, nes neretai „cistitu“ palaikomas šlapimo pūslės vėžys, radiaciniai ar intersticiniai pokyčiai šlapimo pūslėje. Įtarus carcinoma in situ, reikia paimti bioptatą. Lėtinį cistitą reikia skirti nuo tuberkuliozės ir paprastos šlapimo pūslės opos, leukoplakijos ir priešinės liaukos vėžio. Šių ligų klinikinė eiga savita ir gana specifiniai pokyčiai šlapimo pūslėje. Cistito požymiai būdingi cistalgijai - psichosomatiniam sindromui be pokyčių šlapime ir cistoskopinių ligos požymių.
right|500px|
'''1 lentelė. Šlapimo sistemos organai'''
Komplikacijos
Pagrindinė cistito komplikacija - infekcijos plitimas į viršutinius šlapimo takus. Ši komplikacija paprastai prasideda vaikams, esant vezikoureteriniam refleksui, ir nėščioms moterims.
Gydymas
Skiriamos ir šiltos sėdimosios vonelės, analgetikai, spazmolitikai, kol išnyksta ligonę varginantys simptomai. Reikėtų gerti daug skysčių (šlapimą varančiųjų vaistažolių arbatų).
Lėtinis procesas turi būti gydomas, šalinant uždegimą palaikančias priežastis ir antibiotikais. Gydymą galima papildyti, įšvirkščiant dezinfekuojamų tirpalų (2% boro rūgšties, 0,02 % furacilino, 1-2% kolargolio) į šlapimo pūslę.
Moteris, sergančios pasikartojančiu po lytinio akto cistitu, nuo cistito pasikartojimų saugo iš vakaro ar tuoj po sueities vartojami antibakteriniai vaistai.
Ūminio cistito prognozė dažniausiai yra palanki, o lėtinio priklauso nuo pagrindinės ligos gydymo rezultatų.
Kilnojamųjų dailės parodų draugija
thumb|[[Ivanas Kramskojus. Dailininko I. Šiškino portretas]] thumb|[[Grigorijus Miasojedovas. Žemiečiai pietauja]] Kilnojamųjų dailės parodų draugija, „Peredvižnikai“  – Rusijos tapytojų draugija, veikusi 1870–1923 m. Sankt Peterburge.
Istorija
Draugijos steigimo iniciatoriai: dailininkai Grigorijus Miasojedovas, Ivanas Kramskojus, Nikolajus Gė, Vasilijus Perovas. 1863 m. lapkričio 9 d. 14 žymiausių Imperatoriškosios dailės akademijos studentų, kuriems buvo leista toliau varžytis dėl pirmojo aukso medalio, kreipėsi į Akademijos tarybą, prašydami konkursinę užduotį – paveikslą pagal skandinavų epą apie Odiną pakeisti laisva tema. Tarybai atsisakius, jie visi paliko Akademiją ir įsteigė „Dailės artelę“, kuri 1870 m. reorganizuota į Kilnojamųjų dailės parodų draugiją.
Draugijos nariai
Draugijai priklausė apie 100 dailininkų – Archipas Kuindžis, Isakas Levitanas, Ilja Repinas, Aleksejus Savrasovas, Vasilijus Surikovas, Ivanas Šiškinas, menotyrininkas Vladimiras Stasovas, vėliau prie jų prisijungė ir jų mokiniai Markas Antokolskis, Vasilijus Vereščiaginas, lietuvių dailininkas Jonas Mackevičius. Kilnojamųjų dailės parodų draugiją rėmė ir peredvižnikų kūrinius kolekcionavo Pavelas Tretjakovas.
Veikla
Peredvižnikai siekė platinti meną po šalį, pabrėžė didaktinę meno funkciją, rėmėsi V. Belinskio, N. Černyševskio narodninkystės idėjomis. Surengė 48 kilnojamąsias parodas Rusijos miestuose, pirmoji apie 1871 m. Sankt Peterburgo dailės akademijoje.
Dailininkai savo kūriniuose kritikavo to meto politinę sistemą, vaizdavo socialines, politines, dvasines negeroves, neigė akademizmą, propagavo realistinės dailės principus, raiškiai perteikė vaizduojamų personažų psichologinę būseną. Paveiksluose vyravo Rusijos istorijos, buities, gamtos vaizdai, portretai. Draugijos dailininkų kūryba turėjo įtakos socialistinio realizmo dailei.
Vytenis Lipkevičius
2016 m. rugsėjo viduryje žaidėjas bei Kauno klubas nusprendė nutraukti sutartį ir Vytenis pasirašė sutartį su Prienų–Birštono „Vytauto“ klubu. 2017 m. birželio mėn. pasirašęs sutartį su Bundeslygoje rungtyniaujančiu Viurcburgo „s. Oliver“ klubu, persikėlė Vokietijon.
Ingrida Kilšauskaitė
Ingrida Kilšauskaitė-Navickienė (g. 1951 m. balandžio 9 d. Vilniuje) – Lietuvos aktorė.
Biografija
1969 m. baigė Vilniaus 23-ąją vidurinę mokyklą, 1973 baigė Lietuvos konservatoriją. 1973-1990 m. Lietuvos dramos teatro, 1990-1993 m. teatro „Sietynas“ Vilniuje aktorė. Teatre sukūrė apie 50 vaidmenų, vaidino kino filmuose.
Puškaitis
Puškaitis – vienas iš žemdirbystės dievų, siejamas su prabundančia pavasario gamta, žydėjimu (puškėjimu). Prūsų mitologijoje Puškaitis buvo vaizduojamas dievaičiu, susijusiu su žeme ir gyvenančiu po šventu šeivamedžiu, kuris sietas su vaisingumu ir požemio viešpatija. Puškaitis rūpinosi žemės vaisiais, duoniniais javais. Jis turėjo pagalbininkus barstukus.
Senovės prūsų dievo Puškaičio pagalbininkai barzdukai – chtoninės būtybės – buvo laikomi žemės turtų saugotojais. Jie vaizduojami mažais barzdotais piršto didumo žmogeliais, gyvenančiais po žeme, esančia po medžiais, dažniausiai sodybose, kuriuos dievas Puškaitis siunčiantis į žmonių jaujas, kad prineštų javų ir juos saugotų. Juos dar vadindavo bezdukais – gyvenančiais po bezdo medžiu, t. y. po šeivamedžiu, kurį žmonės daug kur vadina bezdu, nes jis skleidžia ypatingą kvapą.
Su dievu Puškaičiu ir jo pagalbininkais barzdukais arba bezdukais susijęs ožio kultas. Šis kultas siejosi ir su indų Pušanu bei graikų Panu. Puškaičiui puotos buvo keliamos du kartus per metus. Šventės dieną žmonės klojime statydavo stalą, ant kurio padėdavo keturis kepalus duonos, virtos ir keptos mėsos, sūrio, sviesto. Atlikdami apeigas, kvietė barzdukus į vaišes. Paskui klojimo duris stipriai uždarydavo ir išeidavo, kad naktį barzdukai galėtų valgyti. Rytojaus dieną žmonės eidavo į klojimą žiūrėti, kokio maisto daugiau suvalgyta. Jeigu duonos – dievaičiai skalsins javus, jei mėsos – gyvuliai seksis ir t. t. Per kitą barzdukams skirtą šventę, siejamą su sėjos pabaigtuvėmis ir kurių metu naudojamos kaukės, paprastai ant stalo dėdavo daugiau tų produktų, kuriuos paskutinį kartą jie labiau valgė. Taip darant, buvo prašoma padidinti javų derlių. Jeigu šeimininkai nemokėjo barzdukams įtikti, tai naktį jie vogė iš klojimų įvairias gėrybes ir nešė tiems, kurie juos geriau vaišino.
Pasėję javus, žmonės aukodavo derlių ir pasėlius saugantiems dievams aukas – gyvulius, ypač kiaules ir jų kojas, turinčias sąsajų su geru žemės išdirbiniu ir dangiškuoju lietumi. Taip pat buvo aukojami gyvybės simboliai – kiaušiniai ir prosenovinis apeiginis valgis – miežinių kruopų (grucės) košė.
Puškaičio vardas sietinas su senovės ir kitų indoeuropiečių mitologine tradicija. Yra vardų, turinčių tą pačią šaknį: „pus-“, „puoš-“, pvz., arijų Pušanas, kurio vardas siejamas su žydėjimu, klestėjimu (puṣ-/puṣyati – „klestėti, žydėti, pampti, lepinti“). Ši kalbinė indoeuropiečių mitologinių būtybių giminystė rodo jų bendrus bruožus, labiausiai pasireiškiančius chtoniniu vaisingumo kultu, kartais su pabrėžtu seksualumu, perteiktu gauruotumu, pasišiaušimu.
Dievą Puškaitį garbino ir latviai, bet jie Puškaitį laikė miškų dievu, kurį atvykėliai gretino su romėnų Silvanu ir su oro dievu, vaizduojamu paukščio pavidalu. Taip pat kaip ir lietuviai, Puškaitį siejo su šeivamedžiu ir barzdukais. Ir latvių ir lietuvių kalbose užuot sakius „gražiai sužydėti“ buvo sakoma „supuškuoti“.
Regina Vitkauskienė-Tindžiulytė
Regina Vitkauskienė-Tindžiulytė (g. 1940 m. rugpjūčio 4 d. Pandėlyje, Rokiškio apskrityje) – muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
Baigusi Pandėlio vidurinę mokyklą, 1960–1963 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros – švietimo technikume (dėst. Kazimieras Kruopis). 1975–1980 m. muziką neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė Stasys Juščius).
Nuo 1963 m. – Kulautuvos (Kauno raj.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, jaunučių ir jaunių chorų bei vokalinių ansamblių vadovė. Jaunių chorą parengė 1987 m. respublikinei moksleivių, 1990 m. – Lietuvos tautinei, 1997 m. – Lietuvos moksleivių dainų šventėms ir 1998 m. – II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje, dalyvavo su juo konkursuose ir kituose kultūros renginiuose.
Moksleivių vokalinius ansamblius ir jaunuosius solistus parengia respublikiniams „Dainų dainelės“ konkursams – pelnė ir laureatų vardus. Mokykloje įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą. Dirbo ir vaikų darželio muzikos vadove, ir folklorinio ansamblio vadove.
SEAT 600
thumb|Seat 600
Regina Vitkauskienė-Tindžiulytė
Biografija
R. Vitkauskienė – Kauno rajono dainų švenčių dirigentė. 1982 m. jai buvo suteiktas mokytojos metodininkės vardas, o 1994 m. – vyresniosios muzikos mokytojos ir metodininkės kvalifikacijos kategorija. 1987 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
SEAT 600
SEAT 600 – dviejų durų kompaktinis automobilis Ispanijos SEAT koncerno pradėtas gaminti 1957. Gamyba galutinai nutraukta 1973 m. Daugelis techninių sprendimų buvo perimta iš 1955 m. Italijoje gaminto Fiat 600. Užpakalinėje dalyje montuojamas keturių cilindrų, vandeniu aušinamas 633 cm³ variklis pasiekdavo 21,5 AJ / 16 kW galingumą. Varantieji ratai – užpakaliniai. pasiekdavo didžiausią 95 km/h greitį. Nuo 1959 m. pradėjus dėti galingesnį variklį (28,5 AJ / 21 kW). greitis padidėjo iki 100 km/h.
Regina Vitkauskienė-Tindžiulytė
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
401 m. pr. m. e.
'''401 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Pasaulio prekybos organizacija
thumb|right|300px|{{legend|#008000|PPO narės}}{{legend|#00FF00|[[ES ir PPO narės}}{{legend|#0000FF|stebėtojos}}]] Pasaulio prekybos organizacija (PPO, arba WTO,,  arba OMC) – tarptautinė organizacija, nustatanti tarptautinės prekybos taisykles ir sprendžianti prekybinius konfliktus tarp į ją įstojusių šalių, kurios visos yra pasirašę apie 30 sutarčių. Veiklą pradėjo 1995 m. 2011 metų pabaigoje joje buvo 152 narės ir 26 stebėtojos. Sąjungos būstinė įsikūrusi Ženevoje.
Lietuva yra šios organizacijos narė nuo 2001 m.
SEAT 600
Tai buvo ekonomiškai efektyvus, daugeliui šeimų prieinamas automobilis. Tai buvo sėkmingas automobilis, tapęs daug populiaresniu už itališką prototipą.
Pasaulio prekybos organizacija
Misija
PPO siekia išplėsti tarptautinės prekybos mastus, naikindama įvairius prekybos barjerus ir suteikdama platformą įvairioms su tuo susijusioms deryboms.
Kritika
Antiglobalistai teigia, jog išsivysčiusios šalys PPO diskusijose turi svaresnį balsą ir taip išsidera palankesnes sąlygas (pavyzdžiui, dideles importo į kitą šalį kvotas, pačios tuo metu blokuodamos besivystančių šalių importą į savo teritoriją). Tai ypač pastebima žemės ūkyje, kuris išsivysčiusiose šalyse yra labai valstybės apsaugotas, tuo tarpu besivystančios šalys spaudžiamos atverti savo rinkas importui iš užsienio.
Asta Baukutė
Asta Baukutė (g. 1967 m. birželio 29 d. Klaipėdoje) – Lietuvos teatro ir televizijos aktorė, visuomenės bei politinė veikėja.
Biografija
1974–1982 m. mokėsi Klaipėdos vidurinėje mokykloje, vėliau Stasio Šimkaus aukštesniojoje muzikos mokykloje (smuiko klasėje). 1989–1994 m. Lietuvos muzikos akademijoje studijavo aktoriaus meistriškumą, 2005–2007 m. aktoriaus meistriškumo magistrantūroje.
Nuo 2008 m. Tautos prisikėlimo partijos narė. 2008–2012 m. LR Seimo narė, išrinkta daugiamandatėje apygardoje.
Vyras Kęstutis Rupulevičius (g. 1960 m.), vaikai: Vakaris Mičiūnas, Gintarė Marija Mičiūnaitė, Rapolas Rupulevičius, Anupras Rupulevičius.
Kūrybinė veikla
Sukūrė vaidmenis kino filmuose G. Lukšo „Žalčio žvilgsnis“, J. Juzėno „Ir rojuje sninga“, K. Vildžiūno „Nuomos sutartis“, N. Navasaičio „Kiemas“ ir kt., teatro spektakliuose: E. Nekrošiaus „Karmen“, J. Lingio „Freken Julija“, J. Vaitkaus „Ivona Burgundijos kunigaikštytė“, „Patriotai“, G. Varno „Ruzvelto aikštė“. Taip pat sukūrė personažų televizijoje – laidose „Dviračio žinios“, „Dzin“ ir kt. Garsino vaidybinius filmus ir pasakas radijuje.
Jakob Roggeveen
Jakobas Rogevenas (1659 m. vasario 1 d. Midelburge – 1729 m. sausio 31 d. ten pat) – olandų jūrininkas, keliautojas, teisininkas.
Biografija
1683 m. tapo Midelburgo miesto notaru. 1690 m. Herdevjko universitete baigė teisę, teisės daktaras. 1706 m. prisijungė prie Olandijos Rytų Indijos kompanijos ir nuplaukęs į Bataviją ten dirbo teisininko darbą.
1724 m. išvyko į savo ekspediciją ieškoti Terra Australis. Iš Nyderlandų išplaukė laivais Arend, Thienhoven ir Afrikaansche Galey. Praplaukė Malvinų salas, apiplaukė Ugnies Žemę, įplaukė į Ramųjį vandenyną. Išsilaipino Valdivijoje.
Toliau tęsė kelionę į rytus – aplankė Chuano Fernandeso salas, 1722 m. balandžio 5 d., Velykų sekmadienį atrado Vėlykų salą (Rapanujį). Praplaukė Okeaniją (Tuamotu, Visuomenės salas, Samoa), atrado nemažai salų. Grįžęs į Bataviją, Rogevenas buvo areštuotas už monopolijos teisės pažeidimus.
1723 m. grįžo į Nyderlandus. Savo kelionę aprašė knygoje De val van 's werelds afgod.
Michailas Fradkovas
Michailas Fradkovas (, g. 1950 m. rugsėjo 1 d. Kuibyševo srityje) – rusų politikas, buvęs Rusijos ministras pirmininkas (2004–2007 m.), Rusijos užsienio žvalgybos tarnybos direktorius.
Biografija
1972 m. baigė Maskvos staklių ir įrankių gamybos institutą, 1981 m. – Užsienio prekybos akademiją. .
1973–1975 m. buvo TSRS ambasados Indijoje ekonomikos patarėjo padėjėjas. Vėliau 15 dirbo TSRS užsienio ekonominių ryšių ministerijoje.
1991 m. paskirtas Rusijos nuolatinės atstovybės prie JT organizacijų Ženevoje vyriausiuoju patarėju. Nuo 1992 m. spalio mėn. buvo Rusijos užsienio ekonominių ryšių ministro pavaduotojas, pirmasis pavaduotojas, 1997–1998 m. – šios ministerijos vadovas. Vėliau buvo AB „Ingostrach“ direktorių tarybos pirmininkas. 1999 m. gegužės mėn. paskirtas prekybos ministru formuojamoje S.Stepašino vyriausybėje.
2000 m. gegužės mėn. tapo Rusijos saugumo tarybos sekretoriaus pirmuoju pavaduotoju, kuravo ekonominio saugumo klausimus, 2001 m. kovo mėn. pradėjo vadovauti Rusijos federalinei mokesčių policijai. 2003 m. kovo mėn. paskirtas Rusijos nuolatiniu atstovu prie ES.
Nuo 2004 m. kovo mėn. iki 2007 m. rugsėjo mėn. – Rusijos Federacijos ministras pirmininkas.
Žigla
Žigla – nedidelė upė Kauno rajone, patenkanti į Kauno marių regioninio parko teritoriją. Priklauso Nemuno mažųjų intakų (su Nemunu) baseinui. Įteka kairiajame krante, 242,2 km atstumu nuo pastarojo žiočių. Prasidėjęs aukštumose prie Viršužiglio, kerta šioje gyvenvietėje kelią. Aukštupyje vaga sureguliuota, savo ištakose primenanti griovelį. Žemupyje upelį supa vešliu mišku apaugę skardžiai. Žiglos šlaituose subujoję įspūdingi gebenės lipikės sąžalynai. Prie įtekėjimo į marias vietos upelis žymiai išplatėja, ten susidariusi įlanka. miniatiūra|240px|left|Upelis žiemą Viršužiglyje
Upėvardis kildinamas nuo žodžio žyglus („greitas, guvus, miklus“).
Arūnas Kundrotas
Biografija
1981 m. baigė Linkuvos vidurinę mokyklą, 1986 m. Vilniaus universiteto Ekonominės kibernetikos ir finansų fakultetą.
1986–1990 m. Lietuvos mokslų akademijos Ekonomikos instituto Gamtos išteklių ekonominio vertinimo skyriaus darbuotojas. 1990–1996 m. Aplinkos apsaugos departamento, vėliau Aplinkos apsaugos ministerijos (AAM) vyr. ekonomistas, skyriaus viršininkas, Ekonomikos valdybos viršininkas. 1994 m. AAM sekretorius, 1997–2000 m. AAM konsultantas integracijos į Europos Sąjungą klausimais, dalyvavo derybose su ES dėl derybinio skyriaus „Aplinka“. Nuo 2001 m. liepos 5 d. dvyliktosios vyriausybės ir nuo 2004 m. gruodžio 7 d. iki 2008 m. sausio 31 d. – tryliktosios vyriausybės Aplinkos ministras.
Nuo 2003 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys.
Nuo 1997 m. iki 1999 m. pradžios priklausė Europos Komisijos įsteigtam Konsultaciniam forumui aplinkos ir subalansuotos plėtros klausimais, konsultavo Ekonominės plėtros ir bendradarbiavimo organizacijos (OECD) Aplinkos apsaugos direktorato valstybių – ne ES narių skyrių aplinkos apsaugos ekonomikos klausimais. Kaip ekspertas aplinkos apsaugos ekonomikos, politikos, integracijos į Europos Sąjungą klausimais dalyvavo daugelyje tarptautinių konferencijų, seminarų.
Kartu su kitų šalių ekspertais parašė Integruoto aplinkos apsaugos valdymo pereinamosios ekonomikos šalyse vadovą (Jungtinių Tautų Ekonominės komisijos leidinys), Lietuvos aplinkos apsaugos teisės apžvalgą (Europos Komisijos užsakymu), Išlaidų taršos mažinimui centrinėje ir rytų Europoje apžvalgą (Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos leidinys), keletą kitų leidinių, studijų aplinkos apsaugos ekonomikos ir politikos klausimais.
Giedrys (reikšmės)
Giedrys:
Arūnas Kundrotas
Biografija
Žmona Diana Kundrotienė, dukros Greta ir Andrė.
Giedrys (reikšmės)
Giedrys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Klyksmas 3
Klyksmas 3 – trečioji siaubo filmų serijos Klyksmas ir paskutinioji pirmosios suplanuotos trilogijos dalis. Filme savo veikėjus iš pirmų dviejų dalių vaidina filmų serijos žvaigždės: Neve Campbell, David Arquette ir Courteney Cox Arquette.
Giedrys (reikšmės)
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Klyksmas 3
Siužetas
Filmo Dūris (fiktyvus filmas analogiškas filmui Klyksmas) filmavimo metu prasideda žudynės. Šįkart žudomi ne tik išgyvenę veikėjai iš pirmų dviejų dalių, bet ir jų antrininkai, turėję vaidinti filme Dūris. Filmo pabaigoje Sidney Prescott susiduria su žudiku, kuris, kaip paaiškėja, yra jos motinos nesantuokinis sūnus nuo kito vyro.
David Arquette
David Arquette (g. 1971 m. rugsėjo 8 d. Vinčesteryje, Jungtinėse Valstijose) – amerikiečių aktorius, filmų prodiuseris, scenaristas, dizaineris ir imtynininkas. Geriausiai žinomas iš filmų serijos „Klyksmas“, kuriame atliko Dewey Riley vaidmenį. Vaidino visose dalyse. Taip pat gerai žinomas iš serialų „Buffy the Vampire Slayer“ ir „In Case of Emergency“.
Biografija
Deividas Arketas gimė Vinčesteryje, Virdžinijos valstijoje, garsaus aktoriaus Lewis Arquette ir aktorystės mokytojos, terapeutės, poetės, aktyvistės, aktorės ir teatro operatorės Brenda Olivia šeimoje. Deivido Arketo motina buvo žydė, holokausto pabėgėlė iš Lenkijos. Deivido senelis buvo komikas Cliff Arquette. Jo broliai ir seserys taip pat žinomi aktoriai: Rosanna, Alexis, Richmond, Patricia.
2010 m. Arketas išsiskyrė su savo žmona, garsia aktore Courteney Cox. 2011 m. pradžioje aktorius atsidūrė reabilitacinėje klinikoje gydytis nuo alkoholizmo. Po trijų mėnesių Deividas buvo išleistas.
Holivudo karjera
Deividas arketas savo aktoriaus karjerą pradėjo filmuodamasis televizijos serialuose. Sėkmingiausias aktoriaus vaidmuo buvo policininko Dwight Riley filmų serijoje „Klyksmas“. 1996 m. aktorius sudalyvavo atrankoje į pirmosios filmo „Klyksmas“ dalies aktorių trupę. Pradžioje siekęs vieno iš žudikų vaidmens, vėliau jis apsisprendė surizikuoti atrankoje į komiško policininko vaidmenį, kurį ir gavo. Pasak aktoriaus, jo veikėjas turėjo mirti jau pirmoje filmo Klyksmas dalyje, bet režisierius Wes Craven netikėtai apsigalvojo. Arquette vaidino ir kitose trijose filmų serijos dalyse. Taip pat filmavimų metu aktorius susipažino su Courteney Cox, kurią 1999 m. vedė. Pora kartu vaidino ir įkūrė filmų prodiusavimo studiją „Coquette Productions“.
Imtynės
2000 m. David Arquette tapo WCW (World Championship Wrestling) sunkaus svorio čempionu.
Labdaringa veikla
Deividas Arketas vadovauja didžiausiai JAV labdaringai maisto teikimo badaujantiems organizacijai Feeding America.
Blunkančioji ūmėdė
Blunkančioji ūmėdė (Russula decolorans) – ūmėdžių (Russula) genties grybų rūšis.
Vaisiakūniai vidutinio didumo. Kepurėlė 5-10, rečiau 12-15 cm skersmens, jauna pusrutuliška, iškili, senų paplokščia, vidurys kartais įdubęs, oranžinė, geltonai ruda, raudonai ruda, išblunkanti. Lakšteliai iš pradžių gelsvi, vėliau geltoni, pagaliau pilkai geltoni. Kotas 5-10 cm ilgio, 1-2,5 cm storio, baltas, grybui senstant įgauna pilką atspalvį. Trama balta, senesnių pilka, malonaus skonio.
Auga liepos–rugsėjo mėnesiais pušynuose, mišriuose miškuose. III kategorijos geras valgomas grybas. Iš šios ūmėdės išskirtas fermentas rusulinas, vartojamas sūrių gamyboje.
Pašėlęs Džo
Pašėlęs Džo – 1974 m. Italijoje sukurtas realiais įvykiais pagrįstas veiksmo filmas apie Kolombo mafijos šeimos nario Josepho Gallo gyvenimą (1960-72 m.).
Turinys
Džo buvo vienos iš mafijos šeimų smogikas, kai nusprendė išsikovoti daugiau teisių ir didesnę įtaką. Pradžioje jam sekėsi, tačiau vėliau kitos šeimos nutarė jį pašalinti. Džo 8 metams atsiduria kalėjime, kur susipažįsta su juodaodžių gaujos iš Harlemo lyderiu Viliu. Atlikęs bausmę, laisvėje Džo suvienija su juo jėgas, kad susigrąžintų buvusią įtaką...
Elektrinė varža
thumb|250px|Elektrinė varža Elektrinė varža (R) – kūno savybė priešintis elektros srovei. Ji egzistuoja todėl, kad laisvieji elektronai sąveikauja su laidininko atomais. Kiekvieną kartą išvaduojant elektroną iš atomo įtakos, panaudojama šiek tiek energijos, kuri virsta šiluminiais nuostoliais, o kartais ir šviesa. Ji dar vadinama aktyviąja varža. Jos didumas priklauso nuo medžiagos, iš kurios sudarytas kūnas, savitosios elektrinės varžos ir kūno formos. Varžos matavimo vienetas yra omas (Ω). Judėdami kūnu, elektronai atsitrenkia į jo atomus ir perduoda jiems energiją, kartu įkaitindami kūną ir naudodami šaltinio energiją. Elektrinė varža yra objekto geometrinių matmenų ir savitosios varžos funkcija:
kur
Elektrinė varža taip pat gali būti išreikšta iš Omo dėsnio:
Divalijos
Divalijos, Angeronalijos  – romėnų šventė, švęsta gruodžio 21 d. deivės Angeronos garbei, todėl dar vadinta ir Angeronalijomis. Šios šventės metu žyniai apeigas atlikdavo džiaugsmo ir malonumo deivės Voluptos šventykloje. Spėjama, kad deivė Volupta buvo ta pati Angerona, ir galėjo nuvaryti visus gyvenimo nemalonumus ir skausmus.
Suomijos šventės
Valstybinės šventės Suomijoje yra oficialiai patvirtintos šalies parlamento. Visas šventes, minimas Suomijoje, galima suskirstyti į krikščioniškas ir nekrikščioniškas. Pagrindinės krikščioniškos – Kalėdos, Naujieji metai, Velykos, Šeštinės, Sekminės ir Visų šventųjų diena. Kitos pagrindinės šventės yra Nepriklausomybės diena, švenčiama nuo 1917 m., Vasaros saulėgrįža (suom. Juhannuspäivä) ir Gegužės 1-osios šventė (suom. Vappu), minima visoje šalyje, ir tai yra vienintelė valstybinė šventė šalyje, kurios metu rengiamos įvairios gatvių eisenos ir karnavalai.
Sekmadieniai Suomijoje yra laikomi oficialiomis nedarbo dienomis, tačiau jos neužima tokios svarbios vietos kaip pagrindinės šventės. Sekmadienių, kaip švenčių pavadinimai, nustatomi pagal liturginį kalendorių. Praeito amžiaus šeštajame dešimtmetyje Suomijos parlamentas priėmė įstatymą, kuriuo įprastos darbo savaitės valandų skaičius buvo sumažintas iki 40 valandų, kas reiškė, kad šeštadienis iš dalies faktiškai tapo nedarbo diena, tačiau neoficialiai. Kadangi Velykos ir Sekminės yra švenčiamos sekmadienį, todėl kartais prieš jį einantis šeštadienis yra laikomas oficialiu laisvadieniu.
Dalis krikščioniškų švenčių, kurių data yra nepastovi ir dažnai sutampanti su darbo dienomis, buvo perkeltos į šeštadienį ir sekmadienį. 1995 m. Vasaros saulėgrįžos minėjimo diena buvo perkelta į šeštadienį po birželio 19 d., Apsireiškimo Marijai diena – į sekmadienį po kovo 21 d. (jeigu data sutampa su Velykų arba Verbų sekmadieniu, tada švenčiama savaite anksčiau nei Verbų sekmadienis), o Visų šventųjų diena – į šeštadienį po spalio 30 d. Dalis švenčių datų buvo pakeistos ir 1973 m., tačiau vėliau, 1991 m., pakeitimų buvo atsisakyta.
Tradicijos
Kūčios ir Vasaros saulėgrįža yra bene svarbiausios metų šventės visiems suomiams. Kiek neįprasta yra tai, kad jos oficialiai taip nėra vadinamos ir kalendoriuose nėra žymimos kaip šventės, tačiau daugeliui tai yra nedarbo dienos ir nuo oficialių švenčių jos skiriasi tik tuo, kad tomis dienomis nuo ankstyvo ryto iki vidudienio dirba didelė dalis parduotuvių darbuotojų. Jos laikomos šventėmis de facto iš dalies dėl kai kurių įstatymų apribojimų, bet taip pat ir dėl to, kad dauguma darbo sutarčių numato jas kaip visiškus laisvadienius. Dalis mažiau svarbių pagrindinių švenčių taip pat yra de facto šventės dėl to, kad daugelyje įstaigų, tačiau ne visose,  darbo laikas yra trumpesnės nei įprasta. Tokios yra Didysis ketvirtadienis, diena prieš Gegužės 1-ąją bei Naujųjų metų išvakarės.
Jau prieš tai, kai penkių dienų darbo savaitė buvo galutiniai įteisinta praeito amžiaus šeštajame dešimtyje, darbo valandos šeštadieniais buvo kiek trumpesnės nei kitomis dienomis, bet vienodai trumpesnės visų svarbesnių švenčių išvakarėse, pavyzdžiui, prieš Tris karalius, Visų šventųjų dieną, Kalėdas ar Vasaros saulėgrįžą. Bet kai šeštadienis tapo laisvadieniu, naujose darbo sutartyse trumpesnių darbo dienų prieš šventes buvo atsisakyta, išskyrus dienas prieš Vasaros saulėgrįžą ir Kalėdas, kurios tapo de facto šventėmis.
Suomių kalendoriuje yra minimos specialios dienos, kurių metu yra iškeliama valstybinė vėliava. Didelė dalis šių dienų neturi oficialių ar de facto švenčių statuso, išskyrus Gegužės 1-ąją, Nepriklausomybės dieną ir Vasaros saulėgrįžą, kurios yra ir oficialios valstybinės šventės, ir vėliavų iškėlimo dienos. Suomių kalendoriuje taip pat yra išskiriamos ir kelios ne tokios svarbios minėtinos dienos, tačiau nėra nuspręsta, ar jas laikyti valstybinėmis šventėmis, ar vėliavų iškėlimo dienomis.
Irena Visockienė-Šumauskaitė
Irena Visockienė-Šumauskaitė (1949 m. gruodžio 19 d. Pošvenčio k., Prienų r.), choro dirigentė.
Biografija
Baigusi Prienų aštuonmetę mokyklą, 1964–1968 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros mokykloje (dėst. A. Žeimienė). 1968–1976 su pertrauka choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje koncervatorijoje (dėst. A. Žeimienės klasė). Studijų metais vadovavo Vilniaus elektromechanikos technikumo moksleivių mišriajam chorui (parengė 1970 respublikinei dainų šventei), talkino kultūros mokyklos merginų chorui ir Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų (1968–1972 dirbo meno skyriuje) mišriajam chorui „Tauras".
Karmėlavos apylinkė
Karmėlavos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje, į šiaurės rytus nuo Kauno, kairiajame Neries krante.
Irena Visockienė-Šumauskaitė
Biografija
1976 suorganizavo Vilniaus radijo matavimo prietaisų gamykloje mišrųjį chorą ir iki 1989 su juo kūrybingai dirbo. Choras nemažai koncertavo, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė meno mėgėjų apžiūrose, 1981 V Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje laimėjo trečiąją vietą, dalyvavo 1980 ir 1985 respublikinėse dainų šventėse. Taip pat buvo Vilniaus inžinerinio statybos instituto studentų mišriojo choro „Gabija" chormeisterė ir daugelio sostinės vokalinių ansamblių vadovė. Su šiais kolektyvais dažnai koncertavo, meno mėgėjų apžiūrose laimėjo ir pirmųjų vietų.
Karmėlavos apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Karmėlavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilijampolės rajonui. 1954 m. prijungta Ramučių apylinkė, Girstupio apylinkė ir Kalniečių apylinkė, 1959 m. – Palemono apylinkė.
Apylinkėje veikė Valstybinė gyvulių supirkimo Kauno tarprajoninė įmonė. Ji 1990–1991 m. leido apylinkės laikraštį „Provincijos žinios“.
Irena Visockienė-Šumauskaitė
Biografija
1989 pradėjusi dirbti Vilniaus miesto vyrų choro „Varpas“ chormeistere, nerūkus subūrė berniukų chorą – studiją „Varpelis“, kuris 1992 pasivadino „Ryto“ vardu. Kolektyvą (60 dalyvių) ėmė globoti Lietuvos liaudies kultūros centras, pagyvėjo jo kūrybinė – koncertinė veikla. Berniukai dalyvavo 1990 ir 1991 vaikų ir jaunimo chorų festivalio renginiuose „Dainuok, jaunoji Lietuva“, 1992 Pietryčių Lietuvos vaikų ir jaunimo šventėje Vilniuje, 1993 Lietuvos mažojoje jaunimo dainų šventėje ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Dirigentė su savo berniukais dainavo ir giedojo Vilniaus miesto koncertų salėse, Vilniaus Šv. Mikalojaus, Vilniaus Šv. Jokūbo, Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčiose, taip pat Druskininkuose, Palangoje, Alytuje, Šilutėje, Širvintose, Vilkaviškyje, Šakiuose, Jurbarke ir kitur. 1992 berniukai giedojo pamaldų metu penkiose Rheino (Vokietija) miesto bažnyčiose, kur atliko J. Concone „Petite Messe“ („Mažąsias Mišias“). 1995 Vilniaus berniukai keturis koncertus surengė Salzburge (Austrija), 1996 koncertavo Italijoje (Romoje-Pantheone ir kituose miestuose), berniukus Vatikane priėmė popiežius Jonas Paulius II. 1997 „Ryto" berniukai koncertavo Londone (Didžioji Britanija) – giedojo Lietuvių bendruomenės bažnyčioje, 1998 koncertavo Budapešte (Vengrija) – giedojo senojoje Jaki bažnyčioje. Berniukų choro koncertų programose Lietuvių ir užsienio klasikų muzika, taip pat ir šiuolaikinių kompozitorių kūriniai.
I. Visockienė buvo Vilniaus miesto meno mėgėjų apžiūrų žiuri pirmininkė ir narė, 1986 apdovanota Kultūros žymūno ženklu, o 1996 Vatikano bronzos medaliu. Yra Lietuvos muzikų draugijos narė.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Fridrik Olafsson
Fridrikas Olafsonas (Fridrik Olafsson; g. 1935 m. sausio 26 d.) – Islandijos šachmatininkas, didmeistris (1958 m.), ketvirtasis Pasaulio šachmatų federacijos (FIDE) prezidentas (1978–1982 m.), juristas. Islandijos čempionas (1952–1953, 1957 m.). Šiaurės šalių šachmatų čempionas (1953, 1971 m.). 1959 m. žaidė Pasaulio šachmatų čempionato Kandidatų turnyre, kur užėmė 7-ąją vietą.
Biografija
Fridrikas Olafsonas geriausiais savo šachmatų karjeros metais buvo elitinių šachmatininkų tarpe (13 vieta pasaulyje 1958 m. ): jis yra laimėjęs prieš Fišerį, M. Talį, A. Karpovą.
Atrankos į pasaulio čempionatą varžybos
Sėkmingai žaidė Pasaulio šachmatų čempionato varžybose (1957–1960 m.): antroji vieta 1957 m. FIDE zoniniame turnyre Vageningene; 5-oji vieta pagal aukštesnius  papildomus rodiklius 1958 m. Portorožo tarpzoniniame turnyre; 1959 m. Kandidatų turnyre  – 7 vieta.
Turnyrai
1955 m. pasidalijo 1–2 vietas Heistingse; laimėjo turnyrą Reikjavike (1956 m.). Nugalėjo mače G. Pilniką 5:1 (1957 m.). Parodė aukštų rezultatų eilėje tarptautinių šachmatų varžybų: Los Andželas (Piatigorsko taurė, 1963 m.) – 3–4 vieta (kartu su M. Naidorfu); Reikjavikas (1966, 1972 ir 1976 m.) – atitinkamai, 1-a, 1-3-ia ir 1–2 vietos. Veik an Zee (1976 m.) – 1–2 vietos.
Šachmatų olimpiados
Atstovaudamas Islandijai žaidė aštuoniose šachmatų olimpiadose. Geriausi rezultatai: 1956 m. trečia vieta prie 1-os lentos, o 1962 m. – geriausias rezultatas pirmojoje lentoje.
FIDE prezidentas
Laimėjęs 1978 m. Buenos Airėse vykusius FIDE prezidento rinkimus, tapo FIDE prezidentu. Šiose pareigose išbuvo tik vieną kadenciją.
Už tai F. Olafssonas užsitraukė Sovietų rūstybę: jie 1982 m. per FIDE prezidento rinkimus balsavo už tuometinį FIDE viceprezidentą Florencijų Kampomanesą.
F. Olafsonas buvo vienintelis iš FIDE prezidentų savo kadencijos metu žaisdavęs šachmatų varžybose.
Žaidimo stilius
Šachmatininkas, žaidžiantis aktyviu poziciniu stiliumi ir nevengiantis sudėtingų padėčių.
Debiutai
F. Olafsonas paprastai į 1.e4 žaisdavo siciliškąją gynybą, o į 1.d4 – Nimcovičiaus gynybą. Baltaisiais dažniausiai – anglišką pradžią, nors pirmu ėjimu žaisdavo ir 1.d4 arba 1.e4.
Šeima
Vedęs. Turi dvi dukras.
Twitter
„Twitter“ skelbia, jog turi apie 535 mln. bent kartą per mėnesį prisijungiančių vartotojų. 2017 m. duomenimis, Lietuvoje iš 63 % besinaudojusių socialiniais tinklais šalies gyventojų 20,4 % naudojosi pastaruoju tinklu, teigė „Kantar TNS“ rinkos tyrimų bendrovė.
„Twitter“ yra vienas iš 10 lankomiausių interneto puslapių pasaulyje. O prie to žymiai prisidėjo sparčiai augantis „Twitter“ žinučių skaičius. Pavyzdžiui, „Twitter“ pranešimų kiekvieną dieną 2010 m. buvo nusiunčiama tik 50 mln. o 2013 m. šis skaičius išaugo iki 500 mln.
2022 m. balandžio 25 d. įmonės valdyba sutiko už 44 milijardus JAV dolerių parduoti „Twitter“ Ilonui Maskui. Šis pardavimas buvo patvirtintas 2022 m. spalio 27 d.
2023 m. birželio 5 d. organizacijos vadove paskirta Linda Yaccarino.
2023 m. liepos 23 d. E. Maskas paskelbė, kad „Twitter“ keičia savo logotipą į „X“ ženklą.
Ypatumai
„Sučiulbėjimas“, „sučirenimas“  – tekstinė iki 280 (iki 2017 m. 140) simbolių žinutė, parodoma autoriaus puslapyje ir nusiunčiama jo prenumeratoriams, dar žinomiems kaip sekėjai. Autoriai gali apriboti žinučių matomumą iki savo draugų rato arba leisti žinutes matyti visiems. Vartotojai gali siųsti ir gauti žinutes per „Twitter“ svetainę, SMS arba išorines programas. Nors pati paslauga nemokama, žinučių gavimas per SMS yra mokamas – kainos nustatytos paslaugų tiekėjų.
140 simbolių limitas buvo nustatytas siekiant suderinamumo su SMS žinutėmis. Toks apribojimas į „Twitter“ svetainę atnešė sutrumpinimus, kurie iki tol paprastai buvo naudojami tik SMS žinutėse. Limitas taip pat paskatino nuorodų trumpinimo svetainių naudojimą (pvz., tinyurl.com, bit.ly). Dabar „Twitter“ automatiškai sutrumpina visas nuorodas su savo nuorodų trumpinimo paslauga t.co.
Pagrindiniai „Twitter“ skiriamieji bruožai, nors jie ir prigijo iš interneto pasikalbėjimo kultūros – @ bei # ženklai – buvo įvesti pačių vartotojų ir tik vėliau tapo oficialia „Twitter“ paslaugų dalimi. @ ženklas skirtas atsakyti kitam „Twitter“ naudotojui arba juos paminėti buvo oficialiai įvestas 2007 m. gegužės mėnesį, o # ženklas (grotos) skirtas pažymėti raktažodžius bei temas – žodžių junginiai, kurie rašomi neatskirai – buvo įvestas 2009 m. liepos mėnesį. Pranešimo persiuntimo pasirinktis taip pat atsirado tik vėliau, 2009 m. lapkričio mėnesį.
Povilas Steponas Sapiega
Povilas Steponas Sapiega (1565–1635 m. birželio 19 d., Alšėnai) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, dvariškis (nuo 1588 metų), Lietuvos didysis žirgininkas (1593–1623 m.), Lietuvos pakancleris (1623–1635 m.). Telšių ir Gomelio seniūnas. Alšėnų pilies statytojas.
Biografija
Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Kodenio linijos, herbo „Lis“ savininkas. Minsko vaivados Bagdono Povilo Sapiegos (m. 1593) ir Marijos Kapustiankos (m. apie 1570) antrasis sūnus. Broliai – Naigarduko vaivada Kristupas Mikalojus ir Gomelio seniūnas Andrius Jurgis.
1609–1611 metais Povilas Steponas Sapiega dalyvavo Smolensko kampanijoje, vadovaujant Lenkijos karaliui ir Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Žygimantui III Vazai. Apgulties metu neteko rankos. Už nuopelnus tėvynei 1611 metais gavo Gomelio seniūniją. 1611 ir 1619 metais vėl išrinktas pasiuntiniu į seimą.
1623 m. kovo 14 d. Povilas Steponas Sapiega gavo Lietuvos didžiojo pakanclerio pareigybę. Buvo šalininkas to, kad Lenkijos talerius ir dukatus nustotų vežti į užsienį.
1632 metais siulė pradėti derybas su Švedijos karaliumi Gustavu II Adolfu, kad išvengti Rusijos ir Švedijos karinės sąjungos sudarymo, nukreipto prieš ATR.
Kraliaus Žygimanto III Vazos gyvenimo pabaigoje Lietuvos pakancleris Povilas Steponas Sapiega gyveno karaliaus dvare, po to dalyvavo slaptose senato posėdžiuose vadovaujant Lenkijos Primui Jonui Venžikui (1632 m. gegužės 2-5), taip pat toliau dalyvavo naujo karaliaus rinkimuose ir dalyvavo Vladislavo IV Vazos karūnacijoje 1633 metų vasarį.
1633 metų liepą dalyvavo Lenkijos-Lietuvos armijos žygyje vadovaujant Vladislovui IV į Smolenską, bet dėl silpnos sveikatos buvo priverstas grįžti atgal. Kaip vyresnis Sapiegų giminės atstovas Lietuvos pakancleris Povilas Steponas Sapiega pristatė karaliaus dvare Kazimierą Leoną sapiegą, jaunesnį sūnų Leono Sapiegos mirusio kelis menesius atgal.
1635 metų liepą Lietuvos pakancleris Povilas Steponas Sapiega mirė savo dvare – Alšėnuose. Buvo palaidotas pranciškonų vienuolyne Alšėnuose.
Šeima
Buvo vedęs keturis kartus. 1599 metais pirmos vedybos buvo su Regina Dubovska, 1602 metais vedė antrą kartą Elžbietą Vėselen (m. 1615), nuo vedybų turėjo tris dukras (Oną Kotryną, Teofilę ir Kristiną). 1618 metais trečią kartą vedė Katariną Goslavską (m. po 1624). 1630 metais vedė ketvirtą kartą Sofiją Danilovič (m. 1642).
Akurė
Akurė  – miestas pietvakarių Nigerijoje, į rytus nuo Ibadano, prie Benino-lbadano kelio. Ondo valstijos sostinė ir didžiausias miestas. 361,2 tūkst. gyventojų (2001 m.); dauguma gyventojų – jorubai. Maisto (kakavos) pramonė, medienos apdirbimas. Prekyba kakava, kukurūzais, manijokais. Yra federalinis technologijų universitetas.
Degutiškė I
Degutiškė I – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Naujojo Daugėliškio.
Pergrubrijus
Pergrubrijus (Pergrubrė, Grubytė, Pergrubius, Pergrubii, Pergrubrij, Pergrubrius) – prūsų ir lietuvių pavasario ir augmenijos dievas.
Pergrubrijus siejamas su žemės dirbimu, darbo šventėmis, dirvos pergubrijimu (pergubryti, išgubryti, gūbrys, gūbriuota dirva, kurią įdirbdavo ir išlygindavo kapliu arba medine kūle). Pagrindinė jos funkcija buvo gerai išgubrintoje dirvoje dauginti žalumynus, o vėliau ir žiedus. Pergrubijui skirtos šventės buvo švenčiamos nuo Jurginių iki rugpjūčio – apima visą augumo ciklą nuo dygimo, augimo iki javapjūtės.
Pergrubijų šaltiniuose mini Jonas Maleckis (1563 m.), „Sūduvių knygelė“ (XVI a.), Jonas Lasickis (1615 m.), Jonas Bretkūnas (1588 m.), Matas Pretorijus (XVII a.).
Romanų šalys
thumb|250px|Europos šalys, kur kalbama romanų kalbomis. {{legend|#0085A1| Romanų kalba valstybinė}} {{legend|#10490F| Romanų kalba oficiali regioninė}} {{legend|#FF0000| Romanų kalba neoficiali visuotinė}} {{legend|#FFCC00| Romanų kalba neoficiali regioninė}}
Pergrubrijus
Dievybė vadinta ir Grubyte. Nočios apylinkėje „gruba“ vadintas vaismedžių daržas. Išlikę dainos ir maldos: „Duok mums žiedų, duok, Grubyte!/ Padaryt gražiai vainikus;/ Duok šventa dovana tava, /Te red marčios plaukus sava“.
Romanų šalys
Romanų šalys (dar gali gali vadintis ir „lotynų šalys“) – šalys, kuriose pagrindinė kalba yra viena iš romanų kalbų.
Europoje romanų šalys sudaro gana vientisą regioną, išimtis yra tik atitrūkusios Rumunija ir Moldova. Romanų kalbos yra atsiradusios iš šnekamosios lotynų kalbos. Romanų šalys turi tam tikro kultūrinio bendrumo – tai susijusi istorija (šaknys – Romos imperijoje), romanų kalbos ir katalikybė. Išimtis yra tik rumunai ir moldavai, kurie daugiausia yra stačiatikiai. Dauguma Europos romanų šalių yra Lotynų Sąjungos nariai (tiesa, į Lotynų Sąjungą įeina ir neeuropinės lotynų šalys).
Pergrubrijus
Su Pergubrijumi siejama pirmoji pavasario šventė (Jurginės, Jorė) – jos metu dievo garbei gertas alus, giedotos giesmės, puotauta. Jo buvo meldžiama globoti javus, naikinti piktžoles.
Pergubrijus savo paskirtimi artimas slavų Jarilo, krikščionybės laikais sutapatintas su žemės „atrakintoju“ Šv. Jurgiu, Jurijumi. Tikėtina, kad tai su pavasariniu žemės grubos, gruodo, ledo pralaužimu susijęs Perkūno epitetas.
Kapitonas (JAV)
150px|miniatiūra|dešinėje|JAV Jūrų pėstininkų korpuso kapitono skiriamasis ženklas Kapitonas  – karinis laipsnis Jungtinių Amerikos Valstijų armijoje, Karinėse oro pajėgose ir Jūrų pėstininkų korpuse. Kaip ir kitų šalių kapitonai, JAV kapitonai yra viršesni už pirmus leitenantus ir žemesni už majorus. Atitinka JAV karinio jūrų laivyno leitenantą.
Skiriamasis ženklas – du vertikalūs sidabriniai pailgi stačiakampiai, armijos ir oro pajėgų variantas šiek tiek skiriasi nuo laivyno ir jūrų pėstininkų varianto.
Kapitono laipsnio suteikimas
Kapitonai priskirti atlyginimų kategorijai O-3.
Kapitonų užimamos pareigos
MARSOC jūrų pėstininkų specialiųjų operacijų komandoms iš 14 karių ir JAV armijos specialiųjų pajėgų operacinėms rinktinėms Alpha vadovauja kapitonai. />
402 m. pr. m. e.
'''402 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Mornelis
thumb| Charadrius morinellus
Mornelis (Charadrius morinellus) – sėjikinių (Charadriidae) šeimos paukštis. Tai tundros gyventojas, kuris retkarčiais užklysta ir į Lietuvą. Viršutinė kūno dalis pilkai rusva. Viršugalvis juodas. Juostelė virš akių ir gerklė - baltos. Nugara ir krūtinė pilkos. Pilvas ryškiai rudas, nuo krūtinės atskirtas balta skersine juostele juodu kraštu. Snapas juodas, kojos geltonos.
Parilijos
Parilijos, kitaip Palilijos – žemės ūkio šventė, švęsta senovės Romoje kasmet balandžio 21 d. ir skirta avims ir avių piemenims apvalyti. Šventės metu pagerbiama Romos dievybė Palė, kurios lytis nėra žinoma ir kuri globojo aviganius ir avis. Manoma, kad ši šventė atsirado dar prieš įkuriant Romą (753 m. pr. m. e.) Daugelis šaltinių rodo, kad buvo miestietiška ir kaimietiška šios šventės formos. Parilijos aprašytos Ovidijaus poemoje „Fasti“, kurioje aprašytos senovės Romos kalendorinės šventės.
Kaimiškoji versija
Šventę atlikdavo patys aviganiai. Avių aptvarus papuošdavo žaliomis šakomis, ant vartų pakabindavo vainiką.
Brėkštant aušrai aviganiai imdavo „valyti“ avis – iššluodavo aptvarą, o po to sukurdavo laužą iš šiaudų ir alyvmedžio ir lauramedžio šakų, sieros. Tokio degančio laužo triukšmą laikydavo geru ženklu. Aviganiai šokinėdavo per laužą, kartu pervarydavo ir avis.
Antras apeigų etapas būdavo sorų, paplotėlių ir pieno aukojimas Palei. Po to aviganiai sudrėkindavo rankas rasa, atsisukdavo veidais į rytus ir keturis kartus pasakydavo maldą. Maldoje būdavo prašomą Palės, kad ši padėtų išlaisvinti piemenis ir avių bandą iš blogio, susikaupusio nuo netyčinio blogo elgesio (pvz., įžengimo į šventą žemę, vandens sėmimo iš švento šaltinio).
Paskutinė apeigų dalis būdavo gėrimo, gaminto iš pieno ir sapos (iki trečdalio tūrio sutirštintų vynuogių sulčių), gėrimas. Po to aviganiai dar tris kartus peršokdavo per laužą, ir tuo parilijų apeigos baigdavosi.
Miestietiškoji versija
Šis parilijų variantas būdavo paveiktas kitų romėnų religinių švenčių, jį vykdydavo žyniai. Ovidijus asmeniškai dalyvavo šitokiose parilijose ir savo įspūdžius aprašė veikale Fasti.
Pagrindiniai veiksmai buvo perimti iš kaimiškojo varianto, bet papildyti elementais iš kitų religinių švenčių – Fordicidijų ir Spalio žirgo. Fordicidijų metu aukodavo deivei Terai (vadintai Tellus) veršingą karvę, kad paskatintų galvijų ir laukų derlingumą. Iš negyvos karvės išimdavo negimusį veršiuką ir sudegindavo. Spalio žirgu vadindavo praeitais metais spalio 15 d. vykusių lenktynių nugalėjusio kinkinio dešinįjį žirgą. Vestalės sumaišydavo negimusio veršiuko pelenus su Spalio žirgo galvos krauju ir pridėdavo šio mišinio į lauže degančius sausus pupų stiebus. Diumezilis kėlė klausimą, ar tikrai buvo naudojamas Spalio žirgo kraujas, kadangi du senoviniai šaltiniai, kuriuose minima ši sudedamoji dalis, nenurodo, koks tai turi būti arklys.
Frovardo kyšulys
thumb|300px|Pietų Amerikos pietinė dalis
Frovardo kyšulys  – toliausiai į pietus nutolęs Pietų Amerikos žemyno taškas. Yra Čilės teritorijoje, Bransviko pusiasalyje, Magelano ir Čilės Antarktidos regione, Magelano sąsiaurio pakrantėje.
1587 m. anglų korsaras Tomas Kavendišas kyšuliui suteikė tokį vardą dėl rūsčių gamtos sąlygų šiame regione (anglų k. froward reiškia „priešgynus“). 1987 m. kyšulyje pastatytas kryžius minint popiežiaus Jono Pauliaus II vizitą Čilėje.
Frovardo kyšulys yra piečiausias žemyno taškas, tačiau piečiausia visos Pietų Amerikos vieta laikomas Horno kyšulys, esantis saloje prie Ugnies Žemės krantų. Tiesa, dar toliau į pietus yra nutolusi Agilos sala.
Breros pinakoteka
Istorija
XIV a. dabartinių Breros rūmų vietoje buvo pastatytas Umilitų ordino vienuolynas. Breros pavadinimas kildinamas nuo germaniško žodžio braida, reiškiančio žolės pievą prieš miestą. 1572 m. pastatas perėjo Jėzuitų vienuolių ordinui, kuris jame įkūrė mokyklą. Rūmai pradėjo įgauti dabartinį pavidalą 1627-28 m. Pastatas buvo perstatytas architekto Francesco Maria Ricchini, o kitame šimtmetyje užbaigtas architekto Giuseppe Piermarini, kuris jam suteikė neoklasikinį fasadą. 1773 m. iš pastato pasitraukė jėzuitai.