cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charakteris
Charakteris – stabili unikali asmenybės psichika, lemianti ar prognozuojanti individo elgseną bei atsaką; nusistovėjusi ypatybių visuma, išreiškianti individo santykį su aplinka bei pačiu savimi.
Visus charakterio bruožus sieja šios savybės:
Charakteris reiškiasi žmogaus santykių su aplinka sistemoje, apimančioje santykius:
Vilimiškės senosios kapinės
Vilimiškės senosios kapinės, vadinamos Senkapiais, Markapiais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 24480, senas registro kodas – L849) – neveikiančios kapinės pietvakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Vilimiškės kaime (Kretingos seniūnija), 0,1 km į rytus nuo kelio ir 1,29 km į pietus-pietvakarius nuo jo ir kelio Kretinga–Palanga kryžkelės.
Kapinės
Kvadratinio plano, 50×50 m dydžio. Įrengtos nedidelėje pakilumoje, apsuptos dirbamo lauko. Teritorija buvusi ariama, dirvonuoja. Laidojimo žymių ir memorialinių mažosios architektūros statinių nesimato.
Teritorijos plotas – 0,25 ha.
Istorija
Veikė XVI–XVIII a., laidoti Vilimiškės kaimo ir palivarko gyventojai. XIX–XX a. pr. buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai. Vadinamos Senkapiais, Markapais, pasakojama, kad jose palaidoti senovės kariai, o vėliau laidotos maro aukos.
Seniau kapinėse vaidendavosi: iš jų išeidavusi monstrancija, liepsnelių pavidalų pasirodydavusios mirusiųjų vėlės, šalia kapinių pravažiuodavo puošni karieta, traukiama veislinių žirgų.
XX a. pr. iš kapinių kalvos buvo kasamas žvyras statyboms. Žvyrduobėje buvo randama žmonių kaulų, žalvarinių ir geležinių dirbinių. Tarpukariu žvyrduobė apleista, apaugo krūmais ir medžiais. Iki XX a. vid. kapinėse stovėjo ąžuolinis kryžius, kuris vėliau sunyko. 1953 m. Kretingos tarybinis ūkis žvyrduobę rekultivavo, o kapines suarė. Nuo to laiko jų teritorija nuolat ariama, suartoje žemėje aptinkama žmonių kaulų nuolaužų.
1935 m. žvalgė Palangos pradžios mokyklos mokytoja Pranė Šukytė, 1959 m. – Juozas Mickevičius, 1992 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).
1972–1977 m. buvo vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV543). 1998 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą, 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.
Romualdas Deltuvas
Romualdas Deltuvas (g. 1943 m. kovo 8 d. Pabalsupiuose, Barzdų valsčius, Šakių apskritis) – Lietuvos miškininkas, pedagogas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, žemės ūkio mokslų daktaras.
Biografija
1944 m. kartu su tėvais persikėlė gyventi į Kazlų Rūdą. 1949–1960 m. mokėsi Kazlų Rūdos vidurinėje mokykloje. 1960–1965 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos (LŽŪA) Miškų ūkio fakultete.
1965–1967 m. Kazlų Rūdos miško ūkio technikas, girininko padėjėjas. 1967–1971 m. LŽŪA Miškininkystės katedros aspirantas. 1971–1980 m. LŽŪA mokslo darbuotojas. 1976–1977 m. tobulinosi Drezdeno universitete. 1980–1983 m. Lietuvos miškotvarkos įmonės „Miško projektas“ technologinio projektavimo skyriaus viršininkas. 1981–1982 m. tobulinosi Helsinkio universitete. Nuo 1984 m. LŽŪA (nuo 1996 m. LŽŪU) dėstytojas, nuo 1989 m. profesorius. 1987 m. žemės ūkio mokslų daktaras. 1989 m. LŽŪA Miškotvarkos katedros vedėjas, 1989–1992 m. ir 1994–2004 m. mokslo reikalų prorektorius. 1993 m. tobulinosi Konektikuto universitete (JAV). 1991–1993 m. ir 1997–2001 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. 2004–2011 m. tryliktasis LŽŪU rektorius.
Mokslinė veikla
Sukūrė modelį miško pagrindų naudojimo dydžiui nustatyti ir prognozuoti, su kitais – Lietuvos miškų technologijos tvarkymo, miško ūkio priemonių kokybės ir urėdijų veiklos vertinimo metodikų.
Alach akbar
thumb|250px|Alach akbar frazė Irako vėliavoje
Alach akbar – arabiška frazė, reiškianti „Dievas didis“. Akbar yra būdvardžio kabir („didis“) aukščiausiasis laipsnis, todėl tikslesnis būtų vertimas „Dievas yra visų didžiausias“. Frazė alach akbar apibūdinama terminu takbir.
Ivoniškis
Ivoniškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Obelių.
Alach akbar
Takbiras vartojamas įvairiose situacijose: išreikšti džiaugsmą, kaip pritarimo kieno nors išsakytoms mintims ženklas (vietoje aplodismentų); kviečiant maldai; maldos metu. Tai taip pat kovinis musulmonų šūkis.
„Alach akbar“ įrašytas Irako ir Irano valstybių vėliavose. Ši frazė kartojama kaip Libijos himno priedainis.
Egiptiečiai
Egiptiečiai  – Afrikos tauta, susidariusi dabartinėje Egipto valstybėje. >90 mln. gyvena pačiame Egipte, taip pat turi didelę diasporą kitose arabų šalyse (Saudo Arabijoje, Jungtiniuose Arabų Emyratuose, Jordanijoje, Libijoje ir kt.), Jungtinėse Amerikos Valstijose, Kanadoje, Australijoje, Europoje (Italijoje, Vokietijoje, Jungtinėje Karalystėje, Graikijoje, Nyderlanduose). Egiptiečių nacija susideda iš Egipto arabų bei atskiros etnoreliginės grupės koptų. Vartoja arabų kalbą (Egipto arabų tarmė). Tikintieji – musulmonai sunitai, dalis išpažįsta krikščionybę (koptų).
thumb|left|240px|Egiptiečių diaspora pasaulyje
Etnogenezė
Egiptiečių etnosas susiklostė iš arabų genčių, I-ajame tūkstantmetyje pr. m. e. pradėjusių keltis į Egipto teritoriją, bei senųjų krašto gyventojų – koptų, nubių, bedžų, berberų. Arabizacijos procesas vyko podraug su islamizacija ir baigėsi iš esmės XIV amžiuje. Šiuolaikinė nacija susiformavo XX a. viduryje. Tuo metu daug egiptiečių persikėlė į miestus.
Genetiškai dauguma dabartinių egiptiečių (tiek koptai, tiek musulmonai) yra senovės egiptiečių palikuonys.
Etnografija
Miestuose namai paprastai atskirti į vyrų ir moterų dalis, neretai su vidiniais kiemais, dviarkėmis lodžijomis, arkinėmis galerijomis, ornamentuotomis mašrabijomis. Apatinis aukštas statomas iš plytų arba akmenų, viršutinis – iš akmenų ar taikant fachverkinę techniką.
Kultūra artimi kitiems arabams. Gausus muzikinis folkloras (grojama nėjumi, darbuka, simsimija, sagatu), garsėja epinėmis poemomis.
Luninas (Lenkviečiai)
Luninas (,, nuo 1938 m. birželio 6 d. Hohensalzburg, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – miestelis Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 14 km į pietus nuo Ragainės, plentų A 198 Ragainė – Gumbinė ir Žilinas – Vesnovas sankryžoje. Nuo 2008 m. Lunino kaimo gyvenvietės centras.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. Gyvenvietė įkurta XVI a. Iš pradžių gyventa beveik vienų lietuvininkų. Priklausė Mažosios Lietuvos Ragainės apskričiai. 1735 m. pastatyta evangelikų liuteronų bažnyčia, 1741 m. įkurta parapija, atidaryta parapinė mokykla. 1858 m. bažnyčioje įtaisyti vargonai.
1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas. 1946–2008 m. Lunino apylinkės (Лунинский cовет) centras.
Po Antrojo pasaulinio karo pertvarkytoje bažnyčioje 1951 m. įrengti kultūros namai, 2002 m. jie sudegė. Po karo sunaikintos kapinės, nugriauta dvaro sodyba, kiti senieji pastatai, likusieji nugyventi, apleisti.
Demografija
Po 1709–1711 m. didžiojo maro ir bado Lenkviečiuose ir apylinkėse apsigyveno kolonistų zalcburgiečių. XIX a. viduryje bažnytkaimyje buvo 256 gyventojai, 1905 m. – 325 gyventojai, iš jų 10 užsirašė lietuvninkais, 1939 m. – 364 gyventojai.
Lenkviečių parapijoje 1848 m. iš 2500 parapijiečių apie 1000 (40 %) buvo lietuvininkai. 1870 m. jais užsirašė 560 (26,7 %), 1897 m. tik 400 (14,3 %), 1912 m. iš 2800 parapijiečių teliko 100 (3,5 %) lietuvininkų. Konfirmacijai lietuvių jaunuoliai gimtąja kalba rengti dar XX a. pradžioje. Pamaldos lietuvių kalba per Pirmąjį pasaulinį karą ir po jo laikytos kartą per 4-6 savaites.
Rio Haryanto
Rio Harjantas (Rio Haryanto, g. 1993 m. sausio 22 d.) – Indonezijos lenktynininkas, nuo 2016 m. sezono atstovaujantis Formulės 1 Manor Racing ekipai. Jis tapo pirmuoju Formulės 1 lenktynininku iš Indonezijos.
Savo lenktynininko karjerą sportininkas pradėjo 2008 m. dalyvaudamas trijuose Azijos čempionatuose – Formula Renault, Formulės 2.0 ir Formulės BMW Ramiojo vandenyno lenktynėse. Vėliau jis dalyvavo Formulės BMW Europos, GP3 ir GP2 čempionatuose.
2009 m. Rio Haryanto tapo Formulės BMW ramiojo vandenyno lenktynių čempionu.
Tankų desantas
thumb|Hitlerininkų tankų desantas su [[Panzerkampfwagen III, 1941 m.|300px]] Tankų desantas – ataka, kurios metu kareiviai iš pradžių važiuoja į mūšį ant tankų. Galutinės atakos metu jie nulipa ir kovoja pėsti. Desantu paprastai vadinamos iš lėktuvo išmestos kovotojų pajėgos, tačiau šiuo atveju tas pats žodis taikomas tankų atakai.
Tokia ataka yra labai pavojinga ir neefektyvi: neapsaugoti kareiviai lengvai pažeidžiami kulkosvaidžių ir kitokių ginklų. Bandant apsaugoti karius, naudojamos dūmų uždangos bei kitos priemonės. Visgi tankų desantas paprastai taikomas tada, jei armijai trūksta technikos, ir tai tenka kompensuoti labiau rizikuojant kareiviams.
Rio Haryanto
2010 m. indonezietis buvo Virgin Racing komandos bandytoju.
Tankų desantas
Ši taktika buvo atrasta Tarybinės armijos Antrojo pasaulinio karo metu. Buvo specialūs tankinio desanto daliniai.
Pilviškių GS
Pilviškių geležinkelio stotis (arba tiesiog Stotis) – buvusi gyvenvietė Vilkaviškio rajono savivaldybėje, šiaurės vakariniame Pilviškių miestelio pakraštyje. Seniūnaitijos centras. Yra Pilviškių geležinkelio stotis, stoja traukiniai Kaunas–Kybartai.
Tankų desantas
Tarybiniai tankai net iki 1970 m. turėjo rankenas šiems desantininkams įsikabinti.
Šiuo metu dauguma armijų turi pakankamai šarvuočių, todėl ši taktika laikoma pasenusia.
Pilviškių GS
Nuo XX a. tai buvo atskira gyvenvietė, po 2001 m. prijungta prie Pilviškių.
Stotis
1862 m. pro Pilviškius nutiesus Peterburgo–Varšuvos geležinkelį nuo Lentvario iki Prūsijos sienos ir pastačius stotį miestelis išaugo. Čia buvo įrengta IV klasės geležinkelio stotis. 1916 m. nutiestas siaurasis geležinkelis. XXI a. pradžioje stoties rūmai ir peronai rekonstruoti.
1990 m. susitarimas dėl cheminio ginklo naudojimo
thumb|right|250px|Susitarimą pasirašo [[Michailas Gorbačiovas ir George Herbert Bush.]] '''1990 m. susitarimas dėl cheminio ginklo naudojimo''' buvo pasirašytas 1990 m. birželio 1 dieną tuometinių JAV ir Tarybų Sąjungos vadovų Džordžo Herberto Bušo ir Michailo Gorbačiovo. Susitarimas buvo pasirašytas oficialaus susitikimo Vašingtone metu.
Pagal susitarimą, cheminio ginklo naikinimo procesai turėjo prasidėti iki 1993 m. ir iki 2002 m. gruodžio 31 d. pasiekti, jog kiekviena šalis turėtų ne daugiau nei po 5 000 tonų cheminio ginklo. Taip pat buvo susitarta dėl leidimo ekspertams įsitikinti cheminio ginklo naikinimo ir mažinimo faktais. Šiuo susitarimu buvo susitarta dėl visapusiško cheminio ginklo draudimo visame pasaulyje palaikymo.
Aukuro kalnas
thumb|300px|Mindaugo pilys Kernavės Aukuro kalnas, Barščių kalnas, Šventas kalnas, Kernavė – piliakalnis, vienas iš Kernavės piliakalnių Širvintų rajono savivaldybės teritorijoje, Kernavės pietinėje pakraštyje, Neries slėnio dešiniajame šlaite, Kernavės seniūnija.
Kernavės kultūrinis rezervatas
Kernavės archeologinė vietovė – valstybinis Kernavės kultūrinis rezervatas, įkurtas 1989 m., nuo 2004 m. liepos mėn. yra UNESCO Pasaulio paveldo sąraše. Archeologinių paminklų kompleksą sudaro daugiau nei 50 archeologijos, istorijos ir kultūros paminklų: piliakalnis – Aukuro kalnas, du priešpiliai – Mindaugo sostas ir Lizdeikos kalnas, papilys – Įgulos kalnas, (piliakalniams vardai sugalvoti XIX a.), apie 0,4 km į pietryčius nuo jų esantis Kriveikiškio piliakalnis, taip pat Kernavės kapinynas, Kernavės pilkapynas ir Kernavės gyvenvietės.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje Neries dešiniojo kranto slėnio pakraštyje. Jo aikštelė 9-17 m žemesnė už viršutinę Neries terasą. Aikštelė keturkampė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 53x26 m dydžio. Šlaitai statūs, 13-18 m aukščio. Šiaurės rytų papėdėje skersai griovio buvo 2 m aukščio, 10 m pločio pylimas (sunaikintas 1985 m.). Iš šiaurės vakarų ir rytų pusių prieigos prie piliakalnio nuo aukštumų pusės sutvirtintos čia įrengiant du priešpilius į šiaurę ir rytus bei papilį į šiaurės vakarus. Piliakalnis datuojamas I a. – XV a. pradžia. Piliakalnis apardytas XIX a. skersai jo perkasus griovį, pietinėje dalyje iškasant kelias duobes. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1999-12-23; Nr. 1465. Paminklo teritorijos plotas 13000 m².
Tyrimai
1857 m. piliakalnį bandė kasinėti Vladislovas Sirokomlė (L. Kondratovičius), rado degėsių. 1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 1985, 1992–1993 m. Aleksiejus Luchtanas aikštelėje ir 1985 m. šiaurinėje papėdėje ištyrė 209 m² plotą, rado iki 2 m storio kultūrinį sluoksnį su įvairiais I a. – XIV a. radiniais.
Apie IV a. piliakalnyje medinis įtvirtinimas vėl buvo atstatytas, iš pietvakarių link piliakalnio per Pajautos slėnio pelkę nutiesta tiesi 2,3­-2,7 m pločio pušinių rąstelių medgrinda. Šio laiko kultūriniame sluoksnyje aptikta grublėtos keramikos. V a. viduryje įtvirtinimas buvo užpultas iš pietų atklydusių klajoklių genčių, nuo slėnio ir aukštumos pusės apšaudytas iš lankų (rasta geležinių tribriaunių strėlių antgalių) ir sudegintas. Gaisravietėje rasta žmonių kaulų, geležinis ietigalis, kovos peilio fragmentas, grūdų, gyvulių kaulų. Po užpuolimo įtvirtinimai buvo atstatyti. To meto kultūriniame sluoksnyje rasta molinių verpstukų, geležinių peilių, ylų, pjautuvas, žalvarinių storagalių apyrankių, grublėtos keramikos.
XIII a. – XIV a. piliakalnyje stovėjo medinė pilis, kurios priešpiliai buvo Mindaugo Sosto ir Lizdeikos Kalno piliakalniuose. Aikštelę pakraščiuose juosė medinė siena, prilaikoma stulpų. Sienos išorinėje pusėje dar buvo įkasta į išorę nukreiptų nusmailintų kuolų eilė. To laiko kultūriniame sluoksnyje rasti du geležiniai ietigaliai, grandininių šarvų fragmentas, kalavijo skersinio dalis, sidabrinio lietuviško lydinio gabalėlis, kito tokio pat lydinio falsifikatas (padarytas iš vario ir padengtas sidabru), sveika gotikinė plyta, kauliniai verpstukai, lošimo kauliukas, stiklinių apyrankių fragmentai, karoliai, šiferiniai verpstukai, švininės plombos, importinė geltonai ir žaliai glazūruota balto molio keramika, Artimuosiuose Rytose gamintų stiklinių taurių fragmentai. Atvežtiniai dirbiniai rodo čia buvus kunigaikščio pilį. 1365 m. pilis buvo užimta prieš tai ją iš slėnio pusės apšaudžius iš arbaletų ir lankų – rasta apie 30 strėlių antgalių.
1985 m. nustatyta, kad piliakalnį nuo Mindaugo Sosto priešpilio skyrė 3 m gylio griovys, kurio rytinėje dalyje buvo supiltas 2 m aukščio molinis pylimas, atstojęs užtvanką. Griovys buvęs užpildytas vandeniu. Jame aptikta daug XIII a. – XIV a. dirbinių, į jį patekusių nuo piliakalnio aikštelės: geležinė cilindrinė spyna, diržo sagtis, žalvarinės apyrankės fragmentai, stiklinės apyrankės fragmentas, iš Artimųjų Rytų importuotų stiklinių indų šukių, žiestos keramikos, gyvulių kaulų.
Istorija
Piliakalnyje stovėjo Kernavės pilis. Kernavės apylinkes 1279 m. puolė Livonijos ordinas. 1365 m. rugpjūčio antroje pusėje pilį užėmė nuo Vilniaus su Ordino kariuomene žygiavęs Kęstučio sūnus Butautas. 1386–1392 m. Kernavės kunigaikštis buvo Jogailos brolis Vygandas (Aleksandras). 1390 m. Kernavės pilį sudegino patys jos gynėjai, nelaukdami, kol ją užims artėjanti Ordino kariuomenė, kurios pusėje tuomet kariavo ir Vytautas. Po to pilis piliakalnyje nebebuvo atstatyta. Vytauto dvaras įsikūrė greičiausiai Pilies Kalne – jis minimas 1398, 1409, 1429 ir 1432 m. thumb|800px|center|Pajautos slėnio panorama: Mindaugo sostas, už jo Lizdeikos kalnas ir dešinėje Aukuro kalnas
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Arbatos kultūra
thumb|300px|Arbatos gėrimo ceremonija Japonijoje Arbata dažnai geriama bendraujant, anksti ryte dėmesio sutelkimui, nes joje yra teofilino ir kofeino (kartais vadinamo „teinu“), nors egzistuoja ir dekofeinuotos arbatos.
Skirtingose kultūrose atsirado arbatos ceremonijos. Geriausiai žinoma japonų ceremonija yra sudėtinga, formali ir rami. Yra ir kitų: korėjiečių arbatos ceremonija, keli tradiciniai arbatos ruošimo būdai kinų arbatos kultūroje.
Airija
Airija jau seniai yra viena didžiausių arbatos vartotojų pasaulyje. Nacionalinis vidurkis yra keturi puodeliai per dieną, o dauguma žmonių išgeria šešis ir daugiau.
Britanija
Britai yra didžiausi arbatos vartotojai pasaulyje pagal arbatos kiekį, tenkantį vienam žmogui: vidutiniškai kiekvienas žmogus suvartoja 2,5 kg per metus. Britams arbatos gėrimas nėra delikati, išpuoselėta kultūrinė išraiška – puodelis arbatos geriamas kelis kartus per dieną be jokių ceremonijų. „Tea“ (angl. „arbata“) yra ne tik gėrimo pavadinimas, bet ir vėlyvo vidurdienio lengvas užkandis, nepriklausomai nuo to, kas geriama. Ne Jungtinėje Karalystėje tai vadinama „high tea“, o Jungtinėje Karalystėje „high tea“ reiškia vakarienę. Šis terminas, matyt, kilo iš valgymo prie „high“ (pagrindinio) stalo. Arbata dažniausiai patiekiama su pienu (ne grietinėle) ir cukrumi. Jungtinėje Karalystėje taip pat egzistuoja arbatos namų tradicija, kai patiekiamas tradicinis kremas ir džemas ant paplotėlių, nors šis paprotys nuo Antrojo pasaulinio karo jau nyksta. Devone ir Kornvelyje ypač populiarios kreminės arbatos. Lyons Corner House yra klestintis tokių arbatos namų tinklas.
Čekija
Pastaraisiais metais specifinė arbatos kultūra išsivystė Čekijos Respublikoje. Atsirado įvairių stilių arbatų namai, tačiau nepaisant to, kad turi tokį patį pavadinimą, skiriasi nuo britiško stiliaus arbatos namų. Grynos arbatos ruošiamos pagal tos šalies, iš kurios yra kilusios, papročius. Galima rinktis iš visų arbatą ruošiančių šalių net 80 rūšių arbatų. Skirtingi arbatos namai sukūrė įvairius arbatų ruošimo ir pateikimo metodus.
Honkongas
Honkonge angliško stiliaus arbata išsivystė į naują vietinio stiliaus gėrimą – „Honkongo arbata su pienu“ arba tiesiog „pieno arbata“. Ji populiari cha chaan tenge ir greito maisto parduotuvėse, tokiose, kaip kaip Café de Coral ir Maxims Express. Tradicinės kinų arbatos – žalioji arbata, „Gėlių arbata“, „Jazminų arbata“, „Pu - erh“ arbata – yra populiarios ir dažniausiai patiekiamos „Dim sum“ restoranuose per „Yum cha“.
Indija
thumb|240px|Arbatos sodai Ooty
Indija yra viena didžiausių arbatos gamintojų. Beveik visa suvartojama arbata yra juodoji indiška arbata.
Arbata geriama kaip pusryčių ir vakarienės gėrimas. Dažnai patiekiama kaip masala chai su pienu ir cukrumi, kartais su prieskoniais. Arbatžolės verdamos vandenyje, po truputį pilant pieno. (apytikriai 2 dalys vandens, 1 - pieno). Būtina paminėti, kad labai svarbu prieskoniai. Truputis juodųjų pipirų, cinamono, kardamono, anyžių (maždaug po 1/4 šaukštelio litrui arbatos), šiek tiek imbiero, 2-4 gvazdikėliai ir daug rudojo cukraus. Arbata tikrai turi būti saldi.
Pagal etiketą kultūringa kiekvienam svečiui pasiūlyti arbatos. Arbata įėjo ir į kai kurias idiomas: prašyti pinigų už „chai - pani“ reiškia arbatpinigių prašymą, nors kai kuriose valstijose tai gali reikšti išpirkos prašymą.
Iranas
Į Persiją (Iranas) arbata pateko per Indiją ir greitai tapo nacionaliniu gėrimu. Iraniečiai pagal arbatos suvartojimą yra vieni pirmųjų pasaulyje. Beveik visas šiaurinis Iranas palei Kaspijos jūrą yra tinkamas arbatos auginimui. Ypač didelės arbatos plantacijos yra Gilano provincijoje Alborzo kalvose. Milijonai žmonių dirba arbatos industrijoje. Nuo senų laikų iraniečiai turi Châikhâne (Arbatos namus), kurie vis dar yra svarbi socialinė vieta. Unikali tradicija arbatą gerti iš lėkštutės, o prieš geriant į burną įsidėti cukraus gabaliuką.
Japonija
thumb|200px|[[Japoniška arbatos ceremonija|Japoniška matčia]]
Kinija
thumb|right|200px|Kinų prižiūrėtojas Chakva arbatos plantacijoje Batumi šiaurėje, prieš [[1915]]
Kinijoje nuo Tangų dinastijos laikų arbata buvo pagarbos objektas. Songų dinastijos metu vykdavo formalūs arbatos ragavimai, panašiai kaip dabar vyksta vynų ragavimas. Daug dėmesio buvo skiriama estetiškam indų serviravimui.
Kinijos kultūroje svarbi vieta skiriama arbatai, dėl to daugumoje kinų gyvenamųjų namų ir verslo rajonų galima rasti arbatos namus, kur siūlomos karštos bei šaltos arbatos ir įvairūs prie jų tinkami užkandžiai. Nuo vidurdienio tipiški kiniški arbatos namai būna užimti studentų ir verslininkų, o naktį – tai naktibaldų ir gangsterių vieta.
Istoriškai Kinijoje egzistavo du arbatos gėrimo laikotarpiai, besiskiriantys arbatos gaminimo ir vartojimo formomis. Tai buvo Arbatos plytelės ir Palaidų arbatos lapų periodai.
Prieš Mingų dinastiją arbata buvo gaminama iš „arbatos plytelių“.
Po nuėmimo, arbatos lapai iš dalies arba visiškai išdžiovinami ir susmulkinami prieš suspaudžiant į plyteles. „Pu - erh“ spaudimas - tai šio proceso palikimas. „Arbatos plytelės“ kartais būdavo naudojamos ir kaip valiuta. Kad arbata būtų tvirta, įmaišoma rišančiųjų medžiagų (pvz., kraujo). Šiame periode arbata buvo labiau mėgiama dėl jos formų nei dėl skonio. Smulkintos arbatos vartojimą vis dar galima pamatyti japoniškoje arbatos ceremonijoje arba Čadoje.
Arbatos paruošimas vyko keliais etapais:
Po 1391 metų, imperatorius Hung Vu, pirmasis Mingų dinastijos imperatorius, paskelbė, kad arbata rūmams turi būti tiekiama ne plytelėmis, o palaidais lapais. Imperatoriškasis įsakymas greitai pakeitė arbatos gėrimo papročius. Tai išliko ir dabartinėje arbatos ruošimo kultūroje. Atsiradus naujajam metodui, atsirado ir nauji indai.
Taip pat skaitykite skyrelius Taivanas, Tibetas ir Hong Kongas.
Rusija
thumb|200px|right|Arbatos rinkimas rytinėse [[Juodoji jūra|Juodosios jūros pakrantėse prieš 1915]]
Rusijoje arbatą gerti yra įprasta puodeliuose, užpylus karštu vandeniu (pora arbatos puodelių, 'чай парой чайников'). Tradicinis vandens virimo indas - virdulys (cамовар). Arbata geriama, perpilant iš puodelio į lėkštelę, kad greičiau atauštų, užkandama saldumynais. Arbatos gėrimas yra šeimos tradicija, dažniausiai patiekiant su cukrumi, citrina, įvairiais džemais, užkandžiais, saldainiais, suspausta obuolių tyre.
Sandraugos šalys
Devonšyro arbata geriama arbatos namuose nuo Jungtinės Karalystės, Australijos, Indijos iki Naujosios Zelandijos. Devonšyro arbata yra beveik nežinoma Jungtinėse Valstijose. Žodis „arbata“ Britanijos tautų sandraugos šalyse gali būti naudojamas ir valgymo metui apibūdinti, nepriklausomai nuo to, ar jo metu geriama arbata, ar ne. Dėl to, pvz., Naujojoje Zelandijoje siūloma išgerti „cuppa“ (kaip „cup of tea“).
Turkija
Turkiška arbata arba „Çay“ geriama visoje Turkijoje. Turkiška arbata verdama virdulyje, o ne plikoma. Gali būti stipri „koyu“ (tamsi) arba silpna „açik“ (atvira). Arbata geriama iš mažų stiklinių, kad matytųsi arbatos spalva ir cukraus gabaliukai. Kadangi Turkija yra musulmoniška šalis, arbata pakeičia alkoholį.
Jungtinės Amerikos Valstijos
Kolonijiniu laikotarpiu arbata ir arbatos mokesčiai buvo pagrindinis ginčų objektas tarp Anglijos ir jos kolonijų Amerikoje. Tai lėmė Bostono Arbatėlę - įžanginį Amerikos Revoliucijos įvykį, kai kolonistai Bostono Uoste išmetė arbatos krovinį iš trijų britų laivų. Dėl to laikotarpio arbatos boikotų vis daugiau pradėta vartoti kavos ir kitų gėrimų. Dabar JAV kava yra populiaresnė nei arbata.
JAV arbata dažniausiai patiekiama šalta arba „ledinė“. Paprastai tokia arbata yra saldinama, kartais paskaninant citrina. Arbata parduodama palaidais arbatžolių lapeliais ir arbatos maišeliuose. Dar vartojami „Momentinės šaltos arbatos miksai“, kurie ruošiami išdžiovinus pagamintą arbatą, panašiai kaip tirpi kava.
Dėl šaltos arbatos populiarumo atsirado dar vienas stalo įrankis - ledinės arbatos šaukštelis, kuris nuo standartinio arbatos šaukštelio skiriasi ilgesniu koteliu cukraus išmaišymui aukštose šaltos arbatos stiklinėse.
Pietinėje JAV dalyje populiari ledu atšaldyta „Saldi arbata“ su cukrumi arba kukurūzų sirupu. Kai sakoma „arbata“, turima galvoje „saldi šalta arbata“.
Šiaurinėje šalies dalyje „arbata“ yra karštas gėrimas.
Teksase šalta arbata (tariama „ahstee“ dialektu) beveik visada reiškia šviežiai užpiltą nesaldintą arbatą, patiekiamą aukštose stiklinėse, papuošus citrinos skiltele.
Tai ne arbata, o alkoholinis gėrimas – kokteilis, kuris, teisingai paruošus, yra tokio pat skonio, kaip ledinė arbata.
Radviliškio Vaižganto gimnazija
Radviliškio Vaižganto gimnazija – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Radviliškyje, Vaižganto g. 29, vykdžiusi pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190671060. Buvusi Radviliškio Vaižganto vidurinė mokykla.
Istorija
1992 m. susidarė iniciatyvinė grupė gimnazijai įkurti, direktoriaus įsakymu sudaryta darbo grupė gimnazijos pirminių dokumentų paruošimui. Rajono valdybos Švietimo skyriui pateikta mokyklos paraiška steigti gimnaziją. 1993 m. kovo-balandžio mėn. rajono valdybos Švietimo skyrius, patikrinęs mokyklos pasiruošimą gimnazinių klasių veiklai, pateikė išvadą, kad mokyklos kolektyvo veikla atitinka reikalavimus, keliamus gimnazijai, yra reikiama materialinė bazė. 1993 m. gegužės mėn. Švietimo ir mokslo ministerijos Kolegijos nutarimu leista atidaryti gimnazines klases. 1993 m. gegužės mėn. įvyko pirmieji stojamieji egzaminai į gimnazijos klases, mokslo metus pradėjo 2 klasės – 19 realistų ir 18 humanitarų. Gimnazinėse klasėse dirbo 21 mokytojas. 1994 m. pavasarį pirmuosius keliamuosius egzaminus į antrąją klasę laikė 32 gimnazistai.
Khaokhitčakuto nacionalinis parkas
Khaokhitčakuto nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas rytų Tailande, Čanthaburio provincijoje. Parkas įkurtas 1977 m. gegužės 4 d.
Vieta
Parkas užima 58,31 km², apima Makhamo (Makham) ir Khaokhitčakuto (Khao Khitchakut) apylinkėse, 30 km į šiaurę nuo provincijos centro Čanthaburio.
Flora ir fauna
Khaokhitčakuto nacionaliniame parke vyrauja drėgni atogrąžų, aukštumų visžaliai ir lapuočių miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: gumbuotasis sparnenis (Dipterocarpus tuberculatus), Afzelia xylocarpa, stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus), kietavaisė ksilija (Xylia xylocarpa), Dalbergia cochinchinensis , krausva (Lagerstroemia calyculata), briaunotasis sparnūklis (Anisoptera costata), Aquilaria crassna , Scaphium scaphigerum , gyvatinė salakpalmė (Salacca wallichiana) ir kt.
Dusetų herbas
Dusetų herbas – Dusetų miesto ir seniūnijos (Zarasų rajono savivaldybė) simbolis.
Khaokhitčakuto nacionalinis parkas
Flora ir fauna
Parke gyvena: Azijinis dramblys (Elephas maximus), Himalajinis lokys, gaūras, Indinis zambaras, Indijos muntjakas, Sumatros goralas (Nemorhaedus sumatraensis), Malajinė civeta, palminis musangas, bankivinė višta, pita Pitta moluccensis ir Pitta sordida , Eudynamys scolopaceus ir kt.
Rūdija
Rūdija – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Skaudvilės, iškart už kelio.
Dusetų herbas
Aprašas
Sidabriniame skydo lauke dešiniojo kaspino vietoje trys raudoni bėgantys žirgai.
Istorija
Kuriant naują herbą nutarta sidabriniame lauke (ledas) pavaizduoti tarsi per lenktynes bėgančius žirgus, kurie susiję su ilgamete tradicija - žiemą rengti žirgų lenktynes ant Sartų ežero.
Herbo etaloną sukūrė dailininkas Arvydas Každailis. Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino herbą 1999 m. rugsėjo 28 d. (VŽ, 1999, Nr. 82-2430).
Malibu
Malibu – miestas vakarinėje Los Andželo apskrities dalyje. 2016 metais mieste gyveno 12 879 žmonės. Miestas yra 33,5 km ilgio juosta, einanti palei Ramųjį vandenyną.
Heraklėjos mūšis
Mūšis
Pyras nežygiavo prieš Romą, nes laukė pastiprinimo iš sąjungininkų. Kai jis suprato, jog pagalba neatvyks, nusprendė kautis prie Sinio upės esančioje lygumoje tarp Pandozijos ir Heraklėjos. Pyras užėmė pozicijas ir laukė. Prieš mūšį jis pasiuntė diplomatus pas Romos konsulą, siūlydamas tarpininkauti konflikte tarp Romos ir pietų Italijos gyventojų. Jis pažadėjo, jog graikai pripažins jį teisėjumi ir to paties reikalavo iš Romos. Romėnai atmetė pasiūlymą ir įkūrė stovyklą dešinėje Sinio upės pusėje.
Nežinoma, kiek karių Pyras paliko Tarento mieste, bet Heraklėjoje jis tikriausiai turėjo 25–35 tūkst. karių. Jis įsitaisė kairėje upės pusėje, tikėdamasis, jog romėnams iškils sunkumų persikelti ir jam liks daugiau laiko pasiruošti puolimui. Jis įtaisė lengvuosius pėstininkus prie upės, kad šie praneštų kada romėnai kelsis, nes tikėjosi pirmiausia juos užpulti su kavalerija ir drambliais. Valerijus Levinas turėjo apie 30 tūkst. karių. Tai pirmas kartas, kai istorijoje susidūrė romėnų legionai ir makedoniečių falanga.
Auštant romėnai pradėjo keltis, o jų kavalerija užpuolė kraštuose buvusius lengvuosius pėstininkus ir privertė bėgti. Pyras sužinojo, kad romėnai keliasi ir pasiuntė prieš juos Makedonijos ir Tesalijos raitelius, kurie sutrikdė romėnų rikiuotę ir atsitraukė. Pyro lankininkai pradėjo šaudyti, o falanga – pulti. Falangos linija buvo beveik tokio pat ilgio kaip puolančių romėnų rikiuotė.
Falanga puolė septynis kartus, bet neperskrodė legiono. Romėnai irgi puolė septynis kartus, bet be rezultato. Vienu metu mūšis buvo toks aršus, jog Pyras susikeitė šarvais su savo sargybiniu, kad graikai nesuprastų, kad jis žuvo ir neprarastų noro kautis. Po to sargybinį nužudė ir pasklido kalbos, jog Pyras žuvo. Jo pajėgos sudvejojo ir romėnai garsiai rėkdami mėgino pakreipti mūšio eigą. Supratęs akimirkos svarbą, Pyras nusiėmė šalmą ir prajojo prieš savo vyrų gretas. Po to mūšis vėl tapo aršus.
Dievoniai
Dievoniai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Naudvario.
Vitalis Dembskis
Vitalis (Vincentas) Dembskis (1845 m. Lepšiai, Šiaulių apskr. – apie 1915 m. Telsiuose, Izraelis) – Lietuvos kunigas, draudžiamųjų lietuvių knygų platintojas.
Biografija
Bajoras. 1867 m. baigė Kauno kunigų seminariją. 1868 m. įšventintas kunigu. Iki 1868 m. dirbo diakonu Tryškiuose, mokytojavo, tarp vaikų platino iš vyskupo M. Valančiaus gaunamus lietuvių elementorius. Nuo 1868 m. Gaurės vikaras. M. Valančiaus patartas platino Prūsijoje spausdintas lietuviškas knygas. Bendravo su Ropkojų klebonu A. Brundza, iš jo gautą spaudą perduodavo M. Valančiaus knygnešių draugijos nariams. Slaptai susirašinėjo su pusbroliu Vladislovu Dembskiu, iš jo gaudavo draudžiamų lietuviškų knygų. 1870 m. suimtas, kalintas, įtrauktas į M. Valančiaus knygnešių draugijos bylą. Vilniaus citadelėje kalinamas patvirtino, kad draudžiamąsias lietuviškas knygeles platino jų autoriaus M. Valančiaus nurodymu. 1871 m. paleistas iš kalėjimo, perkeltas į Vilniaus vyskupiją, atiduotas dvasinės vyresnybės bei policijos priežiūrai, vėliau ištremtas į Rusiją. 1878–1887 m. buvo Kazanės klebonas ir karo kapelionas. Grįžęs į Lietuvą buvo Lapių, Seredžiaus klebonas, nuo 1893 m. Geležių filialistas. 1912 m. išvyko į Jeruzalę.
Jonas Kleiza
Jonas Kleiza (g. 1947 m. kovo 2 d. Kaune) – Lietuvos matematikas, fizinių mokslų daktaras.
FC Zbrojovka Brno
Brno „Zbrojovka“ – Čekijos futbolo klubas iš Brno.
Jonas Kleiza
Biografija
Tėvas Vytautas Antanas Kleiza. 1969 m. baigė Vilniaus universitetą. 1975 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatas, 2006 m. habilitacija.
FC Zbrojovka Brno
Istorija
1934 m. birželio mėn. gale klubas viešėjo Lietuvoje ir Kaune žaidė 4 rungtynes. Kaune nugalėjo KAŽ rinktinę 5:2 (1:1). Kitą dieną - ŠŠ Kovą 6:0 (3:0), vėliau atitinkamai Kauno LFLS 4:0 (1:0), ir Bar-Kochbą 4:1 (2:1). Nuvykę į Klaipėdą "SK Židenice" ten nugalėjo Klaipėdos rinktinę 7:0 (3:0) ir KSS 9:2 (2:0).
Jonas Kleiza
Biografija
Nuo 1971 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (1991–1996 m. Vilniaus technikos universitetas, nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, nuo 1980 m. docentas.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys: anizotropinės terpės elektros laidumo tyrimo matematiniai metodai, ekosistemų matematinis modeliavimas.
Rytų Karelija
thumb|200px|Rytų ir Vakarų Karelijos Rytų Karelija (dar vadinama Rusijos Karelija) - istorinės Karelijos rytinė dalis, susiformavusi XVII a. padalijus Kareliją.
Rytinės ir Vakarinės Karelijos atsirado po to, kai 1617 m. Stolbovo taika iki tol Rusijai (Maskvos Didžiajai Kunigaikštystei) priklausiusios Karelų žemės buvo padalintos: Vakarinę Kareliją užvaldė Švedijos karalystė, o rytinė liko Rusijai. Šiuo padalinimu buvo nustatytos apytikrės sienos tarp Rusijos ir vėliau atsiradusios Suomijos.
Rytinę Kareliją sudaro trys istoriniai subregionai: Baltoji Karelija, Onegos Karelija ir Oloneco Karelija.
1940 m. teritorijoje suformuota Suomijos-Karelijos TSRS, kuri 1956 m. perorganizuota į Karelijos ATSR. 1991 m. pervardinta Karelijos Respublika.
Ėgliškių (Andulių) piliakalnis
Ėgliškių, Andulių piliakalnis, vad. Švedkalniu, Švedų pylimu, Piltimi (valstybės saugomas kultūros paminklų kompleksas: unikalūs kodai – komplekso 23791, piliakalnio 5268, priešpilio 23792; senas registro kodas A462KP, istorijos ir kultūros paminklų sąrašo Nr. AR550) – piliakalnis Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Ėgliškių kaime, Danės kairiajame ir jos intako Šaltupio (Kapupio) dešiniajame krante.
Pasiekiamas keliu Kretinga–Triušiai ties didesniu posūkiu į rytus pasukus į dešinę pietų kryptimi, pavažiavus 450 m, kiek kairiau priekyje.
Istorija
thumb|left|250px|Piliakalnyje 1253–1263 m. stovėjusios Kretingos pilies atminimo akmuo Piliakalnyje lokalizuojama Kretingos pilis, minima 1253–1263 m. rašytinių šaltinių. Kryžiuočiams užkariavus pietų kuršius, 1253 m. pilis ir pusė jos žemių buvo palikta feodalui Veltūnui ir jo broliams Reiginui, Saveidžiui ir Tvertikiniui, o kitą pusę pasidalino Kuršo vyskupas ir Livonijos ordino magistras. Po Durbės mūšio kuršiams sukilus, kretingiškiai 1263 m. pavasarį sutriuškino juos puolusius kryžiuočius, o žygiui vadovavusį Klaipėdos pilies komtūrą paėmė į nelaisvę ir paaukojo ant laužo dievams. Kitą belaisvį riterį išmainė į savo karius, buvusias vokiečių nelaisvėje. Per antrąjį karo žygį klasta užėmę pilį, kryžiuočiai išžudė visus jos gynėjus ir gyventojus, nesigailėdami nei moterų, nei vaikų. Prisiplėšę turto ir sudeginę pilį, riteriai grįžo į Klaipėdą. Kretingos pilies apypilis (castellatura Creten) paskutinį kartą paminėtas 1290 m.
Vėliau piliakalnis buvo po 1944 m. išnykusio Andulių kaimo žemėje, todėl archeologinėje ir enciklopedinėje literatūroje vadinamas Andulių piliakalniu. 1972 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR550), 1997 m. įrašytas į kultūros vertybių registrą kaip archeologinis kompleksas, susidedantis iš piliakalnio ir priešpilio, 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu, kuris 2005 m. pripažintas valstybės saugomu.
Piliakalnis
Piliakalnis vadinamas Švedkalniu, Švedų pylimu, Piltimi. Įrengtas aukštumos kyšulyje, kurį iš pietų ir vakarų juosia Danės ir Šaltupio (Kapupio) slėniai ir daubos. Šlaitai statūs, 10–12 m aukščio. Aikštelė ovali, 60×40 m dydžio, ištęsta šiaurės – pietų kryptimi. Iš šiaurės ir rytų supiltas 70 m ilgio, 1,5 m aukščio, 10 m pločio puslankio pavidalo pylimas.
Į šiaurės vakarus nuo piliakalnio, už 7 m gylio, 40 m pločio griovio yra piliakalniui nepanaudotas ir Perkūnkalniu (Perkūno kalnu) vadinamas 36 m ilgio, 8 m pločio aukštumos kyšulys. Manoma, kad čia galėjo būti alkakalnis, kadangi 1944 m. jame dar gulėjo stambus akmuo su dubens pavidalo įdubimu, vadinamas Apierų (Aukų) akmeniu.
Kultūros vertybių registre kyšulys vadinamas piliakalniu, o piliakalnis – priešpiliu.
Į rytus ir šiaurę nuo piliakalnio plyti II–XIII a. kapinynas.
Tyrimai
1963 m. žvalgė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (vadovas Adolfas Tautavičius), 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (vadovas Vilnius Morkūnas).
1965 m. kraštotyrininkas Ignas Jablonskis ištyrė 2,7 m² plotą. Nustatyta, kad aikštelėje išlikęs smarkiai apnaikintas nestoras kultūrinis sluoksnis, o pylime aptikti du degėsių sluoksniai. Pirmasis pylimas buvęs 1,5 m aukščio, o jo viršuje stovėjusi medinė gynybinė siena. Jai sudegus pylimas buvo paaukštintas iki 3,5 m. 1972 m. I. Jablonskis piliakalnyje lokalizavo XIII a. rašytiniuose šaltiniuose minimą Kretingos pilį.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pabaiga – 1263 m.
Kaljao
Kaljao  – miestas centrinėje Peru Kostoje, Limos uostamiestis. Sudaro regioną ir jame esančią vienintelę Konstitucinę Provinciją. Įeina į Limos metropolinę teritoriją.
Istorija
Kaljao įkurtas 1537 m., praėjus dvejiems metams po Limos įkūrimo. Netrukus tapo vienu iš svarbiausių Amerikos uostų Ramiojo vandenyno pakrantėje. Per Kaljao uostą buvo gabenami kroviniai iš visos Peru Vicekaralystės. 1746 m. miestas smarkiai nukentėjo nuo cunamio ir žemės drebėjimo. 1836 m. miestui suteiktos išskirtinės sąlygos – sudaryta atskira provincija. 1857 m. prezidentas Ramón Castilla miestui suteikė Konstitucinės Provincijos (Provincia Constitucional) statusą. Nepaisant to, miestas išliko labai priklausomas nuo Limos. 1866 m. gegužės 2 d. įvyko Kaljao mūšis, tarp pozicijas siekusių susigrąžinti ispanų ir peruiečių. 2002 m. prezidentas Alejandro Toledo sudarė Kaljao regioną.
Apygardos
Kaljao miestas suskirstytas į 6 apygardas (distrito), kurias valdo alkaldai (alcaldos).
Miestui taip pat priklauso gretimos San Lorenso, El Frontono ir Kavinsaso salos.
Išsidėstymas ir ekonomika
Miestas susikūrė aplink La Puntos pusiasalį. Miesto istorinis centras – Castillo de Real Felipe tvirtovė stovi priešais krantinę. Krantinėje įsikūręs jūrų uostas ir karinio laivyno bazė. San Lorenso saloje taip pat yra karinė bazė, o El Frontono saloje seniau buvo kalėjimas. Kavinsaso saloje veisiasi jūrų paukščiai. Mieste yra Kaljao universitetas.
Per Kaljao uostą vykta 75 % šalies importo ir 25 % eksporto. Spalvotosios metalurgijos, tekstilės, chemijos, žuvies, laivų statybos pramonė. Yra tarptautinis oro uostas.
Oliver James
Oliveris Džeimsas (Oliver James, g. 1980 m. birželio 1 d., Oteršo, Saris, Anglija) – aktorius, muzikantas, dainininkas ir dainų autorius.
Karjera
liveris Džeimsas baigė Gildfordo vaidybos mokyklą. Pirmą kartą jis ekrane pasirodė 2002 metais filme School's Out. Ten atliko tik pagalbinį vaidmenį. Jau 2003 metais Oliveris filmavosi filme The Afternoon Play ir prisijungė prie grupės „Boy band“, kurią prodiusavo Saimonas Faleris. Kai jis paliko grupę jam buvo pasiūlyta filmuotis su aktore Amanda Bains amerikiečių romantinėje komedijoje What a Girl wants. Jo dainos „Long Time Coming" ir „Greatest Story Ever Told" buvo šio filmo garso takeliai. Kitas Oliverio Džeimso vaidmuo buvo filme Raise Your Voice, kuriame jis filmavosi kartu su aktore ir dainininke Hilari Daf. 2006/2007 metais jis filmavosi TV seriale Innocence Project. 2009 m. Oliveris vaidino filme \\Without a Paddle: Nature's Calling''.
Germanas Korobovas
Biografija
G. Korobovas gimė 1913 m. birželio 16 d. pašto tarnautojo šeimoje Timаševo kaime (dabar Samaros srities Kinel-Čerkasų rajonas).
Baigęs devynias klases G. Korobovas 1930 m. išvyko į Belorecko miestą Urale, kur įsidarbino mokiniu plieninės vielos gamykloje. Lygiagrečiai ėmė mokytis Sverdlovsko plieno instituto darbininkų fakulteto vakarinio skyriaus antrame kurse.
1937 m. baigė Uralo S. Kirovo vardo industrinį institutą ir buvo pašauktas tarnauti Raudonojoje Armijoje. Tarnavo aviacijos dalinyje Užbaikalės karinėje apygardoje, netoli Čitos. Čia jis tapo greitojo bombonešio SB lakūnu stebėtoju. Čia tarnaudavo išnagrinėjo ŠKAS kulkosvaidžio sandarą ir sukūrė pirmą savo ginklą – revolverinį ŠKAS variantą su keliskart didesne šaudymo sparta.
1939 m. buvo nukreiptas dirbti inžinieriumi konstruktoriumi Tulos CKB-14, viename svarbiausių automatinių šaulių ginklų kūrimo konstruktorių biurų.
Projektai
G. Korobovas sukonstravo daug automatų, savitaisių šautuvų, kulkosvaidžių, medžioklinių šautuvų pavyzdžių. Jų tarpe:
Nepaisant to, kad kai kurie ginklai turėjo puikias charakteristikas, nei vienas G. Korobovo šaunamasis ginklas nebuvo priimtas į ginkluotę. Dalis jo sukurtų prototipų eksponuojami Tulos Kremliaus Ginklų muziejuje. Serijiniu būdu gaminti tik padegamųjų butelių degtuvai.
Chrustalnojė (Krauleidžiai)
Chrustalnojė (,, nuo 1938 m. liepos 16 d. Klein Heidenstein, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, 28 km į šiaurės vakarus nuo Slavsko, nuo 2008 m. birželio 30 d. Jasnojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Skalvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Lankos apskrities kaimas. 1947–2008 m. Prochladnojės apylinkės kaimas.
Metropolitan Opera
thumb|Teatro pastatas naktįalt=|thumb|Teatro pastatas Linkolno centre, Niujorke thumb|Žiūrovų salė thumb|Žiūrovų salė ir balkonai „Metropolitan Opera“ – operos rūmai, įsikūrę Brodvėjuje, Linkolno centre, esančiame Aukštutiniame Vestsaide, viename iš Manhatano kvartalų, Niujorke.
Kazys Dereškevičius
Biografija
1940 m. baigė žemės ūkio akademiją. 1954 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
Metropolitan Opera
Istorija
thumb|Teatro muzikos vadovas – [[James Levine. Teatre dirbo 1971-2016 metais.]]Operos teatras Niujorke, JAV. Įkurtas 1883 metų spalio 22 dieną. Nauji teatro rūmai atidaryti 1966 metais, Linkolno centre. Teatro salėje yra 3788 sėdimos ir 200 stovimų vietų. Teatras turi nuolatinį 140 žmonių orkestrą ir 80 žmonių chorą. Sezono trukmė – 30 savaičių. Vidutiniškai per sezoną parodoma 230 spektaklių. 1976-2016 m. teatro muzikos vadovas – James Levine. Pirmasis spektaklis įvyko 1883 metais, spalio 22 dieną – Š. Guno „Faustas“.
Kazys Dereškevičius
Biografija
1940–1944 m. dirbo Dotnuvos selekcijos stotyje. 1944–1977 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, nuo 1957 m. buvo docentas.
Pirmasis Lietuvoje sukūrė pomidorų ir cukrinių runkeliu poliploidus.
Metropolitan Opera
Istorija
1903 m. buvo sudaryta 13 direktorių taryba, kuri subūrė naują kūrybinę grupę, vadovaujamą H. Conriedo. Jis tęsė vokiško repertuaro tradiciją, kurios svarbiais akcentais tapo E. Caruso (1903 m.), F. Šaliapino (Mefistofelio vaidmuo, 1907 m.), dirigento G. Mahlerio (R. Vagnerio "Tirstanas ir Izolda", premjera 1908 m.) pasirodymai. Teatro vadybininku paskyrus G. Gatti-Casazza (vadovavo 1908-1935 m., nuo 1910 m. generalinis vadybininkas) įsigalėjo tradicija statyti operas jų kūrėjų kalba. Teatro vyriausiais dirigentais buvo G. Mahleris (1907-1909 m.), A. Toscanini (1908-1915 m.), A. Hertzas (1902-1915 m.), A. Bodanzky (1915-1939 m.), T. Serafinas (1924-1934 m.) Per sezoną (24 savaitės) buvo rodomi 48 skirtingi veikalai. 1910 m. įvyko Dž. Pučinio op. "Mergina iš vakarų" bei E. Humperdincko "Karliaus vaikai" pasaulinės premjeros. Teatras žengė kartu su operos žanro plėtra Italijoje, tuo pat metu statė ir amerikiečių operas, tarp jų H. Parkerio "Mona" (1912 m.), D. Tayloro "Peter Ibsen" (1931 m.) Teatro klestėjimo laikotarpis nutrūko dėl 1929 m. prasidėjusios pasaulinės ekonominės krizės. Atsistatydinus G. Gatti-Casazza'i jį pakeitė dainininkas H. Witherspoonas, šį tais pačiais metais Kanados tenoras, buvęs Čikagos operos direktorius E. Johnsonas (vadovavo 1935-1950 m.).
1935 m. A. Belmont įkūrė teatro gildiją - paramos organizaciją, kurios nariais JAV tapo apie 100 000 rėmėjų. Finansiškai teatrą parėmė Juilliardo fondas, Carnegie korporacija. Teatro veikloje atsirado mokinių rengimo programos. XX a. 4 dešimtmetyje ir 5 dešimtmečio pradžioje, repertuare vyravo italų opera, buvo tęsiama R. Vagnerio kūrinių pastatymo tradicija, mažiau buvo prancūziškų operų. Generaliniu teatro vadybininku tapus austrų impresarijumi, pirmajam Edinburgo festivalio direktoriui R. Bingui (vadovavo 1950-1972 m.) prasidėjo teatro rekonstrukcija. 1952 m. įkurta nacionalinė teatro taryba - nacionalinė organizacija, padedanti rinkti lėšas. 1966 m. teatras persikėlė į naujas patalpas Linkolno centre.
Nors repertuaras ir toliau liko konservatyvus (vyrauja V. Europos klasikinės operos), buvo pastatyta ir JAV kompozitorių operų, tarp jų - S. Barberio "Vanessa" (1958 m.), G. C. Menotti "Paskutinis laukinis", 1964 m. M. Levy "Rytas virsta elektra". 1972 m. pasikeitė tearo valdymas - buvo atskirtos teatro administravimo ir meninės funkcijos. 1972-1975 m. teatro vadybininku buvo S. Chapinas, 1975-1985 m. A. Blissas, 1986-1989 m. J. Volpe'as. Meninei teatro veiklai 1976-2016 metais vadovavo 1975 m. muzikos direktoriumi paskirtas J. Levine'as.
Teatras ir toliau išlaiko tarptautinės scenos statusą. Teatre vyksta didelio masto koncertai, iš kurių žinomiausi – 1973 metų koncertas, skirtas ilgamečiam teatro vadovui R. Bingui, 1983 metais įvykęs grandiozinis teatro 100-mečio jubiliejus, o 1996 metų balandį, teatrą net 8 valandas drebinęs maestro J. Levine'o 25-mečio teatre koncertas. 2017-ųjų gegužės 7-ąją teatre įvyks grandiozinis koncertas, skirtas paminėti teatro pastato atidarymo Linkolno centre 50-metį.
2016 m. birželio 3d. paskelbta, jog naujuoju muzikos vadovu tapo dirigentas iš Kanados Yannick Nezet-Seguin.
2020 m. kovo 11 d. buvo parodytas paskutinis spektaklis prie prasidedant Covid-19 pandemijai. 2020-04-25 teatras surengė virtualų gala koncertą iš namų, kuriame pasirodė daugybė žymiausių pasaulio solistų, teatro choras bei orkestras.
James'as Levine'as - muzikos vadovas 1976-2016 m.
J. Levine'as, kuris teatre užėmė muzikos vadovo pareigas 40 metų, 2015-2016 m. sezono pabaigoje išėjo į pensiją dėl sveikatos problemų. 72 metų J. Levine'as, kuris dirigavo 2551 spektaklį, po sezono tapo šio prestižinio teatro muzikos vadovu emeritu. J. Levine'as pastaraisiais metais sirgo diabetu, Parkinsono liga. 2011 metais jam atlikta itin sudėtinga stuburo operacija, po kurios 2013 m. grįžęs į sceną maestro dirigavo jam specialiai sukonstruotoje kėdėje. J. Levine'o išėjimu baigėsi ištisa teatro era. Jis buvo sąsaja tarp šio operos teatro dabarties ir klestėjimo 8-ajame ir 9-ajame dešimtmečiuose, kai švietė tokios žvaigždės kaip Leontyne Pryce ir Joan Sutherland.
J. Levine'as diriguodavo per garsiųjų „Trijų tenorų“ pasirodymus, kuriais XX a. 9-ajame ir 10-ajame dešimtmečiuose buvo populiarinama opera. Tos gastrolės su Luciano Pavarotti, Jose Carreras ir Placido Domingo priartino operą prie plačiosios publikos ir iškėlė ją į tokias didžiules arenas kaip Vemblio stadionas Londone ir „Dodger“ stadionas Los Andžele.
Live in HD sezonas
Teatras nuo 2006 metų gruodžio 31 dienos transliuoja savo spektaklius kine.