cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonas Kuodis
thumb|240px|Rocky Reach Dam hidroelektrinė Jonas Kuodis (1903 m. spalio 5 d. Rodai, Krekenavos valsčius – 1983 m. kovo 17 d. Dorčesteris, Masačiusetso valstija, palaidotas lietuvių kapinėse Putname) – Lietuvos statybos inžinierius, vienas gelžbetonio tyrimų Lietuvoje pradininkų, technikos mokslų daktaras.
Biografija
1923 m. baigė Panevėžio vyrų gimnaziją, 1932 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1933–1936 m. stažavo Vienos aukštojoje technikos mokykloje, dalyvavo pasaulinio garso specialisto profesoriaus R. Saligerio atliekamuose gelžbetoninių sijų bandymuose ir tyrė tų sijų plyšių grynojo lenkimo zonoje gylį. 1936 m. vokiečių kalba apgynė disertaciją „Gelžbetoninė sija su aukštos kokybės plienu“, 1936 m. liepos 11 d. jam suteiktas technikos daktaro laipsnis. 1938 m. apgynė habilitacijos darbą „Gelžbetonio ir betono darbų kontrolė“ (šis darbas išspausdintas atskira knyga 1938 m. Kaune), jam suteiktas docento vardas.
Nuo 1932 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1940–1944 m. Tiltų konstrukcijų katedros vedėjas; nuo 1941 m. profesorius. 1937–1940 m. dirbo ir Kauno miesto savivaldybės Statybos skyriuje. Lietuvos energijos komiteto narys. 1944 m. pasitraukė iš Lietuvos. 1946–1947 m. dėstė Miuncheno universitete (UNRRA), 1947–1974 m. dirbo projektavimo bendrovėje „Stone & Webster“ (JAV). Gyvendamas JAV projektavo tiltus, užtvankas, elektrinių, pramonės įmonių ir civilinius pastatus, daugiausia iš gelžbetonio, taip pat ir plieninių konstrukcijų, suprojektavo vaikų ligoninės Bostone gelžbetonines konstrukcijas. Su kitais per 6 metus suprojektavo 11 agregatų Rocky Reach Dam hidroelektrinės užtvanką ir kitus hidrotechnikos statinius prie Kolumbijos upės.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys: nearmuoto ir armuoto betono valkšnumas, susitraukimas, ribinis ištįsimas, pleišėjimas, armatūros ir betono sankiba, armatūros korozija, betono užpildų stiprumas, granuliometrinė sudėtis, užterštumas. Pirmasis Lietuvoje apgynė (Vienoje) technikos daktaro disertaciją iš gelžbetonio. Paskelbė mokslinių straipsnių.
Vėžliai
Vėžliai (Testudines) – roplių (Reptilia) būrys, priklausantis anapsidų (Anapsida) poklasiui. Labai specifinė gyvūnų grupė, kuri atsirado maždaug prieš 200 milijonų metų ir iki šiol menkai pasikeitė. Pasaulyje gyvena apie 360 vėžlių rūšių.
Sandara
left|thumb|180px|[[Kraštuotasis vėžlys|kraštuotojo vėžlio (Testudo marginata) karapaksas. Dalis raginių skydelių nukritę, po jais baltuoja kaulinės plokštelės.]] Kūną dengia kaulinis šarvas, po kuriuo gali paslėpti galvą ir kaklą, kojas ir uodegą. Šarvą sudaro viršutinis skydas – karapaksas (carapax) ir apatinis skydas – plastronas (plastron). Abi šios dalys šonuose susijungia, dažnai net suauga. Karapaksą sudaro susiformavusios odoje kaulinės plokštelės. Jos išsidėsčiusios tam tikra tvarka. Vidurinės eilės plokštelės (vertebralia) suaugusios su stuburo slankstelių nugarinėmis ataugomis, o šonuose esančios pailgos plokštelės (costalia) suaugusios su šonkauliais. Karapakso pakraščiuose yra smulkiausios kraštinės plokštelės (marginalia). Plastrono priekinė dalis (epiplastron) sudaryta iš dviejų pakitusių raktikaulių, o toliau yra dar 3 plačių kaulinių plokštelių poros (hyoplastron, hypoplastron ir xiphiplastron). Jos irgi priklauso odos dariniams ir susiformavo iš pilvinių šonkaulių. Visą vėžlio kaulinį šarvą dengia raginiai įvairaus storio skydeliai, tačiau jų ir kaulinių plokštelių ribos nesutampa. Sausumos vėžlių šarvas aukštesnis negu gyvenančių vandenyje. Gėlame vandenyje gyvenančių trioksinų šarvą dengia tik minkšta oda, o kietaodžio vėžlio šarvas redukuotas, jo storoje odoje likę tik daugybė smulkių kaulelių.
Vėžlių kaukolėje nėra tikros smilkinio duobės, yra tik paviršinis smilkinio užpakalinės dalies įlinkis. Tokia kaukolė vadinama anapsidine. Nosikauliai dažniausiai išnykę, o kaulinė pertvara tarp šnervių redukuota. Dantų neturi, vietoje jų – aštrios žandų raginės briaunos. Turi nedidelį antrinį gomurį. Pečių juosta (mentė ir korakoidas) yra ne šonkaulių išorinėje pusėje kaip kitų keturkojų gyvūnų, o po šonkauliais, kurie jungiasi su karapaksu. Tokia sandara formuojasi dar gemalo stadijoje. Panašiai po šarvu atsiduria ir dubuo. Kai kurių jis priauga iš vidaus prie karapakso ir plastrono. Dėl šarvo ir tokios neįprastos pečių ir dubens juostų padėties vėžlių galūnės yra plačiai išžergtos ir dėl to jie gali eiti tik mažais žingsneliais.
Patinai turi neporinį sustandėjantį kopuliacijos organą, kuriame yra išilginis griovelis spermai nutekėti. Patelės kiaušinius deda į pačių iškastą duobę. Po to juos užberia žemėmis ir paviršių išlygina.
Paplitimas
Paplitę daugiausia tropikų juostoje, gyvena dykumose, tropiniuose miškuose, prie gėlųjų vandenų ir atvirose jūrose. Pasaulyje gyvena apie 360 vėžlių rūšių, kurios skirstomos į 2 pobūrius ir 14 šeimų.
Europoje aptinkamos 3 augalėdės vėžlių rūšys sausumoje, 3 gėluose vandenyse gyvenančios ir 5 jūrinių vėžlių rūšys, gyvenančios Atlanto ir Viduržemio jūros pakrantėse. Lietuvoje gyvena vienintelė rūšis – balinis vėžlys (Emys orbicularis), kuris įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Vėžlių evoliucija ir sistematika
Pirmieji vėžlių protėviai, manoma, egzistavo Triaso periodu prieš 220 milijonų metų. Jų šarvai, kurie stebėtinai išliko stabilia kūno dalimi visos evoliucijos metu, manoma, išsivystė iš nugaros kaulų ir plačių šonkaulių kaulinių išaugų, kurie prasiplėtė ir suaugo į vieną formą, sudarydami šarvą. Šarvas suteikė apsaugą kiekvienu evoliucijos momentu, net tada, kai kaulinis šarvo komponentas dar nebuvo pilnai susiformavęs. Tokią teoriją sustiprina ir randamos pusiau šarvuoto gėlavandenio ir turinčio dantis Odontochelys semitestacea vėžlio fosilijos iš vėlyvojo Triaso periodo. Odontochelys turi pilnai susiformavusi plastroną ir nepilną karapaksą, panašų į dabartinių ankstyvojoje embriono stadijoje esančių vėžliukų. Iki šio atradimo anksčiausiai žinomos vėžlių fosilijos buvo pilnai susiformavusi šarvą turinčios sausumos gyvūnų rūšys, nerodančios jokių požymių, kaip išsivystė ši neįprasta anatominė savybė. Iki vėlyvojo Juros periodo vėžlių fosilijos tapo dažnos ir vystymosi istorija iš fosilijų tapo lengviau skaitoma.
Konkretus protėvis kol kas ginčytinas. Buvo manoma, kad vėžliai yra vieninteliai išlikę anapsidų evoliucinės atšakos atstovai, kuriam priklauso tokios grupės kaip prokolofonai, millerettidae, protorothyrididae ir pareiasauridae. Visų anapsidų kaukolės neturi smilkinkaulio duobės, kai kiti amniotai tokį turi (nors pas žinduolius jis tapo skruostine atauga). Šie gyvūnai išnyko Permo ir Triaso periodais.
Anksčiausiai gyvenę žinomi vėžliai su pilnai susiformavusiu šarvu yra vėlyvaus Triaso periodo Proganochelys genties individai. Šios genties rūšys jau turėjo nemažai išsivysčiusių vėžlių bruožų ir greičiausiai turėjo nemažai evoliucionuojančių vėžlių protėvių dar daug milijonų metų prieš juos. Jie dar negalėjo paslėpti savo galvos į šarvo vidų (kaklas buvo labai ilgas) ir turėjo ilgą, dygliuotą, klubakaulyje pasibaigiančią uodegą. Kūno forma buvo panaši į ankylosauria dinozaurų, nors evoliucionavusi nepriklausomai.
Vėžliai yra suskirstyti į du egzistuojančius pobūrius: slaptakakliai vėžliai (Cryptodira) ir šonakakliai vėžliai (Pleurodira). Slaptakaklių vėžlių grupė yra didesnė, jai priskiriami visi jūriniai ir sausumos vėžliai bei didžioji dalis gėlavandenių vėžlių. Šonakakliams vėžliams priskiriamos įvairios gėlavandenių vėžlių rūšys.
Įtraukdami galvą po šarvu, kaklą sulenkia vertikaliai, S raidės pavidalu. Kaklo slankstelių šoninės ataugos redukuotos. Dubuo nesuaugęs su kauliniu šarvu.
Įtraukdami galvą po šarvu, sulenkia kaklą horizontaliai ir pakiša galvą po pažastimi. Kaklo slanksteliai turi dideles keterines ir šonines ataugas stipriems raumenims prisitvirtinti. Dubuo suaugęs su kauliniu šarvu. Gyvena gėluose vandenyse, gerai plaukioja ir nardo. Tai sena vėžlių grupė paplitusi Pietų pusrutulyje (Pietų Amerikoje, Afrikoje, Madagaskare, Australijoje ir Naujojoje Gvinėjoje).
Santykis su žmogumi
thumb|100px|right|[[Seirijai|Seirijų herbas]] thumb|200px|left|Vėžlių kiautų apatinės dalys pardavinėjamos tradicinės kinų medicinos turguje kartu su įvairiomis kitų gyvūnų ir augalų dalimis Istoriškai vėžlys yra svarbus gyvūnas daugumoje žmonių kultūrų. Jis būdavo ar tebėra naudojamas maistui, tradicinei medicinai, kosmetikai, kaip naminis gyvūnėlis. Įvairiose mitologijose vėžlys paprastai būna išminties, ilgaamžiškumo, stabilumo simboliu. Gana dažnai vėžliai egzistuoja ir pasaulio sukūrimo mituose. Vėžlienos sriuba ir jūrinių vėžlių kiaušiniai daug kur laikomi delikatesu.
Istoriškai vėžliai būdavo vaizduojami herbuose, ant monetų, skulptūroje ir kitur. Vėžio šarvo brauktukas gitaristų buvo laikomas geriausiu, nors dabar dauguma gaminami iš plastiko.
Tradicinėje kinų medicinoje plačiai naudojama vėžlio šarvo apatinė dalis (t. y. dengianti pilvą). Vien Taivane jų importuojama šimtai tonų per metus.
Maistui vėžliai dažniausiai gaudomi laisvėje. Paskutiniu metu, siekiant sustabdyti jų nykimą, kuriama vis daugiau vėžlių ūkių, kur maistui jie yra auginami. Tačiau tai problemos neišsprendžia, kadangi vėžliai vis tiek nelegaliai gaudomi laisvėje, siekiant papildyti ar atnaujinti ūkių populiacijas.
Didžiausias išnykimo pavojus grеsia Azijos vėžlių rūšims bei endeminėms Madagaskaro rūšims. Pagrindinė grėsmė Azijos vėžliams yra gaudymas maistui (ar auginimui vėžlių ūkiuose) ir naudojimui tradicinėje medicinoje. Šiek tiek mažesniais kiekiais vėžliai gaudomi ir pardavimui į užsienį kaip naminiai gyvūnėliai. Dėl spartaus vėžlių nykimo Azijoje („Azijos vėžlių krizė“) šiuo metu turimi duomenys apie rūšių skaičių, gyvenamas vietas, vėžlių skaičius yra labai netikslūs ir sparčiai senstantys, masiškai gaudomi vėžliai nuolat išnyksta ištisuose regionuose.
JAV daugumoje valstijų nėra draudžiama gaudyti laukinius vėžlius, tai yra populiarus verslas. Taip pat jie auginami specialiuose ūkiuose, didelė dalis eksportuojama į Azijos šalis.
Šaltiniai
கடல் ஆமை
Orgija
thumb|right|220px|Orgija. Romėnų freska
Orgija – ikikrikščioniškuose tikėjimuose ritualinio pobūdžio religinė šventė, sukeldavusi ekstazę.
Orgijos žinomos nuo senovės Graikijos ir Romos laikų – iš pradžių tai buvo eleusinijų apeigos, vėliau Dionizo garbei švenčiamos Dionisijos (vėliau bakchanalijos). Dažnai jos įtraukdavo ir tam tikrus religinius ritualus ir motyvus, buvo atliekamos dievų garbei. Kartu buvo ne tik ištvirkaujama, bet ir daug geriama. Naktį orgijos baigdavosi masine ekstaze ir sekso šėlsmu, kai buvo santykiaujama su pirmu pasitaikiusiu partneriu. Pagal mitologinius tikėjimus nežabojamas lytinis elgesys turėjęs teigiamos įtakos derlingumui. Reiškęsis senovės baltų tikėjime Kupolės šventės metu, slavų – Jarilos.
Šiais laikais orgijomis vadinami grupinio sekso vakarėliai, pasižymintys nevaržomu seksu. Vienas žinomiausių sukurtų filmų apie slaptą orgijų bendruomenę – Plačiai užmerktos akys (1999 m.).
Karl Albrecht
Karlas Albrechtas (Karl Albrecht; 1920 m. vasario 20 d. Esene – 2014 m. liepos 16 d. ten pat) – Vokietijos verslininkas, kartu su broliu Theo Albrecht buvo „Aldi-Gruppe“ savininkas.
Karl ir Theo Albrechtai užaugo neturtingoje šeimoje. Tėvas buvo kalnakasys, vėliau kepėjo pagalbininkas; motina turėjo mažą maisto prekių parduotuvę Esene, Schonnebeck.
Po Antrojo pasaulinio karo pabaigos abu broliai 1946 m. perėmė verslą iš tėvų. 1961 m. atidarytas pirmasis „Aldi“ (Albrecht-Discount).
Karlas Albrechtas viešuomenėje nesirodė, apie jį mažai yra žinoma.
Albrechtas buvo vedęs, turėjo vieną vaiką. Jo tiksli gyvenamoji vieta nėra žinoma. Paskutiniu metu gyveno Šveicarijoje.
Albrechtas mėgo žaisti golfą, turėjo nuosavus aikštynus su viešbučiu (Öschberghof, kurį dar 1976 m. – dar prieš golfo bumą – įrengė prašmatniai. Albrechtas taip pat augino orchidėjas.
Turoslė
Tùroslė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Valsčiaus centras. Kaimas yra apie 15 km į vakarus nuo Kolno ir apie 102 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime stovi XIX a. pirmoje pusėje pastatyta medinė ''Šv. Jono Krikštytojo'' bažnyčia ir 1811 m. kapinėse pastatyta medinė koplyčia. Abu šie paminklai įtraukti į Palenkės vaivadijos saugomų istorinių paminklų sąrašą.
Karl Albrecht
Abu broliai savo turtą įnešė į Markus-Stiftung ir Siepmann-Stiftung fondus.
Turoslė
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – galindai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. kaimas priklausė Abiejų Tautų respublikai. 1849 m. kaime įkurta Turoslės šv. Jono Krikštytojo parapija. XIX a. buvo kaimas, Kolno apskrities Turoslės valsčiaus centras.
1915 m. balandžio 1 d. atidaryta Turoslės geležinkelio stotelė.
Karl Albrecht
Kaip ir jo brolis Theo Karlas JAV žurnalo „Forbes“ vertinimais valdė apie 18,5 mlrd. USD turtą (2006 m. kovo mėn.) ir buvo aštuntas turtingiausių pasaulio žmonių sąraše.
Buchara
Buchara − miestas centriniame Uzbekistane, prie istorinio Šilko kelio. Vilajeto centras. Transporto centras − nutiesti geležinkeliai į Samarkandą, Karšį, Čardžou, automobilių keliai jungia su Nukusu, Samarkandu, Čardžou, Turkmenabatu, veikia tarptautinis oro uostas. Išplėtota naftos perdirbimo, statybinių medžiagų, maisto, baldų, tekstilės, avalynės, medžio apdirbimo pramonė, taip pat dailieji amatai, medvilnės valymas, šilko vijimas. Nuo 1990 m. veikia universitetas. Yra istorijos ir kraštotyros, metalo kalybos, keramikos muziejai, botanikos sodas.
Istorija
Buchara − vienas seniausių ir istoriškai svarbiausių Vidurinės Azijos miestų. Miesto amžius siekia daugiau nei 2500 m., nors apylinkės gyvenamos nuo priešistorinių laikų. Pasak legendos, jo įkūrėjas − Turkestano valdovas Afrasiabas. Kadangi Buchara buvo prie Šilko kelio, čia klestėjo prekyba, buvo svarbi karavanų stotis. Senovėje priklausė Sogdo regionui − Achamenidų imperijos provincijai. II−III a. priklausė Kangiujo valstybei, vėliau − Eftalitų valstybei, Vakarų Tiurkų kaganatui. VII a. išplito islamas. Buchara tapo svarbiu religiniu bei mokslo centru. XVI a. miestą apjuosė gynybinė siena. Buchara tapo galingo Bucharos chanato sostine. Į Bucharą vedė karavanų keliai, išaugo amatai, prekyba. XIX a. miestą užėmė Rusijos imperija, vėliau − TSRS, ir priskyrė prie Uzbekijos TSR. Nuo 1938 m. iki 1992 m. srities centras. Nuo 1992 m. vilajeto centras.
Architektūra
Buchara − unikalus savo architektūriniu paveldu miestas. Dėl to 1993 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Bucharos senamiesčiui būdinga viduramžių arabiška (IX−XVII a.) architektūra su siauromis gatvelėmis, bazarais. Išlikusi miesto gynybinė siena, Arko citadelė, Talipačo vartai, architektūriniai kompleksai ir ansambliai (Bachaudino Nakšbando, Liabi chauzo, Chodža Gaukušano, Poi Kaljano, Čork Bakro ir kt.), mauzoliejai (Saif ad Din Bocharzi, Samanidų − IX−X a., Čašma Ajubo), gausu medresių, mečečių, minaretų (garsiausias − Kaljano).
Biologinės įvairovės konvencija
Biologinės įvairovės konvencija – tarptautinė sutartis, kuria siekiama apsaugoti biologinę įvairovę ir užtikrinti darnų jos naudojimą. Konvencija buvo pateikta pasirašymui 1992 m. birželio 5 d. Jungtinių Tautų Aplinkos ir plėtros konferencijoje, o įsigaliojo kitų metų gruodžio 29 d. Šiuo metu ją yra pasirašiusios ir ratifikavusios 193 šalys.
Istorija
1988 m. lapkritį ir 1989 m. gegužę Jungtinių Tautų Aplinkos apsaugos programos iniciatyva buvo sudarytos dvi darbinės ekspertų grupės, tyrusios biologinę įvairovę pasaulyje ir ją apsaugančios tarptautinės sutarties poreikį. Per ateinančius metus buvo paruoštas konvencijos tekstas, dėl kurio galutinio varianto susitarta 1992 m. gegužės 22 d. Nairobyje vykusios konferencijos metu. Pasirašymui sutartis buvo pateikta tų pačių metų birželio 5 d. Rio de Žaneiro konferencijoje, o įsigaliojo 1993 m. gruodžio 29 d. – praėjus 90 dienų po trisdešimtos šalies ratifikacijos.
Konvencijos įkurtos institucijos
Šalių narių konferencija (COP) yra konvencijos valdomasis organas, veikiantis periodinių susitikimų, kuriuose priimami pagrindiniai nutarimai, principu. Ligi šiol yra surengta 10 konferencijų, jos vyksta kas dveji metai.
Konvencijos 25 straipsnio pagrindu buvo įkurtas Pagalbinis mokslinis, techninis ir technologinis patariamasis organas, teikiantis informaciją sutarties įgyvendinimo klausimais. Jis susideda iš šalių narių atstovų ir turi savus reguliarius susitikimus, kurių paskutinis vyko 2010 m. gegužę Nairobyje.
Be dviejų pagrindinių institucijų veikia ir keturios specializuotos darbinės grupės: 2010 m. tikslų įgyvendinimo peržiūros; Prieigos ir naudos dalinimosi; 8-tojo straipsnio; Saugomų teritorijų.
Drebuliai
Drebuliai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 12 km į rytus nuo Švėkšnos, prie kelio ; iš pietų ribojasi su Stemplių kaimu; iš vakarų prieina Žąsyčių, iš šiaurės ir rytų – Kelvėtų miškai.
Pagrindinis verslas gyvulininkystė: 2003 m. 11 ūkių laikė 43 galvijus; yra ekologinis augalininkystės – daržininkystės ūkis.
Lietuvių švietimo draugija Rytas
Lietuvių švietimo draugija „Rytas“ arba „Ryto“ draugija – visuomeninė Lietuvos švietimo organizacija, steigusi mokyklas ir vadovavusi švietimui lietuvių kalba Rytų ir Pietryčių Lietuvoje, veikusi 1913–1938 m. Draugijos veikla atkurta 2004 m. balandžio 3 d. Būstinė veikia Marijampolio kaime (Marijampolio sen.), Vilniaus rajone.
Istorija
Lietuvių švietimo draugija „Rytas“ buvo įregistruota 1912 m. Petrapilyje. Pagal įstatus jos tikslas buvo „šviesti Vilniaus apygardos lietuvius, kaip reikalauja Romos katalikų tikėjimo mokslas“. Draugija gavo teisę, besilaikydama esamųjų įstatymų ir vyriausybės parėdymų, steigti ir laikyti pradedamąsias mokyklas, vakarines ir šventadienio pamokas suaugusiems, mokytojų seminarijas ir įvairias kitas vidurines mokymo įstaigas, liaudies universitetus ir visokius kursus, liaudies knygynus, skaityklas ir kitas tolygias švietimo įstaigas, rengti paskaitas, vakarus.
Steigiamasis „Ryto“ draugijos susirinkimas įvyko 1913 m. Vilniuje, Visų šventųjų bažnyčios klebonijoje. Steigėjai Jonas Basanavičius, Antanas Smetona, Liudas Gira ir kunigai Vladas Mironas, Alfonsas Petrulis, Klemensas Maliukevičius. Susirinkime, pasak protokolo, dalyvavo 1) generolas Aug. Paškevičius, 2) kun. Vl. Jezukevičius, 3) J.Kairiūkštis, 4) kun. P.Kraujalis, 5) kun. J.Kukta, 6) kun. P. Bieliauskas, 7) kun. V. Zajančauskas, 8) kun. P. Kemėšis, 9) kun. A. Jakavonis, 10) K. Strazdas, 11) kun. J. Kubilius 12) kun. A. Varnas, 13) I. Kubilius ir 14) kun. J. Stasiūnas. Susirinkimo pirmininku buvo išrinktas d - ras J. Basanavičius, sekretoriavo L. Gira. Paskaičius draugijos statutą, steigėjų buvo priimti visi 14 narių. Kiek vėliau dar priimti kun. T. Brazys, D. Malinauskis ir Em. Vileišienė. Į „Ryto“ draugijos pirmąją valdybą, atsisakius kandidatuoti P. Kraujaliui ir 5 kitiems, slaptu balsavimu išrinkti kun. J. Kukta (21 balsas), kun. V. Mironas (20 balsų), L. Gira (20 balsų), kun. J. Steponavičius (19 balsų – jis ir tapo valdybos pirmininku), dr. J. Basanavičius (18 balsų), J. Kairiūkštis (18 balsų). Kandidatais liko A. Smetona (17 balsų) ir kun. K. Maliukevičius.
Draugija įsikūrė Vileišių rūmų pirmame aukšte. Vien 1913–1915 m. buvo įsteigta per 120 lietuviškų mokyklų Vilnijos krašte. 1916 m. vokiečių okupantai „Ryto“ draugiją uždraudė, tačiau vėliau jai vėl leista veikti. 1919–1920 m. kai kurias draugijos mokyklas perėmė valstybė, bet 1921 m. didžiąją krašto dalį užėmė lenkai. Okupacinė Vilniaus prokuratūra iškratė „Ryto“ centro valdybą, penki jos nariai įkalinti Lukiškių kalėjime, vėliau ištremti už demarkacinės linijos. 1922 m. birželio 19 d. dr. J. Basanavičiaus bute „Ryto“ draugijos pirmininku išrinktas kun. Petras Kraujalis, kuris pareigas ėjo iki mirties 1932 m. Jį pakeitė kunigas Kristupas Čibiras, būsimasis arkivyskupas Mečislovas Reinys.
„Ryto“ draugijos mokytojai, vykdantys nepriklausomos Lietuvos vyriausybės ir užsienio lietuvių finansuojamos draugijos vadovybės nurodymus, nebuvo lojalūs lenkų okupacinei valdžiai, dažnai su ja konfliktuodavo. Dažniausiai bendraujama buvo peticijomis, ypač, kai buvo uždaromos lietuviškos mokyklos. 1927 m. „Rytas“ išlaikė 100 lietuviškų pradžios mokyklų su 4000 mokinių, 50 vakarinių kursų su 1767 klausytojais, Vytauto Didžiojo gimnaziją (439 mokiniai), lietuvių mokytojų seminariją (291 studentas). 1932–1935 m. uždarius visas lietuvių mokyklas ir vietoje jų atidarius 100 lenkiškų Juzefo Pilsudskio mokyklų, 1938 m. buvo uždrausta ir „Ryto“ draugijos veikla.
Tačiau po 1990 m. kovo 11 d. Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo, lietuviškų mokyklų steigimu ėmė domėtis, o kartu ir organizuoti jų atidarymus „Vilnijos” draugija. 2003 m. pabaigoje „Vilnijos” draugijos pirmininkui dr. Kazimierui Garšvai pasiūlius, valdyba pritarė atkurti Lietuvių švietimo draugiją „Rytas”. Šios draugijos įstatai buvo patvirtinti 2003 m. gruodžio 29 d.
Vilniuje 2004 m. balandžio 3 d. Lietuvių literatūros ir tautosakos institute įvyko suvažiavimas. Išrinkta dvidešimties narių taryba ir trijų narių valdyba. Pirmininku tapo Algimantas Masaitis.
Lačplėsio karo ordinas
Lačplėsio karo ordinas – Latvijos karinis apdovanojimas, skirtas apdovanoti už nuopelnus Pirmajame pasauliniame kare ir Latvijos nepriklausomybės kare.
Istorija
Lačplėsio ordinas buvo pirmasis, aukščiausias ir iki 1924 m. vienintelis Latvijos apdovanojimas. Jo įsteigimą inicijavo Latvijos kariuomenės vyriausiasis vadas pulkininkas Janis Balodis.
Ordino įsteigimo data laikoma 1919 m. lapkričio 11 d., kai Ryga buvo išvaduota nuo Pavelo Bermonto-Avalovo kariuomenės. Tiesa, Latvijos Konstitucinis susirinkimas ordino priėmimo įstatymą ir Ordino statutą priėmė tik 1920 m. rugsėjo 18 d. Kasmet lapkričio 11 d., ordino šventės dieną, vykdavo iškilmingi renginiai ir kavalierių pagerbimas.
Ordinu apdovanodavo Latvijos kariuomenės kariškius, taip pat buvusius latvių šaulius ir užsieniečius, kurie dalyvavo kovose už nepriklausomybę ar kitais būdais padėjo kurti ir formuoti Latvijos valstybę.
Ordino statutą sukūrė kapitonas Albertas Stalbe, 3-iojo laipsnio Lačplėsio ordino kavalierius. Nutarimą apie apdovanojimą priimdavo Ordino taryba. Tarybą sudarė pirmininkas (Latvijos prezidentas), 7 Seimo deputatai ir 7 aukščiausio laipsnio Lačplėsio ordino kavalieriai.
Ordinas buvo trijų laipsnių. Apdovanojama būdavo nuo žemiausio laipsnio didėjančia tvarka. Išimtys buvo galimos apdovanojant užsieniečius.
Lačplėsio karo ordinu apdovanojami užsieniečiai paprastai būdavo valstybių galvos, premjerai, aukšto lygio karo vadai: Estijos kariuomenės vadas Johanas Laidoneris, Lenkijos maršalai Juzefas Pilsudskis ir Edvardas Rydz-Smiglis, Italijos karalius Viktoras Emanuelis III, Italijos premjeras Benitas Musolinis, Belgijos karalius Albertas I, Prancūzijos maršalas Ferdinandas Fošas, čekų rašytojas generolas Rudolfas Medekas.
Lačplėsio karo ordinu buvo apdovanota ir Verdeno tvirtovė už jos gynėjų didvyriškumą Pirmojo pasaulinio karo metais.
1928 m. nustota apdovanoti šiuo ordinu. Paskutinė apdovanotoji (po mirties) buvo Elza Žiglevics. .
Ordino ženklai
Ordino ženklas (kryžius) – auksinis keturgalis stilizuotas „ugninis kryžius“ (latviška svastika), padengtas baltu emaliu, apkraštuotas plačiu raudono emalio apvadu. Priekinės pusės centre apvalus balto emalio medalionas su plačiu metaliniu apvadu. Medaliono centre pavaizduotas epinis herojus Lačplėsis, grumtynėse įveikiantis lokį.
Atvirkštinė kryžiaus pusė be emalio. Viršutinėje ir šoninėse kryžiaus šakose ordino devizas: „PAR / LAT– / WIJU“ ('Už Latviją'). Apatinėje šakoje išgraviruotas numeris, kuriuo apdovanotasis įtraukiamass į ordino kavalierių sąrašus. Medaliono antroji pusė irgi be emallio, jo centre ordino įsteigimo data dviejose eilutėse: „11. NOVEMBRIS / 1919“.
Matt Damon
Matthew Paige „Matt“ Damon (g. 1970 m. spalio 8 d. Kembridže, Masačusetse, Jungtinėse Valstijose) – amerikiečių aktorius, prodiuseris, scenaristas, filantropas.
Lačplėsio karo ordinas
Ordino ženklai
Tarp kryžiaus šakų 2 sukryžiuoti kalavijai rankenomis žemyn, susikertantys kryžiaus centre.
Matt Damon
Aktorius išgarsėjo po itin pasisekusio filmo „Good Will Hunting“ (1997) išleidimo, kurio scenarijų parašė ir pačiame filme vaidino pats aktorius (kartu su savo draugu ir kolega Benu Afleku). Už geriausią scenarijų juodu laimėjo „Auksinio gaublio“ ir „Oskaro“ apdovanojimus. Už vaidybą filme aktoriui buvo paskirtos „Satellite“, „Oskaro“ ir „Auksinio gaublio“ nominacijos, laimėjo Ekrano aktorių gildijos apdovanojimą.
Nuo pat savo karjeros pradžios aktorius yra vaidinęs daugelyje įvairių filmų, įskaitant „Saving Private Ryan“ (1998), „Titan A.E.“ (2000), „Ocean’s Eleven“ (2001) „The Bourne Identity“ (2002), „Eurotrip“ (2004), „Syriana“ (2005), „The Departed“ (2006), „The Good Shepherd“ (2006), „Invictus“ (2009), „Užkratas“ (2011), „Martian" (2015).
Lačplėsio karo ordinas
Ordino ženklai
Ženklo matmenys: I laipsnio – 61×57,5 mm; II laipsnio – 48×46 mm; III laipsnio – 41×39 mm.
Matt Damon
Matt Damon yra atlikęs ir keletą vaidmenų televizijoje. Seriale „30 Rock“ aktorius vaidino Carol Burnett, už vaidybą komedijoje jam buvo paskirta „Emmy“ nominacija kaip geriausias kviestinis aktorius. Atlikęs epizodinius vaidmenis garsiuose serialuose „Entourage“, „Will & Grace“, yra keletą kartų vaidinęs šou „Saturday Night Live“.
Lačplėsio karo ordinas
Ordino ženklai
Ordino žvaigždė (I laipsnio ordinas): šešiolikakampė, sidabrinė. Žvaigždės centre uždėtas ordino ženklas. Žvaigždės skersmuo – 68,5 mm; uždėto ženklo – 25 mm.
Ordino kaspinas– šilkinis muaro, iš 4 baltų (sidabrinių) ir 3 raudonų vienodo pločio juostelių. I laipsnio kaspino plotis – 101 mm.
Ordino ženklų nešiojimo taisyklės
Apdovanotieji vyresniaisiais ordino laipsniais nešiodavo ir žemesniųjų laipsnių ordino ženklus.
Matt Damon
Matt Damon yra aktyvus įvairių labdaros organizacijų narys.
Lačplėsio karo ordinas
I laipsnio kavalieriai
I laipsnio Lačplėsio karo ordinu buvo apdovanoti 11 asmenų:
II laipsnio kavalieriai
II laipsnio Lačplėsio karo ordinu buvo apdovanoti 18 latvių ir 43 užsieniečiai:
III laipsnio kavalieriai
III laipsnio Lačplėsio karo ordinu buvo apdovanoti 1600 Latvijos kariuomenės karių, 202 buvė latvių šauliai ir 270 užsieniečių. Taip pat III laipsnio ordinu buvo apdovanotas Prancūzijos Verdeno tvirtovė.
Škrlatica
Škrlatica  – kalnas Julijos Alpėse, Slovėnijoje. Aukštis – 2740 m. Tai antras pagal aukštį kalnas šalyje (po Triglavo). Kalnas dar vadinamas Suhi plazu, kas reiškia „sausa nuošliauža“. Pavadinimas Škrlatica reiškia „ryškiaspalvė“.
Pirmasis įkopimas į Škrlaticą užfiksuotas 1880 m. rugpjūčio 24 d. – tada į kalną įkopė austrų alpinistas Julius Kugy, lydymas vietinių gidų – Andrej Komac ir Matija Kravanja.
Kelias į žvaigždes 3
thumb|„Kelio į žvaigždes“ scena [[Jonava|Jonavoje]] thumb|Koncerto [[Mažeikiai|Mažeikiuose metu, 2007-12-08]]
Kiti projektai: Kelias į žvaigždes - Kelias į žvaigždes 2
Kelias į žvaigždes 3 (dažnai trumpinama „KĮŽ 3“) – nuo 2007 metų rugsėjo 1 d. iki gruodžio 30 d. per LNK televiziją vykęs realybės šou.
Savaitės finalus, kaip ir anksčiau vedė Arūnas Valinskas.
Trečiojo sezono nugalėtoju tapo dainininkas Anatolijus Oleinik.
Dėl mažėjančio Lietuvos žiūrovų susidomėjimo, trečiajam KĮŽ sezonui nepavyko pasiekti savo pirmtakų populiarumo.
KĮŽ3 transliacijos
KĮŽ3 dienoraščius viso realybės šou metu LNK rodė pirmadieniais-ketvirtadieniais nuo 20.00 val.
Speciali laida „Kelias į žvaigždes 3. Naktis“ buvo rodoma antradieniais, 22.30 val., o savaitės finalai - šeštadieniais, 19.05 val.
Dalyviai
Iš viso anketas dalyvauti šou užpildė apie 4 tūkstančiai pretendentų, iš jų į pirmąjį atrankos etapą Vilniuje ir Klaipėdoje buvo pakviesti per tūkstantį, o į realybės šou pateko 14 dalyvių. Šeštadienio finalo Jonavoje metu prie šou prisijungė dar trys dalyviai. Kalėdų proga, gruodžio 8 d. į šou grįžo Anatolijus Oleinik, gruodžio 28-ąją - Donatas Šimkus.
Koncertai
Kiekvienas „Kelio į žvaigždes 3“ savaitės finalas vyko skirtingame Lietuvos mieste. Juos LNK tiesiogiai transliavo šeštadieniais, 19.05 val. Jų grafikas:
T-juostis cichlidas
T-juostis cichlidas, sin. Archocentrus sajica – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvis.
Gamtoje yra paplitusios kelios spalvinės formos, kurių raštai priklauso nuo vietovės. Kartais ši rūšis supainiojama su panašia Cryptoheros spilurus. Patinai iki 12 cm, patelės mažesnės. Gina teritoriją, bet dažniausiai pakantesni kitoms žuvims, išskyrus dauginimosi periodą. Paplitęs Kosta Rikoje.
Akvariumas įrengiamas erdvus, gerai apsodintas, su slaptavietėmis, prieglobsčiais ir olomis. Tinka įvairios sudėties vanduo. Temperatūta 22-25 °C. Ikrus deda olose arba atvirose vietose. Patelė prižiūri ikrus ir mailių, kuris išsirita per keletą dienų, o patinas gina teritoriją.
Roški Chžčonai
Roški Chžčonai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokolų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 19 namų ir 94 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 14 namų ir 62 gyventojai, iš kurių 34 vyrai ir 28 moterys.
Hepatitas C
Hepatitas C – tai hepatito C viruso sukeltas kepenų uždegimas. Kuris pasireiškia gelta ir/arba aminotransferazių aktyvumo padidėjimu, hepatito C viruso antikūnų (anti-HCV) ir/arba hepatito C viruso ribonukleorūgšties atsiradimu kraujo serume.
1997 m.
1997 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Hepatitas C
Klinika
Ūminis simptominis HC atsiranda retai iki 30% užsikrėtusiųjų iš jų gelta pasireiškia tik 10% - 15%, kuri dažniausiai būna nesunki. Inkubacinis laikotarpis - nuo 2 sav. iki 26 sav. Simptominė forma pasireiškia prodromu, kuris trunka 5 - 6 dienas, jam būdinga silpnumas, blogas apetitas, pykinimas, kartais karščiavimas, sąnarių skausmai, odos niežulys. Vėliau gali pasireikšti intoksikacija, gelta, tačiau šie požymiai trunka trumpai. sunkios formos sukeliančios žaibinį hepatitą pasireiškia labai retai. Ligonio būklė pagerėja per 1 sav., per 4 - 6 sav. sunormalėja biocheminiai kraujo rodikliai (aminotrasferazių aktyvumas, bilirubinas). Pasveiksta tik 15 - 50% ligonių. Dažnai infekcija tampa lėtine. Lėtinė infekcija tęsiasi 10-20 metų dažniausiai pasireiškia nežymiais simptomais: silpnumu, nuovargiu, sumažėjusiu darbingumu, gali būti dispepsijos požymiai (anoreksija, pykinimas, pilvo skausmas). Nedidelei daliai ligonių gali pasireikšti artralgijos, mialgijos, sinovitai, reakcinis artritas hematologiniai pokyčiai - trombocitopenija, aplastinė anemija; dermatologiniai pokyčiai - dilgėline, plokščioji odos ir gleivinių krepligė; endokrininiai pokyčiai: tiroiditas, hipertiroidizmas; inkstų pokyčiai - glomerulonefritas; kiti pokyčiai: mazginis poliarteritas; krioglobulinemija, periferinė neuropatija, Guillan - Bare sindromas. Tačiau dažniausiai lėtinė HCV infekcija pasireiškia tik padidėjusiu aminotransferazių aktyvumu ir be jokių klinikinių simptomų, todėl 60 - 80% ligonių, sergančių virusiniu hepatitu C, bloga sveikata visai nesiskundžia ir apie virusą sužino tik atsitiktinai atlikę tyrimus arba po 20-30 metų nuo užsikrėtimo virusu pradžios, kai stipriai pažeidžiamos kepenys. Apie 10-20% lėtine infekcija sergančių pasveiksta savaime per 20 metų; maždaug 30% užsikrėtusiųjų per 20 - 30 metų išsivysto kepenų cirozė. Iki 14% pacientų, kuriems nustatyta cirozė išsivysto pirminis kepenų vėžys (hepatoceliulinė karcinoma).
Terpeikiai
Terpeikiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Palėvenės, dešiniajame Lėvens krante. Kaime yra buvęs gamtos paminklas – 2 m skersmens sunykęs Terpeikių ąžuolas.
Hepatitas C
Gydymas
Pacientai, kuriuos gydant šiuolaikine terapija, pasiekiamas stabilus virusologinis atsakas, prilyginami pasveikusiems. Jeigu jų imunitetas nebus labai sutrikdytas (jie neužsikrės ŽIV, nebus persodinti organai, nebus gydomas spinduline ar chemoterapija), tikėtina, kad infekcija daugiau nebepasireikš. Nepaisant tokios palankios prognozės, buvusius ligonius toliau turi stebėti specialistai, turi būti periodiškai tikrinami jų kraujo rodikliai. Tačiau šie žmonės gali gyventi visavertį gyvenimą ir jaustis sveiki. Sergant lengva hepatito forma medikamentai nenaudojami. Svarbu ilsėtis (negriežtas gulimas režimas), pakankamas skysčių vartojimas ir dieta. Hepatito C gydymas medikamentais yra rekomenduojamas tiems pacientams, kuriems yra aptinkami viruso sukelti kepenų pažeidimai. Iki šiol "aukso standartas" hepatito C gydymui buvo pegiliuoto interferono ir ribavirino derinys. Gydymui skiriamas pegiliuotas interferonas alfa ir antivirusinis vaistas ribavirinas (dvigubinė terapija), kurie vartojami 24 savaites (sergant 2-o ar 3-io genotipo HCV)arba 48 savaites (sergant 1-o ar 4-o genotipo HCV). Sėkmingas gydymas, t. y. pasiekiamas stabilus virusologinis atsakas fiksuojamas tik apie 30%-50% pacientų. Likusi pacientų dalis ir toliau serga. Medikamentinis lėtinio hepatito C gydymas yra reglamentuotas Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministro 2012 m. spalio 24 d. įsakymu Nr. V-960 "Lėtinio virusinio C hepatito diagnostikos ir ambulatorinio gydymo kompensuojamaisiais vaistais tvarkos aprašu". 2011 m. rudenį Europos Sąjungoje (taip pat ir Lietuvoje) užregistruoti 2 naujos kartos vaistai, priklausantys proteazių inhibitorių grupei - boceprevir'as ir telaprevir'as. Tai tiesiogiai veikiantys 1-o genotipo hepatito C virusą vaistai. Skiriant jų kombinaciją su standartiniu gydymu, ilgalaikis virusologinis atsakas fiksuojamas iki 80% anksčiau negydytų pacientų.
Terpeikiai
Žymūs žmonės
Kaime gimė žymiausias disko metikas Virgilijus Alekna (1972), poetas Kajetonas Aleknavičius (1804–1874).
Hepatitas C
Profilaktika
Užtikrinti kraujo ir iš jo gaminamų produktų saugumą (skatinti nekomercinę donorystę, vykdyti kraujo donorų atranką). HCV infekuotų asmenų išaiškinimas ir gydymas. Visuomenės švietimas. Žalos mažinimo programos - sterilių švirkštų dalijimas intraveninius narkotikus vartojantiems asmenims.
Velsas (Austrija)
Velsas – antrasis pagal dydį Aukštutinės Austrijos miestas, pastatytas ant Trauno upės kranto. Netoli yra didžiausias žemės miestas – Lincas. Ekonomikoje vyrauja paslaugų sfera, yra daug parduotuvių. Miestas garsėja dėl savo Velso mugių, vykstančių kas dvejus metus.
Istorija
Apgyvendintas neolito eroje, svarbą įgavo Romos laikas, nes buvo Norikijos centre. Apie 215 metus gavo miesto teises, bet žlugus Romos imperijai neteko savo svarbos.
1222 m. vėl suteiktos miesto teisės.
Audrius Zavadskis
Audrius Zavadskis (1945 m. lapkričio 20 d. Šiauliuose – 2019 m. spalio 20 d.) – Lietuvos fotomenininkas, fotožurnalistas.
Biografija
1963 m. baigė Vilniaus 7-ąją vidurinę mokyklą. 1963–1965 m. buvo Lietuvos kino studijos operatoriaus asistentas, 1965–1968 m. – šios studijos meninių filmų reklamos fotografas, 1968–1974 m. – leidyklos „Mintis“ fotografas, 1974–1993 m. – žurnalo „Mūsų gamta“ iliustracijų skyriaus redaktorius. 1993–1995 m. fotostudijos „Kodak“ vedėjas. Nuo 1995 m. buvo A. Zavadskio personalinės studijos vedėjas (savininkas).
Vaikas (Armėnija)
2009 m. duomenimis, miestelyje gyveno 5900 gyventojų.
Charbinas
Charbinas (pinyin: Hārbīn) – miestas šiaurės rytų Kinijoje, Heilongdziango provincijos sostinė. 3,23 mln. gyventojų (2005), kartu su priemiesčiais – 9,5 mln. Išsidėstęs prie Songhua upės, didelis uostas ir geležinkelio mazgas, pagrindinis regiono verslo, pramonės ir transporto centras. Pramonė: elektros, įrengimų, chemijos, maisto, cemento.
Istorija
Miestą kaip geležinkelio centrą 1898 m. įkūrė rusai, tiesdami Transmandžiūrijos geležinkelį. Senesniuose Harbino rajonuose iki šiol galima surasti rusiškos architektūros pavyzdžių. Valdant japonams 1932–1945 m. vadinosi Pinkiang. Po 1949 m. tapo įvairios pramonės centru.
Išeiviai iš Lietuvos
Išeiviai iš Lietuvos į Charbiną kėlėsi pradedant XIX a. antra puse, tarp jų buvo lietuviai, litvakai, karaimai. 1909–1914 m. veiklą vykdė lietuvių draugija „Aušra“, 1918–1923 m. įsteigtas Lietuvių komitetas, o 1923 m. įkurtas lietuvių konsulatas. Nuo 1935 m. suburta Vlado Mažono vadovaujama lietuvių bendruomenė. Manoma, kad 1938 m. Charbine galėjo gyventi apie 1000 asmenų, kilusių iš Lietuvos.
Kultūra
Mieste nuo 1985 m. rengiamas kasmetinis Charbino tarptautinis ledo ir sniego skulptūrų festivalis.
Aleksandras Černovas
Aleksandr Černov (g. 1970 m.) – Lietuvos šachmatų sporto veikėjas, Lietuvos šachmatų federacijos (LŠF) prezidentas
Biografija
Verslininkas ir finansų specialistas. UAB „Vilniaus kapitalo vystymo projektai“ vadovas.
Nuo 2011 metų birželio 4 dienos LŠF Tarybos narys. 2012 metų kovo 25 dieną LŠF narių visuotinio susirinkimo išrinktas LŠF vadovu (po to, kai buvo atšauktas Jonas Viesulas), nugalėdamas Dariaus Mankevičiaus kandidatūrą. 2013 metais su keliomis Lietuvos partijomis pasirašė susitarimą dėl privalomų šachmatų mokyklose. 2015 metų birželio 28 dieną buvo perrinktas antrai kadencijai. Kaip svarbiausią savo užduotį antrosios kadencijos metu įvardino tikslą, kad Lietuvoje vaikai žaisti šachmatais būtų mokomi mokyklose. Prieš 2014 metų FIDE vadovo rinkimus palaikė Vladimiro Putino aplinkos šachmatų veikėją Kirsaną Iliumžinovą, siekusį perrinkimo 6 kadencijai.
Lipšys
Lipšys – ežeras Lietuvoje, Anykščių rajone, 8 km į pietvakarius nuo Vyžuonų. Telkšo rininės kilmės duburyje. Nusidriekęs iš šiaurės vakarų į pietus 1,3 km, plotis siekia 0,22 km. Altitudė 135,6 m. Krantai aukšti, statūs, daugiausia apaugę medžiais. Atabradą dengia smėlis, dugną – molis. Aplink plyti dirbami laukai, vakaruose – nedidelis miškas. Lipšio ežeru iš pietų į šiaurę prateka Šventosios intakas Aknysta.
Greta šiaurinio ežero kranto yra Aušros kaimas, veikia kaimo turizmo sodyba, yra paplūdimys.
Ežerėvardis Lipšỹs kildinamas nuo žodžio lipti („kibti, klijuotis“, plg. lipšnus, lipštus).
Adenos kultūra
thumb|Adenos kultūra – žalia spalva ir jos kaimynės thumb|Krielio pilkapis
Adenos kultūra – archeologinė kultūra, plitusi 500 m. pr. m. e. – 100 m. e. m. Šiaurės Amerikos rytinėje dalyje. Pavadinta fermos Ohajo valstijoje, greta kurios gausu piliakalnių ir pilkapių, vardu.
Kultūra
Piliakalniai – nupjautos piramidės formos, iki 20 m aukščio, ant jų būta medinių šventovių ir įtvirtinimų. Žmonės daugiausia gyveno apskrituose su kūgio formos stogu būstuose. Vertėsi žvejyba, iš dalies žemdirbyste – pradėti auginti kukurūzai, rinko augalinį maistą. Naudojo akmeninius kaplius ir kirvius, molinius indus; rasta ornamentuotų vario dirbinių, akmens plokštelių su geometriniais ženklais. Mirusiuosius, apibertus ochra, laidojo medinėse dėžėse, įvairių gyvūnų formų pilkapiuose. Adenos kultūra turėjo įtakos kitoms kultūroms.
Dina Kuncevič
Biografija
1924 m. baigusi Krymo universitetą dirbo gydytoja Ivanove, Ufoje. 1947–1976 m. Vilniaus universiteto dėstytoja; 1960 m. medicinos mokslų daktarė, nuo 1966 m. profesorė. Kartu dar ir Vilniaus respublikinės ligoninės Rentgeno skyriaus vedėja. Sukūrė storosios žarnos tyrimo metodą ir aparatą. Moksliniai darbai apie plaučių ir skrandžio vėžio, žarnyno divertikulų rentgenodiagnostiką.
Revolverinė patranka
thumb|right|250px|Šiuolaikinė revolverinė patranka [[Mauser BK-27]] Revolverinė patranka – automatinė patranka, kuri turi vieną vamzdį ir būgną su daug šovinių lizdų kaip revolveris.
Revolverinė patranka skiriasi nuo gatlingo tipo patrankos, nes gatlingai turi daug vamzdžių su šovinių lizdais ir spynomis, sujungtų į besisukantį bloką. Tuo tarpu revolverinėje patrankoje sukasi tik būgnas su šovinių lizdais.
Revolverinės patrankos naudojamos daugiausia orlaiviuose. Jos buvo sukurtos Antrojo pasaulinio karo pabaigoje. Revolverines patrankas kuria ir naudoja daugiausia Europoje. Tuo tarpu JAV daugiausia naudoja gatlingo tipo aviacines patrankas. Rusija (anksčiau TSRS) taip pat dažniau naudoja gatlingus.
Tipiškas revolverinės patrankos pavyzdys yra Mauser MK 213, pagal kurį kurtos beveik visos kitos to tipo patrankos. Pagal šį pavyzdį D. Britanija ir Prancūzija po karo sukonstravo 30 mm ADEN ir DEFA patrankas. JAV taip pat sukūrė keletą tokių patrankų, tačiau ginkluotėn daugiausia priimtos gatlingo tipo automatinės patrankos.
Dabar viena geriausių revolverinių patrankų laikomas Mauser BK-27. Laivo patranka Rheinmetall Millennium 35 mm Naval Gun System yra stambiausia revolverinė patranka.
Revolverinių patrankų šaudymo sparta mažesnė negu gatlingo patrankų, nes visi sviediniai iššaunami iš vieno vamzdžio, kuris labai sparčiai šaudant smarkiai kaista. Gatlingo patrankos šaudo iki 10 000 šūvių/min. sparta (tai rusiška GŠ-6-23), tuo tarpu revolverinių patrankų sparta paprastai iki 2 000 šūv./min.
Revolverinės patrankos paprastai turi didesnę pradinę šaudymo spartą, kadangi pradedant šaudyti jos turi įsukti mažesnę masę – tik būgną. Tuo tarpu gatlinginių patrankų sukamasis blokas žymiai masyvesnis, nes jame yra visi vamzdžiai su šovinių lizdais. JAV gatlinginių patrankų didžiausia šaudymo sparta pasiekiama tik po pusės sekundės, kai blokas įsisuka. Dėl šių ypatybių tos pačios masės revolverinė patranka gali šaudyti stambesnio kalibro sviediniais, negu gatlinginė patranka.
Marlene Dietrich
Marlene Dietrich (1901 m. gruodžio 27 d. Berlyne, Vokietija – 1992 m. gegužės 6 d. Paryžiuje, Prancūzija) – viena garsiausių pasaulio aktorių, dainininkė, tapusi savo laikmečio simboliu.
Biografija
Gimė pasiturinčioje policijos leitenanto šeimoje. Tėvas mirė kai jai buvo vos šešeri. Ankstyvaisiais metais buvo mokoma privačių mokytojų namuose, vėliau lankė Berlyno Augustos Viktorijos, o 1918 m. baigė Viktorijos Luizos mokyklą. Anksti pradėjo mokytis groti įvairiais muzikos instrumentais. 1917 m. birželį, vykstant Pirmajam pasauliniam karui, M. Dietrich pirmą kartą dalyvavo viešame Raudonojo Kryžiaus organizuotame koncerte. Pradėjusi kabareto dainininke, choriste ir kino aktore Berlyne 1920 m. ji tapo pirmąja vokiečių aktore, susilaukusia pripažinimo ir šlovės Holivude. Amerikos filmų institutas jai suteikė 9 vietą per visą pasaulio kino istoriją, tačiau aukščiau jos tame sąraše nėra nė vienos dainuojančios aktorės.
Diskografija
1928-1978 m. laikotarpiu išleista 40 singlų vokiečių, prancūzų ir anglų kalbomis, 3 studijos albumai (Overseas (1951 m.), Die neue Marlene (1965 m.) ir Marlene singt Berlin, Berlin (1965 m.), 4 koncertiniai albumai, įvairiose šalyse išleista Marlene Dietrich muzikos rinktinių albumų.
Simonas Morkūnas
Simonas Morkūnas (1902 m. vasario 16 d. Valtūnuose, Rusijos imperija – 1997 m. liepos 5 d. Su Sityje, Ajova, JAV) – kunigas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Gimė 1902 m. vasario 16 d. Valtūnuose. Pradžios mokyklą lankė Žemaitkiemyje, vėliau dirbo tėvų ūkyje ir privačiai mokėsi Videniškiuose. Pasimokęs Kėdainių suaugusiųjų gimnazijoje, išlaikė 5 klasių egzaminus. 1926 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją, 1933 m. balandžio 1 d. arkivysk. Juozapo Skvirecko buvo įšventintas kunigu. 1935 m. JAV, Ajova, Su Sityje skaitė išsamų pamokslą apie Teofilijaus Matulionį ir jo kančias, taip pat apie jį parašė straipsnį vietiniam vyskupijos laikraščiui Globe. Būdamas Kauno Prisikėlimo bažnyčios vikaru, pastatė senelių prieglaudą ir įkūrė tris vaikų darželius. Už savo gerą širdį buvo vadinamas Ubagų karaliumi.
1941 m. birželio 28 d., po Lietūkio garažo žudynių, kartu su gydytoju Baliu Matulioniu kreipėsį į arkivyskupą Skvirecką, kad katalikų bažnyčia užtartų lietuvių žudomos žydus. II pasaulinio karo metais rizikuodamas gyvybe globojo žydus.
The Carpenters
thumb|250pxThe Carpenters – populiarus JAV lengvosios popmuzikos brolio ir sesers Ričardo ir Karen duetas iš Konektikuto valstijos. Duetas buvo itin populiarus aštuntame praėjusio šimtmečio dešimtmetyje, kuomet buvo išpirkta daugiau nei 100 mln. jų muzikinių albumų. Duetas iširo 1983 m. Karen mirus nuo anoreksijos.
Bžezinai (reikšmės)
Bžezinais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Kariaminiai
Kariaminiai (Cariamidae) – kariaminių paukščių (Cariamiformes) būrio šeima. Tai vidutinio dydžio plėšrieji paukščiai. Anksčiau kariaminių šeimos rūšys buvo priskirtos prie gervinių paukščių (Gruiformes) būrio.
thumb|left|180px|[[Čunga (Chunga burmeisteri)]]
Kuoduotoji kariama stambiausia, jos kūno ilgis apie 90 cm, svoris apie 1,5 kg, čungos kūno ilgis 70-85 cm, svoris apie 1,2 kg. Kaklas ilgas, galva maža. Ant kaklo turi ilgas plunksnas, ant galvos kuodą. Snapas trumpas, platus, viršutinėje dalyje platesnis, šiek tiek užlenktas į apačią. Sparnai trumpi, suapvalinti. Uodega ilga, kraštinės uodegos vairuojamosios plunksnos trumpesnės už vidurines. Kojos ilgos, pirštai trumpi. Kojų antrasis pirštas su ilgu nagu. Plunksnų danga puri, ruda, su tamsiai pilkomis juostelėmis, apatinė pusė šviesesnė. Lytinis dimorfizmas neišreikštas. Monogaminės rūšys. Paplitę Pietų Amerikoje: Brazilijoje, Argentinoje, Bolivijoje, Paragvajuje ir Urugvajuje.
Gentys ir rūšys
Šeimoje yra dvi gentys ir trys rūšys, ir viena iš jų išnikusi:
Vilhelmas Džiugelis
Vilhelmas Džiugelis (g. 1955 m. birželio 25 d. Vilniuje) – gydytojas, Lietuvos ir Mažeikių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1972 m. baigė Vilniaus 21-ąją vidurinę mokyklą. 1979 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Medicinos fakultetą. Internatūrą atliko Respublikinėje vaikų ligoninėje. Tobulinosi Vilniaus universiteto bazėje, baigė Sveikatos priežiūros vadybos kursus, Austrijos rinkos plėtros instituto vadybininkų kursus.
1980 m. Mažeikių rajono centrinės ligoninės gydytojas pediatras, Infekcinių ligų skyriaus vedėjas. 1988 m. Vilniaus respublikinės vaikų klinikinės ligoninės skyriaus vedėjas. 1989 m. grįžo į Mažeikius, 1995 m. Mažeikių rajono savivaldybės gydytojas, 1997 m. poliklinikos direktorius. 1999 m. Mažeikių ligoninės vyriausias gydytojas. 2003–2007 m. ir 2007–2011 m. Mažeikių rajono savivaldybės meras.
1999 m. Nuosaikiųjų konservatorių sąjungos, nuo 2000 m. Krikščionių konservatorių socialinės sąjungos narys. Po 2007 m. savivaldybių tarybų rinkimų Tėvynės Sąjungos narys.
1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys (Vilhelmo Džiugelio jungtinė lyderių koalicija „Mums rūpi Mažeikių kraštas“).
1997–2003 m. Mažeikių Raudonojo kryžiaus draugijos pirmininkas. Pirmoji žmona Sigutė, 2004 m. išsituokė, antroji Ramunė. Vaikai Jonas, Vilius.
Dabikinės dvaro parkas
Dabikinės dvaro parkas – dvaro parkas Akmenės rajono savivaldybėje, šiaurės Lietuvoje.
Dvarvietės teritorijoje stovi keletas ūkinių pastatų. Buvę dvaro rūmai ir kiti statiniai gerokai apleisti.
Istorija
Dabikinės upelio slėnyje buvusį Dabikinės dvarą 1890 m. nusipirko grafas V. Zubovas. XIX a. Zubovų rūpesčiu šalia Dabikinės upelio, netoli Naujosios ir Senosios Akmenės kelio, pradėtas kurti mišraus suplanavimo parkas.
Nuo 1958 m. parkas pradėtas saugoti valstybės.
1986 m. jis paskelbtas vietinės reikšmės gamtos paminklu.