cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mastermind
Mastermind – šeštasis studijinis amerikiečių reperio Rick Ross albumas, išleistas 2014 m. kovo 3 d. Albume kartu dainas atlieka tokie atlikėjai, kaip Jay-Z, Kanye West, Big Sean, Lil Wayne bei Diddy. Albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų. Per pirmą savaitę vien JAV buvo parduota 179 tūkstančiai albumo kopijų ir jis debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje.
Vila Rotonda
Istorija
Vilą užsakė popiežiaus prelatas, poetas ir intelektualas Paolo Almerico (1514–1589), nusprendęs pasitraukti iš aktyvios profesinės veiklos. Tuo tikslu jis pardavė savo rūmus Vičencoje ir panoro išsikraustyti į miesto apylinkėse pastatytus rūmus (Italijoje vadinamus vilomis). Užmiesčio vilą suprojektavo architektas Andrea Palladio 1565-66 m.
Darbai prasidėjo 1567 m. ir baigėsi iki 1571 m., nes tuo metu žinoma, kad Paolo Almerico jau gyveno viloje. Po Paladijo mirties ties vila dirbo jo mokinys Vincenzo Scamozzi. 1591 m. vilą įsigijo Odorico ir Mario Capra. Vilos dekoras buvo papildytas Lorenzo Rubini ir Giambattista Albanese skulptūra. Vėliau vila buvo papildoma įvairiu dekoru. Spėjama, kad freskas joje atliko Giambattista ir Alessandro Maganza. XVIII a. pradžioje freskas atliko prancūzas Louis Dorigny.
Šiuo metu vila priklauso Valmarana giminei, kuri nuo 1976 m. vykdė vilos restauravimo ir atnaujinimo darbus. 1980 m. leista apžiūrėti vilos apylinkes, 1986 m. vila atidaryta viešajam lankymui.
Stilistika
Vila Rotonda yra tikriausiai garsiausia Andrea Palladio suprojektuota vila. Įkvėpimo Andrea Palladio sėmėsi iš Romos Panteono architektūros. Pastato centre yra vidinė apvali salė, nuo ko pastatas gavo plačiai paplitusį pavadinimą Vila Rotonda (rotonda - apvalaus išplanavimo pastatas). Vilos patalpos suplanuotos, kad visi kambariai turėtų langus ir būtų lengvai pasiekiami iš bet kurios pastato vietos. Vila turi keturis fasadus, visus su 6 jonėninėmis kolonomis. Vilos stogo kupolas panašus į Romos Panteono.
Šv. Elenos salos unguriai
'''Šv. Elenos salos unguriai' (Myrocongridae) – unguriažuvių (Anguilliformes'') šeima, kuriai priklauso 1 gentis ir 4 rūšys, aptiktas Atlanto vandenyne ties Šv. Elenos sala.
Būda (Jieznas)
Būda – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Kašonių, prie kelio.
Fechtavimasis 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Fechtavimosi varžybos 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Pekine vyko nuo rugpjūčio 9 iki rugpjūčio 17 d. Pekino Žaliosios konvencijos centre.
Nina Timofejeva
Nina Timofejeva (1954 m. rugpjūčio 19 d. Vilniuje) - muzikos mokytoja ir choro dirigentė.
Biografija
1961–1971 mokėsi Vilniaus 6-ojoje vidurinėje mokykloje, nuo 1963 pradėjo dainuoti mergaičių chore „Liepaitės" (vadovai L. Palinauskaitė ir P. Vailionis), su choru koncertavo Lietuvoje ir užsienyje. 1971–1975 Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje mokėsi solinio dainavimo (dėst. O. Kavaliauskienė) ir choro dirigavimo (dėst. M. Čekuolienė). 1974 respublikinio jaunųjų dirigentų konkurso Klaipėdoje laureatė.
Nuo 1972 „Liepaičių“ choro studijos chormeisterė ir fortepijono mokytoja. 1975–1980 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. K. Kavecko ir doc. N. Kazakauskienės klasės). Studijuodama dirbo „Liepaičių" ir Vilniaus pedagoginio instituto studentų choro chormeisterė, B. Dvariono dešimtmetėje mokykloje vadovavo jaunučių chorui.
Baigusi studijas, kurį laiką vadovavo Lentvario kilimų fabriko mišriajam chorui ir Trakų rajono kultūros darbuotojų moterų chorui. 1985–1988 m. Naujosios Vilnios pedagoginės mokyklos fortepijono mokytoja ir merginų choro chormeisterė. 1993–1996 merginų choro „Liepaitės“ chormeisterė – dirigentė (vadovė L. Palinauskaitė). Padėjo sudaryti koncertines programas, dirigavo koncertuose ir konkursuose Lietuvoje bei užsienyje: Rusijoje, Ukrainoje, Bulgarijoje, Vengrijoje, Italijoje, Prancūzijoje, Graikijoje. Teko diriguoti ir stambius kūrinius: W. A. Mozarto „Regina coeli“, S. Maniuszkos Mišias e – moll, B. Britteno „Kalėdines apeigas“, F. Poulenco „Litaniją“, J. Haydno Mišias, V. Barkausko oratoriją „Viltis" ir kt.
1992 įkūrus „Liepaičių“ chorinio dainavimo mokyklą, N. Timofejeva pradėjo mokyti mergaites solfedžiuoti, o 1994 tapo mokyklos V–VII klasių mergaičių choro vadove. Su choru parengė ir stambių kūrinių: L. Delibes, Ch. Guonod ir Ch. Bordes Mišias, G. Pergolesi „Stabat Mater". Pastarąjį kūrinį mergaitės atliko Operos ir baleto teatre Vilniuje, Šv. Onos bažnyčioje Akmenėje, 1997 Varšuvoje. Mergaitės daug koncertuoja, dainuoja mokslinėse konferencijose ir seminaruose, dalyvauja respublikiniuose ir tarptautiniuose festivaliuose ir dainų šventėse. Jos – 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės konkurso laureatės, 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dalyvės.
N. Timofejeva – 1982 Trakų rajono dainų šventės, 1996 Vilniaus jaunimo menų šventės ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės dirigentė. 1994 jai suteikta vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategorija. Yra Lietuvos chorų sąjungos narė. Parengė rinkinį „Vakarų Europos kompozitorių kūriniai jaunių chorui" (1996).
Nuo 1997 Lietuvos muzikų draugijos narė.
1615 m.
1615 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
225 m. pr. m. e.
'''225 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Česlovas Liutikas
Česlovas Liutikas (1903 m. rugsėjo 18 d. Bugeniai, Mažeikių apskritis – 1984 m. balandžio 27 d. Sidnėjus, Australija) – Lietuvos agronomas, istorikas, muziejininkas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1924 m. baigė Telšių gimnaziją, 1928 m. Kauno Vytauto Didžiojo universitete baigė biologijos specialybę, 1932 m. baigė Dotnuvos žemės ūkio akademiją. 1929 m. dar įgijo gamtos mokslų ir kūno kultūros mokytojo kvalifikaciją.
1925–1928 m. Kauno II gimnazijos mokytojas. 1928 m. kalintas Varnių koncentracijos stovykloje už surengtą memorandumą prieš tuometinę santvarką. 1928–1936 m. pirmasis Šiaulių Aušros muziejaus vedėjas. Su P. Bugailiškiu perkėlė muziejų į naujas patalpas, organizavo ekspedicijas, sukaupė pagrindinį eksponatų fondą, atidarė naują ekspoziciją. 1934 m. rugsėjo 11 d. prie Šiaulių kraštotyros draugijos buvo įsteigta fotomėgėjų sekcija, kurios pirmininku buvo išrinktas Česlovas Liutikas. Bendradarbiavo leidinyje „Šiaulių metraštis“, žurnaluose „Gimtasai kraštas“, „Kultūra“, laikraščiuose „Lietuvos ūkininkas“, „Žemaitis“, „Lietuvos žinios“. Stažavo Paryžiaus ir Belgijos muziejuose.
1936–1937 m. Šiaulių miesto tarybos narys, 1940 m. – Šiaulių miesto ir apskrities viršininkas. 1941–1942 m. Lietuvos mokslų akademijos kultūros paminklų apsaugos viršininkas. 1944 m. pasitraukė į Austriją, gyveno Riebe, vadovavo sporto klubui, pirmininkavo Lietuvių švietimo draugijai, redagavo informacinį biuletenį. 1945–1947 m. lietuvių atstovas stovyklos komitete, 1949–1951 m. stovyklos direktoriaus pavaduotojas. 1951 m. pabaigoje emigravo į Naująją Zelandiją, lietuvių bendruomenės valdybos pirmininkas, sekmadieninės lietuvių mokyklos mokytojas, informacinio biuletenio redaktorius. Vėliau apsigyveno Australijoje.
Napoleonas Indrašius
Napoleonas Indrašius (Napalys Indrašius; 1905 m. gegužės 23 d. Barkiškyje, Rokiškio rajonas – 1984 m. gruodžio 3 d. Vilniuje) – gydytojas psichiatras neuropatologas, psichoanalitikas, Vilniaus universiteto (VU) docentas, vienas pirmųjų psichoterapijos Lietuvoje entuziastų ir specialistų ugdytojų (kartu su dr. Aleksandru Alekseičiku).
Mama – Ona Janulionytė (1885–1967). Tėvas Povilas Indrašius (1880–1929) kilęs iš Remeikių kaimo, Užpalių valsčiaus. Manoma, kad N. Indrašiaus senelė Janulionienė yra Gaigalaitė (turėtų būti Dominyko Gaigalo sesuo).
Biografija
Giminės prisimena, kad baigęs pradžios mokyklą N. Indrašius kurį laiką nesimokė. Prie miško kaimo vyrai „varydavo samagoną“, pavaišino ir tuomet dar paauglį būsimąjį gydytoją. Išgėrus pasidarė labai bloga. Napoleonas pasakodavo, kad tada supratęs, jog nenori visą gyvenimą žiūrėti kaip „varomas samagonas“. Įstojo į Rokiškio gimnaziją, vėliau į Kauno Vytauto Didžiojo universitetą. Mokslas buvo mokamas, todėl teko dirbti. Dirbo „Medicinos“ žurnalo redakcijoje, pats rašė straipsnius, daug skaitė mokslinės literatūros iš chemijos, fizikos, biologijos sričių. 1937 m. baigė mediciną Vytauto Didžiojo universitete. Indrašių finansiškai ne kartą rėmė Antanas Gaigalas (1881–1950).
Dirbo Kaune ir Vilniuje, 1945–1950 m. vadovavo VU Medicinos fakulteto Nervų ir psichikos ligų katedrai, rašė mokslinius straipsnius bei redagavo medicininius leidinius „Pasaulėžiūra“ ir „Sveikata“. VU docentas (1945 m.). Sovietinės valdžios 1950 m. birželio 1 d. buvo suimtas ir kalintas iki 1950 m. spalio 24 d. Apkaltino tuo, kad naudodamas elektrotraukulinę terapiją, žudė sovietinius žmones, kad jo gydymo metodus išrado kapitalistinių šalių mokslininkai. Prof. Kairiūkštis parašė ginamąjį laišką, kuriame nurodė, kad N. Indrašius nėra nusikaltėlis, o jo taikomus gydymus elektros šoku pirmieji pritaikė rusų mokslininkai. Byla buvo nutraukta ir iš kalėjimo paleistas dėl nepagrįstų skundų. 1951–1957 m. N. Indrašius dirbo Kauno psichiatrinėje ligoninėje, nuo 1957 m. iki mirties Vilniaus psichiatrinėje ligoninėje. Nuo 1960 m. antraeilėse pareigose dirbo Aukštųjų mokyklų poliklinikoje, dėstė valstybiniame Pedagoginiame institute.
Palaidotas Vilniuje.
Šaltiniai
Vytautas Indrašius „Indrajos motinėlės vaikai“, 2013, psl. 73–82.
Latvijos futbolo varžybos 2002 m.
Latvijos futbolo varžybos 2002 m.
Rezeknės technologijų akademija
thumb|280px|Rėzeknės technologijų akademija Rėzeknės technologijų akademija, pirmiau Rėzeknės aukštoji mokykla (Rēzeknes Augstskola) – aukštoji mokykla, 1993 m. įkurta Latvijos universiteto bei Rygos technikos universiteto Rėzeknės filialo bazėje. Studijų programos – filologija, istorija, pedagogika ir vadyba, inžinerija ir teisė. 3 300 studentų, 172 darbuotojai.
Fakultetai
HTF veikia Baltų filologijos centras.
Džuči
Džuči (, 1188–1227 m.) – vyriausiasis Čingischano sūnus, karvedys, dalyvavęs Vidurinės Azijos užkariavime, pirmasis Aukso Ordos (tuomet Džuči uluso) valdytojas.
Džuči gimė Čingischano ir jo pirmosios žmonos Bortė šeimoje. Tiesa, Slaptojoje mongolų istorijoje keliamos abejonės, ar iš tiesų Džuči buvęs Čingischano sūnumi. 1207 m. Čingischanas išsiuntė Džuči nukariauti į vakarus nuo Baikalo gyvenusias tautas. Šios be kovos pasidavė mongolams. Netrukus Džuči pagalba į Mongolų imperiją pateko buriatai, oiratai, Jenisiejaus kirgizai ir kt. Sibiro tautos. Už tokius nuopelnus Čingischanas paskyrė Džuči valdyti jo užkariautas žemes. Šios žemės sudarė Džuči ulusą – Aukso Ordos ištakas.
226 m. pr. m. e.
'''226 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Džuči
Džuči palaidotas mauzoliejuje dab. Kazachstane, Karagandos srityje. 1946 m. archeologai atkasė jo palaikus.
Pasak Rašido ad Dino, Džuči turėjo 14 sūnų. Iš jų 3 vėliau tapo Džuči uluso valdytojais: Orda Chanas, Batijus ir Berkė. Sūnūs Šeibanas ir Tuka Timūras buvo karvedžiais.
Daujočiai (Radviliškis)
Daujočiai – buvęs kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Radviliškio.
Istorija
Panaikintas 1982 m.
Geležinkelių pajėgos
thumb|250px|II Pasaulinio karo [[Šarvuotas traukinys "Hurban" (Zvolenas, Slovakija)]] Geležinkelių pajėgos – speciali kariuomenės rūšis, kuri tiesia, remontuoja, eksploatuoja, techniškai remia bei saugo karinėms reikmėms naudojamas geležinkelio linijas.
Rusijos geležinkelio dalinių istorija
1870 m. sukūrus inžinerinę kariuomenę geležinkelio daliniai įėjo į jos sudėtį, pradžioje kaip geležinkelio komandos, o nuo 1876 m. - kaip geležinkelio batalionai. Rusijos-Turkijos karo (1877-1878 m.) metu geležinkelio daliniai nutiesė geležinkelio liniją Benderai-Galacas, kurią patys prižiūrėjo ir eismą kuria užtikrino.
1908 m. geležinkelio daliniai sudarė atskirą geležinkelių kariuomenę, buvo pavaldūs Rusijos Generalinio štabo karinio susisiekimo tarnybai.
TSRS ginkluotosiose pajėgose geležinkelio kariuomenė irgi buvo.
Suirus TSRS Geležinkelio kariuomenę išlaikė Rusijos ir Baltarusijos ginkluotosios pajėgos. Geležinkelio kariuomenė yra ir Kinijos ginkluotosiose pajėgose.
Dabar Rusija turi keturis geležinkelio kariuomenės korpusus (štabai Smolenske, Volgograde, Jekaterinburge ir Chabarovske).
Sebastião Gilberto
Sebastianas Žilbertas (Sebastião Gilberto; g. 1982 m. rugsėjo 21 d.) – Angolos futbolininkas, žaidžiantis kairiojo arba atakuojančio saugo pozicijoje. Yra Kipro klubo AÉL Lemesós narys.
Karjerą pradėjo daugkartinių Angolos čempionų Atlético Petróleos klube. 2002 m. perėjo į Egipto čempionų Al-Ahly klubą, tačiau patyrė sunkią traumą, ir nežaidė beveik metus, dėl to praleido galimybę su Angolos rinktine dalyvauti 2006 m. pasaulio čempionate bei Afrikos Tautų taurėje.
Su Angolos rinktine dalyvavo 2008 ir 2010 m. Afrikos Tautų taurėse. 2010 m. čempionate, kuris vyko Angoloje, Gilberto įmušė įvartį į Malio vartus.
Sirano de Beržerakas
Sirano de Beržerakas (Cyrano de Bergerac) – 1897 m. Edmond Rostand pjesė, paremta Sireno de Beržerako gyvenimo istorija. Spektaklis susideda iš penkių veiksmų, pirmieji keturi vyksta 1640 m. Prancūzijoje, paskutinysis – 1655 m.
Spektaklio premjera įvyko 1897 metų gruodžio 28 d. Paryžiaus „Port Saint Martin" teatre. Pjesės pastatymas buvo suvaidintas 400 kartų. Paskutinį kartą spektaklis statytas Lietuvoje Šiaulių dramos teatre, kurio premjera įvyko 2008 m. gruodžio 12 d.miniatiūra|Sirano de Beržerakas
Daujotai (reikšmės)
Daujotais vadinami kaimai:
Sirano de Beržerakas
1-as veiksmas : Vaidinimas Burgundijos rūmų teatre
1640 m. Paryžiuje. Įvairiausio plauko publika renkasi „Burgundijos rūmų teatre“ (Hôtel de Bourgogne), kur planuojama vaidinti pjesę ,,Kloriza’’(La Clorise). Būriuojasi: kariai, ponaičiai, ilgapirščiai, ir kita marga kompanija. Tarp žiūrovų Roksana (Roxane), aukštuomenės gražuolė. Jos žavesiui neatsispiria ne vienas vyras: Kristijonas de Neuvilette (Christian de Neuvilette) – jaunas bajoras, slapta ją mylintis; įtakingas kariuomenės pulkininkas grafas Gišas (comte de Guiche); taip pat, Valvertas viskontas (vicomte de Valvert), mylintis Roksaną ir ketinantis ją priversti ištekėti už kito bajoro.
Šio vakaro pjesės pagrindinis aktorius – Monfleri (Montfleury), pradeda vaidinimą, bet staiga jo pasirodymą nutraukia ką tik pasirodęs Sirano. Pastarasis primena kad, dėl neaiškios tarp jųdviejų priežasties, jis yra jam uždraudęs viešai vaidinti Paryžiuje. Viskontas Valvert įsiterpia, skatinant aktorių Montfleury nekreipti dėmesio ir tęsti pasirodymą. Jo žodžiai perauga į priekabiavimą prie Sirano nosies dydžio, į ką Sirano atsako ilgu improvizuotu eilėraščiu savo pačio nosies garbei (plačiai žinomas kaip ,,nosies tirada"). Provokacijai besitęsiant, Sirano ištraukia špagą prieš viskontą, ir toliau deklamuodamas improvizuotą eilėraštį, nugali jį dvikovoje. Publika palaiko Sirano. Pjesės pasirodymas nutrauktas.
Tą patį vakarą Sirano sužino, kad kitą dieną jį kviečia susitikti Roksana. Apimtas džiaugsmo, Sirano išeina su ketinimu palydėti savo draugą poetą Linierą (Lignières) namo, kuris praneša, kad pastarojo pakeliui laukia 100 banditų, besikėsinančių į jo gyvybę.
2-as veiksmas : Poetų užeiga
Anksti rytą Sirano ateina į gero draugo Ragno (Raguenaux) puikaus konditerio, bet prasto poeto kepyklėlę. Laukia Roksanos ir rašo jai prisipažinimo meilėje laišką. Praeitą naktį pats vienas nugalėjo banditus, ir apie tai nuo pat ryto visame Paryžiuje yra kalbama ir diskutuojama. Berašant laišką aplink Sirano susirinkę poetai godžiai valgo Ragno pyragus ir klausosi jo naujosios poemos apie migdolinius pyragėlius. Pagaliau ateina Roksana, lydima kameretės. Besaikiai poetai išvaromi klausytis eilių į kitą erdvę. Susitikimas prasideda bendrais vaikystės prisiminimais atostogaujant Gaskonijos Beržerako miesto dvare, kol galiausiai pokalbis išvirsta į meilės prisipažinimą jaunam baronui, Kristijanui de Neuviletu, su kuriuo ji dar nėra formaliai susipažinusi, bet pastebėjusi jį per įvairius aukštuomenės renginius. Šis, kaip tik įsidarbino Sirano Gaskonijos Kadetų kuopoje (compagnie de Cadets de Gascogne). Ji prašo Sirano pagalbos ir globos savo mylimajam, mat ji bijanti pašaipų dėl jo ne Gaskonietiškos kilmės. Roksana tikisi, kad Sirano parems jį prieš savo karininkus ir apsaugos Kristijaną.
Neišduodamas savo širdies skausmo Sirano sutinka. Išeidama Roksana žavisi jo narsa nugalint šimtą banditų, tačiau Sirano atsako, kad jam narsumo daug daugiau prireikė per šį pokalbį.
Vėliau kepyklėlėje pasirodo grafas Gišas, ir taip pat jį formaliai sveikina už vakaro dvikovą ir banditų nugalėjimą, ji jam siūlo tapti „jo žmogumi“ (tuo metu panašus klientelizmas būdavo normalus). Sirano atsisako, paaiškindamas, kad jam už viską yra brangiausia laisvė.
Dar vėliau pasirodo kuopos kariai ir jų kapitonas Karbonas (Carbon de Castel-Jaloux), visi giriantys bičiulį Sirano už vakarykštę pergalę. Ateina ir Kristianas, nieko nežinantis, bet suprantantis, kad šioje kuopoje pagarba užsitarnaujama drąsa. Nieko geriau nesugalvojęs Kristianas provokuoja Sirano, priekabiaudamas prie jo nosies. Sirano bando suvaldyti savo pyktį, bet neatlaiko ir priverčia visus išeiti iš kepyklėlės. Visi išgarma manydami, kad jaunajam Kristianui tai paskutinė gyvenimo akimirka. Visiems išėjus, vyrai išsiaiškina padėtį: Roksana yra kultūringa gražuolė, ji tikisi, kad jos mylimasis būtų poetas, mokantis gražiai kalbėti apie meilę. O Kristijonas paprastas karys, ją be abejo nuvils per sekundę. Sirano jam sako, kad Roksna laukia prisipažinimo meilėje, ir jam įduoda savo paruoštą laišką. Kristijonas sutinka, negalvodamas kad šis laiškas buvo Sirano meilės išpažintis Roksanai.
3-as veiksmas : Roksanos bučinys
Roksana išsiruošia į susitikimą ir pakeliui sutinka Sirano. Mergina dalinasi džiaugsmu, mylimojo iškalba ir išmintimi. Jiems bekalbant pasirodo de Gišas, Sirano pasislepia. De Gišas paskelbia išvykstantis į karą. Gražuolė Roksana, jį pergudraudama, pasiūlo palikti Sirano ir Kristiano kuopą Paryžiuje. Tuo metu Kristianas pareiškia Sirano, kad nuo šiol kalbės tik pats, deja, Roksana atmeta Kristiano meilės sapaliones. Bandydamas išpirkti kvailystę Kristianas atkartoja Sirano rimuojamas eiles po balkonu. Supratęs, kad viskas tik blogėja, de Beržakas prabyla nuosavu balsu. Eilės taip užburia jaunuolę, kad ji sutinka būti pabučiuota. Gražuolis Kristianas užlipa į mylimosios balkoną.
Tuo metu ateina vienuolis nešinas de Gišo žinute, kurioje rašoma, kad šią naktį jis aplankys Roksaną. Ji garsiai perskaito laišką, jį perkurdama, kad reikia mylimuosius sutuokti. Kapucinas sutinka suteikti Kristianui ir Roksanai santuokos sakramentą. Sirano pasilieka sargyboje prie namų durų ir išgirdęs ateinant de Gišą, apsimetęs pamišėliu, bando jį sulaikyti iki tos akimirkos, kai jaunavedžiai pasirodo prieangyje su palyda. Tuo metu Sirano atskleidžia savo tapatybę ir leidžia karininkui suvokti kas įvyko. Įtūžęs de Gišas išsiunčia vyrus į karą. Nuotaka meldžia Sirano apsaugoti jaunikį nuo visų nelaimių.
4-as veiksmas : Kadetai gaskoniečiai
Mūšio laukas, Sirano grįžta išsiuntęs laišką. Badaujantys ir išvargę vyrai džiuginami Sirano ir jo linksmybėmis. Tuo tarpu de Gišas puikuojasi savo pasiekimais prieš ispanus, norėdamas atkeršyti jaunuoliams, siunčia juos tiesiai į priešakines linijas. Kristianas praneša Sirano, kad nori parašyti paskutinįjį laišką žmonai, tuo tarpu Sirano prisipažįsta, kad jis jau parašęs ne vieną, tame tarpe ir paskutinįjį. Netikėtai pasigirsta varpeliai ir dundesys, horizonte pasimato karieta, kuriai privažiavus iš jos iššoka Roksana. Ji savo žavesiu sugebėjo pergudrauti ispanus ir prasiveržti pro priešakines linijas. Deja, neišvengiamai artėja priešas, bet įsimylėjėlei tai nesvarbu ir ji vis viena nusprendžia likti su būriu. Kariškių laukia dar vienas siurprizas – karietos vežėjas Ragno vežantis gausybę valgių. De Gišas, sužinojęs, kad jo mylimoji nusprendžia likti, prisijungia prie kadetų būrio. Roksana prisipažįsta Kristianui, kad per laiškus pamilo labiau už viską jo vidų ir jai nebesvarbi išorė. Tai suvokęs Kristianas perduoda Sirano, kad nebėra mylimas ir pats turi prisipažinti Roksanai meilėje. Kalbėdamas su Roksana Sirano suvokia, kad yra mylimas vidumi, o išorė iš ties nesvarbi. Tuo metu kadetai įneša mirtinai pašautą Kristianą. Raudanti gražuolė išvežama, kadetai stoja į kovą.
5-as veiksmas : Sirano laikraštis
Po penkiolikos metų moterų vienuolyne apsigyvenusi Roksana gedi savo vyro. Kiekvieną šeštadienį pas ją atvyksta Sirano ir praneša savaitės naujienas. Bevaikštant seserys pamato, kad Roksana sulaukusi naujų svečių – tai kunigaikštis de Gišas, prie kurio vėliau prisijungia Le Bre, kuris praneša, kad Sirano yra labai sublogęs. Staiga išdygęs Ragno taip pat yra nešinas žinia, jis radęs Sirano pritrenktą pliauska ir parsinešęs jį namo. Regno ir Le Bre išbėga slaugyti draugo, o tuo tarpu, pats Sirano atvyksta pas Roksaną. Jis nenori praleisti paskutiniojo, tradicinio vakaro, apie kurio lemtį Roksana nieko neįtaria. Vakarėjant de Beržakas paprašo perskaityti paskutinį jos mylimojo laišką. Jam beskaitant gražuolė supranta, kad tikrasis jos mylimasis visą laiką buvo Sirano. Deja, bet ir jam ateina metas iškeliauti ir prie grįžusių draugų bei Roksanos Sirano de Beržakas kaunasi paskutiniam mūšyje prieš mirtį, kurios jis neįveikia.
Anglijos vyrų futbolo rinktinė
Anglijos vyrų futbolo rinktinė  – futbolo komanda, atstovaujanti Anglijai tarptautiniuose turnyruose. Komanda atstovauja tik vienai Didžiosios Britanijos daliai, dėl to olimpinėse žaidynėse nedalyvauja.
Istorija
Anglijos komanda pirmąsias tarptautines rungtynes sužaidė dar 1872 metais, bet beveik 40 metų žaidė tik prieš Didžiosios Britanijos komandas (Škotiją, Velsą, Airiją). Anglijos futbolo asociacija (FA) į FIFA įstojo 1908 metais, tačiau kilus konfliktui dėl mėgėjams mokamų algų 1928 metais išstojo iš tarptautinės organizacijos, dėl to nedalyvavo pirmuose trijuose pasaulio čempionatuose.
Po antrojo pasaulinio karo 1946 m. FA vėl įstojo į FIFA, pasamdė pirmąjį trenerį ir nuo 1950 metų dalyvavo pasaulio čempionatuose, tačiau pirmieji trys čempionatai buvo nesėkmingi.
1966 metais Anglijoje surengtame čempionate rinktinė pirmą kartą pateko į finalą ir iškovojo pirmąją vietą nugalėję Vakarų Vokietiją. 1968 metais anglai iškovojo trečiąją vietą, bet vėlesniuose čempionatuose pasirodydavo blankiai, tik 1990 metais iškopė į pusfinalį.
Geležinkelio stotis
thumb|240px|[[Frankfurtas prie Maino|Frankfurto geležinkelio stotis]] thumb|240px|[[Paryžius|Paryžiaus Paris Gare de Lyon stoties interjeras]] Geležinkelio stotis – geležinkelio statinių kompleksas arba įmonė traukiniams priimti ir išleisti, keleiviams aptarnauti, kroviniams pakrauti ir iškrauti, aptarnaujančiam personalui dirbti.
Geležinkelio stotys įrengiamos geležinkelio transporto sustojimo vietose. Geležinkelio stotį sudaro bėgių keliai, stoties pastatas, peronas(-ai), tuneliai, pėsčiųjų viadukai, prekybos ir maitinimo įstaigos, lokomotyvų ir vagonų depai, sandėliai, bagažo saugojimo patalpos ir kiti techninės paskirties pastatai bei įrenginiai.
Pagal paskirtį geležinkelio stotys būna:
Pagal plano ir erdvių struktūrą skirstomos į aklakelio (galines) ir tarpines (linijines) geležinkelio stotis.
Seniausia geležinkelio stotis yra Anglijoje – tai „Liverpool Road“ Mančesteryje. Ši stotis buvo atidaryta 1830 metais. Beje, Anglija pasauliui „padovanojo“ ne tik stotis, bet ir lokomotyvus. Būtent šioje šalyje buvo išrastas pirmasis garvežys ir pavadintas „Lokomotion“. Taip imta vadinti visi garvežiai. „Liverpool Road“ neveikia jau 30 metų, dabar jame įkurtas geležinkelio muziejus.
Didžiausia yra „Grand Central“ stotis Niujorke. Ji įsikūrusi 19 hektarų plote ir yra dviejų lygių. Kasdien ją pervažiuoja 500 traukinių ir aplanko trečdalis milijono keleivių. Būtent šioje stotyje yra didžiausias pasaulyje radinių biuras, į kurį kasdien atneša daugiau kaip tūkstantį įvairiausių daiktų, o šio milžiniško biuro darbuotojai didžiuojasi tuo, kad daugiau kaip pusė radinių grįžta savininkams.
Lietuvoje
Pirmosios geležinkelio stotys pastatytos XIX a. 7 dešimtmetyje – Vilniuje, Kaune ir Kybartuose tiesiant Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio liniją. Vėliau Šiauliuose (1871 m.), Klaipėdoje (1875 m.), Šilutėje (1875 m.), Mažeikiuose (1876 m.), Radviliškyje, Švenčionėliuose, Anykščiuose (visi 1901 m.), Marijampolėje (1924 m.) ir kituose miestuose.
Nuorodos
Rusijos Imperijos geležinkelio stotys:
Schoolboy Q
Quincy Matthew Hanley (g. 1986 m. spalio 26 d.), geriau žinomas savo sceniniu slapyvardžiu Schoolboy Q – amerikiečių reperis. 2023 m. duomenimis, yra išleidęs penkis studijinius albumus, taip pat priklauso grupei „Black Hippy“. 2014 m. atlikėjas išleido savo pirmąjį albumą „Interscope Records“ leidykloje, kuris vadinosi „Oxymoron“. Jis tapo perkamiausiu albumu JAV ir buvo nominuotas „Grammy“ apdovanojimui, geriausio repo albumo nominacijoje.
DAC 1904 Dunajská Streda
Dunaiska Stredos DAC – Slovakijos futbolo klubas iš Dunaiska Stredos.
Istorija
2008 m. prijungtas FC Senec klubas.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Juostinas
Juostinas – ežeras Lietuvoje, Anykščių rajone, 4 km į pietryčius nuo Troškūnų, netoli Panevėžio – Utenos geležinkelio. Ištįsęs šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 1,87 km, plotis iki 0,26 km. Altitudė 88 m. Gylis siekia 25,1 m. Ežeras telkšo rininės kilmės duburyje. Krantai lėkšti. Pietrytinis galas pelkėtas, iš pietų prieina Troškūnų miškas. Vakaruose išteka Nevėžio intakas Juosta.
Prie Juostino įsikūrę Pajuostinio, Gurskų ir Vagilkos kaimai. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos.
Vandenvardis kildinamas nuo žodžių juosta (dėl „juostiškos“ upės vagos) bei juosti („supti, rišti aplinkui“).
Romaldas Gadeikis
Romaldas Gadeikis (g. 1957 m. vasario 28 d. Notėnuose, Skuodo raj.) – Lietuvos ir Joniškio rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1964–1972 m. mokėsi Notėnų aštuonmetėje, 1972–1975 m. Klaipėdos 1 – oje vidurinėje mokyklose, 1975–1980 m. studijavo Vilniaus inžineriniame statybos institute.
1980–1982 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1982–1983 m. Joniškio Melioracijos statybos valdybos baro mechanikas, 1983–1990 m. vyr. mechanikas, 1990 m. LKP Joniškio rajono komiteto pirmasis sekretorius. 1990–1995 m. Joniškio meras, 1995–2000 m. UADB „Hermis draudimas“ Joniškio skyriaus viršininkas, 2000–2003 m. ADB „Preventa“, 2003–2007 m. „Ergo – Lietuva“ Joniškio atstovybės vadovas. 2007–2011 m. Joniškio rajono savivaldybės meras.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Joniškio rajono skyriaus narys.
1995–1997 m., 2000–2003 m. (LDDP sąraše) ir nuo 2007 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos narys, 2000–2003 m. valdybos narys.
Joniškio šokių klubo „Senjorai“ narys, šokių klubo „Jievaras“ prezidentas.
Ereliai
Ereliai – bendras pavadinimas kuriuo vadinama dalis vanaginių (Accipitridae) šeimos taksonų.
Ereliams priskiriami šie pošeimiai :
Ereliai daugiausia paplitę Eurazijoje ir Afrikoje.
Lietuvoje ereliais įprastai vadinamos tikrųjų erelių (Aquila), erelių rėksnių (Clanga), sakalinių erelių (Hieraaetus) ir jūrinių erelių (Haliaeetus) genčių rūšys bei ereliai žuvininkai (Pandion haliaetus).
Albertas Liukpetris
Biografija
1958 m. baigė Anykščių J. Biliūno vidurinę mokyklą. 1958 m. įstojo į Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą, baigęs du lietuvių kalbos ir literatūros specialybės kursus, paimtas į tarnybą kariuomenėje. Tik 1972 m. jam įteiktas žurnalistikos specialybės diplomas.
1958–1959 m. Lietuvos radijo Jaunimo redakcijoje ruošė laidas jaunimui ir profesinių technikos mokyklų moksleiviams. 1964–1972 m. Klaipėdoje leidžiamo laikraščio „Lietuvos žvejys“ literatūrinis darbuotojas. 1972–1998 m. kovo mėn. Lietuvos televizijos korespondentas Klaipėdos krašte. Rengė reportažus informacinei programai „Panorama“, rašinius spausdino laikraštyje „Klaipėda“. Išėjęs į pensiją rašydavo „Valstiečių laikraščiui“.
Lietuvos žurnalistų sąjungos Klaipėdos skyriaus narys.
Darbininkas ir kolūkietė
Darbininkas ir kolūkietė – viena žinomiausių XX a. socialistinio realizmo ir buvusios Sovietų Sąjungos kultūrinio palikimo skulptūrų, kurią sukūrė skulptorė Vera Muchina.
Istorija ir tema
Monumentali skulptūra „Darbininkas ir kolūkietė“ buvo sukurta 1937 m. Pasaulinės parodos Paryžiuje proga ir puošė komunistinės Sovietų Sąjungos paviljoną. Šis paviljonas stovėjo prieš tuo metu nacistinės Vokietijos, taip pat milžinišką paviljoną. „Darbininkas ir kolūkietė“ vaizduoja darbininkų ir valstiečių klasių sąjungą, kuriai, anot komunistinės ideologijos, atstovavo Sovietų Sąjungos santvarka. Skulptūros herojai kelia į aukštį Sovietų Sąjungos simbolius − kūjį ir pjautuvą. Monumentą sukūrė skulptorė Vera Muchina. Koncepcija ir kompozicinės idėjos priklauso architektui Borisui Iofanui.
Spėjama, kad skulptūros įkvėpimo šaltiniais buvo antikiniai kūriniai: „Tironų nugalėtojai“, vaizdavusi dvi figūras, tiesiančias rankas su pergalės įnagiais, ir „Samotrakės Nikė“. 1939 m. monumentas buvo pastatytas Maskvoje ant Visasąjunginės žemės ūkio parodos paviljono įėjimo. Nuo 1947 m. jos vaizdinį nuolat savo logotipe pradėjo naudoti Maskvos „Mosfilm“ kino studija. 2003 m. skulptūra buvo išardyta ir 40 fragmentų nusiųsti restauruoti. Buvo pastatytas naujas, 10 m aukštesnis už senesnį, parodų-muziejinis paviljonas. 2009 m. gruodžio 4 d. įvyko paviljono atidarymas ir skulptūros atidengimas. Paviljonas pavadintas monumento vardu.
Oskar Lafontaine
Oskaras Lafontenas (, g. 1943 m. rugsėjo 16 d. Sarlui, Saras) – fizikas, Vokietijos politinis veikėjas.
Biografija
1962 m. baigė Priumo gimnaziją, 1969 m. Sarbriukeno ir Bonos universitetus.
1966–2000 m. Vokietijos socialdemokratų partijos (SPD) narys. 1966–1968 m. Sarbriukeno socialdemokratinio jaunimo organizacijos pirmininkas. Nuo 1968 m. Saro žemės SPD organizacijos valdybos narys, 1971–1977 m. SPD Sarbriukeno miesto organizacijos pirmininkas, 1977–1995 m. SPD Saro žemės organizacijos pirmininkas.
1979–1999 m. SPD valdybos, nuo 1981 m. ir Prezidiumo narys, nuo 1987 m. birželio SPD pirmininko pavaduotojas, programos komisijos pirmininkas. 1995–1999 SPD pirmininkas.
1969–1974 m. Sarbriukeno visuomeninio maitinimo ir transporto bendrovės tarnautojas, 1971–1974 m. Saro tramvajų bendrovės valdybos narys.
1969–1970 m. Sarbriukeno miesto tarybos narys, 1970–1975 m. Saro žemės parlamento narys. 1974–1976 m. Sarbriukeno burmistras, 1976–1986 m. vyr. burmistras. 1985–1998 Saro žemės ministras pirmininkas.
1990 m. SPD kandidatas į Vokietijos federalinio kanclerio postą. 1998–1999 m. federalinis finansų ministras. Nesutikęs su G. Šrioderio politika, pasitraukė iš vyriausybės ir partijos.
2004 m. įsteigė kairiąją socialdemokratinės krypties partiją „Už darbą ir socialinį teisingumą“, kuri 2005 m. su Vokietijos Demokratinio socializmo partija susijungė į Vokietijos kairiąją partiją.
Vila Barbaro
Vila Barbaro (it. Villa Barbaro) arba Mazero vila (it. Villa di Maser) – XVI a. Andrea Palladio projektuota vila Venete, prie Mazero miestelio. Garsias freskas joje sukūrė Paolas Veronezė. Vila 1996 m. įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą, kaip objekto „Vičencos miestas ir Paladijo Veneto vilos“ dalis.
Istorija
Vila buvo pastatyta apie 1557-1561 m. pagal architekto Andrea Palladio projektą jo draugų, Venecijos aristokratų Barbaro šeimai prie Mazero miestelio Venete. Vila buvo suplanuota ne tik, kaip provincijos aristokratų poilsio vieta, bet kaip ir vynininkystės verslo centras. Joje ir dabar yra rūsiai, kuriuose brandinamas Mazero vynas.
Vila suprojektuota žemo profilio, kad derėtų prie vietos kraštovaizdžio. 1561-62 m. Paolas Veronezė joje atliko vidinių erdvių, 6 kambarių, dekorą, kuriame dominuoja iliuzionistinės detalės. Vilos architektūrines vidaus detales, numanoma, kūrė skuptorius Alessandro Vittoria. Apie 1580 m. Andrea Palladio suprojektavo Barbaro šeimos koplyčią (tempietto) prie vilos. Manoma, kad tai buvo vienas paskutiniųjų architekto projektų.
1850 m. vilą įsigijo pramonininkas Sante Giacomelli, kuris organizavo jos atnaujinimą ir restauraciją. 1934 m. ją įsigijo grafas Giuseppe Volpi di Misurata savo dukteriai Marina. Ir šiuo metu joje gyvena šeimos palikuonys.
Gagaūzai
Gagaūzai – Europos tauta. Kalba gagaūzų kalba.
Spėjama, kad gagaūzų protėviai buvo tiurkų oguzų gentys, atsikrausčiusios į Balkanus XI a. (apie XII a. priėmė krikščionybę).
Išpažįsta stačiatikybę. Išlikusios vilko garbinimo apeigos. Pagrindiniai tradiciniai verslai:
XX a. pabaigoje gyveno apie 250 000 gagaūzų tautybės žmonių.
Daugiausiai (~150 000) gagaūzų gyvena Moldavijoje (daugiausiai Gagaūzijoje). Kiti gyvena Ukrainoje, Rusijoje, Bulgarijoje, taip pat Graikijoje, Rumunijoje, Kazachijoje, Baltarusijoje, Estijoje, Latvijoje, Turkmėnijoje, Uzbekijoje, Brazilijoje, Kanadoje.
Akira Šinoda
Akira Šinoda (篠田 昭; Akira Shinoda, g. 1948 m. liepos 17 d.) – Japonijos politikas, dabartinis Nijigatos meras.
227 m. pr. m. e.
'''227 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Rugsėjo 8
Rugsėjo 8 yra 251-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 252-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 114 dienų.
Vardadieniai
Klementina – Adriana – Marė – Marija
Spotify
„Spotify“ – komercinė muzikos klausymosi internetu platforma. Joje galima rasti visų pagrindinių įrašų kompanijų leidinių, tarp jų „Universal Music Group“, „Sony Music Entertainment“, „Warner Music Group“.
Šią platformą sukūrė ir išleido švedų kompanija Spotify AB 2008 m. spalio mėnesį. 2017 m. platformą naudojo apie 140 milijonų interneto vartotojų. Iš jų 60 milijono vartotojų buvo mokantys už šias paslaugas. Nuo 2013 m. veikia Lietuvoje.
Muzika šioje platformoje gali būti rūšiuojama pagal atlikėją, albumą, įrašų kompaniją, stilių ar sąrašą, taip pat veikia ir paprasta paieška. Vartotojai gali nemokamai ir neribotai klausytis norimą muzikinį kūrinį iš bet kurios jo vietos, tačiau nemokami vartotojai kartas nuo karto pasibaigus ar perjungus klausomą kūrinį, privalo išklausyti trumpas garsines reklamas (apie 15–30 sekundžių), kurių praleisti negalima.
1616 m.
1616 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Gimtadieniai
Nedatuota
Kazimieras Tučinskas
Kazimieras Tučinskas (1953 m. kovo 5 d. Sližiškių k., Molėtų r.), choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Baigęs Molėtų vidurinę mokyklą ir vaikų muzikos mokyklą, 1970–1974 muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (dirigavimą dėstė J. Ciurilaitė). 1977–1982 neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. A. Petrauskas).
Nuo 1974 Molėtų vaikų muzikos mokyklos mokytojas, nuo 1982 direktorius.
Nuolat vadovavo šios mokyklos vaikų chorui, kurį parengė 1975, 1977, 1980, 1985 ir 1990 respublikinėms dainų šventėms. 1989 kartu su S. Skurulskiene Molėtų 1-ojoje vidurinėje mokykloje įkūrė vaikų choro studiją ir buvo jos chormeisteris. S. Skurulskienei išvykus į Vilnių, tapo minėtos studijos vadovu. Jaunių chorą parengė 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei. Du vaikų chorus paruošė 1996 Utenos apskrities ir Vilniaus miesto moksleivių dainų švetėms. Jaunių choras yra atlikęs ir sudėtingesnių kūrinių: ištraukų iš G. Pergolesi „Stabat Mater“ ir iš J. S. Bacho kantatos Nr. 4, M. Hallerio „Missa Quinta Requiem".
Nuo 1993 pedagogas – Molėtų muzikos mokyklos chorinio dainavimo skyriaus choro vadovas.
K. Tučinskas yra gražiai pasirodęs ir su suaugusiųjų mėgėjų chorais.
Nuo 1978 vadovavo Molėtų kultūros namų mišriajam chorui, kurį parengė 1980 respublikinei dainų šventei. 1980–1990 vadovavo Molėtų rajono švietimo darbuotojų mišriajam chorui „Asvaja“ (1986). Su šiuo kolektyvu jis išlaikė Lietuvos valstybinės konservatorijos baigimo choro dirigavimo valstybinius egzaminus (1982). Choras 1985 respublikinės dainų šventės konkurse pelnė geriausio kolektyvo vardą rajonų kultūros ir švietimo įstaigų grupėje. Chorą parengė 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei Vilniuje. Per dešimt metų „Asvaja" išmoko apie 70 įvairių kūrinių ir surengė per 50 koncertų savo rajone ir kitur.
K. Tučinskas nuo 1975 Molėtų rajono dainų švenčių vyr. dirigentas, dirigavo zoninėse dainų šventėse Švenčionyse ir Utenoje, vadovauja rajono muzikos mokytojų metodinei komisijai, konsultuoja mėgėjų chorus ir jų vadovus.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Monkų dekanatas
right|thumb|250px|Balstogės arkivyskupijos dekanatai
Monkų dekanatas  – tai vienas iš 13 katalikų Balstogės arkivyskupijos dekanatų. Dekanas – Tadeusz Horosz.
Parapijos
Dekanate yra 8 parapijos:
Kuratorija
thumb|250px|[[Arborėjos judikatas|Arborėjos judikato kuratorijos]] Kuratorija (, dgs. curatoriae; kitaip dar partis, dgs. partes) – pagrindinis judikato administracinis vienetas, kurį valdydavo kuratorius (curatore), pavaldus judikui.
Kuratorijų padaliniai buvo vilos (dgs. villae), kaimai. Suskirstymas į kuratorijas liko iš Bizantijos valdymo laikų, jos iki šiol Italijoje pripažįstamos kaip „istoriniai regionai“.
Kuratorijų skaičius Sardinijoje:
Kazys Preikšas
Kazys Preikšas (1903 m. birželio 14 d. Verbūnuose, dab. Šiaulių rajonas – 1961 m. gruodžio 5 d. Seirijuose, Lazdijų rajonas) – sovietinis valstybės ir partinis veikėjas.
Biografija
1921–1924 m. ir 1927 m. LKP Šiaulių rajono komiteto narys. 1924–1926 m. kalintas. 1927 m. apsigyveno SSRS. 1931 m. Maskvoje baigė Tarptautinę Lenino mokyklą. 1931 m. rugpjūčio mėn. grįžo į Lietuvą, buvo LKP CK sekretoriato narys.
1931 m. gruodžio mėn. suimtas (Prano Jankaus pavarde) ir 1933 m. vasario mėn. nuteistas 18 m. kalėti. Per pasikeitimą politiniais kaliniais 1933 m. spalio mėn. išleistas į SSRS. Minske dirbo laikraščio „Raudonasis artojas“ redakcijoje. 1935–1937 m. mokėsi Vakarų tautinių mažumų komunistinio universiteto, vėliau Tarptautinės Lenino mokyklos aspirantūroje. Nebaigęs aspirantūros išvyko į Ispaniją. 1937–1939 m. dalyvavo Ispanijos pilietiniame kare. 1939 m. internuotas Prancūzijoje. 1939–1940 m. Maskvoje dirbo Užsienio kalbų literatūros leidyklos lietuvių redakcijos redaktoriumi.
1940 m. liepos mėn. grįžo į Lietuvą. 1940 m. rugpjūčio 15 d. – 1948 m. lapkričio 25 d. LKP(b) propagandos ir agitacijos sekretorius. 1941 m. ir 1945–1954 m. dar ir žurnalo „Komunistas“ atsakingasis redaktorius. 1942 m. LKP CK atstovas 16-oje lietuviškoje divizijoje. 1948–1960 m. LSSR MT pirmininko pavaduotojas. 1950 m. jo iniciatyva nuo Vilniaus arkikatedros nuverstos ir susprogdintos šventųjų skulptūros. 1960–1961 m. gruodžio 5 d. LSSR užsienio reikalų ministras.
1940–1961 m. LKP CK narys. 1940–1954 m. LKP CK biuro narys. 1941–1954 m. SSRS AT, 1947–1961 m. LSSR AT deputatas.
Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Borgward Hansa 1500
Borgward Hansa 1500 – vidutinio dydžio automobilis, kurį gamino Brėmeno automobilių gamintojas Borgward. Šiuolaikiško dizaino automobilis 1949 m. kovą pirmą kartą pristatytas Ženevos automobilių parodoje, o pimasis serijinis modelis nuo konvejerio nuriedėjo tų pačių metų spalio 13 d. 1954 m. šį modelį pakeitė Borgward Isabella. Borgward Hansa 1500 pristatytas ketveriais metais anksčiau nei Mercedes-Benz W120, todėl dažnai vertinamas kaip pirmasis Vakarų Vokietijos pokario automobilis turintis revoliucinį, pontoninį dizainą, kuris tapo pagrindu daugeliui VFR ir didžiajai daliai Europos automobilių gamintojų.
Kėbulas
left|220px|thumb|Interjeras Automobilis pradėtas gaminti 2 ir 4 durų sedano kėbulu. Visiškai plieninis kėbulas buvo tvirtinamas ant laikančiojo rėmo, panašaus į 1949-ųjų Ford. Sparnai visiškai susiliejo su kėbulu, o priekinė sėdynė buvo per visą salono plotį. Tuo metu kai Opel ir Mercedes-Benz vis dar gamino prieškarinės konstrukcijos automobilius, Hansa 1500 turėjo dvi eiles sėdynių, kuriose tilpo 6 keleiviai. Bagažinė turėjo atskirą dangtį, o variklio gaubtas galėjo atsiradaryti tiek į kairę, tiek į dešinę, priklausomai nuo poreikio. Gale buvo naudojami amerikietiško stiliaus vientisi žibintai.
Trijų stipinų vairas priminė ankstesnių Porsche modelių vairą, kuris suteikė didžiausią prietaisų skydelio matomumą. Taip pat šalia vairo buvo sumontuota pavarų perjungimo svirtis.
Kartu su „sportiniu“ kabrioletu buvo gaminami 2 durų universalai ir 4 durų penkiaviečiai kabrioletai. Kabrioletus, iki 1952 m. gegužės, gamino kompanija „Hebmüller“, esanti Viulfrate.
Varikliai, transmisija ir važiuoklė
Pradžioje Hansa 1500 buvo naudojami 4 cilindrų varikliai, kurių darbinis tūris buvo 1498 cm³, o galia siekė 48 AG (35 kW). 1952 m. variklio galia padidinta iki 52 AG (38 kW). „Sportiniai“ kabrioletai buvo aprūpinti kurkas galingesne šio variklio versija, siekiančia 66 AG (49 kW). Variklio įsiurbimo kolektorius montuojamas viršuje, šalia karbiuratoriaus. Bilas Blydenštainas (Bill Blydenstein) gana sėkmingai naudojo šiuos variklius automobilių lenktynėms.
Pavarų dėžė – mechaninė, trijų pavarų.
Važiuoklė – nepriklausoma. Galiniai ratai tvirtinosi prie besisupančios ašies, kurią prilaikė spyruoklės su hidrauliniais amortizatoriais. Visi keturi ratai buvo prijungti prie hidraulinės stabžių sistemos, o stovėjimo stabdis blokavo galinius ratus. left|175px|thumb|Borgward Hansa 1800
Galios didinimas
1952 m. buvo pristatyta Borgward Hansa 1800 modifikacija su 4 cilindrų varikliu, kurio darbinis tūris 1758 cm³, o galia 60 AG (44kW) ir 4 pavarų dėže su sinchronizuotomis aukščiausiomis pavaromis. Priekiniai posūkių žibintai buvo perkelti ant viršutinės priekinių sparnų dalies.
Kaip ir anksčiau, 2 ir 4 durų sedanai buvo papildyti universalais ir kabrioletais.
Kitais metais papildyta Hansa 1800 versija su dyzeliniu varikliu, kurio darbinis tūris toks pats kaip ir benzininių variklių, bet galia 42 AG (31 kW).
Vytautas Mažeika (1933)
Vytautas Mažeika (g. 1933 m. liepos 24 d. Šiauliuose) – Lietuvos pedagogas, kraštotyrininkas, muziejininkas.
Biografija
Mokytojo darbą pradėjo 1952 m. Šilo Pavėžupyje. 1962 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą.
Dirbo Šaukėnų, Telšių mokyklose. 1975-1993 m. Šiaulių 9-osios ir 11-osios vidurinės mokyklos mokytojas. 1984 m. 11-oje vidurinėje mokykloje įkūrė muziejų ir jam vadovavo. 1993-2000 m. Šeduvos vidurinės mokyklos mokytojas, vadovavo Šeduvos vidurinės mokyklos istorijos Antano Bukausko vardo muziejui. Išėjęs į ištarnautą poilsį, vėl apsigyveno Šiauliuose ir įsijungė į kraštotyros veiklą, tyrinėjo Lieporių mikrorajono ir apylinkių istoriją. Parengė kraštotyros darbus „Lieporiečių pasakojimai“, „Atmintinos vietos Lieporiuose“, „Lieporių rajono pakraščiais“, „Sentikiai Kužių seniūnijoje“ ir kt.
Lietuvos kraštotyros draugijos narys nuo 1966 m.
Pa de Kalė (departamentas)
Pa de Kalė  – Prancūzijos departamentas šalies šiaurėje, Aukštutinės Prancūzijos regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo sąsiaurį. Administracinis centras – Arasas.
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais iš ispanų atkovotose Artua ir Amjeno grafystėse.
Geografija
thumb|1792 m. departamneto planas Pa de Kalė departamentas ribojasi su Šiaurės, Somos, Manšo departamentais ir Šiaurės jūra.
Klimatas
Klimatas okeaninis, didelė Šiaurės jūros įtaka.
Ekonomika
Pagrindinė ekonomikos šaka ilgą laiką buvo akmens anglis, jos gavyba ir perdirbimas. Šiaurės-Pa de Kalė baseinas pramoniniu būdu pradėtas eksploatuoti 1841 m. 1875 m. atvertas ir pietinis baseinas. 1880 m. išgauta 7,8 mln. tonų anglies, 1913 m. gavyba pasiekė 27,4 mln.t, 1925 m. – 28,5 mln.t. Tais metais dauguma iš 75 000 šachtininkų jau buvo lenkai, kurie pamažu integravosi į regioną. 1930 m. pasiektas absoliutus rekordas – 35 mln.t.
Po Antrojo pasaulinio karo šachtos nacionalizuotos ir gamyba vėl išaugo. Tačiau nuo 1960 m. anglių panaudojimas energetikoje ir geležinkeliuose sumažėjo, todėl pradėtos uždarinėti ir šachtos.
Turizmas
thumb|250px|Anglies šachta Uani Turizmas daugiausiai susietas su jūra ir sportu. Opalinis krantas (Côte d’Opale) turi daugybę puikiai įrengtų pliažų, jachtų prieplaukų ir klubų. Kanšo upė skirta plaukioti baidarėmis, aplankant pakrantėse stovinčias pilis, uždarytas šachtas ir senus miestelius.
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja 7 senatoriai, Atstovų rūmuose – 14 deputatų. Generalinę tarybą sudaro 77 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Sankt Lorencas
Sankt Lorencas, Kirteiniai arba Salskojė (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, nuo 2006 m. gruodžio 28 d. Kovrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Horst Köhler
Horst Köhler (g. 1943 m. vasario 22 d.) – priklausė CDU partijai, vokiečių ekonomistas, vokiečių politikas, nuo 2004 m. liepos 1 d. iki 2010 m. gegužės 31 d. Vokietijos federalinis prezidentas.
Sankt Lorencas
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities dvaras ir kaimas. Jam nuo 1908 m. lapkričio 27 d. priklausė Pakirbiai (Gut Pokirben, 1895 m. buvo 48 gyventojai) ir Sankt Lorencas I 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. – 2006 m. Romanovo apylinkės kaimas.
Horst Köhler
Jaunystės metai
Baigė makroekonomikos (VWL) studijas, jaunystėje aktyviai įsitraukė į studentų judėjimus ir organizacijas, neretai dalyvaudavo demonstracijose, pasisakė už globalizacijos plėtrą, remiant Trečiojo pasaulio šalis (aktyviai dalyvavo studentiškų įmonių veikloje, skatinusių pirkti produkciją iš vargingiausių šalių ir padėjusių ją eksportuoti į Europą).
Veikla
Baigęs studijas Horstas Kėleris įsidarbino moksliniu bendradarbiu keliuose ekonomikos institutuose, dirbo mokslo tiriamąjį darbą.
Iki 2004 m. kovo 4 d. jis vadovavo Tarptautiniam Valiutos Fondui (IWF).
Horstas Kėleris priklauso evangelikų konfesijai.