cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šiaurės Airija
Geografija ir klimatas
Šalyje yra žinomi kaledoniniai raukšliniai kalnai, kuriuose į paviršių iškyla granitas ir bazaltas. Devynios jame esančios kalvos yra palyginti aukštos, aukščiausia jų (848 m aukščio) kartu yra aukščiausia Šiaurės Airijos vieta. Įdomūs yra Antrimo grafystėje suformuoti vulkanizmo dariniai.
Šiaurės Airijai yra būdingas jūrinis klimatas, su vėsiomis ir drėgnomis vasaromis, bei šilta ir drėgnoka žiema. Būdingas didelis debesuotumas visuose regionuose, ypač kalnuotose vietovėse. Būdinga nedidelė temperatūrų amplitudė, pavyzdžiui: Belfaste sausį vidutinė oro temperatūra yra 6,5 °C, o liepos – 17,5 °C. Aukščiausia temperatūra – 30,5 °C karščio 1983 metais ir šalčiausia – -17,5 °C 1979 metais Belfaste.
Demografija
2004.06.30 Šiaurės Airijoje gyveno 1 710 300 gyventojų. 2001 metais 53,1 procento gyventojų buvo protestantai, 43,8 procento buvo Romos katalikai, 0,4 procentai kitų ir 2,7 procento nežinoma. Skirtingai nuo Romos katalikų, protestantai nesudaro vienos bendruomenės. Dauguma jų presbiterionai (60 procentų visų protestantų), Airijos bažnyčia – anglikonai (30 procentų),likusieji-baptistai, metodistai sudaro apie 10 procentų. Dauguma šalies gyventojų yra airiai, taip pat gyvena anglai, škotai, valai ir kiti. Gyvena nedaug kinų ir kitų etninių grupių narių.
Palyginus su bendru vidutiniu Jungtinės Karalystės gyventojų tankumu šalis yra apgyvendinta rečiau. Tačiau tokia pati situacija yra ir kitose karalystės dalyse. Tankiau gyvenamos yra Belfasto apylinkės, Antrimo grafystė. Urbanizacijos lygis Šiaurės Airijoje nėra pakankamai aukštas.
Administracinis suskirstymas
Grafystės:
Šios grafystės neturi administracinių galių, jos veikiau- istoriškai susiformavusios Šiaurės Airijos dalys. Didesnę administraciją turi 26 šalies rajonai.
Šiaurės Airijoje yra penki miestai turintys miesto statusą: thub|right|300px|Belfastas
Pilietybė ir tapatumas
Kaip alternatyva arba priedas prie Jungtinės Karalystės pilietybės žmonėms, gimusiems Šiaurės Airijoje iki 2004 metų gruodžio 31 d. (ir daugeliui, gimusių po šios datos), suteikta teisė įgyti Airijos pilietybę. Tai Airijos Respublikos veiklos plėtojant pilietybės įstatymus už valstybės ribų rezultatas. Pirmą kartą priimtas 1956 m., šis įstatymas buvo vėliau vystomas 2001 m. kaip Belfasto 1998 m. susitarimo rezultatas, kuris bylojo, kad:
Abi vyriausybės pripažįsta visų Šiaurės Airijos žmonių prigimtinę teisę laikyti save ir būti priimtiems kaip airių ar britų pilietybės turėtojams, arba abiejų pasirinktinai, ir atitinkamai patvirtina, kad jų teisė į dvigubą anglų ir airių pilietybę yra priimta abiejų vyriausybių ir nebus paveikta jokių galimų Šiaurės Airijos statuso pasikeitimų ateityje.
Tai vėliau buvo pataisyta dvidešimt septintoje Airijos Konstitucijos pataisoje, kuri skelbė, jog „nepaisant jokių kitų Konstitucijos nuostatų“, niekam negali būti automatiškai suteikiama teisė į Airijos pilietybę, nebent bent vienas iš to asmens tėvų buvo arba turėjo teisę į Airijos pilietybę. Vėlesni įstatymai (2004 m. Airijos tautybės ir pilietybės aktas) įsigaliojo 2005 m. sausio 1 d. ir supanašino Airijos ir Jungtinės Karalystės pilietybės įstatymus. Toks sprendimas buvo priimtas reaguojant į smarkiai išaugusį emigrantų į Airiją skaičių, kurių vaikai automatiškai nuo gimimo įgaudavo airių pilietybę.
Šiandien tebeegzistuoja konstitucinė teisė į Airijos pilietybę tiems, kurie gimė Airijos saloje ir kurių bent vienas iš tėvų yra Airijos pilietybės arba turi teisę į ją.
Dažniausiai protestantai Šiaurės Airijoje laiko save britais, tuo tarpu katalikai yra linkę save identifikuoti su Airija. Tai skelbia keli tyrimai ir apklausos, atliktos tarp 1971 ir 2006 metų.
Vis dėlto tai nenusako visų painių identitetų Šiaurės Airijoje, turint omenyje kad didelė dalis populiacijos save priskiria Alsterio, arba šiaurės airių tapatybėms. Be to, daug kas save pripažįsta priklausant kartu ir anglams, ir airiams. 1999 metų apklausa parodė, jog 51 % protestantų savęs visiškai nelaikė airiais, o 41 % tik „truputį“ airiais.
Ekonomika
Nuo seno Šiaurės Airijoje vyravo pramoninė ekonomika: laivų statyba, virvių gamyba ir tekstilė, bet pastaruoju metu vis svarbesnis vaidmuo tenka paslaugų sektoriui, bei aukštųjų technologijų pramonei. Turizmas irgi svariai prisideda prie vietinės ekonomikos. Nedarbas sudarė apie 4.5 % ir 2007 m. buvo vienas žemiausių visoje JK. Valiuta – D. Britanijos svarai sterlingų.
BVP (PPP) dalis vienam gyventojui sudarė 19 603 JAV dolerius. Pagal šį rodiklį Šiaurės Airija šalyje užima paskutiniąją vietą.
Šiuo metu bandoma atgaivinti Šiaurės Airijos ekonomiką ir bent kiek pavyti Jungtinės Karalystės ekonominį lygį.
thumb|200px|right|Didžiausia lavos [[Antrimo plynaukštė|plynaukštė Europoje Milžinų kelias]]
Kultūra
Šiaurės Airijos kultūra yra unikali tuo, kad joje formavosi savitos tradicijos dėl katalikybės ir protestantizmo įtakos. Kasmet šalį aplankyti atvyksta turistai iš viso pasaulio norėdami pamatyti didelį kultūrinį palikimą. Šalis traukia kultūros festivaliais, muzikinėmis ir meno tradicijomis, tradiciniais alaus barais (pabais); žinomas golfo ir žvejybos varžybomis. Nuo 1987 metų pabai yra atviri lankytojams ir sekmadieniais.
Kalba
Šiaurės Airijoje labiausiai kalbama šiomis kalbomis: anglų, airių ir Alsterio škotų tarme. Dauguma gyventojų kalba angliškai, dalis moka keltišką airių kalbą. Maža airiakalbių bendruomenė, gyvenanti daugiausia Belfaste ir Tirono grafystės pasienyje su Airija, siekia svaresnio airių kalbos statuso regione (šiuo metu ji oficiali tik „de jure“). Ši kalba kaimyninėje Airijos Respublikoje turi žymiai didesnę kalbančiųjų bendruomenę (ypač vakarinėje salos dalyje) ir oficialiosios kalbos statusą, kalba privalomai mokoma mokyklose ir yra rūpinamasi jos atgaivinimu. Airių kalbos entuziastų darbas yra ryškus ir gan vieningas visoje saloje, pavyzdžiui, airių kalbos leidybos centru galima vadinti Trali miestą vakarinėje salos dalyje, o airiška žiniasklaida dirba Dubline ir Belfaste.
China Construction Bank
thumb|Buveinė
– stambus Kinijos komercinis bankas. Priklauso Kinijos vyriausybei, įsikūręs Pekine.
Istorija
Įsteigtas 1954 m.
2005 m. pritraukė 8 mlrd. $ kapitalo išplatindamas IPO Honkongo vertybinių popierių biržoje. 2007 m. papildomai pritraukė 7,6 mlrd. $ išplatindamas antrinę viešąją akcijų emisiją Šanchajaus vertybinių popierių biržoje.
2009 m. disponavo 1,4 trln. $ turtu.
2023 m. disponuoja apie 4,7 trln. USD turtu, dirba ~350 tūkst. darbuotojų.
Alsmeris
Alsmeris  – miestas ir savivaldybė Nyderlandų vakaruose, į pietvakarius nuo Amsterdamo, prie Vesteinderplaseno ežero. Alsmeris yra Gėlių auginimo centras. Jame yra įsikūręs didžiausias pasaulyje gėlių aukcionas. Alsmeryje taip pat yra išvystytas žiemos sportas, turizmas. Jame vyksta nuolatinė tulpių paroda.
Kraujučiai
Kraujučiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Barzdų.
Mukronas
Istorija
Mukronas minimas nuo 1060 metų.
Viktoras Cimkauskas
Viktoras Cimkauskas (1896 m. kovo 25 d. Šiauliuose – 1944 m. Rytų Prūsijoje) – teisininkas, advokatas, bibliofilas ir ekslibrisų kolekcininkas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1915 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. 1924 m. baigė Lietuvos universitetą. 1924–1928 m. advokatavo Šiauliuose, vėliau Kaune. Tėvas Mykolas Cimkauskas turėjo sukaupęs didžiulę biblioteką, tėvui mirus, ją 1928 m. pervežė į Kauną.
1930 m. spalio 30 d. drauge su Paulium Galaune ir Viktoru Steponaičiu įkūrė Knygos mėgėjų draugiją, buvo jos sekretorius, propagavo lietuvišką knygos ženklą ir spaudą.
Žuvo koncentracijos stovykloje.
Eduardas Jonušas
Eduardas Antanas Jonušas (1932 m. balandžio 3 d. Pikeliuose, Židikų valsčius, Mažeikių apskritis – 2014 m. balandžio 17 d. Nidoje) – Lietuvos tautodailininkas, vienas iš žinomiausių šių laikų Neringos menininkų.
Biografija
Neturėdamas nė dešimties kartu su tėvais pasuko į Vokietiją, kur siekė išvengti sovietų tremties. Ten Eduardas kurį laiką ir mokėsi. Gyveno Kulminuose, Mohringene, Berlyne. Pasibaigus karui, jis išvyko į gimtinę. Pakeliui, Lenkijoje, buvo suimtas ir pateko į Gardino kalėjimą. Po kurio laiko jį apgyvendino vaikų namuose. Iš ten Eduardas pabėgo ir šiaip taip pasiekė Mažeikius, kur gyveno jo seneliai. Čia jis susijungė ir su grįžusia šeima.
Išvyko į Klaipėdą, kur neakivaizdiniu būdu mokėsi vidurinėje mokykloje. 1951 m. jį pašaukė į sovietinę armiją. Paaiškėjus jo gyvenimo istorijai, tarnybos laiku buvo nuteistas „už antitarybinę agitaciją“ 25-iems metams kalėjimo ir penkeriems metams tremties. Taip 1952 m. jis atsidūrė Čitoje, vėliau buvo išvežtas prie Amūro, kur tiesė geležinkelį. Taip pat kalėjo Angarske, Irkutske. 1956 m. gavo leidimą sugrįžti į Lietuvą, apsistojo Klaipėdoje. Dirbo apšvietėjo, elektriko, architekto darbus.
Kūryba
Nuo 1956 m. apsigyvenęs Neringoje, E. Jonušas sukūrė ir čia pastatė įvairių medinių bei vario skulptūrų. Vienas iš pirmųjų darbų – rodyklė „Burės“ su vėtrungių smailėmis Smiltynėje. Ji pasitinka įvažiuojančius į Neringą. Be to, rinko ir restauravo nykstančius kuršių antkapinius krikštus, senąsias laivų vėtrunges. Sutvarkė kopų apželdintojo Georgo Dovydo Kuverto kapą, Pervalkoje įamžino kalbininką Liudviką Rėzą 7 m aukščio ąžuoliniu koplytstulpiu. Prisidėjo tvarkant Nidos bažnyčios interjerą, restauravo Nidos etnografines kapines. Pirmuoju gyvenimo Nidoje laikotarpiu E. Jonušas inventorizavo Preilos, Pervalkos ir Juodkrantės kapines, pastarosiose išgelbėjo senąsias metalines kapų tvoras, kurių sovietmečiu niekas nevertino. Rūpinosi kapinių atkūrimu Karaliaučiaus srityje – Rasytėje ir Pilkopiuose.
Vienas ryškiausių jo darbų – senovinio kurėno atkūrimas pagal senuosius 1875 m. brėžinius, parvežtus iš Vokietijos Brėmerhafeno muziejaus. Šį kurėną, vardu „Kuršis“, 11 m ilgio ir 3,3 m pločio, nuo 1993 m. dažniausiai galima išvysti mariose ties Nida plukdantį turistus ar vietos gyventojus. „Kuršio“ statybos su pagalbininkais užtruko beveik trejus metus, buvo statomas remiantis senosiomis technologijomis, o joms perprasti reikėjo laiko.
E. Jonušas nutapė žymiausių kuršių žemės asmenybių portretus – Martyno Jankaus, Vydūno, Adomas Brako, Eduardo Gizevijaus, Liudviko Rėzos, Ievos Simonaitytės. Pirmosiose E. Jonušo pastelėse dominavo etnografinė tema – krikštai, vėtrungės, kurėnai, nerijos kraštovaizdžiai.
1995 m. Vokietijoje išleista Evaldo Heino sudaryta knyga „Cymbala“, kurioje išspausdintas E. Jonušo sukurtas septyniolikos paveikslų ciklas. 2012 m. sukurtas dokumentinis filmas „Pažadėtoji žemė. Eduardo Jonušo gyvenimo ir kūrybos pėdsakais“.
Justina Vitkauskaitė
Justina Vitkauskaitė-Bernard (1978 m. sausio 11 d. Kretingoje) – Lietuvos politikė, Europos parlamento narė.
Biografija
1992 m. baigė Kretingos meno mokyklą. 1998 m. baigė Vilniaus universiteto žurnalistikos ir komunikacijos bakalauro studijas. 2000 m. baigė Vilniaus universiteto filosofijos bakalauro studijas. 2000–2002 m. Lietuvos Respublikos Seimo Pirmininko referentė sekretorė. 2002 m. baigė Lietuvos teisės universiteto viešojo administravimo magistro studijas. 2002–2004 m. Lietuvos verslo darbdavių konfederacijos Viešųjų ir užsienio ryšių skyriaus vadovė. Nuo 2004 m. Darbo partijos narė. 2004–2012 m. Europos parlamento nario padėjėja. Nuo 2012 m. lapkričio 16 d. tapo Europos parlamento nare, pakeisdama mandato atsisakiusį Viktorą Uspaskichą.
Polietilenas
Polietilenas, arba polietenas (termoplastinis etileno polimeras) – vienas paprasčiausių ir pigiausių polimerų, baltas chemiškai inertiškas plastikas. Labai geras dielektrikas.
Polietileno monomero, etileno, teisingiau vadinamo etenu, cheminė formulė yra
Polietileną sudaro ilgos
grandinės.
Polietilenas skirstomas į rūšis pagal polimerinių grandinių šakotumą. Mažo tankio polietilenas (angl. LDPE, Low density polyethene) sudarytas iš labai šakotų makromolekulių. Dėl savo sudėtingos struktūros jos nesuglunda tarpusavy, dėl to tarpmolekulinės traukos jėgos yra sąlyginai mažos. Toks polietilenas yra tąsus ir minkštas. Buityje jis dažniausiai sutinkamas polietileninių maišelių ar plėvelių pavidalu. Didelio tankio polietilenas (angl. HDPE, High density polyethene) sudarytas iš ilgų mažai šakotų molekulių, kurios suglunda labai tankiai, tarp jų susidaro tarpmolekulinės traukos ryšiai. Aukšto tankio polietilenas buityje randamas ploviklių, baliklių, pieno butelių pavidalu.
Polietilenas pirmą kartą buvo susintetintas vokiečių chemiko Hanso fon Pechmano (Hans von Pechmann) 1898 metais, jam kaitinant diazometaną. Pirmasis pramonei pritaikomas polietileno sintezės būdas buvo atsitiktinai atrastas Eriko Foseto (Eric Fawcet) ir Redžinaldo Gibsono (Reginald Gibson) 1933 metais. Jie labai aukštame slėgyje kaitino eteno ir benzaldehido mišinį. Visgi, jų eksperimentą pavyko atkartoti tik 1935 metais, nes polimerizaciją sukėlė atsitiktinai į sistemą pakliuvęs deguonis. Pramoninė polietileno gamyba pradėta 1939 metais. Vėliau polietileno gamyba tobulėjo atrandant vis efektyvesnius katalizatorius polimerizacijai, leidusius gaminti polietileną daug žemesniame slėgyje.
Viktorijos ežeras
Viktorijos ežeras ( arba Victoria Nyanza, lug. Nalubaale) – didžiausias Afrikos ežeras, antrasis pagal plotą pasaulyje gėlavandenis ežeras. Plotas 69,4 tūkst. km², ilgis 410 km, plotis 250 km, gylis 84 m. Plyti vidurio-rytų Afrikoje, prie Ugandos, Tanzanijos ir Kenijos sienos. Tradiciškai Viktorijos ežeras laikomas Nilo ištakomis. 220px|thumb|left|Viktorijos ežeras plyti tarp dviejų [[Didysis riftinis slėnis|Didžiojo riftinio slėnio atšakų]]
Ežeras telkšo negilioje įduboje, jo šiaurinę ežero dalį kerta pusiaujas. Krantai netaisyklingos formos, daug smulkių salelių. Įteka daug upių (didžiausia – Kagera, tačiau gausiausiai ežerą papildo lietaus vanduo (daugiau negu visi intakai). Išteka Baltasis Nilas). Prie Oveno krioklio (Owen Falls) esančioje užtvankoje yra vandens jėgainė ir išgaunama elektros energija.
Ežero baseinas gana tankiai apgyvendintas, intensyviai dirbamos žemės, daug žuvies (nors nuo 1980 m. žuvų ištekliai sumažėjo dėl intensyvios žvejybos ir Nilo ešerio įveisimo). Reguliarus vandens transportas (iš Entebės, Mvanzos, Bukobos, Kisumu).
thumb|left|230px|Ežeras iš palydovo
Istorija
Pirmasis europietis, išvydęs Viktorijos ežerą (vietinių vadintą Ukerewe), buvo anglų keliautojas Džonas Spikas (John Speke), aplankęs ežerą 1858 m. 1875 m. regioną intensyviai tyrinėjo Henris Stenlis.
Brandenburgas (miestas)
Brandenburgas – miestas šiaurės rytinėje Vokietijoje, Brandenburgo žemėje, netoli Berlyno. Šalia teka Havelo upė. Pramonės centras, laivų statykla, tekstilės pramonė, dviračių, popieriaus gamyba, alaus varymas.
Istorija
XIX a. Brandenburgas tapo svarbiu pramonės centru. Čia plėtojosi plieno pramonė, buvo gaminami Brennabor, Corona ir Excelsior dviračiai. Be to mieste buvo išvystyta žaislų pramonė.
Dubysos ichtiologinis draustinis
Dubysos ichtiologinis draustinis – valstybės saugoma teritorija vakariniame Kauno rajono pakraštyje, draustinis, nusidriekiantis Dubysos žemupiu 29 km nuo Ariogalos iki pat žiočių ties Seredžiumi. Teritorija patenka į Kauno, Jurbarko bei Raseinių rajonų teritorijas. miniatiūra|250px|left|Draustinio ženklas greitkelyje
Draustinis įsteigtas 1974 m., siekiant apsaugoti retųjų lašišinių žuvų žiobrių, šlakių ir lašišų nerštavietes. Dubysos upė žemiau Lyduvėnų yra Buveinių apsaugai svarbi teritorija (BAST), kurioje saugomos ūdrų, Baltijos lašišų ir kartuolių buveinės. Į šią saugomą teritoriją patenka ir Dubysos ichtiologinis draustinis, kuriam suteiktas Natura 2000 teritorijos statusas. Draustinyje sutinkami didieji dančiasnapiai, griežlės, juodieji gandrai, tulžiai, iš žinduolių – ūdros, kanadinės audinės, bebrai.
Danijos futbolo varžybos 2003–2004 m.
Danijos futbolo varžybos 2003–2004 m.
Jonas XVIII
Jonas XVIII (Giovanni XVIII, gimimo vardas Fasanius, gimė Rapagnano mieste Italijoje – mirė 1009 m. liepą, palaidojimo vieta nežinoma, galbūt Laterano bazilika, tačiau kapas neišlikęs) – popiežius nuo 1004 m. sausio iki mirties.
Biografija
Viso savo pontifikavimo metu priklausė nuo galingos Romos didiko Johannes Crescentius III. Įkūrė Bomberdo arkivyskupiją Bavarijoje turėjusią padėti skleisti tikėjimą tarp slavų.
Voliutiniai
Voliutiniai (Volutidae) – pilvakojų moliuskų (Gastropoda) šeima.
FK Sakuona Plikiai
Plikių „Sakuona“ – Lietuvos futbolo klubas iš Plikių.
Istorija
Pirmoji futbolo komanda Plikiuose įkurta 1919 m. kaip SV Plicken.
1988 m. susikūrė komanda ir pasivadino „Švyturio“ pavadinimu pagal kolūkio vardą.
1998 m. Česlovas Kavarza inicijavo dabartinio futbolo klubo įkūrimą, klubas taip pat buvo oficialiai įregistruotas šiais metais.
2001 m. buvo suburta komanda atstovauti Klaipėdos apskričiai LFF III lygoje, kuioje buvo iškovota pirmoji vieta ir kelialapis į LFF II lygą, kurioje „Sakuona“ žaidė eilę metų. Nuo 2012 m. žaidė III lygos (Klaipėdos zonos) pirmenybėse.
2019 m. gruodžio mėn. paskelbta, kad klubas sieks pirmos lygos licencijos. 2020 m. sausio 13 d. LFF informavo, kad klubas atsisakė planų siekti Pirmos lygos licencijos.
"Sakuona" buvo pavadinta pagal įmonę-rėmėją.
499 m.
499 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
FK Sakuona Plikiai
Istorija
"Plikiai-Klarksonas" - pagal klubo rėmėjus "Klarksono" bendrovę.
Plikių „Plikiai-Rūgpienių kaimas“ - pagal klubo rėmėją "Rūgpienių kaimą". (Nuo 2016 m.)
Klubo spalvinė gama
Namų apranga: balti marškinėliai, mėlynos kelnaitės ir mėlynos kojinės. Svečiuose žaidžia, jei reikia, mėlynos spalvos marškinėliais.
Pasiekimai
II lygos pirmenybėse Plikių komanda 2006, 2007 ir 2010 m. iškovojo antrąją vietą.
Tapo III lygos Klaipėdos zonos nugalėtojais 2001, 2018, 2019 ir 2021 m.
2009 m. rudenį pasiekė Lietuvos taurės ketvirtfinalį, prieš tai 1/8 f. rungtynėse eliminavusi Vilniaus "Žalgirį".
Salės futbolo varžybos
Salės futbolo komanda dalyvavo Klaipėdos miesto futsal varžybose.
Vandyčiai
Vandyčiai arba Furmanovas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dolgorukovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Badenas-Viurtembergas
Badenas-Viurtembergas – žemė pietvakarių Vokietijoje, rytiniame Reino aukštupio krante. Sostinė – Štutgartas. Plotas – 35,8 tūkst. km²; 10,7 mln. gyventojų (2005).
Istorija
Badeno-Viurtembergo žemė sudaro didžiumą istorinio Švabijos regiono. Jos istorija artimai susijusi su Švabijos istorija.
Gamta
Badeną-Viurtenbergą bendrai sudaro 833,37 hektarai miško, statistiškai tai yra 0,97 proc. visų Vokietijos miškų. Paminėtina, kad Remso-Muro krašte, kuris yra Badeno-Viurtenbergo dalis, yra gamtos draustinis.
Riukiu karalystė
Gyventojai
Riūkiū karalystės gyventojai buvo Japonų kalbai giminingomis Riūkiū kalbomis kalbančios tautos, save vadinančios učina arba učinančiu. Dėl ideologijos, išlikusios nuo japonų nacionalizmo laikų, šios kalbos kartais laikomos japonų kalbos dialektais (iki Antrojo pasaulinio karo taip buvo žiūrima ir į visai negiminingą korėjiečių kalbą). Šiais laikais mokslininkai Riūkiū kalbas ir jomis kalbančius žmones linkę traktuoti kaip keletą atskirų kalbų ir tautų. Kaip ir japonai, riūkiūiečiai susiformavo Jajoi laikotarpiu, maišantis austroneziečių ir atsikėlėlių iš žemyno substratams. Nuo to laiko vystėsi savarankiškai.
Učina išplėtojo savitą kultūrą, turėjo savitą religiją, pagrįstą gamtos dievybių garbinimu. Šventikės čia buvo moterys, vadinamos noro.
Istorija
thumb|250px|right|Šiuri rūmai Nahoje, iš kurių valdė Šio dinastija Nuo XII a. salose buvo statomos gynybinės pilys gusuku, valdomos vietinių kunigaikščių, formavosi prekybinė sistema.
Valstybės įkūrimas siejamas su Šiunten dinastija. Jos pradininkas Šiunten, pabėgėlis iš Izu Oshima salos, 1187 m. apsistojo Okinavos saloje.
XIV a. prasidėjo Sandzan laikotarpis: Okinavos saloje susidarė trys atskiros karalystės – Hokudzanas, Čiūdzanas ir Nandzanas, turėjusios artimus santykius su Kinija. Viduriniojoje iš jų, Čiūdzane, į valdžią atėjo Šio (尚) klanas, o jo atstovas Šio Hači 1429 m. suvienijo salą ir įkūrė Šio dinastiją.
XV–XVI a. Riūkiū valstybė klestėjo labiausiai, kai kontroliavo visą ilgą salų grandinę, tuo metu išgražėjo sostinė Naha, buvo pastatyti vadovų rūmai Šiuri.
Tokugavai, suvieniję Japoniją, atsigręžė į klestinčią Riūkiū karalystę. 1609 m. Sacumos žemės valdytojas buvo pasiųstas užkariauti Riūkiū, ir jam tai pavyko: nuo to laiko Riūkiū karalystė buvo priversta mokėti duoklę Japonijai. Įdomu, kad tuo pat metu ji mokėjo ir duoklę Kinijai, dėl to susidarė didelė mokestinė našta valstiečiams. Ši valstybė tuo pat metu tapo vienu iš svarbiausių prekybos tarpininkų tarp Kinijos ir Japonijos.
1879 m., po Meidži reformų, karalystė galutinai prijungta prie Japonijos.
Prekyba
thumb|350px|right|Nahos uosto vaizdas Didžiausio klestėjimo laikais Riūkiū salynas buvo tikra prekybinė imperija, o sostinė Naha – prekybinė jūrų sostinė. Ši valstybė buvo prekybos tarpininkė tarp Kinijos, Japonijos ir Pietryčių Azijos.
Korėjiečiai, 1477 metais netyčia užklydę į Riūkiū salas, paliko savo rašytinių atsiminimų apie šią valstybę. Juos stebino Nahos tarptautiškumas: čia galima sutikti kinų, japonų, javiečių, siamų, palembangų, sumatriečių ir iš visos Rytų Azijos malajų.
Riūkiū prekybinės galios apsilpo XVI a. pabaigoje, kai kinai ir europiečiai pasidarė vis stipresni konkurentai.
Visuomenė
Visuomenė buvo skirstoma į tris luomus:
Kultūra
Kultūriškai Riūkiū nuo seno patyrė tiek Japonijos, tiek Kinijos įtaką. Iš japonų jie perėmė raštą ir skiemenines abėcėles, iš kinų – kulinarines, architektūros, muzikines tradicijas. Karalystėje susiformavo savita okinavų virtuvė, okinavų architektūra. Ypač karalystėje klestėjo muzikos menas. Vadinamoji okinavų muzika ir dabar labai populiari Japonijoje ir daugybėje kitų pasaulio šalių.
Riūkiū susiformavo ir karatė sportas, kilęs tada, kai šalį kontroliuojant Sacumos žemės kunigaikščiams buvo draudžiama vietiniams samurajams pečin nešiotis ginklą.
Meidži restauracija
thumb|Meidži imperatorius persikelia iš [[Kiotas|Kioto į Tokiją 1868 m. pab.]] Meidži restauracija  – laikotarpis nuo 1868 m. iki 1912 m. atkūrus imperatoriaus valdžią Japonijoje, valdant Imperatoriui Meidži. Nors būta imperatorių ir prieš Meidži restauraciją, įvykiai šiuo laikotarpiu atkūrė bei konsolidavo politinę valdžią Japonijos Imperatoriaus rankose.
Atkurtos valdžios tikslai buvo išreikšti naujojo imperatoriaus Priesaikos Chartijoje. Restauracija sukėlė didelių pokyčių Japonijos politiniame, ekonominiame bei socialiniame gyvenime, kuris vystėsi Japonijos Edo ir Meidži laikotarpių sankirtoje. Japonija tapo modernia, pasaulyje pripažinta tauta.
Sąjungos ir sąjungininkai
Meidži restauracijos pagrindas buvo 1866 m. Sacuma – Čiošiu Sajunga tarp Saigo Takamori ir Kido Takayoshi, dviejų reformas propaguojančių lyderių. Šie du lyderiai rėmė Imperatorių Komei (Imperatoriaus Meidži tėvą). Pasipriešinti valdančiajam Tokugava šiogūnatui ir atkurti Imperatoriaus valdžią buvo suburta Sakamoto Rioma. Po Imperatoriaus Komei mirties 1867 m. sausio 30 d., Imperatorius Meidži perėmė sostą vasario 3 d. Šiame periode Japonija nuo feodalinės satvarkos perėjo į rinkos ekonomiką bei susidūrė su didele Vakarų įtaka.
Priežastys
Kai Jungtinės Amerikos Valstijos, pareikalavo atidaryti prekybos uostus, grąsinant kariniu atsaku, po šalį pasklido šūkis „garbė imperatoriui, lauk barbarus“ (尊皇攘夷 Sonnou joui). Mirus Iesada Tokugava (1824–1858 m.), sostas liko be palikuonių, Japonijoje pradėta svarstyti apie tolimesnį šalies valdymą.
Aleksandras VIII
Aleksandras VIII (1610 m. balandžio 22 d. – 1691 m. vasario 1 d.), tikrasis vardas Pietro Vito Ottoboni – 242-asis Romos katalikų bažnyčios popiežius, valdęs nuo 1689 m. spalio 6 d. iki mirties 1691 m.
Keručiai
Keručiais vadinami kaimai:
Meidži restauracija
Šiogūnato pabaiga
Tokugava Šiogūnato oficiali pabaiga buvo 1867 m. lapkričio 9 d., kai Tokugava Yoshinobu, 15-tasis Tokugava Šiogūnas, „perleido privilegijas į Imperatoriaus rankas“ ir pasitraukė iš savo pareigų po 10-ties dienų. Tai iš esmės buvo imperinio valdymo „restauracija“ (Taisei Hokan), nepaisant to Yoshinobu turėjo nemažai įtakos iki 1863 m. sausio 3 d., kai jaunojo imperatoriaus įsakymu restauracija viviškai įsigaliojo.
Aleksandras VIII
Biografija
Pietro Vito Ottoboni gimė Venecijoje, Italijoje pasiturinčioje Venecijos respublikos kanclerio Marco Ottobonio šeimoje. Studijavo Paduvos universitete, kur apgynė teisių daktaro laipsnį. Popiežiaus Urbono VIII valdymo laikotarpiu atvyko į Romą, kur pradėjo dirbti Romos kurijoje. Šiuo laikotarpiu jis vykdė keletą funkcijų – buvo Ternio, Rieties ir Spoleto miestų gubernatoriumi, Apaštalo signatūros tribunolo auditoriumi bei Romos rotos tribunolo auditoriumi.
Meidži restauracija
Šiogūnato pabaiga
Netrukus po to 1868 m. sausį, prasidėjo Bošin karas (Drakono metų karas). Toba mūšio lauke Čiošiu ir Sacumo kariuomenė nugalėjo buvusio šiogūno armiją. Imperatorius galėjo perimti visą valdžia iš Jošinobu, taip pradėdamas oficialiąją restauraciją. 1868 m. sausio 3 d. Imperatorius išleido savo valdžios restauracijos oficialią deklaraciją:
Aleksandras VIII
Biografija
1652 m. vasario 19 d. popiežius Inocentas X Venecijos respublikos prašymu paskyrė jį St. Salvatore at the Laurels bažnyčios kardinolu, o gruodžio mėnesį buvo paskirtas Brešos vyskupu, kur ramiai praleido keletą savo gyvenimo metų. 1664 m. jis atsisakė šio posto ir grįžo į Romą. Čia dirbo kartu su popiežiais Klemensu IX ir Inocentu XI, pelnė Šv. Oficijos (sen. inkvizicija) sekretoriaus funkciją.
Meidži restauracija
Šiogūnato pabaiga
„''Japonijos Imperatorius paskelbia visoms suverenioms užsienio šalims taip pat jų pavaldiniams, kad Tokugava Yoshinobu, jo paties prašymu, buvo duota teisė sugrąžinti vadovaujamą galią. Nuo šiol mes vykdysime aukščiausią valdžią visoje šalies vidaus ir išorės politikoje. Todėl Imperatoriaus titulas privalo būti pakeistas į Taikun, pagal sutarties sudarymo sąlygas. Pareigūnai paskirti tvarkyti mūsų užsienio politiką. Tikimės, kad sutarties atstovai pripažins šį pranešimą.''“ – Mutsušito, 1868 m. sausio 3 d.
Motyvai
Meidži restauracijai vykdyti buvo kelios priežastys. Japonija buvo atsilikusi nuo Europos valstybių. Tai išryškėjo, kai iš JAV į Japoniją atvyko Komodoras Matjusas C. Peris su sutartimi, reikalaujančia atidaryti Japonijos uostus prekybai. Peris atvyko su karo laivų armada, kurios ginkluotė ir technologija gerokai pranoko japonų. Meidži Restauracijos vadovai atkūrė imperatoriaus valdžią, kad sustiprintų Japoniją prieš kolonizacijos keliamą pavojų tuo laikotarpiu. Taip užbaigta Sakoku era (išorinės ryšių politika, gyvavusi apie 250 metų, skiriant mirties bausmę užsieniečiams, kurie kirto Japonijos sieną ar Japonijos piliečiams, kurie buvo išvykę iš Japonijos). Žodis „Meidži“ reiškia „šviesus valdymas“  ir jo tikslas buvo sujungti modernią pažangą su tradicinėmis rytų vertybėmis.
Aleksandras VIII
Pontifikatas
Gana trumpo valdymo laikotarpio metu Aleksandras VIII vėl įvedė nepotizmo praktiką. Tarp jo paskirtų kardinolų atsirado brolėnas bei brolio anūkas. Popiežius buvo populiarus paprastų žmonių tarpe, kadangi sumažino mokesčius ir maisto kainas, tačiau sukėlė pasipriešinimą, norėdamas skirti karinę paramą savo tėvo gimtinei – Venecijai.
Meidži restauracija
Padariniai
miniatiūra|440x440px|Dabaties kova su senove alegorija, Meiji Japonijos pradžia 1870. Meidži Restauracija paspartino Japonijos industrializaciją, pavertė Japoniją svarbia pasaulyje karine jėga. 1905 m. paskelbtas „Praturtink šalį, sustiprink karinę galią“ šūkis.
Meidži oligarchija formuodama Imperatoriaus valdžios aparatą pirmiausia ėmėsi priemonių perimti valdžią, ją konsoliduoti.
Administracinė reforma
1868 m. visos Tokugawa žemės buvo konfiskuotos ir perleistos „imperijos kontrolei“ pagal naująją Meidži vyriausybės prerogatyvą. Remiantis Fuhanken sachisei, vietovės buvo suskirstytos į tris tipus: miesto prefektūras, kaimo prefektūras ir jau turimas valdas. 1869 m. Tosa, Hizen, Satsuma ir Čiošiu teritorijų vasalai, kurie labiausiai priešinosi šiogunatui, buvo priversti „sugrąžinti teritorijas Imperatoriui“. Vėliau ir kiti vasalai buvo įtikinti pasielgti taip pat, pirmą kartą sukuriant centrinę valdžią Japonijoje, turėjusią tiesioginę kontrolę visoje teritorijoje.
1871 m. buvo paskelbta, kad visos teritorijos turi būti sugrąžintos Imperatoriui. Apytiksliai 300 teritorijų buvo paverstos prefektūromis ir kiekvienai priskirtas valstybės gubernatorius. Iki 1888 m., per keletą etapų, nemažai prefektūrų buvo sujungtos, taip sumažinant jų skaičių iki 75. Vasalams buvo prižadėta 1/10 jų teritorijų pajamų. Vėliau jų skolos bei išmokos samurajams perimtos valstybės.
Samurajų klasės pokyčiai
Oligarchai taip pat stengėsi panaikinti keturių klasių visuomenę.
Visoje Japonijoje tuo metu buvo 1,9 milijonų samurajų (10 kartų daugiau nei Prancūzijos privilegijuotų klasių iki 1789 m. Prancūzijos Revoliucijos). Be to, Japonijoje samurajus buvo ne tik eilinis valdytojas, bet ir Šiogunato vasalas. Kiekvienam samurajui buvo nustatytos stipendijos, jų išlaikymas kėlė valstybei didelę finansinę naštą. Tai vertė oligarchus imtis veiksmų. Nepaisant tikrųjų ketinimų, oligarchai pradėjo lėtą bei atsargų procesą, samurajų klasei panaikinti. Pirmiausia, 1873 m. buvo paskelbta, kad samurajų stipendijos bus apmokestinamos etapais. Vėliau, 1874 m., samurajams buvo suteikta galimybė keisti savo stipendijas į vyriausybės obligacijas. Galiausiai, 1876 m., tai tapo privaloma visiems samurajams.
Kariuomenės reforma
Reformuojant kariuomenę, 1873 m. vyriausybė išleido šauktinių įstatymą visoje šalyje, kuris įpareigojo visus vyrus sulaukus 21 metų tarnauti ginkluotosiose pajėgose ketverius metus, po to dar trejus metus rezerve.
miniatiūra|300x300px|Rusų-Japonų karas 1904–1905 Japonijos kariuomenės stiprinimas nacionaliniu lygiu pavertė Japoniją augančia pasauline jėga. Prie to prisidėjo ir Kinų-Japonų bei Rusų-Japonų karų laimėjimai.
Vienas iš pagrindinių skirtumų tarp samurajų ir valstiečių klasių buvo teisė turėti ginklus; ši senovės privilegija buvo staiga suteikta kiekvienam vyrui. Taip pat, miestuose samurajams buvo uždrausta nešioti kardą ar kitus ginklus, rodžiusius jų statusą.
Samurajų reakcija į reformas
Tai sukėlė didelį samurajų nepasitenkinimą, kilo daug riaušių. Vieni didžiausių neramumų buvo Satsumo sukilimas kuriam vadovavo Saigo Takamori, kuris galiausiai virto pilietiniu karu. Tačiau, šis sukilimas greitai numalšintas naujai sukurtos Imperatoriškosios Japonijos Armijos, apmokytos vakarietiška taktika ir aprūpinta naujais ginklais. Naujosios armijos branduolys buvo sudarytas iš Tokijo policijos pajėgų, kurią sudarė didžioji dalis buvusių samurajų. Samurajų era baigėsi. Vėliau vyko vis mažiau sukilimų, pamažu samurajai prarado savo reikšmę ir įsijungė į naują visuomenę. Samurajų karinės dvasios idealas išliko romantine forma, dažnai naudota kaip propaganda 20 amžiaus pradžioje, Japonijos Imperijos karuose.
Dauguma samurajų buvo patenkinti, nepaisant to, kad jų statusas buvo panaikintas. Jie rado darbus vyriausybės biurokratijoje, kuris ne ką mažiau atspindėjo elitinę klasę. Kadangi samurajai buvo labiau išsilavinę nei didžioji visuomenės dalis, jie tapo mokytojais, ginklų kūrėjais, vyriausybės pareigūnais ar karininkais.
Žemės reformos
Oligarchai taip pat pradėjo įvairias žemes reformas. Visų pirma jie įteisino nuomos sistemą, kuri gyvavo Tokugavos laikotarpiu. Nepaisant bakufu pastangų panaikinti keturių visuomenės klasių sistemą, dalis ūkininkų išnuomuodavo žemes kitiems ūkininkams, taip tapdami turtingi. Tai labai sutrikdė aiškiai bakufu apibrėžtą klasių sistemą, prisidėjo prie jos žlugimo.
Bendrinės kalbos įtvirtinimas
Siekiant sukurti stiprią centralizuotą valstybę, tuo pačių pabrėžiant jos tautinį tapatumą, įtvirtintas nacionalinis dialektas – bendrinė kalba, pagrįsta Tokijo samurajų klasės dialektu. Ji pakeitė vietines bei regionines tarmes bei tapo švietimo, žiniasklaidos, valdžios ir verslo sferų kalba.
Pramonės augimas
Sparti industrializacija bei Japonijos modernizavimas, masiškai padidino gamybą ir išplėtė infrastruktūrą. Japonijoje statyti laivų fabrikai, geležies lydyklos, gamintos verpimo staklės, kurios vėliau buvo parduodamos gerus ryšius turintiems verslininkams. Bendrovių įmonės Vakarų technologijas, gautas žinias panaudodavo įvairių daiktų gaminimui bei jų pardavimui tarptautinėje rinkoje. Į išaugusias pramonines zonas tuo metu vyko didelė migracija iš kaimiškų regionų. Pramonė prisidėjo prie nacionalinio geležinkelio, šiuolaikinių ryšių plėtros. Vykstant industrializacijai išaugo anglių paklausa. Jų produkcijos didėjimas matomas apačioje.
Aglis buvo naudojama garlaiviuose ir traukiniuose. Šių sektorių augimas matomas apačioje.
Rezultatai
Meidži restauracija ir jos rezultatai paveikė Japonijos identitetą, Japonija pirmoji iš Azijos šalių tapo modernia valstybe pagal europietišką modelį. Jis pakeitė tradicinę konfucijau hierarchinę tvarką, anksčiau vyravusią dėl Kinijos įtakos.
Petras Rimkūnas
Biografija
1933 m. baigė Linkuvos gimnaziją, Vytauto Didžiojo universitete studijavo techniką, 1937-1938 m. Paryžiuje – žurnalistiką.
1934 m. įsteigė laikraštį „Jaunasis studentas“, 1939 m. – „Studentų dienos“, iš pradžių juos redagavo. Dirbo dienraščio „XX amžius“ redakcijoje, Šv. Kazimiero ir „Sakalo“ knygų leidyklose bei Maironio literatūros muziejuje.
Bendradarbiavo žurnaluose „Židinys“, „Ateitis“, „Žiburėlis“, laikraščiuose „Žiburys“, „Naujoji Lietuva“, kituose leidiniuose. Dauguma straipsnių, recenzijų, reportažų pasirašyti slapyvardžiu Rimvydas. Parašė apsakymų ir apysakų, išvertė Stephano Berghoffo (1891–1963) apysaką „Be motinos: iš našlaičio dienoraščio“ (1940). Parengto spaudai apsakymų rinkinio „Kruojos dukterys“ rankraštis yra dingęs be žinios per karo pabaigos sumaištį.
Paraku
Paraku  – miestas viduriniame Benine; Borgu departamento centras. Yra galutinė geležinkelio iš Kotonu stotis, oro uostas, praeina keliai į Kotonu, Malanvilį, Abeokutą, Karą. Svarbus prekybinis centras (medvilnė, sorgai, vaisiai, galvijai ir kt.). Medvilnės apdirbimas, žemės riešutų aliejaus, alaus gamyba, tradiciniai amatai (keramika, tekstilė). Yra ligoninė, muziejus po atviru dangumi, mečetė, katedra, obeliskas.
Mieste gyvena įvairių tautybių žmonės, jo pavadinimas dendžių kalba reiškia „visų miestas“. Čia įsikūrę baribai, dendžiai, fonai, jorubai, sombai, džermai ir kt.
FK Skuodas
Skuodo FK – Lietuvos futbolo klubas iš Skuodo.
Krovinių draudimas
Krovinių draudimas – draudimo rūšis, krovinio savininką apsauganti nuo nuostolių, kuriuos jis gali patirti dėl krovinio sugadinimo arba jo dalinio ar visiško praradimo krovinio vežimo metu. Krovinių draudimas priskiriamas Ne gyvybės draudimo šakai ir savo esme yra Turto draudimas, nes šiuo draudimu draudžiamas savininko turtas gabenimo metu, o ne jam esant toje pačioje vietoje kaip įprasta tradiciniame Turto draudime.
Kilmė
Krovinių draudimas yra viena iš seniausių draudimo rūšių pasaulyje. Pirmosios krovinių draudimo sutartys buvo pasirašomos tarp pirklių, prekiaujančių su užjūrio partneriais ar keliaujančių per piratų dažnai puldinėjamas teritorijas dykumoje. Pastebėję, kad nuskendus laivui gali pražūti visas atskiro prekybininko turtas, pirkliai ėmė burtis į grupes, siekdami pasidalinti riziką tarp visų pirklių krovinio netekimo atveju.
Draudimo sutarčių tipai
Pagal apdraudžiamų rizikų apimtį egzistuoja du Krovinių draudimo sutarčių tipai (draudimo apsaugos variantai):
Tarptautinėje verslo praktikoje plačiai žinomos tokios standartinės Krovinių draudimo sutarčių sąlygos: London Institute Cargo Clauses (A), London Institute Cargo Clauses (B), London Institute Cargo Clauses (C). London Institute Cargo Clauses (A) yra visų rizikų draudimo apsaugos variantas. London Institute Cargo Clauses (B) ir London Institute Cargo Clauses (C) yra išvardintų rizikų draudimo apsaugos variantai. Dėl savo plačios draudimo apsaugos dažniausiai naudojamos ICC(A) Krovinių draudimo sąlygos. 2009 m. Tarptautinė draudikų asociacija ir Lloyds rinkos asociacija pristatė naują krovinių draudimo sutarties šabloną London Institute Cargo Clauses 2009.
Pagal apdraudžiamų krovinių skaičių taip pat egzistuoja du Krovinių draudimo sutarčių tipai:
Reikšmė
Krovinių draudimas reikalingas dėl šių priežasčių:
Draudimo įmoka
Krovinių draudimo įmoka priklauso nuo krovinio vežimo maršruto, krovinio tipo, transporto tipo, kuriuo vežamas krovinys, perkrovimų skaičiaus, besąlyginės išskaitos (franšizės) dydžio, krovinio vertės, draudimo apsaugos varianto.
Krovinių draudimo įmoka svyruoja nuo 0,07 procento (nuo krovinio vertės) Generalinėse (Ilgalaikėse) krovinių draudimo sutartyse iki 1 procento Vienkartinėse krovinių draudimo sutartyse. Tipinės Krovinių draudimo sutarties įmoka yra apie 0,24 procento nuo krovinio vertės. Pavyzdžiui, jei krovinio vertė yra 100.000,-EUR, draudimo įmoka svyruotų apie 240,-EUR esant apie 1000,-EUR besąlyginei išskaitai (ar franšizei, t. y. paties draudėjo atlyginamai nuostolio daliai) arba, jei krovinių srauto vertė yra 10.000.000,-EUR, draudimo įmoka būtų apie 10.000,-EUR (0,1 proc. draudimo tarifas).
Rinkos situacija
2009 m. Krovinių draudimo bruto pasirašytos įmokos pasaulyje sudarė 12,4 milijardo USD (Seltmann-Global Marine Insurance Report duomenimis). Jos buvo surinktos šiose šalyse:
2007 m. Lietuvoje Krovinių draudimo paslaugą teikė keturios pagrindinės draudimo bendrovės, draudimo taisyklėse siūlančios panašią draudimo apsaugą (skliausteliuose nurodytos šių bendrovių Lietuvos krovinių draudimo rinkos dalys pagal 2007 m. surinktas bruto draudimo įmokas): UAB „PZU Lietuva“ (26 %), UAB „If draudimas“ (24 %), UAB „ERGO Lietuva“ (23 %), AB „Lietuvos draudimas“ (17 %).
500 m.
500 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
FK Dinamo Tirana
Tiranos „Dinamo“ – Albanijos futbolo klubas iš Tiranos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1950 m.
Barborlaukio dvaras
Barborlaukio dvaras (arba Barbarypolio dvaras) – naujojo savininko renovuotas dvaras Vidurio Lietuvoje, lietuviškoje Šveicarijoje (Barborlaukis, Dumsių seniūnija, Jonavos rajonas). Šiuo metu dvaras orientuojasi į asmenines ir verslo šventes, deja, tačiau nėra atviras lankytojams. Anksčiau, kol dvaras nebuvo atnaujintas, jame vykdavo kasmetinis renginys „Barborlaukio godos” (šventė). Dvaro istoriją 2005-2006 m. projekto „Išsaugokime kultūros paveldą“ metu užrašė Šveicarijos pagrindinės mokyklos bendruomenės nariai – 3, 4, 7, 8 klasių mokiniai (amžius: 11-14 m.), mokytojai.
Istorija
kairėje|miniatiūra|Barborlaukio dvaras XIX a. Barborlaukis minimas kaip „dvaras Kauno paviete prie Varpės upelio tėkmės, 26 varstai nuo Kauno“. Senojo Barborlaukio dvaro valdos buvo gana didelėje teritorijoje, kurio ribos – apie 6 km nuo Skarulių ir 2 km nuo Neries upės. Dvaras priklausė Čapskiams, apsigyvenusiems dvare 1863 m. sukilimo įvykių metu), vėliau – Popovams.
1922 m. po žemės reformos dvaro žemė išdalinta savanoriams. B. Daunoravičius pardavinėjo dvaro žemes. Vėliau apie 90 ha nupirko Gabrielius ir Alina Januškevičiai, iš jų – Steponas Nasvytis (1883–1972). Dvare lankydavosi žymūs politikai, pvz., Lietuvos Prezidentas Antanas Smetona (atvažiuodavo 3 automobiliais su palyda), visuomenės veikėjai.
Institute Cargo Clauses
London Institute Cargo Clauses (A) – tarptautiniame versle pripažintos Londono draudikų instituto visų rizikų Krovinių draudimo draudimo apsaugos sąlygos.
Sutrumpintai šios sąlygos yra vadinamos ICC(A). Šių sąlygų populiariausia versija buvo sudaryta 1982 metais.
Nedraudiminiai įvykiai
Draudimo apsauga apima visas rizikas, kurios atsitinka kroviniui jo vežimo metu (įskaitant Bendrosios avarijos nuostolius), išskyrus nedraudiminių įvykių sąraše išvardintas rizikas. Tarp pagrindinių nedraudiminių įvykių yra šie:
Draudiminiai įvykiai
Kadangi ICC(A) yra visų rizikų draudimas, Draudiminių įvykių sąrašo šiame draudimo apsaugos variante nėra. ICC(A) apima šias rizikas:
Kitos Krovinių draudimo sąlygos
ICC(A) sąlygos yra populiariausios Krovinių draudimo sąlygos tarp Londono draudikų instituto naudojamų draudimo apsaugos variantų. ICC(B) ir ICC(C) sąlygos apibrėžia siauresnę draudiko atsakomybę.
Justinas Kulikauskas
Justinas Kulikauskas, Kulys (1874 m. sausio 12 d. Kupiškis – 1960 m. gruodžio 5 d. Čikaga) – Lietuvos visuomenės veikėjas, knygnešys.
Biografija
Vaistininkas. Knygnešio darbą pradėjo 1889 m. Garšvių knygnešių draugijos narys. Pats vykdavo į Mažąją Lietuvą gauti draudžiamosios lietuvių spaudos. 1893 m. Bitėnuose pas M. Jankų mokėsi spaustuvininko amato. 1894 m. Mažojoje Lietuvoje pirko kilnojamąją spaustuvėlę, kurią įrengė Kupiškyje, 1895 m. perkėlė į Garšvius. Sukūrė kontrafakciją „Aušrai“, spausdino šventus paveikslėlius su maldomis lietuvių kalba. 1895 m. policija per kratą motinos namuose Kupiškyje rado 286 tokius paveikslėlius. Vengdamas persekiojimų 1895 m. išvyko į JAV. Gyveno Niujorke, Baltimorėje, Čikagoje, baigė farmacijos mokyklą, įsteigė vaistinę. Buvo JAV lietuvių kultūrinių organizacijų ir akcinių bendrovių, nuo 1913 m. – Lietuvių mokslo draugijos Vilniuje narys. Bendradarbiavo spaudoje, 1898–1899 m. Baltimorėje su kitais leido laikraštį „Nauja draugija“. Parašė švietėjiškų knygelių „Šaltinis sveikatos“ (1916 m.) ir kitas. 1918 m. įkurtai „Vilniaus universitetui remti draugijai“ paaukojo 1000 dolerių.
Kujunis
Kujunis  – upė Pietų Amerikos šiaurėje, Gajanoje ir Venesueloje. Prasideda Kanaimos nacionaliniame parke ir aukštupyje teka Gvianos plokščiakalniu kur sudaro daug slenksčių ir krioklių. Teka į šiaurę, netoli El Dorado pasuka į rytus ir sudaro Venesuelos-Gajanos sieną. Toliau teka džiunglėmis apaugusia Gvianos žemuma kur vaga išplatėja, sudaro meandras. Ties Bartika susilieja su Mazarunio ir Esekvibo upėmis ir bendra estuarija įteka į Atlanto vandenyną.
Pagrindiniai intakai – Venamas, Botanamas. Kujunio baseine randama aliuvinio aukso. Gajanoje ant upės įrengta Kamarijos hidroelektrinė.
UV žemėlapio sudarymas
thumb|Kubui sudarytas UV žemėlapis. thumb|Kengūrs modeliui sudarytas UV žemėlapis. UV žemėlapio sudarymas yra 3d modeliavimo procesas, kurio metu sudaromi 2D vaizdai, atitinkantys 3D modelio paviršius. Žemėlapis atvaizduoja trimatį objektą į dvimatį vaizdą, vadinamą tekstūra. "X" "Y" ir "Z" koordinatės naudojamos originalioje trimačio obijekto modeliavimo erdvėje, o "U" ir "V" koordinatės naudojamos tekstūroje. Pagal UV koordinates, vaizdo generavimo algoritmas nustato, kurią tekstūros vietą, ant kurio trimačio objekto paviršiaus atvaizduoti. Taigi piešiant tekstūrą pagal UV žemėlapį galima nustatyti, kuri piešinio vieta ant kurio trimačio objekto paviršiaus bus matoma.
Šikšnosparniai
Šikšnosparniai (Chiroptera) – vienas iš gausiausių žinduolių būrių. Tai vieninteliai žinduoliai, kurie prisitaikę aktyviai skraidyti. Jų sparnus sudaro plona odos plėvelė, jungianti ne tik priekinę galūnę su užpakaline, bet ir uodegą bei labai pailgėjusių priekinių galūnių II–IV pirštus. I pirštas yra laisvas, jis trumpas ir su aštriu nagu. Užpakalinės galūnės visi 5 pirštai trumpi, su aštriais nagais. Šikšnosparnių krūtinkaulis turi išilginę keterą, prie kurios prisitvirtinę krūtinės raumenys, valdantys sparnus. Turi iki 38 dantų. Iltys stambios, tačiau turi tik po 2 poras viršutinių kandžių. Kaip ir primatai patelės turi tik vieną spenių porą, o patinai – kabantį kopuliacijos organą. Kai kurios rūšys poruojasi rudenį. Tada sperma išbūna gimdoje ir kiaušialąstė apvaisinama tik pavasarį, kai prasideda ovuliacija. Gimsta dažniausiai tik vienas gana stambus jauniklis, kuris iš pradžių būna plikas ir aklas. Kai kurios patelių rūšys jauniklį palieka slėptuvėje, o pačios išskrenda maitintis. Tačiau kitų rūšių patelė jauniklį bent pirmąsias dienas nešiojasi su savimi, o pats jauniklis būna tvirtai įsikibęs pieniniais dantukais į spenelį.
Gelis (Belgija)
Gelis – miestas šiaurės Belgijoje, prie Netės upės. Geležinkelio stotis. Išvystytas paslaugų sektorius, miestas nuo seno garsėja psichikos ligonių priežiūros įstaigomis. Stovi Šv. Amando, Šv. Gereberno ir Šv. Dimfnos bažnyčios, rotušė (XVII a.).
Šikšnosparniai
Šikšnosparniai – naktiniai gyvūnai. Dieną ilsisi pakibę galva žemyn. Daugumai akys neturi reikšmės, tačiau klausa labai tobula. Dalis šikšnosparnių orientuojasi skleisdami ultragarsą ir ausimis gaudydami grįžtantį aidą. Skrisdami šikšnosparniai pro burną arba nosį skleidžia 30 000-70 000 hercų dažnumo ultragarsus. Tai trumpi impulsai, kiekvienas trunkantis vos 0,01-0,005 sek. Šikšnosparniui prisiartinus prie kliūties arba prie skrendančio vabzdžio, impulsų padaugėja (iki 60 per sekundę). Labai įmantrios kai kurių šikšnosparnių raukšlės ant nosies ir sudėtinga išorinių ausų sandara tiesiogiai susiję su tokia lokacija.
Gelis (Belgija)
Istorija
Vietovė apgyvendinta dar geležies amžiuje, nors dabartinė gyvenvietė įsikūrė apie XIII a. vidurį.
Šikšnosparniai
Apie 70 procentų šikšnosparnių yra vabzdžiaėdžiai. Likę maitinasi vaisiais, žuvimis (Žuviaėdžiai šikšnosparniai) ir krauju (Vampyrai šikšnosparniai).
Šikšnosparniai gyvena kolonijomis. Įsikuria uoksuose, pastogėse, požeminėse ertmėse. Kartais kolonijos būna labai didelės. Kai kurios rūšys toli skrenda į žiemojimo vietas. Lietuvos klimato juostoje šikšnosparniai žiemoja įmigę slėptuvėse (rūsiuose, pastatuose).
Paplitę visame pasaulyje, išskyrus Arktį ir Antarktį. Žinoma apie 1000, Lietuvoje – 15 rūšių (dar 3 ieškotinos; žr. Lietuvos šikšnosparniai).
Diklofenakas
Diklofenakas – nesteroidinis vaistas, skirtas kovoti su raumenų uždegimu ir sąnarių skausmais. Diklofenakas priklauso nesteroidinių vaistų nuo uždegimo (NVNU) grupei. Šios grupės vaistai mažina skausmą, karščiavimą bei uždegimą. Vieni jų turi silpnesnį poveikį, kiti – stipresnį. Pavyzdžiui, aspirinas, paracetamolis, analginas labiau mažina skausmą bei temperatūrą. Vaistai, kurių veiklioji medžiaga diklofenakas, yra stipresni ir gana efektyviai slopina skausmo šaltinį – uždegimą. Diklofenakas gali būti skiriamas sergant sąnarių, kaulų, raumenų ligomis, taip pat patyrus traumą.