cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rotveileris
Išvaizda
Krūtinė plati ir siekia šuns alkūnes, plaučiai labai dideli. Nugara tiesi. Pagal Tarptautinę kinologų federaciją standartus patinų ūgis turi būti 61–68 cm, patelių – 56–63 cm. Vidutinis svoris 50 kg patinams ir 42 kg kalėms.
Temperamentas
thumb|left|Rotveileris Gerai išauklėtas, treniruotas ir socializuotas rotveileris bus patikimas ir mylintis draugas. Tačiau nedresuotas arba blogai dresuotas šuo gali būti destruktyvus ir netgi labai pavojingas šeimininkui ir aplinkiniams. Rotveileriai myli vaikus, yra labai ištikimi, lengvai mokosi ir siekia įtikti. Jie gali būti labai užsispyrę, todėl juos mokant reiktų elgtis griežtai, tačiau teisingai.
Rotveileriai loja retai. Patinai dažniausiai tyliai stebi aplinką ir išlieka ramūs, kol nėra grėsmės. Kalių lojimas gali būti problema joms susilaukus šuniukų. Įdėmūs šeimininkai dažniausiai pastebi, kada rotveileris jaučia grėsmę. Lodamas šuo dažniausiai išreiškia ne atsaką į realią grėsmę, o susierzinimą dėl išorinių veiksnių (skambutis, mašinos signalizacija). Esant grėsmei, plaukai pasišiaušia per visą nugaros ilgį, šuo prityla arba negarsiai urzgia. Susiklosčius pavojingai situacijai, rotveileris gali pulti neatsižvelgdamas į šeimininką ir pats nuspręsti, kaip elgtis.
Rotveileriai labai stabilūs ir savimi pasitikintys šunys. Renkantis laikyti šios veislės šunį reikia įvertinti rotveilerių dydį ir jėgą. Ankstyva socializacija ir susipažinimas su kuo daugiau naujų žmonių, gyvūnų ir situacijų yra labai svarbūs teisingai auklėjant.
Rotveilerių agresija siejama su blogu veisimu, auklėjimu, socializacijos trūkumu, natūraliu sargumu arba smurtu prieš šunį. Išreikšta agresija yra nusižengimas standartams.
Kornas
thumb|250px|Legiono [[kornicenas pučia korną (rekonstrukcija).]] Kornas ( 'ragas') – romėnų kariuomenės varinis pučiamasis instrumentas, kuriuo kautynėse daliniams perduodavo signalus. Kornas būdavo apie 3 m ilgio, susuktas maždaug G raidės pavidalu. Instrumentas būdavo sutvirtintas skersiniu, kuris suteikdavo instrumentui stangrumo ir buvo atrama, kuria instrumentą kabindavo ant grojiko peties. Du kornai išliko Pompėjos griuvėsiuose.
Patys senoviškiausi kornai buvo raginiai. Pagal Atheneus kornai buvo etruskų išradimas. Kornas garso galingumu skyrėsi nuo romėnų tūbos ir tibijos. Kornas neturėdavo jokių vožtuvėlių ir ventilių, grojant garsas būdavo moduliuojamas tik lūpomis ir keičiant pūtimo jėgą.
Romėnų kariuomenėje kornus pūsdavo kornicenai, kurie mūšio metu vadų įsakymus sugrodavo kaip muzikinius signalus.
Kitas romėnų kariuomenės instrumentas buvo tūba – tiesus trimitas, besiskiriantis nuo dabartinės tūbos.
Dainava (Šalčininkai)
Dainava – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 13 km į šiaurę nuo Eišiškių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Pro kaimą eina kelias. Veikia Dainavos pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-17023), stovi Dainavos koplyčia (pastatyta 1992 m.).
miniatiūra|left|Koplyčia miniatiūra|left|Riboženklis
Etimologija
Dainavos kaimo pavadinimo kilmė ne visai aiški: manoma, jog vietovardis gali būti kilęs iš upės vardo Dainava, arba iš dainiai, dainaviai, ar iš kraštovardžio Dainava.
Istorija
1765 m. kaimelyje stovėjo karčema, buvo 10 valstiečių kiemų. XIX a. pabaigoje – valstybinis kaimas Lydos apskrityje.
1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1930 m. kaime buvo įsteigta pradžios mokykla, kurioje buvo mokoma lenkų kalba. LTSR laikais buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, kuri išsiplėtė, išaugo naujų pastatų.
Česlovas Milošas
Česlovas Milošas (1911 m. birželio 30 d. Šeteniuose, Surviliškio valsčius, Rusijos imperija – 2004 m. rugpjūčio 14 d. Krokuvoje, Lenkija) – lenkų ir lietuvių rašytojas, poetas, literatūros mokslininkas.
Biografija
Gimė Šeteniuose, rytiniame Nevėžio krante, Surviliškio valsčiuje, Kėdainių apskrityje, apie 70 kilometrų į šiaurę nuo Kauno, savo senelių iš motinos Veronikos pusės Kunatų dvare.
Žydra
Žydra – mėlynos spalvos atspalvis, viena iš spektro spalvų. Spektre žydra esti tarp mėlynos ir žalios spalvų.
Česlovas Milošas
Biografija
1920 m. Vilniuje mokėsi Žygimanto Augusto gimnazijoje, 1934 m. Vilniaus Stepono Batoro universitete baigė Teisės ir socialinių mokslų fakultetą, kur įgijo teisės magistro laipsnį.
1937 m. Č. Milošas persikėlė į Varšuvą, tenai praleido ir Antrąjį pasaulinį karą. 1945 m. Lenkijos diplomatinėje tarnyboje Niujorke prasidėjo Č. Milošo diplomatinė karjera. 1947 Č. Milošas paskirtas Lenkijos kultūros atašė Vašingtone.
Žydra
Kai kurios tautos (pvz., anglai, amerikiečiai) neišskiria žydros spalvos ir dažnai ją painioja su šviesiai žalia, šviesiai mėlyna, turkio ar ciano spalvomis.
Česlovas Milošas
Biografija
1953 m. apdovanotas Europos literatūros premija „Prix Littéraire Européen“.
2004 m. rugpjūčio 14 d., 93-iuosius gyvenimo metus, Česlovas Milošas mirė savo namuose Krokuvoje, Lenkijoje, kur ir buvo palaidotas greta garbingiausių Lenkijos žmonių Krokuvos panteone, vienuolyne prie Šv. Mykolo bažnyčios, vadinamojoje Skalkoje (lenk. Skałka).
Įvertinimas
thumb|200px|Č. Milošas Krokuvoje, 1998 m. gruodis
Kūryba
thumb|left|200px|Knygos „Isos slėnis“ monumentas–stendas Šetenių parke Vilniuje studentų laikraštyje „Žagary“ pasirodė pirmieji Č. Milošo eilėraščiai. 1933 m. gavęs stipendiją Č. Milošas Vilniuje išleido savo pirmąjį poezijos rinkinį „Poema apie sustingusį laiką“. Knyga apdovanota literatūrine Filomatų premija.
Bene žinomiausia Č. Milošo knyga – 1953 m. Prancūzijoje išleistas „Pavergtas protas“ – iki šiol laikomas viena įtakingiausių Stalinizmo studijų, kritikų knyga vertinama ir dėl įtaigios autoritarizmo, galios patrauklumo inteligentijai analizės.
Rašytojo kūryba žinoma daugelyje šalių, Č. Milošo knygos verčiamos į įvairias pasaulio kalbas. Tarp Č. Milošo vertėjų yra tokie autoriai, kaip Jane Zielonko, Peter Dale Scott, Robert Pinsky, Robert Hass, į lietuvių kalbą – Tomas Venclova, Almis Grybauskas, Rolandas Rastauskas, Vyturys Jarutis, Algis Kalėda, Sigitas Geda, Juozas Kėkštas, Mindaugas Kvietkauskas ir kt.
„Legendy nowoczesności“ (1996), „Jakiegoż to gościa mieliśmy“ (1996, „Moment wieczny“ (1993), „Zeichen im Dunkel“ (1980), „Piesek przydrożny“ (1997), „Terre inépuisable“ (1989).
„Epochos sąmoningumo poezija“ (1955), „Isos slėnis“ (1991), „Pavergtas protas“ (1995), „Tėvynės ieškojimas“ (1995), „Lenkų literatūros istorija“ (1996), „Ulro žemė“ (1996), „Rinktiniai eilėraščiai“ (1997), „Pakelės šunytis“ (2000), „Išvyka į Dvidešimtmetį“, „Pasviręs pasaulis“ (2003), „Gimtoji Europa“ (2003), Jerzy Giedroyc, Czesław Miłosz „Laiškai 1952–1963" (I tomas) (2010) 2011 metais minint Česlovo Milošo gimimo šimtmetį pasirodė Lietuvos kultūros ministerijos remiama, keturių leidyklų pakaitomis leidžiama knygų serija „Milosz 100”. „Milosz 100” sudaro pataisyti knygų „Isos slėnis“, „Tėvynės ieškojimas“, „Pavergtas protas“, „Gimtoji Europa“ leidimai bei „Eilėraščių rinktinė“.
Filmografija
Lietuviški filmai apie Česlovą Milošą:
Pagal Č. Milošo apsakymą „Isos slėnis“ rež. Tadeusz Konwicki 1982 m. pastatė vaidybinį filmą „Isos Slėnis“.
Bėk, žmogau, bėk
Bėk, žmogau, bėk – 1968 m. italų ir prancūzų vesternas, 1966 m. sukurto filmo „Suvesti sąskaitas“ tęsinys ir priklauso režisieriaus Sollimos politinių vesternų apie Emiliano Zapata trilogijai.
Turinys
Už įstatymo ribų esantis Manuelis Sančesas, dėl gebėjimo puikiai valdyti peilį visų vadinamas Kučiliju, grįžta į gimtąjį miestelį Meksikoje ir netrukus atsiduria kalėjime. Kameroje jis susipažįsta su Ramiresu, kuris paprašo pagalbos organizuojant pabėgimą. Kučilijo stebisi, kad iš kalėjimo nori bėgti žmogus, kurį jau sekančios dienos ryte ir taip išleis į laisvę, tačiau paaiškėja, kad Ramiresas buvo atsakingas už 3 milijonų JAV dolerių, skirtų Meksikos revoliucionieriaus, apsaugą ir dabar yra medžiojamas daugelio suinteresuotų asmenų.
Kučilijo su Ramiresu pabėga, tačiau vėliau per susišaudymą šis žūva. Dabar visi, su kuo tik Kučilijo tenka susidurti – buvusiu šerifu, o dabar samdiniu Kesidžiu, revoliucionieriumi Santiljana, valdžios atstovu pulkininku Sevinji, vargšams padedančios organizacijos nare Pene, Meksikos banditais ir net sužadėtine Doloresa – visi stengiasi bet kokiomis priemonėmis gauti iš jo žinių apie paslėptą turtą. Vienintelis kelias Kučilijo likti gyvam – bėgti ir tikėtis, kad lenktynėse dėl pinigų jis bus pirmas...
Purinimas
Purinimas  – visuma procesų, kurių metu susidaro poringa tešlos struktūra. Kepinys iš išpurusios tešlos būna minkštesnis ir mažesnio tankio.
Purinimo dalis yra kildinimas – tešlos ar suformuoto gaminio (ruošinio) išlaikymas, kol tešlos tūris didėja. Paskutinis purinimo etapas būna jau kepimo krosnyje {{{en|oven spring}}), jį pradžioje sukelia dar vykstanti mielių veikla, vėliau – kepant besiplečiantis kaistantis burbuliukų oras ir garuojantis tešlos vanduo.
FC Lokomotíva Vrútky
Vrūtkų „Lokomotíva“ – Slovakijos futbolo klubas iš Vrūtkų, žaidęs II pasaulinio karo metais.
Pasiekimai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Gražaičiai (Joniškis)
Gražaičiai – kaimas šiaurės vakarinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 12 km į pietvakarius nuo Žagarės.
Valentinas vienas
Valentinas vienas – 2013 m. lietuvių romantinė komedija, režisuota Donato Ulvydo. Vaidina žymūs Lietuvos aktoriai kaip Vytautas Šapranauskas, Mantas Jankavičius, Leonardas Pobedonoscevas ir Giedrius Savickas. Premjera įvyko 2013 m. vasario 8 d.
Siužetas
Atvira ir jaudinanti romantinė komedija „Valentinas Vienas“ papasakos žiūrovams apie jaunus žmones, meilę, aistrą bei Valentino dienos išvakarėse kunkuliuojančius jausmus. Vienos nakties nuotykio ieškantis vaikinas su ką tik sutikta mergina, buvusi sutuoktinių pora, mėginanti atgaivinti atšalusius santykius, geriausi vaikystės draugai ir naujai iškepta, tačiau bėdų turinti sutuoktinių porelė – visi jie kalbėsis, barsis, mylėsis ir mėgins išsilaisvinti iš meilės kančių. O tuo metu savo antrosios pusės ieškoti išeis nevilties apimtas ir vienišius Valentinas…
Gibaičių kapinynas
Gibaičių kapinynas – buvęs kapinynas Šiaulių rajono savivaldybės teritorijoje, Gibaičių kaimo (Meškuičių seniūnija) pietvakariniame pakraštyje, Kulpės dešiniajame krante.
Tyrimai
Gibaičių kapinynas suardytas ariant ir kasant žvyrą. 1932 m. Šiaulių kraštotyros draugija (tyrimų vadovas Balys Tarvydas) ištyrė dalį kapinyno, 1964 m. Šiaulių Aušros muziejus (tyrimų vadovas Julius Naudužas) dar 80 m² jo ploto. 1932 m. rasta 10 apardytų ir keliolika suardytų III a. – VI a. ir XVII a. – XVIII a. (mirusieji laidoti karstuose) kapų. Mirusieji laidoti nedeginti su įkapėmis. Rasta papuošalų: žalvarinių antkaklių kūginiais, kilpiniais, dėželiniais ir šaukštiniais galais, juostinių apyrankių, lankinių segių, geriamojo rago apkalų, puoštų emaliu, darbo įrankių: peilių, žirklių ir ginklų: geležinių įmovinių kirvių, ietigalių. Aptiktos 3 ugniavietės, viena su apdegusiais paukščio, kitos su žmogaus ir arklio kaulais. 1964 m. rastos kelių suardytų kapų vietos ir pavienių radinių. 1968 m. kapinyno žvalgomuosius tyrimus atliko Istorijos instituto archeologai. Radinius saugo Šiaulių Aušros muziejus ir Vytauto Didžiojo karo muziejus.
Edvardas Jančevskis
Edvardas Jančevskis (, 1846 m. gruodžio 14 d. Blinstrubiškiai, Raseinių apskr. – 1918 m. liepos 17 d. Krokuva) – Lietuvos ir Lenkijos botanikas.
Biografija
1868 m. baigė Peterburgo universitetą. 1869-1872 m. tobulinosi Halės universitete. Nuo 1873 m. dėstė Krokuvos universitete, 1901-1902 m. universiteto rektorius, 1902-1903 m. prorektorius. Nuo 1875 m. profesorius. 1876 m. Krokuvos mokslų akademijos narys.
Deulino paliaubos
miniatiūra|Deulino taikos sutarties originalas thumb|250px|Rožine spalva pažymėtos teritorijos atiteko ATR pagal Deulino paliaubų sąlygas
Deulino paliaubos – susitarimas, sudarytas Deulino kaime, už keliasdešimt kilometrų į ŠR nuo Maskvos 1618 m. gruodžio 11 d. (kitų šaltinių duomenimis – 1619 m. sausio 3 d.) tarp Rusijos bajorų ir ATR 14,5 metų laikotarpiui.
Paliaubos užbaigė ATR-Rusijos karą (1605-1618), vykusį Rusijos teritorijoje.
Derybos
Derybose dalyvavo iš ATR pusės: LDK kancleris Leonas Sapiega, vyskupas Adamas Novodvorskis, kaštelionas Konstantinas Plichta, diplomatas Aleksandras Korvinas Gosievskis. Iš Rusijos pusės: bajoras Fiodoras Šeremetevas, bajoras Daniilas Mezeckojus, okolničis Atremijus Izmailovas, djakas Ivanas Bolotnikovas ir djakas Ivanas Somovas.
Teritoriniai pasikeitimai
LDK atiteko Smolensko ir Starodubo žemės, iš jų 1613 m. sudaryta Smolensko vaivadija. Lenkijos karalystė gavo Černigovo ir Seversko žemes, kur 1635 m. sudarė Černigovo vaivadiją. Paliauboms įsigaliojus ir ketverius metus iki 1622 m., kada ATR valdyta Livonija atiteko Švedijai, bendra valstybės teritorija siekė 990 tūkst. km².
Rusijos carystei atiteko Viazma, Mosalskas, Meščiovskas ir Kozelskas.
Kitos susitarimo sąlygos
Sutarta apsikeisti belaisviais.
Neaptartos Lenkijos monarcho pretenzijos į Rusijos caro vietą bei brangenybių, lenkų išvežtų iš Maskvos, klausimai.
Paliaubų terminas baigėsi 1632 m. birželio 11 d. Jam sukakus paliaubos nepratęstos, o sušauktas bajorų pasitarimas paskelbė karą Abiejų Tautų Respublikai, prasidėjo Smolensko karas.
Paltoga
Paltoga  – kaimas Rusijoje, Vologdos srities šiaurės vakaruose, Vytegros rajone, 17 km į vakarus nuo Vytegros, netoli Onegos ežero pietinio kranto. Kazakovskojės kaimo gyvenvietės administracinis centras. Pro Paltogą eina Vytegros-Lodeinoje Polės plentas. Yra mokykla, biblioteka, kultūros namai, 1810 m. pastatyta cerkvė. Taip pat kaime buvo medinė, 1733 m. statyta cerkvė, bet neprižiūrima 2009 m. sugriuvo.
Kilkus
Kilkus − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Paltoga
Istorija
Paltogos kaimas sudarytas 2001 m., sujungus Akulovo, Aristovo, Vasiukovo, Kazakovo, Korobeinikovo, Kuznecovo, Patogos Perevozo, Ruchtinovo, Semionovo, Sucharevo, Tronino, Ugolščinos, Čebakovo ir Jaškovo kaimus.
Kilkus
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kilkienė (ištekėjusi moteris) ir Kilkutė (mergautinė pavardė).
Paberžiai (Biržai)
Paberžiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės rytus nuo Biržų, Biržų girios vakariniame pakraštyje.
Istorija
Parovėjos palivarko kaime (Pabiržė, ) pagal 1611, 1641 m. inventorius kaime buvo 11 valakų žemės, karčema, malūnas. Paberžiai minimi ir 1775 m. dvarų dūmų surašymo dokumentuose.
Santa Katarinos savivaldybė (Santjagas)
Santa Katarinos savivaldybė  – savivaldybė Žaliojo Kyšulio salose, Santjago salos vakaruose. Centras – Asomada. Verčiamasi turizmu, žemės ūkiu, prekyba, žvejyba.
Kiaušialąstė
thumb|right|260px|Kiaušialąstė
Makštis
Žodis makštis gali reikšti:
Kiaušialąstė
Kiaušialąstė (dar vadinama kiaušinėliu, ) – tai moteriškoji lytinė ląstelė, esanti kiaušidėse, iš kurios apvaisinimo atveju gali išsivystyti naujas organizmas. Kiaušialąstės vystymosi procesas (ovogenezė) susijęs pirminių folikulų (nesubrendusių kiaušialąsčių, padengtų epiteliu ir jungiamuoju audiniu) augimu ir brendimu kiaušidžių žieviniame sluoksnyje. Pirmojoje mėnesinių ciklo fazėje pradeda augti keletas tokių folikulų, tačiau paprastai subręsta tik vienas, vadinamas Grafo pūslele.
Kiaušialąstei susijungus su spermatozoidu (įvykus apvaisinimui) susiformuoja gemalas. Tačiau jeigu apvaisinimas neįvyko, kiaušialąstė žūva per 5–6 dienas po ovuliacijos. Gemalas, turintis chromosominių aberacijų, neretai žūva įvairiose nėštumo stadijose.
Gimusi mergaitė turi apie 1 mln. kiaušinėlių, tačiau sulaukus lytinės brandos jų lieka apie 300 000. Iš jų tik apie 300–500 ovuliuoja moters reprodukcinio laikotarpio metu (iki menopauzės), o visi kiti degeneruoja (vadinama atrezija), nepriklausomai nuo nėštumų skaičiaus, moters ciklo, kontracepcijos ar nevaisingumo gydymo.
Sandara
Kiaušialąstė yra rutulio arba truputį pailgos formos, nejudri. Subrendusi kiaušialąstė, lygiai kaip ir spermatozoidas, turi haplodinį (pusinį) chromosomų rinkinį. Žmogaus subrendusios kiaušialąstės skermuo – 150–200 µm. Jos citoplazmoje visuomet yra įvairius kiekis sutirštėjusių lipidų lašelių bei organoidų. Branduolyje išsiskiria homogeniškas apskritas branduolėlis, šalia kurio neretai būna tokios pat struktūros pridėtinių branduolėlių. Be to, branduolyje yra sukauptas pagrindinis ląstelės DNR kiekis. Kiaušialąstėje yra visi tipiški ląstelės organoidai, tačiau jų sandara kitokia negu kitų ląstelių, kadangi jos yra prisitaikiusios realizuoti organizmo paveldimą informaciją. Kiaušialąstės daug didesnės už somatines ląsteles. Kiekvienos gyvūnų rūšies kiaušialąstės citoplazmos struktūra yra specifinė, o tai nulemia rūšinius (dažnai ir individualius) vystymosi ypatumus. Kiaušialąstėse yra gemalui vystytis būtinų maisto medžiagų (trynio). Kai kurių gyvūnų rūšių kiaušialąstėse trynio yra tiek daug, kad kiaušialąstes galima matyti plika akimi (žuvų ir varliagyvių ikreliai, roplių ir paukščių kiaušiniai).
Kiaušialąsčių įvairovė
Stambiausia dabartinių gyvūnų kiaušialąstė yra silkinio ryklio (skersmuo 29 cm); stručio – 10,5 cm, vištos – 3,5 cm. Aukštesniųjų žinduolių kiaušialąstės yra nedidelės, kadangi besivystantis gemalas gauna maisto iš aplinkos. Pelės kiaušialąstės skersmuo – 60 µm, karvės – 100 µm, žmogaus – 150–200 µm skersmens.
Ovogenezė
Ovogenezė  -  ji vyksta moters kiaušidėse. Ovogenezė prasideda dar iki gimimo, o baigiasi po daugelio metų ir tik tuo atveju, jei ovocitas yra apvaisinamas.
Moteriškos lyties vaisiaus kiaušidėse visi užuomazginiai kiaušinėliai, arba ovogonijos, (ovogonii), iki gimimo diferencijuojasi į pirminius ovocitus (ovocyti primarii), kurie pradeda savo pirmąjį mejozės pasidalijimą. Šis pasidalijimas ypatingas, nes jis sustabdomas profazėje. Manoma, kad tai lemia mejozė slopinantis faktorius, kurį gamina pirminį ovocitą supantys folikuliniai epiteliocitai. Pirminiai ovocitai lieka „snausti“ šioje stabtelėjusioje profazėje net 13-50 ir daugiau metų (nors didžioji dalis jų nesulaukę lytinės brandos sunyksta). Užsitęsusi motinos ovocitų mejozė gali lemti chromosominius pokyčius, pavyzdžiui, vyresnėms moterims dažniau gimsta vaikai, sergantys Dauno sindromu.
Ovogenezės raida
Lytiškai brandžios moters kiaušidėse kiekvieną mėnesį pradeda bręsti keliolika folikulų, kuriuose yra po vieną pirminį ovocitą. Bręstančiame folikule pirminis ovocitas didėja, jame gausėja organelių, atsiranda trynio intarpų, žievės granulių, storėja jį supanti skaidrioji sritis. Dauguma pradėjusių bręsti folikulų sunyksta. Kas mėnesį subręsta dažniausiai tik vienintelis dominuojantis folikulas, kuris plyšta ir jame esanti moteriškoji lytinė ląstelė išrieda iš kiaušidės – įvyksta ovuliacija.
Prieš pat ovuliaciją baigiasi pirminio ovocito mejozės pirminis pasidalijimas. Susidaro antrinis ovocitas (ocitus secundarius), kuris yra beveik tokio pat dydžio kaip pirminis, ir nedidelis pirmasis redukcinis (poliarinis) kūnelis (corpus polare primum), kuris išstumiamas į aplinkinį trynio tarpą (spatiom pervitellinum), susidariusį atšlijus ovocitui nuo skaidriosios srities. Pirminis redukcinis kūnelis degeneruoja arba pasidalija į du vienodus fragmentus,
Po ovuliacijos antrinis ovocitas iš karto pradeda antrąjį mejozės pasidalijimą, kuris sustabdomas metafazėje ir baigiasi tik tada jei per 12-24 valandas po ovuliacijos (ovocitas esti) apvaisinamas. Tada atsiskiria antrasis redukcinis (poliarinis) kūnelis (curpus polaris sucendum), ir ovocitas) tampa subrendęs (ovum maturum), turintis haploidinį chromosomų rinkinį. Neapvaisintas ovocitas žūva nebaigęs mejozės. Subrendusios moters ovogenezę reguliuoja hipofizė ir kiaušidžių hormonai.
Luobelė
thumb|240px|Iškultos ryžių luobelės thumb|240px|Luobelės dengiama kaštono sėkla
Luobelė – augalo sėklą dengiantis plėviškas sluoksnis, apvalkalėlis, susidaręs iš sėklapradžio apdangalų. Sėklos luobelė apsaugo sėklą nuo išdžiuvimo ir kitų nepalankių sąlygų, padeda sėklas išplatinti. Daugelio augalų sėklų luobelės būna kietos, pralaužiamos tik aižant arba brinkinant. Kartais būna su įvairiomis ataugomis, dygliais, padedančiais sėkloms plisti arba atbaidančiomis nuo kenkėjų (pvz., kaštono, kaštainio, durnaropės, ricinmedžio). Dėl storos luobelės kai kurių augalų (pvz., barkūno, lubino, pajūrinio pelėžirnio, vilkmedžio, ąžuolo gilių) sėklos gali būti mažiau daigios. Jų daigumui padidinti luobelė įplėšiama (skarifikacija).
Luobelės pašalinimas – svarbi grandis apdirbant žemės ūkio kultūras. Dalies valgomųjų augalų (pvz., kviečių, rugių, grikių, ryžių) sėklos būna dengiamos luobelės, kuri pašalinama mechaniniu būdu (kuliant, vėtant, sijojant, grūdant). Dabar pramoniniam apdirbimui naudojami tam skirti įrengimai.
Grybų luobele vadinama jų vaisiakūnio kepurėlę dengianti ir būdingą spalvą suteikianti plėvė.
Kilčiauskas
Kilčiauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kilčiauskienė (ištekėjusi moteris) ir Kilčiauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Bainukai
Bainukai (kiti pavadinimai baniukai, banunai) – Afrikos (Senegambijos) tauta, paplitusi pietvakarių Senegale ir Gambijoje. Tauta apgyvendinusi Kaabu istorinio regiono vakarinę dalį ir gyvena susimaišę su džolais.
Dvi bainukų kalbos priklauso Nigerio-Kongo šeimos Atlanto grupei.
Istorija
Mokslininkai teigia, kad bainukai yra vieni seniausių Senegambijos gyventojų. Tai rodo jų fizinė sudėtis – jie yra gerokai mažesni, nei kaimynai džolai, sererai ar volofai. Jų pačių padavimai teigia, kad seniau jie gyveno gerokai šiauriau, į šiaurę nuo Gambijos upės, bet vėliau, stumiami sererų, migravo į pietus. Šioje migracijoje juos vedė jų vadas Gana Sira Bana.
Bainukai sukūrė ankstyvuosius savo valstybinius junginius: minimos Bišangoras, Džase, Foni, Buguando. Didžiausia jų buvo Kasanla (Kassanla) su sostine Mampatinge. Nuo XVI a. valstybės priklausė Kaabu imperijai, kuri suformavo specialias bainukų provincijas. Per šį laikotarpį bainukai aktyviai perėmė mandinkų kultūrą, Kaip ir kitos Senegambijos pajūrio etninės grupės, perėmė kontrolę prekyboje tarp europiečių ir giliau žemyne gyvenusių tautų.
Subgrupės
Bainukus sudaro keletas etninių subgrupių, kurias skiria beveik tarpusavyje nesuprantami dialektai (kalbos):
Sakramento akmenyninis ešerys
Sakramento akmenyninis ešerys (Archoplites interruptus) - ausytųjų ešerių (Centrarchidae) šeimos žuvis.
Tai vienintelė rūšis Archoplites gentyje. Kūnas iki 73 cm ilgio. Didžiausias žinomas pagautas svėrė 1,4 kg. Gyvena iki 9 metų. Paplitęs JAV vakarinėse valstijose. Gyvena vandens augmenija prižėlusiuose ežeruose ir tvenkiniuose.
Balčiai (Raseiniai)
Balčiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurę nuo Nemakščių, prie kelio. Seniūnaitijos centras.
Istorija
1950–1963 m. buvo Balčių apylinkės centras.
Marija Sofija Seniavskytė
Kunigaikštytė Marija Sofija Seniavskytė (1699–1771 m. gegužės 21 d., Varšuva) – Lenkijos aristokratė.
Encyclopædia Britannica
Encyclopædia Britannica – universalioji enciklopedija anglų kalba; ji siekia – kaip ir vokiškoji Brokhauzo enciklopedija – pateikti visas žmonijos žinias kiek įmanoma išsamiau (The Sum of Human Knowledge) ir giliau. Pirmasis leidimas (1768–1771) pavadinimu „The Encyclopædia Britannica, or A Dictionary of Arts and Sciences“ Edinburge išleistas Škotijos džentelmenų draugijos.
2004 m. leidime – 75 000 straipsnių, 44 mln. žodžių; 2005 m. >100 000 str.
King
King − pavardė.
Marija Sofija Seniavskytė
Biografija
Lenkijos magnatų Seniavskių giminės atstovė. Karūnos didžiojo etmono Adomo Mikalojaus Seniavskio (apie 1666–1726) ir Elžbietos Chelenos Liubomirskytės (1669/1670–1729) vienintelė duktė. Kanevo seniūno Mikalojaus Bazilijaus Potockio pusseserė.
Jos motina Elžbieta Liubomirskaitė stengėsi Mariją ištekinti už karalaičio Konstantino Vladislovo Sobieskio, kuriam pirmam pati simpatizavo.
1724 m. liepos 30 d. Marija Sofija Seniavskytė buvo ištekinta už Lietuvos lauko etmono Stanislovo Ernesto Denhofo (1673–1728). Per vestuves jaunikis surengė didingą priėmimą Lvovo lotynų vyskupų dvare (dabar Turgaus aikštė). Ant specialių stiebų degė 600 fakelų ir 400 žibintų. Kelias iki namų buvo apstatytas šešiais bokštais su šviestuvais. Pro langus ištatė keturis lietvamzdžius, iš kurių vienos valandos bėgyje tekėjo vengriškas vynas. Tačiau praėjus ketveriems metams po vestuvių Stanislovas Ernestas Denhofas mirė.
1726 metais, po savo tėvo Adomo Mikalojaus Seniavskio mirties Marija Sofija Seniavskytė paveldėjo jo milžiniškas valdas (35 miestai, 235 kaimų ir Berežansko pilį). Ji tapo viena iš turtingiausių ATR nuotakų. Tarp kandidatų jos rankai buvo Šarlis de Burbon-Konde, kurį palaikė Prancūzija (Liudvikas XV), netgi kvietė Mariją Sofiją į Versalį, Portugalijos infantas Manuelis Bragansas, naudojęsis Habsburgų parama, magnatai Janas Klemensas Branickis, Pranciškus Salezijus Potockis, Janas Tarlo ir Augustas Aleksandras Čartoriskis. Laimėjo Karūnos armijos generolas-majoras ir Rusios vaivada, kunigaikštis Augustas Aleksandras Čartoriskis, naudojęsis Lenkijos karaliaus Augusto Stipriojo palaikymu.
Makštis (dėklas)
right|300px|thumb|Medžioklinis peilis su makštimi
Makštis – specialus dėklas skirtas laikyti peiliui, durklui, kalavijui ar panašiam ginklui. Makštys gaminamos iš įvairių medžiagų: odos, medienos, metalo (žalvario, plieno ir t. t.), šiais laikais – plastiko.
Dažniausiai kalavijų makštys būdavo pakabinamos ant diržų arba ant perpečių. Kartais ant perpečių makštys būdavo kabinamos iš nugaros pusės, įstrižai žmogaus kūnui. Durklų ir peilių makštys įvairesnės. Egzistuoja makštys peiliams rankovėse, tvirtinamos prie kojos ar batų auluose.
Senovinės makštys
Senovėje makštys dažniausiai būdavo gaminamos iš medienos ir padengiamos audiniu arba oda. Makštys neretai turėdavo metalinių elementų, geriau apsaugančių ginklą ir didinančių nešiojimo patogumą.
Aštrius japoniškų kalavijų ašmenis saugodavo makštys, vadinamos saya. Daugelis makštų, pvz., romėnų ar graikų ginklų, paprastai būdavo lengvos, skirtos nešioti ginklui, tačiau ne saugoti jam nuo pažeidimų. Vėliau, paskutiniais romėnų valdymo metais Britanijoje kardai ir makštys buvo pradėti gaminti sudėtingiau – iš stipresnių ir tvirtesnių medžiagų. Dauguma senovinių makščių buvo atrastos aukojimo dievams vietose. Kai kurios jų iš vidaus buvo padengtos kailiu. Manoma, kad kailis būdavo išriebaluojamas, norint apsaugoti ginklą nuo rūdijimo. Kailinis įklotas leisdavo tyliau ištraukti ginklą.
Modernios makštys
Visiškai metalinės makštys Europoje išpopuliarėjo tik XIX a. ir išstūmė kitokius jų tipus. Metalas buvo kur kas tvirtesnis ir patvaresnis nei oda ar mediena ir galėjo lengviau pakelti poveikius lauko sąlygomis. Tai buvo ypač aktualu kavalerijai. Be to, metalinės makštys atrodė iškilmingiau, jas buvo galima labiau išpuošti. Vis dėlto, odinės makštys niekada neprarado savo populiarumo ir buvo plačiai naudojamas dar JAV pilietinio karo metu. Odinės makštys buvo lengvesnės ir nesukeldavo didelio garso traukiant iš jų ginklą.
Kai kuriose šalyse karo policija, laivyno kranto patruliai, paprasta policija naudojo kalavijus ar kardus odinėse makštyse kaip savotiškas lazdas.
Makštys Europos, Artimųjų Rytų ir Indijos kultūrose nebuvo nešiojamos už nugaros. Tokį makščių laikymo būdą labiausiai išpopuliarino šių dienų grožinė literatūra, ypač fantastinė. Neretai dėl to žmonės mano, kad toks laikymo būdas yra viduramžių išradimas. Žinomiausias toks makščių laikymo pavyzdys yra pavaizduotas filme Narsioji širdis. Vis dėlto yra yra išlikę šiek tiek duomenų medžio raižiniuose ir įvairių tekstų fragmentuose, kad kartais mongolų ar kinų kariai nešiodavosi perpetes, kurios leisdavo ant nugaros pasikabinti ilgesnius ginklus.
Baris Kanlifas savo knygoje „Senovės keltai“ (94 psl.) teigia, kad kai kurios keltų gentys (pvz.: parizijai) kardus nešiodavo už nugaros pakabintose makštyse.
Makščių tipai
Paprastai į makštį telpa tik ginklo geležtė, o efesas lieka lauke. Tačiau kai kurių ginklų, neturinčių skersinio, makštyse slepiasi ir dalis rankenos. Tokie yra suomiški peiliai pukai, kalavijai šaškos. Iš jų makšties kyšo tik dalis rankenos.
2012 m. Vengrijos Grand Prix
Britas Lewis Hamilton lenktynes pradėjo iš pole pozicijos, o antras startavo prancūzas Romain Grosjean, kuriam tai buvo geriausias pasiekimas kvalifikacijoje visos karjeros metu.
Lenktynes laimėjo L. Hamilton, o antras finišavo suomis Kimi Raikkonen.
Šios lenktynės buvo 100-tosios suomiui Heikki Kovalainen.
Zagrada
Zagrada – buvęs kaimas Kauno rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Garliavos, 3 km nuo Rinkūnų.
Istorija
XX a. buvo Zagrados dvaras.
Kingson
Kingson − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Latvijos Techninė divizija
Latvijos Techninė divizija  – Latvijos kariuomenės divizija, suformuota 1922 m. Tai buvo Latvijos Respublikos divizija, jungusi techninių kariuomenės rūšių dalinius (tik lauko artilerijos pulkai įėjo į pėstininkų divizijas).
Divizija buvo suformuota 1922 m. sausio 16 d. Vadas buvo Janis Kurelis. Pradžioje į Techninę diviziją buvo sujungti aviacijos, autotankų ir pionierių pulkai bei ryšių batalionas. 1938 m. techninė divizija buvo padalinta į atskiras tarnybas, o 1940 m. pavasarį buvo išformuota.
Diviziją sudarė šie pulkai:
Romėnų tūba
thumb|right|200px|Romėnų tūba Romėnų tūba  – senovinis bronzinis trimitas, naudotas romėnų kariuomenėje. Tūbas gamino apie 500 m. pr. m. e. Senieji autoriai teigė, kad šias tūbas sugalvojo etruskai, savo sandara tūba panaši į graikų salpinksą.
Romėnų tūba buvo tiesus apie 1,2 m ilgio bronzinis trimitas, su nuimamu kauliniu pūstuku.
Vytautas Jančys
Vytautas Jančys (1922 m. gruodžio 20 d. Kaune – 1990 m. gruodžio 1 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos kompozitorius, smuikininkas.
Biografija
1938–1943 m. studijavo Kauno konservatorijos Vlado Motiekaičio smuiko klasėje, 1946–1949 m. Štutgarto aukštojoje muzikos mokykloje, kompozicijos klasėje. 1941–1944 m. Kauno radiofono orkestro ir Valstybės teatro smuikininkas.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1948 m. čia vadovavo chorui „Sietynas“, dėstė muziką lietuvių gimnazijoje. Nuo 1949 m. gyveno JAV, griežė smuiku Bostono „Civic“ simfoniniame orkestre, studijavo matematiką, techniką ir komerciją. 1958 m. Čikagoje įkūrė orkestrą, vėliau griežė altu lietuvių styginių kvartete.
Kūryba
Kūriniai: operetė „Žiedai iš anapus“, mišios, 3 simfonijos, kiti simfoniniai kūriniai, koncertas smuikui, 3 styginių kvartetai, 3 sonatos fortepijonui, pramoginė ir sceninė muzika, giesmės, dainos; harmonizavo lietuvių liaudies dainų.
Lidové noviny
thumb|Lidové noviny logotipas thumb|Redakcija Lidové noviny – Čekijos dienraštis, einantis Prahoje. Centro dešiniosios pakraipos. Redaktorius nuo 2009 m. Daliboras Balšinekas.
Istorija
Įsteigtas 1893 m. Brno, 1936 m. perkeltas į Prahą, 1945 m. buvo sustabdytas, tais pat metais atkurtas, iki 1948 m. ėjo pavadinimu „Svobodné noviny“, 1952 m. komunistinio režimo uždarytas. Nuo 1988 m. ėjo pogrindyje, nuo 1990 m. leidžiamas legaliai. Priklauso Vokietijos žiniasklaidos grupei „Rheinisch–Bergische Druckerei – und Verlagsgesellschaft“.
Tiražas 1893 m. – 6000, 2006 m. – 73 000, penktadieniais – 105 000 egzempliorių.
Bendradarbiavo Jozefas Čapekas, Karelas Čapekas, Tomašas Gariga Masarykas, Edvardas Benešas ir kiti.
Pazzi koplyčia
thumb|240px| Pazzi koplyčios [[atriumas]]
Istorija
Pazzi koplyčią pastatyti 1429 m. užsakė vienos įtakingiausių XV a. Florencijos giminės atstovas Andrea Pazzi. Koplyčios paskirtis buvo tapti asmenine Andrea Pazzi maldų vieta Šv. Kryžiaus bazilikoje, bei susirinkimų kambariu gretimais įsikūrusio, baziliką prižiūrinčio vienuolyno vienuoliams. 1433 m. buvo nugriauta dalis Šv. Kryžiaus bazilikos kluatro, kad būtų padaryta vietos koplyčios statyboms. Yra šiek tiek abejonių, kad koplyčios portikas išties suprojektuotas Bruneleskio. Portiko romėniškos triumfo arkos motyvas gali simbolizuoti krikščionybės pergalę prieš pagonybę.
Raudonakė devynbalsė
Raudonakė devynbalsė (Sylvia melanocephala) – devynbalsinių (Sylviidae) šeimos paukštis, priklausantis devynbalsių genčiai.
Maža, liekna devynbalsė aštriu snapu, trumpais sparnais, ilga uodega ir raudonomis akimis tamsiame veide. Patinas juoda galva, tamsiu apdaru viršuje ir balkšva apačia, tamsiai papurtais šonais. Patelės ir jaunikliai tamsiai rudi viršuje, nešvariai rudi ir balti apačioje. Patino ir patelės uodega tamsi, baltais kraštais ir šonais.
Gyvena Viduržemio jūros regionuose, sausose ir šiltose vietose. Nevengia žmogaus artumo.
Lietuvoje neperi. Stebimi atsitiktinai užklystantys individai.
Adomas Einoras
Adomas Einoras (Einaras, 1842 m. kovo 23 d. Bendikuose, Kretingalės valsčius – 1906 m. rugsėjo 11 d. Klaipėdoje) – Mažosios Lietuvos pedagogas, spaudos darbuotojas, leidėjas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
Baigęs Karalienės mokytojų seminariją, mokytojavo Doviluose, Melnragėje, buvo Klaipėdos mokyklos vedėju. Iš Frydricho Kuršaičio perpirko jo laikraštį „Keleivis“ ir 1880–1883 m. leido laikraštį „Naujasis keleivis“, 1883–1886 m. laikraštį „Keleivis“. Kartu su kitais suredagavo 1897 m. išleistą „Bibliją“. Bendradarbiavo 1904–1906 m. žurnale „Pagalba“ ir kt. protestantiškoje lietuvių spaudoje.
Šv. Stanislovo Kostkos bažnyčia
'''Šv. Stanislovo Kostkos bažnyčia''' yra 2 Lietuvos bažnyčių titulas:
Šiaurės Olandija
Šiaurės Olandija – Nyderlandų provincija, esanti šalies rytinėje dalyje, šalia Šiaurės jūros. Ribojasi pietuose su Pietų Olandijos ir Utrechto, rytuose su Flevolando ir šiaurės rytuose Fryzijos provincijomis.
Administracinis centras – Harlemas.
Istorija
1840 m. padalinus Olandiją įkurtos dvi provincijos Šiaurės ir Pietų. Tais pačiais metais provincijai priklausiusios Vlielando ir Terschellino salos buvo priskirtos Fryzijos provincijai.
Administracinis suskirstymas
Provincija suskirstyta į 61 savivaldybę.
Santjago Ribeira Grandės savivaldybė
Santjago Ribeira Grandės savivaldybė  – savivaldybė Žaliojo Kyšulio salose, Santjago saloje. Administracinis centras – Sidade Velja (Ribeira Grandė).
Miss Kittin
thumb|250px|right|Caroline Hervé – Miss Kittin Miss Kittin (tikrasis vardas Caroline Hervé, g. 1973) – prancūzų diskžokėja, elektroninės muzikos kūrėja ir atlikėja, dainininkė.
Diskžokėjos karjerą pradėjo būdama 22 metų kartu su Mike Dearbon. Grojo klubuose Prancūzijoje, Rusijoje (Maskvoje), JAV (Čikagoje). 2001 m. kartu su kitu atlikėju The Hacker išleido pirmąjį albumą, taip ir pavadintą – „Pirmasis albumas“ (The First Album). Pora dainų iš šio albumo susilaukė ypač didelio populiarumo electroclash scenoje, tai – Frank Sinatra ir 1982.
Pirmąji savo solo albumą išleido 2004 m., ir jis vadinosi I Com. Kaip ir ankstesniuose Miss Kittin darbuose, čia labiausiai išsiskyrė electro funk ir electroclash žanrai, tačiau buvo daugiau eksperimentų ir skirtumų nuo ankstesnio atlikėjos stiliaus.
Domontovičiai
Domontovičiai – Mažosios Rusijos bajorų giminė, kildinama iš Pskovo kunigaikščio Daumanto Pskoviškio.
Giminės pradininkas Ivanas Domontas (Иван Домонт), tiesioginis Daumanto Pskoviškio palikuonis. Jis XVII a. antroje pusėje buvo Zaporožės kariuomenės generalinis teisėjas. Vėliau gavo Domontovičiaus pavardę, kuri liudija giminės senumą ir kilmę. Domontovičiai buvo įtraukti į Černigovo gubernijos Bajorų kilmės knygos VI ir II dalis.
Vosyliškis
Vosyliškis – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Zarasų, prie kelio link Antazavės. Seniūnaitijos centras.
Chtoninės dievybės
Chtoninės dievybės  – požemio dievybių ir dvasių grupė. Pavadinimas kilęs iš senovės graikų mitologijos. Graikiškas khthon turi kelias reikšmes: viena iš jų – „žemė“, kuris reiškia žemę kaip jos gelmes, o ne Gają – Žemę kaip gyvenamą paviršių.
Chtoninių dievybių sfera būdavo žemės gelmės, kartu ir mirusiųjų požeminis pasaulis, derlingumas. Chtoninės dievybės garbintos siejant jas su žemės derlingumu (nors chtoninės dievybės ne vienintelės prižiūri derlingumą) ir jų požemio karalystėje atliekamomis funkcijomis.
Lietuvių mitologijoje chtoninių būtybių pavyzdys yra Velinas.
Andora olimpinėse žaidynėse
Andora olimpinėse žaidynėse dalyvavo devyniolika kartų. Šalis savo tautinį olimpinį komitetą įkūrė 1976 m. ir tais pačiais metais debiutavo žiemos ir vasaros olimpiadose. Nuo to laiko mikrovalstybė dalyvavo visose olimpinėse žaidynėse be išimties. 1980 m. vasaros olimpinių žaidynių metu, kuomet dalis šalių boikotavo olimpiadą, Andora varžėsi po olimpine vėliava. Šalis yra viena iš nedaugelio Europos valstybių, kurios nėra laimėjusios nei vieno medalio. Andorai iš viso yra atstovavę 52 sportininkai (39 vyrai ir 13 moterų).
Vasaros olimpinėse žaidynėse šalis dažniausiai dalyvauja plaukimo, lengvosios atletikos, šaudymo ir gimnastikos varžybose. Žiemos olimpinių žaidynių metų didesnė dalis Andoros sportininkų varžosi kalnų slidinėjime.
Minčaičiai
Minčaičiai – kaimas šiaurės vakarinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 6 km į pietvakarius nuo Žagarės, Švėtės kairiajame krante. Seniūnaitijos centras. Iš rytų kaimą supa Žagarės miškas, toliau šiaurėje telkšo Minčaičių karjeras. Praeina Žagarės–Raistų kelias. Prie jo stovi mūrinis koplystulpis (nuo 1997 m. – paveldo objektas).
Vilniaus Viešpaties Žengimo į Dangų bažnyčia
Vilniaus Viešpaties Dangun Žengimo bažnyčia, plačiau žinoma kaip Vilniaus Misionierių bažnyčia, yra Vilniaus senamiestyje.
Bokštų paaukštinimo ir tambūro projektą sukūrė Kristupas Glaubicas.
Sudetai
right|thumb|250px|Sudetų kalnai Sudetai (lenk. Sudety; ček. Sudety) – kalnai Vokietijoje, Lenkijoje ir Čekijoje, tarp Rūdinių kalnų ir Beskidų.
Sudetų ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius apie 300 km, vidutinis plotis apie 50 km. Didžiausias aukštis 1603 m (Snežkos kalnas Krkonošių kalnagūbryje).
Sudetuose prasideda Elbė, Oderis, Morava, Neisė. Sudetų kalnuose du Krkonošės nacionaliniai parkai (Lenkijoje ir Čekijoje).
Sudetų kalnai paprastai skirstomi į Rytų Sudetus, Centrinius Sudetus ir Vakarų Sudetus. Didesnieji kalnagūbriai yra Jizeros, Krkonošių, Orlicos, Bistricos, Snežniko, Lužicos, Jesenikų.
Geologija
Sudetai geologiškai galėtų būti skirstomi į du masyvus – Vakarų Sudetus ir Rytų Sudetus. Jų riba nesutampa su geografiniu šių kalnų masyvo riba. Kalnyną sudaro įvairaus amžiaus uolienos nuo prekambro iki kainozojaus.
Sudetai iškilo kaledoniškos ir herciniškos kalnodaros metu. Tada prasidėjo nuosėdinių, vulkaninių ir intrūzinių uolienų metamorfizacija. Vėliau susidariusios uolienos buvo 200 mln. metų ardomos. Per šį laikotarpį Sudetai buvo beveik nudenuduoti. Jų vietoje pradėjo kauptis įvairios nuosėdinės uolienos, daugiausia smiltainis. Atėjus alpininės kalnodaros etapui visas masyvas buvo suraižytas tektoniniais lūžiais ir iškeltas į skirtingus aukščius. Pradėjo formuotis intruzinės uolienos (Granitas, Bazaltas, Porfyras), taip pat vulkaninės ir nuosėdinės uolienos.
Kibiauodegiai ursonai
Kibiauodegiai ursonai (Coendou) – ursoninių (Erethizontidae) šeimos graužikų gentis.
Paplitę Centrinėje Amerikoje ir Pietų Amerikos šiaurinėje dalyje. Gentyje yra 4 rūšys:
Puikiai (Joniškis)
Puikiai – kaimas šiaurės vakarinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 7 km į pietvakarius nuo Žagarės, prie kelio. Šiauriau kaimo išvesta Latvijos–Lietuvos valstybinė siena, piečiau teka Švėtė.
Šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia
'''Šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia''' yra 5 Lietuvos bažnyčių titulas. Šį titulą turi šios bažnyčios:
Vladas Bulavas
Vladas Bulavas (1936 m. spalio 24 d. Kaune – 2004 m. kovo 11 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius elektrikas, technologijos mokslų daktaras, bibliotekininkas.
Biografija
1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1959–1974 m. dirbo Vyriausiojoje gamybinėje energetikos ir elektrifikavimo valdyboje. 1974 m. technikos mokslų kandidatas. 1974–1982 m. Sąjunginio energijos tinklų projektavimo instituto Lietuvos skyriaus viršininkas. 1982–2004 m. LSSR valstybinės respublikinės bibliotekos (nuo 1989 m. Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka) direktorius. Nuo 1983 m. Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto dėstytojas; nuo 1994 m. docentas.
Nuo 1992 m. Europos nacionalinių bibliotekų direktorių konferencijos narys. 1993 m. jo pastangomis įkurtas Lietuvos mokslinių bibliotekų susivienijimas (LNBS). 1993 m. Lietuvos mokslinių bibliotekų susivienijimo steigėjas ir iki 1998 m. pirmininkas. Nuo 1988 m. Bibliotekininkystės ir bibliografijos terminų žodyno vyr. redaktorius.
Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Lijana Natalevičienė
Lijana Šatavičiūtė‑Natalevičienė (g. 1956 m. sausio 29 d.) – Lietuvos dailėtyrininkė.
1982 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1982–1990 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institute. 1994 m. apsigynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją. 1990–2002 m. dirbo Kultūros ir meno institute (nuo 1996 m. vyresnioji mokslo darbuotoja), nuo 2002 m. – Lietuvos kultūros tyrimų institute. 1997–2003 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje.
Sūnus – dailininkas, kompozitorius Mykolas Natalevičius.
Bibliografija
Lijana Šatavičiūtė‑Natalevičienė paskelbė mokslinių straipsnių apie XX a. lietuvių taikomąją dailę, ypač tekstilę, taip pat dailininkų biografijų. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorė. Tyrinėjimų kryptis – istorinė ir šiuolaikinė Lietuvos taikomoji dailė bei dailieji amatai.
Dongdžak-gu
Suskirstymas
Rajonas yra padalintas į 17 mažesnių vienetų, vadinamų dong.
Žymios vietos
Žymiausia Dongdžak vieta yra Seulo valstybinės kapinės (국립서울현충원), kur palaidoti armijos kareiviai ir trys buvę Pietų Korėjos prezidentai. Kiti žinomi rajono objektai: Čongšin (총신대학교), Čung-Ang (중앙대학교) ir Songšil (숭실대학교) universitetai, Norjangdžin žuvies turgus, ir kita.
Simboliai
Paukštis: snieginė gervė
Daugailių pagrindinė mokykla
Utenos rajono Daugailių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Utenos raj., Daugailiuose, Mokyklos g. 4, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190185464. Steigėjas Utenos rajono savivaldybės taryba. Mokyklą remia Almos Adamkienės labdaros ir paramos fondas. Mokyklos pastate taip pat įsikūrusi biblioteka ir ambulatorija. Dabar tai Utenos Vyturių progimnazijos skyrius.
1900 m. atidaryta valdinė pradžios mokykla, veikusi iki 1915 m. 1936–1944 m. veikė pradžios mokykla, 1944–1949 m. progimnazija, 1949–1998 m. septynmetė, aštuonmetė, nuo 1998 m. Daugailių pagrindinė mokykla. Mokykloje 1988 m. įkurtas Daugailių krašto muziejus.
Istorija
1911 m. sausio 18 d. mokyklų surašymo ataskaitoje, saugomoje Lietuvos istorijos archyve, nurodyta valdinės pradžios mokyklos įkūrimo data – 1900 m. Mokoma buvo rusų kalba, mokykloje mokytoja dirbo S. Citovinskaja, o tikybos mokė Daugailių parapijos klebonas K. Kiršinas. 1911 m. mokykloje mokėsi 50 mokinių: 37 berniukai ir 13 mergaičių. Pirmojo pasaulinio karo metu pastatas, kuriame buvo nuomojamos patalpos mokyklai, sudegė, todėl ir mokymo procesas nutrūko. Tik atkūrus Lietuvos valstybę, atgijo ir Daugailių mokyklos veikla.
1920 m. rugsėjo mėn. daugailiškių vaikai susirinko jau į lietuvišką pradžios mokyklą. Juos mėnesį mokė mokytojas J. Skukauskas. Po to Daugailiuose mokytojavo S. Blaževičienė, N. Tarulis. Mokykla daug kartų kėlėsi iš vienų namų į kitus, nes patalpas nuomojo iš privačių asmenų. Mokykla buvo įsikūrusi Sinicos, Juodėno, Jurelių namuose. Tik 1936 m. Daugailiuose pastatyta didelė, erdvi šešių skyrių pradžios mokykla. Nepriklausomybės metais Daugailių mokykloję dirbę mokytojai J. Rukša, A. Grigėnas, A. Rudokas, J. Kanapeckas ir kiti paliko ryškų pėdsaką mokinių atminty. Mokytojas A. Rudokas išliko kaip aktyvus jaunųjų ūkininkų ugdytojas, J. Kanapeckas – aktyvus visuomenininkas. 1941 m. birželį mokytojas J. Kanapeckas buvo suimtas ir išvežtas iš Lietuvos. 1941 m. prasidėjęs karas vėl sutrikdė mokyklos darbą. Mokyklos patalpose įsikūrė vokiečių kareiviai, todėl kurį laiką pamokos vykdavo lauke. Vėliau dalis mokyklos pastato tapo rusų kareivių prieglobsčiu. Tačiau mokytojai E. Vanagienė, A. Tarulienė, O. ir V. Mikalauskai ir karo metais rūpinosi Daugailių ir aplinkinių kaimų vaikų mokymu.
1944 m. spalio mėn. pradėjo veikti Daugailių progimnazija. Dauguma mokytojų buvo jaunos merginos, ką tik baigusios gimnaziją. Mokytojos B. Leleikaitė, G. Musteikytė, S. Gasiulytė, A. Tarulienė pokario metais patyrė Sibiro tremtį. 1949 m. progimnazija reformuota į septynmetę mokyklą. 1970 m. duris atvėrė dabartinis mokyklos pastatas, o 1981 m. pastatytas tipinis mokyklos priestatas su erdvia valgykla, sporto bei aktų salėmis, holu. 1988 m. gegužės mėn. atidarytas muziejus. 1993 m. liepos mėn. mokyklos muziejų pašventino Panevėžio vyskupas Juozas Preikšas.
1995 m. rugsėjo 1 d. mokykloje pradėjo veikti ikimokyklinė grupė, mokyklos biblioteka sujungta su kaimo biblioteka. Susiformavo naujos mokyklos tradicijos, vyksta pamokos - susitikimai su buvusiais šios mokyklos auklėtiniais – mokslo ir kultūros žmonėmis. Daugailiškiai kraštiečiai siekdami sukonkretinti savo veiklą, suteikti efektyvesnę paramą mokyklai, įkūrė Daugailių mokyklos bičiulių draugiją. 2000 m. mokėsi 153 mokiniai, dirbo 23 mokytojai. 2000 m. gruodžio 5 d. įsteigta Daugailių mokyklos bičiulių draugija. 2021 m. mokykla reorganizuota prijungiant prie Utenos Vyturių progimnazijos.
Taškento vilajetas
Taškento vilajetas, kitaip Taškento sritis − Uzbekijos vilajetas, esantis šalies rytuose.
Vilajeto centras − Taškentas (į sudėtį neįeina) Vilajeto plotas − 15 258 km².
Taškento sritis Uzbekijos TSR buvo įkurta 1925 m., o 1926 m. panaikintos visos Uzbekijos sritys. Vietoj Taškento srities įkurta Taškento apygarda. 1930 m. buvo panaikintos ir apygardos.
1938 m. sausio 15 d. vėl įkurta Taškento sritis. Vėliau Taškento sritis imta vadinti vilajetu.
Geografija
Taškento vilajetas yra Uzbekijos šiaurės rytuose, tarp vakarinės Tianšanio kalnų dalies ir Syrdarjos upės. Syrdarja yra pagrindinė vilajeto upė, jos intakas − Čirčikas. Patvenkus Čirčiką sudarytas Čarvako tvenkinys − Čarvako hidroelektrinės rezervuaras. Ši hidroelektrinė yra Čirčiko-Bozsu hidroelektrinių kaskados dalis.
Klimatas ryškiai žemyninis, žiemos drėgnos, švelnios, vasaros − karštos sausos.
Dirvos daugiausia pilkžemiai. Didžioji dalis teritorijos yra dirbamos žemės. Upių pakrantės su tugajais. Kalnuose − subalpinės ir alpinės pievos.
Vilajete yra kalnų miškų Čatkalio draustinis.
Naudingosios iškasenos − varis, rudoji anglis, molibdenas, cinkas, auksas, sidabras, lantanoidai, gamtinės dujos, nafta, siera, valgomoji druska, kalkakmenis ir granitas.
Ribos
Su Taškento vilajetu ribojasi:
Administracinis suskirstymas
Taškento vilajetas suskirstytas į 15 kaimiškųjų rajonų tumanų (numeris lentelėje rodo rajono numerį žemėlapyje): thumb|right|450px
! Rajonas ! Nr. ! Centras ! Centro pavadinimas uzbekiškai