cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jauniūnai
Jauniūnai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 10 km į pietryčius nuo Širvintų, prie kelio, 2 km į vakarus nuo automagistralės , Musės aukštupyje. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-19008), bendruomenės slaugytojo kabinetas, biblioteka, buvusi Jauniūnų mokykla. 2011 m. netoli kaimo atidaryta antroji Lietuvoje Jauniūnų dujų kompresorių stotis.
Istorija
XIX a. minimas kaimas ir viensėdis Vilniaus apskrityje.
Vidiškių koplyčia
miniatiūra|250px|right
Vidiškių kapų koplyčia yra Vidiškių miestelio kapinėse, Ukmergės rajone. Ji yra netoli pagrindinės miestelio gatvės, apie 250 m į šiaurės rytus nuo Vidiškių bažnyčios.
Nuosaikiai dekoruota ir savita koplyčia pastatyta apie 1880 m. Vidiškių kapinėse, kurios minimos XIX a. antroje pusėje. Kapinėse, rytinėje koplyčios pusėje, yra 1865 ir vėlesnių metų palaidojimų. Ukmergės rajono kultūros paveldo komisijos siūlymu koplyčia įtraukta į kultūros paminklų sąrašus. Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras jai suteikė išaiškinamo architektūros paminklo statusą. Į LR Kultūros vertybių registrą įtraukta 1996 m. (unik. kodas ). Kadangi tai - valstybės saugomas objektas, yra atlikti jo istoriniai-meniniai tyrimai.
Koplyčios rytinis fasadas yra netoli mūrinės kapinių tvoros. Nuo tvoros koplyčią skiria dvi eilės kapų. Atokiau į pietus nuo koplyčios yra kapinių vartai. Koplyčia turi vienerias duris ir keturis langus. Viduje yra altorius. Manoma, kad jos rytinėje sienoje kabojęs medinis kryžius ir du paveikslai atiduoti Vidiškių bažnyčiai. Tačiau rašytinių duomenų apie tai neišlikę. Vakarinėje pastato pusėje yra rūsys, mūrytas iš lauko riedulių ir plytų. Įrengta gilesnė už rūsį kripta.
Istorija
Vidiškių koplyčios statyba pradėta rūpintis 1876 m. Tais metais Vidiškių parapijos klebonas B. Stasevičius kreipėsi į Telšių vyskupijos valdytoją Beresnevičių. Vidiškių parapijos dvarininkas Vladislovas Felicijonas Hoppenas (Hoppen, 1834 -1902) pasižadėjo pagal turimą brėžinį pastatyti koplyčią ant tėvo Karolio Hoppeno (Hoppen, 1808-1870) kapo. Kauno gubernijos valdžia, atsižvelgdama į vyskupo prašymą, leido statyti minėtą koplyčią dvarininko Hoppeno lėšomis, bet tik su sąlyga, kad nebus statomas altorius. Gubernijos statybos valdyba dar nurodė pataisyti projekto ir sąmatos klaidas. Kai viskas buvo atlikta, 1879 m. spalio 4 d. Vidaus reikalų ministras leido Ukmergės valsčiaus žemės savininkui Vladislavui Hoppenui Vidiškių Romos katalikų kapinėse ant tėvo kapo statyti memorialinę koplyčią su sąlyga, kad joje būtų atliekamos tik gedulingos mirusiųjų apeigos. Koplyčia pradėta statyti apie 1880 m. Statybos užbaigimo data nežinoma. Rūsyje buvo rastos suniokoto karsto su palaikais liekanos. Prie šiaurinės kriptos aptiktas puošnus cinkuotas karstas su žvėrių atvaizdais. Manoma, kad tai dvarininko Karolio Hoppeno, palaidoto 1870 m., palaikai. Apsaugant koplyčios rūsyje esančius palaikus nuo niokojimo, rūsys buvo užpiltas smėliu. Koplyčia remontuota dar prieš karą – 1934 m. bažnyčios įrašas rodo, kad koplyčia apdengta skarda, suremontuotas vidus ir sudėtos grindys. Sovietiniais metais koplyčia stovėjo netvarkoma ir labai apleista, paversta šiukšlynu. Prakiurus stogui, iro visas pastatas.
Architektūra
Kapinėse stovinti koplyčia yra stačiakampio plano, mūrinė. Koplyčios statybai panaudotos plytos didesnės už to laikotarpio standartą. Matyt, jos buvo atgabentos iš šalia Radiškio dvaro buvusios plytinės. Statinio architektūroje atsispindi XIX a. antrai pusei būdingi bruožai – įvairių stilistinių krypčių sintezė. Gotiką byloja raudonų plytų netinkuotas mūras, smailiaarkiai langai, triforinė frontono niša, geltono stiklo šukės. Tačiau pastato planas, proporcijos, kampiniai piliastrai atspindi XIX a. pradžios klasicizmo architektūros tradicijų poveikį. Vakarų fasade įsimintina iš tų pačių plytų sumūryta triforinė arka ir du simetriški kryžiai, o kiekvieną šoninio fasado langą apjuosia į paviršių ištrauktų ir apkapotų plytų eilės.
Šaulys (jachta)
Šaulys - didžiausia tarpukario Lietuvos jachta, priklausiusi jūros šauliams.
Jachta pirkta 1936 m. rudenį iš Latvijos geležinkelių vyr. gydytojo, seno buriuotojo Aleksandro Grinupio. Pirmoji 400 km šaulių kelionė jūra iš Rygos į Klaipėdą, jachtą pargabenant, įvyko 1937 m. gegužės 13-17 d. Įgulą sudarė Labanauskas, Galvanauskas, L. Balkis, E. Šaltis ir kiti jūrų šauliai.
1937 m. buriavimo sezoną pradedant, tą dieną pakrikštytoji jachta gerai pasirodė kelionėje į Juodkrantę, aplenkusi visas kartu plaukusias jachtas.
Būrio vadui Labanauskui išvykus į Prancūziją, „Šaulį“ perėmė Kuizinas, vėliau - Galvanauskas. Iki sezono galo tais metais buvo dalyvauta keliose regatose jūroje ir mariose Klaipėdoje bei prie Palangos, atlikta nemažai praktikos plaukiojimų.
1938 m. vasarą „Šaulio“ vadu paskirtas Kristupas Plonaitis. Jo vadovaujamas „Šaulys“ dalyvavo tarptautinėje Lietuvos olimpinėje regatoje Klaipėdoje, užimdamas savo klasėje pirmą vietą. Tą vasarą atlikta viena ilgesnė kelionė į Dancigą, ne kartą plaukta į Palangą, dalyvauta vietinio pobūdžio regatose.
1939 m. kovo mėn 22 d. Klaipėdą prijungus prie Vokietijos, „Šaulys“ su kitomis jachtomis buvo ištrauktas į krantą ir liko Klaipėdoje.
Dalis į Šventąją atsikėlusių jūros šaulių siekė atgauti „Šaulį“. Išgilinus Šventosios uostą, birželio pabaigoje Kristupo Plonaičio vadovaujamas „Šaulys“ buvo atgabentas ir perduotas pirmajam jos vadui Labanauskui.
1939 m. vasarą, Jūros šventės proga, „Šaulys“ pirmą kartą iš Šventosios išėjo lydėdamas mažųjų jachtų regatą į Palangą. Po to buvo dvi kelionės į Liepoją, kiekvieną kartą įgulą sudarė 14 žmonių iš jūros šaulių ir jūros skautų buriavimo kursų dalyvių.
Įdomiausią kelionę 1939 m. vasarą „Šaulys“ atliko į Švedijos salą Gotlandą, kur apsistojo Slitenhamn uoste.
S. Šemerys savo atsiminimuose rašė, kad pirmaisiais pokario metais Lietuvos jūrų jachtklubo atstovai E. Ingaunis ir S. Marcinkevičius lankėsi Liepojoje ir ten uosto kanale pamatė nugrimzdusią jachtą „Šaulys“, kuri iki karo priklausė Šaulių vandens sporto klubui. Lietuviai nutarė susigrąžinti kadaise mums priklausiusį burlaivį ir ėmėsi konkrečių žygių. Kaip liudija išlikę dokumentai, Latvijos respublikiniam jachtklubui buvo net pervesta 1000 rublių, kaip kompensacija už jachtos „išsaugojimą“, tačiau latviai, atrodo, nebuvo linkę taip lengvai atsisakyti lietuvių jachtos, nežinia kada ir kaip pas juos atsidūrusios. E. Ingaunis raštu kreipėsi pagalbos dėl jachtos atgavimo į Lietuvos respublikinį Kūno kultūros ir sporto komitetą, tačiau iš ten atsakymo nesulaukė. Taip be pėdsakų dingo pati didžiausia tarpukario Lietuvos jūrinė jachta.
Mažasis Pentlaukis
Mažasis Pentlaukis, Mažasis Penklaukis arba Sergejevka (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Сергеевка) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Mozyrio kaimo gyvenvietės kaimas prie Ašvinės upės.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Girdavos apskrities, nuo 1874 m. Didžiojo Pentlaukio valsčiaus kaimas. Priklausė Ašvėnų (Nordenburgo) parapijai. 1910 m. buvo 49 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Krylovo apylinkės kaimas.
Hipovolemija
Hipovolemija – cirkuliuojančio kraujo kiekio sumažėjimas organizme. Yra šios formos:
Nova Viešas (Bakalariavos valsčius)
Nova Viešas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bakalariavos valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į pietvakarius nuo Bakalariavos, apie 21 km į vakarus nuo Suvalkų ir 113 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Iki 1939 rugsėjo 1 d. kaime buvo Vokietijos ir Lenkijos šalių pasienio punktas. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Simono Daukanto bibliofilų klubas
Simono Daukanto bibliofilų klubas – atvira visuomenei bibliofilinė organizacija, kurianti ir tęsianti knygos kultūros tradicijas Žemaitijoje. Pavadintas istoriko ir knygos puoselėtojo Simono Daukanto vardu. Klubas turi himną ir devizą „Švieskis ir šviesk“, klubo ekslibrisu (autorė Aldona Ruibienė) tapo V. Grybo Papilėje sukurtas paminklas Daukantui, vaizduojantis žmogų su knyga. Klubo centras – Plungėje.
Tikslai
Pagrindiniai klubo tikslai – Žemaičių knygos paveldo globa, bibliofilijos populiarinimas, vertingų Žemaitijos asmeninių bibliotekų apskaita, asmeninių bibliotekų fondų atskleidimas visuomenei, Žemaičių bibliofilijos archyvo formavimas. Klubas leidžia laikraštį „Žemaičių bibliofilas“, kitus bibliofilų klubo leidinius, rengia konferencijas „Žemaitiška knyga“, organizuoja skaitytojų konkursą „Prakalbinta knyga“, knygos vakarus, parodas, viktorinas, žygius ir pažintines ekskursijas. Klubas bendradarbiauja su Lietuvos ir kitų šalių bibliofilų klubais bei giminingomis kultūros organizacijomis, dalyvauja Lietuvos ir tarptautiniuose knygotyros seminaruose, knygos mugėse, aukcionuose ir kaupia klubo bibliotekėlę, kurioje daugiausia knygų su autografais.
Istorija
Knygos bičiuliai vietos mokytojų Česlovo Vaupšo, Sauliaus Augūno ir Irenos Juškevičienės iniciatyva ,susirinkę Plungės miesto bibliotekoje, 1984 m. gruodžio 26 d., steigiamajame susirinkime patvirtino knygos klubo įstatus ir veiklos programą. Klubas nagrinėjo knygos istoriją ir rengė išvykas ir susitikimus, bet pirmuosius dvajus metus veikė stichiškai. Palaipsniui, pirmojo klubo pirmininko Č. Vaupšo iniciatyva, klubo veikla ėmė panašėti į bibliofilinės organizacijos veiklą. Tai pastebėjo ir analogiško M. Mažvydo klubo pirmininkas Domas Kaunas: „''Mano manymu, Plungėje veikiantis Daukanto klubas yra vienintelis Lietuvoje tikras bibliofilų klubas. Jo nariai turėtų apie ką kalbėti ir su garsiais užsienio bibliofilų klubais.''“. 1987 m. Č. Vaupšas supažindino ir visuomenę su klubo veikla ir tikslais. Lietuvoje, klubo vardas tapo žinomas ir dėl garsių savaitgalio žygių pėsčiomis istoriniais S. Daukanto keliais su pilnomis kuprinėmis knygų. Visa tai buvo aprašoma spaudoje ir vėliau išleista klubo nario G. Morkio, knyga.
Antrame istoriniame etape 1986–1994 m. klubas išaugo į veiklią Žemaitijos krašto bibliofilinę organizaciją. Ėmė vadintis Simono Daukanto knygos mėgėjų klubas. 1987 m. klubui vadovauti imasi Gintautas Černeckis. Rengtos viktorinos, konkursai, parodos skirtos knygos istorijai, bibliofilijai. Vyko susitikimai su bibliofilais, knygos darbuotojais, vakaronės, pažintinės ekskursijos į muziejus, bibliotekas, spaustuves. 1988 m. spalio mėnesį Plungėje, suorganizuota pirmoji konferencija, skirta S. Daukantui. 1989 m. birželio – liepos mėn. suorganizuotas blaivybės žygis dviračiais kartu su M. Valančiaus blaivybės klubo nariais.
1994 m. patvirtinus naujus įstatus (Plungės rajono savivaldybėje įstatai registruoti 1996 m. gegužės 6 d. ) klubas oficialiai pasivadino Simono Daukanto bibliofilų klubu, praplėtė tikslus, dar labiau išplėtė veiklą bendradarbiaudamas su žiniasklaida, kitų miestų bibliofilais, organizuodamas konferencijas, kurios tapo tradicinėmis. Apie klubą rašė laikraščiai: „Plungė“, „Žemaitis“, „Literatūra ir menas“, „Šiaurės Atėnai“, „Aitvarai“ ir kiti, žurnalai: „Tarp knygų“, „Kultūros barai“, mokslinis žurnalas „Knygotyra“ ir kt. Sustojus „Žemaičių saulutės“ spausdinimui nuo 1996 m. kovo mėn., klubas „Bibliofilų puslapį“ ėmė rengti laikraštyje „Plungė“. Puslapis spausdintas iki 2007 m. gruodžio 14 d., iš viso išėjo 122 „Bibliofilų puslapiai“. Bene vienas iš svarbiausių klubo ir Lietuvos bibliofilijos įvykių buvo laikraščio „Žemaičių bibliofilas“ išleidimas, kurio pirmas numeris išėjo 2000 m. kovo 16 d. Klubo 25-erių metų sukakties proga 2009 m. vasario 12 d., išleistas penktasis numeris.
Gintaras Aleknonis
Gintaras Aleknonis (iki 1992 m. Aleknavičius, g. 1961 m. kovo 31 d. Kačerginėje) – Lietuvos teatrologas, žurnalistas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1979 m. baigė Klaipėdos K. Donelaičio vidurinę mokyklą. 1984 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką, 1992 m. Menotyros mokslinio tyrimo institute Maskvoje (Rusija) apgynė menotyros mokslų kandidato disertaciją „Režisieriaus Andriaus Olekos-Žilinsko teatro pedagogika ir lietuvių teatro kultūros raida“, menotyros kandidatas, 1993 m. humanitarinių mokslų daktaras.
1984–1993 m. Vilniaus universiteto Žurnalistikos instituto bendradarbis, dėstytojas. 1992–1993 m. dienraščio „Respublika“ kultūros skyriaus redaktorius. 1993 m. stažavo Danijos aukštojoje žurnalistikos mokykloje. 1993–2003 m. Laisvosios Europos radijo Miunchene, nuo 1995 m. – Prahoje bendradarbis. 2004–2005 m. Vilniaus universiteto Žurnalistikos instituto lektorius, 2004–2005 m. Kultūros, filosofijos ir meno instituto vyresnysis mokslo darbuotojas, nuo 2005 m. Mykolo Romerio universiteto Strateginio valdymo ir politikos fakulteto Valdymo teorijos katedros docentas, 2006–2008 m. universiteto sekretorius, nuo 2008 m. Strateginio valdymo ir politikos fakulteto dekanas.
Spaudai parengė A. Olekos-Žilinsko laiškus (Andrius Oleka-Žilinskas. Vaidybos džiaugsmas, 1995 m.).
Ivamis
Ivamiu pavadintos šios vietos Japonijoje:
Vandenis
thumb|Vandenio žvaigždynas thumb|[[Saturno ūkas (NGC 7009) Vandenio žvaigždyne]]
Vandenis (Aquarius, Aqr) – 10-as pagal dydį abipus dangaus pusiaujo esantis žvaigždynas, kurio didesnė dalis yra pietinėje dalyje. Lietuvoje matomas rugsėjo–gruodžio mėnesiais. Vandenio kilimas Viduriniuosiuose rytuose ženklina lietaus ir potvynių sezono pradžią. Su tuo, tikėtina, susijęs ir žvaigždyno pavadinimas.
Stebėjimai
Nors tai didelis, bet neryškus žvaigždynas, Lietuvoje matomas neaukštai virš horizonto spalio-lapkričio mėnesiais. Ryškiausia žvaigždė, Sadalmelika (arabiškai reiškia „laimingojo karaliaus žvaigždė“) tik trečio ryškio. Tačiau jame yra palyginus plačiai žinomas Sraigės ūkas.
1846 m. Vokiečių astronomas J. G. Galė Vandenio žvaigždyne atrado Neptūną.
2017 m. paskelbta apie žvaigždę TRAPPIST-1 su panašių į Žemę planetų sistema.
Zodiako ženklas
24px|left
11-asis Zodiako žvaigždynas.
Rūgštinis akumuliatorius
thumb|250px|right|[[Automobilis|Automobilio akumuliatorių baterija]] thumb|400px|right|[[Baterija susidedanti iš rūgštinių akumuliatorių.]] Rūgštinis akumuliatorius arba švino akumuliatorius – antrinis elementas, kurį galima įkrauti prijungus prie kito elektros šaltinio. Rūgštinio akumuliatoriaus požymiai – jo elektrolitas yra skiesta sieros rūgštis, o plokštelės pagamintos iš švino ir jo junginių. Kadangi jo vidinė varža labai maža, tai juo galima sukurti labai stiprią elektros srovę. Labiausiai paplitusi automobilio akumuliatorių baterija. Automobilio akumuliatorių baterija (12V) sudaryta iš šešių nuosekliai sujungtų rūgštinių akumuliatorių.
Konstrukcija ir veikimas
Pagrindinė rūgštinio akumuliatoriaus sudedamoji dalis – sieros rūgštis (25 – 30 %). Akumuliatoriui išsikraunant, jos koncentracija mažėja. Jeigu į sieros rūgštį panardintos plokštelės būtų iš švino ir švino oksido, tai akumuliatoriui išsikraunant, jos pamažu virstų švino sulfatu. Didelio paviršiaus plokštelės leidžia pasiekti stiprią srovę.
Automobiliams užvesti skirti rūgštiniai akumuliatoriai turi daug plonų plokštelių, kurių didelis paviršiaus plotas gali trumpą laiką teikti didelę srovę. Tačiau tokia baterija neskirta nuolat ir pakartotinai ją visiškai iškrauti (plokštelės gali būti pažeidžiamos). Gilaus ciklo akumuliatoriai, kurie tinka kaip pagrindinis energijos šaltinis (elektrokarams ir pan) turi mažiau, tačiau storesnių plokštelių. Tokio akumuliatoriaus talpa svorio vienetui mažesnė tačiau jis atlaiko daug daugiau visiško iškrovimo bei po to sekančio pakrovimo ciklų.
Rūgštinio akumuliatoriaus talpa nėra pastovi ir priklauso nuo to, kaip greitai jis įkraunamas ar iškraunamas (lėtai įkraunant bei iškraunant talpa didesnė). Labai greitai iškrauta (tarkim, nesėkmingai bandant užvesti variklį) baterija per kurį laiką gali pati atsistatyti, įgalindama pabandyti dar kartą. Tuo tarpu lėtai iškrauta baterija pati, be pakrovimo, neatsistato.
Reakcijos
Akumuliatoriuje vykstantys procesai užrašomi tokiomis cheminėmis reakcijomis:
Anodas (oksidacija):
Katodas (redukcija):
Bulgarijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
Vėluva
Vėluva (,, 1945–1946 m. ) arba Znamenskas (nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Rusijoje, Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Znamensko kaimo gyvenvietės kaimas Alnos ir Priegliaus santakoje.
Istorija
1657 m. mieste sudaryta Vėluvos taika, pagal kurią Prūsijos kunigaikštystė išsikovojo nepriklausomybę nuo Lenkijos karalystės. 1679 m. miestą buvo užėmusi Švedija, 1757–1763 m. per Septynerių metų karą – Rusijos imperija, 1807 m. – Prancūzija, 1945 m. sausio 23 d. – Raudonoji armija.
Infrastruktūra
Mieste veikia popieriaus fabrikas „Velau papir“ („Велау папир“), margarino kombinatas „Velau“ („Велау“), malūnas, baldų fabrikas, lentpjūvė.
Kvėdarnos Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia
'''Kvėdarnos Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Kvėdarnos miestelyje, Šilalės rajone.
Zubriai (Kalvarija)
Zubriai – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 5 km nuo Kalvarijos.
Kvėdarnos Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia
Parapijoje yra Žadeikių Nukryžiuotojo Jėzaus koplyčia, Drungeliškės Švč. Jėzaus Širdies koplyčia, Paskarbiškių šv. Ignoto Antiochiečio koplyčia.
Istorija
Pirmoji bažnyčia pastatyta apie 1569 m., ji 1593 m. sudegė, 1609 m. pastatyta nauja medinė. Bažnyčiai dovanotas Visdžiaugų kaimas. 1609 m. įsteigta, 1782 m. atkurta parapinė mokykla. 1703 m. pastatyta kita bažnyčia, 1843 m. sudegė.
1845 m. pastatyta nauja bažnyčia. 1902 m. ji padidinta, iš šonų pristatytos 2 koplyčios. 1911–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1915 m. bažnyčia sudegė. Jos vietoje pastatyta laikina. Naujos bažnyčios statybai 1936 m. valstybė skyrė miško medžiagos už 300 000 litų.
Architektūra
Bažnyčioje 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame palaidotas nuo 1984 m. čia klebonavęs Alfonsas Klimavičius (1913–1991).
Pūsčia
Pūsčia – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Šešuolių.
Jungtinių Valstijų Progresinė partija
thumb|250px|1912-ųjų metų nacionalinė Progresinės partijos konvencija
Jungtinių Valstijų Progresinė partija buvo 1912 metais įkurta politinė partija, atskilusi nuo JAV Respublikonų partijos. Partija susiformavo 1912 metų JAV prezidentinės kampanijos metu, kai Teodoras Ruzveltas pralaimėjo preliminarius JAV respublikonų partijos rinkimus Viljamui Hovardui Taftui. Partija neoficialiai buvo vadinama briedžio partija, dėl partijos emblemos ir dėl Teodoro Ruzvelto gyrimosi, esą jis yra „stiprus kaip briedis”.
Partija gyvavo 1912–1916 metais. Partija laikėsi centro kairės politinės krypties politikos. Visus ketverius gyvavimo metus partijai vadovavo Teodoras Ruzveltas.
UEFA čempionų taurė 1988–1989 m.
UEFA čempionų taurė 1988-1989 m. – 34-asis UEFA čempionų taurės turnyras, prasidėjęs 1988 m. rudenį. Turnyrą laimėjo klubas, 1989 m. gegužės 24 d. finale laimėjęs prieš.
Jonas Repšys
Jonas Repšys (1930 m. lapkričio 20 d. Baltausių kaime, Žeimelio s., Biržų aps. – 1976 m. rugpjūčio 19 d. Palangoje) – Lietuvos sovietinio laikotarpio filosofas, egzistencijos filosofijos tyrinėtojas, pedagogas, filosofijos mokslų daktaras. Nuo 1960 m. dirbo universiteto Filosofijos katedroje; docentas (1967). TSKP narys.
Gyvenimas
Repšys Jonas – gimė 1930 m. lapkričio 20 d. Baltausių kaime (Žeimelio s., Biržų aps.). Mirė 1976 m. rugpjūčio 19 d. Palangoje. 1956 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą. J. Repšys yra parašęs kelias dešimtis mokslo darbų, kurie rodo gilius jo įsitikinimus moksline marksizmo–leninizmo metodologijos galia, jo filosofinio akiračio platumą bei mokslinės analizės gilumą. Paskelbė darbų apie soc. humanizma iš etikos, estetikos, filosofijos, istorijos, kultūros teorijos. Vienas iš paskutinių jo darbų, skirtas egzistencializmo etikai, buvo paskelbtas rusų kalba. Netikėta Jono Repšio (1930.11.20 – 1976.8.19) mirtis- skaudus smūgis Lietuvos filosofijos mokslui.
Kūrybinis palikimas
Repšys Jonas daugiausia dėmesio skyrė marksistinės filosofijos reikšmei šiuolaikinio pasaulio idėjinėje kovoje, jis analizavo sudėtingą ir prieštaringą filosofijos raidą, stengėsi atskleisti socialines tos raidos sąlygas. Iš marksizmo–leninizmo pozicijų jis sprendė labai aktualią šių laikų problemą – žmogaus problemą, kritikavo įvairias šiuolaikines buržuazines žmogaus teorijas. Ypač dideli jo nuopelnai įtakingiausios šiuolaikinės buržuazines filosofijos krypties – egzistencializmo – tyrinėjime. Jonas Repšys – vienas žymiausių sovietinio laikotarpio filosofų, žengė toliau nei egzistencionalistai pradininkai, kurie tik absoliutizavo elgesį nuo istorinio dorovių vertybių konteksto. Jis bandė apibrėžti individo dorovinę orientaciją dabartiniame pasaulyje. Pirma, dorovinis žmogaus elgesys visada susijęs su asmeniniu individo apsisprendimu. Antra, moralės individualizmas pagrįstas ir pačia susvetimėjusių santykių klasinėje visuomenėje prigimtimi bei tikrąja žmogaus prigimtimi toje visuomenėje. Lietuvoje sovietiniu laikotarpiu egzistencializmo, ypač egzistencializmo kaip literatūrinio judėjimo įtaka kultūrai buvo gana ryški, nors apibrėžtų formų ir neįgijo. Nekalbant apie tuos, kurie fenomenologiją ir egzistencializmą kritikavo dėl ideologinės konjunktūros, nepažindami šaltinių, atkreiptinas dėmesys į vėliau nusidriekusią eilutę filosofų, dalykiškai nagrinėjusių vieną ar kitą fenomenologijos aspektą. Jonas Repšys, Minkevičius ir kiti laikėsi nuomonės, jog marksistinė filosofija yra viena iš filosofinių disciplinų pažinimo teorijoje. Ji nėra kažkokia antžmogiška arba amžina, o tiesiog atlieka labai konkretų vaidmenį. Juk užbaigtų sistemų nėra…
Pagal Joną Repšį, racionalizmas operuojąs bendrybėmis, racionaliomis schemomis, kuriose dingsta žmogaus individualybė; racionalizmas, kalbėdamas apie atskirą individą, kalba tik apie jo mąstymo ypatybes visiškai nuošaly palikdamas tokius aspektus kaip valia, nuotaikos, aistra; racionalizmas žmogų labiau linkęs traktuoti kaip objektą kitų objektų tarpe, pamirštama, jog žmogus turi galimybę vienaip ar kitaip pats įtakoja savo būtį.
Egzistencinė etika
Dorovinio tobulėjimo klausimai priklauso nuo to, kaip suprantama žmogaus esmė ir jo padėtis visuomenėje. Tai lemia, kad:
Kiekvienas individas savo žmogiškąją esmę gali išreikšti tik tam tikromis socialinėmis ir kultūrinėmis sąlygomis, susidarančiomis konkrečioje visuomenėje. Tačiau susiskaidžiusi visuomenė kartais trukdo žmogui kurti save – atsiranda susvetimėjimas, nuasmenėjimas, konformizmas ir pan. Individo ir visuomenės interesų (žmogaus individualumo ir socialumo) priešiškumas ypač pasireiškia pereinant iš vienos istorinės epochos į kitą.
Šiuolaikinę Vakarų filosofiją galima skirti:
Žmogus ištirpsta susvetimėjusioje visuomenėje bei standartinėse elgesio normose. To priežastis – savo vidinių galimybių nesupratimas. Tikras ar netikras bus gyvenimo būdas – priklauso nuo pačios egzistencijos arba nuo neryžtingumo būti laisvam ir atsakyti už savo poelgius. Žmogus pirmiausia egzistuoja ir tik egzistuodamas kuria save, savo esmę – remdamasis savo egzistencija arba savo laisve. Nors ir būdama etinė, egzistencialistinė filosofija nepripažįsta jokių pozityvių etinių principų, nes egzistencija aiškinama vien laisvu individo pasirinkimu. Sėkmė ar nesėkmė nevaidina esminio vaidmens. Svarbu tik, kad rinkčiausi pats. Tai, ką patys pasirenkam, visada yra geresnis. Individo elgesio dorovinį vertingumą sudaro ištikimybė pačiam sau. "Viską galim pasirinkti – jei tas pasirinkimas laisvas" (Sartras). Egzistencinė etika gali orientuoti žmogų į tai, kuo jis neturėtų būti. bet ji nenurodo, kokiu jis gali būti, kokiais kriterijais turi vadovautis, kad išreikštų savo individualybę. Dorovinis žmogaus elgesys visada yra susijęs su asmeniniu individo apsisprendimu. Tuo moralė skiriasi nuo politinių ir teisinių normų, kurių laikymasis priklauso nuo laisvo individo apsisprendimo. Elgesys doras todėl, kad jis neprimestas iš šalies. Už tokį elgesį žmogus turi atsakyti, nes pasirinko pats. Bet žmogus visus savo poreikius gali patenkinti tik gyvendamas visuomenėje. Todėl visuomenė deformuoja žmogaus elgesį.
Visuomeninis požiūris
Pagal Joną Repšį, racionalizmas operuojąs bendrybėmis, racionaliomis schemomis, kuriose dingsta žmogaus individualybė; racionalizmas, kalbėdamas apie atskirą individą, kalba tik apie jo mąstymo ypatybes visiškai nuošaly palikdamas tokius aspektus kaip valia, nuotaikos, aistra; racionalizmas žmogų labiau linkęs traktuoti kaip objektą kitų objektų tarpe, pamirštama, jog žmogus turi galimybę vienaip ar kitaip pats įtakoja savo būtį. „Pasirinkdamas save ir savo egzistavimo būdą, žmogus tampa atsakingas ir už savo veiksmus, nes jis tampa sąmoningu ir morališkai apsisprendusiu autoriumi“ – teigia Jonas Repšys.
Nuorodos
Dorovinis asmenybes brendimas, Leidykla "Mintis," (Vilnius) 1980.
Ivo Džimos mūšis
Ivo Džimos mūšis – 1945 m. vasario 19 – kovo 26 d. vykęs didelis Antrojo pasaulinio karo mūšis tarp Jungtinių Amerikos Valstijų ir Japonijos imperijos dėl Ivo Džimos salos. JAV ši operacija buvo pavadinta Operation Detachment. Ivo Džimos mūšis buvo pirmoji Japonijos salyno ataka, todėl japonai laikė ypatingu garbės reikalu ją apginti.
Japonų pozicijos saloje buvo gerai įtvirtintos, su dideliu bunkerių tinklu, paslėpta artilerija, apie 18 km požeminių tunelių.
Amerikiečių puolimą dengė didelis karinis laivynas ir aviacija, nuolat apšaudžiusi salą.
Tai buvo pirmasis JAV jūrų pėstininkų mūšis Antrajame pasauliniame kare, kur bendri JAV nuostoliai buvo didesni, nei japonų. Tačiau žuvusiųjų skaičius japonų pusėje buvo trissyk didesnis, nei JAV. Iš daugiau, nei 18 000 japonų karių, tik 216 buvo paimti į nelaisvę, likę – žuvo arba dingo be žinios.
Nepaisant atkaklios kovos ir didžiulių nuostolių abejose pusėse, japonų pralaimėjimas buvo užtikrintas nuo pat pradžių. JAV turėjo nepalyginamai didesnę kariuomenę, aviaciją, laivyną, galėjo atkirsti salą nuo likusio pasaulio, o japonai turėjo nedaug erdvės manevruoti ir neturėjo kaip atsitraukti.
Mūšį išgarsino Joe Rosenthal fotografija „Vėliavos kėlimas Ivo Džimoje“ (Raising the Flag on Iwo Jima), už kurią fotografas gavo Pulitzerio premiją. Dabar tai yra vienas iš žinomiausių Antrojo pasaulinio karo vaizdų, ir viena iš labiausiai platinamų nuotraukų pasaulyje.
Strateginė reikšmė
Ivo Džimos mūšio strateginė būtinybė yra debatų objektas iki pat šių laikų. Nėra vienareikšmiškai sutinkama, ar tikrai tos salos užėmimas turėjo didelės įtakos karo baigčiai, manoma, kad JAV patirti nuostoliai buvo neadekvatūs salos strateginei svarbai. Šią operaciją pradėta kritikuoti dar 1945 m., tačiau tuometiniai jos reikšme abejoję kariškiai neturėjo svarbios įslaptintos strateginės informacijos. JAV armijos planuose Ivo Džimos sala buvo skirta galimam avariniam nusileidimui lėktuvams, kurie skris numesti atomines bombas. Jas gabenę B-29 lėktuvai nebuvo laikomi ypač patikimais, pasitaikydavo variklių gedimai. Jei lėktuvai nukristų į Ramujį vandenyną, naujų atominių bombų pagaminimas galėjo užtrukti kelerius metus, tai nukeltų karo pabaigą, galbūt taptų būtina pilna kariuomenės invazija į Japoniją, kas pareikalautų dar daugiau amerikiečių aukų. Todėl B-29 pilotai jau nuo 1944 m. gruodžio pradėjo praktikuotis galimą avarinį nusileidimą į Ivo Džimą specialioje bazėje Jutoje. Tačiau dėl ypatingo Manheteno projekto slaptumo beveik niekas nežinojo šios salos strateginės svarbos JAV karinių oro pajėgų planuose.
Tuo metu buvo aiškinama, kad Ivo Džima amerikiečiams svarbi kaip nutūpimo ir degalų papildymo punktas JAV bombonešiams, skrendantiems į ir iš Japonijos.
Patirtis užimant Ivo Džimos salą amerikiečiams pasitarnavo vėlesniame Okinavos mūšyje, taip pat – rengiant galimą invaziją į Japoniją (Operation Downfall), kurios neprireikė, kai Japonijos imperija kapituliavo po atominių bombų ant Hirosimos ir Nagasakio.
Garbės medaliai
Garbės medalis (Medal of Honor) yra aukščiausias JAV karinis medalis, skiriamas JAV vyriausybės. Juo apdovanojami kariai, "išsiskyrę ypatinga herojiška drąsa rizikuojant gyvybe kovoje prieš JAV priešus daugiau, nei to reikalauja piliečio pareiga…". Šis medalis dažniausiai įteikiamas jau po mirties, didvyriškai žuvusiems kariams. Per Ivo Džimos mūšį Garbės medalis buvo įteiktas 27 kartus, iš jų 13 – po mirties. 22 medaliais buvo apdovanoti jūrų pėstininkai ir 5 – jūreiviai. Per šį vieną mėnesį trukusį mūšį buvo įteikta 28% visų Antrajame pasauliniame kare jūrų pėstininkams įteiktų Garbės medalių (82).
Palikimas
thumb|250px|right|Vėliavos kėlimas virš Ivo Džimos. Joe Rosenthal istorinė nuotrauka JAV jūrų pėstininkams Ivo Džima iki dabar turi didelę reikšmę. Šiuo vardu yra pavadinti trys laivai.
Šiais laikais tarp JAV jūrų pėstininkų yra paprotys keliauti į Ivo Džimą, prie Suribačio kalno. Ten palieka savo laipsnio identifikacinius ženklus ar panašius ženkliukus, kaip simbolinę duoklę kritusiems kariams.
Masačusetse kasmet minima Ivo Džimos diena.
Apie šį mūšį yra sukurti keli dokumentiniai ir meniniai filmai. Vienas žinomiausių – režisieriaus Clint Eastwood „Laiškai iš Ivo Džimos“ (Letters from Iwo Jima, 2006 m.).
Relonkavi užutėkis
thumb|250px|Relonkavi užutėkio dalis ties Puerto Montu
Relonkavi užutėkis  – Ramiojo vandenyno užutėkis ties Čilės Los Lagoso regiono krantais. Pietuose jungiasi su Ankudo įlanka, nuo kurios askirta Pulukio ir Keulino salomis. Pačiame užutėkyje dar yra Tenglo, Mailjeno, Guaro salos. Relonkavi užutėkis užbaigia senovinį ledyninį slėnį, dabar užpildytą Ramiojo vandenyno vandenimis. Gylis vietomis siekia ~500 m. Rytuose atsiškoja ilga Relonkavi estuarija. Prie šiaurinio kranto įsikūręs Puerto Monto uostamiestis.
Hallyu
Hallyu arba Korėjos srovė (, hanja: 韓流) yra terminas, skirtas įvardinti Pietų Korėjos kultūros paplitimui pasaulyje. Šį pavadinimą 1999 metų viduryje sugalvojo Pekino žurnalistai, nustebinti greitai augančio Korėjos pramogų pasaulio populiarumo Kinijoje. Šis neologizmas yra sudarytas iš dviejų skiemenų: han (한 / 韓), reiškiančio „korėjiečių“, ir ryu (류 / 流), reiškiančio „srautas“ arba „banga“.
2011 metais „Korėjos srovės“ eksportas į šalies biudžetą įnešė apie $4,2 bilijono JAV dolerių.
Pirmiausiai paskatinta K-dramų ir K-pop sėkmingo plitimo visoje Rytų, Pietų ir Pietryčių Azijoje, Korėjos banga iš regioninės plėtros virto globaliu reiškiniu, kurio sklaidai padėjo internetas ir socialinė žiniasklaida. Korėjos banga nuo XXI amžiaus pradžios tapo įtakingu pasauliniu reiškiniu, stipriai paveikusiu kitas šiuolaikines kultūras, muzikos industriją, kino bei televizijos pramonę. Nuo 2019 m. Korėjos bangos lyderiaujančia sritimi tapo K-pop su tokių išskirtinių atlikėjų, kaip BTS ir Blackpink, populiarėjimu.
Korėjos bangos sėkmę iš dalies lemia socialinių tinklų ir internetinių vaizdo dalijimosi platformų plėtra, kurios leido Korėjos pramogų pramonei pasiekti nemažą užsienio auditoriją. Korėjos dramos yra plačiai prieinamos svetainėse, teikiančiose transliavimo paslaugas, kurios taip pat dažnai pateikia subtitrus įvairiomis kalbomis. Daugelis K-dramų tapo prieinamos visame pasaulyje, o kai kurios padarė didelę įtaką ir kitų šalių kultūrai. K-dramos visame pasaulyje patraukė dėmesį savo stiliumi ir kultūriniais elementais. Socialinė žiniasklaida palengvino įvairių Korėjos pramogų, ypač K-Pop, prieinamumą, platinimą ir vartojimą, taip prisidedant prie Korėjos bangos populiarumo didėjimo.
Vytautas Giniotis
Vytautas Giniotis (1938 m. spalio 24 d. Plumpiuose, Vaiguvos valsčius – 2012 m. vasario 14 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1961 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1996 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Koračo taurė
Radivojaus Koračo taurė – nuo 1972 iki 2002 m. organizuotos kasmetinės Europos krepšinio varžybos. Tai buvo trečios pagal pajėgumą varžybos po Eurolygos ir Europos taurės.
Vytautas Giniotis
Biografija
1960–1961 m. Kauno radijo gamyklos inžinierius – konstruktorius, 1961–1967 m. Vilniaus namų statybos kombinato cecho mechanikas, konstruktorius, 1967–1983 m. Eksperimentinio metalo pjovimo staklių Mokslo tyrimų instituto (ENIMS) vyr. mokslinis bendradarbis, 1978–1980 m. vyr. metrologas, 1980–1983 m. projektų vyr. konstruktorius. 1983–1989 m. dėstė Liaudies ūkio specialistų tobulinimosi institute. 1989–1994 m. Vilniaus šlifavimo staklių gamyklos vyr. metrologas ir Kokybės kontrolės skyriaus viršininkas. 1994–2003 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto A. Gustaičio aviacijos instituto Aviacijos technologijų katedros vedėjas, nuo 2003 m. VGTU Aplinkos inžinerijos fakulteto Geodezijos instituto Geodezijos ir kadastro katedros vyriausiasis mokslo darbuotojas. Nuo 1998 m. profesorius. Stažavo Didžiosios Britanijos, Švedijos, Italijos universitetuose. Parašė daugiau kaip 150 mokslinių straipsnių. 50 išradimų autorius.
Koračo taurė
Turnyras pavadintas legendinio Jugoslavijos krepšinio Radivojaus Koračo, žuvusio 1969 m., garbei.
Pirmuoju turnyro nugalėtoju tapo Jugoslavijos Zagrebo „Lokomotiv“ (dabar „Cibona“) komanda, paskutiniuoju čempionu tapo Nansio SLUC iš Prancūzijos.
Belgrado Partizan (krepšinio klubas)
Tai tituluočiausias Serbijos krepšinio klubas, vienintelė šios šalies komanda laimėjusi Eurolygą.
Istorija
1945 m. įkurta Jugoslavijos liaudies armijos sporto asociacijos krepšinio sekcija. 1953 m. iš armijos krepšinio komandos suformuotas klubas „Partizan“. Palaipsniui komanda kilo į Jugoslavijos elitą, 1976 m. pirmą kartą tapo šalies čempionais, o jau 1978 ir 1979 m. tapo Koračo taurės laimėtojais.
Ypač galingą sudėtį „Partizan“ surinko XX a. devintojo dešimtmečio pabaigoje: Želko Obradovičiaus, Milenko Savovičiaus, Gorano Grbovičiaus, Aleksandro Džordževičiaus, Vladės Divaco, Žarko Paspalio vedama komanda laimėjo 1987 m. Jugoslavijos čempionatą, 1989 m. Koračo taurę, o 1992 m. tapo „Eurolygos“ čempionais, finale įveikę Badalonos „Joventut“.
1992–1995 m. išsivažinėjus komandos lyderiams ir tebesitęsiant etniniams neramumams šalyje, „Partizan“ nusilpo, nedalyvavo tarpatautiniuose turnyruose dėl įvestų sankcijų. Po kelių sezonų „Partizan“ atsigavo ir 1998 m. pasiekė 4 vietą „Eurolygoje“. Vėliau vėl sekė nuosmukio laikotarpis, kai keletą metų nepavyko laimėti nacionalinio trofėjaus, o vėliau, net ir dominuojant šalyje, „Eurolygoje“ ilgai nepavyko peržengti grupės etapo. Nuo 2002 iki 2014 m. „Partizan“ 14 kartų iš eilės laimėjo Jugoslavijos, paskui Serbijos čempionatus. Ypač sėkmingas laikotarpis buvo 2008–2011 m. kai komanda laimėjo Serbijoje viską (lygą, taurę ir Adrijos lygą), o „Eurolygoje“ peržengė grupės etapą (2010 m. užėmė 4 vietą).
Po 2014 m. „Partizan“ išgyveno finansinius sunkumus, gerokai suprastėjo rezultatai. Serbijoje įsitvirtino amžini „Partizan“ priešininkai „Crvena zvezda“, Adrijos lygoje pusfinalio barjeras tapo neįveikiamas, o žemesnėse Europos lygose taip pat – be žymesnių pasiekimų. 2021 m. treneriu paskirtas žymusis strategas ir klubo legenda Želko Obradovičius, gerokai sustiprinta sudėtis. 2022 m. klubas sugrįžo į „Eurolygą“. Šiame turnyre komanda netikėtai pasiekė ketvirtfinalį, taip pat po dešimties metų pertraukos laimėjo Adrijos lygą.
Pavadinimai
Pagal rėmėjus komanda vadinta:
Treneriai
Žymesni treneriai:
Senieji laikai
Senieji laikai – istorinis laikotarpis, apimantis kultūros ir politinių įvykių raidą nuo rašytinių šaltinių atsiradimo (III tūkst. pr. m. e.) iki Viduramžių. Aprėpia senųjų civilizacijų klestėjimo laikotarpį bronzos ir geležies amžiuje.
Senovės istorija nuo maždaug 776 m. pr. m. e. (Senovės Graikijos istorijos pradžia) paprastai vadinama klasikine senove (Antika). Tai iš esmės sutampa su tradicine Romos įkūrimo data 753 m. pr. m. e.
Nors dėl senovės istorijos pabaigos datos diskutuojama, šiuo metu dauguma Vakarų istorikų Europos senovės istorijos pabaiga laiko Vakarų Romos imperijos žlugimo datą – 476 metus.
CPRM
CPRM / CPPM (angl. akronimas Content Protection for Recordable Media and Pre-Recorded Media) – IBM, Intel, Matsushita and Toshiba pasiūlytas kriptografinio turinio apsaugos įrašančiai terpei standartas (licencija), naudojamas DVD ir SD diskuose. Kiekvienam diskui gamybos metu priskiriamas unikalus numeris (Media Unique Key MUK). Autorinio turinio (muzikos, filmų) kūrėjai apsaugą aparatinėje įrangoje mato kaip suprantamiausią sprendimą ir jiems tai atrodo kaip išsigelbėjimo ratas.
Siekiant suvaldyti nevaržomą skaitmeninių duomenų kopijavimą, svarstoma turinio kopijavimo draudimo metodų pritaikymą ATA diskams. Pasiūlymų būsena – NCTIS apsvarstyti jau trys juodraštiniai CPRM pasiūlymai.
Lietuvos notarų rūmai
thumb|Jaunasis notaras prie rašomojo pulto (apie 1830 m.) Notarų rūmai Lietuvoje yra Lietuvos notarų savivaldos, jų veiklos priežiūros organizacija. Notarų rūmai Lietuvoje vienija 265 notarus (2008 m.), veikia vadovaudamiesi Notarų rūmų statutu.
Leidžia profesinį teisės žurnalą „Notariatas“ apie notarus bei notariatą.
Vadovybė
Notarų rūmų vadovu yra laikomas yra Notarų rūmų prezidiumo pirmininkas.
Prezidentai:
Viceprezidentai:
Nuorodos
Lietuvos notarų rūmų tinklalapis (lietuvių, anglų k.)
Hans-Jochen Vogel
Hansas Jochenas Fogelis (1926 m. vasario 3 d. Gėtingene, Vokietijoje – 2020 m. liepos 26 d. Miunchene, Vokietijoje) – teisininkas, vokiečių politinis veikėjas, buvęs federalinis ministras.
Biografija
Lankė gimnaziją Gėtingene, 1943 m. baigė Gyseno Landgrafo Liudvigo mokyklą. Buvo Hitlerjugendo narys. Nuo 1943 m. iki 1945 metų tarnavo kariuomenėje, dalyvavo Antrajame pasauliniame kare kaip karininkas stažuotojas. Nuo 1943 metų vasaros semestro pradėjo teisės mokslų studijas Miunchene, nuo 1946 m. – Marburge, kur 1948 m. išlaikė pirmąjį, 1951 m. – antrąjį valstybinį teisės egzaminą (abu egzaminus išlaikė labai gerai). 1950 metais apgynė disertaciją tema „Kaltininko klydimas dėl valstybės tarnybos (valdžios) vykdymo teisėtumo pagal Vokietijos baudžiamojo kodekso 113 paragrafą ir dėl institucijos kompetencijos pagal VFR BK 156 paragrafą“ (įvertinta ), teisės mokslų daktaras. Nuo 1952 m. Traunstein apylinkės teismo patarėjas, nuo 1955 m. Bavarijos žemės valstybinės kanceliarijos tarnautojas.
1950 m. Vokietijos socialdemokratų partijos (SPD) narys, 1967–1972 SPD Bavarijos organizacijos pirmininko pavaduotojas, nuo 1970 m. SPD valdybos narys. 1987–1991 SPD pirmininkas. 1989–1999 SI pirmininko pavaduotojas, nuo 1999 m. SI Garbės pirmininkas.
1960–1972 m. Miuncheno vyr. burmistras. 1972–1974 planavimo ir gyvenamosios statybos ministras, 1974–1980 teisingumo ministras, 1982–1984 Berlyno valdantis burmistras. 1983–1991 m. SPD parlamentinės frakcijos pirmininkas.
Brolis Bernardas Fogelis – vienas iš Vokietijos krikščionių demokratų sąjungos lyderių.
Agresija (filmas)
Turinys
Polas su žmona ir dukterimi vyko automobiliu į Šveicariją. Pakeliui degalinėje jis apsižodžiavo su keletu motociklininku, nedviprasmiškai atsiliepusių apie jo žmoną, ir šie ėmė vytis mašiną. Sukėlę avarinę situaciją jie sustabdė Polį ir visą šeimą sumušė.
Atgavęs sąmonę, Polis pamato, kad žmona išprievartauta ir su dukterimi nužudyta. Jis kreipiasi į policiją, tačiau kadangi motociklininkai buvo su šalmais, kaltininkus rasti beveik nėra vilties. Polis bando atsigauti žmonos sesers Saros draugijoje, tačiau jo niekaip neapleidžia mintis apie kerštą. Gavęs duomenų apie miestelyje esančius baikerius, Polis nusiperka šautuvą, norėdamas įvykdyti savo paties teisingumą. Sara, nepritardama tokiam planui, nori perspėti policiją, tačiau netikėtai atskleidžia, kad po užpuolimo motociklininkai paliko Polio žmoną ir dukterį gyvas, tačiau šios, ieškodamos pagalbos, sustabdė mašiną, kuria važiavo seksualinių problemų kankinamas baro savininkas Andre, po nelaimės tapęs naujuoju Polio ir Saros draugu…
Zubriai (Šakiai)
Zubriai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Slavikų.
Lūšis (žvaigždynas)
thumb|Lūšies žvaigždynas
Lūšis (Lynx, Lyn) – 28-as pagal dydį šiaurės pusrutulio žvaigždynas. Neryškus žvaigždynas, Lietuvoje matomas ištisus metus. Žvaigždynas atsirado XVII a., pasiūlius J. Hevelijui.
Ryškiausios žvaigždės:
Žirafa (žvaigždynas)
thumb|Žirafos žvaigždynas
Žirafa (Camelopardalis, Cam) – 18-as pagal dydį šiaurės pusrutulio žvaigždynas. Žvaigždynas neryškus, Lietuvoje matomas ištisus metus. Žvaigždyno pavadinimą 1624 m. pasiūlė Jakob Bartsch.
Siratiškiai
Siratiškiai – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Želvos.
Eritrocitozė
Dažniausiai ši eritrocitozė atsiranda dėl kvėpavimo ir kraujotakos nepakankamumo, hemoglobino funkcijos sutrikimo ir kt. Absoliuti eritrocitozė gali būti ir įgimta, kai būna hemoglobino molekulės globino defektai. Esant absoliučiai eritrocitozei padaugėja cirkuliuojančio kraujo (policiteminė hipervolemija), padidėja kraujo klampumas, sulėtėja kraujotaka, pakyla arterinis kraujospūdis, pasunkėja širdies darbas ir kt.
Bulgarijos futbolo varžybos 1972–1973 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1972–1973 m.
Monblano tunelis
Tunelį prižiūri dvi valstybinės įmonės – ATMB (Autoroutes et tunnels du Mont-Blanc) iš Prancūzijos pusės ir SITMB (Società italiana per azioni per il Traforo del Monte Bianco) – iš Italijos.
1999 m. kovo 24 d. tunelyje įvykio vieno iš juo važiavusių sunkvežimių iš Belgijos gaisras. Šios avarijos metu tunelyje žuvo 39 žmonės.
Albinas Andrulionis
Albinas Andrulionis (1908 m. rugpjūčio 10 d. Demeniškiuose, Lazdijų raj. – 1986 m. sausio 7 d. Kaune) – lietuvių poetas, prozininkas.
Biografija
Mokėsi Marijampolės marijonų ir Alytaus gimnazijose, studijavo VDU, 1951 m. baigė Kauno mokytojų seminariją. Dirbo bibliotekose, mokytojavo Seirijuose, Kaune.
Vičita
Vičita  – miestas centrinėje JAV, Kanzase, prie Arkanzaso upės. 382,3 tūkst. gyventojų (2010 m.). Vičita – svarbus aviacijos pramonės centras (Cessna, Stearman, Mooney, Beechcraft, Learjet, Spirit AeroSystems). Vičitos valstybinis universitetas (įkurtas 1895 m.). Oro uostas.
Istorija
Miestas pavadintas pagal indėnų vičitų gentį. Vičitos įkūrimo data laikoma 1870 m.
Steve Irwin
thumb|right|200px|„Krokodilų gaudytojas“ Styvas Irvinas (Stephen Robert Irwin; dažnai vadinamas tiesiog Krokodilų gaudytoju, g. 1962 m. vasario 22 d. – m. 2006 m. rugsėjo 4 d.) – garsus Australijos gamtininkas, laukinės gamtos žinovas, aktorius.
Jis išgarsėjo dokumentiniais filmais The Crocodile Hunter („Krokodilų Medžiotojas“), kuriuose gaudydavo krokodilus, gyvates ir įvairius kitus gyvūnus bei aiškindavo gamtos paslaptis. Jam priklausė Australijos Zoologijos sodas Kvinslande. Garsėjo kaip bebaimis gyvūnijos žinovas. Žuvo, kai filmavimų metu nuodingoji raja perdūrė jam krūtinę.
Australijos premjeras John Howard pareiškė, kad Australijai didelė netektis prarasti tokį puikų gamtos žinovą, kuris milijonams suteikdavo džiaugsmą ir pramogą.
Citata
Steve Irwin
Nuorodos
Oficialus krokodilų gaudytojo puslapis
ICIUM
Parko statybos
thumb|Helsinkio centrinė geležinkelio stotis statoma 2010 m. gruodžio mėn. ICIUM ledo skulptūras sukūrė kinų skulptoriai iš Harbino miesto, kuriame nuo 1963 m. rengiamas kasmetinis ledo ir sniego skulptūrų festivalis.
2010 m. pirmojo ICIUM ledo pasaulio statyboms panaudota daugiau nei 10 tūkstančių kubinių metrų sniego. Be to, skulptoriai savo darbams sunaudojo daugiau, nei 600 kubinių metrų Ounasjokio upės sniego.
ICIUM statiniai
thumb|Dangaus šventykla Reikšmingiausios ICIUM ledo pasaulio skulptūros 2010–2011 metų žiemą:
Meistrai iš Kinijos
Iš Pekino atvykę amatininkai dalyvavo ICIUM ledo pasaulio pristatyme, kur demonstravo pynimo iš šiaudų, butelių dažymo ir figūrėlių iš ryžių tešlos lipdymo sugebėjimus.
ICIUM talismanas
ICIUM talismanas yra pandos jauniklis Mingming iš Bambukų giraitės. Mingming nuotykiai prasideda tada, kai jis, padedamas senelio elnio Nilo, jo anūkės Ninos ir Kalėdų Senelio, bando išgelbėti savo namus nuo pikto slibino.
Laisvės paminklas (Ryga)
Laisvės paminklas – 42 metrų aukščio paminklas, esantis Latvijos sostinėje Rygoje. Paminklas yra latvių tautos vienybės ir laisvės simbolis. Jis buvo pastatytas kritusių Laisvės kovose atminimui. Atidengtas 1935 m., padarytas iš pilko ir raudono granito, travertino ir gelžbetonio.
Laisvės paminklo skulptūros ir bareljefai suskirstyti į 13 Latvijos istoriją ir kultūrą atspindinčių grupių. Paminklo masyvas padarytas iš monolitinių keturkampių formų, kurios sudėtos viena ant kitos. Viršutinė paminklo dalis susiaurėja ir pereina į 19 metrų aukščio obeliską, kurio viršuje yra 9 metrų varinė Laisvės statula – jauna mergina, kuri rankose laiko tris paauksuotas žvaigždes. Jos simbolizuoja Latvijos istorinius-etnografinius regionus (Kuršą, Vidžemę ir Latgalą).
Pirmoji idėja sukurti paminklą, skirtą pagerbti Latvijos nepriklausomybės karo divyriams kilo 1920 m. 1922 m. Latvijos premjeras Zigfrīds Anna Meierovics paskelbė konkursą „memorialinis atminimas“. Po keleto varžybų, 1930 m. laimėjo Latvijos skulptoriaus Kārlis Zāle projektas „Švytėk kaip žvaigždė!“. Paminklo statymas finansuotas iš privačių lėšų.
Dėka paminklo meninės vertės, jis liko nepaliestas vokiečių ir sovietų okupacijų metais. Po Antrojo pasaulinio karo buvo planų nugriauti paminklą, deja su šiais planais susiję dokumentai yra dingę, manoma, kai kurie dar likę slaptuosiuose Rusijos archyvuose. Dažnai manoma, kad paminklą išgelbėjo Karlio Zalės buvusi mokinė Vera Muchina. Sovietmečiu Laisvės paminklo reikšmė buvo interpretuojama atitinkamai Sovietų Sąjungos propagandai. Nepaisant propagandos, Laisvės paminklas okupacijos metais buvo antisovietų simbolis, bei tapo viena iš reikšmingiausių latvių atgimimo figūrų 9-ojo dešimtmečio pabaigoje.
Idėja
Idėja sukurti memorialą pagerbti Latvijos nepriklausomybės kovų dalyviams kilo dar 1920 m. 1922 m. liepos 27 d. premjeras Zigfrīds Anna Meierovics, paskelbė konkursą „memorialinis atminimas“. Projekto laimėtoju tapo 27 m aukščio, bareljefinis paminklas su oficialiais Latvijos simboliais, kurio autoriai buvo Krišjānis Barons ir Atis Kronvalds. Jų projektas nugalėjo kitus 57 konkurentus. 1923 m. spalį paskelbtas naujas konkursas tik jau kitu pavadinimu „Laisvės paminklas“. Varžybos, užbaigtos laimėjus dviem nugalėtojams, bet dėl nesutarimo žiuri viduje, nebuvo jokio sprendimo, o naujas konkursas buvo paskelbtas 1925 m. kovą.