cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eleonora Rossi Drago
Eleonora Rosi Drago (, tikrasis vardas – Palmina Omiccioli; 1925 m. rugsėjo 23 d. – 2007 m. gruodžio 2 d.) – italų kino aktorė.
Biografija
Eleonora ištekėjo būdama 17 ir susilaukė dukters, tačiau santuoka netruko iširti (oficialiai buvo nutraukta 1956 m.). Ji kurį laiką dirbo drabužių parduotuvėje ir 1947 m. dalyvavo grožio konkure „Mis Italija“, kuriame užėmė 4 vietą (Gina Lollobrigida, vėliau tapusi viena žymiausių visų laikų Italijos aktorių, šiame konkurse buvo 3-ia).
Sėkmingas pasirodymas atvėrė Eleonorai kelią į kiną ir 1949 m. ji persikėlė į Romą. Tais pačiais metais debiutavo filme „Altura“, o 1955 m. – ir teatro scenoje, pseudonimu pasirinkusi vyro pavardę Rossi. Dešimtmetį jos karjera klostėsi sėkmingai ir ji vaidino tokių režisierių kaip Michelangelo Antonioni, Luigi Comenici ir Roberto Rosselini filmuose.
7 dešimtmetyje Lollobrigida ir Sophia Loren sulaukė pasaulinio pripažinimo, tuo tarpu Eleonorai sekėsi prasčiau, daugiausia todėl, kad neturėjo gero prodiuserio (1966 m. ji gavo nedidelį Loto žmonos vaidmenį John Houston epe „Bible: The Begining“, kuris buvo filmuojamas Italijoje). Palaipsniui perėjo į žemesnės kategorijos juostas: nuotykių filmus ar komedijas, kuriose reikėjo daugiau seksualumo, bet tuo pačiu mažiau aktorinių sugebėjimų.
1973 m. Eleonora ištekėjo antrą kartą ir baigė karjerą kine.
Filmografija
right |thumb|160px|1959 m. right |thumb|160px|1959 m. right |thumb|160px|1959 m.
Nørresundby BK
Istorija
1946 m. birželio 6 d. įkurtas klubas.
Pasiekimai
Klubas nėra žaidęs aukščiausiojoje šalies lygoje, tačiau 1992 m. buvo patekęs į tarpinę lygą, kurioje 8 komandos (4 silpniausios komandos iš aukščiasiosios lygos ir 4 stipriausios komandos iš I lygos) kovojo dėl galimybės žaisti aukščiausiame ešelone, tačiau ši komanda užėmė 8 vietą ir liko I lygoje.
Stadionas
Namų arena – Nioresundbiu stadionas, Olborge. Stadiono talpa 6 tūkst. žiūrovų.
Spalvinė gama
Mėlyna ir geltona spalvos.
Eufratas
thumb|250px|Tigro ir Eufrato baseinas Eufratas  – upė Artimuosiuose Rytuose, kartu su Tigru apibrėžianti Mesopotamijos teritoriją.
Vardo kilmė
Vardas Eufratas tikriausiai kilo iš Senovės persų kalbos žodžio Ufrātu. Vis dėlto dėl indoeuropietiškos vardo etimologijos kyla abejonių, nes šumerų ir akadų kalba Eufrato vardai yra Buranun ir Pu-rat-tu. Buranun pavadinimo egzistavimą liudija įrašai susiję su valdovu Gudėja (XXII a. pr. m. e.). Vadinasi, tikėtina, kad senovės persų vardas atsirado remiantis populiaria etimologija pagrįsta iranėnišku upės vardu.
Pasak Tamazo Gamkrelidzės ir Viačeslavo Ivanovo, upėvardis galėjo kilti iš šumerų prokalbės žodžio *burudu, reiškiančio „varį“ (šumerų k. urudu – „varis“). Upe, pradėjus plėtoti metalurgiją, galėjo būti gabenama vario rūda.
Eufrato vaga
thumb|250px|Valtis Šat al Arabe Upė yra apytikriai 2780 kilometrų ilgio. Ją sudaro dvi susiliejusios upės – Karasu (vakarų Eufratas), kuri prasideda rytų Turkijos aukštumose Erzurumo šiaurėje, ir Murato (rytų Eufratas), kuris prasideda Ararato pietvakariuose, į šiaurę nuo Vano ežero. Eufratas aukštupyje teka stačiais kanjonais ir siaurais tarpekliais, suka į pietryčius per Siriją ir Iraką. Chabūras ir Balichas įteka į Eufratą rytų Sirijoje. Toliau į Eufratą nebeįteka jokie didesni intakai. Basros šiaurėje, pietų Irake upė susilieja su Tigru suformuodama Šat al Arabą, kuris įteka į Persijos įlanką.
Upė anksčiau išsiskirdavo į daugybę kanalų Basaroje, taip suformuodama didelį pelkyną, bet pelkes 10-tame dešimtmetyje smarkiai nusausino Sadamo Huseino vyriausybė, kuri tokiu būdu siekė sutramdyti maištingą pelkių arabų teritoriją. Po Irako karo nusausinimo įstatymas panaikintas, bet nusausinimo pasekmės dar ilgai bus pastebimos.
Laivyba
Eufratu plaukioja tik labai sekliam gyliui pritaikytos valtelės, kurios toliausiai gali pasiekti tik Irako miestą Hitą, esantį už 1930 kilometrų prieš srovę ir kuris yra tik 53 metrai virš jūros lygio. Aukščiau Hito seklumos ir slenksčiai daro upę netinkamą navigacijai. Sniego tirpimas šiaurrytiniuose Turkijos kalnuose sukelia kasmetinius potvynius, kuriuos šiuo metu aukštupyje iš dalies sušvelnina užtvankos ir vandens rezervuarai. 885 kilometrų kanalas Eufratą nukreipia į Tigrą, tokiu būdu sukuriamas patogesnis praėjimas upe plaukiojančioms baržoms.
Ilin Jurjachas
Ilin Jurjachas arba I Jurechas  – upė Rusijoje, šiaurės rytų Jakutijoje; dešinioji Rosochos sudedamoji (Alazėjos baseinas). Prasideda vakariniame Kolymos žemumos pakraštyje, sutekėjus Chotolo ir Čyskina Sejenės upėms. Teka rytų kryptimi per pelkėtą žemumą. Įteka į Alazėją 453 km nuo jos žiočių.
Eufratas
Reikšmė
Eufrato vanduo gausiai naudojamas drėkinimui, taip pat – energetinėms reikmėms, žvejybai. Eufrato pakrantėse kūrėsi Mesopotamijos civilizacija: šumerų, Babilonijos, Asirijos miestai (tarp jų – pats Babilonas). Dabar didžiausi miestai prie Eufrato (nuo Murato ir Karasu santakos ties Kebanu): Biredžikas (Turkija), Džarabulas, Saura, Raka, Deir ez Zoras, Mejadinas, Abu Kamalis (Sirija), Kajimas, Ramadis, Hitas, Faludža, Hila, Musajibas, Divanija, Kerbela, Kufa, Samava, Nasirija (Irakas).
Ilin Jurjachas
Didžiausi intakai: Čyskina Sejenė, Ulachan Sejenas (dešinieji), Chotolas (kairysis).
Eufratas
Eufratas Biblijoje
Eufratas yra viena iš keturių upių, kurios ištekėjo iš Edeno sodo remiantis Pradžios knyga, 2:14. Ji yra ketvirtoji upė po Pišono, Gihono, ir Tigro. Upė taip pat pažymima kaip viena iš pažadėtosios žemės ribų, kurią Dievas pažadėjo Abraomui ir jo palikuonims.
Apreiškimo knygoje pranašaujama, kad „netolimoje ateityje Potamos Eufratas išdžius pasiruošiant Armagedono kovai“.
Ilin Jurjachas
Upės baseino ežeringumas 15,1 %. Upė laikosi užšalusi nuo spalio iki birželio.
165 m.
165 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Kastamonu
Kastamonù  – miestas Turkijos šiaurėje, Ponto kalnuose; provincijos centras. 65 tūkst. gyventojų (2001 m.). Vario rūdos gavyba ir perdirbimas. Medvilnės, tabako, Angoros ožkų vilnų, vario dirbinių prekyba. Muziejus. Išliko bizantinės tvirtovės liekanos, mečetės (pastatyta 1273, 1353 m.).
Kruvina pievelė
Kruvina pievelė – 1973 m. Italijoje sukurtas filmas.
Turinys
Jauną porą, keliaujančią autostopu be jokio konkretaus tikslo, stabteli pavežėti vyras su sportiniu automobiliu ir vėliau juos pakviečia į sesers namus. Čia randama keista kompanija: sesuo ir jos vyras, konstruojantis keistas mašinas, prostitutė, girtuoklis ir jauna čigonė. Pradžioje visi nerūpestingai leidžia laiką ir netgi nekreipia didesnio dėmesio, kad jų gretos pradeda retėti: namų šeimininkai verčiasi nelegalia prekyba krauju, kurį gauna nužudydami savo svečius – žmones, netrunčius artimųjų ir kuriems dingus, niekas jų nepasiges…
Kastamonu
Istorija
Senovėje per ėjo vienas pagrindinių kelių iš šiaurės Eufrato upės link, buvo svarbus Bizantijos miestas. XI a. pabaigoje užimtas turkų seldžiukų, 1393 m. – turkų.
165 m.
Mirtys
Nedatuota
Dargaitėliai
Dargaitėliai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, Žindaičių pašonėje, šalia krašto kelio, dešiniajame Mituvos krante, kur Skardupis įteka į ją.
Valerie Adams
Valerie Adams (g. 1984 m. spalio 6 d.) – Naujosios Zelandijos rutulio stūmikė, pasaulio čempionė. Sportuoti pradėjo 14 m.
Pasiekimai
Geriausias asmeninis pasiekimas – 21,24 m
Lutecis
Lutecis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Lu, eilės numeris 71.
Pavadinimo kilmė
Vienas iš elemento atradėjų buvo prancūzas Georges Urbain, todėl elementą jis pavadino lotynišku Paryžiaus vardu – Lutetia. Kitas atradėjas buvo austras Carl Auer von Welsbach ir pavadino elementą kasiopėjumi (mitinės Etiopijos karalienės Kasiopėjos garbei) – šis pavadinimas ilgą laiką buvo priimtinas vokiškai kalbančiose šalyse, tačiau IUPAC komisija oficialiai patvirtino tik pirmąjį variantą.
Ažusienis (Ignalina)
Ažusienis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 11 km nuo Griškiškės.
Istorija
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Vidžių valsčius).
LAT (reikšmės)
LAT gali reikšti:
Žiburys (organizacija)
Žiburys – katalikiška švietimo ir labdaros organizacija, 1905 m. gruodžio mėn. – 1940 m. veikusi Užnemunėje. Steigėjas ir pirmininkas kunigas Justinas Staugaitis.
Draugijos tikslas buvo šviesti lietuvius lietuvybės ir katalikybės dvasia per lietuviškas mokyklas, knygynus, teatrus, koncertus. Ne mažiau svarbus „Žiburio“ tikslas buvo teikti lietuviams visokeriopą pagalbą, skatinti solidarumo ir bendruomeniškumo jausmą.
1911–1914 m. leido žurnalą „Žiburys“.
Ballon d'Or
Ballon d’Or – prizas geriausiam Europos futbolininkui, įsteigtas 1956 metais prancūzų žurnalo „France Football“. Iki 1995 metų prizas Ballon d’Or buvo skiriamas tik futbolininkams, kurie turi kurios nors Europos šalies pilietybę, bet nuo tol pradėtas skirti ir kitų žemynų futbolininkams, žaidžiantiems Europos lygose.
Port Žantilis
Port Žantilis  – antras pagal dydį Gabono miestas, įsikūręs šalies vakaruose, prie Lopeso kyšulio, Atlanto vandenyno pakrantėje, Ogovės deltos saloje. Pajūrio Ogovės provincijos centras. 125,0 tūkst. gyventojų (2001 m.). Svarbus jūrų uostas (išvežama nafta, mediena). Yra tarptautinis oro uostas. Naftos perdirbimo, medienos apdirbimo (įskaitant faneros gamybą), maisto, farmacijos pramonė, laivų remontas. Yra šiluminė elektrinė. Apylinkėse išgaunama nafta ir gamtinės dujos.
Ballon d'Or
2010−2015 m. Ballon d’Or apdovanojimas buvo sujungtas su FIFA Pasaulio metų žaidėjo apdovanojimu. Oficialus apdovanojimo pavadinimas Ballon d’Or („Auksinis kamuolys“) išliko.
Port Žantilis
Istorija
Port Žantilį 1873 m. įkūrė prancūzai, sudarę taiką su Orungu karalyste. Pavadintas prancūzų kolonisto Émile Gentil garbei. Kolonijiniais laikais miestas buvo svarbus medienos, dramblio kaulo, kaučiuko tiekimo centras.
Darbas yra darbas
Darbas yra darbas – 1971 m. Nyderlanduose sukurta komedija, režisieriaus Paul Verhoeven pirmasis pilnametražis filmas.
Turinys
Pagrindinės filmo herojės – Nel ir Grit – Amsterdamo prostitutės, gyvenančios tame pačiame name, tik skirtinguose aukštuose. Pas jas besilankantys vyrai nori ne tik fizinio artumo, todėl merginoms tenka būti ir psichologėmis, ir aktorėmis. Galiausiai kiekvienos jų gyvenime atsiranda joms neabejingi vyrai ir šios priverstos rinktis: darbas ar asmeninė laimė…
Karažalas
Karažalas  – miestas vidurio Kazachstane, Karagandos srityje, į rytus nuo Žezkazgano. Miestą pasiekia Karagandos–Žezkazgano plento ir geležinkelio atšakos. Geležies rūdos gavybos centras. Apylinkėse taip pat yra mangano, švino, cinko ir kitų iškasenų telkinių.
Istorija
1959 m. susikūrė kalnakasių gyvenvietė, kuriai 1963 m. suteiktas miesto statusas.
Mažeikių herbas
Mažeikių herbas – Mažeikių miesto ir Mažeikių rajono savivaldybės heraldinis atributas.
Istorija
Be hipotezių apie miesto praeitį žinoma mažai. XVI a. minimas Mažeikių kaimas. Jis pradėjo augti tik XIX a. antroje pusėje, kai buvo nutiestas Liepojos-Romnų geležinkelis, o vėliau ir Mintaujos geležinkelis. Neabejotinai miestą išgarsino 1972 m. pradėta statyti Mažeikių naftos perdirbimo įmonė.
1968 m. sukurtame herbe vaizduojamas mažeikiečio Jono Eglinsko pasiūlytas įtempto lanko su strėle motyvas. Lankas – gynybos, o strėlė – energijos simboliai. 1970 m. herbas panaikintas.
Mažeikių herbas Lietuvos prezidento dekretu Nr. 1008 patvirtintas 1996 m. liepos 26 d. Etalono autorius – Raimondas Miknevičius.
Jonavos herbas
Jonavos herbas – mėlyname skydo lauke sidabrinė gulbė su raudonu snapu ir kojomis.
Istorija
1750 m. Jonavai miestelio, turgaus ir mugių privilegijas suteikė Augustas III. Buvo pastatyta bažnyčia, tačiau tuomet miestelis į miestą neišaugo. Miesto teises Jonava gavo 1923 m. Nuo 1947 m. sparčiai pradėjo augti pastačius baldų kombinatą, vėliau 1962–1975 m. „Azoto“ gamyklą.
Pirmasis herbas sukurtas 1970 m. Geltoname skyde mėlynas skydelis (skydo širdis), kuriame cheminė kolba iš kurios auga geltona javų varpa. Aplink skydo širdį įkomponuoti geltoname fone 8 balti skrituliai su koncentriniais žiedais, simbolizuojantys nupjauto medžio rieves. Herbas rodė žemdirbystei naudingą chemijos pramonę ir senas medžio apdirbimo tradicijas.
Atgavus Lietuvai nepriklausomybę ir atgijus miestų heraldikai nutarta atsisakyti senojo palikimo ir kurti herbą iš naujo. Pageidaujant Jonavos savivaldybei, kaip aliuzija į krašto žymaus raštijos pradininko Abraomo Kulviečio herbą, buvo pasirinkta miesto herbo simboliu gulbė. Kad herbas skirtųsi nuo bajoriškojo (raudoname skydo lauke sidabrinė gulbė profiliu), buvo nuspręsta pasirinkti mėlyną skydo lauką, bei pakeisti gulbės pozą. Dabar gulbė vaizduojama iš priekio beskleidžianti sparnus. (Heraldiškai tarsi apjungė heraldinės gulbės ir Romėniškojo erelio tradicijas).
Sukurtą herbą (dail. R. Rimkūnas) Lietuvos Prezidentas patvirtino 1996 m. spalio 18 d.
Albertas Kublickas
Albertas Kublickas (1911 m. gruodžio 6 d. Ryga – 2006 m. gruodžio 2 d. Vilnius) – Lietuvos zoologas ichtiologas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
Žmona Ona Kublickienė. 1946 baigė Vilniaus universitetą. 1957 m. biologijos mokslų kandidatas.
1944–1950 m. dėstė Kauno universitete (iki 1946 m. Vytauto Didžiojo universitetas). 1951–1959 m. dirbo Biologijos institute, 1959–1962 m. Zoologijos ir parazitologijos institute. 1963–1990 m. Vilniaus universiteto dėstytojas; nuo 1966 m. docentas.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritis: Kuršių marių ir kitų vandens telkinių bentofaginių žuvų mityba, jų mėsos biocheminė sudėtis.
Edvardas Žakaris
Edvardas Žakaris (g. 1952 m. gegužės 25 d. Pagėgiuose, Klaipėdos sritis) – ekonomistas, Lietuvos ir Šiaulių miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1973–1974 m. Kelmės 1-os vidurinės mokyklos mokytojas. 1982–1984 m. Vilniaus vaisių ir daržovių susivienijimo darbininkas. 1984–1989 m. Lietuvos aklųjų ir silpnaregių sąjungos Kelmės rajono organizacijos pirmininkas. 1989–1992 m. LASS Šiaulių įmonės, vie­šosios įstai­gos „Ak­si­da“ direktoriaus pavaduotojas, 1992–2004 m. ir nuo 2017 m. direktorius.
2004–2016 m. Seimo narys.
1987–1990 m. Kelmės rajono, 1990–1995 m. Šiaulių miesto tarybos deputatas, 2000–2004 m., 2007 m. (mandato atsisakė), 2011 m. (mandato atsisakė) ir nuo 2019 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys. 2002–2003 m. valdybos narys, 2004 m. Kultūros, švietimo ir sporto komiteto pirmininkas.
Dmitrij Celov
Dmitrij Celov, (g. 1980 m. vasario 22 d. Aksu, Kazachstanas) – Lietuvos matematikas, ekonomistas, matematikos mokslų daktaras. Vilniaus Universiteto, Matematikos ir Informatikos fakulteto (MIF) lektorius.
Edvardas Žakaris
Biografija
Nuo 1999 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 2000–2001 m. LSDP Šiaulių skyriaus pirmininkas, 2001–2010 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas, LSDP tarybos narys, 2010–2019 m. skyriaus pirmininkas.
Dmitrij Celov
Biografija
1998 m. baigė Visagino „Atgimimo“ gimnaziją.
Edvardas Žakaris
Biografija
LASS tarybos narys, Lietuvos neįgalių žmonių įmonių asociacijos pirmininkas, Lietuvos socialinių įmonių asociacijos tarybos narys.
Žmona Jolanta, vaikai Vaidas, Donatas, Lukas, Ignas, Urtė.
Dmitrij Celov
Biografija
1998–2002 m. įgijo Vilniaus universiteto, MIF, matematikos bakalauro laipsnį (matematikos taikymai).
2002–2004 m. Vilniaus Universiteto magistrantūra, MIF, Matematikos magistro laipsnis (matematikos taikymai).
2008 m. apgynė matematikos mokslų daktaro disertaciją „Laiko eilučių agregavimas, deagregavimas ir tolima priklausomybė“ tema (mokslinis vadovas prof. habil. dr. Remigijus Leipus).
Mokslinė veikla
Kuria didelius makroekonometrinius modelius (pvz., LITMOD, LEMPA ); savo moksliniuose darbuose studijuoja laiko eilutes, duomenų transformacijas, agregavimą ir deagregavimą.
Publikacijos
Pagal Scopus duomenų bazės duomenis, 2015 m. pabaigoje Dmitrijaus dažniausiai cituojamas mokslinis straipsnis buvo „Time series aggregation, disaggregation, and long memory“, kurį jis parašė kartu su R. Leipumi ir A. Philippe.
Šeima
Vedęs, turi dukterį.
166 m.
166 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Viliuisko ulusas
Viliuisko ulusas  – ulusas vidurio Jakutijoje. Administracinis centras – Viliuiskas.
Geografija
Uluso paviršius daugiausia lygus, plyti Vidurio Jakutijos lyguma. Svarbiausios upės yra Viliujus (su intakais: Tiungas, Čybyda, Tangnaris, Lungcha, Bapagajus). Nemažai ežerų, iš kurių didžiausias – Mastachas.
Vidutinė sausio mėnesio temperatūra yra -35 °C, liepos mėnesio +18 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – nuo 250 iki 300 mm.
Praeina Viliujaus plentas.
Gyventojai
Tautinė sudėtis (2002 m.):
Gyvenvietės
Pagrindinės uluso gyvenvietės:
Lelionys (reikšmės)
Lelionimis vadinami kaimai:
Jelenia Gura (reikšmės)
Jelenia Gura vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Austrijos ekonomika
Austrija viena iš dvylikos turtingiausių pasaulio šalių pagal BVP (Bendrasis vidaus produktas) ir turi aukštus gyvenimo standartus. Be to jos darbo jėga labai stipri. Šalia labai išvystytos pramonės, tarptautinis turizmas yra svarbiausia valstybės ekonomikos dalis.
Vokietija istoriškai buvo svarbiausia Austrijos prekybinė partnerė ir Austrija buvo labai nuo jos priklausoma. Vis dėlto, kai Austrija tapo Europos Sąjungos nare ji sumažino savo ekonominę priklausomybę nuo Vokietijos. Be to, narystė ES pritraukė užsienio investitorius, o BVP 2006 m. padidėjo 3.3%.
2004 m. Austrija buvo ketvirta pagal turtingumą šalis ES, ją pralenkė tik Liuksemburgas, Airija ir Nyderlandai.
Viena buvo penktas pagal turtingumą regionas Europoje, ji liko už Vidinio Londono, Liuksemburgo, Briuselio ir Hamburgo.
Valiuta
Austrijoje Euras atsirado 1999 m., vis dėlto visos Austrijos euro monetos nukaldintos tik 2002 m.; skirtingai nuo kitų Euro zonos šalių, kuriose pinigai nukalti tais pačiais metais, kuriais buvo įvestas euras. Aštuoni skirtingi projektai ir tik vienas - su veidu - buvo pasirinktas Austrijos monetų atgalinėms pusėms.
Prieš priimdama eurą 2002 m. Austrija naudojo šilingą, kuris atsirado 1924 m. gruodį. Šilingas buvo panaikintas kartu su Anšliusu 1938 m. ir buvo vėl priimtas 1945 m. lapkritį po Antrojo pasaulinio karo pabaigos.
Nuorodos
অস্ট্রিয়া
Strėlinė
thumb|
Strėlinė yra specialus dėklas skirtas laikyti strėlėms.
Lankinikai ne visada naudodavo strėlines mūšio metu. Strėlės neretai būdavo susmaigstomos į žemę, kad būtų galima greičiau šaudyti. Be to, suteptas strėlės antgalis galėdavo sukelti žaizdos užkrėtimą. Strėlinės gali būti kabinamos prie diržo, prie lanko, susmaigstomos į žemę, kabinamos ant perpetės ir t. t.
Dovanėlė (2003 albumas)
Dovanėlė, Zona Records išleistas CD (ZNCD 067), pasirodęs kartu su rinkiniu Visa Antis. Jame surinkti įrašai iš paskutinės Anties įrašų sesijos, taip pat koncertinės studijoje niekada neįrašytų vėlyvųjų dainų versijos.
Strėlinė
Strėlinės paprastai būdavo daromos iš odos, medžio žievės, medienos, kailių ir kitų natūralių medžiagų. Šiuolaikiniai lankai ir strėlės yra gaminami iš kur kas sudėtingesnių medžiagų bei turi sudėtingesnę konstrukciją. Šiuolaikinės strėlinės neretai gaminamos atsižvelgiant į tam tikrą jų naudojimą: greitam šaudymui arba medžioklei. Vis dėlto dauguma žmonių mieliau renkasi tradicinį lankų tipą.
Šaudymas iš lanko taip pat patyrė savo evoliuciją kaip ir strėlinių gamyba. Dėl šiais laikais gamybai naudojamų retų medžiagų kaip kad kukmedis bei gamybos trukmės, jų vertė ir paklausa patyrė didelį šuolį.
Dovanėlė (2003 albumas)
Dalis studijinių įrašų buvo išleisti albume Anties dovanėlė bei rinkinyje Retas paukštis. „Lietuvos valstybė“ buvo išleista plokštelėje „Roko maršas per Lietuvą '89“.
Albume girdisi kūrybinė vėlyvosios Anties krizė – laikas, kai, anot Algirdo Kaušpėdo, „man tiesiog pritrūko muzikinio išsilavinimo. Tapo sudėtinga vadovauti muzikantams, kurie vis daugiau dėmesio pradėjo skirti pačiai muzikai, o ne tekstams ar šou. “Anties„ ideologija išgyveno krizę.“
Įrašai 2003 m. buvo restauruotas ir perleistas kaip Zonos dovana CD pavidalu. Perleidimą parėmė LNK, RC2, Lietuvos žinios. Šio perleidimo platintojas – UAB „Prioro įrašų grupė“. Rinkinio sudarytojas – Dovydas Bluvšteinas.
Žmonės
Kiti 2003 m. perleidimas
Mardanas
Mardanas (PS مردان (Mardān)) – miestas šiaurės Pakistane, Chaiber Pachtunchvos provincijoje, Pešavaro slėnyje. Miestas yra puštūnų genties jusufzajų centras. Svarbaus žemės ūkio rajono (javai, cukranendrės) centras. Veikia didelis cukraus fabrikas, vykdoma namudinė gamyba.
Istorija
Mardanas įkurtas XI–XII a.
Fudžis (reikšmės)
Žodis Fudžis (Fuji) gali reikšti:
Taip pat:
Gediminas
Gediminas (, Gedeminnus; ~1275–1341 m.) – Lietuvos didysis kunigaikštis iš Gediminaičių dinastijos, pavadintos jo garbei. Titulavosi lietuvių ir rusų karaliumi, Žiemgalos kunigaikščiu. Popiežius Jonas XXII Gediminą įvardijo kaip „lietuvių ir daugelio rusų karalių“.
Gedimino kilmė
Vienalaikiai vokiečių šaltiniai Lietuvos didįjį kunigaikštį Gediminą mini kaip Aukštaitijos karalių.
Lietuvos metraščių legendinėje dalyje ir visoje ikimokslinėje Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istoriografijoje Gediminas pristatomas kaip Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytenio sūnus. Nuo XIX a. pabaigos istoriografijoje ilgai vyravo vienu Rygos miesto tarybos Gediminui rašytu laišku (jame Vytenis įvardytas kaip Gedimino „brolis ir pirmtakas“) grįsta nuomonė, kad Gediminas buvęs Vytenio brolis ir Butvydo sūnus (plg., pats Gediminas savo laiškuose Vytenį mini vien kaip savo „pirmtaką“).
XX a. pab. keletas istorikų, besiremiančių XIV a. pab. rusų poemoje Zadonščina („Uždonė“) fiksuotu dviejų Algirdo sūnų liudijimu apie jų kilmę iš Gedimino tėvo ar uošvio „Skolomendo“ bei atsižvelgiančių į tai, kad žodis „brolis“ viduramžių Lietuvoje turėjo platesnę reikšmę nei mūsų laikais, ėmėsi populiarinti alternatyvią Gedimino kilmės versiją. Anot jos, šis lietuvių karvedys ir valdovas buvo kunigaikščio Komanto (Skomanto) sūnus arba žentas.
Gedimino valdymas
thumb|240x240px|left|Medalis „Lietuvos didysis kunigaikštis Gediminas. Vilniui – 690 metų" (dail. [[Lina Kalinauskaitė) ]]Lietuvos didžiojo kunigaikščio sostą Gediminas užėmė po Vytenio mirties (gali būti, po 1315 ar 1316 metais įvykusio dinastinio perversmo). Iki tol, kaip LDK submonarchas, valdė Trakų kunigaikštystę (nuo XIII a. pabaigos jis greičiausiai rezidavo jo paties iniciatyva sumūrytoje Trakų pilyje); XIV a. pradžioje išgarsėjo kaip gabus karvedys (XIII ir XIV a. sandūroje Gedimino vadovaujama lietuvių kariuomenė ne kartą atrėmė Vokiečių ordino bandymus įsitvirtinti Žemaitijoje). Tačiau Gedimino, kaip Lietuvos didžiojo kunigaikščio, valdymo laikotarpis nepasižymi didesnėmis karinėmis lietuvių pergalėmis, išskyrus Medininkų mūšį (1320 m.).
LDK užsienio politiką Gediminas vykdė atremdamas kryžiuočių agresiją ir, daugiausia diplomatinėmis priemonėmis, varžydamasis su Aukso orda bei tuometine jos sąjungininke – XIV a. I pusėje nedideles rusų kunigaikštystes pradėjusia vienyti Maskvos didžiąją kunigaikštyste.thumb|200px|left|Gediminas. Lietuvos vardo tūkstantmečiui skirto medalio fragmentas. (skulp. [[Juozas Kalinauskas, dail. Lina Kalinauskaitė)]]
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sienas ir įtakos sferos ribas Gediminas nukėlė toli į rytus bei pietus. Jam valdant prie LDK buvo prijungti Vitebskas (1320 m.) ir Volynė (1340 m.), į vasalinę priklausomybę pateko Pskovas (~1320 m.), Černigovas (~1323 m.), Severianų Naugardas (~1323 m.), Smolenskas (~1325 m.), Kijevas (~ 1325 m.), Perejaslavlis (~ 1325 m.). LDK plotas Gedimino laikais padidėjo maždaug trečdaliu.
~1325 m. kautynėse prie Irpenės upės sumušęs jungtinę Kijevo, Perejaslavlio, Briansko ir kitų Kijevo sąjungininkų kariuomenę, sau pavaldžiu Kijevo kunigaikščiu Gediminas paskyrė lietuvį Teodorą (arba Fiodorą; lietuviškas vardas nežinomas). Dauguma istorikų jį laiko Gedimino giminaičiu. Kita vertus, visą Teodoro valdymo Kijeve laikotarpį (~1325–1363 m.) ir net kurį laiką po Kijevo kunigaikštystės prijungimo prie LDK (bent 1363–1374 m.) Kijevo–Perejaslavlio žemė (kaip ir visas Černigovo–Severianų kraštas bei Podolė) mokėjo duoklę Aukso ordai.
1322 m. Gedimino valdoma Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė sudarė karinę sąjungą su Mazovija, o 1325 m. – ir su Lenkija. Tais pačiais metais Gedimino duktė Aldona buvo ištekinta už Lenkijos karaliaus Vladislovo I Lokietkos sūnaus Kazimiero. Abi šios karinės sąjungos buvo nukreiptos prieš Vokiečių ordiną.
Gedimino mėginimai suvakarietinti LDK visuomenę
thumb|200px|[[Gedimino pilis|Gedimino pilies bokštas Vilniuje. Vilnius pirmąkart paminėtas Gedimino laiškuose.]]Gediminas yra bene pirmasis Lietuvos valdovas, suformulavęs plačią Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės europietinimo programą. Siekdamas ją įgyvendinti, 1323–1324 ir 1341 m. jis nesėkmingai mėgino apsikrikštyti. Kryžiuočiai visais įmanomais būdais stengėsi sutrukdyti Lietuvai apsikrikštyti savarankiškai. Pirmojo savo bandymo apsikrikštyti metu Gediminas pasiekė tik tiek, kad 1324 m. iš Rygos į Vilnių atvykę popiežiaus legatų (pasiuntinių) atstovai tų metų pabaigoje patvirtino 4 metų paliaubas tarp Lietuvos ir Vokiečių ordino. Netrukus Gediminas sudarė sąjungą su Lenkija (kaip viena jos išdavų paminėtinas 1326 m. įvykęs sėkmingas jungtinės Lenkijos ir Lietuvos kariuomenės žygis į Brandenburgo valstybę) ir bandė suartėti su Vengrija.
Rogačės
Rogačės  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mileičycių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 28 km į rytus nuo Semiatičės ir apie 67 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo teka Nurčiko upė. Kaime įsikūrusi Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapija.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje ir buvo vadinamas Rohacze. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė LDK. Pirmoji cerkvė kaime pastatyta 1610 metais. 1872 m. pastatyta Rogačių Švč. Mergelės Marijos Gimimo cerkvė, kuri yra įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. XIX a. kaimas buvo Brastos apskrities Rogačių valsčiaus centras.
Ona Kublickienė
Ona Kublickienė (1927 m. kovo 21 d. Arsla, Mosėdžio valsčius – 2005 m. vasario 27 d. Vilnius) – Lietuvos veterinarijos gydytoja, parazitologė ir histologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
Vyras Albertas Kublickas. 1953 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1970 m. biologijos mokslų daktarė
1956–1959 m. dirbo Biologijos institute, 1959–1977 m. – Zoologijos ir parazitologijos institute. Nuo 1977 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, nuo 1992 m. profesorė.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritis – patologinė histologija ir parazitų mikromorfologija.
Daukliūnų akmuo
Daukliūnų akmuo (arba Meškos akmuo) – riedulys Daukliūnuose (Užusalių seniūnija, Jonavos rajonas). Jis yra 60 m į pietryčius nuo Kauno–Jonavos geležinkelio (priešingoje pusėje nei Daukliūnai, Karmėlavos oro uostas) Jonavos miškų urėdijoje, Svilonių girininkijos 71 kv., Didžiojo Raisto miške.
Vienas iš kelių pasiekti objektą veda mišku nuo Neveronių gyvenvietės Tvenkinio gatvės: važiuoti žvyruotu keliu tiesiai apie 2 km, o keliui ties vandens grioviu darant vingį į dešinę (priekyje už 100 m matyti brasta), kelionę nepasukant tęsti tiesiai per griovį nutiestu miško keliu apie 150 m. Nuo akmens gerai matyti geležinkelis, toje vietoje po jo sankasa vamzdžiu prateka upelis. 2014 m. gegužės mėn.duomenimis, riedulys vietovėje nuorodomis nebuvo pažymėtas, per audrą išvirtusios prie pat akmens stovėjusios dvi suaugusios eglės. Akmuo apie 40 cm iškilęs virš žemės, apvalytas nuo samanų, aptvertas, įrengta atokvėpio vieta.
Akmuo – natūralus riedulys, melsvai pilko granito. Jo matmenys: 120 cm ilgio šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi ir 105 cm pločio, iki 40 cm aukščio. Jo viršuje yra apie 45 cm skersmens ir 7 cm gylio natūrali įduba. Akmens nuolaidėjančioje plokštumoje matoma kita natūrali įduba. Ją sudaro dvi dalys, viena kurių yra 26 cm ilgio, 16 cm pločio ir iki 2,5 cm gylio dalis (laikoma meškos pėda) ir antroji 8x9 cm dydžio ir iki 3 cm gylio dalis (laikoma veršiuko pėda).
Vertė
miniatiūra|250px|left|Akmenyje matyti pėdos ženklas Kaip turintis istorinę ir mitologinę vertę Daukliūnų akmuo 2004 m. sausio 20 d. buvo įrašytas į LR Nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą (unik. kodas ). Ma­ty­ti „meš­kos" ir „veršiuko“ pė­dų žen­klai. Skelbtinas saugomu gamtos objektu.
167 m.
167 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Transgenezė
Transgenezė  – toks natūralaus geno perkėlimas iš vienos rūšies kitos rūšies individui, kad naujame organizme perkeltas genas pasireiškia ir suteikia tam tikras fiziologines, ekologines, vartojamąsias ir kitokias savybes.
Transgenezė plačiai naudojama kuriant naujas prokariotų, augalų, grybų ir gyvūnų formas. Transgeneziškai perkeliamas svetimas genas vadinamas transgenu. Šiuo būdu gautas modifikuotas organizmas, į kurį perkėlė transgeną, vadinamas transgeniniu organizmu.
Kauno grūdai
Kauno grūdai – stambi Lietuvos žemės ūkio produktų perdirbimo bendrovė, įsikūrusi Kauno mieste, Žemojoje Fredoje.
2013 m. AB „Kauno Grūdai“ pardavimo pajamos siekė 936 mln. litų, investicijos - 17 mln. litų. Didžioji investicijų dalis buvo nukreipta į greitai paruošiamų makaronų verslą. Įsigyta nauja gamybinė linija, kuri leidžia greitai paruošiamus makaronus pakuoti į vienkartinius puodelius. Investavus į Alytuje įsteigtą naminiams gyvūnams skirtų produktų gamyklą buvo išplėtotas ekstruduotos produkcijos asortimentas įvairioms gyvūnų rūšims. Įmonėje 2013 m. dirbo 608 darbuotojai.
Įmonės veikla organizuojama vadovaujantis kokybės vadybos ir produktų saugos standartais: ISO 22000, BRC, Halal ir RSPO. Tarptautiniai standartai įdiegti visuose veiklos etapuose: nuo produkto suskūrimo iki pristatymo į prekybos vietas. Kompanija valdo visą gamybos procesų grandinę, kuri leidžia patiems apsirūpinti žaliava visose verslo proceso dalyse.
Šiandien AB „Kauno Grūdai“, Kaišiadorių paukštynas, Vilniaus paukštynas ir dukterinės kompanijos sudaro vieną moderniausių, ekonomiškai stipriausių ir didžiausių gamybinių susivienijimų Lietuvoje - įmonių grupę „KG Group.
Vienas svarbiausių etapų AB „Kauno Grūdai“ įmonėje – paruošų sezonas, kuomet kompanija glaudžiai bendradarbiaudama su ūkininkais apsirūpina reikiamu kiekiu kokybiškos žaliavos tiek gamybai, tiek eksportui. Įmonių grupės „KG Group“ grūdų gamybinis poreikis yra 280 tūkst. tonų.
Istorija
thumb|AB „Kauno grūdai“ įmonė [[Žemoji Freda|Žemojoje Fredoje]]
„Kauno Grūdų“ veiklos pradžia – 1887 m., kai, vykdant Rusijos caro Aleksandro II potvarkį, kartu su kitais Kauno tvirtovės pastatais, pradėtas statyti malūnas (baigtas 1890 m.). Dar prieš Antrąjį pasaulinį karą pastatyta 10 didelių sandėlių. Gamybinių pastatų kompleksas 1919 m. tapo nepriklausomos Lietuvos nuosavybe, šalyje pradėti įgyvendinti ūkio plėtros projektai. Augant miestams, ruošiantis tarptautinei prekybai ir plečiantis žemės ūkiui, atsirado didelės grūdų saugyklos poreikis. 1924 m. valstybės lėšomis pradėtas statyti 4 200 tonų talpos Kauno elevatorius, kurio statybos baigtos 1926 m.
1955 m. Dėl gyvulininkystės ūkių plėtros ir atsiradusio pašarų poreikio Kauno elevatorius rekonstruotas į kombinuotųjų pašarų gamyklą. Praėjus mažiau nei dešimtmečiui (1963 m.) Kauno miesto ir rajono malūnams pastatytas naujas elevatorius.
1993 m. įsteigta AB „Kauno Grūdai“, kurios gamybinius padalinius sudarė malūnas, kombinuotųjų pašarų cechas Kaune, padaliniai Jurbarke, Alytuje. Steigėjas – Tautvydas Barštys (jam priklauso 75,06 % akcijų paketas), jis taip pat yra įmonių grupės „KG Group“ valdybos pirmininkas
1996 m. AB „Kauno Grūdai“ įsigijo akcinę bendrovę Kaišiadorių paukštynas, po metų - akcinę bendrovę Vilniaus paukštynas. Šie paukštynai yra didžiausi Lietuvoje ir įmonių grupėje sudaro paukštininkystės verslo portfelį.
1999 m. įsigyta AB „Zelvė“, kuri vysto naminių paukščių auginimo veiklą.
2001 m. įmonei suteiktas ISO 9001 kokybės standarto atitikties sertifikatas.
2005 m. įmonei suteiktas ypatingus produkto saugos ir kokybės reikalavimus gamyboj reglamentuojantis BRC Tarptautinis maisto standartas.
2006 m. buvo pastatytas elevatorius Pilviškiuose.
2008 m. gruodžio mėn. įdiegta patobulinta BRC standarto versija.
2009 m. įsteigta SIA „VET-MED“ - tai Latvijoje veikianti didmeninės prekybos įmonė, siūlanti novatoriškus ir aukštos kokybės veterinarinius preparatus, pašarus ir kitus produktus. Įmonės veikla orientuota į gyvulių sveikatos gerinimą ir ateities visuomenės gerovę. „Vet-Med“ darbuotojai pasižymi aukšta kvalifikacija, o jų tikslas -  kiekvienam klientui pasiūlyti jo poreikius atitinkančius sprendimus. 2012 – 2013 m. Latvijos maisto ir veterinarijos tarnyba įmonę paskelbė lydere veterinarinės farmacijos rinkoje.
2011 m. įsigytas UAB „Šlaituva“ kontrolinis akcijų paketas. Bendrovė buvo integruota į  Miltų ir jų produktų verslą, tapo gamybiniu padaliniu, gaminančiu įvairias specialaus dengimo džiūvėsėliais sistemas žuvies, mėsos bei daržovių perdirbimo pramonės įmonėms ir galutiniams vartotojams.
2011 m. atidaryta vienintelė Baltijos šalyse greitai paruošiamų makaronų gamykla Kėdainiuose.
2011 m. įsteigta UAB „Kauno grūdai“ ir partneriai – kompanija užsiima pašarų gyvuliams gamyba, grūdų malimo produktų gamyba.
2011 m. įsteigta UAB „KG mažmena“ – bendrovė užsiima kombinuotųjų pašarų ir lesalų, pašarų priedų, ėdalų naminiams gyvuliams, miltų ir jų produktų mažmenine prekyba specializuotose parduotuvėse. Gėlių, sodinukų, sėklų, trąšų, naminiams gyvuliams skirto ėdalo mažmenine prekyba specializuotose parduotuvėse bei kita maisto produktų mažmenine prekyba.
2012 m. įsigytas kontrolinis UAB „East West Agro“ akcijų paketas. Įmonių grupė pradėjo plėtoti naują veiklos kryptį - prekybą žemės ūkio technika.
Veikla
Plėtojami verslai:
Kompanija užsiima:
2013 m. 87 proc. išaugo naminiams gyvūnams skirtų produktų verslo apyvarta, tai lėmė didėjantis eksportas ir naujų produktų iš ekstruduotų žaliavų gamyba. Penktadaliu išaugo veterinarinės farmacijos verslo apyvarta: AB „Kauno Grūdai“ priklausanti dukterinė kompanija „Vet-Med“ 2013 m. tapo Latvijos rinkos lydere, o dukterinės kompanijos Baltarusijoje apyvarta ūgtelėjo 53 proc.
Padidėjus augalų apsaugos priemonių (pesticidų ir herbicidų) pardavimams bei grūdų eksportui, 2013 m. dešimtadaliu išaugo Augalininkystės verslo apyvarta. Taip pat augo miltų ir jų produktų, greitai paruošiamų makaronų bei kombinuotųjų pašarų ir premiksų eksportas,  ypač augo eksportas į Skandinavijos ir Vakarų Europos rinkas.
Dukterinės kompanijos UAB „East West Agro“, užsiimančios žemės ūkio technikos prekyba, 2013 m. apyvarta išaugo 21 proc. lyginant su 2012 m. Tokį apyvartos augimą lėmė keletas priežasčių: didėjo kompanijos produktų gama, pradėta prekiauti plūgais, krautuvais, kukurūzų sėjamosios ir pjaunamosios, 50 proc. išaugo kombainų pardavimai. Ilgametis darbas lėmė, kad grūdų saugojimo įrangos padalinys jau demonstruoja puikius rezultatus, o prekiaudama šienavimo technika kompanija užima daugiau nei 20 proc. Lietuvos rinkos.
Lebedzinas (reikšmės)
Lebedzinu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Kauno grūdai
Eksportas
Eksportuoja savo produkciją į Rusiją, Baltarusiją,  Lenkiją,  Izraelį,  Latviją,  Estiją,  Moldaviją,  Didžiąją Britaniją,  Airiją, Norvegiją, Suomiją, Daniją, Islandiją, Olandiją, Belgiją, Austriją, Vengriją, Prancūziją, Italiją, Slovakiją, Bulgariją, Rumuniją, Šveicariją, Vokietiją, Graikiją, Maltą, Čekiją, Uzbekistaną, Tadžikistaną, Ukrainą, Kiprą, Panamos Respubliką, Tailandą, Singapūrą, Džibutį, Jungtinius Arabų Emyratus, Liberiją, Vietnamą, Kiniją.
95 proc. AB „Kauno Grūdai“ gaminamų greitai paruošiamų makaronų puodeliuose ir briketuose eksportuojami į Vakarų Europos ir Skandinavijos šalis.
Karkarali
Karkarali arba Karkaralinskas  – miestas vidurio Kazachstane, Karagandos srityje, 224 km į rytus nuo Karagandos, Karkarali kalnų papėdėje. Miestą pasiekia geležinkelio linija iš Karagandos (stotis Karagali), praeina plentas Karaganada–Ajagozas–Zaisanas. Rajono centras. Žemės ūkio regiono centras.
Istorija
Gyvenvietė susikūrė 1824 m. kaip kazokų stanica. 1868 m. Karkarali suteiktas miesto statusas.
Pėdžiai
Pėdžiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Nociūnų. Per kaimą teka Barupė. Yra kapinaitės, tvenkinys. Vakaruose praeina kelias, šiaurėje –.
Istorija
Pėdžiai (Pedins), kaip minima Hermano Vartbergiečio Livonijos kronikoje, 1372 m. buvo nuniokoti kryžiuočių. Minimi XIV a. kryžiuočių kelių aprašuose.
XX a. pr. buvo okolica Babtų valsčiuje. Pagrindiniai žemvaldžiai – Noreikiai, Abakevičiai, Paulavičiai, Rimavičiai, Jurevičiai.
Kerkyros nomas
Kerkyros nomas  – vienas iš Graikijos nomų, Jonijos salų periferijos dalis. Sostinė – Kerkyra (39,5 tūkst. gyv.). Tai labiausiai vakarinis Graikijos nomas.
Į nomą įeina ne tik Kerkyros sala, bet ir Paksio (Paxoi), Otonų (Othonoi), Ereikusos (Ereikussa), Matrakio (Mathraki) ir kelios dar smulkesnės salos.
Fuši
Fusi, taip pat vadinamas Paosi  – pirmasis iš trijų legendinių Kinijos valdovų san huang, taip pat kultūrinis herojus, išradęs raštą, žvejybą, ugnį ir kt. Vėlyvesniuose mituose Fusi dažnai minimas su žmona – seserimi Niuva.
Kerkyros nomas
Savivaldybės
thumb|left|250px|Kerkyros nomo savivaldybės
Fuši
Fusi atskirai nuo Niuvos
thumb|left|Niuva ir Fusi, susipynę uodegomis. Ikiimperinėje mitologijoje (iki III a. pr. m. e.) Fusi ir Niuva neturėjo nieko bendra. Fusi laikytas pusdieviu, gimusiu iš dievybės bei moters iš rojaus šalies (ji pastojo užmynusi ant milžino pėdsako). Būdamas dieviškos kilmės, Fusi galėjo laisvai kopti į dangų ir leistis į žemę dangaus laiptais.
Fusi priskiriamas muzikinio instrumento guslių (se) bei melodijos jiabian išradimas. Ypač svarbus Fusi nuopelnas – trigramų, kurios vaidino svarbų vaidmenį Yijing, nubrėžimas. Tai taip pat buvo kaligrafijos pradžia. Fusi išmokė žmones virti maistą, žvejoti tinklais, medžioti geležiniais ginklais, jis buvo santuokos instituto pradininkas ir pirmasis aukojo Dangui.
Kerkyros nomas
Buvusios provincijos
Kerkyros nomas anksčiau buvo sudalintas į 2 provincijas:
Fuši
Fusi atskirai nuo Niuvos
Imperiniuose mituose (po III a. pr. m. e.) Fusi tapatinamas su dievybe Taihao (太昊) ir vaizduojamas aukščiausiuoju Rytų valdovu. Jo padėjėjas buvo medžių dievas Goumangas
Fusi ir Niuva
Imperinio laikotarpio mituose Fuši mitologija susiliejo su kitos dievybės – Niuva mitologija. Nuo tada jie vadinami arba broliu ir seserimi, arba vyru ir žmona, arba yra ir tie, ir tie: brolis ir sesuo, susituokę ir davę pradžią žmonių giminei. Han laikotarpio mene jie dažnai vaizduojami kaip pusiau žmonės, pusiau gyvatės, susipynę uodegomis. Kapuose ir šventyklose Fusi ir Niuva buvo vaizduojami, kad mirusysis galėtų ramiai būti anapusiniame pasaulyje.
Ląstelės sienelė
thumb|320px|right|Augalo ląstelė su sienele; geltonai pavaizduota [[plazminė membrana, žaliai - celiuliozinė sienelė.]]
Jos storis priklauso nuo ląstelės paskirties. Augalų sienelės daugiausia sudarytos iš celiuliozės skaidulų, kurios išsidėsčiusios statmenai viena kitai keliais sluoksniais. Tarpuose tarp celiuliozės skaidulų yra pektinų. Todėl sienelės yra elastingos, gali temptis, kai ląstelė auga. Pektinų gausu sienelės išorėje, čia jie sulipina ląsteles tarpusavyje. Grybų sienelės sudarytos iš chitino, bakterijų - peptidoglikano, archėjų - pseudopeptidoglikano.
Burkhardas fon Hornhauzenas
Burkhardas fon Hornhauzenas (, m. 1260 m. liepos 13 d. Durbės mūšyje) – Vokiečių ordino Prūsijos krašto magistras, Livonijos ordino krašto magistras.
Biografija
Nuo 1255 m. pradžios iki 1256 m. pabaigos Vokiečių ordino Prūsijos krašto magistras, 1256–1260 m. Livonijos ordino krašto magistras. Palaikė taiką su Lietuvos valdovu Mindaugu, bet kovojo su jam nepavaldžia Žemaičių žemių konfederacija. Žemaičiams 1257 m. puolant Klaipėdos pilį, Burkhardas fon Hornhauzenas paskubomis surinko kariuomenę, 40 Livonijos ordino riterių, apie 500 kuršių, tačiau nėra istorinių duomenų, kad puolantieji ją sumušė. Žuvo 12 riterių, daug kuršių, pats ir Klaipėdos komtūras Bernardas Harenas buvo sužeisti. Bet žemaičiai pilies užimti neįstengė.
Kai 1258 m. pabaigoje žemaičiai nusiaubė Kuršą, sukilę žiemgaliai 1258 m. pabaigoje – 1259 m. pradžioje išsivadavo iš Livonijos ordino valdžios. Burkhardo fon Hornhauzeno vadovaujamą Livonijos ordino ir Vokiečių ordino kryžininkų kariuomenę 1259 m. pradžioje žemaičiai sumušė Skuodo mūšyje.
Remiamas Vokiečių ordino 1259 m. pavasarį Karšuvoje pastatydino Georgenburgo pilį. Tačiau žemaičiai ją izoliavo, greta pastatė savo pilį. 1260 m. Livonijos ordino ir Vokiečių ordino kariams bei danams iš šiaurės Estijos žygiuojant nutraukti šios pilies blokados, žemaičiai sumaniu manevru į Kuršą primetė priešui Durbės mūšį, kuriame Burkhardas fon Hornhauzenas žuvo.
Paskutinis legendinės grupės koncertas (1997 filmas)
Paskutinis legendinės grupės koncertas - VHS PAL videokasetė, išleista „LNK records“ 1997 m.
Šiam maršui grupė Antis atsikūrė pirmąsyk po išsiskyrimo 1990 m. Kadangi grupės sudėtis buvo neoriginali, oficialiai grupė vadinosi Anties orkestras.
Kultūriniai augalai
Kultūriniai augalai – augalai, kuriuos žmogus specialiai augina tam, kad gautų tam tikrą naudą.
Paskutinis legendinės grupės koncertas (1997 filmas)
Filme yra ne visos koncerto dainos.
Kultūriniai augalai
Kultūrinių augalų grupės:
Hipokrato priesaika
thumb|Hipokratas thumb|right|Priesaikos tekstas (XII a.) Hipokrato priesaika – medikų priimama priesaika, apibrėžianti gydytojo etikos principus. Manoma, kad šią priesaiką IV a. pr. m. e. parašė žymusis senovės graikų gydytojas Hipokratas, dažnai vadinamas medicinos tėvu. Ši priesaika buvo paskelbta „Hipokrato rinkinyje“ (Corpus hippocraticum). Tačiau kyla ginčų, ar tikrai ją sukūrė Hipokratas. Yra manančių, kad ji buvo žinoma anksčiau, ir tik Aleksandrijos bibliotekoje priskirta Hipokratui – kaip ryškiausiam autoritetui. Nors ši priesaika šiandien ir nėra privaloma, jos modifikuotą tekstą, dažniausiai iš tradicinių paskatų, vis dar kartoja daugelio Europos universitetų absolventai.
Originalo vertimas į lietuvių kalbą
Prisiekiu gydytoju Apolonu, Eskulapu, Higėja ir Panacėja, taip pat šaukiuosi liudininkais visus dievus ir deives, kad šią priesaiką ir šį pasižadėjimą vykdysiu nepriekaištingai pagal savo jėgas ir sąžinę:
Lipina (reikšmės)
Lipina vadinamos šios gyvenvietės:
Hipokrato priesaika
Originalo vertimas į lietuvių kalbą
Pasak priesaikos tyrinėtojų, kai kurie priesaikos teiginiai šiais laikais gali būti interpretuojami ne taip, kaip jos parašymo laikais. Pvz., originalus sakinys "Niekam, nors ir labiausiai prašytų, neduosiu mirtinų nuodų, taip pat panašių jų sumanymų patarimu neparemsiu. " galėjo reikšti apeliaciją į tuo metu paplitusią praktiką naudoti mediko įgūdžius politinėse žmogžudystėse, be to eutanazijos terminas atsirado tik po šimtmečio po priesaikos parašymo.
Atnaujinta Hipokrato priesaika (1997 m.)
Savo šeimos, mokytojų ir medicinos profesijos brolių akivaizdoje iškilmingai prisiekiu, kad, sutelkdamas visus savo sugebėjimus laikysiuosi šios priesaikos
Akių apsauga
Akių apsauga – priemonės, kuriomis akys apsaugomos nuo kenksmingo poveikio; priemonės, įtaisai, dengiantys akis nuo kenksmingų veiksnių, bet praleidžiantys šviesą, kad būtų galima žiūrėti. Tokie įtaisai dar vadinami akių apsauga.
Nuo kenksmingos šviesos saugantys apsaugai veikia kaip filtrai, nepraleidžiantys visos ar didelės dalies tam tikro bangos ilgio šviesos. Apsauginiai akiniai neretai turi fotochrominius stiklus, kurie tamsėja didėjant apšvietimo lygiui.
Atila
Atila (, ; apie 406–453) buvo paskutinis ir galingiausias hunų karalius, vienas iš galingiausių barbarų valdovų, kada nors puolusių Romos imperiją. Nuo 434 m. iki savo mirties jis valdė tuo metu Europoje didžiausią imperiją.
Jo imperija apėmė teritorijas nuo Vidurio Europos iki Juodosios jūros ir nuo Dunojaus iki Baltijos jūros. Savo valdymo metu jis buvo didžiausias Rytų ir Vakarų Romos imperijos priešas: jis du kartus įsiveržė į Balkanus ir antrosios invazijos metu buvo apsiautęs Konstantinopolį. Jis įsiveržė į Prancūziją iki Orleano, bet buvo priverstas pasukti atgal po Šalono mūšio. 452 m. Atila išvijo Vakarų Romos imperatorių Valentinianą III iš jo sostinės Ravenos.
Nors Atilos imperija žlugo kartu su jo mirtimi, Atila tapo legendine Europos istorijos figūra. Didžiojoje Vakarų Europos dalyje jis vadintas „dievo rykšte“ ir prisimenamas dėl ypatingo žiaurumo. Kita vertus, kai kuriose istorijose jis minimas kaip didis ir kilnus karalius ir yra pagrindinis veikėjas trijose senovės norvegų sagose.
Ištakos
Europos hunai greičiausiai yra vakarinė protomongolų klajoklių genčių šaka, kinų šaltiniuose minimų kaip Xiōngnú, (匈奴) ir gyvenusių šiaurės rytų Kinijoje ir Vidurinėje Azijoje. Šios gentys nugalėjo savo konkurentus (daugelis kurių buvo aukštesnės kultūros ir civilizuotesni) nuolatiniu pasiruošimu kovai, išskirtiniu mobilumu ir ginklais (pvz., Hunų lankas).
Atila gimė apie 406 m. Nieko tikro apie jo vaikystę nėra žinoma; spėjama, kad dar jaunystėje jis jau buvo gabus lyderis ir karys.
Dalijimasis karaliaus valdžia
thumb|300px|left|Hunų imperija tęsėsi nuo Vidurinės Azijos stepių iki šiandieninės Vokietijos bei nuo Dunojaus iki Juodosios jūros
Bledai ir Atilai užėmus valdžią hunai derėjosi su Teodosijaus II pasiuntiniais dėl kelių pabėgusių genčių grąžinimo, kurios prieglobstį rado Bizantijos imperijoje. Kitais metais Atila ir Bleda susitiko su imperijos legatu Marguse (dabartinis Požarevacas) ir, sėdėdami ant žirgų pagal hunų paprotį, išsiderėjo sėkmingą sutartį; bizantiečiai ne tik sutiko grąžinti pabėgusias gentis (kurios galėjo teikti reikalingą pagalbą prieš vandalus), bet ir padvigubino ankstesnę 350 romėniškų svarų aukso (apie 114,5 kg) duoklę iki 700 svarų, atvėrė savo rinkas hunų pirkliams ir sumokėjo po 8 solidus už kiekvieną nelaisvėje laikomą bizantietį. Patenkinti sutartimi, hunai pasitraukė iš imperijos į žemyno vidurį, greičiausiai tam, kad galėtų konsoliduoti ir sustiprinti savo imperiją. Teodosijus pasinaudojo šia proga sustiprinti Konstantinopolio sienas, pastatė pirmąją jūros sieną ir sustiprino pasienio gynybinius įtvirtinimus palei Dunojų. Kadangi apie hunus nedaug buvo žinoma, jis nutraukė metinės duoklės mokėjimą.