cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Debedas
Debedas  – upė Armėnijoje ir Gruzijoje; Chramio (Kuros baseinas) dešinysis intakas. Prasideda Armėnijos šiaurėje, ties Dsecho kaimu susiliejus Pambako ir Dzorageto upėms. Teka į šiaurę, šiaurės rytus siauru, giliu (iki 350 m) tarpekliu. ~12 km teka Armėnijos-Gruzijos siena, o toliau – per Gruziją.
Didžiausi intakai: Marcas, Šnogas (dešinieji), Achtala (kairysis). Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Tėkmė greita, vaga vandeninga. Prie Debedo įsikūrę Alaverdžio ir Achtalos miestai, istorinės Odzuno, Sanaino gyvenvietės. Sanaine išlikęs XIII a. per upę nutiestas akmeninis tiltas.
Iki XX a. upė dar vadinta Borčiala.
Nykstančių kalbų raudonoji knyga
thumb|150px|UNESCO vėliava. Nykstančių kalbų raudonoji knyga  – UNESCO išleista knyga, kurioje sudarytas nuoseklus kalbų, kurioms gresia išnykimas, sąrašas. Jį pakeitė UNESCO Nykstančių pasaulio kalbų atlasas. Pastarasis nuo 2009 m. yra skaitmenizuotas, apie internetinę versiją naudotojams galima rašyti atsiliepimus, prisidėti prie atnaujinimo.
Istorija
1992 m. Tarptautinio kalbotyrininkų kongreso (CIPL) susitikimo metu Kvebeke iškėlė temą apie nykstančias kalbas, buvo nutarta steigti Nykstančių kalbų komitetą. Tais pačiais metais tarptautinis susitikimas įvyko Paryžiuje, kur buvo iškelta nykstančių kalbų problema ir siekta atkreipti pasaulio dėmesį, inicijuoti konkrečius veiksmus. Po jo sulaukta UNESCO susidomėjimo.
Stiveno Vurmo iniciatyva komitetas nutarė įkurti tyrimų centrą (ICHEL) ir išliesti UNESCO Nykstančių kalbų raudonąją knygą. Šigeru Cušida inicijavo tyrimų centrą, kuris veiklą pradėjo 1994 m. Tokijo universitete, o jos vadovu buvo Tasaka Cunoda.
Kalbų klasifikavimas
Pagal šiuos kriterijus kalbos skirstomos į 5 gyvybingumo kategorijas (6 klases): gyvybinga (neįtraukta į atlasą), nesaugi, kelianti susirūpinimą (akivaizdi grėsmė išnykti), rimtas pavojus (didelė grėsmė išnykti), kritinė būklė (ypač didelis pavojus išnykti) bei mirusi.
Nykstančios kalbos Lietuvoje
2017 m. sausį nykstančių kalbų atlase pateiktos 2465 kalbos, kurioms gresia išnykimas. Lietuvoje nykstančioms kalboms priskiriamos keturios: baltarusių (nesaugi), karaimų (rimtas pavojus išnykti), jidiš ir čigonų (keliančios susirūpinimą). Latvijoje vartojama latgalių kalba taip pat yra sąraše, tačiau žemaičių kalba neįtraukta.
Dirbornas
Dirbornas  – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, Mičigane, Detroito aglomeracijoje, prie Raudonosios (Ružo) upės, pietvakarinis Detroito priemiestis. Miestas garsėja čia įsikūrusia automobilių gamybos bendrove „Ford Motor Company“. Veikia Mičigano–Dirborno universiteto padaliniai, Henrio Fordo koledžas. Yra islamo centras, mečetė, armėnų Šv. Sargizo bažnyčia, Henrio Fordo technikos muziejus, Amerikos arabų nacionalinis muziejus.
Beveik 42 % miesto gyventojų 2010 m. sudarė arabų kilmės asmenys (ypač libaniečiai), taip pat gausu lenkų, airių, maltiečių, vokiečių.
Istorija
1786 m. Dirborną (pavadintas pagal JAV valstybės veikėją Henrį Dirborną) įkūrė Detroito apylinkėse besikūrę europiečiai. Gyvenvietė pradėjo sparčiai augti XX a. pr. plėtojantis automobilių pramonei, 1927 m. tapo miestu. Darbas automobilių pramonėje pritraukė daug imigrantų.
Samuelis Gordonas
Samuelis Gordonas (1909 m. lapkričio 25 d. Kaune – 1998 m. Maskvoje, Rusija) – Lietuvos žydų kilmės rašytojas, rašęs jidiš kalba.
Biografija
Gimė 1909 m. lapkričio 25 d. Kaune. 1931 m. baigė Maskvos valstybinį pedagoginį universitetą. Kovojo II pasauliniame kare, apdovanotas įvairiais medaliais. Nuo 1944 m. TSRS rašytojų sąjungos narys. Publikavo savo kūrybą žurnale Эйникайт. 1949-1956 m. ištremtas į Sibirą. Mirė 1998 m. Maskvoje.
Kamil Glik
Kamilas Jacekas Glikas (g. 1988 m. vasario 3 d.) – Lenkijos futbolininkas, žaidžiantis gynėjo pozicijoje Lenkijos rinktinėje. Turi Lenkijos ir Vokietijos pilietybes.
Karjera
Futbolininko karjerą pradėjo MOSiR Jastrzębie Zdrój ir Silezijos Vodzislavo WSP jaunimo komandose. Buvo paskolintas LKS Silesia Lubomia. Yra žaidęs UD Horadada, Real Madrid C komandoje, GKS Piast Gliwice, US Città di Palermo, AS Bari klubuose. Nuo 2011 m. atstovauja Torino FC. 2013 m. tapo klubo kapitonu.
2008–2010 m. atstovavo Lenkijos iki 21 jaunimo komandai. 2009 m. gruodžio 18 d., debiutavo Lenkijos vyrų futbolo rinktinėje. Tapo pirmuoju GKS Piast Gliwice klubo žaidėju, žaidusiu šalies rinktinėje. Pirmąjį įvartį pelnė 2010 m. sausio 20 d., laimėjus 3–1 prieš Tailandą, 2010 m. Karaliaus taurėje.
Laimėjimai
Monaco
Azerbaidžanietiška virtuvė
Azerbaidžanietiška virtuvė – istoriniame Azerbaidžane (dab. Azerbaidžane ir šiaurės vakarų Irane) paplitusi kulinarinių tradicijų visuma, Azerbaidžano nacionalinė virtuvė, Islamo virtuvės dalis.
Įtakos
Azerbaidžanietiška virtuvė formavosi įtakojama daugybės kulinarinių tradicijų. Ji siejasi su kitomis Kaukazo virtuvėmis (ypač produktų įvairove, panašiais virtuvės įrankiais ir tondyriaus krosnies naudojimu). Šilko keliu atėjo daug išorinių tradicijų.
Daug panašumų yra su turkiška virtuve, kadangi azerbaidžaniečius su turkais sieja daug bendrų dalykų. Pirmiausia panaši jų kilmė, kadangi XI a. Didžiosios Stepės virtuvės tradicijas į abi šalis atsinešė klajoklės tiurkų tautos. Nemažą įtaką turkiška (osmaniška) virtuvė Azerbaidžano tradicijai darė XVI–XVIII a. Patiekalų rūšys ir pavadinimai yra labai panašūs, kaip ir kaimyninėse tiurkiškose šalyse: čia valgomas plovas, kebabas, sriuba, dolma. Vienas iš Azerbaidžaniečių virtuvės ypatumų: didžiulė įvairovė vienos rūšies rėmuose: čia įvardijama apie 30 rūšių sriubų, apie 100 rūšių plovų, apie 30 rūšių dolma ir t.t. Kai kurios tų rūšių aptinkamos tik istoriniame Azerbaidžane.
Azerbaidžaniečių virtuvė ypač daug bendrumų turi ir su kitomis Islamo virtuvėmis, pirmiausia persiška, kurdiška. Virtuvę reguliuoja islamiškos tradicijos, draudimai ir filosofija, taip pat nuolatiniai kontaktai su Persijos civilizacija (Istorinis Azerbaidžanas laikomas vienu iš kultūrinių Didžiojo Irano regionų). Anot V. V. Pochliobkino, Azerbaidžano virtuvė savo skoniu, gamybos metodais yra artimiausia būtent Irano tradicijai.
Azerbaidžano virtuvė nuo senovės buvo garsi ir žinoma dėl savo ypač sveikų produktų, natūralumo.
Filosofija
Azerbaidžaniečių įsitikinimu, maistas ne tik maitina, bet ir gydo. Todėl greta prieskonių dažnai naudotos gydomosios žolės, pietiniame Azerbaidžane vis dar pardavinėjamos vaistinėse, vadinamose attar.
Miltiniai gaminiai
Azerbaidžaniečiai vartoja daugybę rūšių grūdinių kultūrų, tarp kurių pagrindinę vietą užima kviečiai. Iš jų kepama daugybė plokščios duonos rūšių: lavašas (lavaş), tandır, yufka, külçe, külfe, kömbe. Kepant naudojama krosnis tondyrius arba keptuvė sadžas.
Tešla, išrasta senovės klajoklių tiurkų ir išplatinta po islamo šalis, naudojama ir gaminant įvairius kitus virtus bei keptus patiekalus. Viena svarbiausių tešlos gaminių rūšis yra börek – įdaryti tešlos gaminiai. Kiti svarbūs azerbaidžaniečių tešlos patiekalai yra kutabas (ant keptuvės kepta įdaryta tešla, turkiškos giozleme atitikmuo).
Vieni seniausių patiekalų, žinomi jau nuo XI–XIII a. yra tešliniai makaronai bei koldūnai, tokie kaip diušbere (düşbərə, trikampiai azerių koldūnai, patiekiami sultinyje), kurze (koldūnai su vienu atvertu galu), xəngəl (lakštiniai), haşıl, umaç, əriştə.
Po kviečių svarbiausia grūdinė kultūra yra ryžiai, kurie patiekiami virti, o dažniau iš jų gaminami įvairūs plovai (plov). Jų azerių virtuvė žino apie 100 originalių receptų. Azerbaidžanietiškiems plovams būdinga tai, kad trys sudedamosios dalys gaminamos ir patiekiamos atskirai. Tai yra virti ryžiai, gara (pagaminta mėsa, žuvis, vaisiai, daržovės) ir prieskoniai. Šios dalys nesumaišomos net valgant.
Pienas ir pieno produktai
Azerbaidžane gausus pieno produktų pasirinkimas. Tai didele dalimi įtakojo klajoklių tiurkų tradicijos. Jogurtas (qatyk), dažnai patiekiamas kaip svarbus priedas daugybei patiekalų. Iš jo gaminamas ir sūrokas vasaros gėrimas airanas, šaltos sriubos. Taip pat šalyje gaminama ir daug sūrių, dažniausiai iš avių pieno. Sūriai laikomi gyvulių odos maišuose motal.
Daržovės ir vaisiai
thumb|200px|Azerbaidžanietiška dolma Daržovės daugiau vartojamos vasarą. Tarp jų labai svarbios yra svogūnas (dažniau laiškai), česnakas, pomidoras, ankštinis pipiras. Virtuvėje tradiciškai praktiškai nenaudojami šakniavaisiai ir požeminės dalys, todėl morka, burokas, ropiniai svogūnai čia reti. Vienintelė išimtis yra bulvė, Azerbaidžano Respublikoje paplitusi daugiausia TSRS laikais. Viena svarbiausių „daržovių“, suteikianti Azerbaidžano virtuvei išskirtinumą yra kaštainis, naudojamas daugybėje patiekalų.
Gausiai naudojami žalumynai ir prieskoninės žolės. Be svogūnų ir česnakų laiškų čia naudojama takažolė (Polýgonum aviculáre, kyrpygyn), pipirnė, poras, petražolė, estragonas, mėta, melisa, kalendra (kinza), rečiau – čiobrelis, krapas. Nemaža daržovių grupė yra laukiniai augalai, vadinamieji Hudayinabit. Jų žinoma daugiau nei 300 rūšių.
Iš daržovių gaminamos įvairios salotų rūšys. Dažnai naudojamos šviežios daržovės, kurios pjaustomos labai smulkiai. Praktiškai nepasitaiko grynųjų keptų daržovių patiekalų, bet termiškai apdorotos daržovės dažnai maišomos su mėsa ir kiaušiniu, taip gaunant patiekalus čiučiu ir ažabsanda.
Atskira daržovių patiekalų rūšis yra dolma, t. y. aviena ir ryžiais įdarytos daržovės, pagardintos prieskoniais. Dažniausiai įdaromas baklažanas, pomidoras, paprika, kopūsto lapai, ar vynuogių lapai (yarpaq dolmasi).
Mėsa ir žuvis
Egzistuoja atskiri mėsos patiekalai, kurie nesiskiria nuo kitų islamo virtuvių: pvz., čia didelė kebabų įvairovė. Vienas žinomiausių Azerbaidžano kebabų – liulia kebabas (lüləkabab), išpopuliarėjęs ir Rusijoje. Tai – malta aviena su prieskoniais, kuria apvyniojamas iešmas, kepama grilyje. Kita kebabo rūšis – Tikə kabab, kuris tapo TSRS paplitusio šašlyko pirmtaku. Kebabams naudojamos įvairios iešmų rūšys. Dažnai jie kepami lauko krosnelėje, mangale.
Keletas patiekalų, paplitusių Kaukazo virtuvėse, bet kildinamas iš Azerbaidžano, yra hašas (haş, kogalvių patiekalas), bozbaş (mėsa ant iešmo), çığırtma (keptas viščiukas su kiaušiniais).
Dėl ilgos žiemos, mėsa neretai yra konservuojama, paruošiant ją ilgam išlaikymui. Taip yra gaunama bastırma (presuoti džiovinti mėsos griežinėliai), qovurma (kepta ir riebaluose konservuota mėsa) ir kurutma (džiovinta mėsa).
Azerbaidžaniečių virtuvei būdingas gausus žuvies vartojimas. Visa žuvis pagaunama Kaspijos jūroje (eršketas, lašiša, kutumas ir kt.). Juodieji ikrai yra vienas garsiausių Azerbaidžano delikatesų, išpopuliarėjęs TSRS laikotarpiu. Žuvis (dažniausiai eršketas) dažnai kepama ant iešmo (tai baliq kabab), patiekiama su įvairiais padažais. Tai – vienas iš nedaugelio Islamo kraštuose paplitusių žuvies kebabų, kadangi kitose šalyse dėl haramo žuvies naudojimas labai apribotas.
Sriubos ir troškiniai
Svarbi sriubų rūšis yra tirštos sriubos aš (aş), atėję iš persų virtuvės. Jos valgomos per šventes.
Azerbaidžanietiškos sriubos ir troškiniai patiekiami specialiuose induose – kas ir tas. Sriubos dažnai uždaromos avių lajumi, pomidorais, šafranu.
Prieskoniai
Azerbaidžano virtuvei būdingas gana aštrus skonis ir kvapumas, kurį suteikia daugybė naudojamų prieskonių: be jau minėtų prieskoninių daržovių, čia naudojami cinamonas, gvazdikėlis, pipiras, šafranas, žagrenis (sumaq). Šafranas naudojamas plovuose ir yra laikomas Azerbaidžano nacionaliniu prieskoniu. Konditerijoje plačiai naudojami rožių žiedlapiai, iš kurių verdama uogienė, gaminami šerbetai.
Kaip svarbi marinuojamoji (rūgštinanti) medžiaga naudojami kai kurių augalų vaisiai bei sultys: gora (neprinokę vynuogės), abgora (jų sultys), nar (granatas), naršab (sutirštintos granato sultys), sumach (žagrenis), kizil (sedula), kryklė (Prunus cerasifera).
Druska Azerbaidžano virtuvėje naudojama ribotai. Kai kurie patiekalai, pavyzdžiui, tradiciniai kebabai, visai nesūdomi, o apdorojami tik rūgščiomis sultimis.
Saldumynai
thumb|200px|Pachlava Nors Azerbaidžano virtuvė nuo XVI a. patyrė Turkiškos virtuvės įtaką, čia konditerijos gaminių įvairovė nėra tokia didelė, ir desertų vietoje dažniausiai patiekiami vaisiai. Rytietiški saldumynai yra valgomi daugiau per šventes. Azerbaidžanietiški saldumynai skirstomi į tris dideles grupes: tai miltiniai, karameliniai ir saldaininiai gaminiai.
Gėrimai
Azerbaidžanietiškas šerbetas (şərbət) pasižymi skystumu ir lengvumu. Taip pat geriamas kompotas (kompot, hoşab), airanas.
Visus metus geriama juodoji arbata, kurios niekada neišstūmė kava. Arbatinėse, vadinamose çayhana, išsivystė savita bendravimo ir arbatos gėrimo kultūra, o juodoji arbata laikoma Azerbaidžano nacionaliniu gėrimu. Arbata gali būti gaminama ir iš laukinių žolelių, tokių kaip čiobrelis, laukinis cinamonas, svarainio sėklos ir pan. . Arbata, kaip ir Irane, geriama iš kriaušės formos puodelių, vadinamų armuda.
Regioninė įvairovė
Istorinis Azerbaidžanas nėra vienodas nei gamtiškai, nei kultūriškai. Nuo XVIII a. jis buvo suskaidytas į keliolika smulkių chanatų, kurių kulinarinis paveldas vis dar jaučiamas, ir kuris suformavo atskiras maisto gamybos tradicijas. Muganas garsėja savo vaisiais kimšta paukštiena, Tabrizas – ypač didelėmis koftomis, šiaurėje garsėja koldūnai, atskiri miestai Baku, Šekė turi vietinius garsius saldumynus.
Šventiniai patiekalai
thumb|200px|Vaišių stalas per Noruzo šventę Šventėms yra ruošiami specialūs patiekalai. Didžiausios azerbaidžaniečių šventės yra Nevruzas, Hizir nebi ir kt.
Ant Nevruzo stalo būtinai turi būti daigintų kviečių pudingas semeni, šonkauliukai, dažyti kiaušiniai, şekerbura, baklava, şor gogal, džiovinti vaisiai, riešutai. Iš džiovintų vaisių verdamas kompotas. Taip pat skirtinguose regionuose ruošiamos skirtingos plovų rūšys.
Per vestuves ir apipjaustymo šventes paruošiami dolma, kebabai, tiršta sriuba (aş), alkoholiniai gėrimai ir šalti užkandžiai.
Etiketas
Tradiciškai, kaip ir Turkijoje, maistas patiekiamas ant žemės (kilimo), vadinamo sofra. Pirmasis pradeda valgyti šeimos vyriausias, tituluojamas aksakkal – „baltoji barzda“. Prieš pradedant valgyti, tariama bismillahirrahmanirrahim, baigiant valgyti sakoma Allah artik etsin. Maistas paprastai valgomas rankomis.
Vaišinant svečius dažniausiai pradedama nuo arbatos, kuri yra svarbi kultūros dalis ir palengvina bendravimą. Maistas pradedamas nuo šviežių daržovių lėkštės. Daržoves užkanda bandele ir užgeria airanu. Prieš maistą dar patiekiami pakepinti rūgštūs vaisiai (kryklė, džiovinti abrikosai). Tada seka sriuba, pagrindinis patiekalas ir plovas, po kurio neretai patiekiamas rūgštus padažas. Neretai užbaigiama jogurtine sriuba (dovğa), kuri gerina virškinimą. Galiausiai patiekiami vaisiai, saldumynai.
Pusryčiams patiekiama vietinė duona, valgoma su sūriu, uogiene, daržovėmis.
Jaznos valsčius
Jaznos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės Baltarusijos teritorijoje. Centras – Jazna.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. 1873–1874 m. reformuotos valsčiaus seniūnijos – vietoje 12 paliktos 7. 1929 m. balandžio 11 d. prie jo prijungta dalis Mikalajavo valsčiaus, Prazarokų valsčiaus ir Čarnevičų valsčiaus, o dalis Jaznos valsčiaus perduota Lužkų valsčiui.
Sam Houston
Biografija
Laikomas Teksaso tautiniu didvyriu, jo garbei pavadintas Hiustono miestas.
Kyla klausimas, ar Hiustonas 1835 m. kalboje Teksaso savanorių armijai Refugio pareiškė menkinantį komentarą apie meksikiečius. Tokį teiginį pateikia vienas antrasis šaltinis; tačiau vėlesni tyrimai kelia abejonių dėl šaltinio ir daro išvadą, kad menkinantis komentaras greičiausiai nepasireiškė.
Alfredo Stanevičius
Alfredo Stanevičius (1942 m. Montevidėjuje, Urugvajus – 2006 m. ten pat) – lietuvių kilmės menininkas, Urugvajaus lietuvių bendruomenės narys, kultūros ir visuomenės veikėjas, vadovavo šokių kolektyvams „Gintaras“ ir „Ąžuolynas“.
Kilmė, šeima
Alfredo Stanevičiaus tėvas Pranas Stanevičius kilęs iš Subačiaus miestelio netoli Kupiškio. Prano tėvai turėjo šiek tiek žemės ir nedidelę parduotuvę, kurią pardavė ir gautus pinigus paskirstė 6 vaikams. A. Stanevičiaus tėvas buvo vienintelis iš šeimos, kuris neradęs tinkamos profesijos, pasirinko keliauti į Ameriką. Čia atvykęs apsigyveno Montevidėjaus Cerro rajone kartu su kitais imigrantais. Vėliau, susipažinęs su Jane Kondrotaite, susilaukė Alfredo Stanevičiaus.
A. Stanevičius baigė odontologą, turėjo savo odontologijos kabinetą Montevidėjuje.miniatiūra|A. Stanevičiaus molinė skulptūra. Bertos Tilmantaitės nuotr.|kairėje
Kūrybinis palikimas
1966 m. baigė lietuvių etnografiją ir folklorą Fordhamo universitete JAV, o 1976 m. dalyvaudamas privačiuose kursuose, kurie vyko dailės institute Montevidėjuje, Alfredo išmoko graviūros ir šilkografijos technikų, kurias vėliau pritaikė kurdamas savo darbus.
A. Stanevičių domino įvairios medžiagos ir jų plastiškumas, kūriniams būdinga aiški struktūra, geometrinės formos, Pietų Amerikos kultūros bruožai. Dažnai naudojamas gipsas, medis, stiklas, plastikas, audeklai. Kūriniuose vyrauja lietuviški simboliai, mitologinės, pasakų būtybės. Vieni įdomiausių eksponatų – grakščios moterų skulptūros, pagamintos iš seno grindims valyti naudoto audeklo ir gipso. Taip pat medžio, stiklo ir plastiko rūpintojėliai, kurių gamybai panaudotas iš netoliese esančios avaringos vietos surinktas sudužęs automobilių stiklas
Kartu su Urugvajaus lietuvių bendruomenės nariu, audėju Vytautu Doreliu, kūrė lietuviškus tautinius kostiumus. Alfredo Stanevičius buvo atsakingas už tautinių kostiumų raštus bei spalvinę gamą. Šiais tautiniais kostiumais puošėsi lietuvių bendruomenių ansambliai P. Amerikoje, Š. Amerikoje ir Australijoje. miniatiūra|Lietuvių bendruomenės "Lietuvių susivienijimas Argentinoje" kieme esantys bronziniai A. Stanevičiaus darbai. Bertos Tilmantaitės nuotr. Menininko kurti grafikos darbai, kuriuose stilizuotai vaizduojami Lietuvos peizažai, buvo išspausdinti ant Urugvajaus lietuvių bendruomenės išleistų plokštelių dėklų. Grafikos darbais ir iliustruota Marijos Saulaitytės knyga „Šeštoji diena“.
Kultūrinė veikla
A. Stanevičius nemažai laiko skyrė konferencijoms Montevidėjuje ir Buenos Airėse, jų metu nagrinėjo tautiškumo problemas, Lietuvos meno istoriją bei papročius. Iki šių dienų išlikusios vos kelios Stanevičiaus konferencijų, susirinkimų ir paskaitų metu pasakytos kalbos lietuviškosios kultūros bei identiteto temomis, iš kurių geriausiai žinoma 1981 m. Pietų Amerikos lietuvių kongrese Buenos Airėse Argentinoje skaityta paskaita, vėliau publikuota žurnale „Aidai“.
Atminimo įamžinimas
Straipsnis parengtas remiantis Lietuvos literatūros ir meno archyve saugomu Urugvajaus lietuvių bendruomenės archyvu.
FC Kyran
Šymkento „Kyran“ – Kazachijos futbolo klubas iš Šymkento.
Istorija
Klubas įkurtas 2010 m. ir tuo metu vadinosi Šymkento „Tarlan“. Žaidė Antroje šalies lygoje (trečios pakopos pirmenybėse).
Nuo 2011 m. komanda žaidė Pirmoje lygoje.
2012 m. pasikeitė pavadinimą ir tapo Šymkento „Kyranu“. (Žaidė Pirmoje lygoje.)
2014 m. kovojo perinamosiose rungtynėse dėl patekimo į elito divizioną su FK Taraz. Vieneriose rungtynėse sprendėsi kas pateks į elito divizioną. Pagrindinis laikas ir pratęsimas baigėsi lygiosiomis. komanda baudinių serijoje pralaimėjo ir į Premjer lygą nepateko. Toliau žaidė Pirmoje lygoje.
2018 m. Pirmoje šalies lygoje užėmė 3 vietą. Žaidė pereinamosiose rungtynėse su „Irtyš“. Namuose pralaimėjo 0-3.
Spalvinė gama
Mėlyna ir geltona spalvos.
ŽFK Kamenica Sasa
Makedonijos Kamenicos „Kamenica Sasa“ – Makedonijos futbolo klubas iš Makedonijos Kamenicos. Šis straipsnis apie klubo moterų ekipą, kuri rungtyniauja aukščiausioje moterų lygoje.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2017 m., kai buvęs futbolininkas Zoran Zlatkovski įkūrė futbolo klubą. Nuo 2017 m. birželio mėnesio jis vadovavo klubui ir dirbo treneriu. Nuo 2017–2018 m. Kamenica Sasa rungtyniavo aukščiausioje šalies futbolo lygoje. Debiutiniame sezone tarp dvylikos dalyvių ekipa liko vienuoliktoje vietoje.
2018–2019 m. sezone rungtyniavo Pirmoje lygoje ir tarp keturiolikos dalyvių liko penktoje vietoje.
Pirmą kartą tapo Šiaurės Makedonijos čempionėmis 2019–2020 m. sezone. Dėl pandemijos čempionato kovos nutrauktos sužaidus keturiolika turų. Tuo metu pirmavo Kamenica Sasa. Jos tapo šalies čempionėmis. Atstovavo šaliai UEFA moterų čempionių lygoje. Jų varžovėmis tapo FC NSA Sofia (Bulgarija). 2020 m. lapkričio 4 d. įvykusiose rungtynėse pranašesnės buvo varžovės, nugalėjusios rezultatu 3:1. Bulgarės pateko į kitą etapą, o makedonietės baigė pasirodymą turnyre jau po vienerių rungtynių (dėl pandemijos grėsmių buvo žaidžiama mažiau rungtynių).
2020–2021 m. sezone pavyko apginti čempionių titulą. Surinkusios 60 taškų, keturias aplenkė antroje vietoje likusias ŽFK Tiverija. Atstovavo šaliai UEFA moterų čempionių lygoje. 2021 m. rugpjūčio 18 d. susitiko su Juventus FC (Italija) ir patyrė triuškinantį pralaimėjimą rezultatu 0-12. Paguodos rungtynėse dėl trečiosios vietos grupėje susitiko su Beşiktaş JK (Turkija). 2021 m. rugpjūčio 21 d. įvykusiose rungtynėse rezultatu 4:0 nugalėjo varžovės.
2022–2023 m. sezone iki pat čempionato pabaigos nebuvo aikšku, kuri ekipa, Kamenica Sasa ar ŽFK Ljuboten, iškovos čempionių titulą. Sezonas baigėsi 2023 m. gegužės 31 d. tarpusavio rungtynėmis tarp lyderių. Rezultatas buvo lygus (1:1), o ŽFK Ljuboten turėjo trijų taškų persvarą ir iškovojo titulą.
Spalvinė gama
Juoda, žalia spalvos.
HD 102272 c
HD 102272 c – egzoplaneta, skriejanti apie K0 spektrinės klasės žvaigždę HD 102272, esančią Liūto žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 1160,7 šviesmečio (355,9 parseko).
HD 102272 c yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 2,6 (-0,4 +0,4) Jupiterio masės (~826 kartus masyvesnė už Žemę). Apie savo žvaigždę ši egzoplaneta apskrieja per 520 (± 26) paras, jos orbitos didysis pusašis yra 1,57 (± 0,05) av, o ekscentricitetas – 0,68 (± 0,06). HD 102272 c pusiausvyros temperatūra – 531 K.
Vienuolikos miestų turas
Varžybų taisyklės
Trasos ilgis yra beveik 200 km, ją uždaru maršrutu dalyviai įveikia užšalusių kanalų ir upių vagomis, per ežerus, aplankydami vienuolika istorinių fryzų miestų: Leuvardeną, Sneką, Eilstą, Sloteną, Stavoreną, Hindelopeną, Vorkiumą, Bolsvardą, Harlingeną, Franekerį, Dokiumą. Trasos maršrutas gali šiek tiek skirtis konkrečiose lenktynėse priklausomai nuo ledo kokybės. Čiuožimo turas prasideda ir baigiasi Leuvardene. Jis vyksta tik tada, kai ledas yra ir išlieka mažiausiai 15 cm storio visoje trasoje, nes saugumas turi būti užtikrinamas apie 15 000 dalyvių, keliančių aukštus ledo kokybės reikalavimus. Paskutinės varžybos vyko 1985, 1986 ir 1997 m. Visi čiuožėjai turi būti Vienuolikos fryzų miestų asociacijos nariais. Reikalinga sumokėti starto mokestį ir turėti užkandį (2017 m. tai sudarė apie 100 eurų). Čiuožėjai privalo surinkti atspaudus kiekviename trasos mieste bei trijuose slaptuose taškuose ir baigti čiuožti iki vidurnakčio.
Organizavimas
miniatiūra|300px|left|Čiuožėjai, įveikę dalį netinkamos trasos bėgte krantu, grįžta ant ledo Kadangi Elfstedentochtas yra palyginti retas įvykis, jo paskelbimas sukuria pakylėtą nuotaiką visoje šalyje - prieš galimas čiuožėjų lenktynes 2012 m. Nyderlandų ministras pirmininkas Mark Rutte pažymėjo, kad „kartą per penkiolika metų mūsų šalis nėra valdoma iš Hagos, bet dvidešimt dviejų savivaldybių vadovų Fryzijoje, ir mūsų šalis yra gerose rankose.“. Kai nusistovi kelioms dienoms žemesnė nei nulinė temperatūra, žiniasklaida pradeda spėlioti apie Elfstedentochto galimybes. Kuo ilgiau laikosi užšalimo temperatūra, tuo intensyviau „karščiuoja“ vienuolika miestų. Skelbimas apie įvyksiančias lenktynes priveda prie nacionalinio olandų siautulio. Dieną prieš varžybas daugelis olandų traukia į Leuvardeną, norėdami mėgautis vakarėlio atmosfera, supančia renginį. Tą vakarą, vadinamą „Nacht van Leeuwarden“ (Leuvardeno naktis), miestas tampa milžinišku gatvės vakarėliu (fryzai, turintys paniurusių žmonių reputaciją, sakoma, atšyla, kai šąla).
Varžybų dieną daugelis olandų arba lieka namuose, kad stebėtų renginį per televiziją (vienu vertinimu, 9,2 mln. žiūrovų ), arba ieškosi vietos maršrute, kad galėtų palaikyti čiuožėjus. Tam jie pasiima laisvą dieną arba paskambina į darbovietę apie savo ligą. 2012 m. vasario mėn. Fryzijos viešbučiai buvo pilnai rezervuoti ir laukė 1,5–2 mln. lankytojų, tikėdamiesi, kad bus paskelbtos lenktynės, nes oras atrodė tinkamas.
Dažnai maršrute būna tokių vietų, kuriose ledas yra per plonas, kad būtų galima juo leisti masinį čiuožimą; jos vadinamos „kluningo taškais“ (iš vakarų fryzų kalbos klúnje, reiškiančiu bėgti su pačiūžomis per kilimą ), o čiuožėjai prabėga krantu su pačiūžomis į kitą gero ledo ruožą. 1997 m. vėl buvo atliekamas ledo storinimas, siekiant sustiprinti silpnąsias ledo vietas, pavyzdžiui, po tiltais.
Istorija
miniatiūra|300px|left|Pirmųjų čiuožimo maratono varžybų dalyviai, 1909 m. miniatiūra|250px|right|Tarp žiūrovų – [[Nyderlandų karalienė Beatričė (Leuvardenas, 1985 m.)]] 1760 m. buvo paminėti čiuožėjai, per vieną dieną apsilankę vienuolikoje Fryzijos miestų. Elfstedentochto renginys jau buvo tapęs fryzų tradicijų dalimi, kai 1890 m. Pim Mulier suprato organizuotų varžybų idėją, kurią pirmą kartą įgyvendino 1909 m. su 22 sportininkais. Po šio lenktynių turams organizuoti buvo įkurta „Vereniging De Friesche Elf Steden“ (Vienuolikos fryzų miestų asociacija).
1939-1942 m. žiemos buvo ypač atšiaurios, o lenktynės vyko kiekvienoje iš jų. 1940 m. maratone, vykusiame prieš tris mėnesius iki Vokietijos invazijos į Nyderlandus, sausio 30 d. 05:00 val. startavo daugiau kaip 3 000 sportininkų, o pirmieji penki finišavo 16:34 val. Renginys buvo nušviečiamas olandų laikraščių pirmuosiuose puslapiuose.
Kitas Elfstedentochto turas po 1963 m. buvo surengtas 1985 m. Per šį laikotarpį daug kas pasikeitė. Anksčiau vienas iš geriausių būdų nesušalti lenktynėse buvo dėvėti laikraščius po drabužiais. Per 20 metų nuo 1963 iki 1985 m. lenktynininkų sportinė apranga, treniravimosi metodai ir pačiūžos tapo daug labiau pažengę, pakeitę čiuožimo pobūdį.
1985 m. maratonas buvo atšauktas dėl per ankstyvo atšilimo; jau 22:00 val. vakare čiuožėjai buvo priversti palikti ledą. 1986 m. dabartinis olandų karalius (tuo metu dar karūnos princas) Viljemas Aleksandras įveikė Elfstedentochtą, pavadintą W. A. van Buren vardu, kur Van Buren yra tradicinis karališkųjų rūmų slapyvardis. 1997 m. Piet Kleine, kuris anksčiau buvo laimėjęs aukso medalį greitojo čiuožimo rungtyje olimpinėse žaidynėse, buvo diskvalifikuotas, nes jis neužsidėjo atspaudo Hindelopene, nepaisant to, kad vaizdo peržiūros pagalba buvo įrodyta, jog jis ten buvo.
2000 m. Elfstedentochto lenktynes Nyderlandų vyriausybė priskyrė prie šalies svarbiausių kultūrinio gyvenimo įvykių. Nyderlandai ratifikuodami UNESCO nematerialaus paveldo objektų konvenciją pasiūlė įtraukti šį renginį į pasaulio nematerialaus paveldo objektų sąrašą.
2012 m. neįvykusios lenktynės
miniatiūra|250px|right|Lenktynių akimirka, 1986 m. 2012 m. sausio pabaigoje - vasario pradžioje vyko dešimties dienų atšalimas, 33-iąjį kartą nuo 1901 m., kai Lelistade buvo užregistruotas šaltis iki -22,9°C, padidinęs 2012 m. įvyksiančių varžybų tikimybę vasario 11 d., šeštadienį. Vasario 2 d. buvo pranešta, kad 95% įvairių šliuzų, reguliuojančių vandens srautą kanaluose, darbas buvo pakoreguotas, kad būtų maksimaliai padidintas ledo storis. Tą pačią dieną Olandijos meteorologijos institutas prognozavo, kad temperatūra nepakils aukščiau nulio iki anksčiausiai vasario 8 d., trečiadienio, ir kad ledo storis bus 15 cm nuo antradienio vasario 7 d. iki šeštadienio vasario 11 d. Vasario 3 d. Olandijos meteorologijos institutas pateikė prognozę apie galimą 20 cm ledo storį šeštadieniui vasario 11 d., o vasario 5 d. paskelbė, kad ledo storis artėja prie 25 cm.
Vasario 6 d. buvo paskelbta, kad išvakarėse susirinko organizacinis varžybų komitetas, pirmą kartą per praėjusius penkiolika metų. Nors buvo vietovių, kuriose ledas nebuvo pakankamai storas, kad būtų galima surengti lenktynes, prognozė dėl nuolatinio šalčio reiškė, kad organizatoriai buvo nusiteikę optimistiškai, kad lenktynės įvyktų. Spaudos konferencija buvo surengta 09.30 val., o komitetas turėjo vėl susitikti vasario 8 d. Spaudos konferencijoje buvo pažymėta, kad šiaurės Fryzijoje ledo sąlygos buvo tinkamos varžyboms surengti. Pietvakarių Fryzijoje sąlygos nebuvo tokios geros, ypač Stavorene, kur ledas vietomis tesiekė 2 cm storį.
Vasario 6 d. buvo pratęstas laivybos draudimas daugelyje Fryzijos kanalų, siekiant palengvinti ledo storėjimą. Kitą dieną Olandijos meteorologijos institutas pateikė prognozę, kad šaltis ims mažėti sekmadienį vasario 12 d. arba pirmadienį vasario 13 d., kai oro temperatūra taps aukštesnė už užšalimo temperatūrą.
Nugalėtojai
Laikas, per kurį nugalėtojas baigė lenktynes, pateikiamas valandomis ir minutėmis. Nors varžybų dieną temperatūra buvo kartais aukštesnė už užšalimą, prieš visus turus būdavo daug dienų su šalčio temperatūromis. miniatiūra|220px|right|Finišas 1956 m.: nugalėtojas nebuvo paskelbtas, nes keli čiuožėjai baigė lenktynes susikibę rankomis thumb|right|220px|Čiuožimo maratono finišas vyksta kanale Bonkevaart, netoli De Bullemolen vėjo malūno
Moterims čiuožimo maratone leista dalyvauti nuo 1985 m.; anksčiau jos galėdavo čiuožti tik su mėgėjais ir negalėjo gauti apdovanojimų. Pirmosios moterys, kirtusios trasos finišo liniją, buvo:
Alternatyvios čiuožimo lenktynės
Nuo 1989 m. sausio mėn. ant Weissensee ežero ledo Karintijoje, Austrijoje, kasmet vyksta „alternatyvus Elfstedentochtas“. Ežeras yra 12 km ilgio ir apie 3000 greičio čiuožėjų įveikia 50, 100 arba 200 km trasą; tai vienas didžiausių pasaulio ledo sporto renginių.
Olandijos greitojo čiuožimo čempionatas yra šio renginio dalis, o greičiausi lenktynininkai 200 kilometrų įveikia vos per 5 valandas.
11 miestų lenktynių trasa dviračiams
miniatiūra|220px|right|Dviratininkai 11 miestų ture, 2009 m. Lenktynės dviračiais trasoje per 11 miestų pirmą kartą vyko 1912 m. jos buvo vystomos lygiagrečiai su čiuožimo maratonu, tačiau, priešingai nei čiuožimo lenktynėse, vyko beveik kiekvienais metais, išskyrus 2001 m. renginį, kuris buvo atšauktas dėl snukio ir nagų ligos. Lenktynės buvo organizuojamos pirmadieniais po sekminių kasmet nuo 1947 m. Renginys tapo nepaprastai populiarus ir dėl saugumo priemonių nustojo būti lenktynėmis, bet tapo dviračių kelionėmis, kuriose didžiausias vidutinis greitis tarp kontrolinių punktų leidžiams 25 km/h.
Dviračių turo, kuris prasideda ir baigiasi Bolsvarde, o ne Leuvardene, dalyvių skaičius šiuo metu ribojamas iki 15 000. Nuo 05:00 iki 08:00 val. dviratininkai startuoja iš Bolsvardo kas aštuonias minutes grupėmis maždaug po 600 žmonių, o tie, kurie užbaigia 240 km trasą iki vidurnakčio, gauna medalius.
2013 m. organizatoriai uždraudė lenktynėse dalyvauti velomobiliams, renginį apribodami tik dviratėmis transporto priemonėmis, varomomis žmogaus jėga.
Peskojai
Peskojai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Kretingalės, tarp greitkelio ir Kretingos–Klaipėdos geležinkelio ruožo.
Vainila
Vainila – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 8,5 km į pietvakarius nuo Sarių, Pabradės miške. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,35 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 132,8 m. Krantai ištisai apaugę medžiais, aukšti, tik pietinis krantas žemas. Ežeras nenutekantis, priklauso Žeimenos upės intako Sarios baseinui.
Korėjiečių deportacija Tarybų Sąjungoje
Korėjiečių deportacija Sovietų Sąjungoje – masinis prievartinis korėjiečių, gyvenusių SSRS Tolimuosiuose Rytuose, perkeldinimas į Vidurinės Azijos SSRS respublikas 1937 m. Šios etninės grupės deportacija buvo sumanyta 1926 m., pirmas bandymas atliktas 1930 m., įvykdyta 1937 m. Tai buvo pirmas etninės grupės perkėlimas Sovietų Sąjungoje.
Deportavimas prasidėjo 1937 m. rugsėjį remiantis bendru SSRS LKT ir VKP(b) CK nutarimu Nr. 1428–326 „Apie gyventojų korėjiečių iškeldinimą iš Tolimųjų Rytų krašto pasienio rajonų“ (О выселении корейского населения из пограничных районов Дальневосточного края), kurį pasirašė Josifas Stalinas ir Viačeslavas Molotovas. Į numatytus Kazachstano ir Uzbekistano Taškento srities rajonus buvo iškeldintas 171 781 etninis korėjietis.
Deportacija buvo aiškinama tuo, kad 1937 m. liepos 7 d. Japonijos kariuomenė įsiveržė į Kiniją, o Korėja tuo metu buvo Japonijos imperijos dalis. Represijas patyrė ir buvę projaponiškos Mandžuko valstybės piliečiai bei buvę Kinijos-Rytų geležinkelio linijos tarnautojai (1937 m. rugsėjo 20 d. NKVD įsakymas Nr. 00593).
Pagal 1983 m. gyventojų surašymo duomenis daugiausia SSRS piliečių korėjiečių (350 tūkst.) gyveno Uzbekistane. Suirus SSRS Uzbekistane nebuvo imtasi priemonių prievarta iškeldinti kokias nors tautas. Tačiau dalis Uzbekistane gyvenusių korėjiečių išvyko kitas šalis, jų tarpe – į Rusiją ir Kazachiją.
Istorija
Apie 1930 m. korėjiečiai Sovietų Sąjungoje tapo viena didžiausių etninių mažumų pasienyje.
1917 m. Spalio revoliucijos metu Rusijoje gyveno apie 100 000 korėjiečių. Rusijos pilietinio karo metu korėjiečiai daugiausiai rėmė bolševikus, iš dalies dėl to, kad „Japonijos priespauda Korėjoje ir japonų okupacinė kariuomenė Rusijos Tolimuosiuose Rytuose padarė korėjiečius jei ne bolševikais, tai bent bolševikų priešų priešais.“ Korėjiečiai imigrantai ėmė pateikinėti prašymus suteikti besikuriančios RTFSR pilietybę. Dėl korėjiečių „politinio nepatikimumo“ įtarimų nedaug korėjiečių gaudavo pilietybę. Pvz., 1923 m. iš 6000 besikreipusiųjų pilietybę gavo 1300, 1924 m. – iš 4761 tik 1247.
1917–1926 m. sovietinių korėjiečių gyventojų skaičius patrigubėjo iki beveik 170 000 žmonių. 1926 m. korėjiečiai sudarė daugiau kaip ketvirtį Vladivostoko regiono kaimo gyventojų. Pagal tuometinę SSRS etninę politiką Rusijos Tolimuosiuose Rytuose, didžiausios korėjiečių bendruomenės teritorijoje, reikėjo kurti autonominę korėjiečių teritoriją (buvo siūloma Korėjos ATSR). Po to, kai SSRS vyriausybė patvirtino Žydų autonominės srities įkūrimą Birobidžane, Koryo Saram nariai kreipėsi su peticija įsteigti Tolimųjų Tytų korėjiečių nacionalinį rajoną. 1929 m. SSRS vyriausybė šį prašymą atmetė, nes vietiniai gyventojai rusai bijojo konkurencijos dėl žemės. Be to, norėtasi išlaikyti taikius santykius su imperatoriškąja Japonija.
Susidarė prieštaringa situacija. Iš vienos pusės, valstybė leido kurtis mažoms korėjiečių nacionalinėms teritorijoms, buvo kuriamos mokyklos su dėstomąja korėjiečių kalba, leidžiami laikraščiai korėjiečių kalba. Tai sudarė ryškų kontrastą, lyginant su padėtimi kitapus sienos, kur korėjiečiai kentėjo nuo japonų priespaudos. Iš kitos pusės, centrinė vyriausybė patvirtino 1926 m. gruodžio 6 d. priimtą slaptą planą perkelti pusę sovietinių korėjiečių į šiaurę nuo Chabarovsko dėl spėjamo jų nelojalumo Sovietų Sąjungai.
Cigelnė (Telšiai)
Cigelnė – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Varnių.
Korėjiečių deportacija Tarybų Sąjungoje
Istorija
Šis perkeldinimo planas nebuvo vykdytas iki 1930 m. dėl įvairių politinių ir biudžetinių priežasčių. Pirmas pabandymas prievarta perkelti korėjiečius (išskyrus tuos, kurie aiškiai parodę savo lojalumą), šiauriau prasidėjo 1930 m. 1931 m., kai šie veiksmai buvo nutraukti, buvo perkelta apie 500 korėjiečių šeimų.
Tai buvo pirmasis etninio valymo atvejis SSRS. Didesnio masto perkraustymai buvo sulaikyti iki 1937 m., nes būgštauta, kad Japonija tai gali palaikyti priežastimi karui (Casus belli).
Teatras (statinys)
thumb|right|Dioniso teatras Teatras – (iš ; ; vieta, skirta parodymui; v. theasthai pasižiūrėti) – pastatas, kuriame rodomi ir žiūrimi vaidinimai.
Antika
V amžius laikomas dramų klestėjimo laikotarpis. Žymiausi tragedijų kūrėjai: Sofoklis, Aischilas, Euripidas, Aristofanas.
Struktūra ir vaidinimų organizavimas
Teatras suvokiamas kaip tam tikras pastatas. Teatro statinys būdavo be stogo. Senąjį teatrą sudarė 3 dalys:
Antikos teatre vaidino tik vyrai. Jie būdavo su kaukėmis, kurios dengė visą galvą. Atėniečiai per metus švęsdavo 3 Dioniso šventes.
Epidauro amfiteatras – didžiausias išlikęs antikinis teatras Graikijoje.
Senovės romėnų teatras
Romėnų teatras (Kom Al Dekka) – gerai išsilaikęs statinys su galerijomis, mozaikinėmis grindimis, marmurinėmis kėdėmis žiūrovams, kur tilpdavo iki 800 žmonių. Ptolomėjų laikais čia buvo Pano parkas ir malonumų sodas. Įrašai teigia, kad ši vieta kartais būdavo naudojama imtynių konkursams. Teatrą sudaro trylika balto marmuro, importuoto iš Europos, pusrutulio formos aukštų. Jo kolonos padarytos iš žalio marmuro, įvežto iš Azijos, ir raudono granito, importuoto iš Asuano. Užkulisiai abiejose scenos pusėse dekoruoti mozaikine danga. Einant nuo teatro žemyn, galima pamatyti masyvias arkas ir akmenines sienas, romėnų vonių mūrą ir jų namų liekanas.
Kukoriškių senosios kapinės
Kukoriškių senosios kapinės, vadinamos Markapiais – neveikiančios kapinės pietinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kukoriškiuose (Žalgirio seniūnija), 0,57 km į šiaurę nuo kelio Kretinga–Raguviškiai–Budriai, dešiniajame Jauryklos krante.
Kapinės
Įrengtos kaimo šiaurės vakarinėje dalyje, smėlingoje kalvoje. Pailgos šiaurės–pietų kryptimi, 19 m ilgio ir 15 m pločio.
Kapinės ariamos, atminimo ženklu nepažymėtos.
Teritorijos plotas – 0,028 ha.
Istorija
Įrengtos XVIII a. bendro naudojimo ganyklų žemėje, kuri Lietuvos žemės reformos metu prieš karą pateko į Onos Šeirienės žemės sklypą. Vadinamos Markapiais, pasakojama, kad jose laidotos maro ir kitų užkrečiamų ligų epidemijų aukos.
Kapinės buvusios stačiakampio plano, mirusiems atminti jose nuo seno stovėjo ąžuolinis monumentalus kryžius, kuris 1951 m. nupjautas ir sukūrentas.
1944 m. Vokietijos kariai palei kapinių rytinį kraštą iškasė apkasų tranšėją, kurioje ruošėsi gintis nuo puolančių raudonarmiečių.
Apie 1971–1974 m. melioruojant kaimą, kapinės buvo suartos ir paverstos dirbamu lauku.
1950 m. Lietuvos TSR rajonų reforma
1950 m. Lietuvos TSR rajonų reforma buvo įvykdyta 1950 m. birželio 20 d., vietoje apskričių sudarant rajonus. Atlikus reformą sudaryti 87 rajonai su 2738 apylinkėmis. 5 stambiausiems miestams (Vilnius, Kaunas, Klaipėda, Šiauliai, Panevėžys) suteiktos srities pavaldumo miestų teisės. Rajonų struktūra išliko neilgai, kadangi per tolesnius 15 metų buvo atlikta 1955–1965 m. LTSR rajonų reforma, po kurios liko 44 rajonai, gyvavę iki pat sovietmečio pabaigos.
Kukoriškių senosios kapinės
Istorija
Kapines 1935 m. žvalgė Kretingos muziejus, 1956 m. – kraštotyrininkas Vladas Šaulys, 1959 m. – Kretingos kraštotyros muziejaus direktorius Juozas Mickevičius.
1950 m. Lietuvos TSR rajonų reforma
Reforma
1950 m. sausio 1 d. Lietuvos TSR buvo 5 respublikinio pavaldumo miestai, 49 apskričių pavaldumo miestai, 8 miesto tipo gyvenvietės ir 2774 apylinkės. 1950 m. birželio 20 d. atlikta administracinė reforma. Visos apskritys ir valsčiai panaikinti, dėl to:
Kukoriškių senosios kapinės
Istorija
Saugotinas kultūros paveldo objektas, 1971–1975 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (sąrašo numeris AV-545).
1950 m. Lietuvos TSR rajonų reforma
Reforma
Dauguma rajonų centrų buvo miestai. Rajonų centrai, kurie 1950 m. vis dar neturėjo miesto teisių (buvo miesteliai) – Akmenė, Ariogala, Daugai, Dotnuva, Jieznas, Kovarskas, Molėtai, Nemenčinė, Obeliai, Pandėlys, Ramygala, Simnas, Šalčininkai, Šilalė, Tytuvėnai, Troškūnai, Užventis, Veisėjai, Žiežmariai.
Grzegorz Krychowiak
Gžegožas Krychoviakas (g. 1990 m. sausio 29 d.) – Lenkijos futbolininkas, žaidžiantis saugo pozicijoje Lenkijos rinktinėje.
Karjera
Futbolininko karjerą pradėjo Orzeł Mrzeżyno jaunimo klube. Vėliau žaidė Żaki 94 Kołobrzeg, Stal Szczecin, Arka Gdynia. 2006 m. persikėlė į Prancūzijos FC Girondins de Bordeaux jaunių komandą. Joje žaidė dvejus metus. 2008 m. debiutavo pagrindinėje sudėtyje. Buvo skolinamas Stade de Reims ir FC Nantes Atlantique klubams. Nuo 2014 m. atstovauja Sevilla FC klubui.
Michael Baur
Michaelis Bauras (g. 1969 m. balandžio 16 d.) – buvęs Austrijos futbolininkas, rungtyniavęs Austrijos rinktinėje.
Ušakovo ordinas (Rusija)
thumb|200px|„Rusijos pašto“ ženklas su Ušakovo ordinu ([[2014 m.)]] Ušakovo ordinas  – Rusijos Federacijos (RF) valstybinis apdovanojimas.
Michael Baur
Nacionalinėje komandoje žaidė 1990–2002 m.
Ušakovo ordinas (Rusija)
Ordino istorija
1944 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku buvo įsteigtas Ušakovo ordinas. Po TSRS žlugimo ordinas išliko RF valstybinių apdovanojimų sistemoje, tačiau jo statutas ir aprašymas buvo patvirtintas tik 2010 m. 2015 m. patvirtintuose statuto pakeitimuose numatyta galimybė šiuo ordinu apdovanoti ne tik kariškius, bet ir karo laivus, karinius junginius bei įvairias organizacijas.
Ordino statutas
Ordinu taip pat gali būti apdovanojami RF karo jūrų laivyno junginiai, kariniai daliniai ir karo laivai bei užsienio šalių – sąjungininkų aukštesni karininkai, kartu dalyvavę sėkmingose karinėse operacijose.
Numatyta, kad Ušakovo ordinu galima apdovanoti ir po mirties.
Ordinas segamas kairėje krūtinės pusėje, esant kitų apdovanojimų – po Suvorovo ordino ir prieš Žukovo ordiną. Numatyta, kad prie kasdieninės uniformos galima segėti miniatiūrinę ordino kopiją ar ordino juostelę. Ant ordinu apdovanoto karinio dalinio ar laivo kovinės vėliavos tvirtinamas ženklas ir juosta.
Ordino aprašymas
Ušakovo ordinas – tai sidabrinis mėlynu emaliu padengtas kryžius platėjančiais galais. Kryžiaus kraštelis – briaunuotas. Tarp kryžiaus galų – dantytas sidabrinis keturkampis smailėjančiais galais su spindulių reljefu. Ant kryžiaus pritvirtintas stilizuotas sidabrinis inkaras, kurio grandinė apvijusi mėlynu emaliu padengtą vytą briaunuotą medalioną. Medaliono centre – paauksuotas reljefinis F. Ušakovo atvaizdas iki krūtinės, 2/3 pasuktas į kairę. Inkaro smaigalyje – juosta perrištos susikertančios paauksuotos lauro ir ąžuolo lapų šakelės. Viršutinėje medaliono dalyje – užrašas paauksuotomis tiesiomis reljefinėmis raidėmis АДМИРАЛ УШАКОВ (ADMIROLAS UŠAKOVAS).
Atstumas tarp priešingų kryžiaus galų – 40 mm, keturkampio įstrižainė – 45 mm. Kitoje ženklo pusėje – ordino numeris.
Prie kovinės vėliavos tvirtinamos ordino juostos plotis – 100 mm.
Miniatiūrinė ordino kopija tvirtinama ant kaladėlės. Atstumas tarp kryžiaus galų – 15,4 mm. Ordino juostelės aukštis – 8 mm. plotis – 24 mm.
Iki šiol Ušakovo ordinu niekas neapdovanotas.
Lužkų valsčius
Lužkų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės Baltarusijos teritorijoje. Centras – Lužkai.
Volgos prekybinis kelias
thumb|250px|Prekybiniai keliai X–XI a.: • Volgos (raudona spalva) •„Iš variagų pas graikus“ (violetinė spalva) • kitų maršrutų (oranžinė spalva) miniatiūra|250px|right|Laivų vilkimas sausuma (1915, dail. [[Nikolajus Rerichas)]] miniatiūra|250px|right|Rusios pirklių derybos dėl vergų su chazarais (1913, dail. [[Sergejus Ivanovas (1864)|Sergejus Ivanovas)]]
Lužkų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. 1929 m. balandžio 11 d. prie jo prijungta dalis Jaznos valsčiaus, Stefanpolės valsčiaus ir Čarnevičų valsčiaus.
Volgos prekybinis kelias
Volgos prekybinis kelias, taip pat Volgos kelias, Volgos Baltijos kelias – vienas iš trijų didžiųjų upių kelių, ankstyvaisiais viduramžiais jungusių Skandinaviją ir šiaurės  vakarų Rusiją su musulmonų kraštais prie Kaspijos jūros pietinių pakrančių. Sprendžiant iš surastų arabiškų dirhamų monetų, šis maršrutas susiklostė anksčiau už Kelio iš variagų pas graikus, dar žinomo kaip Dniepro kelio, ir Zavoločjės kryptis, tačiau ir jo tarptautinė reikšmė ėmė mažėti anksčiau už kitus − dar iki Kryžiaus žygių pradžios. Savo suklestėjimo metu IX a. pradžioje Volgos prekybinis kelias teikė ekonominę gerovę trims to meto valstybiniams dariniams prie Volgos upės – Rusios kaganatui aukštupyje, Pavolgio Bulgarijai vidurupyje ir Chazarų kaganatui žemupyje. Volgos kelias vaidino svarbų vaidmenį Aukso Ordos vidaus prekyboje, o vėliau ir tarp Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės ir totorių chanatų.
Istorija
Volgos prekybinį kelią sukūrė variagai, apsigyvenę Rusijos šiaurės vakaruose IX a. pirmoje pusėje. Apie 10 km piečiau nuo Volchovo žiočių į Ladogos ežerą jie įkūrė Ladogos gyvenvietę. Archeologiniai radiniai liudija Rusios pirklių veiklą Volgos prekybiniame kelyje jau VIII a. pabaigoje. Seniausių ir daugiausiai Europoje arabiškų monetų surasta dabartinės Rusijos teritorijoje, ypač Aukštutiniame Pavolgyje, Timerevo vietovėje prie Jaroslavlio. Surastame Peterhofo monetų lobyje prie Sankt Peterburgo buvo dvidešimt monetų su arabų, tiurkų (galbūt chazarų), graikų ir senovės skandinavų inskripcijomis, o pastarųjų dvigubai nei kitų kartu sudėjus. Tarp jų yra sasanidų, arabų ir arabų–sasanidų dirhamai, iš kurių vėliausi datuojami 804-805 m. Rusų istorikas Valentinas Janinas, ištyręs surastas arabų monetas Rytų Europoje, daro išvadą, kad ankstyvoji Rusijos monetarinė politika rėmėsi ankstyvaisiais dirhamais, kaldintais Afrikoje.
Iš Aldeigjuborgo Rusios pirkliai galėjo keliauti Volchovo upe į Novgorodą, toliau Ilmenio ežeru, Lovatės upe. Pervilkę laivus apie 3 km sausuma, pasiekdavo Volgos ištakas. Jie per finougrų genčių teritorijas gabendavo kailius, medų ir vergus žemyn į Pavolgio Bulgariją. Iš čia tęsdami kelionę Volga, patekdavo į Chazariją, kurios sostinė Itilis buvo svarbus prekybos centras Kaspijos pakrantėje. Persikėlę per jūrą, toliau rusų prekeiviai karavanų keliais pasiekdavo Bagdadą.