cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Perelozų Viešpaties Kryžiaus sentikių cerkvė
Perelozų sentikių cerkvė – sentikių cerkvė Perelozuose (Upninkų sen.), Jonavos rajone. Pasiekiama iš rajoninio kelio ties Lietaukos upeliu pasukus į dešinę (stovi kelio ženklas su nuoroda), toliau miško arba lauko keliu apie 4 km.
Cerkvė medinė, dvibokštė, suręsta ant akmeninių pamatų. Šie maldos namai atsirado XVI a. pradžioje ir yra vieni iš gražiausių Lietuvoje, pastatytų senoviniu rusų stiliumi, pasižyminčių išskirtine vidaus ir išorės puošyba. Paskutiniaisiais dešimtmečiais nuošali cerkvė nyko, nes buvo nuolat apiplėšiama, niokojama. Pastaraisiais metais sutvarkyta. Remonto metu neteko kai kurių buvusio dekoro elementų.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Bendruomenės nariai, 2012 m. Perelozų sentikių bendruomenė (Перелазская община) susikūrusi XVIII a. Apie jos ankstyvąjį gyvavimo laikotarpį mažai žinoma. Patikimi duomenys patvirtina apie bendruomenės maldos namus, atsiradusius XVI a. pradžioje. 1827 m. vėliavininko Žukovskio rašte Vilniaus gubernijos gyventojų surašymo komisijai minima, kad aplink grafo I. Kosakovskio Lukoinios dvarą gyvena rusai, susibūrę į gyvenvietes, dirbantys žemę, o Perelozuose jie net pasistatę maldos namus, turi išsirinkę šventiką. 1811 m. Rusijos valdžios revizijos duomenimis, grafui I. Kosakovskiui priklausiusiose valdose gyveno 367 rusai, tame tarpe – 279 sentikiai ir 88 – „graikų–rusų tikybos“. Perelozuose sentikių buvo 146 žmonės. 1860–1870 m. valdžia ir stačiatikių bažnyčia aktyviai vykdė sentikių atvertimą į vientikystę (единовериe), tačiau dauguma liko savo bendruomenėje. 1870 m. dėl žaibo iškrovos degė cerkvės stogas. XX a. pradžioje bendruomenėje buvo apie 500 narių. Iš pradžių bendruomenė buvo priskiriama bepopiams fedosėjininkams (феодосиевцы), bet vėliau jie perėjo prie pomorų, kaip manoma, XIX a. antroje pusėje. 1905 m. Pimonovų lėšomis atstatyta medinė Viešpaties Kryžiaus cerkvė. Per Pirmąjį pasaulinį karą daugelis sentikių bėgo į Rytus, bet po karo grįžo atgal. Perelozų kaime 1923 m. buvo 37 sentikių valstiečių ūkiai su 225 gyventojais. 1937 m. visoje bendruomenėje buvo 793 sentikiai. Sentikiai smarkiai nukentėjo per Antrąjį pasaulinį karą – vokiečiai paėmė cerkvės varpus, vėliau dalis žmonių, prijautusių sovietinei valdžiai, žuvo nuo rezistentų veiksmų.
2003 m. Teisingumo ministerija įteisino Perelozų sentikių religinę bendruomenę, kuri atgavo nuosavybės teises į cerkvės pastatą. 2010 m. bendruomenė teismo keliu siekė pakeisti savo senąjį pavadinimą į „Rytų sentikių cerkvės, neturinčios dvasinės hierarchijos, Perelazų sentikių religinė bendruomenė“, įtraukiant į Juridinių asmenų registrą. Vilniaus apygardos administracinis teismas 2011 m. birželio 2 d. sprendimu (t. II, b. l. 122–126) pareiškėjo Perelozų sentikių religinės bendruomenės skundą atmetė kaip nepagrįstą. Bendruomenė niekada nebuvo Lietuvos sentikių bažnyčios sudėtyje, ir priklausė Rytų sentikių cerkvei, neturinčiai dvasinės hierarchijos. Be to, Kalbos komisija bendruomenės prašymu nagrinėjo kaimo vardo kilmę ir vartoseną, bet nepritarė prašymui keisti oficialią, lietuvių kalboje įgijusią dėsningą formą Perelõzai į slaviškesnę Perelãzai.
2009 m. Perelozų religinę bendruomenę sudarė 12 pastovių bendruomenės narių su pirmininku Michailu Rybakovu. Su tikinčiais sentikiais iš skirtingų Lietuvos miestų susirenkama į Perelozus per didžiąsias šventes.
Architektūra
Perelozų cerkvė puošnių formų, gausiai dekoruota. Jos plano struktūra, tūris, išorės formos artimesnės stačiatikių nei sentikių kulto pastatams. Statinio ilgis 21 m, plotis 11,5 m.
Cerkvės pastatą vainikuoja du bokštai. Statinys yra dviejų dalių – cerkvės ir šventiko būsto, sujungtų bendru priesieniu. Cerkvė yra ašinės kompozicijos, labai ištęsto stačiakampio plano. Rytų pusėje yra salė, už jos per visą plotį įrengtas priesienis su dvejomis durimis, vedančiomis į salę, vakarų pusėje – šventiko butas su išsikišusiu mažu prieangėliu. Abi cerkvės dalis pabrėžia virš stogo kylantys bokštai. Maldų salės centrą akcentuoja kresnų proporcijų dvitarpsnis aštuonbriaunis bokštas, vainikuotas palapininiu stogu su svogūnėliu. Šalia jo virš priesienio kyla aukštesnis, grakštesnių proporcijų bokštas – varpinė. Pastaroji trijų tarpsnių, dengta palapininiu stogu su svogūnėliu.
Cerkvės pagrindinį tūrį juosia frizas, papuoštas stilizuotomis tulpelėmis, ir smarkiai išsikišęs karnizas su kiaurapjūviu širdelių ornamentu. Viduje salės erdvę skaido keturi stulpai, laikantys aštuonbriaunį kupolą, apkaltą horizontaliomis lentelėmis. Kupolo perimetrą juosiantis platus profiliuotas karnizas formuoja iliuzinę galeriją.
Ernst Mach
thumb|Ernst Mach
Perelozų Viešpaties Kryžiaus sentikių cerkvė
Architektūra
Galinis rytų fasadas aklinas, tik trapecijos formos skyde yra trys stačiakampiai langai. Skydo sienelę pagyvina dantytos prikaltės, šonus puošia vėjalentės, drožinėtos kiaurapjūviu tulpelių ornamentu.
Ernst Mach
Ernstas Machas (1838 m. vasario 18 d. – 1916 m. vasario 19 d.) – austrų filosofas ir fizikas, žymus savo indėliu į fiziką – Macho skaičiaus sukūrimu ir smūginių bangų tyrimu. Kaip mokslo filosofas, jis padarė didelę įtaką loginiam pozityvizmui. Jis kritikavo Izaoką Niutoną ir yra laikomas Alberto Einšteino reliatyvumo teorijos pirmtaku.
Etta James
Jamesetta Hawkins, geriau žinoma sceniniu vardu Etta James 1938 m. sausio 25 d. – 2012 m. sausio 20 d.) – amerikiečių dainininkė, kuri atliko įvairių žanrų muzikinius kūrinius, tarp jų bliuzo, R&B, soul, rokenrolo, džiazo ir gospelo muziką. Kaip atlikėja, pasižymėjo itin stipriu ir sodriu vokalu, kuris puikiai tiko ritmenbliuzui ir rokenrolui. Ji yra laimėjusi šešis Grammy apdovanojimus ir septyniolika „Blues Music Awards“ apdovanojimų. 1993 m. buvo įtraukta ir Rokenrolo šlovės muziejų, o 1999 m. į Grammy šlovės muziejų. 2001 m. įtraukta į Bliuzo šlovės muziejų.
Karjerą pradėjo nuo pat 1954 m. ir nuo to laiko išgarsėjo tokiais hitais kaip „The Wallflower“, „At Last“, „Tell Mama“, „Something’s Got a Hold on Me“ ir „I’d Rather Go Blind“. Per savo gyvenimą ji patyrė daug asmeninių problemų, tarp jų buvo heroino vartojimas, dažnas fizinis smurtas ir net įkalinimas. Po ganėtinai ilgos pertraukos, 1989 m., Etta išleido naują albumą „Seven Year Itch“ – tai pirmasis albumas nuo pat 1980 m. Žurnalas „Rolling Stone“ skyrė jai 22-ą vietą iš 100 tarp visų laikų geriausių dainininkų.
Salina Krusas
Salina Krusas  – miestas pietų Meksikoje, Oachakos valstijoje, svarbus uostamiestis Ramiojo vandenyno (Tehuantepeko įlankos) pakrantėje. Yra oro uostas, plentai į Oachaką, Akapulką, ateina naftotiekis iš Minatitlano, geležinkelio stotis prie Tehuantepeko linijos. Miestas įsikūręs prie Tehuantepeko upės žiočių, Tehuantepeko sąsmaukoje. Per uostą daugiausia išvežama nafta. Be prekių krovos dar verčiamasi žvejyba.
Istorija
XIX a. pab. vietovę pasiekė geležinkelis iš Koacakoalkoso, o Salina Kruso uostas atidarytas 1907 m.
Baranovičių sritis
Baranovičių sritis  – Baltarusijos Tarybų Socialistinės Respublikos administracinis vienetas, gyvavęs 1940–1954 m. Administracinis centras – Baranovičiai. Sričiai priklausė kai kurios dabartinės Lietuvos teritorijos vietovės (dabartinė Kaniavos seniūnija).
Istorija
Sritis sudaryta 1939 m. gruodžio 4 d. TSRS Aukščiausios Tarybos Prezidiumo nurodymu Vakarų Baltarusijos teritorijoje, buvusios Naugarduko vaivadijos vietoje. Faktiškai įsteigta 1940 m. balandžio 4 d. užėmus Vakarų Baltarusiją.
1954 m. sritis panaikinta – jos teritorija padalinta Bresto, Gardino, Minsko ir Maladečinos sritims.
Administracinis suskirstymas
Iki 1940 m. skirstyta į 8 apskritis (pavietus): Baranovičių, Valažino, Lydos, Nesvyžiaus, Naugarduko, Slanimo, Stolpcų, Ščiutino.
1940–1944 m. skirstyta į 26 rajonus: Bycenio, Valeukos, Vosyliškių, Valažino, Varanavo, Haradziščos, Zietelos, Žaludko, Zelvos, Vijos, Ivenčiaus, Klecko, Kazlouščynos, Lydos, Liubčios, Liachavičų, Myriaus, Mastų, Nesvyžiaus, Naugarduko, Naujosios Myšos, Rodūnios, Slanimo, Stolpcų, Ščiutino, Jurotiškių. 1944 m. 9 rajonai perduoti Gardino sričiai, 3 – Maladečinos sričiai.
1947 m. srityje buvo 7 miestai, 8 miesto tipo gyvenvietės, 215 apylinkių.
Stinson SM-6000
Stinson SM-6000 Airliner – XX amžiaus ketvirtojo dešimtmečio pradžioje JAV sukurtas trimotoris kelevinis lėktuvas.
Istorija
1929 m. JAV orlaivių gamintoja Stinson Aircraft Corporation (paprastai vadinama „Stinson“) įsigijo savo konkurentą – Kanados įmonę Corman. Po sandorio Stinson įgijo teises į Corman gamintą gana sėkmingą trimotorį keleivinį lektuvą Corman 3000. Stinson nusprendė toliau plėtoti šį aukštasparnį trimotorį modelį. Naujasis orlaivis gavo pavadinimą „SM-6000“ ir pirmam skrydžiui pakilo 1930 m. pradžioje. Pirmas lėktuvas klientui buvo perduotas jau rugsėjo mėnesį.
Pirmuosius užsakymus pateikė dvi nedidelės JAV aviakompanijos – NYC-Philadelphia-Washington Airways ir Western Air Service, įsigijusios atitinkamai tris ir du pirmosios SM-6000A serijos lėktuvus. Netrukus šešis orlaivius užsisakė „Rapid Air Lines“, tapusi didžiausiu SM-6000A naudotoju.
1931 m. pradžioje Stinson pasiūlė patobulintą versiją, pavadintą SM-6000-B. Abi versijos skyrėsi nedaug: pagrindiniai skirtumai buvo šiek tiek prabangesnis antrosios versijos interjeras. Antrojo varianto buvo pagaminti 42 egzemplioriai, iš kurių penkiolika įsigijo „American Airways“. Stinson taip pat sukūrė mišrią versiją, skirtą vežti keleivius ir paštą. Šiuos orlaivius naudojo JAV oro pašto tarnyba.
Didžioji dalis SM-6000 buvo parduota Jungtinėse Valstijose ir buvo eksploatuojami XX amžiaus ketvirtą dešimtmetį ir penktojo pradžioje. 1942 m. JAV armijos karinės oro pajėgos rekvizavo vieną SM-6000-B1 (Nr. 42-79547). Šis lėktuvas gavo indeksą C-91 ir buvo naudojamas operatyvinės paramos misijoms. Kariniai C-91 viso karą metu taip ir neišskrido iš JAV teritorijos. C-91 iš JAV karinės tarnybos buvo nurašytas 1945 m.
Konstrukcija
miniatiūra|Stinson U, Reg. Nr. NC12196. Dunsmuir, 1933 m.
Variantai
miniatiūra|Stinson SM-6000-B
Išlikę orlaiviai
miniatiūra|Stinson SM-6000, Polk City muziejuje Žinoma apie du išlikusius SM-6000. Vienas priklauso JAV Teksaso valstijoje Molunt Pleasant mieste įsikūrusiam Amerikos vidurio aviacijos muziejui (angl. Mid America Flight Museum). Kitas – įmonei „Kermit Weeks“, kuri palaiko jo tinkamumą skrydžiams ir naudoja apžvalginiams skrydžiams JAV Floridos valstijos Polk City mieste esančiame „Fantasy of Flight“ muziejuje.
Civiliniai operatoriai
undefined
🇵🇭 philippines
Kariniai operatoriai
undefined
Ručajoukos valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Dumblelis (Molėtų r., Mindūnų sen.)
left|120px
Bojana
Bojana, Buna  – upė Albanijoje ir Juodkalnijoje. Išteka iš Skadaro ežero ties Škoderio miestu Albanijoje. Teka į pietryčius per Albaniją, vėliau sudaro Albanijos-Juodkalnijos sieną, smarkiai vingiuoja. Įteka į Adrijos jūrą dvejomis atšakomis. Upės ilgis 41 km, tačiau neretai prie jos prisumuojama Moračos upė, įtekanti į Skadaro ežerą. Tokiu atveju šios sistemos ilgis – 183 km.
Dumblelis (Molėtų r., Mindūnų sen.)
Dumblelis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 5 km į pietryčius nuo Mindūnų, šalia Apkartų kaimo. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,16 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 145,8 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Ežerą supa Bitliškės miškas, tik šiaurrytinėje pakrantėje plyti pievos. Vakaruose per pelkę išteka upeliukas į už 60 m telkšantį Baltųjų Lakajų ežerą (Žeimenos upės baseinas).
NU
Nu gali reikšti:
Lietuva (Varanavas)
Lietuva, arba Litvyčia  – kaimas Baltarusijoje, Gardino srityje, Varenavo rajone, Benekainių apylinkėje. Yra 2,5 km į pietryčius nuo Benekainių, 4,5 km nuo Lietuvos Respublikos sienos. Praeina Benekainių–Remežiškių kelias.
Istorija
1866 m. Lietuvoje gyveno 116 gyventojų (katalikų).
Iki 1926 m. pateko į Dieveniškių valsčių, bet paskui priskirtas Benekainių valsčiui.
Počiai
Počiai (Nyctibius) – lėlinių paukščių (Caprimulgiformes) eilei priklausanti paukščių gentis (įeina į monotipinę potinių šeimą). Paplitę tropinėje Centrinėje ir Pietų Amerikoje.
Počiai būna 21–58 cm ilgio, tamsiai rudos spalvos su šviesiais atspalviais. Primena statmenai tupinčius lėlius bei Australijoje gyvenančius varliaburnius. Turi didelį platų snapą su „barzda“ ir itin dideles akis. Kojos silpnos, tinkamos tik įsikibimui į paviršius.
Tai naktiniai paukščiai, kurie dieną tupi ant medžių šakų, stuobrių ir spalviškai su jais susilieja (mimikrija), primena nulaužtą šaką. Počiai judrūs prieblandos ir nakties metu, kai skraidžioja ir gaudo vabzdžius (vabalus, drugius, žiogus, termitus). Monogomiški, jauniklį augina abu tėvai. Lizdo visiškai nesuka, o padeda vieną baltą, dėmėtą kiaušinį į šakos, stuobrio įdubą. Patinėlis kiaušinį peri dieną, o naktį – pakaitomis su patele. Jauniklis išsirita per mėnesį, o paskui 2 mėnesius auginamas. Skleidžia ūbavimus.
Gyvena daugiausia drėgnuose miškuose.
Rūšys
Žinomos 7 počių rūšys, visos gana panašios:
Maksimas Jevstignejevas
Maksimas Jevstignejevas (Maksim Jevstignejev, ; g. 1998 m. liepos 29 d.) – rusų kilmės futbolininkas, turintis Rusijos ir Rumunijos pilietybes, gynėjas.
Karjera
Futbolą pradėjo žaisti gimtinėje. Atstovavo FK Himki jaunimo ekipoms.
FC Yerevan
Žaidė Armėnijoje Jerevano klube. Su šia ekipa užėmė antrą vietą Pirmoje lygoje.
Kėdainių „Nevėžis“
Nuo 2020 m. vasaros žaidė Kėdainių „Nevėžyje“. Tais metais pagrindinė klubo komanda dalyvavo Pirmoje lygoje. Tapo pirmenybių nugalėtoju. Per dyliklika rungtynių pasižymėjo vienu įvarčiu, kurį pelnė 2020 m. birželio 19 d. prieš BFA. Taip pat žaidė Nevėžis B ekipoje, kuri dalyvavo Antros lygos pirmenybėse. 2020 m. birželio 16 d. žaidė LFF taurės rungtynėse prieš BFA, kurias kėdainiečiai pralaimėjo 0:1 ir pasitraukė iš tolimesnių kovų.
2021 m. atstovavo Kėdainių „Nevėžio“ klubui, kuris debiutavo A lygoje. 2021 m. kovo 6 d. debiutavo rungtynėse prieš DFK Dainava.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Šišponiškės
Šišponiškės – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Jasų. Stūkso Šišponiškių piliakalnis.
Meškučių geležinkelio stotelė
Meškučių geležinkelio stotelė – stotis Marijampolės savivaldybėje, Meškučių kaime, prie Kazlų Rūdos–Alytaus geležinkelio. 2023 m. stotyje yra 1 kelias 150 metrų ilgio.
Lelionių I tvenkinys
Lelionių I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Prienų rajonas, 3 km į pietryčius nuo Stakliškių, Lielionių kaime. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Guostės intakas, Verknės baseinas) jo aukštupyje 2,1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,14 km, plotis – iki 0,055 km. Altitudė 88,9 m. Krantai neaukšti, aplinkui plyti pievos. Priešsroviui iškart telkšo Lelionių II tvenkinys.
NF
NF gali reikšti:
Trauma
Trauma ( – 'sužalojimas', 'žaizda') – audinių arba organų sužalojimas, sukeltas išorinio faktoriaus. Trauma pagal žalojantį faktorių būna mechaninė (pvz., sužeidimas autoavarijoje), terminė (pvz., nušalimas, nudegimas), cheminė (pvz., apsinuodijimas rūgštimis, šarmais), elektros (sužalojimas elektros srove). Sunki trauma gali sukelti šoką, psichozę; dažnai ji pavojinga gyvybei. Traumas tirianti ir gydanti chirurgijos šaka vadinama traumatologija.
Pobūdis
Trauma gali būti uždara, kai nepažeidžiamas odos ir gleivinės vientisumas, ir atvira (žaizda).
Esant ūminei traumai, traumuojantis faktorius veikia staiga ir trumpą laiką, esant lėtinei – nuolat ir ilgai.
Kai kurios traumos, tokios kaip išnirimas, kaulų lūžis, sumušimas, sukelia didelius anatominius pakitimus, kitos (pvz., vidaus organų suspaudimas) labai sutrikdo organizmo funkcijas.
Traumos patiriamos darbo, sporto, autoavarijų metu bei namuose. Buityje dažniausiai susižaloja vaikai ir senjorai, pastarųjų traumos pargriuvus neretai baigiasi sužeidimais, tokiais kaip šlaunikaulio lūžis, minkštųjų audinių ar galvos trauma.
Savičių valsčius
Savičių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietryčių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Savičiai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Kapujos kunigaikštystė
Kapujos kunigaikštystė – feodalinė valstybė Pietų Italijoje (Kampanijos regiono šiaurėje), kurią įkūrė labgobardų kilmės dinastija.
Lombardų valstybė
Nuo VI a. kunigaikštystės teritoriją valdė langobardiška Benevento kunigaikštystė, ir Kapuja buvo vienas iš stipriausių jos miestų. Aplink jį suformuota teritorinė valda, valdoma gastaldų, viena iš 33, sudariusių Beneventą. 839 m. dalis Benevento atsiskyrė kaip Salerno kunigaikštystė. Maždaug tuo metu Kapujos miestą nusiaubė saracėnai, ir jis atstatytas kitoje vietoje. Vietiniai gastaldai tapo vis stipresni, todėl Pandonas galiausiai pasiskelbė nepriklausomu nuo Salerno 862 m. Tai ir laikoma valstybės įkūrimu.
Pirmuosius kunigaikštystės dešimtmečius žymėjo kovos dėl valdžios, tačiau 887 m. Atenulfas pasiekė stabilumo. Jis ne tik įtvirtino valdžią valstybėlės viduje, bet ir sudarė sąjungą su graikų dominuojamais Neapoliu ir Gaeta. Be to, jis ir jo palikuonys siekė dinastinių sąjungų su kitomis langobardų valstybėlėmis: Beneventu, Salernu ir Spoletu. Trumpam tai pavyko padaryti Pandulfui, kuris 969 m. užvaldė Beneventą, 978 - Salerną, o 981 - Spoletą. Iš karto po jo mirties valdos vėl padalintos tarp jo sūnų.
Kapujos naujas suklestėjimas siejamas su trimis Pandulfo IV valdymais XI a. pirmoje pusėje. Šis valdovas bandė sudaryti sąjungą su graikiškomis pajūrio hercogystėmis ir gauti tinkamą priėjimą prie jūros. Jo valdymą žymėjo nuolatiniai konfliktai su dvasininkais bei kitomis langobardų valstybėmis, todėl tiek valstybė, tiek miestas silpo.
Normanų valda
Nuo 1029 m. šalia Kapujos egzistavo Aversos grafystė - pirmoji valdą, kurią užvaldė normanai pietų Italijoje. Vėliau normanų įtaka ir valdos Italijos pietuose didėjo. Pasinaudodamas Kapujos nusilpimu 1058 m. Aversos grafas Ričardas užėmė Kapujos kunigaikštystę, paversdamas ją normanų valdoma valstybe. Ji tapo galinga žaidėja vidurio Italijoje, sugebėjusia konkuruoti su popiežiais ir netgi pasiglemžti dalį Popiežiaus valstybės. Tokiu būdu Kapuja tapo pagrindine konkurente kitai normanų valstybei - Apulijos ir Kalabrijos hercogystei.
Kažkas tūno tamsoje
Kažkas tūno tamsoje – 1971 m. Italijoje sukurtas siaubo filmas. Mario Colucci scenarijų parašė 1961 m. ir buvo planuojama, kad juosta bus kuriama sekančiais metais kartu su Vakarų Vokietijos kinematografininkais, o ją režisuos Primo Zeglio. Šiems planams žlugus, po 10 metų pats Colucci režisavo filmą pagal savo scenarijų.
Turinys
Dviem policininkams persekiojant ir sulaikius ieškomą žudiką Spaiką, jie nebegali grįžti atgal, nes vienintelis tiltas buvo nuplautas potvynio. Trijulė apsistoja dideliame name, kur netrukus atvyksta dar keli žmonės: pagal iškvietimą pas ligonį nesėkmingai skubėjęs daktaras, medicinos profesorius, mergina bei nuolat besivaidijanti sutuoktinių Forestų pora. Name gyvenantis Džo su mergina priima svečius ir papasakoja, kad kažkada namas priklausė jau mirusiai prastos reputacijos ledi Šeilai Marlou. Nuobodžiaujanti Silvija Forest pasiūlo surengti spiritizmo seansą ir iškviesti šeimininkės dvasią. Keletas svečių sutinka, tačiau seansą nutraukia trenkęs žaibas. Profesorius Lorensas prisimena skaitęs, kad jeigu toks seansas būna nutraukiamas, dvasia lieka šiame pasaulyje. Netrukus name pradeda dėtis keisti dalykai, o svečiai – mirti vienas po kito.
MP
MP gali reikšti:
Buratinas (reikšmės)
Žodis Buratinas gali reikšti:
NO
NO gali reikšti:
Choinikų valsčius
Choinikų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietryčių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Choinikai.
NO
No gali reikšti:
Choinikų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
NO
no gali reikšti:
Džesika (1962 filmas)
Džesika – 1962 m. sukurta komedija.
Siužetas
Į vieną Sicilijos kaimą atsikrausto jauna akušerė Džesika, amerikietė, neseniai per medaus mėnesį netekusi savo vyro. Mergina netrunka sulaukti visų be išimties miestelio vyrų dėmesio ir tuo pačių – jų žmonų nepasitenkinimo. Nors Džesika stengiasi būti nuoširdi ir tikrai gerai atlieka savo pareigas, moterims atrodo, kad ji nuvilios jų vyrus. Norėdamos priversti juos labiau priklausomais, moterys paskelbia šiems sekso streiką.
Šiudainys
Šiudainys – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Poškonių.
Istorija
XIX a. kaimas buvo seniūnijos centras Ašmenos apskrities Dieveniškių valsčiuje.
Kopysė
Kòpysė  – miesto tipo gyvenvietė rytų Baltarusijoje, Vitebsko srityje, 35 km nuo Oršos, už 2 km nuo Kopysės geležinkelio stoties linijoje Orša–Mogiliovas. Įrengta prieplauka kairiajame Dniepro krante. Veikia Oršos įmonių filialai (mašinų gamybos, statybinių medžiagų), meninės keramikos centras. Stovi stačiatikių cerkvė (XX a. pr.) ir koplyčia (XIX a. pr.).
miniatiūra|250px|left|Turgaus aikštė, 1940 m. miniatiūra|250px|left|Kopysės prieplaukoje, iki 1917 m. miniatiūra|250px|left|Kopysės panorama 1905 m.
Istorija
Pirmą kartą 1059 m. paminėta Nikono metraštyje. Kopysė priklausė Polocko kunigaikštystei, vėliau – Smolensko kunigaikštystei. Nuo XIV a. antrosios pusės – Vitebsko vaivadijoje, Lietuvos Didžioji Kunigaikštystėje (LDK). XIV–XVIII a. Kopysėje stovėjo pilis. Pagal 1726 m. aprašymą inventoriuose, turėjusi 4 bastionus, medines sienas, įvažiavimo bokštą. Po 1772 m. pilis nebuvo atstatoma.
XVI a. Kopysė buvo kunigaikščių Ostrogiškių, vėliau – Radvilų valdose. Per ATR-Maskvos karą (1654–1667) Kopysė, stovėjusi rytiniame LDK paribyje su maskvėnais, buvo įvykių sūkuryje. 1654 m. miestą užėmė caro kariuomenė. 1655 m. pradžioje vėl įžengė LDK kunigaikščio vėliavos. Rokiruotė pasikartojo 1659 m., kai grįždami caro vaivados iš dalies sudegino miestą už išdavystę. 1660 m. miestelėnai atidarė vartus įleisdami LDK kariuomenę. 1662 m. pro miestą pravažiavo austrų diplomatas ir keliautojas Augustinas Majerbergas, palikęs Kopysės architektūros, gyventojų buities ir apylinkių aprašymus. Per Šiaurės karą čia buvo apsistojęs caras Petras I.
Kopysė buvo stambus puodininkystės centras, nuo XV a. garsėjo čia išdegtais kokliais ir unikalių keraminių dirbinių iš raudonojo molio gamyba. Kopysės kokliais puoštos krosnys Maskvos kremliaus ir kituose rūmuose.
Nuo 1772 m. Kopysė buvo Rusijos imperijos sudėtyje. 1777–1862 m. buvo Kopysės apskritis Mogiliavo gubernijoje. 1781 m. patvirtintas miesto herbas. 1789 m. atidaryta liaudies mokykla. Kopysės valsčiaus centras (1777–1796 ir 1802–1861), vėliau turėjo miesto teises Horkų apskrityje. XIX a. ir XX a. sandūroje Kopysėje veikė 17 nedidelių gamybos įmonių.
XVIII ir XIX a. sandūroje Kopysė tapo hasidinio judaizmo centru. Čia užgimė vietinė hasidų kryptis, kuri XX a. viduryje įsiliejo į ortodoksų judėjimą Chabad Lubavitč. XIX a. Kopysė buvo Baltarusijos kalvinizmo centras. Napoleono žygio į Rusiją metu 1812 m. miestą užėmė prancūzai. Lapkričio 12 d. Kopysės apylinkėse Dnieprą forsavo Michailas Kutuzovas.
1904 m. buvo 3950 gyv., 1911 m. – 5924 gyv. 1924–1930 m. buvo rajoniniu centru Baltarusijos TSR. Nuo 1930 m. – Vitebsko srities Oršos rajono sudėtyje, nuo 1938 m. – miestelis (miesto tipo gyvenvietė).
Per Antrąjį pasaulinį karą buvo okupuota vokiečių. 1939 m. surašymo duomenimis, Kopysėje gyveno 405 žydai – 9,91% nuo viso gyventojų skaičiaus. Visi žydai 1941 m. spalio mėn. nacių buvo uždaryti miestelio gete, o 1942 m. sausio 14 d. sušaudyti. Karo metais per Dnieprą kėlėsi generolo Heinco Guderiano armijos motorizuoti padaliniai.
Cholmečo valsčius
Cholmečo valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietryčių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Cholmečas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Tapačula
Tapačula, pilnai Tapačula de Kordova i Ordonjesas (Tapachula de Córdova y Ordóñez) – miestas Meksikos pietuose, Čiapaso valstijoje, netoli Gvatemalos sienos, Čiapaso Siera Madrės papėdėje. Sokonusko krašto svarbiausias miestas. Yra oro uostas, geležinkelio stotis, plentai į Kecaltenangą, Ariagą, netoliese yra Ramiojo vandenyno uostamiestis Puerto Čiapasas. Žemės ūkio srities prekybinis centras (kava, vaisiai, gyvuliai) ir tranzitinis punktas. Naftos saugyklos. Būdinga XX a. pr. Art Deco architektūra. Tapačuloje gyvena didelė kinų bendruomenė.
Istorija
Tapačula įkurta dar ikikolumbiniais laikais. 1794 m. ji tapo Sokonusko krašto – neaiškios priklausomybės srities tarp Meksikos ir Gvatemalos – sostine. XIX a. pab. kraštas perėjo Meksikos žinon, o Tapčula paskelbta miestu.
Žvalgybos tarnyba
thumb|[[VSD – lietuviška žvalgybos tarnyba]]
– vyriausybinė įstaiga, užsiimanti žvalgyba.
Renka, tiria ir teikia informaciją savo užsakovams apie nusikaltimus (kriminalinė žvalgyba), grėsmes šaliai, kariuomenes ar diplomatinę tarnybą. Įsikūrusios ir dirba praktiškai visose pasaulio šalyse, dažniausiai yra slaptosios tarnybos.
Veikla
Informaciją renka įprastais (apklausa, atvirųjų šaltinių žvalgyba, valstybės registrai) ar slaptais (kriptoanalizė, pasiklausymas, sekimas, verbavimas) būdais. Gali dalintis informacija su sąjungininkais (pvz. tarp NATO šalių).
Dažniausiai laikosi konspiracijos (atsargumo), turi savo informatorius (agentus) ir rezidentūras (užsienio filialus). Skirstomos į veikiančias šalies viduje (vidines, pvz. LKPB, VAT) ir užsienyje (išorines, pvz. AOTD, VSD).
Kartais žvalgybos tarnybos (pvz. Mossad), siekdamos savo vyriausybių interesų, užsiima ginklų kontrabanda, nužudymais, propaganda ar valstybiniais perversmais.
Draugiškų žvalgybos tarnybų darbtuotojai vadinami žvalgybininkais, priešiškų – šnipais.
Kasereso provincija
Kasereso provincija  – provincija vakarų Ispanijoje, esanti šiaurinėje Estremadūros autonominėje srityje. Administracinis centras – Kaseresas. Kiti miestai: Plasencija, Truchiljas (ispanų konkistadoro Francisco Pizarro gimimo vieta). Padalinta į 219 savivaldybių. Yra keletas komarkų: Las Viluerkas, Las Hurdes. Ribojasi su Salamankos, Avilos, Toledo ir Badachoso provincijomis. Vakaruose turi pasienio ruožą su Portugalija.
2013 m. duomenimis, provincijoje gyveno 410 275 gyventojai. Ketvirtadalis iš jų gyveno provincijos sostinėje.
Čočai
Čočai (, sav. Ngiwa) – indėnų tauta, gyvenanti Meksikoje, Oachakos valstijos šiaurės vakaruose. Populiacija – 814 žmonių (XX a. vid. ~3000). Gimtoji čočų kalba, priklausanti otomangų kalbų šeimai, sparčiai nyksta (770 kalbėtojų 1998 m.), dabar daugelis kalba ispaniškai. Tikintieji – katalikai, išlikę prigimtinės tikybos bruožų. Tai viena iš tautų, tradiciškai žinomų kaip popolukai.
Čočai verčiasi kapline žemdirbysyte (augina kukurūzus, pupeles ir kt.), pina sombrerus, krepšius, demblius.
Tradiciniam būstui būdingas aukštas, dažniausiai keturšlaitis stogas, besileidžiantis beveik iki pat žemės. Sienos statomos iš akmens ir skiedinio. Akmeninis viršduris išraižomas.
RKL 2007–2008 m. sezonas
RKL 2007-2008 metų sezonas – trečiasis lygos sezonas, kuriame dalyvavo 28 klubai, regionų principu suskirstytų į dvi grupes. Lygos čempione tapo Šiaulių „ABRO-Saulė“ ekipa.
Siuniajevo ir Zeldovičiaus efektas
thumb|Pirmieji Siuniajevo ir Zeldovičiaus efekto matavimai [[ALMA radioteleskopais. ]] Siuniajevo ir Zeldovičiaus efektas (sutrumpintai SZ efektas) – reliktinio spinduliavimo intensyvumo kitimas dėl atvirkštinio Komptono efekto, spinduliuotei sąveikaujant su karštais tarpžvaigždinės ir tarpgalaktinės medžiagos elektronais. Šį efektą 1969 metais numatė rusų mokslininkai Rašidas Siuniajevas ir Jakovas Zeldovičius.
Karštose dujose galaktikų spiečiuose esantys elektronai sąveikaudami su mažesnės energijos fotonais išsklaido juos, padidindami jų energiją. Todėl sumažėja mažesnės energijos fotonų skaičius (maždaug 0,02 %), spiečiaus sritis atrodo tamsesnė. Tačiau didesniuose dažniuose (>218 GHz), spiečius stebimas šviesesnis, palyginus su šalia spiečiaus esančiomis sritimis
Šiugždai
Šiugždai – buvęs kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Krokialaukio.
Kovalivka
Kovalivka  – kaimas centrinėje Ukrainoje, Kijevo srities pietvakariuose, prie Kamenkos upės. Vasylkivo rajono gyvenvietė.
Juravičų valsčius (Rečyca)
Juravičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietryčių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Juravičai.
Kovalivka
Istorija
Kaimas įsikūrė 1501 m., kai Kijevo sritis priklausė Lietuvos didžiajai kunigaikštystei.
Po Liublino unijos priklausė Lenkijos karalystei, o nuo 1795 m. Rusijos imperijai.
Juravičų valsčius (Rečyca)
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Kovalivka
Istorija
1991 m. Ukraina paskelbė nepriklausomybę ir kaimas priklauso Ukrainai.
Sportas
Pastaruoju metu gyvenvietę garsina futbolo klubas „Kolos“, įkurtas 2012 m. ir tapęs profesionaliu klubu.
Prekinis laivas
Daugelis pasaulio valstybių turi prekybinių laivų (prekybos laivyną). Tačiau dėl didelių eksploatavimo išlaidų daug pasaulio laivų plaukioja naudodami vėliavas valstybių, kurios specializuojasi teikti laivų registracijos, priežiūros ir aprūpinimo įgulomis paslaugas mažomis kainomis. Tokios vėliavos vadinamos patogios šalies vėliavomis. Patogiausiomis šalimis laikomos Liberija ir Panama. Laivų su patogios šalies vėliavomis savininkai gali būti iš bet kurios valstybės.
Graikijos prekybos laivynas vienas didžiausių pasaulyje – pagal laivų skaičių jis yra 3-ias pasaulyje, pagal dedveito tonažą – pirmas (17,39% pasaulio tonažo).
Prekybinių laivų pavadinimai neretai turi specialų prefiksą, nurodantį koks tai laivas:
Prekybiniai laivai skirstomi į kategorijas pagal paskirtį ir dydį.
Sausakrūviai laivai
right|thumb|250px| „Sabrina I“ savo triumuose veža piltinius krovinius. Krovininis laivas  – bet kuris laivas, gabenantis krovinius iš vieno uosto į kitą. Tūkstančiai tokių laivų perveža didžiąją dalį pasaulyje gabenamų komercinių krovinių. Krovininiai laivai paprastai pastatyti šiai funkcijai, todėl turi tam pritaikytus triumus, krovimo ir kitus reikalingus įrenginius
Dauguma šių dienų sausakrūvių laivų yra balkeriai ar konteinervežiai.
Balkeriai
Balkeriai yra okeaniniai ar jūriniai laivai, skirti gabenti palaidus sausus piltinius krovinius – geležies rūdą, boksitus, akmens anglis, cementą, grūdus ir pan. krovinius.
Balkerius galima atpažinti pagal didelius dėžiškus liukus denyje, kurie atsidaro slenkami už borto ar susilanksto priekin ar atgal. Balkerių dydis paprastai priklauso nuo uostų ir maršrutų, kur jie veiks. Didžiausias jų plotis atitinka Panamos kanalo plotį. Daugelis balkerių yra pernelyg dideli, kad plaukiotų ežeruose, tačiau Šiaurės Amerikos Didžiuosiuose ežeruose anksčiau veikė iki 300 krovininių laivų, dalis kurių buvo balkeriai. thumb|250px|right|Konteinervežis „Colombo Express“ yra vienas didžiausių pasaulio konteinervežių.
Tanklaiviai
right|thumb|250px|Žalios naftos tanklaivis (supertankeris) „AbQaiq“. Tanklaivis yra laivas, kurio konstrukcija pritaikyta pervežti į triumų tankus supiltus skysčius.
Tanklaiviuose pervežami tokiai skysčiai kaip:
Tanklaivių tonažas būna įvairus – nuo kelių šimtų tonų (aptarnauja nedidelius uostus, pakrančių gyvenvietes) iki kelių šimtų tūkstančių tonų (pvz., perveža naftą iš gavybos vietų į perdirbimo vietas tolimuose regionuose).
Skirtingi gabenami skysčiai reikalauja skirtingų aptarnavimo įrengimų, todėl neretai statomi specialūs tanklaiviai – cheminiai tanklaiviai, degalų tanklaiviai ir kt.
Kabotažiniai laivai
Kabotažiniai laivai yra mažesni laivai, plaukiojantys pakrantės zonoje ir neišplaukiantys į atvirą jūrą ar tarpžemyninius maršrutus. Jie paprastai pasižymi maža grimzle, kad galėtų plaukioti seklesniuose pakrančių vandenyse ir įplaukti į mažus uostus.
Keleiviniai laivai
Keleivinis laivas yra laivas, kurio pagrindinė paskirtis yra gabenti keleivius. Keleiviniais laivais nevadinami krovininiai laivai, turintys galimybę gabenti nedaug keleivių (dvylika ar mažiau). Nemažai keleivinių laivų gali gabenti ir krovinius, Pvz., okeaniniai laineriai gabendavo pašto ir skubius krovinius, o ne tik keleivių bagažą. Tokiems papildomiems kroviniams krauti jie turi reikiamus įrengimus – krautuvus ir kt.
Šiuolaikiniai kruiziniai keltai turi automobilių denius ne tik keleivių automobiliams, bet ir sunkvežimiams bei vilkikams. Krovinių pervežimui nėra skirti tik patys naujausių vandenynų laineriai bei praktiškai visi kruiziniai laivai.
Kruiziniai laivai
thumb|right|250px|Kruizinis laivas „Artemis“
Kruizinis laivas, kitaip kruizinis laineris – keleivinis laivas, kuriuo keliaujama į pramogines ar poilsines keliones, kai pati kelionė laive laikoma svarbiu kelionės elementu ir malonumo šaltiniu. Kruizai tapo svaria turizmo verslo dalimi.
Keltai
thumb|right|250px|Keltas
Keltas yra keleivinis laivas, perkeliantis keleivius, dažnai ir jų automobilius per upes, kanalus, sąsiaurius, siauras jūras. Daugelis keltų kursuoja pagal reguliarius tvarkaraščius.
Jakimava Slabados valsčius
Jakimava Slabados valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietryčių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Jakimava Slabada.
Revuonos tvenkinys
Revuonos tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Prienų rajone, Prienų miesto vakariniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Revuonos upelį (Nemuno intakas) 1,8 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,19 km, plotis – iki 0,035 km. Altitudė 72,4 m. Krantai aukštoki. Tvenkinį supa Prienų šilas (išskyrus rytinę dalį).
Gimnastika 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
'''Gimnastika 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse''' vyko 29-ą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Kinijos rinktinė pelnė daugiausiai medalių.
Įkalinimas iki gyvos galvos
Įkalinimas iki gyvos galvos – laisvės atėmimas kaliniui už padarytus nusikaltimus be pasibaigiančio termino. Dažniausiai laikoma kaip viena sunkiausių bausmių šiuolaikinėje teisėje.
Laisvės atėmimas iki gyvos galvos yra taikomas daugumoje valstybių išskyrus šias: Andora, Bolivija, Bosnija ir Hercegovina, Kolumbija, Kosta Rika, Žaliasis Kyšulys, Kroatija, Dominikos Respublika, Ekvadoras, Gvatemala, Hondūras, Islandija, Kosovas, Juodkalnija, Mozambikas, Nikaragva, Norvegija, Panama, Paragvajus, Portugalija, Kongo Respublika, Serbija, Ispanija, Surinamas, Urugvajus, Venesuela.
Kai kurios šalys leidžia įkalinimą iki gyvos galvos tik karo atveju: Brazilija, Salvadoras.
Lietuvoje
Lietuvoje baudžiamasis kodeksas už sunkiausius nusikaltimus numato laisvės atėmimo iki gyvos galvos bausmę. Lietuvos teisinėje sistemoje laisvės atėmimo iki gyvos galvos bausmė yra reali – nuteistasis yra kalinamas iki mirties. Skirtingai nei daugelio kitų bausmių atveju netaikoma galimybė atsižvelgti į nuteistojo asmenybės pasikeitimus, galimą reabilitaciją, ir nuteistąjį šia bausme paleisti lygtinai. Bausmių vykdymo kodeksas įtvirtina tiesioginį draudimą taikyti lygtinį paleidimą nuteistajam laisvės atėmimu iki gyvos galvos. Lietuvos teisinėje sistemoje yra numatyti trys atvejai kuomet nuteistasis iki gyvos galvos gali būti paleistas:
2013 m. Europos žmogaus teisių teismas priėmė nagrinėti grupės lietuvių nuteistų iki gyvos galvos pareiškimą prieš Lietuvą dėl jų teisių pažeidimo, kad jų atžvilgiu taikoma laisvės atėmimo iki gyvos galvos bausmė ir jos režimas pažeidžia Europos žmogaus teisių konvencijoje įtvirtintą nežmoniško ir žmogaus orumą žeminančio elgesio draudimą. 2014 m. Lietuvoje iki gyvos galvos kalėjo 116 nuteistųjų.
Įkalinimo iki gyvos galvos bausmė Lietuvoje vykdoma Alytaus pataisos namuose, Marijampolės pataisos namuose ir Pravieniškių pataisos namuose – atvirojoje kolonijoje.
Piketinio arsenalas
Piketinio arsenalas – JAV ginkluotųjų pajėgų tyrimų ir gamybos įmonė, įsikūrusi 26 km² teritorijoje šiaurinėje Naujojo Džersio dalyje ties Denmarko ežeru. Arsenale yra JAV Armijos Ginkluotės tyrimų, konstravimo ir inžinerijos centras {United States Army Armament Research, Development and Engineering Center). Žinomas kaip vieta, kurioje buvo išrastas šaunamųjų ginklų Piketinio pamatėlis (Picatinny rail) bei kuriami šaulių ginklų šoviniai.
Įmonė buvo įkurta 1880 m. kaip Piketinio parako depas (Picatinny Powder Depot). Netrukus Karinis laivynas nusipirko dalį šio arsenalo ir joje įrengė Denmarko ežero parako depą, vėliau žinomą kaip Denmarko ežero laivyno amunicijos saugojimo depas (Lake Denmark Naval Ammunition Storage Depot). Įmonė gamino paraką iki Pirmojo pasaulinio karo pabaigos, kai įmonė gaminti ir sunkiuosius šaudmenis bei ėmė daugiau užsiiminėti tyrimais bei konstravimu. Antrojo pasaulinio karo metais Piketinio arsenalas buvo stambi didelio kalibro šaudmenų užtaisymo įmonė, kurioje dirbo 18 tūkst. darbuotųjų.
Šiais laikais arsenalas kuria JAV ginkluotosioms pajėgoms naujas technologijas ir gamina įvairius šaudmenis, ginklus bei šarvų sistemas.
Piketinio arsenale taip pat yra JAV Armijos Šaudmenų naikinimo technologijų direktoratas (Explosive Ordnance Disposal Technology Directorate). Ši grupė JAV Armijos šaudmenų naikinimo specialistams kuria įrankius, įrangą ir darbo instrukcijas.
Istorija
Iki JAV pilietinio karo JAV armijos parakas buvo saugomas įvairiose saugyklose rytinėje JAV dalyje. Didelė dalis šių saugyklų buvo pietinėje dalyje ir karo pradžioje buvo užimtos Amerikos Valstijų Konfederacijos. Federalinė vyriausybė ėmė ieškoti vietos centrinei saugyklai šiaurrytinėje dalyje, netoli didžiųjų miestų.
1880 m. rugsėjo 6 d. JAV Karo departamentas įsteigė Doverio parako depą (Dover Powder Depot). Praėjus 4 dienoms jis buvo pervadintas į Piketinio parako depą (Picatinny Powder Depot).
1880 m. birželio 26 d. už $35874 buvo nupirkta žemė (4,8 km²), kurioje numatyta įsteigti būsimą Piketinio arsenalą. Vėliau buvo prijungti keli greta nupirkti sklypai. 1891 m. armija 1,27 km² sklypą greta Denmarko ežero perdavė kariniam jūrų laivynui. Arsenalas stovėjo slėnyje tarp dviejų kalvų juostų, kurios turėjo apsaugoti gretimas teritorijas jei kartais sprogtų parako saugyklos.
1907 m. įmonės pavadinimas buvo pakeistas į „Piketinio arsenalas“ (Picatinny Arsenal), joje buvo pastatyta pirmoji parako gamykla. 1911 m. arsenalas, nenustodamas gaminti šaudmenis, užsiėmė ir tyrimais bei konstravimu, įsteigė ginklų mokyklą karininkams mokyti. Pirmojo pasaulinio karo metais buvo įkurtos testavimo ir kontrolės laboratorijos. 1919 m. buvo pastatyta maža eksperimentinė gamykla, kurioje imta konstruoti ir tobulinti artilerijos šaudmenis. 1921 m. arsenalas užsiėmė ir eksperimentais su sprogdikliais.
Tarp pasaulinių karų arsenalas veikė kaip tyrimų ir tobulinimo centras. Buvo sukurti tobulesni bedūmio parako laikymo metodai, heksogeno apdorojimo metodai, išrasta nauja sprogstamoji medžiaga haleitas. Pastarąją išrado vyriausiasis arsenalo chemikas dr. Ceorge C. Hale.
Iki Antrojo pasaulinio karo arsenalo teritorija po truputį plėtėsi, o 1941 m., prieš pat JAV įsitraukiant į karą, prie arsenalo buvo prijungti keli stambūs sklypai. Viename jų buvo Spicertown kaimas. XIX a. buvusi klestinti smulkių, bet pelningų ūkių bendruomenė 1941 m. buvo smarkiai sunykusi. Kaimo teritorijoje buvo apgyvendinti arsenale dirbantys kariškiai. Paskutiniai tam skirti gyvenamieji namai buvo nugriauti 2007 m.
Antrojo pasaulinio karo metais arsenalas intensyviai gamino šaudmenis. Arsenale trimis pamainomis dirbo 18 tūkst. darbuotojų, gaminusių artilerijos sviedinius ir bombas. Toliau buvo kuriami ir nauji šaudmenys bei jų dalys. Pvz., buvo sukurti delstinis sprogdiklis rikošetiniam bombardavimui ir specialios bombos damboms ir naftos gręžiniams bombarduoti. Arsenale patobulintos sprogmenų gamybos technologijos buvo įdiegtos ir kitose JAV sprogmenų gamyklose.
Po Antrojo pasaulinio karo Piketinio arsenalas vėl daugiau užsiėmė naujų ginklų ir šaudmenų kūrimu. Prasidėjus Korėjos karui JAV armijai buvo pateiktos patobulintos bazukos ir šviečiamosios šautuvinės granatos.
Vėliau buvo tobulinami radarai, pirotechnika, raketiniai sviediniai, delstiniai sprogdikliai, branduoliniai šaudmenys (jų tarpe - šaudmenys 280 mm patrankai M65). Karui Vietname arsenalas pateikė visą šeimą 40 mm granatsvaidžių granatų.
1977 m. JAV armija, pripažindama Piketinio arsenalo nuopelnus kuriant ginklus ir šaudmenis, jo teritorijoje įkūrė Ginkluotės tyrimų ir konstravimo vadovybę (Armament Research and Development Command, ARRADCOM). Arsenalui buvo pavesta kurti mažo kalibro šaunamuosius ginklus bei jų šaudmenis. 1983 m. ARRADCOM buvo panaikintas, jo vietą užėmė Ginkluotės tyrimų ir konstravimo centras (Armament Research and Development Center, ARDC). 1986 m. ši institucija vėl pervadinta į Ginkluotės tyrimų, konstravimo ir inžinerijos centras (Armament Research, Development and Engineering Center, ARDEC).
365 dienos (filmas)
365 dienos – 2020 m. Lenkijoje sukurta erotinė drama pagal Blanka Lipińska romanų trilogijos pirmąją dalį. Yra numatyta sukurti du tęsinius.
Filmas rodomas Netflix platformoje, kur sulaukė didelio dėmesio bei daugybės neigiamų įvertinimų.
Siužetas
Masimas – mafijos boso sūnus, kuris po tėvo nužudymo perima jo „verslą“. Tėvo nužudymo metu jis pats buvo sužeistas ir jo sąmonėje išliko atvaizdas moters, kuri tuo metu buvo paplūdimyje. Dabar Masimas yra apsėstas minties rasti merginą.
Atostogoms į Siciliją su vaikinu ir drauge atvykusi Laura ir yra toji mergina. Vieną vakarą ji pagrobiama ir atsiduria Masimo namuose. Šis pasakoja visą istoriją, tačiau Lauros ji nei kiek nesužavi. Ji nori grįžti namo, tačiau Masimas atsisako ją paleisti. Jis paskiria terminą – 365 dienas, kurias Laura praleis su juo. Jeigu per metus mergina jo nepamils, galės būti laisva.
Šiukščiai
Šiukščiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Degučių. Stūkso Šiukščių piliakalnis.
Etimologija
1268 m. minimas Nalšios kunigaikštis Šiukštis (Suxe), žuvęs 1272 m. Čia buvo jo pilis (Šiukščių piliakalnis). Tikriausiai nuo kunigaikščio ir galėjęs kilti kaimo vardas.
Maladečinos apskritis
thumb|260px|Valsčiaus administracijos pastatas Maladečinoje tarpukariu Maladečinos apskritis – Lenkijos (1927–1939 m.) ir Baltarusijos TSR (1939–1940 m.) administracinis teritorinis vienetas dabartinėje Baltarusijos teritorijoje. Centras – Maladečina. Įkurta 1927 m. balandžio 1 d. iš penkių nuo Vileikos ir po vieną nuo Ašmenos, Valažino ir Stolpcų apskrities atskirtų valsčių. Priklausė Vilniaus vaivadijai. Plotas 1898 km², 91,3 tūkst. gyventojų (1931 m.). Nuo 1939 m. gruodžio 4 d. priklausė Baltarusijos TSR Vileikos sričiai, 1940 m. sausio 16 d. likviduota, apskrities teritorijoje įkurti Maladečinos ir Radaškonių rajonai.
Suskirstymas
Apskričiai priklausė 8 valsčiai:
Trostianecas
Trostianecas  – miestas rytų Ukrainoje; Sumų srityje, Ochtyrkos rajone. Mieste veikė šokolado fabrikas „Ukraina“. 2021 m. būta 19,7 tūkst. gyventojų. 2022 m. per Rusijos įsiveržimą dėl miesto vyko intensyvūs mūšiai tarp Ukrainos ir Rusijos pajėgų.
Juodblakės
Juodblakės (Thyreocoridae) – blakių pobūrio šeima.
Šiai negausiai šeimai priklauso juodos, blizgančios blakės, iš pirmo žvilgsnio panašios į krypūnėlių (Histeridae) šeimos vabalus.
Kūno ilgis 3–6 mm. Skydelis dengia beveik visą pilvelį. Šie vabzdžiai minta sėklomis ir žiedais, dažniausiai aptinkami ant žolių ir krūmų. kai kurios rūšys yra kultūrinių augalų kenkėjai.
Paplitusios visame pasaulyje – šeimai priskiriama apie 40 rūšių. Europoje gyvena 4 rūšys, Lietuvoje – 1 rūšis.
Trostianecas
Geografija
Miestas įsikūręs Ukrainos rytuose, Rusijos pasienyje, prie Boromlios upės. Reljefas iškilęs 118 m virš jūros lygio. Apylinkes supa miškai ir laukai.
Istorija
Pasak istorikų, gyvenvietė atsirado XVII amžiaus pirmoje pusėje, per naują valstiečių ir kazokų persikėlimo iš Dešiniakrantės Ukrainos į Slabadų Ukrainą bangą, kurią sukėlė lenkų valdžios atkūrimas. Čia po Berestečko mūšio (1651 m.) apsigyveno naujakuriai, kurie bėgo nuo galimų represijų už dalyvavimą pasipriešinime prieš Lenkijos valdžią.
Miesto pavadinimas siejamas su šalia tekančios Trostiankos upės pavadinimu.
XVII amžiaus pabaigoje Trostianecas tapo pulkininko Ivano Perehrestovo nuosavybe. 1720 m. atiteko cariniam nuodėmklausiui Timofijui Nadaržinskiui. Iki 1820 m. priklausė tiesiogiai Nadaržinskių šeimai, o nuo 1820 m., kaip kraitis, atiteko generolo Oleksijaus Korsakovo šeimai, nuo 1843 m. – kunigaikščio Vasilijaus Golicino šeimai.
Iki 1765 m. buvo Ochtyrkos pulko jurisdikcijoje, vėliau – Slabadų Ukrainos gubernijos dalis. Nuo 1835 m. buvo Charkovo gubernijos dalis. Miesto ekonomika vystėsi labai lėtai dėl sunkios gyventojų materialinės padėties. Turtais išsiskyrė tik turtingas kunigaikščių Golicynų dvaras (cirkas, teatras, dvarininko dvaras ir bažnyčia).
1868–1874 m. dvarą valdė Sankt Peterburgo pirklys Markas. 1874 m. įsigijo Leopoldas Kionigas. Paskutinis dvaro savininkas iki 1917 m. buvo jo sūnus Julijus.
1877 m. Rusijos susisiekimo ministro įsakymu buvo pastatytas Smorodinės lokomotyvų depas ir nupirkta 12 garvežių.
1914 m. gyventojų skaičius išaugo iki 4568 žmonių. 1940 m. liepos 12 d. buvo suteiktas miesto statusas.
Antrojo pasaulinio karo metu, puolant hitlerinės Vokietijos pajėgoms, sovietų kariuomenė atsitraukė 1941 m. spalio 10 d. Netrukus miestą užėmė vokiečių kariuomenė.
1978 m. kovo 27 d. prie miesto prijungti Smorodinės ir Radomlios kaimai.
2021 m. duomenimis mieste būta 19 797 gyventojų, o 2022 m. vasario mėn. invazijos į Ukrainą metu miestas patyrė apšaudymus.
Karo metas
2022 m. vasario 24-osios vakarą iš Rusijos pusės prisiartino ir sustojo karinės technikos kolona.
Vasario 24-osios naktį artilerijos apšaudymai apgadino kraštotyros muziejų, įsikūrusį Leopoldo Kionigo dvare, kuris yra architektūros paminklas. Vėliau muziejus buvo ne kartą apšaudytas ir apiplėštas.
Tautiškoji demokratų partija
Tautiškoji demokratų partija - pirmoji tautinė lietuvių partija. Ji susikūrė 1905 m. lapkričio 27 d. iš Lietuvių demokratų partijos tautiškai angažuotų narių, vadovaujama daktaro Jono Basanavičiaus.
Tautininkai, kaip religiniai tolerantai, sudarė vidurio srovę ir buvo vadinami liberalais. Toks srovės apibūdinimas pagal santykį su religija ir bažnyčia atėjo iš Rusijos liberalų.
Tautiškoji lietuvių demokratų partija veikė 1905–1907 m. Jos programoje bandoma demokratines idėjas sieti su asmens, kaip tam tikros etninės bendrijos nario, identifikavimusi. Programa nebuvo išbaigta. Pagrindiniai jos punktai pakartoja LDP ir LSDP programų postulatus. Lietuvos politinė autonomija, demokratiniai valdymo ir savivaldos principai, lietuvių kalbos ir apskritai tautinės kultūros gynimas. Ši programa išsiskyrė tuo, kad aukščiau kitų kėlė tautos vienybės idėją. Tautininkai akcentavo tai, kad valstybėje yra labai svarbi tautos kalba, juntamas jų siekis atriboti kitataučius.