cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dominikos Respublikos istorija
XVI amžius
XVI a. viduryje saloje gyveno 7 tūkst. pabėgusių vergų. Bahoruko kalnai buvo pagrindinė jų slapstymosi vieta. Jie puldinėjo ispanus. 1546 m. vergas Diegas de Gusmanas vadovavo sukilimui San Chuan de la Maguanos srityje, o po to pabėgo į Bahoruko kalnus. Pagavus Gusmaną, jis buvo žiauriai nužudytas kaip daugelis jo rėmėjų. Ilgiausiai truko Sebastijano Lembos sukilimas. Su keturiais šimtais juodaodžių jis 15 metų puldinėjo ispanų miestus ir plantacijas. 1548 m. jis buvo pagautas ir nužudytas, bet puldinėjimai tęsėsi. 1560 m. kolonija neturėjo pinigų sumokėti kariams, kad būtų persekiojami pabėgę vergai. Salos ekonomikai didelį smūgį sudavė ispanų vadžia, perkėlusi privalomą prekybos laivų sustojimo vietą iš Santo Domingo į Havaną. Santjago de los Kabaljerosas ir La Vega buvo sugriauti žemės drebėjimo 1564 m.
Po užkariavimų Amerikos žemyne Espanjola greitai smuko. Daug kolonistų išvyko į Peru ir Meksikos sidabro kasyklas, o nauji atvykėliai iš Ispanijos saloje nesustodavo. Žemės ūkis smuko, vergų importas sumažėjo. Kadangi baltieji, juodaodžiai ir tainų palikuonys vienodai skurdo, tai silpnino rasinę hierarchiją. Šios grupės pradėjo maišytis. Išskyrus Santo Domingą, kuris legaliai eksportavo, kiti salos uostai laikėsi iš kontrabandos. Toliau nuo pakrantės gyventojai vertėsi gyvulininkyste.
1586 m. anglų piratas Francis Drake užėmė San Domingo miestą ir gavo iš ispanų išpirką už jo sugrąžinimą. Trečdalis miesto buvo sugriauta, beveik visi religiniai, administraciniai ir kariniai pastatai buvo apgadinti ar sugriauti. 1592 m. piratas Kristoferis Niuportas užėmė ir nusiaubė Asuos miestą. 1595 m. ispanai dėl olandų sukilimo uždraudė jų laivams atvykti į Ispanijos uostus. Nebegaudami druskos silkių pramonei, daug olandų laivų atvyko į Ameriką, kur kolonistai mielai su jais prekiavo.
XVII amžius
1605 m. ispanai nusprendė perkelti Espanjolos šiaurinės ir vakarinės pakrantės kolonistus arčiau Santo Domingo, nes buvo nepatenkinti jų prekyba su olandais ir anglais. Per šį perkėlimą daugiau nei pusė kolonistų mirė nuo bado ir ligų. 100 tūkst. galvijų buvo palikta, pabėgo daug vergų. Ispanų kariai sunaikino 5 iš 13 salos gyvenviečių. Daug kolonistų kovojo, bėgo į džiungles ar įsėdo į atvykusius olandų laivus.
1655 m. Oliveris Kromvelis pasiuntė admirolą Viljamą Peną užimti Santo Domingą. 400–600 ispanų atrėmė 9000 anglų. Tačiau anglai užėmė Jamaiką. Ispanija norėjo pasinaudoti San Domingu kaip svarbiausia karine baze, kad išvytų kitų šalių kolonistus, bet buvo per daug nusilpusi dėl karų.
XVIII amžius
Burbonai pakeitė Habsburgus Ispanijos soste 1700 m. ir pradėjo ekonomines reformas, kurios palaipsniui atgaivino Santo Domingą. Ispanija liberalizavo prekybą su kolonijomis ir tarp kolonijų. Amžiaus vyduryje šiaurinė salos dalis buvo apgyvendinta emigrantų iš Kanarų salų. Sibao regione jie pradėjo auginti tabaką, vergų importas buvo atnaujintas. Santo Domingo gyventojų skaičius išaugo nuo 6 tūkst. 1737 m. iki 125 tūkst. 1790 m. Iš jų 40 tūkst. buvo baltieji žemės savininkai, 25 tūkst. buvo laisvi mulatai ir 60 tūkst. – vergai. Tačiau kolonija buvo skurdi ir apleista, ypač palyginus su prancūzų valdoma salos dalimi, kuri buvo turtingiausia kolonija Amerikoje, o joje gyveno 500 tūkst. žmonių.
Austrijos įpėdinystės karas kilo tarp Didžiosios Britanijos ir Ispanijos 1739 m. Ispanų piratai iš Santo Domingo pradėjo naršyti Karibų regioną ir tai darė iki amžiaus pabaigos. Jie puldinėjo užsienio uostus, kenkdami prekybai su Britanija ar Niujorku. Pavogtos prekės buvo parduodamos Santo Domingo uostuose. Iš piratavimo gautas pelnas pagyvino ekonomiką ir iš Europos atvyko daugiau žmonių.
Sumažėjus prekybos apribojimams prancūziškoji Espanjolos dalis tapo pagrindine ispanų kolonijos jautienos, medienos, odos ir tabako rinka. Kilus Haičio revoliucijai turtingi miesto ispanai, susiję su kolonijine administracija pabėgo, o kaimiečiai gyvulių augintojai (isp. hateros) liko, nors prarado pagrindinę rinką nutrūkus prekybai su prancūzų kolonija. Nors ispanų kolonijoje gyveno tik ketvirtis žmonių palyginus su prancūzų Santo Domingu, tai nesutrukdė ispanų karaliui įsiveržti 1793 m. Ispanai stengėsi pasinaudoti Prancūzijos revoliucijos sukeltu chaosu. Prancūzai sustabdė ispanus prie Port o Prenso pietuose, bet 1794 m. buvo praradę beveik visą šiaurę.
Nors ispanai laimėjo Espanjoloje, jie pralaimėjo Europoje. 1795 m. Bazelio sutartimi Prancūzijai atiteko visa Espanjolos sala, į kurią 1796 m. įsiveržė britai.
XIX amžius
Santo Domingo vergai, vadovaujami Tuseno Luvertiūro surengė sukilimą prieš prancūzus. 1801 m. jie užėmė ispanų Santo Domingą ir perėmė salos kontrolę, bet 1802 m. prancūzai juos iš ispanų Santo Domingo išvijo. Prancūzai nesėkmingai bandė sukilimą numalšinti, bet buvę vergai nugalėjo Napoleono pajėgas ir 1804 m. prancūzų Santo Domingas tapo nepriklausomu ir pasivadino Haičiu. Likusioji salos dalis vėl grįžo prancūzams. Haitis įsiveržė į Santo Domingą 1805 m., o Didžioji Britanija – 1809 m. Ispanija tais metais vėliau atgavo Santo Domingo koloniją, bet jos ekonomika buvo sugriauta, o gyventojų skaičius mažėjo.
Santo Dominge tuo metu buvo 104 tūkst. gyventojų. 30 tūkst. iš jų buvo vergai, o dauguma kitų gyventojų buvo maišytos rasės. Atvykėlių iš Ispanijos buvo mažai, daugiausiai tai buvo katalonai. 1812 m. grupė vergų ir mulatų surengė sukilimą, kurio tikslas buvo prijungti Santo Domingą prie Haičio. Rugpjūčio 15 ir 16 d. mulatai Chosė Leokadijus, Pedras Seda ir Pedras Henrikesas su bendrininkais užpuolė plantaciją netoli sostinės. Seda ir Henrikesas buvo pagauti ir nužudyti, Leokadijų pakorė, o jo kūną sukapojo ir išvirė.
Svilaja
Aukščiausios viršūnės – Svilaja arba Batas 1508 m virš jūros lygio.
Dominikos Respublikos istorija
XIX amžius
Ispanijos valdžia Santo Dominge buvo silpna. Simono Bolivaro ir jo rėmėjų atvykimas į Haitį 1815 m. neramino Santo Domingo valdžią. 1820 m. armijos maištas Ispanijoje grąžino liberalią konstituciją. Tai nepatiko Santo Domingo administracijai ir 1821 m. Chosė Nunjesas de Kasersas paskelbė Ispanų Haičio Respubliką. Jis siekė šalį sujungti su Didžiąja Kolumbija, nes bijojo Haičio ar Ispanijos intervencijos. Nesibaigus deryboms Haičio kariai, vadovaujami Žano Piero Bojero, įsiveržė ir užėmė šalį. right|thumb|Chuanas Pablas Duartė Dominikos gyventojai 22 metus trukusią Haičio okupaciją prisimena kaip brutalią karinę diktatūrą. Haitiečiai apribojo ispanų kalbos naudojimą, uždraudė tokias vietines tradicijas kaip gaidžių peštynės, įvedė karinę tarnybą ir nevykusiai mėgino auginti eksportui skirtus grūdus. Visa tai sustiprino Santo Domingo gyventojų tikėjimą, kad jie skiriasi nuo haitiečių. Be to Haičio konstitucija uždraudė baltiesiems būti žemės savininkais. Daugelis netekę žemių baltųjų išvyko į Ispanijos kolonijas Kubą, Puerto Riką ar nepriklausomą Didžiąją Kolumbiją. Juos taip pat išvykti skatino Haičio pareigūnai, kurie įsigijo jų žemes. Katalikų bažnyčia buvo siejama su vergvaldžiais prancūzais, kurie išnaudojo juodaodžius prieš revoliuciją, tad Bažnyčios turtas buvo konfiskuotas. Užsienio dvasininkai buvo deportuoti, o likusiems buvo draudžiama bendrauti su Vatikanu. Santo Domingo universitetas, seniausias Amerikoje, buvo uždarytas dėl studentų, dėstytojų ir lėšų trūkumo. Už Haičio nepriklausomybės pripažinimą Prancūzija reikalavo 150 mln. frankų (vėliau sumažinta iki 60 mln.) kaip kompensacijos vergvaldžiams. Norėdamas sumokėti šią didelę sumą Haitis smarkiai apmokestino rytinę salos dalį. Kadangi vyriausybė negalėjo aprūpinti armijos, ji plėšikavo. Kaimo vietovėse Haičio administracija nebuvo efektyvi. Okupacija labiausiai jautėsi sostinėje Santo Dominge ir čia kilo nepriklausomybės judėjimas.
Svilaja
Šiaurinės kalnagūbrio dalys yra pavojingos, nes Kroatijos nepriklausomybės karo metu buvo užminuotos.
Dominikos Respublikos istorija
XIX amžius
1838 m. liepos 16 d. Chuanas Pablas Duartė, Pedras Alechandrinas Pinja, Chuanas Isidras Peresas, Felipė Alfau, Benitas Gonsalesas, Feliksas Marija Ruisas, Chuanas Nepumokenjas Ravelas ir Chasintas de la Konča įkūrė slaptą draugiją La Trinitaria, kuri siekė nepriklausomybės nuo Haičio. Netrukus prie jų prisijungė Fransiskas del Rosarijus Sančesas ir Matijasas Ramonas Melja. 1843 m. jie sudarė sąjungą su haitiečių judėjimu, kuris norėjo nuversti Bojerą. Paaiškėjus La Trinitaria draugijos tikslams, naujas Haičio prezidentas Čarlis Rivjeras-Eraras įkalino ar ištrėmė jos vadus. 1844 m. vasario 27 d. likusieji trejybininkai paskelbė nepriklausomybę nuo Haičio. Juos rėmė turtingas žemvaldys Pedras Santana, kuris turėjo didelę peonų armiją.
Bruno Cortez
(g. 1987 m. kovo 11 d.) – Brazilijos futbolininkas, rungtyniavęs Brazilijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2011 m.
Dominikos Respublikos istorija
XIX amžius
1844 m. lapkričio 6 d. paskelbta Dominikos respublikos konstitucija. Pagal ją respublika buvo prezidentinė, su liberaliomis tendencijomis, bet viską gadino 210 straipsnis, kuris suteikė Pedrui Santanai diktatoriaus įgaliojimus iki karo už nepriklausomybę pabaigos. Jis jėga privertė konstitucinį susirinkimą įterpti šį straipsnį. Santana ištrėmė savo politinius priešininkus, tarp kurių svarbiausias buvo Duartė.
Eraras pasiuntė 10 tūkst. karių susigrąžinti Haičio valdžią. Pietuose kovo 19 d. Asuos mūšyje Santana laimėjo. Žuvo 1000 haitiečių ir nė vienas dominikietis. Šiaurėje Chosė Maríja Imbertas nugalėjo Haičio generolą Žaną Lui Piero Santjago mūšyje. Žuvo 600 haitiečių ir vėl nė vieno dominikiečio. Net jūroje Haitis pralaimėjo. Trys Dominikos škunos paskandino tris Haičio laivus, kai jos apšaudė sausumos taikinius ir užtikrino Dominikos pranašumą jūroje per likusį karą. 1845 m. rugpjūčio 6 d. naujas Haičio prezidentas Piero įsiveržė į Dominiką. Jis patyrė pralaimėjimus prie Estreletos ir Beleryje. 1849 m. haitiečiai buvo galutinai išstumti iš Dominikos.
1861 m. diktatoriumi tapęs Pedro Santana perdavė bankrutavusią šalį Ispanijai, siekdamas išvengti naujų Haičio antpuolių. Jis gavo grafo titulą ir iš pradžių buvo paskirtas Dominikos valdytoju, bet ispanai atėmė iš jo valdžią ir privertė atsistatydinti 1862 m. Prekybos apribojimai, mulatų daugumos diskriminacija ir naujo archivyskupo Bienvenido Monzóno nepopuliari kampanija prieš nesantuokinius ryšius, atsiradusius nutūkus ryšiams su Vatikanu, sukėlė didelį nepasitenkinimą ispanų valdžia. Archivyskupas persekiojo laisvuosius masonus, neprileisdavo prie komunijos, kol jie neatsižadėdavo savo praktikų. Taip pat kentėjo protestantai, kurių bažnyčios buvo perimtos, konfiskuotos ar sudegintos. Daugelis jų svarstė persikelti į Haitį, kur buvo daugiau religinės laisvės. right|thumb|Gregorijus Luperonas 1863 m. rugpjūčio 16 d. kilo karas, kai Santjage buvo įkurta laikinoji vyriausybė. Miesto ispanų įgula buvo apsupta sukilėlių ir po ilgos kovos pasitraukė į Puerto Platos tvirtovę, praradę 1300 vyrų. Sukilėliai visiškai nusiaubė Santjagą, o 600 ispanų karių juos išvijo po kelių dienų. Visi Kuboje ir Puerto Rike buvę ispanų kariai bei 8000 iš Europos buvo nusiųsti į Dominiką. Ispanų laivynas kontroliavo jūrą ir be kliūčių plukdė karius aplink salą. Karui besitęsiant vis dažniau kildavo neišprovokuoti incidentai prieš juodaodžius dominikiečius. 1864 m. pradžioje ispanai buvo netekę dėl partizaninio karo 1000 karių mūšiuose ir 9000 dėl ligų. Kolonijinė vyriausybė skatino karalienę Izabelę atsisakyti Dominikos, bet tarp sukilėlių buvo suirutė ir jie negalėjo pareikšti savo pageidavimų. Pirmą laikinajį prezidentą Chosé Antonijų Salcedą nuvertė generolas nuvertė Gasparas Polankas. Jį po trijų mėnesių nuvertė Antonijus Pimentelas. Tvarką bandė įvesti nacionalinis susirinkimas 1865 m., kuris priėmė naują konstituciją. Deja, centrinė vyriausybė buvo bejėgė prieš regionų kauldiljus.
1865 kovą Ispanijos karalienė anuliavo Dominikos aneksiją ir paskutiniai jos kariai paliko salą liepos mėnesį. Per karą žuvo 7000 dominikiečių. Naujos vyriausybės santykiai su Haičiu buvo įtemti, nes jo prezidentas Fabrė Žefraras neparėmė kaimynų nepriklausomybės bijodamas ispanų.
1865-1879 m. Dominikoje 21 kartą pasikeitė vyriausybė, įvyko apie 50 sukilimų. Haitis buvo politinių tremtinių prieglobstis ir sukilimų organizavimo bazė. Haičio vyriausybė dažnai rėmė įvairius sukilėlius. Konflikto metu atsirado dvi partijos. Raudonoji partija (isp. Partido Rojo) atstovavo pietų stambiems gyvulių augintojams ir medienos eksportuotojams, Santo Domingo vidurinei klasei. Jai vadovavo prezidentas Buenaventura Baesas, kuris siekė, kad Dominika būtų prijungta prie JAV ir taptų jos valstija, tačiau šis planas nebuvo įgyvendintas. Mėlynoji partija (isp. Partido Azul) atstovavo šiaurės tabako augintojams ir pirkliams. Tai buvo liberali ir nacionalistinė organizaciją, kuriai vadovavo Gregorijus Luperonas. Maža ir korumpuota nacionalinė armija neprilygo kauldiljų surinktiems būriams, kuriuos sudarė bežemiai plantacijų darbininkai ir vargšai valstiečiai. Kai nekovodavo karuose, jie plėšikaudavo.
Suirutė Dominikoje neatbaidė turtingų kubiečių, kurie bėgo nuo Dešimties metų karo savo šalyje. Dauguma jų vertėsi cukranendrių auginimu ir įsikūrė pietrytinėse pakrantės lygumose. Su Luperono pagalba jie pastatė pirmuosius mechanizuotus cukraus malūnus Dominikoje. Vėliau prie jų prisidėjo italai, vokiečiai, amerikiečiai ir kiti. Kartu su stiprėjančia cukraus pramone generolo Uliso Ero (isp. Ulises Heureaux), pravardžiuojamo Liliu, valdymas prisidėjo prie stabilumo šalyje. Jo tėvas buvo haitietis ir nuo kitų to meto Dominikos politikų, neskaitant Luperono, skyrėsi savo tamsiu gymiu. Jis buvo prezidentu 1882–1883, 1887 ir 1889–1899 m. Kai nebuvo prezidentu, postą užėmė jo marionetės. Į vyriausybės darbą Ero įtraukė abi partijas, o platus šnipų tinklas padėjo sunaikinti opoziciją. Jo vyriausybė įvykdė daug svarbių infrastruktūros projektų: elektrifikavo San Domingą, įvedė telefoną ir telegrafą, pastatė tiltą per Osamos upę, nutiesė geležinkelį tarp Santjago ir Puerto Platos.
Ero diktatūra labai priklausė nuo užsienio bankų paskolų, bet cukraus kainos jo valdymo metais labai smuko. Valstybės skola pradėjo kelti grėsmę valdžios stabilumui. 1897 m. artėjant bankrotui Ero išspausdino 5 mln. neapdraustų pesų, o tai sužlugdė daugelį Dominikos pirklių. 1899 m. Sibao tabako pirkliai nužudė Ero, kai jis jų prašė paskolos. Valstybės skola tada buvo 35 mln. dolerių, penkioliką kartų didesnė už metinį biudžetą.
XX amžius
Iškilus valstybės bankroto grėsmei, Italija, Nyderlandai, Vokietija ir Prancūzija pasiuntė savo karinius laivus prie Dominikos krantų. Kad būtų išvengta intervencijos, JAV prezidentas Teodoras Ruzveltas paskelbė, kad Amerika užtikrins Lotynų Amerikos šalių skolų grąžinimą. 1905 m. sausio mėnesį JAV perėmė Dominikos muitinės kontrolę. 55% pajamų buvo skiriama šalies skoloms išmokėti, o 45% - Dominikos biudžetui. Per dvejus metus valstybės skola sumažėjo nuo 40 iki 17 mln. dolerių. 1907 m. JAV tapo vienintele Dominikos kreditore, kai Niujorko bankas suteikė 20 mln. dolerių paskolą kitoms skoloms padengti. 1905 m. Dominikos pesą pakeitė įvestas JAV doleris.
1916 m. gegužės 15 d. JAV jūrų pėstininkai įsiveržė į Dominiką ir ją užėmė. Dominikos elitas atsisakė bendradarbiauti su okupantais. Dominikos kongresas prezidentu išrinko Franciską Henrikezą y Karvachalą. 1922 m. Francisco Penadas nuvyko į Vašingtoną ir susitarė dėl Hugeso-Peinado plano. Pagal jį šalį iki rinkimų turėjo valdyti laikinoji vyriausybė, visi JAV karinės administracijos nutarimai turėjo būti patvirtinti, o 1907 m. sutartis turėjo galioti kol Dominika išmokės skolas. Tų metų spalio 1 d. Chuanas Bautista Vičinis tapo laikinuoju prezidentu ir JAV pradėjo trauktis iš Dominikos. Didžiausias okupacijos palikimas buvo Nacionalinių policijos pajėgų, kurios padėjo kovoti su sukilėliais, įkūrimas. Jos padėjo iškilti Truchiljui.
1924 m. pasibaigus okupacijai prezidentu buvo išrinktas Horacijus Váskezas. Jam valdant šalis suklestėjo, buvo gerbiamos žmonių teisės. Tačiau 1927 m. jis sutiko, kad jo kadencija būtų pailginta nuo 4 iki 6 metų. Dominikos kongresas neprieštaravo. Vėliau Vaskezas panaikino draudimą prezidentui eiti antrą kadenciją ir pareiškė norą balatiruotis 1930 m. Jo veiksmai rodė, kad rinkimai nebus sąžiningi, o kilusi ekonominė krizė numušė cukraus kainas.
1930 m. vasarį Santjago teisininkas Rafaelis Estrela Urenja paskelbė revoliuciją, o policijos vadas Truchiljas liepė savo daliniams likti barakuose. Vaskezas išvyko į tremtį, o Urenja tapo laikinuoju prezidentu. Gegužės mėn. rinkimuose Truchiljas surinko 95% balsų, nes armija baugino rinkimus prižiūrinčius pareigūnus. Jo režimas pasižymėjo brutaliu ir nuožmiu oponentų naikinimu, asmenybės kultu, tačiau tuo metu šalis pasiekė ekonominio klestėjimo laikotarpį. Jo vardu pervadinta sostinė, daug miestų, statyti jo paminklai. 1937 m. Truchiljo nurodymu buvo išžudyta nuo 9 iki 38 tūkst. šalyje gyvenusių haitiečių imigrantų. Nepaisant to, JAV nuosekliai rėmė Truchilją.
Nors Truchiljas mėgdžiojo Fransiską Franką, leido šalyje apsistoti respublikos šalininkams po pralaimėto pilietinio karo. 1938 m. jis leido žydams atvykti į Dominiką, po to kai Eviano konferencijos metu visos kitos šalys atsisakė priimti daugiau žydų pabėgėlių iš Vokietijos ir Austrijos. Žydams pasiūlyta apsistoti šiaurinėje pakrantėje, aplink Sosua. Truchilijas ruošėsi priimti 100 000 žydų, tačiau iki 1941 m. pabaigos, kai į karą įsitraukė JAV, į šalį atvyko tik 800 žydų. Šie sprendimai susiję su blanquismo politika, Truchiljas norėjo, kad į Dominiką atvyktų daugiau baltųjų. Tuo pačiu jis tikėjosi turtingų JAV žydų dėkingumo ir paramos. Iki 1942 m. daugiausia iš Prancūzijoje anksčiau prieglobstį radusių žydų pabėgėlių prie Sosua susikūrė gyva žydų kolonija. Pokaryje dauguma jų persikėlė į JAV arba Izraelį, labai maža dalis grįžo į Vokietiją, iki šiol Dominikos respublikoje išliko nedielė žydų bendruomenė.
Japonams užpuolus Perl Harborą ir JAV įsitraukus į karą, jis irgi paskelbė karą Ašies valstybėms, nors atvirai žavėjosi Hitleriu ir Musoliniu. 1942 m. moterimis suteikta rinkimų teisė.
Truchilijo bandymas modernizuoti šalį nepavyko, korupcija ir netinkamas valdymas lėmė ekonominį salos nuosmūkį. 1960 m. Amerikos valstybių organizacija Truchilijui pritaikė sankcijas dėl bandymo nužudyti Venesualos prezidentą Rómulo Betancourt.
Chaosas ir kariškių valdžia (1961-1965 m.)
1961 m. gegužės 30 d. Dominikos disidentai nužudė Truchilją prie San Kristobalio. Jo sūnus Ramfis Truchiljas perėmė prezidento postą ir pagavo tėvo žudikus. Lapkritį pilotų sukilimas privertė Truchiljų šeimą bėgti į Prancūziją, o marionetė prezidentas Choakinas Balageras įgavo realią valdžią. Reikalaujant JAV jis turėjo dalintis valdžią su 1962 m. sausio 1 d. įkurta septynių narių Valstybės taryba, kuriai priklausė nuosaikūs opozicijos atstovai. Po nepavykusio perversmo jis pabėgo į užsienį sausio 16 d. Laikinuoju prezidentu tapo Rafaelis Filibertas Bonelis, kol įvyko rinkimai gruodžio mėnesį. Juos laimėjo opozicijos narys Chuanas Bošas, kuris 1963 m. tapo prezidentu. Jis perskirstė žemės nuosavybę, nacionalizavo kelias užsienio bendroves, bandė armijai primesti civilinės valdžios viršenybę. Visa tai supykdė armijos bažnyčios elitą ir turtinguosius. 1963 m. rugsėjį Bošą nuvertė Elijas Vesijas ir šalis tapo karine diktatūra. 1965 m. balandžio 24 d. kilo karinis maištas, kuris bandė grąžinti Bošą į valdžią. Balandžio 28 d. armija paprašė amerikiečių karinės intervencijos. Smurtas baigėsi tik rugpjūčio 31 d.
Ketvirtoji respublika
1966 m. Choakinas Balageras laimėjo prezidento rinkimus ir buvo perrinktas 1970 ir 1974 m. Per abu perrinkimus opozicinės partijos atšaukė savo kandidatus dėl vyriausybę palaikančių grupuočių smurto. Jis atvėrė dalį ekonomikos užsienio investicijoms, bet saugojo valstybines įmones. Dominikos BVP vidutiniškai 9,4% 1970-1975 m. Cukraus kainos buvo aukštos, turizmas sparčiai plėtojosi. Ekonominė plėtra nepaveikė eilinių piliečių gyvenimo sąlygų. Šalyje daugėjo milijonierių, o vargšai gyveno vis vargingiau. Su visais nepatenkintais gyvenimo sąlygomis valstybės aparatas elgėsi kaip su komunistais. 1978 m. rikimuose Balagerą nugalėjo Antonijus Guzmanas Fernandezas. Armija sunaikino rinkimų urnas, bet Džimis Karteris nepripažino Balagero nugalėtoju ir šiam teko pasitraukti.
Valdant Antonijui Fernandezui cukraus kainos smuko, naftos pakilo. Infliacija ir nedarbas sumažino vyriausybės palaikymą bei paskatino daug dominikiečių išvykti į Niujorką. 1982 m. rinkimus laimėjo Salvador Chorchė Blankas, bet augančios kainos, riaušės ir žmogaus teisių pažeidinėjimai pakirto rinkėjų pasitikėjimą. Balageras vėl laimėjo rinkimus 1986 m. ir išsilaikė iki 1996 m., kai JAV spaudė jį dėl rinkimų klastojimo ir smurto pasitraukti. Naujuose rinkimuose laimėjo Balagero sąjungininkas Leonelis Fernandezas. Jis pardavė dalį valstybinių įmonių, pagerino santykius su kitomis Karibų šalimis, bet jam sunkiai sekėsi sumažinti korupciją ar skurdą, kuris siekė 60%.
XXI amžius
thumb|200px|Danilas Medina švenčia pergalę 2012 m. rinkimuose. 2000 m. Hipolitas Mechija buvo išrinktas prezidentu. Rinkėjai buvo labai nepatenkinti nesenai privatizuotos kompanijos eletros tiekimo sutrikimais. Dominikos pesas buvo labai nestabilus, nes 2003 m. bankrutavo trys komerciniai bankai dėl valdytojų kaltės. Mechija bandė išsaugoti gyventojų santaupas bankrutavusiuose bankuose, bet peso vertė smuko 2,5 karto palyginti su doleriu jo valdymo metais. 2004 m. rinkimus vėl laimėjo Leonelis Fernandezas.
Dominikiečiai gyvenantys užsienyje per pastaruosius 30 metų tapo vis svarbesni šalies ekonomikai. 1990-2000 m. dominikiečių skaičius Amerikoje padidėjo nuo 520 121 iki 1 041 910. Du trečdaliai iš jų buvo gimę Dominikoje. Daugiau nei pusė Amerikos dominikiečių gyveno Niujorke. Dabar tik Dominikos sostinė turi daugiau dominikiečių nei Niujorkas. Be to dešimtys tūkstančių dominikiečių gyvena Puerto Rike. Daugelis dominikiečių persikelia per Monos sąsiaurį nelegaliai ir lieka Puerto Rike ar vyksta į Amerikos žemyninę dalį. 2006 m. Dominikos emigrantai į šalį atsiuntė 3 milijardus dolerių.
2017 m. per uraganą Mariją Dominikos respublikoje žuvo 5 žmonės, patirti 63 mln. dolerių nuostoliai.
2019 m. Prancūzų teismas nuteisė 7 asmenis, kurie bandė į San Tropezą iš Dominikos respublikos atskraidinti 680 kg narkotikų.
Klymas Artamonovas
Klymas Artamanovas (g. 1993 m. lapkričio 5 d.) – Ukrainos krepšininkas, rungtyniaujantis įžaidėjo pozicijoje. 2009 m. su Šiaulių Šiauliais pasirašė ilgalaikį kontraktą. Komandoje debiutavo 2010-02-14 varžybose su Lietuvos rytu.
Šiuo metu mokosi Šiaulių Santarvės vidurinėje mokykloje.
Jaunių rinktinė
2010 atstovavo Ukrainos U18 rinktinę Europos čempionate vykusiame Vilniuje. Budamas metais jaunesnis už kitus Artamanovas sugebėjo tapti vienu ekipos lyderių. Per 33 žaidimo minutes pelnydavo po 14,7 taško (aštuntas rezultatas čempionate), atlikdavo po 5,1 rezultatyvaus perdavymo (trečias rezultatas čempionate) bei atkovodavo po 4,7 kamuolius. Taip pat buvo taikliausias tritaškininkas komandoje (34,8 procento).
Raznatolkai
Raznatolkai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Dubingių.
Afganistano Islamo Respublika
Afganistano Islamo Respublika  – islamo respublika, 2004–2021 m. valdžiusi Afganistaną. Ji buvo įkurta 2004 m. po JAV invazijos į Afganistaną, perėmus didžiąją šalies dalį iš Talibano valdomo Afganistano Islamo Emyrato. Islamo Respublika 2021 m. rugpjūtį prarado didžiąją dalį šalies kontrolės Afganistano Islamo Emyratui, galiausiai netenkant Kabulo 2021 m. rugpjūčio 15 d.
2021 m. pasitraukinėjant NATO kariams, gegužę Talibanas pradėjo didžiulį karinį puolimą, kuris leido per tris su puse mėnesio perimti šalies kontrolę. Afganistano ginkluotosios pajėgos greitai iširo. Respublikos institucijos efektyviai žlugo 2021 m. rugpjūčio 15 d., kai Talibano pajėgos įžengė į Kabulą, o Afganistano prezidentas Ašrafas Ghanis pabėgo iš šalies.
Istorija
2001 m. gruodį nuvertus Talibano vyriausybę, buvo suformuota Hamido Karzajaus vadovaujama laikinoji Afganistano administracija. Jungtinių Tautų Saugumo Taryba įsteigė Tarptautines saugumo užtikrinimo pajėgas (ISAF), padedančias pagelbėti Karzajaus administracijai ir užtikrinti elementarų saugumą. Iki to laiko, po du dešimtmečius trukusio karo ir tuo metu buvusio didelio bado, Afganistane buvo vienas didžiausių kūdikių ir vaikų mirtingumo rodiklių pasaulyje, žemiausia gyvenimo trukmė, daugelis gyventojų jautė alkį,  o infrastruktūra buvo sugriauta. Daugelis užsienio valstybių pradėjo teikti pagalbą ir paramą karo nuniokotai šaliai atkurti.
Tuo tarpu Talibano pajėgos pradėjo grupuotis Pakistano viduje, o daugiau koalicijos karių atvyko į Afganistaną padėti atstatymo procesui. Talibanas pradėjo sukilimą, kad atgautų Afganistano kontrolę. Per ateinantį dešimtmetį ISAF ir Afganistano kariai surengė daug puolimų prieš Talibaną, tačiau nesugebėjo jų visiškai nugalėti. Afganistanas išlieka viena skurdžiausių pasaulio šalių dėl užsienio investicijų trūkumo, vyriausybės korupcijos ir Talibano sukilimo. Tuo tarpu Karzajus bandė suvienyti šalies žmones, o Afganistano vyriausybė sugebėjo sukurti tam tikras demokratines struktūras, 2004 m. priėmusi konstituciją, su pavadinimu Afganistano Islamo Respublika. Dažnai remiant užsienio valstybėms, buvo bandoma pagerinti šalies ekonomiką, sveikatos priežiūrą, švietimą, transportą ir žemės ūkį atkuriant Afganistaną. ISAF pajėgos taip pat pradėjo rengti Afganistano nacionalinio saugumo pajėgas. Po 2002 m. beveik penki milijonai afganų buvo repatrijuoti. 2011 m. Afganistane esančių NATO karių skaičius pasiekė 140 000, o 2018 m. sumažėjo iki maždaug 16 000.
2021 m. Talibano atgimimas
2021 m. balandžio 14 d. NATO generalinis sekretorius Jensas Stoltenbergas sakė, kad aljansas sutiko nuo gegužės 1 d. pradėti išvesti savo karius iš Afganistano. Netrukus po to, kai prasidėjo NATO karių išvedimas, Talibanas pradėjo puolimą prieš Afganistano vyriausybę, greitai padarydamas pažangą prieš žlungančias Afganistano vyriausybės pajėgas. 2021 m. birželį JAV žvalgybos ataskaitoje buvo prognozuojama, kad Afganistano vyriausybė greičiausiai žlugs per šešis mėnesius po to, kai NATO baigs pasitraukimą iš šalies. Ataskaita pasirodė pernelyg optimistiška: iki antros rugpjūčio savaitės dauguma Afganistano provincijų sostinių pateko į Talibano rankas, o Afganistano nacionalinė armija buvo visiškai nepasiruošusi ir prarado pozicijas visais frontais. Rugpjūčio 14 ir 15 d. kritus Mazari Šarifui ir Džalalabadui, dingo bet kokia Afganistano vyriausybės galimybė sustabdyti Talibano pažangą.
Kabulo užėmimas
2021 m. rugpjūčio 15 d. Talibano pajėgos įžengė į sostinę Kabulą, sulaukdamos tik riboto pasipriešinimo. Popiet buvo pranešta, kad Afganistano prezidentas Ašrafas Ghanis paliko šalį, pabėgdamas į Tadžikistaną arba Uzbekistaną. Pranešta, kad Liaudies rūmų pirmininkas Miras Rahmanas Rahmanis taip pat pabėgo į Pakistaną. Pabėgus Ghaniui, likusios ištikimos pajėgos paliko savo postus ir Afganistano ginkluotosios pajėgos de facto nustojo egzistuoti.
Rugpjūčio 15 d. vakarą Talibanas užėmė Argą, nuleido Afganistano respublikos vėliavą ir virš rūmų iškėlė savo vėliavą. 2021 m. rugpjūčio 19 d. Talibanas paskelbė apie Afganistano Islamo Emyrato atkūrimą.
Razrivka
Razrivka vadinami kaimai:
Tristano da Kunjos vėliava
thumb|250px|Tristano da Kunjos vėliava
Vėliava turi tradicinius Britanijos valdų bruožus – mėlynas fonas su kairiajame viršutiniame kampe pavaizduota Jungtinės Karalystės vėliava. Dešinėje pavaizduotas Tristano da Kunjos herbas.
Vėliavą sukūrė žymus britų veksilologas Graham Bartram.
Carevecas
Carevec  – viduramžių tvirtovė, esanti ant to paties pavadinimo kalvos, Veliko Tarnove, šiaurės Bulgarijoje. Careveco tvirtovė yra pakilusi 206 m virš jūros lygio. Tvirtovė naudota 1185–1393 m., Antrosios Bulgarijos imperijos laikais. Šiandien tai yra populiarus turistų traukos objektas.
Istorija
500px|right|thumb|Carevecas thumb|500px|Rūmų griuvėsiai
Seniausi įrodymai apie žmonių buvimą ant Careveco kalvos datuojami 2-ojo tūkstantmečio pr. m. e. Vietovėje įsikurta buvo IV a., o netoli esantis Bizantijos miestas buvo pastatytas V a. pabaigoje. Statyti Bulgarijos tvirtovę pradėta XII a. 1393 m. tvirtovę užpuolė Osmanų imperija ir po trijų mėnesių ją sudegino, tuo pažymėdama Bulgarų imperijos pabaigą.
Tvirtovė turi tris įėjimus. Pagrindinis įėjimas yra ryčiausioje kalvos pusėje. Centre – pilių kompleksas, apsuptas vidinės akmeninės sienos ir turintis du mūšio bokštus bei dar du įėjimus iš šiaurės ir pietų. Kompleksą sudaro sosto salė, pilies bažnyčia ir karaliaus apartamentai. 1930 m. pradėta restauruoti tvirtovę, darbai užbaigti 1981 m., Bulgarijos valstybės 1300-osioms metinėms paminėti. Tvirtovėje gyveno karaliai Petaras, Asenas, Kalojanas ir Ivanas Asenas Antrasis.
Žirgų ragas
miniatiūra|250px|right|Rago pakrantė. Priekyje Pervalkos švyturys miniatiūra|250px|right|Žirgų ragas iš šiaurinės pusės
Žirgų ragas arba Arklių ragas – kyšulys Kuršių nerijoje ties Pervalka, Birštvyno kyšulio dalis. Kuršių mariose priešais Žirgų ragą dirbtinėje saloje yra pastatytas Pervalkos švyturys. Žirgų ragas priklauso Kuršių nerijos nacionalinio parko Karvaičių kraštovaizdžio draustiniui.
Žirgų ragu kartais vadinamas visas didelis pusiasalis, nors seniau jis vadintas Biržtvynu, o Žirgų ragu (Pferdehaken) – tik pats iškyšulys.
Ragas taip pavadintas, nes čia anksčiau buvo žirgų ganyklos. Ties šia vieta per neriją į pajūrį ir atgal vilkdavo žvejų valtis, o dar seniau tarnavo kryžiuočių žygiams.
Dainų spinta
miniatiūra|220px|right|Originali dainų spinta [[Latvijos nacionalinė biblioteka|Latvijos nacionalinėje bibliotekoje]]
Dainų spinta, arba Dainų skrynia vadinama didelė latvių liaudies dainų kartoteka, surinkta latvių folkloristo Krišjanio Barono, saugoma tam pritaikytoje autentiškoje spintoje. Jos aukštis yra 160 cm, plotis – 66 cm, gylis – 42 cm. Buvo pagaminta Maskvoje 1880 m. pagal paties K. Barono brėžinius, kai pasidarė sudėtinga kolekciją laikyti dėžėje nuo papirosų.
Spinta sudaryta iš dviejų dalių. Kiekvienoje iš jų yra po 35 stalčius, kurių kiekviename yra po 20 skyrių, kiekviename iš jų – po 150–200 vnt. 3 × 11 cm dydžio popieriaus lapelių. Spintos apačioje padėtos trys didelės dėžės su archyvine medžiaga (laiškai, vardų rodyklė). Iš viso spintoje saugoma 268 815 lapelių, ant kurių 4–8 eilutėmis užrašytos dainos, taip pat kiti tekstai, pavyzdžiui, mįslės, patarlės.
1923 m. mirus K. Baronui, spintą Rygoje išsaugojo jo artimieji. 1941 m. ji buvo perkelta į latvių tautosakos saugyklą, 1946 m. ​​- į Latvijos SSR Mokslų akademijos Literatūros, tautosakos ir dailės institutą, 1998 m. – į Latvijos universiteto Literatūros, tautosakos ir meno institutą, 2014 m. – į naująjį Latvijos nacionalinės bibliotekos pastatą.
Dainų spinta turi dvi kopijas: viena stovi K. Barono muziejuje Rygoje, o kita – K. Barono muziejuje Muchouderovkos kaime, Belgorodo srityje, Rusijoje, buvusiame Nikolajaus Stankevičiaus dvare, kur dvarininko šeimoje dirbdamas mokytoju K. Baronas pradėjo rinkti latvių liaudies dainas.
1997 m. pradėtas skaitmeninti visų dainų rinkinys iš Dainų spintos. Nuo 2002 m. jos visos randamos oficialioje internetinėje svetainėje.
2001 m. latvių liaudies dainų spinta, kaip latvių kultūros tapatumo pagrindas, simbolizuojantis šios baltų tautos kultūros savitumą ir senumą, buvo pripažinta pasaulinės reikšmės kultūros vertybe ir įtraukta į UNESCO programos „Pasaulio atmintis“ registrą.
Vilhelmo II žemė
thumb|210px|Vilhelmo II žemės vieta
Ši žemė patenka į Australijos Antarktinę teritoriją. Seniau veikė Rusijos laikina antarktinė stotis Sovietskaja.
Vilhelmo II žemę 1902 m. atrado vokiečių keliautojas Erichas fon Drigalskis ir pavadino Vokietijos imperatoriaus Vilhelmo II garbei.
Leovos rajonas
Leovos rajonas – vienas iš Moldovos administracinių vienetų, esantis šalies pietvakariuose. Skirstomas į administracinį centrą – Leovą, Jargarą, 14-ą kaimų ir 23-is komunas. 2012 m. duomenimis, rajone gyveno 53 600 gyventojų.
Geografija
Leovos rajonas šiaurėje ribojasi su Hinčeščiu, rytuose su Gagaūzija ir Čimišlija, pietuose su Kantemyru, vakaruose Prutas teka šiaurės pietų kryptimi, pasienyje su Rumunija. Rajono reljefas beveik plokščias. Aukščiausias taškas, iškilęs 250 m, yra rajono šiaurinėje dalyje. Erozijos procesai yra mažo intensyvumo.
Barbara Karinska
thumb|210px|Barbara Karinska Varvara Jmoudsky arba Barbara Karinska arba Karinska (1886 m. spalio 3 d. – 1983 m. spalio 18 d.), Niujorko miesto baleto kostiumų dizainerė. Ji yra vienintelė dizainerė laimėjusi Capezio šokių apdovanojimą.
Kartu su Dorothy Jeakins, 1948 m. ji laimėjo oskarą už kostiumų dizainą filme Joan of Arc ir buvo nominuota 1952 m. Samuel Goldwyn miuzikle Hansas Kristianas Andersenas.
Biografija
Barbara Karinska gimė Rusijos imperijoje (dabar Ukraina). Ji buvo trečioji ir vyriausioji iš dešimties vaikų šeimoje. Studijavo teisę Charkovo universitete ir 1908 m. ištekėjo už Aleksandro Moïssenko.
1923 m. N. S. Karinsky atvyko į Niujorką, kur nemokėdama anglų kalbos, ji dirbo įvairius sunkius darbus, tarp jų vairavo ir taksi.
Kazėnai (Ašmena)
Kazė́nai (arba Kaziónys;, ) – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Navasiolkų kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 5 km į pietryčius nuo Ašmenos, 6 km į pietvakarius nuo Navasiolkų, prie Mastviliškių–Bagdaniškių kelio.
Istorija
XIX a. buvo kaimas Ašmenos apskrityje.
Pisažovcė
Pisažovcė  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Šudzialovo valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Marco Antonio da Silva
Markas Antonijas da Silva arba Markinjošas (g. 1966 m. gegužės 9 d.) – buvęs Brazilijos futbolininkas, rungtyniavęs Brazilijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1990 m.
I Lietuvos TSR administracinio-teritorinio suskirstymo žinynas
I Lietuvos TSR administracinio-teritorinio suskirstymo žinynas – enciklopedinis leidinys, išleistas 1949 m. Leidinį išleido Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos prezidiumas. Leidinys buvo išleistas dviem kalbomis – lietuvių ir rusų (vienoje knygoje).
Aprašymas
Žinyne buvo pateikta informacija apie Lietuvos TSR padėtį 1949 m. sausio 1 d. Jame administraciniai vienetai (respublika, apskritys, valsčiai) aprašyti suvestinėse lentelėse pagal pavaldumą. Žinyne aprašoma:
Kitaip nei vėlesniuose žinynuose, atskirai šiame leidinyje nebuvo aprašytos gyvenvietės. Žinyno pabaigoje pateikta informacija apie administracinius-teritorinius pokyčius, įvykusius spausdinimo metu (psl. 268), ir apie pastebėtas klaidas (psl. 271).
Langinės kregždės
Langinės kregždės (Delichon) – žvirblinių paukščių (Passeriformes) būrio, kregždinių (Hirundinidae) šeimos paukščių gentis.
Langinių kregždžių genties pavadinimas „Delichon“ yra senovės graikų kalbos žodžio ‘χελιδὡν’ (chelidôn), reiškiančio kregždę, anagrama.
Paplitimas ir biotopas
Peri Eurazijoje. Europinės populiacijos per Sacharą žiemoti skrenda į Užsachario Afriką. Azijos šiaurinės populiacijos žiemoja Užsachario Afrikoje, Pietvakarių, Pietų ir Pietryčių Azijoje. Nepalinės langinės kregždės (Delichon nipalense) gyvena sėsliai.
Elgsena
Langinės kregždės lizdus suka kolonijomis ant uolų, mūrinių pastatų konstrukcijų ar po tiltais, statydamos iš drėgnos ar šlapios žemės gabaliukų sulipditus lizdus, kurių pagrindą iškloja plunksnomis ir žole. Dažniausiai deda 3-5 kiaušinius, kuriuos peri 14-16 dienų. Jaunikliai lizdą palieka po 22—32 dienų, nors dar apie savaitę jie priklausomi nuo tėvų. Per palankų sezoną dažniausiai išveda dvi jauniklių vadas.
Smulkius vabzdžius gaudo vikriai skraidydamos ore.
Išvaizda
Langinių kregždžių rūšių morfologiniai bruožai panašūs, visoms būdingas baltas ar pilkšvas pilvukas, tamsiai juodai melsvo atspalvio nugarėlė, o ant pasturgalio balta dėmelė. Snapas trumpas ir plokščias, žiotys labai plačios. Kojos neilgos ir kartu su pirštais iki nagų apaugusios smulkiais plunksnų pūkeliais.
Dydis tarp rūšių nežymus, kūno ilgis nuo 13 iki 15 cm. Stambiausia gentyje rūšis yra paprastosios langinės kregždės (Delichon urbicum) vidutiniškai sveriančios 18,3 g su giliausia uodegos iškirpte, mažiausios – nepalinės langinės kregždės (Delichon nipalense) vidutiniškai sveriančios 15 g, o jų uodega vėduoklės formos.
Rušys
Pasaulio paukščių vadovo (Handbook of the Birds of the World) 2022 m. internetinėje versijoje nurodomos 3 langinių kregždžių (Delichon) genties rūšys.
Leidinyje „Pasaulio paukščiai: rekomenduojami angliški pavadinimai“ (Birds of the World: Recommended English Names), kurio sąrašus sudaro tarptautinė ornitologų sąjunga, ir jo internetinėje v12.1 versijoje išskiriamos 4 langinių kregždžių (Delichon) genties rūšys (pilnas sąrašas žemiau):
Neretai paprastosios langinės kregždės (Delichon urbicum) ir rytinės langinės kregždės (Delichon dasypus) laikomos viena rūšimi, ir kaip manoma, ypač kontaktų zonose jos tarpusavyje poruojasi, tačiau dėl jų morfologinių didelių panašumų, hibridai sunku identifikuoti ir oficialiai iki šiol jie nepastebėti.
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje dvi rūšys:
Vilkso žemė
thumb|210px|Vilkso žemės vieta
Vilkso žemė  – kraštas rytų Antarktidoje, tarp 100 ir 142° r. il., tarp Adelės ir Karalienės Merės žemių. Iš šiaurės skalaujama Mausono jūros. Ledo dangos storis vietomis viršija 3000 m. Pakrantėje yra antarktinių oazių (Bangero, Grisono). Vilkso žemės pakrantėje išskiriami Nokso, Bado, Sabrinos, Klario, BANZARE krantai.
Ši žemė patenka į Australijos Antarktinę teritoriją. Yra šios antarktinės stotys: Keisio stotis (Australija), Konkordija (Italija, Prancūzija), A. B. Dobrovoskio stotis (neveikianti, Lenkija), Vilkso stotis (neveikianti, Australija).
Ruzajevka
Ruzajevka  – miestas Rusijoje, pietų Mordvijoje, 25 km į pietvakarius nuo Saransko, prie Insaro upės; rajono centras. Plentas į Saranską, geležinkelių mazgas (linijos Riazanėn, Samaron, Penzon). Svarbus pramonės centras – gaminami geležinkelio vagonai, cisternos, konteineriai; taip pat vystoma maisto, tekstilės, siuvimo pramonė. Veikia krašto muziejus, Švč. Trejybės soboras.
Ruzajevkoje gyvena rusai, mokšai, erziai, totoriai.
Istorija
1905 m., revoliucijos metais, vietos proletarai paskelbė Ruzajevkos respubliką. 1937 m. suteiktas miesto statusas.
Heavy Rotation Tour
Heavy Rotation Tour yra antrasis amerikiečių dainininkės/dainų autorės Anastacia'os turas, skirtas palaikyti ketvirtąjį studijinį albumą Heavy Rotation, išleistą 2008 metais. Turas aplankys Europą.
Razrivka (Rokiškis)
Razrivka – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Obelių, prie Sulpio ežero.
Veria NFC
Naujasis „Veria“ futbolo klubas – Graikijos futbolo klubas iš Verijos.
Istorija
Klubas įkurtas 2019 m. liepos 7 d.
2019–2020 m. sezonas
2019–2020 m. žaidė Futbolo lygoje (trečia pakopa) ir užėmė 6 vietą, nes čempionatas buvo sustabdytas dėl COVID-19 pandemijos.
2020–2021 m. sezonas
2020 m. liepos 28 d. naujuoju treneriu Pavlosas Dermicakis. 2020–2021 m. Veria rungtyniavo Futbolo lygoje (III pakopa). Veria varžėsi šiaurinėje grupėje, kur užėmė pirmą vietą. Po sezono perkelti į aukštesnį divizioną.
2021–2022 m. Antroji Superlyga
2021 m. liepos 7 d. klubas paskelbė pratęsiantis Pavloso Dermitzakio, vyriausiojo trenerio, sutartį. 2021–2022 m. ekipa žaidė Antrojoje Superlygoje. „Šiaurės“ grupėje buvo pirmi. „Auksinėse“ rungtynėse dėl antrosios Superlygos nugalėtojų vardo pralaimėjo „Levadiakosui“. Pereinamosiose rungtynėse pralaimėjo ir Superlygos atstovams.
2022–2023 m. rungtyniavo Antrojoje Superlygoje.
Spalvinė gama
Juoda ir balta spalvos.
Žaidėjai
Atnaujinta 2022 m. sausio 1 d.:
Mastviliškės
Mastviliškės  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Navasiolkų kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 6 km į pietryčius nuo Ašmenos, 5 km į pietvakarius nuo Navasiolkų, prie kelio iš Bagdaniškių. Veikia parduotuvė, buitinio aptarnavimo skyrius, felčerių–akušerių punktas, koplyčia.
Hansa-Brandenburg W.29
Hansa-Brandenburg W.29 buvo Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje Vokietijos imperijos įmonės „Hansa und Brandenburgische Flugzeugwerke“ sukurtas dvivietis mišrios konstrukcijos naikintuvas, monoplanas hidroplanas, pradėtas naudoti paskutiniais Pirmojo pasaulinio karo mėnesiais, dislokuotas daugiausiai Vokietijos imperijos laivyno bazėse Šiaurės jūros pakrantėje. Pagal Idflieg orlaivių identifikavimo sistemą, orlaivis buvo priskirtas W (Wasserflugzeug – „vandens lėktuvų“) klasei ir indekse gavo „W“ raidę.
Orlaivis buvo sukurtas biplano Hansa-Brandenburg W.12 pagrindu. Vienos sparnų poros atsisakymas sumažino oro pasipriešinimą, leido padidinti lėktuvo greitį.
Variantai
miniatiūra|Hansa-Brandenburg W.29 modelisW.29
Techniniai duomenys (W.29)
miniatiūra| Baubeschreibung stiliaus Hansa-Brandenburg W.29 brėžinys, skirtas Vokietijos karinei vadovybei
Skrydžio duomenys
Ginkluotė
Valerijus Borčinas
Valerijus Borčinas ( 1986 m. rugsėjo 11 d.) - Rusijos lengvaatletis, ėjikas, 2008 m. laimėjęs olimpinį aukso medalį ir 20 km nuotolio pasaulio čempionas.
Biografija
Gimė Povadimovo kaime netoli Saransko, dabar tai yra Mordvijos teritorija. Pabandęs sunkiąją atletiką ir ilgo nuotolio bėgimą bėgimą jaunystėje, pradėjo praktikuoti sportinį ėjimą.
Skabeikiai (Ašmena)
Skabeikiai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Navasiolkų kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 6 km į pietryčius nuo Ašmenos, 4 km į pietvakarius nuo Navasiolkų, prie Mastviliškių–Valkevičių kelio ir nedidelio tvenkinio.
Émerson Carvalho da Silva
(g. 1975 m. sausio 5 d.) – buvęs Brazilijos futbolininkas, rungtyniavęs Brazilijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2000 m.
Ion Ivanovici
Jonas Ivanovičis (1845 m. – 1902 m. rugsėjo 28 d.) – rumunų kompozitorius. Žymiausias jo kūrinys – valsas „Dunojaus bangos“.
Biografija
Gimė 1845 m. Timišoaroje, turėjo serbiškų šaknų. Muzika susidomėjo vaikystėje, grojo fleita. Vėliau persikėlė į Galacį, kur praleido didžiąją gyvenimo dalį. Tapo karininku ir kūrė kariuomenės muziką, sukūrė per 350 kūrinių, tarp jų – 1880 m. sukurtas valsas „Dunojaus bangos“.
Mirė Bukarešte.
Karalienės Marijos Žemė
Karalienės Marijos Žemė (arba Karalienės Merės Žemė, ) – kraštas rytų Antarktidoje, tarp 92°03' ir 100°04' r. il., tarp Vilhelmo II žemės ir Vilkso žemės. Iš šiaurės skalaujama Mausono ir Deiviso jūrų (pakrantė vadinama Tiesos krantu). Ledo dangos storis siekia iki 3000 m. Yra poledyninis Vostoko ežeras.
Ši žemė patenka į Australijos Antarktinę teritoriją. Yra šios antarktinės stotys: Pionerskaja (veikė 1956–1959 m., TSRS), Komsomolskaja (1957–1962 m., TSRS), Vostoko stotis (TSRS/Rusija).
Karalienės Marijos Žemę 1912 m. atrado australų keliautojas Daglasas Mausonas ir pavadino karaliaus Jurgio V žmonos Marijos Tekietės (Mary of Teck) garbei.
Monoteletizmas
Monoteletizmas (mono… + gr. thelēma – 'valia') – teologinė doktrina, anot kurios, Jėzus Kristus buvęs dievažmogis, turėjęs dvi prigimtis (dieviškąją ir žmogiškąją), tačiau tik vieną akstiną veikti, kitaip tariant, valią (dieviškąją).
Šią doktriną VII a. suformulavo Konstantinopolio patriarchas. Tai padaryti jį paskatino imperatorius Heraklėjas, kuris manė, kad toks kompromisas (tarp monofizitizmo ir Chalkedono susirinkimo dogmos, kad Jėzus Kristus esąs ir Dievas, ir žmogus) padėsiąs Bizantijos pusėn patraukti monofizitus, gyvenusius rytinėse imperijos provincijose.
Monoteletizmą galutinai atmetė Konstantinopolio III susirinkimas, vykęs 680–681 m., pasmerkdamas doktriną kaip ereziją.
Razrivka (Utena)
Razrivka – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Leliūnų.
Psamtikas I
Psamtikas I (Psamtikas I Vahibra, Psametechas I, Psamtekas I, valdė 664–610 m. pr. m. e.) – pirmasis dvidešimt šeštosios dinastijos Senovės Egipto valdovas.
Psamtikas I buvo Saiso miesto Nilo deltoje valdovo Nekau I sūnus. Jie abu buvo išvežti į Nineviją, po Kušo valstybės karaliaus Taharkos bandymo atsiimti Egipto valdžią iš asirų. Psamtikas tikriausiai buvo apmokytas asiriškai ir jam suteiktas Nabušezibanio vardas. Tėvas ir sūnus grįžo į Egiptą kaip Ašurbanipalo vasalai. Nekau I valdė Memfį ir Saisą, o Psamtikui valdyti buvo atiduotas Atribio miestas. 664 m. pr. m. e. Nekau I žuvo kušitų valdovo Tanutamono invazijos į Egiptą metu. Ašurbanipalas išvijo kušitus, bet pats turėjo grįžti į Asiriją dėl prasidėjusių maištų. Psamtikas I tuomet atstatė nepriklausomą Egipto valstybę tapdamas faraonu ir su graikų samdinių pagalba suvaldydamas kitus konkurentus Nilo deltoje. 656 m. pr. m. e. jis surengė žygį į Tėbus ir jam pakluso pietinė Egipto dalis. Jis privertė Tėbų aukščiausiąją Amono žmoną Šepenvepet ir valdytoją Amanirdį II pasirinkti įpėdiniu Psamtiko I dukterį Nitokrę ir ilgainiui Tėbų administracijoje pakeitė žmones į sau ištikimus. Įgijęs pakankamai galios Egipte Psamtikas I visiškai nusikratė bet kokių priklausomybės nuo asirų ženklų. Jo valdymo metu skatintas egiptiečių nacionalizmas, menininkai atidžiai kopijavo darbus iš Senosios karalystės laikų. Tuo metu išpopuliarėjo šventųjų gyvūnų kultas, kuris sudarė nemenką dalį Egipto ekonomikos. Po Psamtiko I valdė jo sūnus Nechas II. 2017 m. Kairo teritorijoje rastos milžiniškos Psamtiko I statulos liekanos.
Tristano da Kunjos herbas
thumb|200px|Tristano da Kunjos herbas
Tristano da Kunjos herbas – Tristano da Kunjos salų oficialus simbolis. 2002 m. patvirtintas Šv. Elenos kolonijos gubernatoriaus. Iki tol salynas naudojo Šv. Elenos salų herbą.
Herbą sudaro skydas su pavaizduotais keturiais albatrosais, dizainas veidrodiškas, sukurtas iš žydros ir baltos spalvų. Skydą laiko du skydininkai – salose randami tristaniniai langustai. Šalmo papuošalas – laivyno karūna ir Tristano da Kunjos ilgoji valtis. Moto – Mūsų tikėjimas yra mūsų jėga.
Herbas pavaizduotas ant Tristano da Kunjos vėliavos.
Psamtikas II
Psamtikas II (Psamtikas II Neferibra, Psametechas II, Psamtekas II, valdė 595–589 m. pr. m. e.) – trečiasis dvidešimt šeštosios dinastijos Senovės Egipto valdovas.
Psamtikas II buvo Necho II sūnus. Egipte išliko daug įrašų su jo vardu. Karinėse kampanijose jis rėmėsi samdinių pagalba. Jis buvo surengęs invaziją į Kušą ir užėmė Napatą. Jo armija pasiekė bent trečiąjį Nilo slenkstį. Jo samdinių iš Graikijos, Karijos ir Finikijos piešinių rasta Abu Simbelyje. Juose paminėta, kad faraono kariuomenė nužygiavo iki penktojo Nilo slenksčio. Psamtikas II organizavo buvusių Egipto valdovų − Kušo karalių, atminimo ženklų naikinimą Egipte. Tarp jo generolų buvo Amosis, kuris po Psamtiko II sūnaus Aprijaus iškėlė save faraonu.
Psamtikas III
Psamtikas III (Psamtikas III Anchkaenra, Psametechas III, Psamtekas III, valdė 526–525 m. pr. m. e.) – šeštasis ir paskutinis dvidešimt šeštosios dinastijos Senovės Egipto valdovas.