cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Deividas Bronšteinas
Atrankos į pasaulio čempionatą turnyrai
Rygoje vykusiame 1958 m. SSRS šachmatų čempionate D. Bronšteinas užėmė trečiąją vietą ir išsikovojo teisę žaisti 1958 m. Portorožo tarpzoniniame turnyre. Žaisdamas Portorože pritrūko pustaškio iki kelialapio į 1959 Kandidatų turnyrą. Tam įtakos turėjo paskutiniame rate pralaimėta partija filipiniečiui Rodolfo Tan Kardosui. 1961 m. D. Bronšteinas, žaisdamas Sovietų čempionate, kuris buvo kartu ir zoninis turnyras, į tarpzoninį turnyrą nepateko. 1964 m. Amsterdamo tarpzoniniame turnyre finišavo šeštas (tarp SSRS žaidėjų – penktas) ir į 1965 m. Kandidatų mačus nepateko. Pagal FIDE taisykles, galiojusias šiam čempionato ciklui, iš vienos šalies į Kandidatų mačus patekti galėjo ne daugiau, kaip penki žaidėjai, bet kadangi P. Keresas ir J. Geleris be atrankos turėjo teisę dalyvauti, iš tarpzoninio turnyro pateko tik trys SSRS žaidėjai.
Paskutinį kartą, būdamas 49 metų, 1973 m. dalyvavo Petropolio tarpzoniniame turnyre, kur užėmė 6-ąją vietą (reikėjo bent trečią) ir į 1974 m. kandidatų mačus nepateko.
Kiti turnyrai
Svarbiausi rezultatai kituose turnyruose: Heistingsas (1953/54m.) 1–2 vietos; Belgradas (1954) ir Gota (1957)  – 1-a vieta; tarptautinis CŠK turnyras Maskvoje (1959) 1–3 vietos; Mar del Plata (1960) – 3-ia vieta; Budapeštas (1961, G. Maroci memorialas) – 2–3 vieta; Beverveikas ir Miškolcas (1963) – 2-a vieta. Sombathėjus (1966, L. Astalošo atminimo turnyras) – 1–2 vietos; Amsterdamas (1968) – 2-a vieta; Berlynas (1968, Em. Laskerio memorialas), 1–2 vietos; Dniepropetrovskas 1970, – 1-a vieta; Sarajevas (1971) 3-4 vieta; San Chosė (Kosta Rika), 1974) – 1-a vieta; Heistingsas (1975–1976) – 1–3 vietos. Pirmoji vieta iškovota: Sandomiere (1976), Ivonič Zdrujuje (1976), Budapešte (1977 m.) ir Jūrmaloje(1978), Antra-ketvirta vietos - Pančeve (1987).
1970 m. laimėjo SSRS šachmatų taurę. Penkis kartus laimėjo „Večerniaja Moskva“ žaibo turnyru
Tarptautinės komandinės varžybos
D. Bronšteinas keturis kartus žaidė už SSRS rinktinę šachmatų olimpiadose, kur laimėjo keturis komandinius aukso medalius ir keturis asmeninius medalius: 3 aukso ir vieną sidabro, surinko 39 taškus iš 49 (+30 −1 =18), kas sudaro 79,6 % galimų taškų. Detalesni rezultatai:
D. Bronšteinas 1957 (prie 3-ios lentos) ir 1965 m. (prie 5-os lentos) m. žaidė už SSRS rinktinę Europos komandiniuose čempionatuose, kur iškovojo du komandinius aukso medalius, bei individualiaiː aukso medalį (1957 m.) bei sidabro 1965 m.
1954 m. komandiniame mače vykusiame Niujorke, žaisdamas antrojoje lentoje, laimėjo visas keturias partijas.
Po 1990 metų
Po SSRS sugriuvimo, paskutiniaisiais metais D. Bronšteinas aktyviai dalyvaudavo vakaruose vykstančiuose turnyruose. Jis džiaugėsi galėdamas laisvai keliauti: „Aš laimingas, kad pragyvenau iki tokio laikotarpio, kai galiu laisvai važinėti po visą pasaulį“. Važinėjo iš vieno, nors ir nelabai aukšto lygio turnyro į kitą iki pat 1997 m, Jis išlaikė gerą žaidybinę formą (pasidalino 1994–95 Heistingso turnyre pirmąją vietą).
Moanda
Moanda  – miestas pietryčių Gabone, Aukštutinės Ogovės provincijoje, prie Alembės – Fransvilio kelio. ~37 tūkst. gyventojų (2008 m.).
Deividas Bronšteinas
Asmenybė
Bendravimas, draugiškas santykis su žmonėmis ypatingas domėjimasis įvairiausiomis veiklos sritimis. Mokykloje – radijas, aviamodeliai, kai suaugo – psichologija, kibernetika, kinematografijos istorija. Draugų ratas iš į vairiausių žmonių: matematikai, rašytojai, futbolininkai, statybininkai ir su kiekvienu jų surasdavo kažką bendro. Bronšteinas-šachmatų keistuolis, Don Kichotas. Jis neturėjo, kitiems žmonėms įprastos baimės dėl galimų pasekmių. Tokių klausimų „Okas man už tai bus?“ jam nekildavo. Jis elgėsi taip, kaip liepė jo sąžinė.
Moanda
Tai yra vienas svarbiausių mangano gavybos centrų pasaulyje. Gavyba vykdoma nuo 1957 m. kompanijos Compagnie Minière de l’Ogooué. Per metus iškasama ~2 mln. tonų mangano. Kasyba vyksta 42 km² plote Bangombės plynaukštėje. Iki 1986 m. veikė 75 km ilgio kabantis geležinkelis į Mbindą (Kongas), skirtas mangano eksportui, tačiau vėliau išvežimas pradėtas vykdyti per nutiestą Transgabono geležinkelį.
Deividas Bronšteinas
Asmenybė
Jis buvo vienas iš keturių SSRS didmeistrių nepasirašiusių CK KPSS ir SSRS šachmatų federacijos inicijuotą „tarybinių šachmatininkų atvirą laišką Viktorui Korčnojui“, smerkiantį jį dėl pasitraukimo iš TSRS. Už nepriklausomą nuomonę bausmės ilgai laukti nereikėjo: jam buvo nutraukta meistro stipendija ir nuo 1976 m. ribojami išvykimai į turnyrus užsienyje.
Per tą laiką tik kartą, 1979 m., buvo išleistas į turnyrą užsienyje. Su paprastais šachmatų mėgėjais, jis buvo ypatingai draugiškas, niekados neatsisakydavo sužaisti šachmatų partiją. Kur tik nepasirodydavo, iškart aplink jį susiburdavo būrys ir jis valandomis galėdavo atsakinėti į klausimus, analizuoti padėtis. Knygoje “ Tas puikusis agresyvusis pasaulis „‚ jis išreiškė savo gyvenimo ir šachmatų kredo: „Aš niekada nesutiksiu su teiginiu, kad nedraugiškas ir dargi priešiškas nusiteikimas varžovo atžvilgiu, padeda nugalėti varžovą. […] Dėl taško lentelėje ugdyti savyje neapykantą varžovui, aukoti savo dvasios turtus – beturčių šachmatai“. D. Bronšteinas buvo šachmatų aiškiaregys. Jis buvo vienas iš pirmųjų, kurie siūlė pagreitinti šachmatų žaidimą. 1973 m. jis pasiūlė prie kiekvieno ėjimo pridėti trumpą laiko priedą, kuris, kai atsirado elektroniniai šachmatų laikrodžiai, buvo įdiegtas.
Šeimyninis gyvenimas
D. Bronšteinas buvo tris kartus vedęs.
Pirmoji žmona: Olga Ignatieva – tarptautinė šachmatų meistrė ir nuo 1974 m. moterų didmeistrė. Jų sūnus – Levas. Deja, santuoka iširo.
Antroji žmona: Marina Viktorovna, apie kurią mažai žinoma, mirė. Trečioji žmona: po Marinos mirties D. Bronšteinas 1983 m. vedė savo bičiulio didmeistrio I. Boleslavskio dukterį Tatjaną, Minsko universiteto muzikos istorijos docentę, su kuria gyveno 23 metus iki savo mirties 2006 m. Dešimtajame dešimtmetyje persikėlė gyventi į Minską.
Naugardo Rusia
Naugardo Rusia – rytų slavų, fino-ugrų genčių sąjungų ir Skandinavijos išeivių susivienijimas, susiformavęs IX a. aplink Naugardą (arba jo miestą-pirmtaką, į kurio vaidmenį taip pat pretenduoja Senoji Ladoga ir hipotetinis Slovenskas), ir istoriografinis pirmosios Riurikaičių dinastijos valdomos rusų valstybės laikotarpio (iki Kijevo Rusios) pavadinimas. Vėlesnis laikotarpis apibrėžiamas sinonimu Naugardo žemė.
Deividas Bronšteinas
Sveikata
1990 m. atlikta onkologinė operacija, kuri buvo sėkminga. Paskutinius dvejus gyvenimo metus turėjo padidintą kraujospūdį, bet jokių vaistų nenaudojo. 2006 m. įvyko insultas, nuo kurio mirė.
Žaidimo stilius
Savo knygoje jis rašė: „Kada aš atėjau į šachmatų pasaulį, visi buvo susižavėję fantastinėmis kombinacijomis iš senųjų knygų ir pagrindinis mūsų tikslas žaidžiant šachmatų partiją būdavo kartu su partneriu sukurti kažką panašaus“.
Naugardo Rusia
Laikotarpis iki Kijevo Rusios
Pagal vieną iš versijų, Naugardo Rusia atitinka X a. arabų istoriniuose šaltiniuose minimą Slavijos valstybę. Bizantijos imperatorius Konstantinas VII Purpurinis pavadino naugardiečių žemes Išorine Rusija (tuo tarpu Kijevo valdos buvo vadinamos Rusija).
Deividas Bronšteinas
Žaidimo stilius
D. Bronšteinas buvo žinomas, kaip atakos meistras, turintis retą šachmatų fantazijos dovaną, tai, kartu su giliu strateginiu mąstymu ir tiksliu variantų skaičiavimu, darė jį dinamiškose pozicijose ypatingai pavojingu. D. Bronšteinas į šachmatus žiūrėjo, kaip į meną, jautė varžovo psichologinę būklę ir numatydavo su ja susijusius galimus ėjimus. Jis gebėjo subtiliai koordinuoti figūrų, esančių skirtingose lentos vietose, veiksmus ir jam būdinguose ceitnotuose intuityviai žaibiškai rinktis tęsinį.
Indėlis į debiutų teoriją
Per savo ilgą karjerą D. Bronšteinas žaidė platų debiutų repertuarą. Jis praturtino debiutų teoriją ir praktiką (Karaliaus gambitas, prancūziškoji gynyba, siciliškoji gynyba ir olandiškoji gynyba ir kt.) bei vidurio žaidimą naujomis idėjomis.
Naugardo Rusia
Laikotarpis iki Kijevo Rusios
Metraščiuose užfiksuotas Naugardo Rusios įkūrėjas yra variagų kunigaikštis Riurikas, valdęs nuo 862 iki 879 m. Archeologiniai duomenys rodo, kad IX a. Naugardo kunigaikščių rezidencija pasižymėjo skandinavų kultūros elementais, be to ji įsikūrė gerokai anksčiau nei pats Naugardo miestas.
Deividas Bronšteinas
Indėlis į debiutų teoriją
Turėtų būti neužmirštas jo pirminis teorinis ir praktinis įdirbis (kartu su kolegomis I. Boleslavskiu ir J. Geleriu) keičiant požiūrį į Karaliaus indiškąją gynybą, iš įtartino ir sunkiai suprantamo varianto į dabar populiarią ir svarbią sistemą. 1999 m. buvo išleista D. Bronšteino knyga „Karaliaus indiškoji gynyba“.
Naujas senosios indiškosios gynybos traktavimas leido jam pasiekti eilę puikių pergalių prie lentos. Dar du variantai pavadinti jo vardu: Karo Kano gynyboje po 1.e4 c6 2.d4 d5 3.Žc3 dxe4 4.Žxe4 Žf6 5.Žxf6+ gxf6; yra Bronšteino –Larseno variantas. Skandinaviškojoje gynyboje po: 1.e4 d5 2.exd5 Vxd5 3.Žc3 Vd8 – Bronšteino variantas.
Naugardo Rusia
Laikotarpis iki Kijevo Rusios
Tačiau metraščiuose minima, kad variagai jau anksčiau (nuo 859 ar net 852) m. rinko duoklę Naugardo Rusios teritorijoje, kuri apėmė čiudų, Ilmenio slovėnų, merių, vesių ir dalį krivičių žemių.
Riuriko laikais, be Naugardo taip pat minimi kiti Naugardo Rusios miestai – Senoji Ladoga, Belozeras, Izborskas, Rostovas, Muromas, Polockas. Svarbiausiuose miestuose Riurikas įkurdino savo vietininkus, o Nikono metraštyje tuo laikotarpiu minimi Kijevo kunigaikščio Askoldo žygiai prieš poločianus ir krivičius, apie Riuriko susidorojimą su opozicija ir apie jos dalies bėgimą į Kijevą pas Askoldą.
Deividas Bronšteinas
Knygos
Deividas Bronšteinas parašė daug knygų ir straipsnių apie šachmatus, dvidešimt metų vedė laikraštyje Izvestija šachmatų skyrelį. Plačiausiai žinoma jo knygą „1953 m. Ciuricho tarptautinis šachmatų turnyras“ (angliškas vertimas 1979 m.). Ši knyga buvo tris kartus leista ir priklauso geriausių, kada nors parašytų, šachmatų knygų kategorijai. 1995 m. buvo išleista, kartu su Tomu Fuerstenbergu, knyga „Stebukladario mokinys“, kurioje autorius siekia išryškinti ėjimų idėjas, tikslus, vietoj to, kad užverstų skaitytoją analizų ir variantų puslapiais.
Naugardo Rusia
Laikotarpis iki Kijevo Rusios
Riuriko įpėdinis kunigaikštis Olegas 882 m. pajungė savo valdžiai Smolenską ir Liubečą, o vėliau įsitvirtino Kijeve, į kurį perkėlė valstybės sostinę.
Naugardo žemė
Naugardo Rusia toliau egzistavo Kijevo Rusios sudėtyje kaip Naugardo žemė ir išsaugojo tam tikrą savarankiškumą. Naugardas neminimas 907 m. rusų-bizantiečių sutarties tekste tarp miestų, kuriuos valdo „Olegui pavaldūs didieji kunigaikščiai“, tačiau „Būtųjų laikų pasakojime“ užfiksuotas šiaurės genčių karių dalyvavimas 907 m. Olego ir 943 m. Igorio žygiuose prieš Bizantiją, kunigaikštienės Olgos valsčių ir fiksuoto dydžio duoklių arba prievolių sistemos įvedimas Naugardo žemėje 947 m. ir kasmetinė duoklė Kijevo kunigaikščiui iki pat kunigaikščio Jaroslavo valdymo. Tikėtina, kad kišimasis į Naugardo Rusios reikalus apsiribojo duokle Kijevui, nes pasak metraščio 970 m. naugardiečiai kreipėsi į Kijevo kunigaikštį Sviatoslavą, prašydami paskirti jiems kunigaikštį ir iškeldami sąlygą: „Jei neisite pas mus, patys susirasime sau kunigaikštį“.
Deividas Bronšteinas
Vertinimai
G. Kasparovas: „Jo kūryba praturtino šachmatus originaliais, šviežiais sprendimais“ [….] „1970 ir net 1980 metais nagrinėdavau D. Bronšteino partijas, kuriose galėdavai rasti ryškių ir nuostabių idėjų, kurių niekam iki tol nebuvo atėję į galvą“[…] „Jis turi savotišką unikalų šachmatų lentos matymą, galbūt su laiku virstantį į ekstravaganciją. Bet kartais už ekstravagancijos slepiasi genialios idėjos“…po Tarašo ir Nimcovičiaus jis vienas iš ryškiausių šachmatų žaidimo populiarintoju“. Garis Kasparovas mano, kad Bronšteinas mače su M. Botviniku „pagal žaidimą buvo vertas pergalės“. Viktoras Korčnojus, pavadino jį „pirmu, tarp šiuolaikinių šachmatininkų, pagal šachmatų supratimo gylį".
Naugardo Rusia
Naugardo žemė
Reikšmę ir dalinį savarankiškumą Naugardo žemei pavyko išsaugoti iš dalies dėl to, kad Kijeve vyko kova dėl valdžios. Naugardiečiai sudarė Vladimiro Sviatoslavičiaus ir Jaroslavo Išmintingojo kariuomenės pagrindą jų kovoje prieš brolius atitinkamai 977–980 ir 1015–1019 m.
1102 m. Naugardiečiams atsisakius priimti Kijevo kunigaikščio Sviatopolko II sūnų, prasidėjo svarbus Naugardo žemės atsiskyrimo nuo Kijevo kunigaikščių valdžios etapas. 1132 m. mirus Mstislavui I, jo sūnus Vsevolodas iki 1136 m. liko Naugardo vietininku.
Kijevo Rusios irimo laikotarpiu naugardiečių dalyvavimas vidaus kovose apsiribojo siekiu išsaugoti Naugardo žemės savarankiškumą, visų pirma nuo kaimyninės Vladimiro-Suzdalės kunigaikštystės, kurios kunigaikščiai konfliktų metu paprastai užimdavo Toržoko miestą ir įvesdavo Novgorodo ekonominę blokadą. Tokiais atvejais naugardiečiai paprastai sudarydavo sąjungas su Vladimiro kunigaikščių priešais ir laimėdavo kovas. Tačiau poreikis apsiginti (šį kartą nuo išorės priešų) lėmė ir Naugardo sąjungą su Vladimiro kunigaikščiais XIII a. pr., kai mongolai-totoriai nepasiekė Naugardo iš dalies dėl to, kad pirmąjį smūgį gavo Riazanės ir Vladimiro kunigaikščiai. Bendromis jėgomis pavyko sustabdyti ir lietuvius 1225 bei 1239 m., ir kryžiuočius 1242 m. Ledo mūšyje. Mongolų jungo priespaudos laikotarpiu Aukso Ordos siekį surašyti Naugardo žemės gyventojus ir apdėti ją duoklėmis išnaudojo Vladimiro, o vėliau ir Maskvos kunigaikščiai, siekdami įtvirtinti savo valdžią Naugarde. 1231–1333 m. Naugardo kunigaikščiais buvo tik Vladimiro kunigaikščių giminės atstovai, o vėliau iki 1478 m. – lietuvių ir Maskvos kunigaikščiai.
Grineidžiai
Grineidžiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Tauragės, šalia Dacijonų kaimo.
Italijos futbolo varžybos 2001–2002 m.
Italijos futbolo varžybos 2001–2002 m.
Pusininkystė
Pusininkystė – žemės nuomos ir atodirbio rūšis – mokestis žemvaldžiui už naudojimąsi žeme arba žemdirbiui už darbą sudaro pusę derliaus. Jei atsilyginama ne puse, o kitokia derliaus dalimi, ji kartais vadinama ir dalininkyste. Pusininkystė buvo būdinga feodalizmui ir kapitalizmui, ypač perėjimui iš feodalinės nuomos į kapitalistinę. Vis dar praktikuojama kai kur Ispanijoje, Italijoje, JAV, Prancūzijoje, daugelyje rytų šalių tebėra vyraujanti nuomos norma.
Rusijoje
Rusijoje XIII a.–XIX a. pirmojoje pusėje pusininkystė praktikuota kaip viena valstiečių vertimo baudžiauninkais formų. Nusigyvenę bendruomenininkai, laisvieji žmonės, paleisti laisvėn cholopai pagal sutartį iš feodalo gaudavo sklypą ir paskolą. Už tai jam turėjo duoti nuo pusės iki dviejų trečdalių derliaus, dirbti ir mokėti mokesčius. Neišgalėdami grąžinti skolos ir sumokėti mokesčių, jie laikui bėgant tapdavo baudžiauninkais. Pusininkystė buvo svarbi atodirbio atmaina.
Lietuvoje
Lietuvoje XIX a. antrojoje pusėje ir XX a. pradžioje pusininkystė buvo daugiausia praktikuojama atodirbio atmaina, tačiau dominuojanti žemės nuomos rūšis nebuvo. Skirtingai nei Rusijoje, Lietuvoje dažniausiai iš pusės nuomota žemė su trobesiais.
Čekoldai
Čekoldai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Monkų valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietus nuo Monkų ir 38 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Manoma, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoro Čokoldo pavardės. Tarpukariu kaime veikė mokykla.
Birutė Kugevičienė
Birutė Grubinskaitė-Kugevičienė (1928 m. birželio 30 d. Tilinavos k., Biržų rajonas – 2016 m.) – inžinierė architektė. Vyras – architektas Vytautas Kugevičius, sūnus – tibetiečių kalbos vertėjas Algirdas Kugevičius.
Tinklūnas
Tinklūnas (Gloeophyllum) – (Gloeophyllaceae) šeimos grybų gentis. Vaisiakūniai pusiau apvalių kepurėlių pavidalo, išsiplėtę, atšokusiais kraštais nuo substrato. Paviršius tamsiai arba pilkšvai rudas, dažnai su rievėmis. Auga ant spygliuočių medienos. Sukelia rudąjį medienos puvinį.
Metanas
Metanas – pats paprasčiausias alkanų atstovas, kurio molekulės formulė: CH4. Tai pagrindinė gamtinių dujų sudedamoji dalis. Sudegus vienai molekulei metano, susidaro viena molekulė CO2 (anglies dioksido) ir dvi molekulės H2O (vandens):
CH4 + 2O2 → CO2 + 2H2O.
Tinklūnas
Lietuvoje auga 4 rūšys: Tvorinis tinklūnas|thumb|220px|left
Zaunblättling
Metanas
Žemės plutoje slypi dideli metano kiekiai. Taip pat nemaža metano dalis susidaro pūvant be oro augalų ir gyvūnų liekanoms.
Nigerijos istorija
''Šis straipsnis koncentruojasi ties kolonijinės ir nepriklausomos Nigerijos valstybės istorija nuo XIX a. pab. Apie senesnę šios teritorijos istoriją žiūrėkite straipsnius Benino civilizacija, Hausų valstybės, Kanem-Bornu''
Aida Vėželienė
Aida Vėželienė (g. 1968 m. liepos 19 d. Vilniuje) – Lietuvos režisierė, menininkė.
Nigerijos istorija
Nigerijos istorija - Afrikos valstybės Gvinėjos įlankos pakrantėje istorija nuo 1884 m. Iš pradžių tai buvo kolonijinė valstybė, o vėliau tapo nepriklausoma valstybe.
Aida Vėželienė
Biografija
Nuo 1986 m. iki 1990 m. dirbo Lietuvos Telefilme režisieriaus asistente prie menininių telefilmų „Benjaminas Kordušas“ (rež. V.Bačiulis), „Strazdanota vasara“ (rež. B.Talačka), „Kalvio Ignoto teisybė“ (S.Vosylius), „Chameleono spalvos“ (rež. S.Vosylius). Lietuvos televizijoje vedė muzikinę laidą „Roko savaitgalis“ (1992–1994), organizavo koncertus. LTV muzikinės laidos „Muzikinis viešbutis“ kūrybinės grupės narė, LTV laidos „Šurmas“ bendraautorė, žurnalistė, vedėja (1994–1998). Mokėsi Lietuvos Muzikos Akademijoje kur įgijo režisieriaus specialybę. Nuo 2000 metų dirbo kaip režisierė ir redaktorė prie įvairių televizijos pramoginių, dokumentinių laidų bei filmų. Organizuoja renginius, koordinuoja parodas. Nuo 2008 m. Lietuvos Žurnalistų Sąjungos narė. Suteiktas Lietuvos Respublikos Meno kūrėjos statusas (2009). Baigė Vilniaus Justino Vienožinskio dailės mokyklos vakarines suaugusiųjų tapybos studijas (2015). Baigė Vytauto Didžiojo universitetą ir įgijo meno pedagogikos, dailės bakalauro laipsnį ir pedagogo kvalifikaciją (2020). Vilniaus dailės akademijoje baigė magistrantūros studijų programą Įvietintas menas (specializacija – vitražas) ir jai suteiktas menų magistro kvalifikacinis laipsnis (2023). Augina sūnų Augustą.
Nigerijos istorija
Istorija iki kolonizacijos
Skirtingose Nigerijos teritorijos dalyse dar prieš mūsų erą susiformavo pirmosios aukštos kultūros, klestėjo afrikinės civilizacijos ir egzistavo afrikinės valstybės. Vieningos istorijos ši labai daugiatautė šalis niekada neturėjo, tačiau ją galima dalinti į daugybę istorinių regionų, kurie vystėsi gana atskirai. Juos tikslinga grupuoti į dvi civilizacijas, kurios yra atskirtos taip vadinamos vidurinės juostos (joje mažesnis gyventojų tankumas ir ypač didelė tautinė įvairovė):
Kolonijinė Nigerija
thumb|200px|Nigerija 1909 m.
Nigerijos pajūrio tautos jau nuo XV a. intensyviai prekiavo su Europos tautomis, kurios ne kolonizavo kraštą, o steigė čia karinius ir prekybinius fortus. Tačiau nuo XIX a. situacija keitėsi. 1861 m. britai užėmė Lagoso miestą, kuris tapo pirmąja kolonija. 1891 m. užimta Nigerio delta, kuri paversta Aliejaus upių protektoratu (vėliau - Nigerio pakrantės protektoratas). XIX a. pabaigoje Nigerijos teritorijoje pradėjo veikti Karališkoji Nigerio kompanija, kurios tikslas buvo užimti teritorijas Nigerio upės žemupyje ir vidurupyje. Kompanija skverbėsi į krašto gilumą, suformuodama dabartinės Nigerijos teritoriją. 1900 m. kompanija oficialiai atidavė savo teritorijas Britanijai. Šios buvo padalintos į dvi dalis - pietinę Nigerijos dalį sujungus su Nigerio pakrantės protektoratu (1906 m. prijungus ir Lagosą), suformuotas Pietinės Nigerijos protektoratas. Šiaurinės dalys, tuo tarpu, paverstos Šiaurinės Nigerijos protektoratu. Šis dvigubas valdymas, sukurtas atsižvelgiant į krašto skirtingą kultūrą, išsilaikė iki 1914 m., kuomet abu protektoratai sujungti, suformuojant Nigerijos protektoratą.
Per kolonijinį laikotarpį britai nepanaikino vietinių jau susiformavusių institucijų, naudodamiesi vietos valstybėlių karaliais ir emyrais. Šalis administraciškai buvo padalinta į tris dalis, kurių kiekvienoje buvo vykdoma gana skirtinga politika. Musulmoniškoje šiaurėje oficialia kalba tapo hausų kalba, čia britai vengė primesti bet kokią kultūrinę įtaką, bijodami sukilimų. Pietuose, tuo tarpu, buvo sparčiai plečiama krikščionybė.
Pirmoji respublika
Prasidėjus Nigerijos nacionalizmui, 1960 m. Britanija Nigerijai suteikė nepriklausomybę. Trijų regionų pagrindu susiformavo trys svarbiausios partijos: NPC (Nigerijos liaudies kongresas, dominuojamas musulmonų hausų), NCNC (Nigerijos piliečių nacionalinė konvencija, dominuojama igbų), AG (veiksmo grupė, dominuojama jorubų). 1963 m. Nigerija paskelbta federaline respublika, išrinktas pirmasis prezidentas.
Antroji respublika
Po dar kelių karinių perversmų po karo, 1977 m. vėl pradėta siekti demokratinio valdymo. Paruošta nauja konstitucija, o 1979 m. paskelbta nauja respublika su prezidentu Šehu Šagari. Tačiau 1983 m. pabaigoje vėl įvyko karinis perversmas, kurio metu į valdžią atėjo musulmonas Muhamadu Muharis. 1985 m. jį nuvertė Ibrahimas Babangida, kuris pasiūlė valstybės gelbėjimo planą ir palaipsninį perėjimą prie demokratinio valdymo.
Trečioji respublika
Trečioji respublika buvo suplanuota 1993 m., ir tam prasidėjo pasiruošimai. 1992 m. įvyko vieni teisingiausių Nigerijos istorijoje rinkimai, kurių metu buvo išrintas jorubų lyderis Abiola. Babangida anuliavo rinkimus, kas sukėlė suirutę šalyje, masines riaušes, o galiausiai leido į valdžią ateiti buvusiam gynybos ministrui Sani Abača. Buvo likviduotos demokratinės institucijos, įvestas tvirtos rankos režimas.
Nepaisant griežtų priemonių, šalyje vyko sukilimai ir streikai, reikalaujantys paleisti įkalintą Abiolą, buvo planuojami nauji kariniai perversmai, kas sukėlė dar griežtesnes valdžios represijas. Šalis smuko į sunkią ekonominę ir politinę krizę.
Ketvirtoji respublika
thumb|150px|Olusegun Obasandžio thumb|150px|left|Umaru Jar'Adua 1998 m. mirus Abačai, į valdžią atėjo Abdulsalami Abubakar, kuris suteikė piliečiams nemažai teisių ir pradėjo pasiruošimus naujai demokratinei respublikai. Rinkimai įvyko 1999 m., naujuoju prezidentu išrinktas Olusegun Obasandžio (Abačos laikais buvo kalinamas). Jo valdymas pabaigė 16 metų karinį režimą, tačiau šalis buvo ekonomiškai nuskurdusi, infrastruktūra sunaikinta, klestėjo korupcija.
2007 m. buvo išrinktas naujas prezidentas - Umaru Jar'Adua.
Juozas Alšauskas
Juozas Alšauskas (g. 1949 m. birželio 16 d. Semeliškėse) – Lietuvos karinis veikėjas, jūrų kapitonas.
Biografija
1977 m. baigė Kaliningrado aukštąją jūrų karo mokyklą. 1977-1985 m. tarnavo TSRS ginkluotosiose pajėgose.
Nuo 1992 m. dirbo Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos ministerijoje (KAM). Nuo 1994 m. Lietuvos Respublikos ginkluotųjų pajėgų Gynybos štabo valdininkas, nuo 1999 m. Gynybos štabo viršininko pavaduotojas. 1999-2000 m. tarptautinės eskadros „Baltron“ vadas. Nuo 1999 m. spalio mėn. Lietuvos Respublikos karinių jūrų pajėgų vado pavaduotojas, nuo 2000 m. balandžio mėn. vado pavaduotojas – flotilės vadas, komandoras. 2000 m. jūrų kapitonas. Nuo 2000 m. rugpjūčio mėn. KAM Gynybos štabo viršininko pavaduotojas.
Smulkiažiedė galinsoga
Smulkiažiedė galinsoga (Galinsoga parviflora) vadinama ir amerikonka. Astrinių (Asteraceae) šeimos augalas. Gana dažnai ir sparčiai plintanti piktžolė. Žydi birželio – spalio mėn.
Augalo tėvynė – Andų kalnai, XVIII a. pab. pateko į Europą, o po to paplito po visą žemyną ir Aziją. Lietuvoje ypač paplitusi daržų piktžolė.
Biliškiukai
Biliškiukai – kaimas centrinėje Kelmės rajono savivaldybės dalyje, 5 km į vakarus nuo Kelmės.
Pirktinė
Pirktinė – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 11 km nuo Kaulakių.
Istorija
2015 m. kaimas panaikintas, jo žemės perduotos Kupsčiams.
Vladimiras Lazersonas
Vladimiras Lazersonas (1889 m. balandžio 8 d. Maskva – 1945 m. Dachau) – Lietuvos psichologas, psichiatras, filosofijos daktaras, empirinės psichologijos atstovas.
Biografija
1919 m. Kijevo universiteto privatdocentas. 1920 m. atvyko į Lietuvą. 1922–1940 m. dėstė eksperimentinę psichologiją, vaiko psichopatologiją ir mokyklinę higieną Vytauto Didžiojo universitete (iki 1930 m. Lietuvos universitetas) Humanitarinių mokslų fakultete. Bendrosios ir eksperimentinės psichologijos katedros vyriausiasis asistentas, nuo 1928 m. šio universiteto privatdocentas. 1931 m. Kaune vadovavo savo privačiai nervų ligų ligoninei. 1931 m. vienas psichotechnikos ir profesinės orientacijos draugijos steigėjų. 1940–1941 m. Vilniaus universiteto Psichologijos katedros vedėjas. Nuo 1941 m. birželio 22 d. Vilniaus miesto ir srities piliečių komitetas atleido iš darbo. Nacių okupacijos metais uždarytas Kauno gete, vėliau išvežtas į Dachau koncentracijos stovyklą, 1945 m. sušaudytas.
Skelbė straipsnius žurnaluose „Zeitschrift fūr Psychologie“, „Medicina“, „Švietimo darbas“, „Kultūra“, „Eranus“, „Kriminalistikos žinynas“, „Mokykla ir gyvenimas“, „Mokykla ir visuomenė“, „Tautos mokykla“ ir kituose. Tarp jo mokinių Alfonsas Gučas.
Sportist Sofiâ
Sportist Sofiâ – buvęs Bulgarijos futbolo klubas iš Sofijos.
Istorija
Iki 1936 m. komanda priklausė Sipka Sofia klubui.
Pink Friday
Pink Friday – debiutinis Trinidado ir Tobago kilmės atlikėjos Nicki Minaj albumas, išleistas 2010 m. lapkričio 19 d. Albume dainas kartu atlieka tokie atlikėjai, kaip Eminem, Rihanna, Drake, Kanye West ir kiti. Albumo singlas „Super Bass“ susilaukė didelio pasisekimo visame pasaulyje, patekdamas į daugumos singlų reitingų dešimtukus. Tarp jų – ir į JAV „Billboard Hot 100“, kuriame užėmė trečiąją vietą.
2012 m. „Grammy“ apdovanojimuose „Pink Friday“ nominuotas geriausio repo albumo nominacijoje, o singlas „Moment 4 Life“ – geriausio repo atlikimo. Pati atlikėja taip pat buvo nominuota kaip geriausia nauja atlikėja.
Dudkai
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Velniai
thumb|300px|„Velniai“ paplūdimio ultimeito turnyre [[Sun Beam|SUN BEAM]] Velniai – viena iš pirmųjų Lietuvos ultimeito komandų, susikūrusi Jurbarke. Komanda susikūrė 2004 m. ir buvo įkurtas sporto klubas. 2012 m. klubas pradėjo rengti savo turnyrą „Ledinis diskas“, į kurį kviečia visas Lietuvos ultimeito komandas.
Realybės šou
Realybės šou – interaktyvios televizijos programos, kuriose rodomos nesurežisuotos dramatiškos ir juokingos situacijos, fiksuojami realūs įvykiai, vietoj profesionalių aktorių dalyvauja paprasti žmonės.
thumb|Tik pilkuose plotuose nėra rengta „Didžiojo Brolio“ realybės šou versijų.
thumb|Realybės šou „Kelias į žvaigždes“ metu išleisto kompaktinio disko viršelis su centre matomu realybės šou logotipu.
Istorija
Nors toks žanras ar panašios jo formos egzistavo nuo pat televizijos atsiradimo, dabartinio populiarumo realybės šou sulaukė apie 2000 m. Dar 1973 m. JAV visuomeninis kanalas PBS, septynias savaites stebėjęs Loudų šeimą, priartino televiziją prie realybės šou žanro. Laida vadinosi „Amerikietiška šeima“. Jungtinės Karalystės kanalas BBC po metų parodė panašiai sumanytą laidą „Šeima“. 1992 m. kanalas MTV, pradėjęs transliuoti laidą „Realus pasaulis“, tarsi pasufleravo naujos televizijos programų kartos pavadinimą. 1997 m. atsirado švedų „Ekspedicija Robinzonas“ ir australų „Popžvaigždė“. 1999 m. olandų firmos „Endemol“ sukurtas realybės šou „Big Brother“ („Didysis brolis“) formatas ir įvairūs panašios koncepcijos vediniai paplito po visą pasaulį. Šio realybės šou režisierius Johnas de Molis vadinamas realybės šou tėvu. „Didžiajame brolyje“ dalyviai buvo izoliuoti ir nuolat stebimi vaizdo kamerų, o jų buities vaizdai skleidžiami įvairiais kanalais. Tačiau totalaus sekimo imitavimas nesulaikė lauktos visuomenės reakcijos, todėl formatas buvo greitai modifikuotas, labiau akcentuojant tarpusavio santykius, varžymąsi. Tarp uždarų erdvių modelių, kuriuos pasitelkia realybės šou, dažai minimas mokslinis eksperimentas JAV Arizonos valstijoje, kai tiriamieji metams buvo uždaryti stiklo kupole. Kitas stebėjimo būda – J. Benthamo panoptikumas, totalaus stebėjimo kalėjimo architektūros modelis. Panoptikumo erdvėje niekada nežinai, kada esi stebimas. Panoptikumo sistema neišvengiamai keičia stebimų individų elgesį. Realybės šou pasitelkia panoptikumo idėją, kaip patirties įgijimo, elgsenų modifikavimo, individų mokymo arba perauklėjimo mašiną. Uždara realybės šou erdvė funkcionuoja panašiai kaip panoptikumas – stebėjimo mechanizmas įsiskverbia į žmogaus elgesį. Realybės šou komercializavo panoptikumu idėją. Kaip ir panoptikumas, skaitmeninės technologijos kurią nuolat sekamo individo įtampą. Tačiau moderniajame panoptikume kinta stebėtojo ir stebimojo santykis. Kalėjimo modelyje vienas stebi daug žmonių, o virtualiajame panoptikume daug žmonių stebi keletą individų. Realybės šou formatai gali būti transliuojami ir tiražuojami pasitelkiant įvairias technologijas: realaus laiko transliacija internetu, tiesioginė televizijos transliacija, montuotos laidos demonstravimas). Transliavimo būdas lemia dalyvio ir žiūrovo santykį. Svarbiu realybės šou veiksniu tapo interneto ir vaizdo kameros konvergencija, suteikusi galimybę visą parą tiesiogiai transliuoti realybės šou internete.
Laidų turinys
Realybės šou pasaulis gali atrodyti tikresnis nei realus gyvenimas, nes montažo priemonėmis akcentuojamos nesėkmės, socialinių normų nesilaikymas. Tai, ką tikrame gyvenime norima nuslėpti, ekrane tampa norma. Tikrovėje slepiamų gyvenimo pusių demonstravimas tampa svarbia jaunimo domėjimosi realybės šou priežastimi. Realybės šou jiems primena atstumtųjų pasaulį, tėvų užmirštų vaikų situaciją. Realybės šou koncepcijoje galima įžvelgti universalių vertybių atspindį. Įvairiais aspektais varijuojama nuodėmės, sąžinės pabudimo, atgailos tema. Naujai realizuojama pirmaisiais televizijos raidos dešimtmečiais akcentuota intymumo idėja. Tuomet televizorius buvo lyginamas su klausykla. Išpažintis, savo ir kitų elgesio vertinimas tampa vienu iš svarbiausių realybės šou komponentų. Norėdami išlikti savimi, realybės šou herojai priversti vaidinti rutiną. Jų elgesys grindžiamas žaidimo korupcijos principu, kada dalyvis užmiršta, kad atlieka vaidmenį ir ima manyti, kad jis iš tikrųjų yra toks, Norėdamas būti tuo, kuo iš tikrųjų nėra, jis tampa savo gyvenimo aktoriumi. Realybės šou dalyvių noras pakeisti likimą primena pasakų siužetus. Panašus laimingos pabaigos principas (pasakoje – teisingumo triumfas, realybės šou – nugalėtojo šlovė). Kaip ir pasakose, realybės šou dramaturgija eliminuoja daugelį aplinkos aspektų, susikoncentruodama tik į tam tikrą gyvenimo atkarpą, temą ar sritį. Kaip ir pasakose, realybės šou egzistuoja blogi ir geri, protingi ir kvaili, stiprūs ir silpni personažai. Kiekvienas dalyvis turi savo vaidmenį. Apie realybės šou herojus sprendžiama iš jų elgsenos ir kitų išorinių ženklų. Viena iš realybės šou patrauklumo priežasčių – individų ir situacijų įvairovė, problemų, nuomonių, dialektų daugiakalbystė. Uždaras individo stebėjimo modelis inspiruoja asmenybių konfliktą, analizuoja grupės formavimąsi. Tačiau šis modelis leidžia įkūnyti ir nacionalinės vienybės modelį, atspindintį socialinių bei kultūrinių grupių pripažinimo ir individo saviraiškos siekį.
Įvairovė
Realybės šou:
Realybės šou vediniai:
Žiūrovų statusas
D. Mehlas mano, kad dalis visuomenės identifikuojasi su šou dalyviais, kiti mėgsta iššifruoti realybės mistifikavimo kodus, perprasti manipuliavimo mechanizmus. Auditorijos žiūrimumą skatina vadinamasis pažadų mechanizmas. Žiūrovų lūkesčius audrina orientuojantys ir drauge klaidinantys anonsai. Kaip vieną iš žiūrovų ir reginio sąveikos formų F. Jodtas įvardija auditorijos sadizmą. Žiūrovai informaciją suvokia egocentriškai, nuolat lygindami su savo patyrimu. Auditorijos sadizmas pasireiškia jėgos demonstravimo pozicija, realizuojama perjungiant kanalą arba eliminuojant žaidimo dalyvius. Tokiu būdu pats žiūrovas tampa valdančiu veiksmo eigą ir kuriančiu intrigą scenaristu. Intuityviai jausdamas dramaturgijos dėsnius, žiūrovas nori konflikto. Viešas balsavimo procesas individualiems atvejams suteikia socialinio apibendrinamumo. Realybės šou siekia suburti kuo didesnę mišrią žiūrovų auditoriją. Tai daroma sujungiant tris realybės atspindėjimo būdus: autentiką (pokalbių šou ir ankstyvųjų realybės šou tradicija), fikciją (situacijų komedijos, muilo operos, jaunimo serialai), pramogą (žaidimai, vaidybiniai ir muzikiniai žanrai). Kuriama skirtinga panašios koncepcijos stilistika: kasdienybės banalumas (uždarų erdvių koncepcija), išmėginimai (negyvenamos salos koncepcija), profesionalus darbas (žvaigždės kūrimo koncepcija). Ypatingas dėmesys skiriamas šeimos integracijai. S. Tisserono manymu, realybės šou demonstruoja kartų konflikto visuomenės transformavimąsi į bendradarbiavimo visuomenę, kurioje tėvai ir vaikai nori kuo ilgiau būti drauge. Jaunimo auditorijos dėmesį patraukia serialams būdingi dialogai apie trečią asmenį. Būtent iš serialų ir realybės šou, D. Pasquier nuomone, jaunimas mokosi socialinių santykių. Nors realybės šou formato laidos artimesnės paauglių pasauliui (panašus žodynas, požiūriai į gyvenimą, serialų stilistikos imitavimas), tačiau adresuojamos visai šeimai.
Vyrų ir moterų dalyvavimas
Realybės šou fiksuoja kintančius vyro ir moters santykius. XVIII a. industrinė revoliucija ir ekonomikos restruktūrizavimas privertė perstatyti šeimos narių vaidmenis. Antrojoje XX a. Pusėje paplito unisekso banga, šou verslas ir žiniasklaida populiarino dvilytiškumo (unisex) stereotipus. Įvairūs realybės šou tampa socialinių santykių ir vaidmenų tyrimo lauku. Realybės šou dalyvių elgesys dažnai vertinamas pagal moteriškos ir vyriškos elgsenos stereotipus, tačiau iš tikrųjų jis liudija lyčių mito transformaciją, parodančią, kad viena skito papildymą keičia konkurencija. Moterys ir vyrai realybės šou erdvėje tampa beveik lygūs: dirba tuos pačius darbus, atlieka tas pačias užduotis. Šiuolaikinės moterys dalyvauja išgyvenimo, kovos dėl vadovo vietos realybės šou, o vyrai net pasiryžta atrodyti ir gyventi kaip moterys („Tikras vyras“).
Kritika
Kritikai sako, kad terminas „realybės šou“ yra neteisingas. Tokie šou paprastai piešia modifikuotą ir stipriai įtakojamą realybės formą. Dalyviai atsiduria egzotiškose vietose arba nestandartinėse situacijose, kartais jie užkadrinių dresuotojų būna išmokyti kaip elgtis tam tikromis aplinkybėmis. Įvykiai, patenkantys į eterį, manipuliuojami režisūros ir kitomis technikomis. A. Ehrenbergas intymios televizijos tendenciją laiko visuomenės problemų padariniu. Anot jo, civilizuoto politinio dialogo deficitas sukelia ekstremizmą, o socialinės pagalbos tarnybų nepajėgumas sukelia intymiųjų realybės šou fenomeną, daugelio laikomą televizijos ištvirkimo simboliu.
Analitikai realybės šou įžvelgia erotikos ir pornografijos verslui būdingų principų pasikartojimą. Realybės šou studija tampa vieša vieta, kurioje individas prezentuoja save ir mokamą anoniminį kontaktą su kitu individu. Manipuliuojama komercinio troškimo tenkinimo kodais: skatinama aistra nežadant jos tenkinti, žaidžiama formaliais kontrastais – klasikinis ir kasdienybės grožis, begėdiškumas drovumas. Viešai kalbama apie tai, kas paprasta patikima tik artimiausiems žmonėms. Familiariai bendraujant su nepažįstamais, iškreipiami įprasti bendravimo standartai. Kai kurie psichologai teigia, jo realybės šou psichologine prasme žmogui daroma nepataisoma žala: jis privalo susitaikyti su tuo, kad yra nuolat stebimas, pats nugalėti savo teisę į privatumą ir apriboti savo asmenybės laisvę. Psichiatrai pastebi, jog XXI amžiuje vis daugiau žmonių patiria sutrikimą, kuris pasireiškia įsivaizdavimu, kad jų gyvenimas yra per televiziją transliuojamas realybės šou. Niujorko Bellevue psichiatrijos ligoninės gydytojas Joelas Goldas ir Monrealio McGill universiteto profesorius Ianas Goldas jau dvejus metus tyrinėja vadinamąjį Trumeno sindromą. Šis sutrikimas pavadintas pagal 1998-ųjų filmą „Trumeno šou“, kuriame vaidino aktorius Jimas Carrey. Filmo pagrindinis herojus, pats to nežinodamas, gyvena realybės šou, kurį stebi visas pasaulis.
Rugpjūčio 31
Rugpjūčio 31 yra 243-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 244-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 122 dienos.
Dagiškės
Dagiškės – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Joniškio.
Jungtinė Karalystė 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Jungtinės Karalystės sportininkai dalyvavo 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Atėnuose, Graikija.
Gabono demografija
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apieGabono demografiją.
Gabone gyvena beveik 1,5 milijono gyventojų. Dauguma jų yra kilę iš Bantu etninės grupės, tačiau šalyje dar yra apie 40 kitų grupių su skirtingomis kalbomis ir kultūromis. Dar iki šiol Prancūzija daro didelę įtaką šaliai, tad nieko nuostabaus, kad apie 80 % šalies gyventojų moka kalbėti prancūziškai. Prancūzų šalyje gyvena apie 10 000, o pati Prancūzija yra viena pagrindinių kultūros ir verslo partnerių.
Gyventojų amžiaus struktūra:
15-64 m.: 53.9 % (383 137 vyrai; 384 876 moterys)
Gyventojų metinis prieaugis 2.13 % (2006 m.)
Gimstamumas: 36.16 gimimai/1,000 žmonių (2006 est.) Mirtingumas: 12.25 mirtys/1,000 žmonių (2006 m.)
visų gyventojų: 54.49 m.
vyrai: 53.21 m.
moterys: 55.81 m. (2006 m.)
Religijos: krikščionybė - 55 %-75 %, musulmonai ir animistai - mažiau nei 1 %.
Dievo paukštelis
Istorija
Platintas Niurtingeno, Švabiš Gmiundo, Memingeno bei Augsburgo karo pabėgėlių stovyklose. Pirmasis numeris pasirodė 1946 m. balandžio 1 m., Nr. 2-5 – 1947 m., Nr. 6 ir pavadinimu „Tarpušventis“ – 1948 m., paskutinis numeris – 1949 m. Numeriai buvo nevienodos apimties – nuo 4 iki 16 psl.
1946–1947 m. leido ir redagavo Pulgis Andriušis, Juozas Sodaitis ir Albinas Valentinas, 1948–1949 m. vieną numerį išleido laikraščio „Mintis“ redakcija, redagavo Pulgis Andriušis. Leidinyje spausdinti humoristiniai tekstai ir piešiniai.
Plikasis smėlrausis
Plikasis smėlrausis (Heterocephalus glaber) - smėlrausinių šeimos urvinis graužikas, gyvenantis rytinėje Afrikos dalyje. Tai vienintelė rūšis Heterocephalus gentyje. Gyvūnėlis savo dydžiu primena pelę, yra 8-10 centimetrų dydžio, sveria 30-35 gramus. Motinėlės yra kiek didesnės ir gali sverti virš 50 gramų.
Gyvenimo būdas
thumb|left|250px|Jauniklių vada thumb|left|250px|Besimaitinantis gyvūnas
Gyvūnas prisitaikęs prie požeminio gyvenimo būdo. Akys mažos, todėl silpno regėjimo. Kojos plonos ir trumpos, tačiau po žeme jie gali judėti atbuli lygiai taip pat greitai kaip ir į priekį. Dideli, atsikišę dantys skirti rausimui, o lūpos užsičiaupia taip, kad apsaugo žemių patekimą į burną rausiant. Kūnas menkai plaukuotas, oda plona, susiraukšlėjusi, rožinės spalvos. Graužiko dantys dideli geltoni. Plikieji smėlrausiai gyvena didelėse požeminių tunelių sistemose. Šie šviesos nemėgstantys gyvūnai retai aptinkami žemės paviršiuje, nes visą gyvenimą praleidžia visiškai atskirti nuo šviežio oro ir šviesos. Nors visą gyvenimą praleidžia tamsoje, šie graužikai laikosi įprasto dienos ir nakties ritmo – tam tikrus laikotarpius ilsisi ar būna aktyvūs. Minta grauždami augalų šaknis ir gumbus.
Plikasis smėlrausis pasižymi bendruomeniniu gyvenimo būdu, panašiu į socialinėmis grupėmis gyvenančių skruzdėlių, termitų ar bičių. Gamtoje koloniją sudaro iki 300 gyvūnų, jiems vadovauja viena vaisinga motinėlė (karalienė), ji atsiveda visus jauniklius ir poruojasi tik su 1–3 patinėliais (karaliais). Kiti bendruomenės nariai yra tiesiog sterilūs (nevaisingi) darbininkai ar kariai. Jie renka maistą ir valo tunelius arba it kareiviai saugo koloniją nuo plėšrūnų.
Fizinė forma
Nelaisvėje plikasis smėlrausis gyvena devynis kartus ilgiau, negu pelės. Užregistruotas rekordinis amžius buvo 32 metai. Jie yra ilgiausiai gyvenantys iki šiol žinomi graužikai. Tačiau jie visą savo gyvenimą išlaiko puikią sveikatą, dar ne visai aiškus jų senėjimo mechanizmas. Jie gyvena tamsiuose ir deguonies stokojančiuose tuneliuose, kvėpuoja savo fekalijų skleidžiamais amoniako garais. Vis dėlto pasenęs smėlrausis tebeturi nepakitusią raumenų ir riebalų masę, kaulų tankumą, širdies veiklą ir neuronų kiekį, išlieka ne mažiau aktyvus. Dėl geros sveikatos būna sunku nustatyti jų nugaišimo priežastis, nes plikieji smėlrausiai išlaiko puikią fizinę formą iki pat paskutinio atokvėpio. Karalienės ir karaliaus reprodukcinės savybės nesikeičia iki pat gyvenimo pabaigos. Jie niekada neserga širdies ir kraujagyslių ligomis, jiems nebūdingi neurologiniai negalavimai, net vėžys, nors šios ligos yra viena dažniausių mažųjų graužikų žūties priežasčių.
Laboratorinis gyvūnas
thumb|left|250px|Smėlrausis požemyje
Smėlrausių neįtikėtinos biologinės savybės ypač naudingos, juos tiriant mokslinėse laboratorijose. Vystantis mokslinėms technologijoms ir išmokus laikyti plikųjų smėlrausių kolonijas nelaisvėje, mokslininkai suprato šio gyvūno išskirtinumą. Be to, dėl išskirtinio ilgaamžiškumo jis tapo populiariu tyrinėjimų objektu mokslinėse laboratorijose.
Plikuosius smėlrausius specialiai apkrėtus vėžinėmis ląstelėmis, nuo kurių paprastoms pelėms per kelias dienas išauga auglių, jiems nieko nenutinka. Jų ląstelės kažkokiu būdu stabdo vėžinių ląstelių augimą ir plitimą. Šiuolaikinis mokslas siekia nustatyti medžiagas, kurių išskiria plikųjų smėlrausių ląstelės, nes šias medžiagas galima būtų naudoti kuriant naujus ir efektyvius vaistus nuo vėžio. Tyrimais bandoma išsiaiškinti visus baltymus ir molekules, kurios užkerta kelią augliams smėlrausių organizme. Tai nėra paprasta, nes apie šių gyvūnų genomą žinoma kolkas labai mažai. Tik 2011 m., dalyvaujant mokslininkams iš viso pasaulio, nustatyta plikojo smėlrausio DNR seka.
Gurkliai
Gurkliai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Tauragės.
Istorija
Kaimas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1642 m. Tada jis priklausė Pajūrio valsčiui, jame buvo 3 valakai žemės. Netoli Juodupio ir Ežeruonos santakos yra kaimo kapinės.
Gabono karinės pajėgos
thumb Gabonas turi nedidelę, profesionalią kariuomenę, kurioje tarnauja apie 5000 karių. Ji dalinama į kariuomenę, oro ir vandens karines pajėgas, žandarmeriją ir vietinę policiją. Visos pajėgos yra orientuotos gynybai, o ne puolimui. Apie 1800 karių nuolat saugo prezidentą.
Karininkų amžius: nuo 20 m.
BVP dalis kariuomenei: 3,4 %
Karinės oro pajėgos naudoja 33 lėktuvus, tarp jų 9 kovinius lėktuvus ir 5 sraigtasparnius. Dar 8 sraigtasparnius naudoja kariuomenė.
Kamščiapintė
Kamščiapintė (Bjerkandera) – (Hapalopilaceae) šeimos grybų gentis.
Vaisiakūniai kepurėlių pavidalo, kraštu prisitvirtinę prie substrato. Dažnai suauga čerpiškai, o viršutiniai kraštai būna nuo substrato atsiknoję. Kepurėlių paviršius švelniai plaukuotas, šviesus. Auga ant lapuočių medžių, kartais pasitaiko ir ant spygliuočių. Sukelia baltąjį medienos puvinį.
Kosmopolitinė gentis. Lietuvoje auga dvi rūšys:
NSV Utios
NSV (kitaip NSV-12,7 arba NSV-12,7 Utios;, kur НСВ reiškia Никитина-Соколова-Волкова) – sunkusis 12,7 mm kalibro tarybinis kulkosvaidis, sukonstruotas G. Nikitino (Г. И. Никитин), J. Sokolovo (Ю. М. Соколов) ir V. Volkovo (В. И. Волков).
NSV buvo sukonstruotas tam, kad pakeistų Antrojo pasaulinio karo laikų kulkosvaidį DŠK. Į ginkluotę priimtas 1971 m.
Paskirtis
thumb|left|Lenkijos kariuomenės Hummer’is su NSV kulkosvaidžiu thumb|left|Zenitinis NSV kulkosvaidis specialiame stove thumb|left|Naujosios Irako armijos rankas T-72 su NSV kulkosvaidžiu (2006 m.) Konstruojant NSV buvo numatyta, kad kulkosvaidis bus universalus ir naudojamas kaip:
Palyginimas su DŠK
Palyginus su DŠK, NSV yra:
Istorija
NSV kulkosvaidžius pagal tankų T-72 licencijas gamino Bulgarijos, Indijos, Lenkijos ir Jugoslavijos gamyklos. Jugoslavų NSV versija vadinasi M87.
Licenciją turėjo ir Iranas, bet nežinoma, ar jie gebėjo pradėti NSV gamybą.
Dabar Rusijoje NSV ima išstumti kulkosvaidis Kord, kuris ir buvo sukonstruotas NSV pakeisti, kadangi NSV buvo gaminamas Kazachstane. Pasidarė sunkiau gauti atsarginių NSV dalių iš gamyklų Ukrainoje ir Kazachstane.
NSVT
NSVT (tankinis NSV) – identiškas NSV kulkosvaidžiui, skiriasi tvirtinimo įtaisais. NSV paprastai įtaisomi ant tankų bokštelių kaip savigynos ir zenitinis kulkosvaidis. Ant tanko įtaisomas NSVT turi specialų amortizuojantį guolį, elektrinį nuleistuką, horizontalaus ir vertikalaus taikymo mechanizmus ir kolimatorinį taikiklį.
Utios-M
Kulkosvaidis NSV panaudotas laivo bokšteliniame kulkosvaidžio įrenginyje Utios-M 12,7.
Mažoji plūdena
Mažoji plūdena (Lemna minor) – plūdeninių (Lemnaceae) šeimos plūdenų (Lemna) genties augalų rūšis.
Auga senvagėse, kūdrose, užutekiuose. Lietuvoje labai dažna.
Panaudojimas
Augalas turi daug proteino ir mineralinių medžiagų, todėl yra vertingas pašaras vandens paukščiams ir žuvims.
Taurių laimėtojų taurė
Taurių laimėtojų taurė:
Pagojukai
Pagojukai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Žaiginio.
Marija Lukšaitė-Savickienė
Marija Lukšaitė-Savickienė (g. 1946 m. liepos 22 d. Joniškyje) – Lietuvos pedagogė ir chorvedė.
Biografija
Nuo 1968 m. Joniškio 2-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų vadovė. Vaikų chorą parengė 1975, 1977, 1985 ir 1990 m. respublikinėms dainų šventėms, o mišrusis jaunimo choras 1979 ir 1983 m. mokyklų zoninėse varžybose pelnė prizines vietas, dalyvavo 1987 m. respublikinėje moksleivių dainų šventėje, prizines vietas laimėjo 1989 ir 1992 m. respublikiniuose ir zoniniuose konkursuose „O toj skambioj dainelėj“, 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventės Kaune ir Vilniuje dalyvis. 1995 m. dalyvavo I Baltijos ir Šiaurės šalių mišriųjų chorų festivalyje Rygoje (Latvija), o 1997 m. II analogiškame festivalyje Gotlande (Švedija, Visby mieste). Choro repertuare buvo privalomi lietuvių, latvių, estų, suomių, danų, norvegų, švedų, islandų ir Vakarų Europos klasikų kūriniai. Choras parengtas 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei.
M. Savickienė dirbo ir su suaugusiųjų mėgėjų chorais. Dar besimokydama Šiauliuose pradėjo vadovauti Aklųjų draugijos kombinato mišriajam chorui. 1979–1991 m. kūrybiškai dirbo su Joniškio melioracijos statybos ir montavimo valdybos mišriuoju choru, kurį parengė 1980, 1985 ir 1990 m. respublikinėms dainų šventėms, prizinių vietų su juo pelnė respublikinėse chorų apžiūrose ir konkursuose „Dainuoja darbo Lietuva“, nemažai koncertavo. 1980–1984 m. vadovavo Joniškio rajkoopsąjungos mišriajam chorui, kuris irgi chorų apžiūrose laimėjo prizinių vietų.
M. Savickienė – Joniškio rajono dainų švenčių organizatorė ir dirigentė, nuo 1980 m. rajono muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkė. 1994 m. suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.
Italijos futbolo varžybos 2002–2003 m.
Italijos futbolo varžybos 2002–2003 m.