cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kipro karalystė
Raida
Išvykdamas iš Kipro į tolimesnius žygius rytuose, Ričardas paliko salą tvarkytis Tamplieriams. Šie įvedė labai griežtą tvarką, siekdami pajungti vietos žmones bei paversti juos katalikais. Kontrolė buvo tokia griežta, kad ortodoksai kipriečiai netrukus pradėjo sukilimą, dėl ko tamplieriai buvo priversti bėgti į Nikosiją. Nors sukilimas buvo numalšintas ypač negailestingomis priemonėmis, tamplieriai atsisakė šios sunkiai kontroliuojamos valdos. thumb|left|Gotikinė Šv. Nikolo katedra Famagustoje. Dabar Lala Mustafa Paša mečetė 1192 m. Ričardas atidavė salą valdyti savo patikėtiniui Gvidui, kuris paskelbtas salos karaliumi. Jis saloje pradėjo prancūziškos kilmės Luzinjanų dinastiją, kurios valdžia saloje truko beveik tris šimtus metų. Naujieji valdovai diegė Vakarų Europos (normaniškąjį feodalinį modelį), skatino katalikybės plėtimą, statė vakarietiško tipo architektūros paminklus. Valstybine kalba tapo prancūzų, tačiau graikų kalba naudota kaip antroji. Tokiu būdu, Kipras daug kuo priminė kitas Frankokratiškasias Rytų Valstybes: miestuose koncentravosi prancūziškai kalbantis katalikiškas visuomenės sluoksnis, o provincijose vyravo graikiškai kalbantys ortodoksai.
Kadangi Gvidas mirė bevaikis, karalystę paveldėjo jo brolis, o vėliau valdė mažamečiai karaliai. Karaliaus valdžios nestabilumas leido įsitvirtinti Ibelinų giminei, kurie sprendė daug valstybės reikalų. Tiesa, per juos sala buvo įtraukta į Gvelfų ir Gibelinų kovas vykusias Europoje. Tada, kai 1268 m. mirė Jeruzalės karalius Konradas III, Kipro karalius Hugas III paskelbtas ir Jeruzalės karaliumi, taip dinastinėje unijoje suvienydamas abi karalystes. Tiesa, 1291 m. kryžiuočių žemės Palestinoje buvo galutinai prarastos, tačiau Kipro karaliai ir toliau išlaikė nominalų Jeruzalės karaliaus titulą.
1426 m. silpstančią karalystę savo vasale pavertė Mameliukų Egiptas, o vėliau valdę karaliai pamažėle visai nebeteko nepriklausomybės. Paskutinioji Luzinjanų dinastijos atstovė Catherine Cornaro buvo priversta parduoti salą Venecijos Respublikai.
Anthony Harding
Anthony Harding (g. 2000 m. birželio 30 d. Aštone prie Laino) – anglų šuolininkas į vandenį, pasaulio ir Europos čempionatų prizininkas.
Biografija
2018 m. jaunimo olimpinėse žaidynėse iškovojo sidabro medalį berniukų šuoliuose nuo 3 m tramplino. 2019 m. Harding laimėjo savo pirmuosius Europos čempionato medalius - bronza 3 m sinchroniniuose šuoliuose bei komandinėje įskaitoje. 2022 m. sportininkas pirmą kartą tapo Europos čempionu. Tais pačiais metais britas pelnė pirmąjį pasaulio čempionatų medalį - sidabrą sinchroniniuose šuoliuose.
2023 m. pasaulio vandens sporto čempionate kartu su Jack Laugher pelnė sidabro medalius vyrų sinchroniniuose šuoliuose nuo 3 m tramplino bei pelnė pakvietimus į 2024 m. vasaros olimpines žaidynes.
Šventininkų botaninis draustinis
Šventininkų botaninis draustinis – savivaldybės gamtinis draustinis Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 3 km į pietus nuo Kruonio, tarp Šventininkų, Vilūnų ir Migonių kaimų, šalia plento. Apima dalį Lapainios ir jos bevardžio intako slėnio. Įsteigtas 1991 m.
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti natūraliai susiformavusias pievas, užpelkėjimus, teritorijai būdingas augalijos bendrijas ir į Raudonąją knygą įrašytų augalų rūšių buveines.
Patilčių apylinkė
Patilčių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Bartninkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkaviškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Penkinių apylinkės.
Marcos Delía
Markosas Nikolasas Delija (, g. ) – Argentinos krepšininkas. Jis atstovauja Argentinos vyrų krepšinio rinktinei tarptautiniu mastu.
2022 m. rugpjūčio 4 d. jis pasirašė sutartį su Lietuvos krepšinio lygos komanda „Wolves“. Prieš tai žaidė Triesto „Pallacanestro“ komandoje, kuri rungtyniauja Italijos krepšinio lygoje.
Sergio Marchionne
Serdžas Markijonė (Sergio Marchionne; 1952 m. birželio 17 d. – 2018 m. liepos 25 d.) – buvo Italijos-Kanados verslininkas, „Fiat Chrysler Automobiles“, „FCA Italy“, „Chrysler“, „CNH Industrial“, SGS ir „Ferrari“ kompanijų vadovas. 2008–2010 m. S. Markijonė buvo UBS banko tarybos vicepatarėjas, 2006 ir 2012 m. išrinktas Europos automobilių gamintojų asociacijos prezidentu.
S. Markijonės dėka Fiat grupės gamintojai sugebėjo atsitiesti po ekonominės krizės ir gerinti savo rezultatus. Šis italas vadovavo „Chrysler“ prijungimui prie „Fiat“ grupės 2009 m. Po dvejų metų Chrysler sugebėjo atiduoti visas turėtas skolas JAV ir Kanados vyriausybėms. 2014 m. abi kompanijos sudarė naują „Fiat Chrysler Automobiles“ įmonę, kuri 2015 m. pagal automobilių pardavimą buvo 7 pasaulyje (pardavė 4 865 233 automobilius).
2015 m. įsibėgėjus „Volkswagen“ emisijų skandalui, JAV aplinkos apsaugos agentūra apkaltino Fiat Chrysler grupę tiekiant Volkswagen automobiliams įrangą, kuri leisdavo nuslėpti anglies dioksido emisijos rodiklius. S. Markijonė neigė kaltinimus ir griežtai reikalavo nelyginti „Fiat Chrysler“ ir „Volkswagen“ kompanijų.
2018 m. liepos 5 d. Ciūriche italui buvo atlikta peties operacija. Susidarius komplikacijoms jo sveikata sparčiai pablogėjo, tad liepos 21 d. S. Markijonė pasitraukė iš visų užimamų pareigų savo valdomose įmonėse.
2018 m. liepos 25 d. italas mirė Ciūricho ligoninėje.
Joniškėlio bandymų stotis
Joniškėlio bandymų stotis – Lietuvos žemdirbystės instituto padalinys Pasvalio rajono savivaldybės teritorijoje, Joniškėlio kaime.
Veikla
Tiriamos sunkiųjų dirvų dirbimo, tręšimo, herbicidų naudojimo problemos, tobulinamos sėjomainos. Ištirta javų, cukrinių runkelių, daugiamečių žolių agrotechnika sunkiosiose dirvose, šiais klausimais parengta ir įdiegta į gamybą nemažai rekomendacijų.
Istorija
Joniškėlio bandymų stotis įkurta 1927 m. 1959–1967 m. vietoj jos veikė Žemdirbystės instituto Joniškėlio filialas.
Amerikinis uosis
Amerikinis uosis (Fraxinus americana) – alyvmedinių (Oleaceae) šeimos, uosių (Fraxinus) genties medžių rūšis. Paplitusi JAV ir Kanados rytinėje dalyje.
Užauga 20-27 m, retkarčiais iki 40 m aukščio. Kamienas iki 43-100 cm skersmens (vid ūgio žmogaus krūtinės aukštyje) lapus metantis medis. Jaunų medžių žievė pilka, lygi, senstant aižėja. Lapai plunksniški, 20-30 cm ilgio, sudaryti paprastai iš 7 lapelių, kurių ilgis 5-15 cm, plotis 3-7,5 cm. Viršutinė jų pusė žalia, apatinė kiek melsva, rudenį prieš nukrentant įgauna raudoną, geltoną ar purpurinę spalvą. Žiedai smulkūs, be vainiklapių, apdulkinami vėjo. Žydi anksti pavasarį, prieš sulapojant. Vaisius – 2,5-6,5 cm ilgio sparnavaisis. Jame yra 1,5-2 cm sėkla. Vėjas sparnavaisį dažnai nuneša toli nuo medžio. Amerikinis uosis auga iki 300 metų.
Mediena tvirta, tanki, bet lengva, todėl plačiai naudojama. Medis dažnai auginamas kaip dekoratyvinis parkuose, želdiniuose. Introdukuotas Lietuvoje.
Mockabūdžių apylinkė
Mockabūdžių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Keturvalakių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkaviškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Penkinių apylinkės ir Pūstapėdžių apylinkės.
Osmar Olvera
Osmaras Olvera (Osmar Olvera, g. 2004 m. birželio 5 d. Chaliske) – Meksikos šuolininkas į vandenį, olimpietis, pasaulio čempionatų prizininkas.
Biografija
2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Meksikos atstovas dalyvavo vyrų šuoliuose nuo 3 m tramplino. Kvalifikaciniame etape sportininkas surinko 442,45 taškus ir su devintu geriausiu rezultatu pateko į pusfinalio etapą. Pusfinalyje Olvera liko 14-as (384,80) ir į finalą nepateko.
2023 m. pasaulio vandens sporto čempionate Olvera pelnė savo pirmąjį medalį – sidabrą vyrų šuoliuose nuo 1 m tramplino. Šuoliuose nuo 3 m tramplino meksikietis iškovojo antrąjį sidabro medalį bei pakvietimą į 2024 m. vasaros olimpines žaidynes.
Šešuvos botaninis draustinis
Šešuvos botaninis draustinis – savivaldybės gamtinis draustinis Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 3 km į šiaurės rytus nuo Pravieniškių, giliai Būdos–Pravieniškių miškuose, aplink Šešuvos upelį. Įsteigtas 1991 m.
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti natūraliai susiformavusias augalijos bendrijas ir į Raudonąją knygą įrašytų augalų rūšių buveines.
Pavelas Miliukovas
Pavelas Miliukovas (, 1859 m. sausio 27 d. Maskvoje – 1943 m. kovo 31 d. Eks le Bene) – Rusijos istorikas, politikas, konstitucinių demokratų partijos lyderis. Rusijos laikinosios vyriausybės užsienio reikalų ministras. Kembridžo universiteto garbės daktaras.
Biografija
Pavelas Miliukovas gimė dvarininkų šeimoje Maskvoje. Sidabro medaliu baigė 1-ąją Maskvos gimnaziją. Studijavo Maskvos universiteto istorijos–filologijos fakultete. 1905 m. buvo vienas iš konstitucinių demokratų (kadetų) partijos kūrėjų. Rusijos imperijos Valstybės dūmos narys. Po Vasario revoliucijos Rusijos užsienio reikalų ministras. Konstitucinės monarchijos šalininkas, nors daugumą kadetų partijos narių buvo respublikonai. Buvo išrinktas Visos Rusijos Steigiamasis susirinkime, bet jame nedalyvavo. 1918 m. pasitraukė iš Rusijos į Turkiją, vėliau į Vakarų Europą. 1921–1940 m. Paryžiuje redagavo rusų emigracijos laikraštį „Paskutinės žinios“. Emigracijoje kritiškai vertino bolševikų politiką. Antrojo pasaulinio karo metu teigė, kad „Karo atveju išeivija turi besąlygiškai būti savo tėvynės pusėje“. Nuoširdžiai džiaugėsi Raudonosios armijos pergale Stalingrado mūšyje.
FC Voluntari
Istorija
2014–2015 m. sezone debiutavo Liga II. Vėliau pateko į Liga I.
2016–2017 m. užėmė 9 vietą Liga I, bei iškovojo Rumunijos futbolo taurę.
Kamštinis šalmas
Labai dažnai tropinius šalmus gamindavo iš Indijoje augančio šiurkščiojo žibėtro (Aeschynomene aspera) arba žibėtro A. paludosa šerdies. Šis augalas Indijoje vadinamas sola, iš šio pavadinimo atsirado šalmo pavadinimai solar topee ir solar topi, kuriuose žodis solar reiškia ne 'saulės', o 'iš augalo sola '.
Kilmė
Ankstyvieji kamštiniai šalmai jau buvo žinomi 1840 m., bet apie 1870 m. jie itin išpopuliarėjo kariškių, tarnavusių tropikuose buvusiose Europos kolonijose, tarpe. Kamštinių šalmų formai didelę įtaką padarė ką tik pasibaigusio Prancūzijos-Prūsijos karo metu išgarsėję smaiginiai šalmai. Spėjama, kad kitas įtakos turėjęs galvos apdangalas buvo filipiniškos skrybėlės salakotai.
Pradžioje kamštiniai šalmai būdavo daromi su mažu snapeliu priekyje ir mažu tokios pačios formos antsprandžiu gale, šalmas aptrauktas baltu audiniu, su audinio juosta apie šalmo viršų ir skylutėmis vėdinimuisi.
Kariniai kamštiniai šalmai dažniausiai priekyje turėdavo metalinį ženklą, o viršus galėjo būti papuoštas žalvariniu smaigaliu ar strypeliu su rutuliuku. Pasmakrės dirželis būdavo odinis ar žalvarinė grandinėlė.
Pagrindine šalmų medžiaga vėliau tapo kamštis (nebe šerdis, o žievės dalis). O dar vėliau ėmė gaminti šalmus nuo saulės iš presuotų plaušų.
Kolonijinis laikotarpis
Kamštiniai šalmai dabar labai asocijuojasi su Britų imperija, tačiau kamštinius šalmus naudojo visos kolonijų tuo metu turėjusios Europos valstybės. XIX a. 9-tą dešimtmetį kamštinius šalmus naudojo pietvakarių JAV naudojo net JAV kariuomenė.
Kamštinius šalmus dėvėdavo Prancūzijos, D. Britanijos, Ispanijos, Portugalijos, Italijos, Vokietijos imperijos, Nyderlandų baltieji karininkai, vadovavę vietiniams kareiviams, taip pat šių valstybių tropinėse teritorijose dirbę civiliai valdininkai. Dalinių iš europiečių, veikusių tropikuose, kareiviai paprastai dėvėdavo kamštinius šalmus, nors karo veiksmų atveju juos dažnai pakeisdavo patogesnėmis ir sunkiau pastebimomis plačiabrylėmis skrybėlėmis.
Kamštiniai šalmai Didžiojoje Britanijoje
thumb|right|200px|Home Service helmet su Karališkojo Elektros ir mechanikos inžinierių korpuso (Royal Electrical and Mechanical Engineers) emblema Kamštinis smaiginis šalmas buvo naudojamas ne tropikuose, o pačioje Didžiojoje Britanijoje. Jis buvo kamštinis, aptrauktas tamsiai mėlynu audiniu, su bronziniu smaigaliu. Jis buvo sukurtas mėgdžiojant vokišką pikelhaubę, bet gana savitas. 1878 m. šis šalmas tapo Didžiosios Britanijos armijos šalmu ir buvo vadinamas Home Service Helmet, o 1881 m. panašų šalmą ėmė naudoti ir JAV. Britų armijoje šiuos šalmus iki 1902 m. nešiojo linijiniai pėstininkai, artileristai, pionieriai, o vėliau jie teliko paradinėje uniformoje.
Home Service Helmet iki šiol nešioja kai kurie Didžiosios Britanijos kariuomenės orkestrai, jis yra jų paradinės uniformos dalis.
Kamštiniai šalmai pasauliniuose karuose ir po jų
thumb|200px|Antrojo pasaulinio karo laikų Vokietijos kariuomenės kamštinis šalmas Anglų-zulų karo metu britų kareiviai savo kamštinius šalmus dažė arbata, kad įgautų slepiamąją spalvą. Netrukus chaki spalvos kamštiniai šalmai tapo uniformos dalimi.
Antrojo pasaulinio karo metais kamštinius šalmus naudojo karšto klimato kraštuose veikę Europos šalių ir JAV ginkluotųjų pajėgų daliniai. Pvz., Šiaurės Afrikoje juos naudojo Italijos kariuomenė, Pietų Afrikos armijos ir aviacijos daliniai, Vokietijos Afrikos korpusas. Ramiojo vandenyno karo teatre juos, nors ribotai, naudojo JAV ir Japonijos kariuomenės. Tuo metu JAV pavaldžių Filipinų armija ir žandarmerija nešiodavo kamštinius šalmus. Pietinėje Ramiojo vandenyno dalyje JAV jūrų pėstininkai naudojo kamštinius šalmus, kuriuos vadino elephant hats ('dramblių skrybėlės').
D. Britanijos armija kamštinius šalmus nustojo naudoti 1948 m.
Etiopijos imperatoriškoji gvardija savo uniformoje šalmus išlaikė iki 1974 m., kai buvo nuverstas imperatorius Hailė Selasija (Haile Selassie). Korėjos kare dalyvavę Etiopijos imperatoriškosios gvardijos daliniai Korėjoje ne mūšio lauke nešiojo šiuos šalmus.
Civiliniai kamštiniai šalmai
Kamštiniai šalmai buvo tokie populiarūs, kad nuo XIX a. iki Antrojo pasaulinio karo galo tapo įprastiniu civilių europiečių ir amerikiečių galvos apdangalu tropikuose. Civiliniai šalmai buvo tokie patys kaip ir to meto kariniai šalmai, tačiau be emblemų. Juos nešiojo tiek vyrai, tiek moterys, tiek seni, tiek jauni, tiek oficialiuose renginiuose, tiek laisvalaikiu. Tuo metu buvo plačiai tikima, kad tokie šalmai būtini žmonėms iš Europos, kad išvengtų saulės smūgio, o vietiniai gyventojai per dešimtis kartų yra įgiję atsparumą kaitrai. Šiuolaikinė medicina teigia, kad plačiabryliai galvos apdangalai stiprioje saulėkaitoje labai naudingi bet kokios rasės žmonėms, nes saugo nuo perkaitimo ir odos vėžio.
Kamštiniai šalmai šiais laikais
thumb|left|Šiaurės Vietnamo armijos (NVA) kamštinis šalmas, dėvėtas Vietnamo karo metu. D. Britanijos jūrų pėstininkai (Royal Marines) vis dar nešioja baltus Wolseley tipo kamštinius šalmus su paradine uniforma. Šalmų modelis yra tas pats nuo 1912 m. Šalmai gaminami iš natūralaus kamščio, iš išorės aptraukti baltu audiniu. Papuošti žalvariniais rutuliuku viršuje, emblema priekyje ir pasmakrės grandinėle. Panašius šalmus paradinėse uniformose naudoja ir Tongos karališkoji gvardija, Monako kunigaikščio karabinieriai (Compagnie des Carabiniers du Prince), Šri Lankos policija. Filipinuose kai kurie ceremoniniai daliniai bei Tailando armijos Karališkoji gvardija dar dėvi kamštinius šalmus.
Britų diplomatai, generalgubernatoriai, gubernatoriai ir kolonijiniai valdininkai ilgai dėvėjo tradicinius baltus kamštinius šalmus su paradine uniforma, kol 8-tą ir 9-tą dešimtmečiais tokių šalmų naudojimo tradicija liovėsi. Iškilmės, žymėjusios 1997 m. D. Britanijos valdžios pabaigą Honkonge, galbūt buvo paskutinė proga, kur viešai buvo dėvimi balti kamštiniai šalmai kaip Britų imperijos simbolis.
Po Antrojo pasaulinio karo Vietnamo Viet Minio daliniai perėmė prancūziško stiliaus kamštinius šalmus.
Šnipelių zoologinis draustinis
Šnipelių zoologinis draustinis (arba Šnipelių entomologinis draustinis) – savivaldybės gamtinis draustinis Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 3 km į pietvakarius nuo Varkalių, į pietus nuo Šnipelių, Šnipelių miške. Įsteigtas 1988 m.
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti unikalią rudosios skruzdelės koloniją su didele skruzdėlynų koncentracija (~50 vnt.).
Bardauskų apylinkė
Bardauskų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gižų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkaviškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Pūstapėdžių apylinkės.
Albanijos kunigaikštystė
thumb|[[Balkanų sąjunga|Balkanų sąjungos 1912-1913 m. sutartas Albanijos padalinimas, pietinė siena suderinta su Graikijos pretenzijomis]]
Susidarymo problemos
Po Turkijos pralaimėjimo Pirmajame Balkanų kare kilus albanų gyventojų sukilimams 1912 m. lapkričio 28 d. buvo paskelbta Albanijos nepriklausomybė nuo Osmanų imperijos. Vliorėje buvo suorganizuotas pietų ir vidurio Albanijos atstovų Nacionalinis susirinkimas, kuris vienbalsiai nusprendė, kad „Albanija nuo šiol tampa savarankiška, laisva ir nepriklausoma“. Gruodžio pradžioje prisijungus šiaurinės Albanijos atstovams Kongresas padidėjo iki 63 narių ir paskyrė Ismail Qemali ir Myfit Libohova vadovaujamą laikinąją vyriausybę. Svarbiausia nepriklausomos Albanijos vyriausybės užduotimi tapo nuo vėlyvųjų viduramžių neegzistavusios valstybės pripažinimas. Iš tikro naujoji vyriausybė kontroliavo tik apie 4000 km² apie Vliorę, Fierį, Lušnę ir Beratį su 300 tūkst. gyventojų, įskaitant 30 tūkst. turkų karių. Likusią teritoriją kontroliavo Serbijos, Juodkalnijos ir Graikijos kariuomenės. Valstybės formos klausimo Kongresas nesprendė, nors buvo linkę į monarchiją, tuo labiau, kad visos aplinkinės šalyse buvo monarchijos. Valstietiškoji visuomenė tikėjosi, kad iš monarchijos bus daugiau naudos, nei kitų valdymo formų.
Dėl savo valstybės egzistavimo Albanija turėtų būti dėkinga aktyviam Austrijos-Vengrijos ir Italijos įsikišimui, kuris buvo nukreiptas prieš teritorines kaimynų pretenzijas. Balkanų karų išvakarėse Balkanų Sąjungos nariai (Serbija, Juodkalnija, Graikija ir Bulgarija) buvo sutarę dėl Balkanų pasidalinimo, įskaitant ir Albaniją. Albanijos nepriklausomybę 1912 m. gruodžio 16 d. Londono pasiuntinių konferencijoje galiausiai pripažino didžiosios Europos valstybės Vokietijos imperija, Austrija-Vengrija, Rusijos imperija, Jungtinė Karalystė ir Italija. 1912 m. gruodžio 27 d. pasiuntinių konferencija nusprendė sukurti Albanijos autonomiją, formaliai priklausančią Osmanų sultonui Mechmedui V, o faktiškai valdomą didžiųjų Europos valstybių. Taip Serbijai buvo užkirstas priėjimas prie Adrijos jūros.
Kučumataneso kalnagūbris
thumb|250px|Kučumataneso kalnagūbris
Kučumataneso kalnagūbris  – kalnagūbris šiaurės vakarų Gvatemaloje, atsišakoja nuo Čiapaso Siera Madrės. Driekiasi per Huehuetenango ir Kičės departamentus. Vakaruose ir pietvakariuose apribotas Selegvos upės, pietuose riboja Negro, šiaurėje – Čišojaus upės. Apima 16 350 km² teritoriją. Aukštis iki 3828 m (La Torės k.).
Pavadinimas greičiausiai kilęs iš mamų kalbos: cuchuj reiškia „jungti, vienyti“, matán – „su aukštesniąja jėga“. Tikėtina, kad pavadinimas galėjęs kilti ir iš nahuatlių žodžio kochmatlán, reiškiančio „papūgų medžiotojų vieta“.
Bubinas
Bubinas – upelis Šiaurės vakarų Lietuvoje, Plungės ir Kretingos rajonų savivaldybių teritorijoje, kairysis Salanto intakas. Dar vadinamas Bubinaliu, o aukštupyje – Matupiu.
Išteka Plungės rajono savivaldybės teritorijos šiaurės vakariniame pakraštyje, netoli Kadaičių kaimo (Šateikių seniūnija). Teka per Šateikių Rūdaičius, Šateikių girią (Plungės rajono savivaldybė), Žeimius ir Laivius (Kretingos rajono savivaldybė), kuriuose įteka į Salantą.
Dešiniajame krante yra Laivių kapinynas, o kairiajame krante – Laivių akmuo, vadinamas Laumės kūliu, ir Laivių piliakalnis.
Upėvardis kildinamas nuo žodžio bubinas („plika vieta, kalnelis pievoje“). Lenkų geografinėje literatūroje buvo naudojamas Dubuvkos pavadinimas, Rusijos imperijos žemėlapiuose buvo vadinama Dubovka.
Siena (miestas)
Siena – miestas ir komuna Italijoje, Toskanos regione. Pro miestą nutiesta Romą ir Florenciją jungianti automagistralė. Išplėtota maisto, tekstilės, biotechnologijų, farmacijos pramonė, mašinų gamyba. Veikia 1240 m. įkurtas Sienos universitetas.
Miestas dėl savo unikalios senoviškos architektūros 1995 m. įtrauktas į Pasaulio paveldo sąrašą.
Istorija
Laikoma, kad Sieną įkūrė etruskų sainos gentis. Antikoje dabartinio miesto vietoje buvo Saina Julija miestelis. Viduramžiais pro jį langobardai nutiesė vieną svarbiausių iš Apeninų kalnų pusės link Romos vedantį Francigenos kelią. Nuo XII a. mieste veikė Sienos respublikos komuna. Tuo metu buvo svarbus Toskanos centras, varžęsis su Florencija. XIII a. suklestėjo – buvo įkurtas universitetas, jame gyveno turtingiausi Europos pirkliai ir bankininkai. XIV a. išaugus popiežių įtakai, miestas nukentėjo nuo karų ir bado, dauguma gyventojų tapo popiežių šalininkais. 1555 m. miestą užėmė Ispanijos kariuomenė. Ispanijos karalius Pilypas II Habsburgas Sieną pardavė Toskanos didžiajai kunigaikštystei. 1860 m. Siena prijungta prie Italijos karalystės.
Sportas
Populiariausias Sienos sportas yra žirgų lenktynės. Jos visada vyksta Del Campo aikštėje. Mieste žaidžia AC Siena futbolo klubas, vienas stipriausių Italijos krepšinio klubų Sienos „Montepaschi“.
Jurgis Stanislovaitis Astikas
Jurgis Stanislovaitis Astikas (? – 1546 arba 1547) – LDK valstybinis veikėjas.
Anykščių ir Darsūniškio laikytojas, maršalka 1546 metais.
Biografija
Iš Astikų giminės, Grigaliaus Astiko ir Aleksndros Svirskaitės sūnus. Turėjo brolius Stanislovą ir Grigalių.
Thomas Rowland
Tomas Roulandas (Thomas Rowland, 1824 m. birželio 5 d. Lanvoras, Velsas – 1884 m. balandžio 17 d. Rudlanas, Velsas) – valų dvasininkas ir gramatikas.
Biografija
Gimė Lanvoro parapijoje Šiaurės Velse, Meirionido regione. Tėvas buvo Rivlo dvaro darbininkas. Baloje T. Roulandas patarnavo vienoje iš parduotuvių, kai parapijos klebonas Klyveris (Cleaver) jį išsiuntė pas Rosegvalio (Rhos-y-gwaliau) kaimo vikarą Džoną Viljamsą (John Williams) įgyti mokyklinio išsilavinimo. Tačiau neilgai trukus Čelsio mokymosi koledže T. Roulandas pajuto dvasinį pašaukimą ir, vadovaujamas Džono Viljamso, išvyko į Landoverį (Karmartenšyras). Ten jis labai gerai mokėsi, galiausiai tapo valų kalbos specialistu ir 1853 m. išleido valų kalbos gramatiką. 1854 m. buvo įšventintas į dvasininkus. Labai trumpai, dvejus metus, ištarnavęs Lansantfraid Glin Devrdvyje (Llansantffraid Glyn Dyfrdwy) ir Lanruste (Llanrwst), vyskupo Šorto (Short) buvo paaukštintas ir pradėjo dirbti Penant Melangelio (Pennant Melangell) ir Penebontvauro (Pen-y-bont-fawr) klebonijoje Montgomešyre. 1878 m. tapo Rudlano vikaru, Rudlane 1884 m. ir mirė.
Voluntaris
Voluntaris  – Rumunijos miestas, išsidėstęs Dunojaus žemupyje, šalia sostinės Bukarešto. Nuo šiaurinės Bukarešto ribos nutolęs per vieną kilometrą, o nuo sostinės centro – vos per šešis; sostinės priemiestis. Miesto statusą turi nuo 2004 m.
Pavadinimo kilmė
Pavadinimas kilo iš žodžio „voluntari“, kuris reiškia savanorį.
Gyventojai
Pagal surašymo duomenis gyvena daugiau nei 42 tūkst. gyventojų. Iš jų 94,8 % – rumunai, o likę priklauso įvairioms tautinėms mažumoms.
Sportas
2010 m. mieste įkurtas futbolo klubas, kuris vadinasi kaip ir miestas – FC Voluntari. Nuo 2015 m. žaidžia elito divizione, Liga I pirmenybėse.
Regionų partija
Regionų partija – Ukrainos politinė partija. Įkurta 1997 m. spalio 26 d. prieš 1998 m. parlamento rinkimus. Nuo partijos įkūrimo iki 2001 m. partijos narių skaičius padidėjo nuo 30 000 iki 300 000. Laikoma prorusiška partija.
Tomas Keršulis
Tomas Keršulis (g. 2001 m. lapkričio 11 d.) – Lietuvos lengvaatletis, kuris specializuojasi sprinto ir estafetiniuose bėgimuose, daugkartinis nacionalinis rekordininkas.
Biografija
2023 m. birželio 22 d. Europos komandiniame čempionate kartu su Luku Sutkumi, Ema Sarafinaite ir Modesta Juste Morauskaite pasiekė naują Lietuvos rekordą 4x400 m mišrios estafetės bėgime (3:15.95). Tų pačių metų liepos 7 d. Keršulis kartu su Lietuvos nacionaline vyrų rinktine pasiekė naują 4x400 m estafetės bėgimo rekordą - 3:09.65.
Beršadė
Beršadė  – miestas Ukrainoje, Vinycios srityje, 160 km į pietus nuo Vinycios; rajono centras. Geležinkelio stotis prie Rudnicios–Golovaninsko siaurojo geležinkelio linijos; keliai į Umanę, Baltą, Tulčiną. Maisto (pieno miltų, spirito), metalo apdirbimo pramonė. Veikia krašto muziejus.
Istorija
Beršadė rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1459 m. kaip LDK tvirtovė, saugojusi pietinę valstybės sieną. Nuo XVIII a. Beršadėje gyveno gausi žydų bendruomenė. XX a. pr. čia jų gyveno ~4500. Daug jų žuvo karo metais, o likusieji po TSRS žlugimo emigravo.
Beršadei miesto statusas suteiktas 1648 m., 1922 m. tapo apskrities centru. Tarybinių metų pradžioje buvo miesto tipo gyvenviete, o miesto statusas grąžintas 1966 m. Buvo svarbus cukraus pramonės centras.
LSK Sparta Kaunas
Kauno „Sparta“ – buvęs tarpukario Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.
Istorija
Klubą įkūrė Kauno lenkai. Jis 1927–1930 m. keturis sezonus žaidė Kauno apygardos pirmenybėse, tačiau aukščiau 4-osios vietos (1928 m.) nepakilo. 1937 m. kovo 18 d. Kūno kultūros rūmų direktorius Antanas Augustauskas gavo 18 Kauno klubų skundą dėl šiurkštaus „Spartos“ žaidėjų rungtyniavimo, grasinimų ir plūdimų net po rungtynių, kai kur prieš teisėjus panaudotų fizinių veiksmų. Žaidėjai kaltinti už tai, kad nesilaiko taisyklių, šmeižia sportininkus ir vadovus, kursto nubaustus sportininkus. Skundą pateikę klubai pareiškė, kad nutraukia bendravimą su „Sparta“, su ja nežais rungtynių ir kartu nedalyvaus varžybose.
Klubą likvidavus jo inventorius perduotas Kauno lenkų Romos katalikų labdarybės draugijai.
Čišojus
Čišojus  – upė šiaurės vakarų Gvatemaloje; viena iš Usumasintą sudarančių upių. Prasideda Kučiumataneso kalnagūbryje, į pietus nuo Huehuetenango. Aukštupyje vadinama Negru (Río Negro) ir teka į rytus Huehuetenango ir Kičės departamentais, Kučiumataneso kalnagūbrio pašlaite, tarpukalnių slėniu. Ties La Esmeralda upė patvenkta Čišojaus hidroelektrinės užtvanka. Už jos upė daro vingį į šiaurės vakarus ir yra vadinama Čišojumi. Vėliau pasuka į šiaurę, šiaurės rytus, teka miškingomis aukštumomis. Sudaro ribą tarp Kičės ir Aukštutinio Verapaso departamentų. Žemupyje išteka iš aukštumų, pradeda smarkiai meandruoti. Toliau sudaro Gvatemalos-Meksikos sieną, kur vadinama Salinasu (Río Salinas). Netoli Benemerito de Las Amerikas miestelio susilieja su Pasjonu ir sudaro Usumasintą.
Didžiausi intakai: Salama, Karčela (dešinieji).
Grigalius Astikas (m. 1557)
Grigalius Astikas (? – 1557 m.) – LDK valstybinis veikėjas.
Čišojus
Kičės departamente ant upės planuojama įrengti Šalalos hidroelektrinę.
Grigalius Astikas (m. 1557)
Lietuvos didysis raikytojas 1519–1542 metais, Kauno seniūnas 1539 metais, Upytės seniūnas 1546 metais, Naugarduko vaivada 1542–1544 metais, Vilniaus kaštelionas nuo 1544 metų. Buvo Radvilų giminės opozicijoje.
Iš Astikų giminės, Gragaliaus Astiko ir Aleksandros Svirskaitės sūnus. Turėjo brolius: Stanislovą ir Jurgį. Buvo vedęs kunigaikštytę Anastasija Mstislauskaite, Mykolo Ivanovičiaus Mstislavskio dukterį (po Grigaliaus Astiko mirties Anastasija antrą kartą ištekėjo už Stepono Zbaraskio). Vaikų neturėjo.
Laukagalio botaninis draustinis
Laukagalio botaninis draustinis – savivaldybės gamtinis draustinis Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 2 km į vakarus nuo Paparčių, tarp Laukagalio ir Prūdninkų kaimų, apima Gamantos upelio slėnį. Įsteigtas 1991 m.
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti natūralias kalvoto reljefo ir drėgnų pievų bendrijas bei retų rūšių augalų augimvietes. Čia auga dėmėtoji ir aukštoji gegūnės, labai retos baltijinė ir plačialapė gegūnės, paprastasis kardelis, lieknoji plukė, pelkinis skiautalūpis, vėjalandė šilagėlė. Kai kurie draustinio augalai įrašyti į Lietuvos raudonąją knygą. Draustinyje pastebėtas perintis pelėsakalis, taip pat javinė lingė.
Midvaguras
Midvaguras – kaimas Farerų salose, Vagaro salos pietinėje pakrantėje. Yra bažnyčia.
Istorija
Kaimą įkūrė vikingai. 1899 m. sugauta daugiausia banginių per dieną Farerų salose – 1300.
Hvalba
Hvalba – kaimas ir savivaldybė Farerų salose, Sudurojaus salos šiaurės vakaruose. Išvystyta žvejybos, kalnakasybos pramonė, turizmas. Yra 2 uostai, prekybos centras.
Serbijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
Serbijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
Finalo ir pusfinalio rungtynės
Finalas:
Kosta del Solis
dešinėje|miniatiūra|250x250px|Paplūdimys Kosta del Solyje. Fone – Blankos kalnai miniatiūra|Puerto Banuso jachtų uostas, [[Marbelja|Marbeljoje]] Kosta del Solis ( – „Saulės pakrantė“) – Ispanijos pietuose esantis regionas, priklausantis autonominiam Andalūzijos regionui. Regioną sudaro pakrantės miestai ir miesteliai, esantys Malagos provincijoje.
Kosta del Solis yra išsidėstęs tarp dviejų mažiau žinomų pakrantės regionų – Kosta de la Luso ir Kosta Tropikalio. Anksčiau regioną sudarė nedidelės žvejų gyvenvietės. Šiandien pakrantė yra visame pasaulyje žinoma, turistų gausiai lankoma vieta.
Geografija
dešinėje|miniatiūra|220x220px|Kosta del Solio žemėlapis, kuriame vaizduojami regiono miestai, miesteliai, kaimai ir kurortai Didžiausias Kosta del Solio miestas yra Malaga. Regione taip pat yra šie miestai: Toremolinosas, Benalmadena, Fuenchirola, Michasas, Marbelja, San Pedro de Alkantara, Estepona, Manilva, Kasaresas, Rinkon de la Viktorija, Veles Malaga, Nercha, Frigilijana ir Toroksas.
Regionas tęsiasi nuo Maro-Sero uolų rytuose iki Čiuljeros kyšulio vakaruose. Jis užima siaurą pakrantės juostą, kurią šiaurėje riboja pietinės Andalūzijos kalnų grandinės, o pietuose – Viduržemio jūra. Pakrantės kraštovaizdis yra gana įvairus. Čia vyrauja paplūdimiai, uolos, estuarijos, įlankos bei kopos. Upės gana trumpos ir sezoninės. Žemdirbystė čia beveik nevystoma.
Ankstyvoji istorija
Pakrantėje gyvenvietės pradėjo kurtis prieš maždaug 2 800 metų. Pirmieji čia apsigyvenę žmonės, manoma, buvo viena iš senovės keltiberų genčių. Maždaug 770 m. pr. m. e. finikiečiai čia įkūrė Malakos koloniją, o nuo VI a. pr. m. e. ją valdė Kartagina. Nuo 218 m. pr. m. e. regionas buvo valdomas Romos respublikos, o pirmojo amžiaus pabaigoje jis tapo Romos imperijos dalimi.
Po Romos imperijos žlugimo V a. viename jos buvusiame regione, Hispania Baetica, kuriam priklausė ir dabartinis Kosta del Solis, apsigyveno germanai ir kai kurie Bizantijos imperijos gyventojai. V–VIII a. pietinė Viduržemio jūros pakrantė buvo Vestgotų karalystės dalis. 711 m. regioną užkariavo musulmonai, o miestas, kuris jau tada buvo žinomas Malagos vardu buvo aptvertas gynybinėmis sienomis. 1026 m. Malaga tapo Malagos taifos, kurią valdė Hamudidų dinastija, sostine. Taifa buvo Kordobos kalifato dalis.
1487 m. vykusi Malagos apgultis buvo viena ilgiausių rekonkistos apgulčių. XVI a. vietovėje dėl įvairių ligų epidemijų, prasto derliaus, potvynių ir žemės drebėjimų gyventojų ėmė nuolat mažėti.
Malaga buvo labai svarbi Ispanijos Burbonų užsienio politikoje. Mieste buvo tvarkomi regioninės kariuomenės bei visos Viduržemio jūros gynybos reikalai. Po 1704 m. vykusio Malagos mūšio, po kurio ispanai prarado Gibraltarą britams, Malaga tapo pagrindine sąsiaurio gynybos baze Ispanijoje.
Antroje XVIII a. pusėje, pastačius San Telmo akveduką, Malagoje buvo išspręstos nuolatinės vandens tiekimo miestui problemos. Akveduko statybos buvo vienas didžiausių to meto Ispanijos infrastruktūros projektų. Nors tuo laikotarpiu didžiąją regiono gyventojų dalį sudarė valstiečiai ir darbininkų klasės atstovai, po truputį ėmė augti į verslą orientuotų viduriniosios klasės atstovų skaičius, kurie padėjo pagrindus XIX a. ekonominiam pakilimui.
Turizmo pradžia
Beveik visą XIX a. Malagos provincija buvo klestintis prekybos ir pramonės centras. Vis dėlto, XIX a. pabaigoje regione buvo juntami ekonominio nuosmukio padariniai. 1893 m. regione buvo nustota išgauti geležies rūda, sumažėjo prekyba, smuko tekstilės pramonė. Ekonominis nuosmukis paveikė ir žemės ūkio sektorių. Vyno pramonėje naudojamus tikrojo vynmedžio vynuogynus nuniokojo vynuoginės filokseros vabzdžiai.
Dėl krizės dauguma gyventojų neteko darbo, žlugo daugybė verslų. Daugelis gyventojų ėmė svarstyti kitus pragyvenimo šaltinius. Kai kurie gyventojai suprato, kad turizmas gali tapti pagrindiniu jų pajamų šaltiniu. Vis dėlto, praėjo nemažai laiko, kol buvo imtasi darbų norint Malagą paversti kurortu. 1897 m. grupė įtakingų ir novatoriškų verslininkų, kurie suprato, jog turizmas neš nemažai pelno, įkūrė Malagos klimato ir gražinimo propagavimo draugiją ir pradėjo regione vystyti turizmo sektorių. Draugijos reklaminės kampanijos liaupsino švelnų Malagos klimatą ir jų dėka miestas pritraukė nemažai turistų, kurie šiek tiek palengvino regiono ekonominio nuosmukio padarinius.
XX a. pradžioje rytų Malagoje buvo atidarytas Banjos del Karmen paplūdimys. 1928 m. buvo atidaryti Toremolinoso golfo laukai. 1933 m. spalio 15 d. Marbeljoje buvo atidarytas „Miramaro“ viešbutis, kurio savininkai reklamavo šį viešbutį ir visą Marbeljos miestą, vartodami angliškus „Sunny Coast“ bei prancūziškus „Côte du Soleil“ išsireiškimus. Istorikai mano, kad dėl to šiais laikais regionas ir yra žinomas Kosta del Solio vardu.
Ispanijos pilietinis karas
1936 m. liepą, sukilus Fransisko Franko karinėms pajėgoms, dalis Andalūzijos buvo kontroliuojama respublikonų, o kita – F. Franko vadovaujamų nacionalistų. Kosta del Solį kontroliavo respublikonai, o Malaga tapo respublikonų karinio jūrų laivyno baze. Siekdamos panaikinti respublikonų kontrolę Malagos provincijoje, jungtinės nacionalistų ir italų, kuriems vadovavo generolas Gonzalo Keipo de Jano, karinės pajėgos 1937 m. vasario 8 d. sėkmingai užėmė Malagą. Po okupacijos daugelis civilių gyventojų ir karių paliko Malagą ir pėščiomis išvyko į Almeriją. Pakeliui juos pradėjo bombarduoti F. Franko karinės oro pajėgos. Manoma, kad Malagos užėmimo metu žuvo virš 7 000 gyventojų.
Jüri Raidla
Jüri Raidla (g. 1957 m. liepos 2 d. Estija) – teisininkas, verslo teisės advokatas, regioninės Baltijos šalių advokatų kontoros „Raidla Lejins & Norcous“ vadovas, buvęs Estijos teisingumo ministras.
Kosta del Solis
Penktasis ir šeštasis dešimtmečiai
thumb|200px|[[Brigitte Bardot|Brižit Bardo mėgaujasi naktiniu gyvenimu Kosta del Solyje (1958 m.)]] Iki Antrojo pasaulinio karo Marbelja buvo nedidelis kaimelis, kuriame gyveno apie 900 žmonių. Kuomet jame apsigyveno markizas Rikardo Soriano, kaimelį pradėjo lankyti turtingi bei garsūs markizo draugai. 1943 m. jis įsigijo sodybą, buvusią tarp Marbeljos ir San Pedro. Sodybos vietoje jis vėliau pastatė viešbutį. Nuo to, manoma, prasidėjo turizmas Marbeljoje.
Jüri Raidla
Biografija
1980 m. Tartu universitete baigė teisę, 1992 m. stažavosi Lundo universitete (Švedija). 1987 m. Sankt Peterburgo universitete (Rusija) apgynė disertaciją, teisės mokslų kandidatas (daktaras).
1981-1988 m. kolūkių, žemės ūkio įmonių teisininkas, 1992-1993 m. Estijos bankų asociacijos vadovaujantysis direktorius, 1990-1992 m. Estijos teisingumo ministras, nuo 1993 m. advokatas, kontoros „Raidla Lejins & Norcous“ vadovaujantysis partneris.
Kosta del Solis
Penktasis ir šeštasis dešimtmečiai
R. Soriano sūnėnas, princas Alfonsas, regione įsigijo dvarą, kurį 1954 m. taip pat pavertė viešbučiu. Šiame viešbutyje dažnai apsistodavo kino žvaigždės, verslo vadovai ir kilmingi asmenys. Tiek R. Soriano, tiek jo sūnėno viešbučius pamėgo Europos aristokratai.
Šeštajame dešimtmetyje Toremolinosas tapo populiarus tarp pasaulinių įžymybių. Jame svečiavosi Greis Keli, Eiva Gardner, Marlonas Brando, Orsonas Velsas, Brižit Bardo ir Frenkas Sinatra.
Septintasis ir aštuntasis dešimtmečiai
Nuo 1959 m. iki 1974 m. Kosta del Solyje išaugo gyventojų skaičius, sustiprėjo regiono ekonomika, labai išaugo turistų skaičius. Pavadinimas „Costa del Sol“ tapo prekiniu ženklu, pristatančiu Viduržemio jūros pakrantę Malagos provincijoje. Kosta del Solis tapo populiarus ne tik dėl savo paplūdimių, bet ir dėl vietinės kultūros bei virtuvės.
Staigaus ekonominio pakilimo laikotarpis buvo pramintas „Ispanijos stebuklu“. Tuo metu dauguma kaimo gyventojų išvyko dirbti ir gyventi į miestus. Dėl to miestų pakraščiuose ėmė kilti daugiabučiai, kuriuose apsigyveno įvairių gamyklų darbuotojai. Kai kurie regiono miestai išsaugojo savo istorinius senamiesčius, tačiau daugelyje jų tradicinius pastatus pakeitė nauji komerciniai bei gyvenamieji pastatai. Nauji pastatai, daugiausiai viešbučiai, iškilo ir pakrantėse, siekiant pritraukti ir apgyvendinti kuo daugiau turistų.
Toremolinoso populiarumo dėka, turistai septintojo dešimtmečio pabaigoje ėmė plūsti ir į šalia esančius miestelius, pavyzdžiui, į Benalmadeną, Fuenchirolą ir Michasą. Septintajame dešimtmetyje iki tol nelabai žinomi žvejų kaimeliai ėmė sparčiai keistis – juose atsidarė viešbučiai, buvo sutvarkyti paplūdimiai. Marbelja tapo populiari turtingųjų ir aristokratų atostogų vieta.
Aštuntojo dešimtmečio pabaiga ir vėlesni dešimtmečiai
Aštuntojo dešimtmečio pabaigoje ir devintajame dešimtmetyje, regionui sparčiai vystantis ir tobulėjant, smarkiai padidėjo emigrantų pensininkų iš Šiaurės Europos, ypač iš Didžiosios Britanijos, skaičius. Tuo laikotarpiu regionas britų spaudoje imtas vadinti „Costa del Crime“, mat daugelis nusikaltėlių, siekdami išvengti teismo savo gimtojoje šalyje, persikeldavo gyventi į Kosta del Solį. Dėl Gibraltaro, santykiai tarp Jungtinės Karalystės ir Ispanijos buvo įtempti, o ekstradicijos susitarimas tuo metu nebuvo priimtas. Į Kosta del Solį ėmė plūsti ir italų Kamoros nariai. Jų skaičius regione tapo toks didelis, jog Komoros bosai pakrantę praminė Costa Nostra. Į Kosta del Solį persikėlė ir kiti nusikalstamojo pasaulio veikėjai, daugiausiai rusų ir olandų kilmės.
Transportas
Nuo 1998 m. Malagos uostas yra naujinamas ir plečiamas, o vykdomi projektai radikaliai keičia uosto ir aplinkinių teritorijų įvaizdį. Kruizinių laivų dėka 2012 m. Malagą aplankė virš 600 000 keleivių, į miestą atplaukusių kruiziniais laivais, įskaitant ir tuos, kurių kruizinė kelionė prasidėjo arba baigėsi Malagoje. Marbeljoje esančiame Puerto de la Bajadilla uoste yra įsikūrusi Marbeljos žvejų gildija, o pats uostas yra naudojamas kroviniams gabenti.
Nacionalinės Ispanijos geležinkelio bendrovės „Renfe“ valdoma greitųjų traukinių linija „AVE“ (Alta Velocidad Española) 2007 m. gruodžio 24 d. atidarė 155 km standartinės vėžės geležinkelio liniją tarp Kordobos ir Malagos. Traukinys gali pasiekti 350 km/h greitį. Taip pat regiono planuose yra numatyta nutiesti „Kosta del Solio geležinkelį“, kuris turėtų sujungti Malagą su Marbelja ir Estepona.
Oro transportu atvykę turistai leidžiasi Malagos, Granados ir Gibraltaro oro uostuose.
Gastronomija
Vietinei Kosta del Solio virtuvei, kaip ir likusiai Andalūzijai, istoriškai įtakos turėjo ispanų, žydų ir arabų tradicijos. Regiono virtuvėje dominuoja jūros gėrybės. Pescaíto frito  – maža žuvis, dažniausiai menkė, apvoliota džiūvėsiuose, nenaudojant kiaušinio, ir kepama alyvuogių aliejuje bei patiekiama su citrina – yra vienas populiariausių regiono patiekalų. Gaspačo – tradiciška ispaniška šaltsriubė, gaminama iš pomidorų, agurkų, svogūnų, žaliųjų paprikų, česnako, duonos ir acto. Regione taip pat yra populiarus lėkštės plonai pjaustyto serrano kumpio ir chereso derinys. Čiuros – kepti tešlos pyragaičiai, kurie yra patiekiami karšti ir dažniausiai yra mirkomi į café con leche arba karštą šokoladą – yra tradicinis pusryčių patiekalas.
Regione yra populiarūs nedideli, paplūdimiuose įsikūrę restoranai po atviru dangumi, vadinami Chiringuitos.
Lytvyno blokas
Lytvyno blokas – Ukrainos politinė partija. Pirmininkas – buvęs šalies parlamento pirmininkas Volodymyras Lytvynas. Įkurta 2007 m. prieš parlamento rinkimus, susijungus Liaudies partijai ir Darbo partijai. Partijos narių skaičius 2009 m. spalį buvo 400 000. Ideologija - centrizmas.
Konstantin Olšanskij
Konstantin Olšanskij – didysis desantinis laivas (projektas 775). Tai daugiadenis, plokščiadugnis su pusbakiu ir praplėstu laivugalio antstatu desantinis laivas, pritaikytas vidinėms jūroms. Pavadintas Tarybų Sąjungos Didvyrio Konstantino Olšanskio, kuris Antrojo pasaulinio karo metais su 68 desantininkų būriu išvadavo Mykolajivo (Nikolajevo) miestą nuo vokiečių kariuomenės.
Laivo istorija
Laivas pradėtas statyti 1985 m. Gdansko (Lenkija) laivų statykloje ( 'Šiaurinė laivų statykla'). Nuo 1985 iki 1996 m. buvo TSRS Karinio jūrų laivyno, vėliau – Ukrainos laivyno sudėtyje. Vykdė desantų laipinimo treniruočių užduotis, taip pat veikė Viduržemio jūroje.
1993 m. pabaigoje – 1994 m. pradžioje kartu su kitais Ukrainos Karinio jūrų laivyno laivais dalyvavo pabėgėlių iš Gruzijos-Abchazijos konflikto zonos evakuacijoje. Laivo gydytojo Michailo Korpano žodžiais laivas evakavo daugiau kaip 4 tūkst. žmonių. Didelė dalis jų buvo buvo nukentėję nuo šautinių žaizdų, daugelio pabėgėlių sveikata buvo kritinės būklės. Evakuacinės misijos metu „Konstantin Olšanskij“ ir kartu veikęs laivas BDK-69 (projekto 1171 didysis desantinis laivas) buvo užpulti kelių Abchazijos KJL ginkluotų katerių. Laivo „Konstantin Olšanskij“ vadas jau pradėjo ruošti patrankas šaudymui, tačiau kaimyninis laivas MDK-123 (projekto 12322 mažasis desantinis laivas „Zubr“) artilerijos įrenginio AK-630M ugnimi nuskandino vieną iš puolančių katerių ir nuginė likusius.
2011 m. kovo 22 d. laivas atvyko į Libiją, kur tuo metu vyko Libijos pilietinis karas, išgabenti Ukrainos piliečių. Laivas paėmė 193 žmones, iš kurių 85 buvo Ukrainos piliečiai, likę 108 – kitų 14 pasaulio valstybių piliečiai. Balandžio 4 d. laivas atvyko į Maltą, kur išlaipino 79 išgabentuosius žmones. Balandžio 11 d. laivas atvyko į Sevastopolį, kur atgabeno Ukrainos ir NVS šalių piliečius. .
Paaštrėjus konfliktui dėl Krymo pusiasalio priklausomybės naktį į 2014 m. kovo 6 d. laivas buvo užblokuotas Donuzlavo ežere kartu su kitais 6 Ukrainos KJL laivais, nes Rusijos Juodosios jūros laivyno jūrininkai išplaukimo farvateryje nuskandino kelis nurašytus laivus, jų tarpe didįjį priešpovandeninį laivą „Očiakov“. .
2014 m. kovo 24 d, laive „Konstantin Olšanskij“ iškelta Rusijos laivyno Andrejaus vėliava. Žiniasklaidos pranešimais Ukrainos jūrininkai iš rikiuotės išvedė laivo variklius, navigacinę ir artilerijos ugnies valdymo įrangą. .
Skandianas
Skandijanas – miestas Italijoje, Emilijos-Romanijos regione, Emilijos Redžo provincijoje. 2011 m. duomenimis, mieste gyveno 25 191 gyventojai.
Mieste gimė du kartus Italijos ministras pirmininkas Romano Prodi. Mieste taip pat gimė kiti žymūs Italijos istorijos veikėjai – XV a. poetas Matteo Maria Boiardo, XVIII a. psichologas ir biologas Lazzaro Spallanzani, kuriam miesto centre stovi paminklas.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Skandijanas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Maltos istorija
Maltos istorija prasideda 5200 m. pr. m. e., kai ją apgyvendino atvykėliai iš Sicilijos. Vėliau pasirodė finikiečiai, vadinę Maltą Maleth (Saugus prieglobstis, ir graikai, vadinę salą Μελίτη (Melite), o tai reiškia „saldi kaip medus“ pagal vietinę Maltos bičių rūšį.
Priešistorė
thumb|Mnadžros neolito šventykla Malta apgyvendinta 5200 m. pr. m. e. Tai buvo neolito žmonės, tikriausiai iš Sicilijos, kuri yra 100 km į šiaurę. Jie buvo žvejai ir žemdirbiai, kartais vertėsi medžiokle, gyveno urvuose ir atviruose būstuose. Per kelis šimtmečius po atsikraustymo užsimezgė ryšiai su kitomis kultūromis, ką rodo keramikos raštas ir spalva.
Vienas Svarbiausių Maltos laikotarpiu yra šventyklos laikotarpis, prasidėjęs apie 3600 m. pr. m. e. Džgantijos priešistorinė šventykla Gozo mieste yra seniausias laisvai stovintis pastatas pasaulyje. Dauguma šventyklų yra pusapskritimiai penki kambariai, sujungti centre. Manoma, kad jie simbolizuoja Deivės galvą, kojas ir rankas, nes šventyklose daugiausiai randama storos moters, vaisingumo deivės, statulų. Šventyklos laikotarpis truko iki 2500 m. pr. m. e., po to civilizacija, kūrusi monolitus, išnyko. Iki šiol diskutuojama, kas jai atsitiko.
Po Šventyklos laikotarpio prasidėjo Bronzos amžius. Iš to laiko išliko daug gyvenviečių ir dolmenų, į altorius panašių struktūrų iš akmens plokščių. Vienas išlikęs menhiras, naudotas statyti šventyklas, vis dar stovi Kirkope ir yra vienas iš kelių vis dar geros būklės. Vieni iš mįslingiausių to meto objektų yra vadinamosios vežimo vėžės iš Klaphamo sandūros. Tai du greta esantys grioveliai, iškalti oloje, besitęsiantys toli ir dažniausiai tiesiai. Jų paskirtis nežinoma. Viena iš nuomonių teigia, kad kažkokie galvijai tempdavo vežimą, o vėžės saugodavo, kad jis nenuklystų.
Finikiečiai ir graikai
Kažkuriuo metu visą tai sukūrę žmonės išnyko. Finikiečiai iš Tyro kolonizavo salas apie 1000 m. pr. m. e. ir iš čia tyrinėjo jūros kelius ir prekiavo. Jie gyveno Mdinos miesto ir jo priemiesčio Rabato vietoje.
A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinis muziejus
Istorija
Muziejaus įkūrimo data laikoma 1927 m. gegužės 1 d. Tą dieną pirmojoje lankytojų knygoje įrašą padarė rašytojas Antanas Žukauskas-Vienuolis. Pirmasis muziejaus pastatas – poeto ir vyskupo Antano Baranausko klėtelė. Ji buvo pastatyta 1826 m. buvusiame Anykščių priemiestyje Jurzdike. 1839 m. klėtelė perkelta į dabartinę vietą. Joje mėgo ilsėtis A. Baranauskas, čia sukūręs poemą „Anykščių šilelis“. Giminaitis rašytojas A. Vienuolis 1921 m. tėvų testamentu paveldėjo Baranauskų sklypą. Jis klėtelę išsaugojo ir joje įkūrė Antano Baranausko muziejų – čia sunešė vyskupo baldus, buities ir asmeninius daiktus, rankraščius, 1863 m. sukilėlių ginklus.
Maltos istorija
Finikiečiai ir graikai
VIII a. pr. m. e. pabaigoje graikai įkūrė Miletės koloniją pagrindinėje saloje.
A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinis muziejus
Istorija
A. Baranausko klėtelė buvo pirmasis memorialinis muziejus Lietuvoje. 1945 m. A. Vienuolis oficialiai paskirtas muziejaus direktoriumi. Jis pats rinko, tvarkė eksponatus, buvo įstaigos ir ekskursijų vadovas. 1947 m. klėtelė suremontuota: perdengtas stogas, sutvarkytas prieklėtis, įvesta elektra. 1958 m., praėjus metams po A. Vienuolio mirties, baigtas klėtelės apsauginis gaubtas. Šią rašytojo idėją įkūnijo architektas J. Kvašys. 1976 m. klėtelė konservuota.
Maltos istorija
Kartagina ir Roma
Po to salos atiteko Kartaginai 400 m. pr. m. e. ir Romai 218 m. pr. m. e. Romai valdant salos klestėjo. Daugybę romėniškų pastatų liekanų salose rodo artimus romėnų ir vietinių gyventojų santykius.
A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinis muziejus
Istorija
Po A. Vienuolio mirties, 1957 m. jo name įkurtas rašytojo memorialinis muziejus. Namo pirmajame aukšte įrengta ekspozicija, atspindinti rašytojo gyvenimą ir kūrybą, antrajame – memorialiniai kambariai. 1962 m. A. Baranausko klėtelė ir A. Vienuolio namas-muziejus sujungti į vieną A. Baranausko ir A. Vienuolio-Žukausko memorialinį muziejų.