cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bandžulis
Bandžulis (, iki 1973 m. Baterstas, ) – miestas vakarų Gambijoje, prie Gambijos upės žiočių, kur ji įteka į Atlanto vandenyną. Šalies sostinė, didžiausias miestas, ekonomikos ir švietimo centras. Svarbiausias Gambijos transporto centras, veikia uostas, Bandžulio tarptautinis oro uostas. 44,2 tūkst. gyventojų (1994). Išsidėstęs Bandžulio salos (anksčiau – Šv. Marijos sala, Saint Mary's Island) smėlėtame pusiasalyje. Miestą su pietine šalies dalimi jungia tiltai, su šiaurine – keltai. Pagrindinės pramonės šakos – žemės riešutų, žuvies apdirbimas, brangakmenių ir audinių pramonė. Mieste veikia Gambijos nacionalinis muziejus, kelios mečetės ir bažnyčios.
Istorija
Miestą 1816 m. įkūrė anglai – kaip uostą ir prekybos vergais centrą. Kurį laiką jis priklausė britų Siera Leonės kolonijai, kol 1889 m. tapo Britų Gambijos kolonijos ir protektorato centru. 1965 m. tapo nepriklausomos Gambijos sostine. XX a. 8-ajame dešimtmetyje buvo labai modernizuotas uostas.
thumb|left|250px|Miesto arka
Tauzų kapinynas
Tauzų kapinynas, vadinamas Papilale (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas - 16287; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1629) – kapinynas pietvakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Tauzuose (Mosėdžio seniūnija), 0,45 km į rytus nuo kelio Skuodas–Plungė, kairiajame Bartuvos upės krante.
Kapinynas
Įrengtas dirvonuojančioje aukštumoje, kuri seniau buvusi ariama. Apardytas kasant žvyrą ir užstumdant žvyrduobę.
Vadinamas Papilale. 1988 m. įrašytas į respublikinės reikšmės archeologijos paminklų sąrašą (AR1629).
Teritorijos dydis – 0,69 ha.
50 m į pietus yra Tauzų senosios kapinės–senkapis, vad. Pilale, Maro kapeliais.
Tyrimai
Kapinyną išaiškino Ignas Jablonskis. 1981 ir 1987 m. žvalgė Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (vadovai Romas Olišauskas, Bronius Dakanis)
Kasant žvyrą rasta žmogaus kaulų ir archeologinių senienų, kurios pateko į privačius rinkinius. 1981 m. rasta žalvario įvija ir įvijinis žiedas.
Bušveldo intruzija
thumb|350px|Bušveldo intruzijos schema su kasyklomis Bušveldo intruzija – didelė magminė intruzija Pietų Afrikoje. Vienas didžiausių rudos telkinių Žemėje. Joje yra didžiausi platinos grupės metalų (platina, paladis, osmis, iridis, rodis, rutenis) ištekliai planetoje. Dideli kitų metalų geležies, alavo, chromo, titano, vario ir vanadžio ištekliai. Taip pat iš šios intruzijos išgaunamas gabras ir noritas.
Šiam milžiniškame telkinyje yra 90 % žinomų pasaulio platinos grupės elementų atsargų. Apie 80 % pasaulio platinos ir 20 % paladžio išgaunama kasmet iš Bušveldo intruzijos kasyklų.
Sandara
Intruzija sudaro rytinė ir vakarinė pagrindinės dalys ir šiaurinė, mažesnė dalis. Jos susiformavo maždaug prieš 2 mlrd. metų. Intruzijos plotas apie 66000 km² (ilgis maždaug 450 km, plotis – 270 km), į gylį tęsiasi 9000 m. Akščiau manyta, Bušveldo intruzija yra lopolitas, tačiau vėliau nustatyta, kad tai greičiausiai sylis, forma primenanatis keturlapį dobilą. Kiekvieno „lapo“ uolienos grimzta į intruzijos centrą pasvirusios apie 60° kampu.
Vertikaliai skiriamos šios dalys:
Vienos dienos kronika
„Vienos dienos kronika“ – 1963 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas. Trukmė – 84 min. Nespalvotas.
Feso tarptautinis oro uostas
Feso oro uostas arba Saïss oro uostas (IATA: FEZ, ICAO: GMFF) – oro uostas 13 km į pietus nuo Feso, Maroke.
Vienos dienos kronika
Turinys
Per radiją skaito nekrologą žinomam rusų mokslininkui Muratovui. Pagyvenęs liaudies tarėjas Rimša, posėdžiaudamas teisme, niekaip negali atitrūkti nuo savo ir Muratovo audringos jaunystės prisiminimų: alkana porevoliucinė Rusija, Ispanijos karas… Šiandien svarstoma byla – apie nužudymą. Inteligentiškas liudininkas Venckus, Rimšos vis kamantinėjamas, kodėl stovėjęs po medžiu, kai greta žudė žmogų, nesugeba atsakyti kitaip: lijo. Abu herojai atsitiktinai susitinka oro uoste: pasirodo, į Muratovo laidotuves Leningrade ruošiasi ir buvęs jo mokinys Venckus. Kadangi reisas atidedamas, vyresniajam persekiojant buvusį liudininką bei mokinį po naktinį Vilnių, iškyla naujos Muratovo gyvenimo detalės: apie 1950-tuosius jis buvęs visaip persekiojamas dėl „buržuazinio idealistinio“ kibernetikos mokslo. Užfiksavęs kai kurias Venckaus dabartinio gyvenimo detales (gyvena pas savo viršininką Donatą, bet paveržė jo žmoną Janiną), Rimša ima kaltinti naująjį pažįstamąjį jeigu ne tiesiogine Muratovo išdavyste, tai bent jau nepilietiškumu.
Apdovanojimai
Diplomai už geriausią režisūrą V. Žalakevičiui, už garso operatoriaus darbą K. Zabuliui VI Pabaltijo ir Baltarusijos kino festivalyje Taline (1965 m.).
Banginiai
Banginiai (Cetacea) – žinduolių (Mammalia) porakanopių (Artiodactyla) būrio infrabūrys. Jam priklausantys gyvūnai visiškai prisitaikę gyvenimui vandenyje. Šnekamojoje kalboje banginiais vadinami visi šio infrabūrio atstovai, išskyrus delfinus ir jūrų kiaules. Banginius tirianti teriologijos šaka yra cetologija.
Išskiriamos dvi grupės: ūsuotieji banginiai minta planktonu, moliuskais ir kitais bestuburiais, o dantytieji banginiai yra plėšrūs, minta žuvimis, kitais banginiais ir ruoniais. Visi banginiai gyvena jūroje, išskyrus kelias Upinių delfinų rūšis.
Į vandenį šio infrabūrio žinduolių grupė persikėlė maždaug prieš 50 mln. metų, ankstyvajame eocene. Dėl aplinkos teršimo, žvejybos ir pramoninės banginių medžioklės daugelio banginių rūšių populiacijos yra ženkliai sumažėjusios.
Bendri požymiai
thumb|250px|Mėlynojo banginio skeletas thumb|250px|Afalina
Kartu su sirenomis banginiai yra vieninteliai visiškai gyvenimui vandenyje prisitaikę žinduoliai. Patekę į sausumą banginiai neišgyvena, išmesti į krantą greitai žūsta arba sugniuždami nuo savo svorio (kūno svoris suspaudžia plaučius arba sulaužo šonkaulius), arba dėl šiluminio smūgio dėl savo geros šilumos izoliacijos. Dėl prisitaikymo gyventi vandenyje šio būrio atstovai patyrė ženklių visų organų pakitimų, tačiau turi ir visiems placentiniams būdingų bruožų:
Banginiams priklauso didžiausi kada nors Žemėje gyvenę gyvūnai – 33,5 m ilgio ir iki 200 tonų svorio mėlynieji banginiai. Kašalotai yra didžiausi plėšrieji Žemės gyvūnai. Tuo tarpu mažiausios banginių rūšys yra iki 1,5 m ilgio, pvz., La Platos delfinas, Hektoro delfinas ir Kalifornijos jūrų kiaulė. Banginiai pasižymi žinduoliams nebūdingu ilgaamžiškumu. Kai kurios rūšys, pvz., grenlandiniai banginiai, pasiekia 200 metų amžių.
Banginiai puikiai nardo ir priklausomai nuo rūšies gali išbūti po vandeniu nuo keleto minučių iki dviejų valandų.
Ką tik gimę jaunikliai būna labai dideli (kartais iki trečdalio motinos ilgio) ir iškart ima plaukioti. Jie stipriai prisikabina prie motinos spenių ir yra jos tempiami paskui save. Tam tikrų raumenų pagalba motina įšvirkščia savo pieną į prisisiurbusio jauniklio žiotis.
Skeletas
Kaklo slanksteliai septyni, tačiau nepaprastai trumpi, suploti ir dažnai visi arba po kelis tarpusavyje suaugę. Nedidelis skaičius šonkaulių jungiasi su krūtinkauliu. Stuburas lankstus, tarpslanksteliniai diskai stori. Žandai ilgi, nosies kaulai trumpi, dažnai net rudimentiniai. Mentikauliai be keteros, nėra raktikaulių.
Kvėpavimas, rega, uoslė, klausa
Šnervės aukštai, dantytųjų banginių susiliejusios į vieną angą. Uoslės aparatas netobulas ir uoslės nervai maži. Akys mažos, išorinių ausų nėra, o nosies kanalo išorinė anga maža. Oras iš šnervių ertmės patenka tiesiogiai į trachėją, apeinant burnos ertmę. Dėl to banginiai gali gaudyti ir ryti maistą nepertraukdami kvėpavimo.
Paplitimas
Paplitę visose jūrose, tačiau didžiausios rūšys paplitusios daugiausia ašigalių srityse. Lietuvoje prie Baltijos jūros krantų pasitaiko paprastoji jūrų kiaulė (Phocoena phocoena) ir baltasis delfinas (Delphinapterus leucas).
Banginių sistematika
thumb|250px|1. Grenlandinis banginis. 2. Orka. 3. Pietinis banginis. 4. Kašalotas. 5. Narvalas. 6. Mėlynasis banginis. 7. Raukšlėtasis banginis. 8. Baltasis delfinas. Visi banginiai pavaizduoti tuo pačiu masteliu Seniau laikyti atskiru būriu, tačiau filogenetiniai tyrimai parodė, kad banginiai labai artimi porakanopiams. Artimiausi banginiams sausumos porakanopiai yra begemotai.
Pasaulyje apie devyniasdešimt rūšių. Banginiai skirstomi į dvi grupes: bedančius banginius ir dantytuosius banginius (jiems priskiriami ir delfinai bei jūrų kiaulės):
Bedančiai banginiai, arba ūsuotieji banginiai (Mysticeti)
Šeima. Glotnieji banginiai (Balaenidae): Šeima. Raukšlėtieji banginiai (Balaenopteridae):
''Pošeimis. Balaenopterinae''
''Pošeimis. Megapterinae'' Šeima. Pilkieji banginiai (Eschrichtiidae): Šeima. Nykštukiniai banginiai (Neobalaenidae):
Dantytieji banginiai (Odontoceti)
Šeima. Upiniai delfinai (Platanistidae): Šeima. Laplatiniai delfinai (Pontoporiidae) Šeima. Narvaliniai (Monodontidae): Šeima. Jūrų kiaulės (Phocoenidae): Šeima. Kašalotiniai (Physeteridae): Šeima. Nykštukiniai kašalotai (Kogiidae): Šeima. Snapuotieji banginiai (Ziphiidae): Šeima. Delfininiai (Delphinidae):
Banginių elgesys
thumb|250px|Banginių stebėjimas Banginių elgesys vis dar yra mažai ištirtas. Tyrinėdami į krantą išmestų ar sužvejotų banginių kūnus mokslininkai neblogai pažino šių žinduolių anatomiją ir fiziologiją, tačiau kol kas nedaug žinoma apie jų elgseną. Pagrindinė priežastis yra ta, jog nepaprastai sudėtinga studijuoti gyvūnus, kurie daugiausiai laiko praleidžia giliai vandenyje, dažnai toli nuo žemės. Tačiau naudojantis šiuolaikinėmis technologijomis pradedama geriau pažinti šiuos gyvūnus.
Šuolis iš vandens
250px|thumb|right| Kuprotojo banginio šuolis iš vandens
Skirtingos banginių rūšys tokį veiksmą atlieka skirtingai, tai priklauso ir nuo banginių dydžio. Mažesni gali iššokti pakankamai aukštai, didesni paprastai išmeta į orą 2/3 savo kūno ir krenta ant pilvo arba persisukę krenta ant šono.
Ne visos banginių rūšys atlieka tokius triukus ore, o pomėgis šokinėti nebūtinai priklauso nuo dydžio, pavyzdžiui, nedidelius Minke rūšies banginius pamatyti šokinėjančius galima daug rečiau negu trečius pagal dydį Humpback banginius.
Pastebėta, kad kai vienas banginis kartą iššoka iš vandens, kiti dažniausiai pradeda daryti tą patį. Užfiksuota, kad Humpback banginiai tiek maitinimosi, tiek veisimosi teritorijose per „pasirodymus“ yra iššokę per 200 kartų. Tai yra įspūdingas skaičius, žinant, kad toks banginis vidutiniškai sveria kaip 400 žmonių.
Šuoliai iš vandens kol kas išlieka vienu paslaptingiausių banginių elgsenos elementų. Tačiau mokslininkai iškėlė kelias šio elgesio hipotezes: tai galėtų būti savęs demonstravimas, meilinimasis, komunikacijos būdas, žuvų vaikymas, apsivalymas nuo apnikusių parazitų, savo jėgos parodymas arba paprasčiausiai pasilinksminimas. Mokslininkų manymu tai lemia ne viena priežastis.
Vandens lašelių išpūtimas
Tai vienas geriausių būdų pamatyti didelį banginį vandenyne. Šie žinduoliai kvėpuoja staigiai įkvėpdami ir iškvėpdami – taip atsiranda vandens lašelių debesys virš jo galvos. Įvairių banginių rūšių skirtingas ir vandens išpūtimo aukštis, ir forma, ypač tai galima pastebėti ramiomis dienomis; tačiau vėjuotame ir lietingame ore šios savybės keičiasi. Pavyzdžiui, Right rūšies banginių išpūtimas yra taisyklingos V formos, Humpback rūšies gerokai platesnis ir vidutinio aukščio (3-5 metrų), Fin banginiai vandenį išpučia virš 5 metrų.
thumb|right|300px| Kuprotojo banginio žaidimas uodega Kol kas niekas negali paaiškinti, kodėl vandens išpūtimą galime matyti. Tikėtina, kad tai vandens garai, kurie kondensuojasi šaltame ore, ir mažas kiekis jūros vandens, kuris išeina iš banginio „nosies“. Tai taip pat galėtų būti gleivių purškimas iš banginio plaučių.
Uodegos plaukmuo
Prieš neriant į vandens gelmes banginiams patogu iškelti uodegas į orą, nes taip susidaro status kampas. Pagal uodegos pelekus yra identifikuojama nemažai banginių rūšių, todėl toks šių gyvūnų elgesys leidžia mokslininkams rinkti svarbią informaciją. Yra du panirimo į vandenį būdai – kai matoma apatinė peleko pusė (būtent pagal ją ir galima atpažinti kiekvieną individą) ir kuomet ji būna užsilenkusi.
Smūgis uodega
Banginis iškelia uodegą į orą ir su didžiule jėga trenkia ją į vandens paviršių; tai jis atlieka keliolika ar keliasdešimt kartų iš eilės. Banginiai tuomet gali būti apsivertę ant nugaros.
Smūgis peleku
Dauguma banginių rūšių, o ypač Humpback ir Right banginiai atlieka tokį veiksmą: sukasi ant šono ir daužo krūtinės pelekais per vandenį. Kartais šie žinduoliai tiesiog guli ant nugaros ir mojuoja į orą iškeltais pelekais, o tuomet jais daužia per vandenį.
Stebėjimas thumb|left|250px| Jaunos [[orka|orkos žvalgyba]]
Tai banginio elgesys, kai jis vertikaliai iškiša galvą (ir akis) į paviršių ir sukiojasi 90-180 laipsnių kampu. Manoma, kad taip banginiai dairosi, stebi.
Poilsis
Kontraceptinis žiedas
Kontraceptinis žiedas – kontracepcijos priemonė: tai lankstus mažą hormonų kiekį turintis maždaug 5 cm skersmens žiedas, saugantis nuo neplanuoto pastojimo. Žiedas įdedamas į makštį vieną kartą per mėnesį: jis ten laikomas tris savaites. Visą šį laikotarpį kontraceptinis žiedas nuolat išskiria ypač mažą moteriškų lytinių hormonų kiekį, taip saugodamas nuo nepageidaujamo nėštumo. Po 21 dienos žiedas iš makšties ištraukiamas ir laukiama ateinant mėnesinių. Po šios pertraukos reikia įsidėti naują žiedą. Kontraceptiniame žiede yra dviejų rūšių moteriškųjų hormonų: estrogenų ir progestinų (tokių, kokių yra ir kontraceptinėse tabletėse). Šie hormonai stabdo kiaušinėlio brendimą kiaušidėse. Kontraceptinio žiedo veikimo principas iš esmės tapatus kontraceptinėms tabletėms ir turi panašų veiksmingumą.
Hormonus išsiskirti skatina kūno temperatūra. Per makšties sienelę jie patenka tiesiai į kraujotaką, aplenkdami skrandį bei kepenis. Idealaus naudojimo atveju jo kontracepcijos veiksmingumas yra apie 99 proc.
Naudojant kontraceptinį žiedą moters organizme hormonų pusiausvyra keičiasi mažiau nei naudojant oralinę kontracepciją, vartojamą kasdien ar keliskart per savaitę.
Dorkas
Dorkas (Gazella dorcas) – tikrųjų antilopių (Antilopinae) pošeimio dykaraginis (Bovidae) žinduolis.
Kūno aukštis 55-65 cm, masė 20-23 kg. Gelsvai ruda, apatinė kūno dalis balta. Kakta ir viršutinė nosies dalis tamsiai rudos spalvos, tokios pat spalvos dryžis tęsiasi nuo akies link snukio galo. Raguoti patinai ir patelės. Patinų ragai vidutiniškai 25 cm ilgio, lyros formos su ryškiais skersiniais žiedais. Ragai išlinkę atgal ir į šonus, po to - aukštyn ir į vidų. Patelių ragai trumpesni ir mažiau išlindę.
Paplitusi Šiaurės Afrikoje (nuo Senegalo iki Somalio pusiasalio), Arabijos pusiasalyje, Afganistano pietrytinėje dalyje, Pietų Pakistane ir šiaurės vakrų Indijoje.
Almajas
left|120px
Almajas arba Alma – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, Linkmenų seniūnijoje, apie 12,5 km į šiaurės vakarus nuo Ignalinos. Ilgis iš šiaurės į pietus – 1,82 km, plotis 1,02 km. Altitudė 139,3 m. Ežero dubuo išgulėtas negyvo ledo luisto. Rytiniai ir vakariniai krantai aukšti, terasuoti, o šiauriniai ir pietiniai – lėkštesni, kai kur užpelkėję. Dugnas pasidengęs dumblu. Ežerą supa Linkmenų ir Šiliniškės miškai. Šiaurėje įteka Pliaušės upelis, pietryčiuose išteka Almaja į Srovės upę (Žeimenos baseinas).
Almajo pietrytinėje pakrantėje įsikūrę Ginučiai, vakarinėje – Palmajė. Veikia kaimo turizmo sodyba.
Ežerėvardis kilo nuo žodžio almėti („pamažu sunktis, varvėti, sroventi“).
Li (upė)
Li  – upė tekanti pro Korko miestą Airijoje, Korko grafystėje. Išteka iš rytinių Šegio kalnų, įteka į Korko uostą (natūraliai susiformavus estuarija). Upėje pastatyta keletas hidroelektrinių.
Surmius
Surmius (arba Vilkų ežeras) – ežeras vidurio Lietuvoje, Prienų rajone, apie 9 km į šiaurės rytus nuo Jiezno, Dukurnonių kaimo rytinėje dalyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,56 km, plotis – iki 0,37 km. Altitudė 111,2 m. Krantai daugiausia aukšti, vakarinis ir šiaurrytinis apaugę medžiais. Aplink ežerą plyti pievos, vietomis dirbami laukai. Ežero ŠR dalyje išteka Surmia (dešinysis Kamainės intakas, Alšios upės baseinas). Šalia įsikūręs dar ir Steponiškių kaimas.
Pietvakariniame ežero krante stūkso Paukščių piliakalnis.
Vandenvardis Surmiùs neaiškios kilmės. Sąsaja su surma (< ) mažai tikėtina. Mėginama sieti su „upė, tekėjimas“,  „tekantis, srūvantis“).
Juozapas Olechnovičius
Juozapas Olechnovičius (1862 m. Vilniuje – 1905 m. Rytų Sibire) – Lietuvos revoliucinis ir politinis veikėjas.
Biografija
1893 m. Eugenijaus Spončio darbininkų socialdemokratų grupės narys. 1896 m. gegužės 1 d. vykusio Lietuvos socialdemokratų partijos pirmojo suvažiavimo dalyvis. 1897 m. LSDP organizatorius Liepojoje, už politinę veiklą buvo suimtas, kalintas Vilniuje.
1898 m. LSDP Kauno skyriaus steigėjas. 1899 m. kovo 12 d. areštuotas ir ištremtas į Sibirą.
Jonėnai (Bezdonys)
Jonėnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Bezdonių. Šiauriniu pakraščiu eina kelias Vilnius–Bezdonys, toliau vakaruose yra SB „Vakaras“ (Aukštuolė).
Juzefa Okuličienė
Juzefa Okuličienė Povickaitė (1875 m. Linkaučiuose prie Krekenavos – 1935 m. Latavėnų dvare, Troškūnų valsčius, palaidota Troškūnų kapinėse) – Lietuvių visuomenės ir politinė veikėja, knygnešė.
Biografija
Tėvas dvarininkas bajoras Juozas Povickas, motina Antanina Ona Liutkevičiūtė (1850–1922 m.), sesuo Felicija Bortkevičienė. Vyras inžinierius Kazys Okuličius (1869–1919 m.), sūnūs Jurgis Okuličius ir Jonas Okuličius.
Nuo 1894 m. dalyvavo gabenant ir skirstant, slepiant nuo žandarų draudžiamą spaudą lietuvių kalba. 1905–1906 m. rėmė revoliucijos dalyvius, rinko aukas. Gyvendama Vilniuje, buvo viena iš sesers F. Bortkevičienės suburtų moterų giedotojų, kurios eidavo per Vilniaus bažnyčias ir visur giedodavo lietuviškas giesmes. Įstojusi į Lietuvos socialdemokratų partiją 1905 m. platino atsišaukimus Troškūnų apylinkėse, dalyvaudavo mitinguose. 1905 m. gruodžio 4-5 d. Didžiojo Vilniaus seimo dalyvė. Netrukus po Seimo jos dvare Latavėnuose Lietuvos moterų susivienijimas surengė Lietuvos moterų sodiečių susirinkimą, kuriam vadovavo viena iš moterų judėjimo lyderių Ona Brazauskaitė. Kaimo moterys ir pažangios dvarininkaitės jame pasisakė už lygias vyrų ir moterų politines ir ekonomines teises.
1906 m. už Vilniaus Seimo nutarimų vykdymą ir priklausymą Lietuvos socialdemokratų partijai suimta, kalinta Ukmergės, Panevėžio ir Kauno kalėjimuose, 1910 m. vasario 19 d. kartu su Kotryna Jonelyte ir Pranu Mažyliu ji buvo teisiama Vilniuje ir nubausta 9 mėn. tvirtovės kalėjimo. Kalinta Petropavlovsko tvirtovės kalėjime Sankt Peterburge (Rusija). Kalėjimuose susirgo džiova, vėliau visą gyvenimą jautė ligos pasekmes.
Grįžusi į Lietuvą, vėl įsitraukė į aktyvią visuomeninę veiklą, Lietuvos Dailės draugijos aktyvistė, Ukmergės apskrityje rinko ir teikė eksponatus šios draugijos parodoms. Pirmojo pasaulinio karo metais įvairių organizacijų labdaros lėšų rinkimo įgaliotinė Troškūnų apylinkėse. Pirmojo pasaulinio karo metais gynė žmones nuo neteisėtų vokiečių administracijos veiksmų.
1918 m., kai aktyviausios Lietuvos moterys pareiškė protestą Lietuvos Tarybai dėl to, kad jos nebuvo pakviestos į Lietuvių konferenciją ir į Lietuvos Tarybą, surinko 127 Troškūnų apylinkių moterų parašus, kuriais reikalauta teisių lygybės ir pati pasirašė pirmoji.
Likusi našlė, nuo 1919 m. iki gyvenimo pabaigos prižiūrėjo Latavėnų dvaro ūkį. 1922 m. buvo įpareigota vadovauti Lietuvos moterų sąjungos skyrių kūrimui Troškūnuose ir apylinkėse.
Palaidota Troškūnų kapinėse šalia motinos, vėliau toje pačioje kapavietėje palaidota ir sesuo F. Bortkevičienė. Kapą ženklina kuklus betoninis antkapis su kryželiu ir įrašu.
Bingervilis
Bingervilis  – miestas pietryčių Dramblio Kaulo Krante prie Ebrijė (Ébrié) lagūnos. 28,7 tūkst. gyventojų (1988). Iš pradžių buvęs turgaus miestu, 1909 m. jis tapo Prancūzijos kolonijos administraciniu centru, kuris po 1934 m. perkeltas į Abidžaną. Miestas pasižymi botanikos sodais, senoviniais nuo prancūzų laikų išlikusiais pastatais.
Pavadinimo kilmė
Miestas pavadintas prancūzų kolonizatoriaus Lui-Giustavo Bingerio (Louis-Gustave Binger) vardu, pridedant miesto galūnę.
Belgijos futbolo varžybos 1899–1900 m.
Belgijos futbolo varžybos 1899–1900 m.
Evaldas Leonardas Garška
Evaldas Leonardas Garška (g. 1939 m. rugpjūčio 15 d. Laukininkuose, Rokiškio apskritis) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1962 baigė Vilniaus universitetą. 1989 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
Nuo 1962 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1991 m. Radiofizikos katedros profesorius. Tyrimų sritys: akustoelektrinė sąveika, pjezopuslaidininkių ir sluoksninių darinių akustovaržinis reiškinys. 1994 m. Lietuvos mokslininkų sąjungos vicepirmininkas.
Žmona Aldona, dukterys – Kristina (g. 1971 m.) ir Vilma (g. 1972 m.).
Viešvilė (reikšmės)
Viešvile vadinamos gyvenvietės:
Upė:
Viešvilės valsčius
Istorija
Valsčius minimas nuo 1529 m. Per 1709–1711 m. marą Viešvilės valsčiuje mirė 1750 žmonių, vėliau valsčius išnyko.
1874 m. Viešvilė tapo valsčiaus centru, kuris persikėlė iš Kazikėnų (prijungtas Kazikėnų valsčius). 1947 m. lapkričio 6 d. Viešvilės valsčius prijungtas prie Smalininkų valsčiaus.
Lutnia
Lutnia  – upė rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Bialos apskrityje. Dešinysis Zielavos upės intakas. Upė priklauso Vakarinio Bugo upės baseinui. Upės ištakos yra šalia Mazanuvkos kaimo. Upė teka per šias gyvenvietes: Hušča Druga, Hušča Piervša, Košolai, Košcenevičė, Piščacas, Chotiluvas ir Kloda Duža.
Arūnas Sakalauskas (1962)
Arūnas Sakalauskas (g. 1962 m. kovo 29 d. Varniuose) – lietuvių aktorius ir televizijos laidų vedėjas.
Biografija
1969–1980 m. mokėsi Tauragės 1-ojoje vidurinėje mokykloje, 1980–1981 m. Vilniaus 21-ojoje technikos mokykloje. 1981–1985 m. studijavo Lietuvos muzikos akademijoje (Aktorinio meistriškumo katedra), kurso vadovas – Jonas Vaitkus.
1985–1986 m. ir 1987–1989 m. Kauno valstybinio akademinio dramos teatro (KVADT) aktorius, nuo 1989 m. Lietuvos valstybinio akademinio dramos teatro (LNDT) aktorius.
Homens da Luta
Homens da Luta – muzikinis parodijų duetas iš Portugalijos. Grupę sudaro broliai Vasco Duarte (Falâncio) ir Nuno Duarte „Jel“ (Neto).
Daugiausiai gatvėse pasirodantis kolektyvas, savo pasirodymuose nestokoja improvizacijų ir humoro. Dauguma atlikėjų įkūnija 1974 metų revoliucionierius, ši tema nėra reta ir grupės kūriniuose.
2010 metais dalyvavo Portugalijos nacionalinėje atrankoje, tačiau už taisyklių pažeidimą buvo diskvalifikuoti. Kiek vėliau Homens da Luta išleido pirmąjį albumą „A cantiga é uma arma“, kuriame galima išgirsti 14 kūrinių. Kitais metais grupė iškovojo teisę atstovauti Portugalijai 2011 m. „Eurovizijoje“ su daina „A luta é alegria“, tačiau konkurso pusfinalyje užėmė 18 vietą ir į finalą nepateko.
Pagirnis
Pagirnis (pagriniai) – lietuvių mitologijoje namų dievas (dievai), tikriausiai žalčiai. Dievus pagirnius mini jėzuitai savo XVII–XVIII atskaitose (lygina su romėnų Cerera).
Dievo Pagirnio vaizdiniai artimai siejasi su žalčių kultu ir pats jis vaizduojamas žalčio pavidalu, kartais išlįsdavęs iš savo užkampių, bet dažniausiai gyvenęs nematomas, įsirausęs žemėje. Žmonės žalčius laikė namuose ir labai jais rūpinosi – tikėta, kad, nuskriaudus žaltį, juos ištiks nelaimė. Pagirniui skirta žemė paprastai buvo laikoma juoduose moliniuose ar mediniuose induose, kai kada be indo po medžio dangčiu. Jei tai žemei kas nepareikšdavo pagarbos, dievas dingdavęs. Jei kas paniekindavo dievą Pagirnį, jis smaugdavęs kūdikius, kenkdavęs gyvuliams. Primynęs jį, žmogus ar gyvulys numirdavęs. Jei kas Pagirnį be reikalo paliesdavo, tam ranką sutraukdavo, kai kada ji nudžiūdavo. Taip pat manyta, jog žalčiuose slypi mirusiųjų vėlės, dėl to lietuviai per svarbiausias šventes, norėdami pavaišinti apsilankančias mirusiųjų vėles, žalčiams keldavo puotas, o vietos namo kampe po girnomis, prie krosnies, kur jie gyveno, buvo labai gerbiamos.
Narendra Modi
Narendra Damodardas Modi (, ; g. 1950 m. rugsėjo 17 d.) – Indijos politikas, ministras pirmininkas (nuo 2014 m.), Indijos liaudies partijos (BJP) atstovas, Gudžarato vyriausiasis ministras (2001–2014 m.).
Gimė pardavėjų šeimoje Gudžarate. 13-os susižadėjo su Jashodaben Chimanlal, o 18 ją vedė, bet niekad su ja negyveno drauge. Gyveno Ramakrišnos misijos ašrame Radžkote, vėliau Vivekanandos ašrame Almoroje. Grįžęs į Gudžaratą tapo Tautinės patriotinės organizacijos (Rāṣṭrīyā svayaṃsevak sangh, RSS) savanoriu, dirbo arbatos pardavėju, aktyviai dalyvavo politinėje veikloje. 1978 m. neakivaizdiniu būdu baigė Delio universitetą (įgijo politikos mokslų specialybę), o 1983 m. Gudžarato universitete gavo magistro laipsnį.
1985 m. Narendra Modis tapo BJP nariu, 1988 m. tapo Gudžarato skyriaus vadovu. 1998 m. Modis išrinktas BJP generaliniu sekretoriumi, laimėjo vietos rinkimus Gudžarate. 2001 m. Modis išrinktas Gudžarato vyriausiuoju ministru. Jo kadencijos metu 2002 m. įvyko Gudžarato riaušės, kuomet netramdomai siautė smurtas tarp vietos musulmonų ir hinduistų. Nors po to Modis susilaukė daug kritikos, jis buvo perrinktas naujai kadencijai. Nors Modžio valdymo metais Gudžarate atlikta nemažai ekonominių invensticijų, kritikai pabrėžė prastą valstijos socialinę padėtį bei religinę nesantaiką.
2014 m. Narendra Modis kaip pagrindinis BJP kandidatas dalyvavo Indijos visuotiniuose parlamento rinkimuose. BJP triuškinančia persvara laimėjo rinkimus, o Modis tapo Indijos ministru pirmininku.
Lenčicos kunigaikštystė
Lenčicos kunigaikštystė – kunigaikštystė, XIII–XIV a. egzistavusi dabartinėje vidurio Lenkijoje, Lodzės vaivadijos šiaurės rytinėje dalyje. Šios kunigaikštystės valdyta teritorija sudaro atskirą Lenkijos istorinį regioną, dar vadinamą Lenčicos žeme.
Istorija
Po kunigaikščio Boleslovo III Kreivaburnio mirties 1138 m. Lenčicos miestas kartu su didelėmis teritorijomis aplink jį atiteko jo našlei Salomėjai, kuri čia valdė iki pat savo mirties 1144 m. Vėliau teritorija perėjo Senjorato provincijai.
Pirmasis, vėl išskyręs teritoriją kaip atskirą valdą, 1231 m. buvo Mazovijos kunigaikštis Konradas I Mazovietis, kuris tuo metu buvo ir Krokuvos kunigaikščiu. Nors iš karto po to Krokuvoje valdžią paėmė Henrikas I Barzdotasis, Konradas perėmė dideles Lenčicos ir Seradzo žemes į Mazovijos Piastų rankas. Po jo mirties 1247 m. Lenčica ir Seradzas atiteko jo sūnui Kazimierui, tuo metu jau valdžiusiam Kujaviją.
Po Kazimiero mirties 1267 m. Lenčicos kunigaikščiu tapo jo sūnus Lešekas Juodasis, vėliau paveldėjo šio sūnus Kazimieras II Lenčinskis. Kadangi šis neturėjo palikuonių, po jo mirties 1294 m. Lenčicą paveldėjo Vladislovas I Lokietka, įjungęs ją į vienijamą Lenkijos karalystę. Nuo tada Lenčica ėmė prarasti savo, kaip kunigaikštystės, statusą, ir buvo vis dažniau įvardijama kaip Lenčicos žemė.
Po to, kai 1327 m. Vokiečių ordinas laikinai okupavo Kujavijos kunigaikštystes, Lenčicą perėmė išvyti Dobrynės kunigaikščiai Vladislovas Garbanius ir Boleslovas Dobrynietis. Po pastarojo mirties 1327 m., Vladislovas tapo vienvaldžiu Lenčicoje, kurią išlaikė iki mirties (1343 m. jis susigrąžino ir Dobrynę). Kadangi Vladislovas nepaliko įpėdinių, Lenčicą perėmė jo giminaitis Lenkijos karalius Kazimieras III ir įjungė į Lenkijos karalystę. Lenčicos žemėje suformuota atskira Lenčicos vaivadija.
Feisalabadas
Feisalabadas (anksčiau – Lajalpuras) – miestas Pakistano šiaurės rytuose, Pandžabe. 3,2 mln. gyventojų (2017 m.). Susisiekimo mazgas, didelis prekybos ir pramonės centras, apylinkėse auginama medvilnė. Išvystyta siuvimo, maisto, medvilnės, chemijos, mašinų, metalo pramonė, tradiciniai amatai. Yra žemės ūkio universitetas.
Istorija
1892 m. britai įkūrė miestą Čenabo slėnyje ir jį pavadino Lajalpuru Džeimso Lajalo, Pundžabo vicegubernatoriaus, garbei. 1977 m. rugsėjo 1 d. Pakistano vyriausybė pervadino miestą Saudo Arabijos karaliaus Feisalo, kuris suteikė finansinę paramą Pakistanui, garbei Feisalabadu.
Lenkimai (Darkiemio apskritis)
Lenkimai arba Lipkai (, nuo 1938 m. liepos 17 d. Uhlenhorst, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Липки) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Novostrojevo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities Jurgaičių valsčiaus kaimas. Priklausė Balėtų parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Novostrojevo apylinkės kaimas.
Lomiai
Lomiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 14 km į šiaurės rytus nuo Tauragės, 7 km į šiaurės vakarus nuo Batakių, 4 km nuo Šakviečio, kairiajame Jūros intako Šunijos upelio krante. Seniūnaitijos centras. Veikia paštas (LT-73025), kapinės (A. Bajorino kapas ir kiti), biblioteka, Lomių pagrindinė mokykla, parduotuvė, kultūros namai. Šalia kaimo yra gamtos paminklas – Lomių tuopa.
Istorija
1575 m. Lomiai minėti Raseinių teismo knygose. 1766 m. pastatyta medinė koplyčia; 1850 m. perstatyta į Kristaus Atsimainymo bažnyčią. XIX a. greta Lomių Treinojoje dvarininkai Šulcai įkūrė Lomių dvarą su parku. Išliko buvusio dvaro sodybos fragmentai – svirnas, statytas XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje, namas, XX a. pradžia, Lomių parkas.
1923 m. ūkininko J. Dautaro namuose įsteigta pradžios mokykla, 1949–1999 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1999 m. – Lomių pagrindinė mokykla.
1953–1993 m. buvo daržininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1959 m. įkurta biblioteka, yra medicinos punktas.
Litbelas
Lietuvos – Baltarusijos Tarybų Socialistinė Respublika (Litbelas, rus. Литовско-Белорусская Советская Социалистическая Республика, Советская социалистическая республика Литвы и Белоруссии, brus. Літоўска–Беларуская Савецкая Сацыялістычная Рэспубліка) – bolševikų įkurta tarybinė respublika 1919 m. vasario – rugpjūčio mėn. egzistavusi Baltarusijos ir dalies Lietuvos teritorijoje, užimtoje Raudonosios armijos.
Prielaidos
1918 m. gruodžio mėn. Baltarusiją paliko Vokietijos kariuomenė, kuri ėmė trauktis ir iš Lietuvos. Lietuvos ir Baltarusijos teritorijoje tuo metu jau buvo keli valdžios centrai – Lietuvos Taryba ir jos 1918 m. lapkričio mėn. suformuota vyriausybė, komunistus palaikančios grupuotės, lenkų kariniai junginiai.
Tarybinė Baltarusija
Tuo metu 1918 m. gruodžio 30-31 d. Smolenske analogiškai buvo sukurta Baltarusijos Laikinoji revoliucinės darbininkų ir valstiečių vyriausybė, kuriai vadovavo D. F. Žilunovičius. 1919 m. sausio 1 d. Laikinoji revoliucinė vyriausybė paskelbė manifestą, kuriuo paskelbė Baltarusijos Tarybų Socialistinės Respublikos sukūrimą. 1919 m. sausio 5 d. ši vyriausybė persikėlė į Raudonosios armijos užimtą Minską, kuris tapo respublikos sostine.
Litbelas
Po pirmųjų rimtų mūšių tarp puolančios Raudonosios armijos ir lenkų dalinių (1919 m. vasario 14 d.) pirmojoje Lenkijos-sovietų karo fazėje Lenkijos armija kovo pradžioje perėjo į puolimą. 1919 m. vasario 27 d. Baltarusijos Tarybų Socialistinė Respublika susijungė su Lietuvos Tarybų Socialistine Respublika. Šios valstybės vadovais buvo Kazimieras Cichovskis (Kazimierz Cichowski, Казимир Генрихович Циховский) ir Vincas Mickevičius-Kapsukas.
Administracinis suskirstymas
Buvo suskirstyta į penkias gubernijas:
Viešvilė (kaimas)
Viešvilė – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Viešvilės miestelio.
Gyvavedžiai ešeriai
Gyvavedžiai ešeriai (Embiotocidae) – ešeržuvių (Perciformes) šeima. Dydis – 7–45 cm. Paplitę Ramiojo vandenyno šiaurinės dalies priekrantėse.
Miendzilešas (reikšmės)
Miendzilešu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Gyvavedžiai ešeriai
Šeimoje 13 genčių, 22 rūšys.
Šerifo al Idrisio tarptautinis oro uostas
Alhoseimos oro uostas arba Cherif Al Idrissi oro uostas (IATA: AHU, ICAO: GMTA) – oro uostas 13 km į pietryčius nuo Alhoseimos, Maroke. Oro uostas pavadintas įžymaus XII a. arabų geografo ir kartografo Mahometo Al Idriso (Muhammad al-Idrisi) vardu.
Pralaidumas 2007 m.
Šaltinis: ONDA PDF dokumentas
Nuorodos
Oro uosto informacija
Kabulamvanda
Kabulamvanda - miestelis Namvalos apskrityje, Pietų provincijoje, Zambijoje. 2002 m. gyventojų skaičius siekė – 4 584 žmones, o namų ūkiai – 629. 4 km nuo miestelio centro yra Kabulamvandos užtvanka.
Belgijos futbolo varžybos 1900–1901 m.
Belgijos futbolo varžybos 1900–1901 m.
Vietiškės
Vietiškės – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 11 km nuo Anykščių.
Absoliučiai juodas kūnas
right|thumb|Įvairių temperatūrų absoliučiai juodo kūno spinduliavimo priklausomybė nuo bangos ilgio
Absoliučiai juodas kūnas – fizikinė abstrakcija, reiškianti kūną, kuris sugeria visas į jį krentančias elektromagnetines bangas bei bangų neatspindi. Nepaisant to, absoliučiai juodas kūnas gali spinduliuoti elektromagnetines bangas ir turėti savo spalvą. Jo spinduliavimo spektrą apsprendžia vienintelis parametras – temperatūra. Dėl to kartais jį siūloma vadinti idealiuoju spinduoliu.
Terminą „absoliučiai juodas kūnas“ 1860 m. pirmą kartą panaudojo Gustavas Kirchhofas.
Planko spinduliuotės dėsnis
1900 m. remdamasis hipoteze, kad elektromagnetinės bangos spinduliuojamos porcijomis (kvantais), kurių energija susieta su dažniu (Planko hipotezė): Maksas Plankas išvedė juodojo kūno spinduliuotės dėsnį:
Čia
Vyno poslinkio dėsnis
Tai yra sąryšis tarp absoliučiai juodo kūno temperatūros ir bangos ilgio, ties kuriuo yra spinduliavimo maksimumas:
Nanometras yra patogus dydis nusakant optinio (šviesos) diapazono bangos ilgius.
Stefano ir Bolcmano spinduliuotės dėsnis
Pilna energija j^{\star}, spinduliuojama iš absoliučiai juodo kūno paviršiaus vieneto yra proporcinga temperatūros ketvirtajam laipsniui: Proporcingumo koeficientas yra vadinamas Stefano ir Bolcmano konstanta.
Bernardo Atxaga
Joseba Irazu Garmendia (g. 1951 m. liepos 27 d.), labiau žinomas slapyvardžiu Bernardo Ačaga  – baskų rašytojas ir vertėjas.
Gimė Gipuskoa provincijoje, bet gyvena Alavos provincijoje. B. Atxaga studijavo ekonomiką Bilbao universitete ir filosofiją Barselonos universitete. Už savo kūrybą B. Atxaga sulaukė daugybės apdovanojimų, kaip antai Ispanijos premijos Premio nacional de narrativa.
Rašytojas daugiausia rašo poeziją, esė, pjeses ir romanus. Jo kūriniai daugiausia parašyti baskų kalba (bask. Euskara), bet jis pats juos išverčia į ispanų kalbą. Keletas jo knygų išleistos kitomis kalbomis, pavyzdžiui, knyga „Obabakoak“. Jo knygų vertimų lietuvių kalba nėra.
Kūriniai
Keletas jo kūrinių:
Kopenhagos operos teatras
thumb|Karališkoji Kopenhagos opera Karališkoji opera Kopenhagos Holmeno saloje – nacionalinis Danijos operos teatras ir viena iš moderniausių Europos scenų.
Operos teatro rūmus Danijos valstybei 2000 m. rugpjūčio mėnesį padovanojo A.P. Møller ir Chastine Mc-Kinney Møller fondas. Arnold Peter Møller buvo vienas iš šiandien didžiausios Skandinavijos bendrovės „Mærsk“ įkūrėjų.
Žemėpatis
Žemėpatis (Žemėpati, Žemininkas, Žemopatis, Žemeliūkštis, Žemynas, Žemynėlis) – žemės, derliaus ir ūkio ir namų dievas.
Pirmasis Žemėpatį mini M. Mažvydas, ragindamas mesti kaukų, žemėpačių, lauksargių garbinimą. Žempatį bei taip pat daugiskaita mini ir J. Lapiskas, kuris dievą mini po Aukštėjo Visagalio, aukščiausiojo dievo. M. Pretorijus jį mini kaip ūkio ir namų globėją. Dievo garbei gruodžio mėnesį rengiama šventė. Jis, kaip ir Žemyna, rūpinęsis žemės vaisiais, javais, augalija, gyvuliais, jam dėkojama už derlių. Minima, kad kiekvienas ūkininkas turėjo savo Žemėpatį, kuris yra susietas su žemės plotu.
Žemėpatis kilo iš pirminės javų, žemės ir sodybų deivės Žemėpačios, buvusios pramotės, gimdžiusios sodybinės žemės vaisius. Žemėpatis dažnai buvo garbinamas drauge su Žemyna, pradedant ir baigiant įvairius ūkio darbus, taip pat atliekant šeimynines apeigas, tačiau jis buvo ne toks reikšmingas kaip Žemyna. Žemėpačio kultas artimai siejamas su žalčio kultu. Taigi jis panašus į sodybos, trobų ir žemės dievą Pagirnį. Žemėpatis gyveno žemėje (kampuose), dažniausiai po girnomis, ir kartais išlįsdavo iš jos žalčio pavidalu.
Kiekvienas ūkininkas turėjo savo Žemėpatį, kuris visą sodybos žemę ir pačią sodybą saugojo ir valdė. Dievą Žemėpatį žmonės meldė sveikatos, susirgę įvairiomis ligomis. Supykdžius šį dievą, niekas nesisekdavo, dingdavo laimė, ir sėkmė, šeimininkui, vaikams, gyvuliams visose gyvenimo srityse sekdavo viena po kitos nelaimės.
Žemėpačiui 3 kartus per metus aukodavo miltus, kai kur – paršus, jaučius, gaidžius. Nauja marti pradėdama šeimininkauti jam aukodavo duonos ir rankšluostį. Per derliaus šventės puotą gerdavo 12 statinių alaus, o namų dievams bei Žemėpačiui aukodavo juodus viščiukus, mėsą aukodavo kitiems namų dievams, mėtydavo ją po stalu, į kampus ir valgydavo patys. Puotaudami dainuodavo ir pūsdavo ilgus trimitus. Semboje pjautą kiaulę valgydavo 7 dienas, o atliekas degindavo. Gyvulius krivis mušdavo per sąnarius ir dėkodavo už globą. Kartais tėvas sakydavo maldą ir gerdavo pagal saulę iš kaušelio, valgytos duonos gabalėlius mesdavo po stalu, o po to tėvas savo duoną iškeldavo dangun ir dėkodavo Dievui už tai, jog leido atšvęsti šventę.
Pastačius namą, būdavo atliekamos apeigos Žemėpačiui ir Žemynai: į namą pirma įleidžiama jauna višta dedeklė ir gaidys. Šitie paukščiai vaikščiodavo ir lesdavo su kitomis vištomis, tačiau buvo laikomi dievo Žemėpačio paukščiais. Vėliau šeimininkė paritindavo į naujus namus du kepalus duonos, kurių vienas buvo skirtas jai pačiai, o kitas – šeimininkui. Stebėdavo, kuris kepalas pariedėjęs atsistos ant apatinės plutos, kuris – aukštielninkas. Kuriam skirtas kepalas nukris aukštielninkas, tas pirma numirs. Tai padarius, duona buvo suraikoma ir išdalijama neturtingiesiems arba elgetoms, o šeimininkas linkėdavo dievo vardu laimingo gyvenimo ir lengvos mirties. Baigdami vėl prašydavo Žemėpatį, kad jis saugotų visus trobesius ir gyvenamąjį namą. Vėliau pradėdavo ruošti įkurtuvių vaišes, kviesdavo kaimynus. Pirmasis įėjęs svečias griūdavo ant žemės ir voliodavosi, sakydamas: „Kaip aš čia rituosi, duok dieve, kad taip visa gerovė, laimė, suktųsi aplink žmones“. Paskui prasidėdavo vaišės.
Žemėpačiui aukotas gaidys ar višta ir pradedant pavasarinį arimą ir prieš gyvulių išginimą. Gaidžio galvą turėdavo suvalgyti šeimininkas, kad visi šeimos nariai jo klausytų. Per Jurgines aukotas juodas gaidys, kurio krauju šlakstomi namų daiktai.
Žemėpatis gali būti deivės Žemynos vyras, sutampantis ir su brolio sąvoka. Jis garbintas kartu ja. Kiekvienas ūkininkas turi savo Žemėpatį, globojantį ūkį ir namus. Jam ir Žemynai buvo dėkojama už gerą derlių, skiriama rudens šventė.
Žemėpatis lyginamas su senovės romėnų dievu Plutonu.
Heterotrofai
Heterotrofai patys negamina (nesintetina) organinių junginių, o juos gauna iš autotrofų arba kitų heterotrofų. Mitybos grandinėje tokie organizmai vadinami vartotojais.
Visi gyvūnai yra heterotrofai, taip pat grybai bei dauguma bakterijų. Kai kurie parazitiniai augalai yra taip pat pavirtę visiškais arba daliniais heterotrofais (bet vabzdžiaėdžiai augalai yra autotrofai, nes iš mitybos vabzdžiais išgauna azotą, ne anglį).
Heterotrofai priklauso nuo autotrofų, nes jie energiją gauna skaidydami organinius junginius, gaunamus su maistu. Mėsėdžiai gyvūnai bendroje sumoje taip pat priklauso nuo autotrofų, nes jų grobis mėsėdžiams reikalingą energiją ir organines ląstelių statybos medžiagas įgyja iš autotrofų.
Heterotrofai skirstomi į dvi grupes:
Zielava
Zielava  – upė rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje. Dešinysis Kžnos upės intakas. Upė priklauso Vakarinio Bugo upės baseinui. Upės ištakos yra šalia Mostų kaimo. Upė teka per šias gyvenvietes: Višnicė, Bordziluvka, Lomazai, Studzianka, Ortel Krulevski Drugai, Perkovicė ir Voskženice Dužė. Didžiausi upės intakai yra Krinica, Lutnia, Žarnica, Grabarka ir Mulava.
Didžioji daika
250px|thumb|Didžioji daika iš kosmoso Didžioji daika – linijinė struktūra, daika, Žemės paviršiuje, besitęsianti šiaurės - pietų kryptimi per Zimbabvės centrinę dalį. Daikos ilgis apie 460 km, o plotis siekia 3-12 km. Didžiojoje daikoje randama aukso, sidabro, chromo, platinos, nikelio metalų ir rūdų, taip pat žėručio, asbesto ir kitų mineralų. Daika susidariusi prieš maždaug 2,5 mlrd. metų. Be pagrindinės struktūros yra ir mažesnių lopolitų. Didelė Bušveldo intruzija slūgso mažiau kaip už 500 km į pietus nuo pietinio Didžiosios daikos krašto. Daiką sudaro gabroidai, piroksenitai, harcburgitas.
Mokslininkų sąjungos institutas
Mokslininkų sąjungos institutas – nevalstybinė mokslo įstaiga Lietuvoje, kurią įsteigė Lietuvos mokslininkų sąjunga.
Veikla
Mokslininkų sąjungos institutas sudaro sąlygas Lietuvos mokslininkų sąjungos nariams vykdyti įvairaus profilio bei tarpdisciplininius mokslo tyrimus. Mokslo tyrimai Mokslininkų sąjungos institute vykdomi atskirų projektų, kuriems ieškoma įvairių finansavimo šaltinių, principu.
Veikla apima:
Žolelių ir vaisinės arbatos
thumb|250px|Džiovintos žolelės arbatai
Mokslininkų sąjungos institutas
Veikla
Mokslininkų sąjungos instituto pagrindinės veiklos sritys yra:
Žolelių ir vaisinės arbatos
Žolelių ir vaisinės arbatos – gėrimai, gaminami užplikius įvairių prieskoninių, vaistinių augalų dalis, džiovintų vaisius, uogas bei jų lapus, pumpurus, stiebus, šaknis ir žiedlapius. Žolelių arbatos patiekiamos tiek karštos, tiek šaltos. Dėl juose esančių, vitaminų, mineralinių medžiagų ir organinų rūgščių, jos naudojamos liaudies medicinoje. Pastarosios gerina virškinimą, skatina medžiagų apykaitą, ramina nervų sistemą.
Mokslininkų sąjungos institutas
Moksliniai tyrimai
Įvairios tematikos moksliniai tyrimai vykdomi Mokslininkų sąjungos instituto tyrimų centruose, dalyvaujant tarptautiniuose bei nacionaliniuose moksliniuose projektuose.
Žolelių ir vaisinės arbatos
Arbatą iš augalų, turinčių mažai skoninių ir aromatinių medžiagų, gali būti aromatizuota žiupsneliu mėtų lapų, ramunėlių, čiobrelių, liepų, kraujažolių žiedais, dėti esencijų (aviečių, kriaušių, žemuogių). Vietoje arbatžolių galima vartoti įvairius šviežius ir džiovintus vaisius, uogas: avietes, žemuoges, juoduosius serbentus ir kitas tinkamai paruoštas augalų dalis: obelų lapus, rožių ir jazminų vainiklapius ir daugelį kitų. Arbatai puikiai tinka obuolių ir kriaušių džiovinimo atliekos (žievelės, sėklinės), taip pat vaisų bei uogų sulčių gaminimo atliekos. Jos karštai išdžiovinamos, kad truputį paskrustų, supilamos į dėžutes ir laikomos sausoje vietoje.
Juodoji, žalioji ir kt. arbatos nuo jų skiriasi tuo, kad jos gaminamos iš fermentuotų kininio arbatmedžio lapų.
Mokslininkų sąjungos institutas
Struktūra
Mokslininkų sąjungos institutą sudaro centrai ir laboratorijos.
Centrai:
Laboratorijos:
Konsultacijos
Mokslininkų sąjungos institute suformuotas konsultacijų centras, kuriame individualūs mokslininkai ar verslininkai gali gauti pagalbą ieškodami mokslinių kolektyvų ar verslo partnerių savo projektų įgyvendinimui. Mokslininkų sąjungos institutas teikia konsultacijas ir yra pajėgus padėti paruošti mokslinių tyrimų ar inovacinius projektus Lietuvos ir tarptautiniams fondams, programoms.
Paprastoji gazelė
Paprastoji gazelė (Gazella gazella) – tikrųjų antilopių (Antilopinae) pošeimio dykaraginis (Bovidae) žinduolis.
Kūno aukštis 60-80 cm, masė 25-35 kg. Pilkai rausva su tamsia juosta ant kūno šonų. Papilvė ir pasturgalis balti. Pasturgalį supa tamsi juostelė. Tamsi juostelė ant galvos šono ir šviesi virš akių. Raguoti patinai ir patelės. Patinų ragai iki 28 cm ilgio, jų pamatinės dalys storos su ryškiais skersiniais žiedais. Patelių ragai menkesni.
Gyvena kalnuose ir kalvotose uolėtose vietovėse. Laikosi šeimyniniais būriais arba poromis. Minta žoliniais augalais, krūmų lapais ir ūgliais. Nėštumas trunka apie 6 mėnesius. Gimsta 1, rečiau 2 jaunikliai. Gyvena iki 12 metų.
Anksčiau buvo plačiai sutinkama Šiaurės Afrikoje, Arabijos pusiasalyje, Irane, vakarų Pakistrane ir vakarų Indijoje. Išliko Maroke, Alžyre, Tunise, Sinajaus pusiasalyje, Arabijos pusiasalio pietinėje dalyje ir keliose Raudonosios jūros salose.
Jonėnai (Sužionys)
Jonėnai – kaimas pačioje Vilniaus rajono savivaldybės šiaurėje, 7 km į šiaurę nuo Sužionių, Asvejos regioniniame parke, tarp Asvejos ežero šiaurėje ir Viranglio ežero pietuose, supamas miškų. Šalia Jonėnų ežero saloje buvo įrengtas Jonėnų piliakalnis. Iki kaimo ateina kelias, yra autobusų stotelė (atvyksta priemiestinis autobusas iš Vilniaus). Vystomas kaimo turizmas. Išlikusios Jonėnų senosios kapinės. , Jonėnų dvarvietė
Apvardai
Apvardaĩ  – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone ir Baltarusijoje, Breslaujos rajone, apie 4 km į rytus nuo Rimšės. Apie 119,3 ha ežero rytinės dalies priklauso Baltarusijai. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 3,5 km, didžiausias plotis 2,6 km. Altitudė 140,7 m. Giliausia vieta siekia 4,9 m. Ežero dubuo išgulėtas negyvo ledo luisto. Krantai neaukšti, daug kur pelkėti, ypač vakarinėje pakrantėje – plyti ~ 250 ha dydžio Agarinio pelkė. Dugnas lygus, padengtas molingu sapropeliu. Atabradas padengtas smėliu, žvyru, auga plati nendrių ir meldų juosta. Yra nedidelė salelė (0,21 ha). Įteka Gaidės (Apvardo), Žilmaičio (Žilmos) upeliai, išteka Drūkšos intakas Apyvardė.
Ežere aptinkama 14 žuvų rūšių: kuojos, lydekos, lynai, ešeriai, karšiai, meknės, raudės, karosai, plakiai, aukšlės, pūgžliai, starkiai, vėgėlės, unguriai.
Prie Apvardų ežero įsikūrę kaimai: Čepukai, Girdžiūnai, Mažviliškė, Kardeliškiai (Baltarusija).
Ežerėvardis yra priesagos ap- vedinys nuo šaknies vard-. Ši siejama su virimo, kunkuliavimo reikšme (virti, verda, verdenė ir kt.).
Gibraltaro herbas
thumb|right|200px|Gibraltaro herbas Gibraltaro herbas – vienas iš Gibraltaro kaip šalies atributų. Pirmasis herbas Gibraltarui suteiktas Izabelės Kastilietės 1502 m. liepos 10 d. Tame herbe buvo raudona trijų bokštų pilis, po kuria kabojo auksinis raktas.
Dabartinis herbas
thumb|left|200px|Gibraltaro vyriausybės herbas yra dviejų herbų derinys – [[Jungtinė Karalystė|D. Britanijos vyriausybės ir Gibraltaro herbų derinys.]] Herbo skydas su auksiniu bordūru, perkirstas ties apatiniu trečdaliu. Viršutinis laukas baltas, jame trijų bokštų raudona pilis, pilies linijos juodos. Apatinis laukas raudonas, jame auksinis raktas, kabantis nuo pilies vartų. Tarp pilies ir apatinio lauko yra baltas tarpas.
Po herbu – geltona juosta su lotynišku devizu Montis Insignia Calpe 'Ant kalno, vadinamo Calpe. '