cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gomurikaulis
Gomurikaulis  – yra porinis plokščias kaulas, įeinantis į nosies ertmės šoninės sienos ir gomurio užpakalinę dalį. Kaulą sudaro prie viršutinio žandikaulio prisišliejusi stačioji plokštelė (lamina perpendicularis), ir stačiu kampu į vidų, į gomurį, nukrypusi gulsčioji plokštelė (lamina horizontalis).
Stačioji plokštelė
Į nosies ertmę atsigręžusiame stačiosios plokštelės nosiniame paviršiuje (facies nasalis), yra dvi sagitaliai einančios skiauterės, bendravardžių viršutinio žandikaulio skiauterių analogai: apatinė – kriauklinė (crista conchalis), o viršutinė – akytkaulinė (crista ethmoidalis). Prie viršutinio žandikaulio prigludusiu plokštelės žandikauliniu paviršiumi (facies maxillaris), leidžiasi didžioji gomurio vaga (sulcus palatinus major). Plokštelė viršuje užsibaigia dviem ataugomis: priekinė, didesnė, akiduobinė (processus orbitalis), iš užpakalio papildo akiduobės dugną, o užpakalinė, mažesnė, pleištakaulinė, (processus sphenoidalis), liečiasi su pleištakaulio kūnu. Ataugas skiria pleištinė gomurio įlanka (incisura sphenopalatinum), jungiančią sparninę gomurio duobę su nosies ertme. Apatinis užpakalinis stačiosios plokštelės kampas nutįsta į piramidinę ataugą (processus pyramidalis), kuris įsiterpia į įlanką tarp pleištakaulio sparninių ataugų plokštelių (incisura pterygoidea).
Gulsčioji plokštelė
Į nosies ertmę atsigręžęs gulsčiosios plokštelės viršutinis, nosinis paviršius (facies nasalis), medialiai užlinksta į nosinę skiauterę (crista nasalis), viršutinio žandikaulio tokio paties darinio atitikmenį, o skiauterės užpakalinis galas kyšo kaip užpakalinis nosies dyglys (crista nasalis posterior). Apatinis, gomurinis, plokštelės paviršius (facies palatina), pakartoja viršutinio žandikaulio gomurinės ataugos reljefą. Gulsčiosios ir stačiosios plokštelių sandūroje mažosiomis gomurio angomis (foramina palatina minora) atsiveria mažieji gomurio kanalai (canales palatini minores).
Kaulo orientavimas
Nustatant, ar kaulas kairysis ar dešinysis, reikia jį laikyti taip, kad stačioji plokštelė būtų nukrypusi į viršų, gulsčioji – į vidų, o piramidinė atauga – atgal.
Gomurikaulio kaulėjimas
Gomurikaulis kaulėja iš vienos centro, kuris atsiranda aštuntą gemalo raidos savaitę stačiosios plokštelės plėviniame modelyje.
Literatūra
Anikax (aptarimas) 19:08, 8 gruodžio 2012 (EET)
Vokietijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Vokietijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Monosomija
Monosomija – chromosomų mutacijų rūšis, kai diploidinis organizmas turi vieną chromosomą vietoj poros (2n-1) (yra viena homologine chromosoma mažiau).
Viena iš monosomijos priežasčių – homologinių chromosomų neišsiskyrimas mejozės metu (nelytinio dauginimosi atveju – mitozės). Monosomija pasitaiko ir tarp augalų, ir tarp gyvūnų. Gyvūnams tokios mutacijos dažniausiai mirtinos. Tie individai, kurie išgyvena, turi fizinių ir psichinių sutrikimų, vadinamų tam tikrais sindromais.
Tarp žmonių dažniausiai sutinkamas Ternerio sindromas – X chromosomos monosomija. Ši monosomija gal ir nėra dažniausiai susidaranti, tačiau šią monosomiją turinčių individų išgyvenavumas didesnis lyginant su kitų monosomijų turėtojais.
Lietuvos partizanų sričių ir apygardų atstovų suvažiavimas
Lietuvos partizanų sričių ir apygardų atstovų suvažiavimas – 1949 m. vasario 2-22 d. Balandiškyje ir Minaičiuose vykęs Lietuvos partizanų vadovybių suvažiavimas. Suvažiavimo metu buvo įkurtas Lietuvos laisvės kovos sąjūdis (LLKS), priimti dokumentai, sudarę teisinį ir politinį Lietuvos ginkluotojo pasipriešinimo pagrindą.
Istorija
Suvažiavimas prasidėjo partizanų ryšininkų Sajų sodyboje Balandiškyje, vasario 10 d. persikėlė į Minaičius, Stanislovo Mikniaus sodyboje įrengtą Prisikėlimo apygardos bunkerį.
Atminimas
2010 m. lapkričio 22 d. Minaičių kaime atidengtas paminklas LLKS deklaracijai ir jos signatarams atminti. Paminklo autorius – skulptorius Jonas Jagėla. Atstatyta S. Mikniaus sodyboje buvusi klėtis, joje atkurtas bunkeris ir jo interjeras. 2012 m. Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras klėtyje įrengė ekspoziciją „Atiduok Tėvynei, ką privalai“.
Klarko ežero nacionalinis parkas
Klarko ežero nacionalinis parkas ir draustinis  – nacionalinis parkas JAV, pietvakarių Aliaskoje. Įkurtas 1980 m., užima 16 308 km² teritoriją.
Parkas yra Aliaskos pusiasalyje, į pietryčius nuo Ankoridžo. Centrinis jo objektas – Klarko ežeras. Teritoriją supa Aleutų kalnagūbris, iškilę veikiantys Ilamnos ir Redauto ugnikalniai. Vandenyno pakrantėje auga drėgnieji miškai, o kalnuose plyti tundra su daugybe turkio spalvos ežerėlių.
Rolandas Aidukas
Rolandas Aidukas (g. 1965 m. kovo 11 d. Vilniuje) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Muzikos mokyklą baigęs su pagyrimu, 1984–1991 m. Lietuvos valstybinėje konservatorijoje studijavo choro dirigavimą (prof. Antano Jozėno klasė), lankė solinio dainavimo (doc. Irenos Argustienės-Laurušienės klasė), kompozicijos (prof. Vytauto Laurušo klasė), fortepijono (dėst. Inesos Leonavičiūtės klasė) ir vargonų (doc. Virginijos Survilaitės klasė) fakultatyvus.
Lietuvos valstybinę konservatoriją baigęs su pagyrimu, 1991–1992 m. Lietuvos muzikos akademijoje žinias gilino Meno aspirantūroje (vadovas prof. dr. Rimtautas Karolis Kašponis).
1991–1996 m. vadovavo Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčios vaikų chorui, kuris giedojo popiežiaus Jono Pauliaus II koncelebruojamose šv. Mišiose 1993 m. Vilniaus Vingio parke. Šiose šv. Mišiose dirigavo jungtiniam vaikų chorui.
Nuo 1987 m. Vilniaus Balio Dvariono dešimtmetės muzikos mokyklos filialo, nuo 1993 m. – Vilniaus muzikos mokyklos „Lyra“ (iš filialo tapusios savarankiška mokykla) dainavimo ir dirigavimo mokytojas. 1991 m. filiale atgaivino chorinio dainavimo skyrių, o 1996 m. įteisino ir solinio dainavimo specialybę (1996 m. publikuota pirmoji Solinio dainavimo programa, skirta Lietuvos (vaikų) muzikos mokykloms, aprobuota ŠMM).
Vilniaus muzikos mokykloje „Lyra“ R. Aidukas – Solinio ir chorinio dainavimo skyriaus vedėjas (vėliau pervadinta – solinio ir chorinio dainavimo specializacijų kuratorius), solinio ir chorinio dainavimo, dirigavimo mokytojas ekspertas, jaunių choro vadovas. Jaunių choras koncertavo Lietuvoje Šiauliuose, Kaune, Alytuje, Ukmergėje, Panevėžyje, Druskininkuose, Punioje, taip pat – Lenkijoje, Latvijoje, Estijoje, Vokietijoje, Čekijoje ir Italijoje.
2003 m. R. Aiduko solinio dainavimo mokinys Kšištof Markevič (diskantas) tapo Karalienės Mortos premijos laureatu. 2005 m. sausio mėnesį R. Aiduko vadovaujamas jaunių choras tapo (koncertmeisterė Aušra Varnelienė) VI tarptautinio sakralinės muzikos konkurso „Silver bells“ Daugpilyje (Latvija) laureatu (II vieta). Rolando Aiduko moksleivis Cheo Nguyen Trung (altas) šiame konkurse solinio dainavimo kategorijoje pelnė III vietą.
2007 m. lapkričio 25 d. Vilniaus muzikos mokyklos „Lyra“ jaunių choras (vadovas Rolandas Aidukas, chormeisteris Evaldas Steponavičius, koncertmeisterė Živilė Survilaitė) pelnė III vietą ir bronzos diplomą XV sakralinės muzikos festivalio „Cantate Domino“ III chorų konkurse.
2010 m. kovo 27 d. Vilniaus muzikos mokyklos „Lyra“ jaunių choras (meno vadovas ir dirigentas Rolandas Aidukas) pelnė sidabro medalį VIII tarptautiniame sakralinės choro muzikos festivalyje-konkurse (kategorija A2) „Musica Religiosa Olomouc“ (Čekija). Festivalio koncertuose Olomouc mieste kartu su choru dalyvavo ir Vilniaus muzikos mokyklos „Lyra“ liaudies instrumentų ansamblis (vadovai Vida Palubinskienė, Nijolė Glovickienė ir Darius Trimonis).
2012 m. Vilniaus muzikos mokyklos "Lyra" jaunių choras pavadintas garbingu "Cantus gracilis" vardu. Lietuvos chorų konkurse "Mūsų dainose", skirtame Aldonai Pulauskienei atminti 2012-05-19 Vievyje, choras "Cantus gracilis" pelnė nugalėtojo vardą ir pagrindinį prizą. Choras yra daugelio tarptautinių ir šalies konkursų laureatas. 2020 m. sausio 31 d. 14:30 val. I tarptautiniame chorų konkurse „Atgaja“ (Vilnius) choras pelnė I vietą.
1997 m. R. Aiduko vadovaujamas Vilniaus muzikos mokyklos „Lyra“ jaunių choras dalyvavo I tarptautiniame vaikų chorinės klasikinės muzikos festivalyje „Klasika vaikams" (festivalio organizatorė ir meno vadovė Natalija Krupavičiūtė) Vilniuje, 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventėje ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje, 2003 m. Pasaulio lietuvių dainų šventėje „Mes“, 2009 m. Lietuvos tūkstantmečio dainų šventėje „Amžių sutartinė“. Choras sėkmingai dalyvavo daugelyje kitų renginių bei festivalių.
R. Aiduko solinio dainavimo mokiniai Dmitrij Afanasjev (baritonas), Aleksej Knutov (tenoras), Artur Petraškevič (tenoras) baigė Lietuvos muzikos ir teatro akademijos dainavimo studijas ir sėkmingai dirba.
Nuo 1991 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Choro dirigavimo katedros dėstytojas (asistentas, vyr. asistentas, lektorius). Nuo 2010 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos docentas. 2016-2021 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Senato narys.
Nuo 2006 iki 2020 m. R. Aidukas buvo LMTA priėmimo komisijos atsakingasis sekretorius (LMTA studentų priėmimo komisijos sekretorius).
Įvairiu laiku – Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos, Vilniaus konservatorijos, Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos konservatorijos, Vilniaus kolegijos dėstytojas.
2006-2013 m. buvo Lietuvos aukštųjų mokyklų asociacijos bendrajam priėmimui organizuoti (LAMA BPO) valdybos narys.
Lietuvos mokytojų profesinės sąjungos (LMPS) Vilniaus skyriaus pirmininko pavaduotojas, Vilniaus miesto muzikos mokytojų metodinio būrelio pirmininkas.
Dalyvauja tarptautinių ir respublikinių konkursų vertinimo komisijų darbe, muzikos mokytojų metodinio darbo vertinime suteikiant kvalifikacines kategorijas.
Redagavo ir pirmą kartą atliko kompozitoriaus Miko Vaitkevičiaus (1931–2006) kūrinius: operas-pasakas „Pupa ir seneliai“, „Voro vestuvės“, mišias šv. Kazimiero garbei, vokalinę-instrumentinę siuitą „Susiradom smuiko raktą“. Dirigavo M. Vaitkevičiaus operų-pasakų ir Lauryno Vakario Lopo miuziklo „Žiogo pievelės pasaka arba Tikri draugai“ (kitas pavadinimas „Varlės išdaigos“) premjeras Lietuvos rusų dramos teatre.
M. Vaitkevičiaus operą-pasaką „Pupa ir seneliai“ įrašė į kompaktinę plokštelę (CD) 2003 metais, to paties autoriaus operos-pasakos Voro vestuvės" orkestrinę fonogramą (CD) 2004–2005 m. 2015-2016 m. pastatė ir dirigavo Tamaros Blažienės Gaitanži miuziklą "Ar mes mylim šaltą žiemą".
Nuo 2011 m. Lietuvos mokslininkų sąjungos narys, Tarpdisciplininės muzikologijos grupės sekretorius.
Tyrinėja lietuvių religinę choro muziką, Lietuvos ir lietuvių choro meno istoriją, liturginę muziką, chorvedybą, muzikos pedagogiką, rašo straipsnius, dalyvauja šalies ir tarptautinėse mokslinėse konferencijose, sudaro ir recenzuoja mokymo (ugdymo) programas, konferencijų leidinius, skaito paskaitas, aktyviai dalyvauja įvairiapusėje muzikinėje veikloje kaip dainininkas (baritonas), vargonininkas, pianistas.
Nuo 2008 m. – Vilniaus mokytojų vokalinio kvarteto „Cantus Vilnensis“ dalyvis (koncertavo Vilniuje, Kybartuose, Molėtuose ir kitur).
R. Aidukas parašė istorinę apybraižą „Lietuvių religinė choro muzika" (Lietuvių katalikų mokslo akademija, Metraštis X. – V, 1996). Sudarė ir redagavo „Lietuvių choro muzikos antologijos“ I tomą (Lietuvos liaudies kultūros centras, 2012). Išleista šio tomo pagrindu sudaryta trijų kompaktinių diskų plokštelė.
Paskelbti periodinėje spaudoje Rolando Aiduko straipsniai yra cituojami Vance Weolverton straipsnyje „The Resurgence of Sacred Music in the Post-Soviet Baltic Republics: Kristina Vasiliauskaite, Lithuania" spausdintame žurnale „The American Organist“ (Sausis, 2009. – P. 78-82) ir kt.
Rolandas Aidukas sukūrė chorinių kompozicijų, tarp jų – Penkių dainų ciklą Oskaro Milašiaus lietuvių liaudies dainų tekstais prancūzų kalba (2007). Ciklas atliktas 2007 metais Vilniaus Rotušėje, Lietuvos pedagogų profesinės raidos centre, Vilniaus Jono Basanavičiaus vidurinėje mokykloje, Vilniaus Jono Pauliaus II pagrindinėje mokykloje, minint Oskaro Milašiaus 130-ąsias gimimo metines.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Kas yra kas Lietuvoje 2000. – Kaunas, 2000. – P. 33.
Tarptautinis jaunimo muzikos festivalis-konkursas „Su muzika per Europą: Lietuva-Italija 2011“ Programa. – Vilnius, 2011 m. birželio 11-13 d. – P. 6-8.
Hatohobėjus
Hatohobėjus  – viena iš Palau valstijų. Hatohobėjus yra toliausiai į pietus nutolusi, mažiausia ir mažiausiai gyventojų turinti Palau valstija. Administracinis centras – Hatohobėjus (vienintelė gyvenvietė).
thumb|left|250px|Bajus Tobio saloje 1971 m.
Grafinių įtaisų sąsaja
Grafinių įtaisų sąsaja (GDI) – viena Microsoft Windows operacinės sistemos branduolio dalių, naudojama atvaizduoti grafinius objektus (pvz., linijas, taškus, spalvas, tekstą) išvedimo įrenginiuose (pvz., monitoriuje, spausdintuve). Dažniausiai yra naudojamas piešti įvairius dvimačius objektus – langus, kitus paprastus interfeiso elementus. Kai piešimo greitis yra kritinis, naudojamos specialios bibliotekos (DirectX, OpenGL).
GDI+
Nuo Windows XP versijos, su operacine sistema diegiamas naujos kartos GDI+ komponentas, papildantis senesnį GDI. GDI+ prie tradicinės GDI grafinių galimybių prideda galimybes naudoti alfa permatomumą, perėjimą, suliejimą, sudėtingesnį piešimo kreivių nurodymą, vidinį šiuolaikinių grafikos bibliotekų palaikymą (JPEG, PNG), giminingų (affine) transformacijų palaikymą dvimačiams vaizdams.
GDI+ komponentas naudojamas ir Microsoft .NET, kur yra  vardų srities klasės, skirtos naudotis GDI+ galimybėmis.
GDI+ savo struktūra bei panaudojimu yra panaši į Apple Quartz 2D posistemę ir atviro kodo libart bei Cairo bibliotekas.
Alkūnkaulis
thumb|right|250px|Alkūnkaulis (pažymėtas [[raudonai)]] Alkūnkaulis  – vienas iš dviejų dilbio kaulų (antrasis – stipinkaulis). Priglaudus delnus prie šlaunų, dilbio kaulai būna susikryžiavę, o atsukus delnus į priekį, jie išsidėsto lygiagrečiai. Tada alkūnkaulis yra vidinėje (medialinėje) dilbio pusėje. Kaip ir visų ilgųjų kaulų, jo vidurinė dalis vadinama kūnu, corpus ulnae, kuris pereina į masyvesnį artimąjį galą, extremitas proximalis, ir laibesnį tolimąjį galą, extremitas distalis.
Keturkojams gyvūnams alkūnkaulis tarnauja daugiausia raumenų prisitvirtinimui, tuo tarpu didesnė kūno svorio dalis tenka stipinkauliui. Nemažos dalies žinduolių alkūnkaulis ir stipinkaulis dalinai ar visiškai susilieję (pvz., arklys).
Alkūnkaulio kūnas
Kūnas tuščiavidurės prizmės formos, jo trys paviršiai ir juos skiriantys kraštai vadinami pagal tai, į kur jie atsigręžę. Paviršiai – priekinis, facies anterior, užpakalinis, facies posterior, ir vidinis, facies medialis. Kraštai – priekinis, margo anterior, užpakalinis, margo posterior, ir tarpkaulinis, margo interosseus. Pastarasis yra aštriausias, atsigręžęs į kitą dilbio kaulą – stipinkaulį, iš šono prie jo tvirtinasi abu dilbio kaulus jungianti tarpkaulinė jungiamojo audinio plėvė. Viršutinė tarpkaulinio krašto dalis prie pat proksimalinio galo stipininės įlankos vadinama atgręžiamojo raumens skiautere, crista musculi supinatoris.
Artimasis alkūnkaulio galas
Artimajame alkūnkaulio gale, extremitas proximalis ulnae, matyti gili, į priekį atsigręžusi skridininė įlanka, incisura trochlearis, kuri sudaro sąnarį su žastikaulio skridiniu. Iš viršaus ir užpakalinės pusės įlanką užtveria alkūnė, olecranon, kurios pamatas gyvam žmogui lengvai apčiuopiamas žasto ir dilbio paribio užpakalinėje pusėje. Iš apačios skridininę įlanką riboja aštroka vainikinė atauga, processus coronoideus, kurios pamato priekyje yra ryški alkūnkaulio šiurkštuma, tuberositas ulnae, žasto raumenims tvirtinintis. Žemiau skridininės įlankos atsigręžusi į šoną matyti sekloka stipinkaulinė įlanka, incisura radialis, į kurią remiasi stipinkaulio sąnarinis apvadas.
Tolimasis alkūnkaulio galas
Tolimasis alkūnkaulio galas, extremitas distalis ulnae, baigiasi alkūnkaulio galva, caput ulnae, kurią juosia sąnarinis apvadas, circumferentia articularis, susijungti su stipinkauliu. Medialinėje pusėje ir kiek atgal nuo distalinio galo kyšo alkūnkaulio ylinė atauga, processus styloideus ulnae. Ją galima apčiuopti ir net matyti riešo paribio dorsomedialinėje pusėje.
Alkūnkaulio kaulėjimas
Alkūnkaulio kūno kremzlinio modelio kaulėjimo centras užsimezga gemalo antrojo mėnesio pabaigoje ir greitai plinta į galus. Distalinio galo kaulėjimas prasideda ketvirtaisiais metais, o proksimalinio – apie devintuosiuos gyvenimo metus. Esti dar nedideli kaulėjimo centrai ylinėje ataugoje ir alkūnėje. Anksčiau (14 – 16 metais) priauga proksimalinis galas, vėliau (17 – 18 metais) – distalinis galas.
Franz Kafka
Francas Kafka (1883 m. liepos 3 d. Prahoje – 1924 m. birželio 3 d. Kyrlinge) – žymus austrų prozininkas, vienas įtakingiausių ir savičiausių XX a. rašytojų, rašęs vokiečių kalba.
F. Kafka išsiskiria savitu rašymo stiliumi, dauguma jo darbų nėra iki galo baigti ir išspausdinti nepaisant rašytojo noro juos sunaikinti. Žinomiausi autoriaus darbai yra novelė „Metamorfozė“ bei nebaigti romanai „Procesas“ ir „Pilis“.
Biografija
F. Kafka gimė 1883 m. Prahoje, vidutiniojo sluoksnio žydų kilmės šeimoje. Tuo metu Praha buvo Bohemijos sostinė ir priklausė dvilypei Austrijos-Vengrijos imperijai. Per visą savo gyvenimą jis retai išvykdavo iš gimtojo miesto.
F. Kafka buvo taktiškas, subtilių, santūrių manierų žmogus, visus žavėjęs originaliu mąstymu, dvasingumu ir nepriekaištinga etika. Mėgo irstytis laiveliu, vaikščioti po mišką, po Prahos apylinkes. Mokėjo ir čekų kalbą, dalyvavo Prahos politinių ir kultūrinių klubų renginiuose. Tačiau, kaip F. Kafka rašė 1921 m. dienoraštyje, jam tik labai retai pavykdavo peržengti sieną tarp vienatvės ir visuomenės. Svetimas jis jautėsi ne tik šeimoje, ne tik biurokratinėje įstaigoje, bet ir gimtajame mieste.
F. Kafkos gimtoji kalba buvo vokiečių, čekiškai kalbėjo beveik be akcento. Vokiškai tuo metu kalbėjo apie 10 proc. Prahos gyventojų. Jo tėvai buvo asimiliavęsi, judaizmą išpažino tik formaliai, rašė ir kalbėjo praktiškai tik vokiškai. F.Kafka hebrajų kalbos pramoko tik gyvenimo pabaigoje. O F. Kafka buvo įsitikinęs, jog priklausyti kuriai nors tautai su tvirtomis istorijos, kultūros ir religijos tradicijomis – esminė visaverčio žmogaus gyvenimo sąlyga.
Šeima ir jaunystė
thumb|160px|F.Kafka būdamas penkerių thumb|160px|Kafkos namas 1889–1896 m. thumb|160px|Paminklas Kafkai Prahoje
F. Kafka buvo Hermano Kafkos (Hermann Kafka; 1852–1931) ir Julijos Kafkos (Julia Kafka, gim. Löwa; 1856–1934) sūnus. Iš provincijos atvykęs Hermanas Kafka buvo pirklys, turėjo krautuvėlę. Motina kilusi iš turtingos Pobedbradų šeimos. Tėvas norėjo, kad sūnus padarytų valdininko karjerą. F. Kafka turėjo du jaunesnius brolius – Georgą ir Heinrichą, kurie mirė netrukus po gimimo. Rašytojas taip pat turėjo tris jaunesnes seseris: Gabrielę ("Elli"; 1889–1941), Valeriją ("Valli"; 1890–1942) ir Otiliją ("Ottla"; 1892–1943). Gabrielė ir Valerija su šeimomis 1941 m. spalį buvo išsiųstos į Lodzės getą, o 1942 m. į Kulmhofo naikinimo stovyklą, kur ir mirė. Spėjama, kad Otilija buvo išsiųsta į Terezienštato, o vėliau į Aušvico koncentracijos stovyklas. Visos trys seserys mirė koncentracijos stovyklose.
Darbo dienomis F. Kafkos tėvai sunkiai dirbdavo ir retai būdavo namie. Motina padėjo tvarkyti tėvo verslo reikalus ir dirbdavo po 12 val. per dieną. Vaikai šeimoje augo prižiūrimi auklių ir tarnų.
Studijos
1901 m. rugpjūtyje įstojo į Karlo universitetą Prahoje. Iš pradžių studijavo chemiją, tačiau po pirmųjų dviejų savaičių studijų pakeitė savo profilį į teisę. Tuo ypač buvo patenkintas jo tėvas, nes teisės studijos galėjo pasiūlyti platesnį karjeros galimybių spektrą. Universitete F. Kafka įstojo į Lese- und Redehalle der Deutschen Studenten, studentų organizaciją, kuri organizuodavo literatūrinius renginius. Studijuodamas teisę, taip pat klausydavosi kultūros istorijos ir vokiečių filologijos paskaitų. Tuo metu jis kurį laiką svarstė ar nepradėti studijuoti vokiečių filologijos Miunchene, tačiau šios minties atsisakė ir tęsė teisės mokslus. Pirmų studijų metų pabaigoje F. Kafka susipažino su Maksu Brodu, žinomu to meto Prahos literatūriniuose sluoksniuose, kuris vėliau tapo jo labai artimu draugu. Apie Maksą Brodą buvo susibūrusi kelių rašytojų, kuriuos vienijo žydiška kilmė ir Praha, grupė. Be Kafkos į šią grupę įėjo Felix Weltsch ir Oskar Baum.
1906 m. liepos 18 d. F. Kafka apsigynė teisės daktaro disertaciją ir pradėjo vienerių metų privalomą bei neapmokamą valdininko darbą valstybinėje įstaigoje.
Darbas
Nuo 1907 m. spalio 1 d. iki 1908 m. liepos mėn. italų draudimo bendrovės „Assicurazioni Generali“ tarnautojas. Jo kūriniai, parašyti tuo metu, liudija apie jam nepriimtiną darbo grafiką (nuo 8 val. vakaro iki 6 val. ryto). Po darbo jam nelikdavo nei jėgų, nei laiko rašyti, todėl 1908 m. rugpjūčio 15 d. darbą metė, o po dviejų savaičių perėjo dirbti į pusiau valstybinę Bohemijos karalystės darbininkų nelaimingų atsitikimų draudimo įstaigą Prahoje („Arbeiter-Unfall-Versicherungs-Anstalt für das Königreich Böhmen“, AUVA). Tai buvo socialinio draudimo įmonės ir darbo inspekcijos mišinys. Darbo reikalais daug važinėjo po Čekiją, tikrindamas darbo sąlygas pramonės įmonėse. Dirbdamas matė, kokios pavojingos darbo sąlygos buvo tuometėje pramonėje. Pateikė kai kuriuos siūlymus dėl nelaimingų atsitikimų prevencijos (dalis nuostatų buvo priimta). Dėl savo patirties iš dalies solidarizavosi su darbininkija, demonstracijose (prie jų prisijungęs kaip praeivis) kartais eidavo įsisegęs raudoną gvazdiką (sagos skylėje). Dažnai savo darbą vadino duonos darbu, nes neva dirbęs tik kad susimokėtų sąskaitas. Vadovybės buvo vertinamas, kelis kartus buvo paaukštintas pareigose. Čia jis išdirbo iki pirmalaikio išėjimo į pensiją 1922 m. Darbo laikas buvo kur kas palankesnis, po pietų ir vakarais likdavo nemažai laisvo laiko. Lygiagrečiai darbui, F. Kafka atsiduodavo kūrybai, daug bendravo su artimais draugais – Maksu Brodu ir Feliksu Velču, kurie tuo metu buvo vadinami „Der enge Prager Kreis“ (vidinis Prahos apskritimas).
Vėlesni metai
1917 m. F. Kafka susirgo tuberkulioze. Skausmas, kančia, mirtis, kuriuos jis dažnai vaizdavo savo kūriniuose, tapo gyvenimo realybe. Dėl ligos jam buvo reikalingas nuolatinis palaikymas. Labiausiai ligos periodu jam padėjo jo šeima, o ypač sesuo Otelija. Labai bijojo, kad aplinkiniai žmonės pradės laikyti jį fiziniu ir protiniu ligoniu, tačiau jis kitiems sudarė teigiamą inteligentiško, ramaus ir žmogaus su puikiu humoro jausmu įspūdį.
Mirė 1924 m. birželio 3 d. sanatorijoje Kierlinge (netoli Vienos). Palaidotas Prahoje.
Kūryba
Kūrybą F. Kafka laikė fantazijos, pasąmonės, sapno, vizijos – subjektyviausių ir paslaptingiausių menininko gelmių – išraiška. Tačiau jis sugebėjo atskleisti savo kūryboje esmines laikmečio tendencijas, apibendrinti XX a. žmogaus patirtį ir prasiskverbti iki universalių egzistencijos tiesų. Jo kūryboje susiduriame su keistu, nelengvai paaiškinamu, grėsmės ir baimės kupinu pasauliu, kuriame tikrovė pinasi su fantastika, tragizmas – su grotesku, kasdienybė – su mistinėmis vizijomis. Daug skaudžiau nei amžininkai jis akcentavo neviltį, susvetimėjimą, žmogaus izoliaciją, būties paradoksalumą.
Nusakyti F. Kafkos kūrybos metodą nelengva. Jis buvo ekspresionistų amžininkas. Karo išvakarėse susiformavęs ekspresionizmo menas – skausmingas, egzaltuotas kūrėjo sielos šauksmas – išreiškė tragišką jaunosios kartos jauseną, pasaulio susvetimėjimą ir deformaciją. Ekspresionistai dažnai vaizdavo patologiškas būsenas, pasąmonės reiškinius, žiaurius instinktus. Dvasinė ir estetinė ekspresionistų pozicija iš dalies gimininga F. Kafkai, tačiau patosas, retorika, egzaltacija jam, „fanatiškam analitikui“, svetimi. Be to, ekspresionistai tikėjo „geru žmogumi“, kūrė visuotinės žmonių brolybės viziją, o F. Kafkos vaizduojamas pasaulis neturi ateities. Jo kūryboje galima įžvelgti ryšių ir su romantizmu, ir su realizmu bei natūralizmu, nors, naudodamas šių srovių poetiką, jis siekė visai kitų tikslų.
Esminis F. Kafkos meninis principas – subjektyviojo pasaulio pirmumas prieš empirinę tikrovę. Jis nesiekė tiksliai perteikti tikrovės, o bandė sukurti tokį vaizdą, kuriame „gyvenimas būtų parodytas su natūraliais puolimais ir pakilimais ir suvokiamas kaip niekas, kaip sapnas, kaip plevenimas“. Jau ankstyvojoje prozoje išryškėjo būdingas F. Kafkos stiliaus bruožas: netikėtas, be jokių komentarų išorinės tikrovės perėjimas į vidinę, realaus veiksmo perėjimas į fantastinį. Literatūra F. Kafkai buvo absoliučios tiesos išraiška. Rašė jis be išankstinio plano, spontaniškai. Apsakymuose, novelėse, romanuose rašytojas įvairiais aspektais gvildena pažinimo, ieškojimo, tiesos, kūrybos, kovos, bausmės ir valdžios problemas. Tai yra ir atraminiai jo pasaulėjautos taškai.
F. Kafka nepaprastai reikliai vertino savo kūrybą, todėl leido publikuoti tik nedidelę jos dalį. Prieš mirtį F. Kafka savo draugui, rašytojui M. Brodui pavedė sudeginti kitus rankraščius. M. Brodas, suvokdamas F. Kafkos kūrybos reikšmę (jis – vienas pirmųjų F. Kafkos biografų ir interpretatorių), išleido visą savo draugo kūrybinį palikimą.
Kūriniai
Romanai:
Novelės:
Centralinis žydų bankas
Banko steigėjas – Žydų tautos taryba. Bankas buvo įsteigtas kaip žydų liaudies bankų finansavimo ir atsiskaitymo centras. Tai buvo vienas iš didesnių bankų, turėjusių išplėtotą savo įstaigų tinklą: savo žinioje jis turėjo 85 liaudies bankus ir kelis skyrius, todėl operacijas atlikdavo visoje šalyje. Raštvedyba banke buvo tvarkoma jidiš kalba, išskyrus viešas operacijas, kurios buvo tvarkomos valstybine lietuvių kalba. Šio banko klientai daugiausia buvo stambios miškų ūkio firmos, statybų rangovai ir tiekėjai. Bankas turėjo skyrius Šiauliuose, Panevėžyje, Kybartuose. Bankas garsėjo ryšiais su žinomais to meto įvairių Europos šalių bankais.
Istorija
1920 m. įkurtas bankas veiklą pradėjo 1921 m. Iki 1926 m. bankas vadinosi Centraliniu žydų banku kooperacijai Lietuvoje paremti. Iki 1926 m. didžioji banko akcijų dalis priklausė žydų kredito kooperatyvams. 1920–1925 m. laikotarpiu buvo šių kooperatyvų atsiskaitymų centras. Surinkti būtiną kapitalą bankui sekėsi sunkiai, todėl 1925 m. išgyveno finansinius sunkumus, kuriuos sąlygojo nesaikingas importo kreditavimas. 1926 m. buvo įvykdyta banko reorganizacija ir padidintas jo įstatinis kapitalas iki 3 mln. litų. Daugumą jo akcijų įsigijo tarptautinės žydų organizacijos (American joint Reconstruction ir kt.) ir Drezdeno bankas. Nuo tada Centrinis žydų bankas savo veiklos pobūdžiu nesiskyrė nuo kitų analogiškų Lietuvos bankų – aptarnavo ne kredito kooperatyvus, o privačią klientūrą.
Finansiniai rodikliai
thumb|240px|right|[[Kauno Tado Ivanausko zoologijos muziejus|T. Ivanausko zoologijos muziejaus statinys iškilęs buvusio Žydų banko pasažo vietoje]] Pagal 1920 m. įstatus Žydų banko pagrindinis kapitalas turėjo būti 3,01 mln. auksinų. Įvedus savo piniginį vienetą – litą, banko pagrindinis kapitalas 1926 m. sudarė 3 mln. litų. Beveik kiekviename Lietuvos miestelyje veikė žydų liaudies bankai. 1923 m. jų buvo 85, 1940 m. – 87. Finansiniu jų centru buvo privatus akcinis Centralinis žydų bankas kooperacijai Lietuvoje remti. Banko balansas 1939 m. siekė 20,7 mln. litų ir buvo ketvirtas tarp šešių komercinių bankų Lietuvoje. Balanso suma 1940 m. kovo 31 d. sudarė 20,2 mln. Lt
Banko architektūra
Banko pastato projekto autoriai – inžinieriai Grigorijus Mazelis ir Mikas Grodzenskis. Pastatas suprojektuotas 1924 m., pastatytas 1925 m. Techninę statybos priežiūrą vykdė architektas Feliksas Vizbaras. Statinio architektūra pasižymi komercinėms įstaigoms būdingomis supaprastintomis neoklasicistinėmis formomis, art deco elementais: zigzago formos lauko žibintais, laiptuotu kupolu virš centrinės laiptinės, puošybos elementais ir kt.
Bankas turėjo finansinių sunkumų, kurie iš dalies buvo susiję ir su naujojo pastato statyba, kainavusia 1,7 mln. Lt. Žydų banko rūmai iškilo vietoje vienaaukščio medinio namo, kurį Kauno miesto Statybos komisija buvo pripažinusi netinkamu naudoti ir pavojingu. Tuometiniame Kaune – tai vieni iš pirmųjų didesnių modernių pastatų. 1938 m. duomenimis, lig tol tai buvo vienintelis pasažas visame Kaune: pagrindinis banko rūmų pastatas stovėjo sklypo gilumoje, o kiti korpusai buvo pailgi ir siauri, galais atgręžti į Laisvės alėją. Nors pagrindinė statinio paskirtis – bankas, tačiau čia buvo sukurtas miesto daugialypis visuomeninis centras, kuris galėjo patenkinti augančią naujosios sostinės pramogų pasiūlą. Pirmame aukšte buvo įsikūrusios krautuvės, antrame veikė atviras vasaros kinas, kavinė, biblioteka. Tokiu būdu buvo suformuota savotiška prekybinė gatvelė, pamėgta gyventojų.
1948–1975 m. buvusiame banko pastate buvo įsikūręs Zoologijos muziejus, perkeltas iš tuometinių Vytauto Didžiojo universiteto rūmų Donelaičio ir Gedimino g. kampe (dab. KTU fakultetas). Buvęs banko pastatas buvo nuniokotas Antrojo pasaulinio karo metu ir nepritaikytas muziejui. 1975 m. prasidėjo didelė muziejaus rekonstrukcija, 1980 m. buvusio banko pasažas buvo galutinai sunaikintas. Rekonstrukcijos projekto autorius – Alfonsas Keturka. Muziejus naujame statinyje buvo atidarytas 1981 m.
RMI/IIOP
RMI-IIOP – standartų sistema koordinuotam kelių programų darbui Internete.
RMI/IIOP yra bandymas sujungti RMI ir CORBA architektūras, siekiant supaprastinti CORBA programavimą, neatsisakant jos teikiamų galimybių. Kuriant šį standartą, buvo atsisakyta objektų aprašymo atskira IDL kalba. Labai plačiai CORBA naudojamas automatiškai generuotas kodas daug kur pakeistas refleksijos metodais. Ten, kur kodo generatorius vis dar naudojamas, jis susirenka reikiamą informaciją irgi per refleksiją, nereikalaudamas jos aprašyti atskirai. Taigi RMI/IIOP lengviau išmokti ir paprasčiau, greičiau naudoti. Tačiau refleksija dirba lėčiau nei generuotas kodas. Būdamas naujesnis, šis standartas taip pat nėra tiek gerai „nušlifuotas“ kaip CORBA. Nors RMI/IIOP irgi siekia būti nepriklausoma nuo programavimo kalbų ir vykdymo platformos, CORBA straipsnio rašymo metu gerai palaiko daugiau kalbų. Bet kuriuo atveju, šis standartas laikomas geresniu už RMI kurį sudėtinga naudoti už Java ribų.
CORBA ir RMI/IIOP naudoja tuos pačius ryšio protokolus ir turi iš esmės tą patį objekto - tarno - orbo organizacijos planą. Galimas dialogas tarp CORBA ir RMI/IIOP sistemų.
RMI
RMI – standartų sistema koordinuotam Java programavimo kalba parašytų programų darbui Internete. Ši sistema yra labai „nušlifuota“, nes ji buvo jau Java 1.1 versijoje. Sistemos architektūra daug kur paprastesnė nei CORBA ar RMI/IIOP. Pagrindinis sistemos trūkumas – stipri orientacija į Java programavimo kalbą ir specifinis komunikacijos protokolas. Dėl šių ypatybių RMI palaiko mažiau įvairių kalbų nei CORBA ar net RMI/IIOP.
Kai kada santrumpa „RMI“ naudojama tiek RMI, tiek RMI-IIOP protokolams įvardinti, senesnę versiją vadinant RMI/JRMP.
Imago
Imago ( – atvaizdas, išvaizda) – paskutinė vabzdžių ir kitų nariuotakojų metamorfozės fazė. Ši stadija dažnai vadinama „suaugėlio“, kadangi šioje stadijoje vabzdys yra seksualiai brandus ir gali daugintis, taip pat turi funkcionuojančius sparnus (jei ta vabzdžio rūšis apskritai juos turi). Sparnuota forma prieš imago (sub-imago) labai reta, ją turi lašalai. Sub-imago geba skristi; panašiai po keleto valandų jis neriasi dar kartą, numesdamas labai ploną kutikulės sluoksnį. Didelę dalį lervos sudaro raumenys bei riebalai. Formuojantis imago, labai daug šių raumeninių ir riebalinių audinių suardoma, vietoj jų formuojantis suaugėliui būdingiems organams. Imago taip pat dažniausiai turi visiškai naują trachėjų sistemą, pritaikytą prie pasikeitusios kūno formos.
Imago fazės fiziologinė paskirtis – plitimas ir dauginimasis. Mityba šioje fazėje vadinama papildoma. Saugėlio ir lervos ar nimfos maistas gali būti tiek panašus, tiek ir labai skirtingas, abiems formoms užimant visai skirtingas ekologines nišas. Pavyzdžiui, dauguma ūsuočių lervų minta mediena, kai suaugę vabalai minta žiedadulkėmis. Kai kurios vabzdžių rūšys imago fazėje visai neminta, eikvoja tas medžiagas, kurias sukaupė būnant lervos ar nimfos stadijoje (pavyzdžiui, vabalas raganosis, lašalai).
Arvydas Vyšniauskas
Arvydas Vyšniauskas (g. 1963 m. vasario 10 d. Radviliškyje) – inžinierius energetikas, Lietuvos profsąjungų ir Elektrėnų savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1981 m. baigė Radviliškio 3-ąją vidurinę mokyklą ir įstojo į Kauno politechnikos instituto Elektrotechnikos fakultetą, kurį 1986 m. baigė ir įgijo inžinieriaus elektriko specialybę.
Pagal paskyrimą pradėjo dirbti budinčiu elektromonteriu Lietuvos VRE, dabar – AB Lietuvos elektrinė. 1987 m. pervestas į Kruonio hidroakumuliacinę elektrinę pamainos viršininku, 1998–2007 m. Kruonio HAE Elektros cecho viršininko pavaduotojas. 2007–2011 m. Elektrėnų savivaldybės meras, 2015–2019 m. – mero pavaduotojas.
2003–2020 m. Elektrėnų savivaldybės tarybos narys. Nuo 2020 m. Kazokiškių seniūnijos seniūnas.
Nuo 1998 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 2000 m. Elektrėnų skyriaus pirmininko pavaduotojas, nuo 2005 m. pirmininkas, LSDP tarybos narys.
Iki 2007 m. Kruonio HAE profesinės sąjungos pirmininko pavaduotojas.
Krūveliai
Krūveliai – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Kazlų Rūdos, Jūrės kairiajame krante. Pro kaimą eina kelias, piečiau – Kauno–Marijampolės geležinkelis, XX a. čia buvo Krūvelių geležinkelio stotelė.
Drugelio spiečius
Drugelio spiečius (Mesjė 6, NGC 6405) – Paukščių Tako padrikasis spiečius, esantis Skorpiono žvaigždyne. Nuotolis nuo Saulės 1600 šm. Jo regimasis ryškis yra 4.2, o regimasis plotis – 33'. Mesjė 6 buvo žinomas jau Antikos laikotarpiu, tuomet jis ir gavo Drugelio spiečiaus pavadinimą. Vidurio Europoje jis sunkiai pastebimas, o štai pietinėse platumose yra gana dažnas reiškinys.
Atradimas
Padrikąjį spiečių 1654 atrado italų astronomas Giovanni Battista Hodierna. Buvo spėjama, kad dar Klaudijus Ptolemėjus stebėdamas spiečių Mesjė 7 galėjo matyti Mesjė 6. Bet tai nėra įrodyta. Nepriklausomai nuo ankstesnių stebėjimų 1745 (1746) metais šveicaras Jean-Philippe de Chéseaux stebėjo Mesjė 6. O Nicolas Louis de Lacaille pavadino šį spiečių Lac III 12, kurį atrado 1752 metais. Galiausiai Charles Messier pastebėjo jį 1764 metais gegužės 23 d. ir savo kataloge pažymėjo numeriu 6.
7400 (mikroschema)
220px|right 7400 buvo pirmoji plačiai gaminta nedidelio integracijos laipsnio mikroschema, turinti keturis loginius elementus IR-NE. Mikroschema buvo maitinama penkių voltų įtampa. Buvusioje Tarybų Sąjungoje buvo gaminamas beveik niekuo nesiskiriantis plačiai mėgėjų naudotas jos analogas K155ЛA3, kuriame netgi kontaktai buvo išdėstyti lygiai taip pat.
Loginio vieneto sutartas lygis buvo 2,4 volto, nors pati mikroschema generuodavo beveik maitinimo šaltinio įtampą. Loginio nulio lygis buvo 0,4 volto. Nebuvo neįprasta šį skaitmeninį prietaisą aptikti Šmito trigeriuose, multivibratoriuose, netgi kai kuriuose įtampos stabilizatoriuose. Analoginėse grandinėse elemento įėjimai buvo sujungiami kartu ir jis buvo naudojamas kaip invertuojantis įtampos stiprintuvas (įėjimo įtampai balansuojant ties loginio nulio ir loginio vieneto riba).
Gaminamų mikroschemų vidinė sandara laikui bėgant keitėsi, didinant veikimo greitį bei mažinant vartojamą srovę. Šie modeliai ir toliau buvo žymimi skaičiumi 7400, tačiau pridedant skirtingą raidę (nuo pirmųjų L iki labai greitų ir mažai srovės reikalaujančių VHC). 2005 m. šias mikroschemas galima įsigyti mokant tik 0,25 dolerio už vienetą.
Serenas
Čia buvo aptikta keletas V ir VI amžių skeletų, puodų šukių, ginklų ir brangenybių, liudijančių, kad vietovės buvo apgyvendintos frankų laikais. Pirmasis miesto paminėjimas datuojamas 956 m., kai minimas Karolingų žemdirbystės domenas, besitęsiantis abiejose Maso upės pusėse ir priklausantis kažkam vardu Saranas, buvo padovanotas Sint-Truideno abatijai. Visa teritorija netrukus atiteko Lježo kunigaikščiui-vyskupui.
Viduramžiais miestelio gyventojai buvo skolingi Lježui, įsipareigoję ginti miestą mainais už mokesčių atleidimą.
Pirmasis medinis tiltas per upę, pakeitęs keltą, buvo pastatytas 1381 m.
Miesto pavadinimas keitėsi kelis kartus, o dabartinė rašyba nustatyta tik XVIII amžiuje. Maždaug tuo metu įvairūs veiksniai kartu pritraukė pramonės investuotojus į Sereną: pramonės revoliucijos atsiradimas, Maso upės artumas ir anglies atradimas Ougrée. Pirmieji geležies dirbiniai buvo pagaminti 1809 m., kai John Cockerill ir jo brolis Džeimsas padarė revoliuciją plieno pramonėje, vietoje tradicinės medžio anglies panaudojo aukštakrosnes ir koksą. Nauja John Cockerill & Cie bendrovė, įsteigta mieste 1817 m. Vėlesniais metais buvo pastatyta ir daugiau metalurgijos gamyklų ir liejyklų. Stiklo gamintojams atrodė patrauklus pigaus anglies šaltinio artumas. Val Saint Lambert pradėjo savo veiklą 1826 m.
Virbališkė
Virbališkė (arba Virbališkės) – Palangos miesto dalis, esanti į rytus nuo miesto centro. Dar žinoma kaip C kvartalas. Yra gyvenamųjų daugiabučių namų kvartalai, vaikų darželiai, Palangos Baltijos pagrindinė mokykla. Dviejų konfesijų maldos namai – stačiatikių ir evangelikų liuteronų.
Istorija
XX a. tarpukariu buvo palivarkas. Prie Palangos gyvenvietė prijungta sovietmečiu.
Hanišo salų konfliktas
Istorija
Eritrėjos vyriausybė davė ultimatumą Jemenui išvesti karius iš Hanišo salų. Po mėnesio trukusio ultimatumo Eritrėjos gynybinės pajėgos pradėjo išsilaipino saloje. Karo metu Eiritrėja naudojo daug įvairaus tipo karinių laivų. Kova truko 3 dienas ir baigėsi Eritrėjos karine pergale. Pasak tarptautinės ataskaitos kare žuvo nuo 3 iki 12 Eritrėjos karių, bei 15 Jemeno. 185-196 Jemeno karių ir 17 civilių buvo paimti į karinę nelaisvę, bet po kelių savaičių paleisti. Konflikto metu nukentėjo Rusijos prekybinis laivas, kuomet Eritrėjos pajėgos palaikė jį Jemeno laivu. 1996 m. pradėta byla permanentiniame arbitražiniame teisme dėl teisių į salyną. Po dvejų metų teismo nuosprendžiu salos atiteko Jemenui.
Raušininkai
Raušininkai arba Timiriazevas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pograničnojės kaimo gyvenvietės kaimas.
La Vega
La Vega arba Konsepsjon de la Vega  – miestas vidurio šiaurės Dominikos Respublikoje; La Vegos provincijos administracinis centras. Miesto šiaurėje teka Kamu upė, pietuose driekiasi Centrinė Kordiljera.
Raušininkai
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas Rūsenīks prūsiškos kilmės. 1352 m. minimas Russenig. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Šventapilės apskrities kaimas. 1910 m. buvo 148 gyventojai. 1928 m. rugsėjo 30 d. sujungtas su Kenigsdorfu (Königsdorf, 1905 m. buvo 125, 1910 m. – 115, 1933 m. – 170, 1939 m. – 163 gyventojai). 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Piatidorožnojės apylinkės kaimas. Prijungti Paplaukiai (Paplauken, 1910 m. buvo 42 gyventojai) ir Nevėkiai (Newecken, 1910 m. buvo 36 gyventojai).
La Vega
Daugiausia verčiamasi žemdirbyste (auginama kakava, kava, tabakas, ryžiai, plantanai). Veikia „Cervecería Vegana“ alaus darykla.
KK219
KK219 – krašto kelias, jungiantis Bugenius ir Pikelius. Kelio ilgis – 16,54 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Maršrutas
Kelias prasideda į šiaurę nuo Bugenių, sankryžoje su. Eina Mažeikių rajone. Prie kelio yra Ruzgai. Baigiasi Pikeliuose. Kelią kerta geležinkelis, jungiantis Mažeikius ir „Mažeikių naftos“ įmonę. Kelias kerta Varduvą – Žibikų tvenkinį. Kelias juosia „Mažeikių Naftos“ įmonę iš rytų ir šiaurės pusės.
La Vega
Istorija
1494 m. dabartinio miesto teritorijoje buvo įkurtas nedidelis fortas, kurio paskirtis buvo saugoti maršrutą link aukso klodų, esančių Sibao slėnyje. Aplink fortą įsikūrė ispanų gyvenvietė, žinoma kaip Concepción de la Vega. Miestelį palaidojo 1562 m. gruodžio 2 d. išsiveržęs ugnikalnis. Likę gyvi gyventojai persikėlė gyventi keletą kilometrų į pietus, prie pietinio Kamu upės kranto. Buvusio miestelio vieta tapo dirbamaisiais laukais. XX a. 8-ojo dešimtmečio viduryje Dominikos vyriausybė įsigijo nedidelį tos žemės sklypą ir pavertė nacionaliniu parku.
Tobio sala
thumb|240px|Palydovinė nuotrauka
Tobio sala (, tob. Hatohobei) – nedidelė sala Mikronezijoje, pačiuose Palau valstybės pietuose, Hatohobėjaus valstijoje. Tai žema, lygi, 1,6 km ilgio ir 0,8 km pločio koralinė sala. Plotas – 0,85 km². Aukštis iki 6 m. Salą dengia palmių giraitė, yra nedidelis žemdirbystės plotas. Salą supa iki 800 m pločio koralinis rifas.
Pietvakarinėje salos dalyje yra vienintelis visos valstijos kaimas, kuriame gyvena 30-40 žmonių. Dauguma jų kalba tik čia vartojama tobių kalba.
CASE įrankis
CASE – automatizuotas kompiuterinis programinės įrangos projektavimas.
Automatizuotas kompiuterinis programinės įrangos projektavimas (CASE) yra programinės įrangos įrankių naudojimas programinės įrangos kūrime ir palaikyme. Įrankiai naudojami šiems tikslams yra vadinami – CASE įrankiais.
Tipiniai CASE įrankiai
Visi programinės įrangos kūrimo ciklo (lifecycle) aspektai, gali būti palaikomi, aprūpinami, ar kuriami naudojant programinės įrangos įrankius, tokiu būdu, viso įrankių spektro naudojimas tikriausiai gali būti apibūdinamas kaip CASE; pradedant nuo programinės įrangos projektų valdymui iki įrankių verslo ir funkcinei analizei, sistemų projektavimui, kodo saugyklų, kompiliatorių, vertimo įrankių, testinės programines įrangos, ir taip toliau.
Įrankiai, susiję su analize ir projektavimu, naudojant analizės informaciją programinės įrangos produkto dalių (ar viso produkto) kūrimui, dažniausiai suprantami kaip CASE įrankiai. CASE taikymas, pavyzdžiui, duomenų bazės programinės įrangos produktams ir galėtų įtraukti:
Termino atsiradimas ir istorija
Terminą CASE 1982 m. sukūrė programinės įrangos bendrovė „Nastec Corporation“ iš Southfield, Mičigano (Southfield, Mich.), kartu su originalia integruotos grafikos ir tekstų tvarkykle – „GraphiText“, kuri taip pat buvo pirma mikrokompiuteriu pagrįsta sistema, kuri naudojo hipernuorodas teksto surišimui dokumentuose – ankstyvas šiandieninės internetinio tinklalapio nuorodos pirmtakas. „GraphiText“ įpėdinis, „DesignAid“ buvo pirmas mikroprocesoriumi pagrįstas įrankis skirtas logiškai ir semantiškai įvertinti programinę įrangą, sistemos projekto diagramas bei sukurti duomenų žodyną.
Vadovaujant Albert F. Case, Jr., produkto vadybos ir konsultavimo viceprezidentui (gandas, kad jis pakeitė savo pavardę yra netikras), ir Vaughn Frick, produkto vadybos vadovui, „DesignAid“ produktų rinkinys buvo išplėstas ir palaikė platų struktūrinės analizės ir projekto metodologijų analizės diapazoną, įskaitant Yourdon/Demarco, Gane & Sarson, Palata-Mellor (realaus laiko) SA/SD ir Warnier-Orr (į duomenis orientuota).
Kitas rinkos dalyvis buvo „Excelerator“ iš „Index Technology“ Kembridže, Masėje (Cambridge, Mass). Tuo metu, kai „DesignAid“ buvo vykdoma naudojant „Convergent Technologies“ ir vėliau „Burroughs Ngen“ tinklu sujungtus mikrokompiuterius, „Index“ išleido „Excelerator“ ant IBM PC/AT platformai. Kadangi tuo metu, bei keletą sekančių metų, skirtingai nuo „Convergent Technologies“ ir „Burroughs Ngen“ mašinų, IBM platforma nepalaikė nei jungimo į kompiuterinį tinklą, nei centralizuotų duomenų bazių, IBM trauka buvo stipri, ir „Excelerator“ buvo reikšmingumas įvykis. Karštomis „Excelerator“ pėdomis sekė kitų kompanijų, kaip kad „Knowledgeware“ (James Martin, Fran Tarkenton ir Don Addington), „Texas Instruments“ IEF ir „Accenture“ FOUNDATION įrankiai (METOD/1, DESIGN/1, INSTALL/1, FCP).
CASE įrankiai buvo viršūnėje 1990-ųjų pradžioje. Tuo metu IBM pasiūlė AD/Cycle, programinės įrangos, orientuotos į IBM centrinius („mainframe“) kompiuterius, tiekėjų sąjungą: „Programinės įrangos kūrimo įrankiai gali būti iš kelių šaltinių: IBM, tiekėjų bei iš pačių klientų. IBM įsitraukė į santykius su Bachman Information Systems, Index Technology Corporation, and Knowledgeware, Inc., bei parinko šių tiekėjų produktus, kurie bus pardavinėjami naudojant papildoma IBM pardavimų programą, siekiant kad pateikti pasiūlymus, kurie padėtų apimti pilną programinės įrangos raidos ciklą.“ ("AD/Cycle strategy and architecture" V. J. Mercurio, B. F. Meyers, A. M. Nisbet, G. Radin, "IBM SYSTEMS JOURNAL", VOL 29. NO 2, 1990)
Mažėjant centrinių kompiuterių naudojimui, „AD/Cycle“ ir „Big“ CASE įrankiai išmirė, atverdami rinką šiandien vyraujantiems CASE įrankiams. Įdomu, kad beveik visi 1990-ųjų pradžios CASE rinkos lyderiai, įskaitant IEW, IEF, ADW, Cayenne, and Learmonth & Burchett Management Systems (LBMS), buvo nupirkti „Computer Associates“,.
Daug CASE įrankių ne tiktai pagamina kodą, bet taip pat generuoja ir kitą išeigą, tipišką įvairioms sistemų analizės ir projektavimo metodologijoms, tokioms kaip SSADM, pavyzdžiui:
Dolma
Dolma – patiekalas, gaminamas iš įvairių daržovių, kurios įdaromos ryžių įdaru. Jis yra paplitęs didelėje dalyje Azijos, pirmiausia Artimųjų Rytų virtuvėse, taip pat pietrytinėje Europoje (Balkanų virtuvėse).
Pavadinimai ir etimologijos
left|thumb|200px|Ankštinių pipirų dolma (Rumunija) left|thumb|200px|Kurdiškai pagaminta dolma Žinoma keletas dolma regioninių pavadinimų.
Istorija
Dėl patiekalo išradimo vietos yra daug ginčijamasi. Senovės Egipto šaltiniuose panašūs patiekalai minimi jau prieš mūsų erą. Kai kurie mokslininkai teigia, kad jis senovėje buvo žinomas ir graikams (dar ir dabar Kipro graikai dolma vadina ne turkišku žodžiu gemista, o vynuogių dolma – koupepia). Tikrasis dolma patiekalo suklestėjimas siejamas su Turkiška virtuve, kuri XV–XVIII a. išpopuliarėjo didžiulėje pasaulio dalyje – tuometinėje Osmanų imperijoje. Iš čia dolma tradicijos buvo perduotos į Europos virtuves, kur susiformavo naujas patiekalas – balandėliai.
Įvairovė ir patiekimas
Dolma iš esmės yra bet kokios termiškai apdorotos įdarytos daržovės, jų lapai, ar netgi jūros produktai. Apvalkalui naudojami ankštiniai pipirai, baklažanas, cukinija, moliūgas, pomidoras, vynuogių, kopūstų, burokų lapai, kalmaras, midija ir daugybė kitų variantų. Pagal įdaromas daržoves dolma ir įgauna savo pavadinimus.
Balkaniškieji dolma variantai dažniausiai apsiriboja tik į lapus vyniotais patiekalais, skirtingai nei Islamo virtuvėse, čia jau naudojama kiauliena. Dažnai vyniojimui naudojami rauginti kopūstų lapai, kurie ruošiami specialiai tam tikslui. Balkanų šalyse tai yra vienas iš šventinių patiekalų, valgomas dažniausiai žiemą, per Kalėdas, Naujuosius Metus.