cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Senovės Egipto menas
Architektūra
Po mastabų atsiranda didelės laiptuotosios piramidės. Pati seniausia – Džoserio piramidė (apie 2650 m. pr. m. e., 3 dinastija). Ji tarsi sudaryta iš į viršų mažėjančių 6 mastabų. Džoserio piramidės statybų projekto autoriumi nurodytas dievo Ra žynys Imhotepas, kuris laikomas anksčiausiu žinomu architektu istorijoje.
Vėlesnėse piramidėse jau atsiranda koridoriai, menės, mumijų, aukų kambariai – ištisi labirintai. Pirmoji Snofru piramidė Maidume buvo pastatyta laiptuota ir jos briaunos sąmoningai išlygintos. Lenktąją piramidę pastatė faraonas Snofru – jos viršutinės dalies sienos labiau pasvirusios į vidų negu apatinės. Pirmąja išties lygiabriaune piramide tapo Snofru trečioji raudonoji piramidė Dahšūre. Garsiausias lygiabriaunių Gizos piramidžių ansamblis – ketvirtos dinastijos faraonų Cheopso, Chefreno ir Mikerino piramidės. Šios trys piramidės skiriasi nuo Džoserio pakopinės piramidės – jų lygios sienos ir tiesios briaunos. Chefreno piramidės vartus saugo iki šių laikų išlikęs didžiulis sfinksas − gulinčio liūto pavidalo skulptūra su žmogaus veidu, kuriame, tikima, tikriausiai buvo pavaizduotas kuris nors iš piramidžių statybų faraonų (vėlesniais laikais stipriai apgadintas musulmonų). Cheopso piramidė pati didžiausia – aukštis 147 m. Piramidžių išorė buvo padengta balto kalkakmenio blokais, iš šių padengimų išliko tik Chefreno piramidės viršūnė ir dalis granito akmenų Mikerino piramidės papėdėje. Tikima, kad pats piramidžių smaigas buvo dekoruotas auksu. Tikėtina, kad piramidžių formos pasikeitimas buvo įtakotas pasikeitimo Sen. Egipto religinėje sistemoje, kai faraonas pradėtas tituluoti saulės dievo Ra sūnumi. Visos piramidės orientuotos į pasaulio šalis ir faraono laidojimo šventyklos orientacija pasikeitė į rytų pusėje tekančią saulę, kai anksčiau buvo nukreipta į šiaurines žvaigždes.
Vidurinės karalystės laikais paplito jau Senojoje karalystėje naudotas laidojimo būdas – uolinis kapas, išstūmęs laidojimą mastabose ir piramidėse. Laidojimo patalpos buvo iškertamos kalno šlaite. Priešais stovėdavo slėnio šventykla, link laidojimo vietos vesdavo kelias. Naujosios karalystės laikotarpiu svarbiausiais pastatais tampa šventyklos. Jos statomos trijų tipų: terasinės, slėnio ir uolinės. Link šventyklos vesdavo sfinksų alėja (liūto kūno statulos su žmogaus ar avino galvomis). Tuomet šventyklos vartai – portalas, iš portalo šonų – pilonai. Priešais portalą remiančius pilonus stovėdavo faraono kolosai – kelis ar keliolika kartų už žmogų didesnė skulptūra, vaizduojanti faraoną arba kokį nors dievą. Už pilonų būdavo portikas – prieangis su kolonų sale. Kolonų tipai – papiruso, lotoso, palmės. Atraminė architektūra (skliauto egiptiečiai nežinojo). Žinomiausios šventyklos – Luksoro, Karnako (slėnio), faraonės Hačepsutos (terasinė), faraono Ramzio II (uolinio tipo). Karnako šventykla skirta saulės dievui Ra – vyriausiajam Egipto dievui. Statyba tęsėsi beveik tūkstantį metų, nes kiekvienas faraonas vis ką nors pristatydavo. Viduje – milžiniškos kolonos, kurių aukštis prilygsta 7 aukštų namui. Egiptiečių kolonos jau turi visas pagrindines kolonos dalis: bazę, liemenį, kapitelį ir abaką.
Apvalioji ir reljefinė skulptūra, sieninė tapyba
Visam Egipto menui būdingas griežtų taisyklių – kanonų – laikymasis. Dydžių hierarchija: dievų ir faraonų figūros vaizduojamos gerokai didesnės nei paprastų žmonių. Atskiras žmogaus kūno dalis piešė iš skirtingų žiūrėjimo taškų: žmogaus galvą − iš profilio, kūną ir akis − iš priekio, kojas ir pėdas – iš šono. Labai svarbi ir pabrėžta pečių linija. Buvo nustatytas ne tik figūrų dydžio, bet ir pozų, judesių vaizdavimas, taip pat drabužių bei odos spalvos. Dievai ir žmonės vaizduojami jauni ir liekni. Aukštų valdininkų tipai buvo du: jauno ir tvirto bei subrendusio, su išmintį demonstruojančiu veidu ir susmukusiais raumenimis ar riebalas. Pastarąjį tipą iliustruoja sėdinčio raštininko skulptūra. Sėdinčios figūros susidėję rankas ant kelių. Griežtai nustatyti buvo statulų tipai:
Egiptiečiai perspektyvos nežinojo, komponuodavo juostomis (registrais). Artimesni dalykai būdavo juostoje kompozicijos apačioje, o tai kas toliau – sudėliojama į kitą juostą aukščiau. Svarbi kompozicijos dalis, dažnai papildanti egiptiečių reljefus ir tapybą, yra hieroglifai. Egipte labai išvystytas ir subtiliai modeliuojamas reljefas – būdavo įvairių tipų – šiek tiek iškilus, truputį žemesnis už foną, kartais tik įrėžta linija. Vis žemesnės socialinės padėties žmonės būdavo vaizduojami vis šiek tiek laisviau, mažiau kanonizuotai. Viduriniosios karalystės laikotarpiu tapybos kanonai mažai keitėsi, tačiau skulptūroje pradėti vaizduoti mažiau idealizuoti žmonės. Pavyzdžiui, faraono Senusreto III veide atsispindi senatvės ir susirūpinimo požymiai. Moterys pradėtos vaizduoti siauresniais pečiais ir plonesnėmis lūpomis, vyrai mažesnėmis galvomis ir ne taip aiškiai išreikšta kūno muskulatūra kaip Senosios karalystės laikotarpiu. Iš šio laikotarpio rasti brangūs papuošalai rodo, kad Viduriniojoje karalystėje jiems egiptiečiai teikė didelę svarbą.
Dailės temos
Egiptiečių gyvenimo kronika: faraonų karai, medžioklė, puotos, kasdienės aplinkos vaizdai, dirbantys vergai, darbiniai gyvuliai, gamta, paukščiai, tvenkiniai. Labai dažnas procesijos, eisenos motyvas (tiek freskose, tiek reljefuose) – figūros išdėliotos viena paskui kitą, išlaiko vienodus atstumus ir ritmiškai kartoja judesius. Taip pat ant kai kurių šventyklų sienų randama ir erotinių scenų. Dievybių gyvenimą vaizduojančių piešinių, faraonų aukojimus.
Naujosios karalystės laikotarpis
Egipto mene įvyksta reikšmingi pokyčiai. Aukštųjų sluoksnių egiptiečių gyvenimas darosi vis ištaigingesnis, į dailę veržiasi pasaulietiniai motyvai – vis dažnesnės puotų scenos, šventės, kilmingų damų puošimasis. Pradėta vis mažiau paisyti senųjų vaizdavimo kanonų, atsiranda neįprastų rakursų ir pozų – trijų ketvirčių kampu, iš nugaros, anfas, figūros užstoja viena kitą. Šiam laikotarpiui būdingi auksiniai, dramblio kaulo ar fajanso tualetiniai reikmenys: brangios kosmetikos dėžutės, tualetiniai šaukšteliai. Visi šie daiktai puošnūs, bet neperkrauti, gan lakoniški.
Amarnos laikotarpis
Ypatingai nuo kanonų išlaisvėti Egipto menui pavyko, kuomet į valdžia atėjo Amenchotepas IV (apie 1553−1535 m. pr. m. e.). Jis pasivadino Echnatonu, perkėlė Egipto sostinę į visiškai naujai pastatytą miestą Achetatoną, įvedė vieno saulės dievo – Atono kultą (vietoje senojo dievų panteono), sulaužė daugelį įprastų tradicijų. Dailėje atsiranda jausmingumas, žmogus tarsi nusimeta kaukę, imta vaizduoti jo jausmus, emocinę būseną. Echnatono ir jo žmonos Nefertitės portretai – pirmą kartą Egipto istorijoje faraonas pavaizduojamas tiesiog kaip žmogus, nelabai tobulų veido bruožų. Paties Echnatono statula, pastatyta Karnake, vaizdavo siaurų pečių, išsipūtusiu pilvu ir plačių klubų faraoną. Gali būti, kad faraonas turėjo fizinės išvaizdos nukrypimų, tačiau taip jį vaizduoti viešai buvo labai neįprasta ir vargiai tai galėjo įvykti be paties faraono patvirtinimo. Amarnos laikotarpiu sukurti vieni iš pačių žymiausių sen. egiptietiškojo meno kūrinių − Echnatono motinos, karalienės Tijos galva ir jo žmonos Nefertitės biustas. Po Echnatono mirties vėliau valdę faraonai grąžino buvusių dievų kultus, Achetatono miestas buvo apleistas, faraono Echnatono vardas ištrintas iš istorijos ir egiptietiškasis menas grįžo prie tūkstantmečių senumo tradicijų. Šis pasikeitimas prasidėjo jau su Echnatono spėjamo sūnaus Tutanchamono valdymu.
Literatūra
Senovės Egipto literatūra skirstoma į keturis periodus:
Egiptiečių literatūra prasidėjo su pomirtinių aukų įrašais valdovų kapuose ir valdovų vardų, jų titulų, rango žymėjimais. Ilgainiui aukų sąrašai virto aukojimo giesmėmis, o mirusiųjų vardai įpinti į jų gyvenimo įvykių minėjimus (biografijos forma). Viduriniosios karalystės laikotarpiu įrašai kapuose išplito tarp kitų kilmingųjų, ne vien valdovų kapuose. Jie buvo laisvesni ir tikriausiai anksčiau jau egzistavo žodine forma. Egiptiečių raštas buvo trijų formų: hieroglifų (seniausias, sudarytas vien iš paveiksliukų, reiškiančių objektą ar veiksmą), hierotinis (kai kurie hieroglifai supaprastinti, pakeisti simboliais) ir demotinis (naujausias, naudojami vien abstraktūs simboliai). thumbnail|280px| Hunefero „Mirusiųjų knyga“. Iliustracija vaizduoja mirusiojo širdies svėrimą ir Ozirio teismą, kuris esą mirusiojo laukia pomirtiniame pasaulyje (apie 1285 m. pr. m. e., [[Britų muziejus, Londonas)]] Naujosios karalystės laikotarpiu kapų literatūra tiek paplito, kad valdovai užsakydavo plačius tekstus su iliustracijomis. Garsiausias iš šių tekstų yra papirusų rinkinys „Mirusiųjų knyga“, sudaryta iš daugiau nei 200 giesmių ir maginių tekstų, perkeltų iš Viduriniosios karalystės tekstų, užrašytų ant sarkofagų. „Mirusiųjų knyga“ būdavo įdedama į laidojamojo asmens sarkofagą kartu su kitais pomirtiniui gyvenimui skirtais objektais. Ši knyga žymi pasikeitimą pomirtinio gyvenimo sampratoje, nes pradėta tikėti, kad jis priklausomas nuo asmens pasirinkto gyvenimo kelio ma’at ir išbandymų, kuriuos esą skiria pomirtinio gyvenimo dievai. „Mirusiųjų knyga“ buvo kaip patarimų ir užkeikimų vadovėlis, padėsiantis mirusiajam kitame pasaulyje.
Iš Senovės Egipto poezijos išliko himnų dievams, Nilo upei, raudų, pamokymų eilių, meilės lyrikos. „Himnas Atonui“, priskiriamas faraonui Echnatonui, yra vienas iš dažniausiai cituojamų, jame įžvelgiamas ryšys su Biblijos 104 psalme.
Jason Čulina
Jason Čulina (g. 1980 m. rugpjūčio 5 d.) – kroatų kilmės australų futbolininkas, Australijos rinktinės ir Gold Coast United klubo saugas.
2011 m. vasario 23 d. pasirašė trejų metų sutartį su Newcastle United Jets klubu.
Anglijos futbolo varžybos 1892–1893 m.
Anglijos futbolo varžybos 1892–1893 m.
Jason Čulina
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2005 m. vasario 9 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate.
Lapsava
Lapsava arba Zaozerjė (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Заозёрье) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Vangenīkai prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas. 1910 m. buvo 123 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės apylinkės kaimas. 1946 m. sujungti Lapsava, Rodmanshefenas, Vangininkai ir kiti dvarai, kaimas pavadintas Zaozerjė.
Mangarotas
Mangarotas – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Krikštonių. Yra žvyro telkinys ir Krikštonių ežerėlis.
Laibiškiai
Laibiškiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybės vakaruose, prie kelio. Pro kaimą teka Armona (dešinysis Šventosios intakas). Laibiškiai įsikūrę prie senojo pašto kelio Sankt Peterburgas–Varšuva. Kultūros vertybių registre įrašyti išlikę užvažiuojamieji namai (smuklė) ir kelio apeivių namelis (sarginė). Stūkso dvaro sodyba.
Ageratina
Daugiausiai auga Amerikos šiltesnuose regionuose, tačiau kai kurios rūšys - ir vėsesniuose JAV rytų regionuose. Dvi iš Meksikos kilusios rūšys tapo piktžolėmis kai kuriose Australijos ir Taivano dalyse.
Šri Lankos istorija
Šri Lankos istorija – Šri lankos valstybės istorija nuo seniausių laikų iki dabarties.
Priešistorė
Šri Lankoje pirmų žmonių pėdsakų randama Balangodoje. Balangodiečiai atvyko į salą prieš 34 tūkst. metų ir mezolito gėrybių rinkėjai, kurie gyveno urvuose. Keli iš tų urvų yra Batadombalena ir Fa Hien urvas. Balangodiečiai tikriausiai sukūrė Hortono lygumas degindami miškus, kad pagautų žvėris. Tačiau buvo rasta 15 tūkst. m. pr. m. e. datuoojamų rugių, kurie įrodo, kad jau tada čia verstasi žemdirbyste.
Šri Lankoje rasta tik keletas mezolito artefaktų, o seniausi žmonių palaikai, datuojami 6000 m. pr. m. e., rasti Kalatuvavos srityje. Cinamonas kilęs iš Šri Lankos ir jo radimas Egipte 1500 m. pr. m. e. rodo abiejų šalių prekybos ryšius.
Šri Lankos sala nuo seno buvo gyvenama vedoidų tautų, tačiau I tūkst. pr. m. e. sala buvo apgyvendinama indoarijų išeivių iš šiaurės Indijos, kurie suformavo sinhalų tautybę. Vyko ir salos apgyvendinimas iš Tamilnado, iš kur į šiaurines salos pakrantes kėlėsi tamilai.
Anuradhapuros laikotarpis
Nuo maždaug IV a. pr. m. e. salą užėmė Indijos Vidžajų dinastija ir valdė įvairios vietinės dinastijos, III a. pr. m. e. Ašokos rūpesčiu paplito budizmas.
Per visą salos istoriją vyko nuolatinės kovos tarpusavyje ir su tamilų įsiveržimais. Iki pat XI a. valstybės sostine buvo Anuradhapura, kuri buvo sugriauta 1017 m. tamilų Čola imperijos invazijos metu.
Polonaruvos ir vėlesni laikotarpiai
Sostinę perkėlus į Polonaruvą, valstybė politiškai sustiprėjo Parakrama Bachu I (1164–1197) laikais, bet jo įpėdinių laikais vėl įsivyravo senoji netvarka: čia įsigalėjo Kalingos dinastija. Maža to, nuo XIII a. sala susiskaldė į pietus, valdomus sinhalų, ir šiaurę, valdomą tamilų (Džafnos karalystė). XIII–XV a. pietinė valstybė net 8 kartus keitė sostinę.
Žaliųjų ežerų kraštovaizdžio draustinis
Žaliųjų ežerų kraštovaizdžio draustinis yra Vilniaus šiaurrytinėje dalyje, 11 km nuo miesto centro, prie Žaliųjų ežerų. Draustinis įkurtas apie 1960 m. Dalis Žaliųjų ežerų kraštovaizdžio draustinio patenka į Verkių regioninį parką.
Gilūs ir stačiašlaičiai Žaliųjų ežerų dubakloniai susiformavo ledynmečiu, maždaug prieš 18 000 metų. Žemiausiose jų vietose telkšo ežerai. Reljefas vakarinėje dalyje daugiausia moreninis, kalvotas daubotas; pietryčiuose − fliuvioglacialinis, terasingas.
Iš šiaurės į pietus draustinis ištįsęs 9 km, iš vakarų į rytus apie 5 km. Miškuose vyrauja pušynai, nemažai yra ąžuolynų su beržo, drebulės, eglės, baltalksnio priemaiša.
Žaliųjų ežerų kraštovaizdžio draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti giliuose dubakloniuose tyvuliuojančius Balsio, Gulbino, Mažojo Gulbino ežerus ir mažuosius ežerėlius, taip pat retųjų augalų augavietes, brandžius liepynus ir ąžuolyninius eglynus, kuriuose auga viena didžiausių Europoje plačialapių klumpaičių (Cypripedium calceolus) populiacija.
Statūs Balsio (Kryžiuočių) ežero − didžiausio ir giliausio Žaliųjų ežerų grupėje − duburio šlaitai, virš vandens iškilę iki 40 m, beveik tiek pat nusileidžia ir po vandeniu. Šlaituose gausu šaltinių. Bene didžiausias galvosūkis yra žalia ežerų spalva. Jų vanduo iš tiesų ryškiai žalias, nes požeminiai vandenys, maitinantys ežerus, yra labai karbonatingi.
Kraštovaizdžio draustinių steigimo tikslas yra išsaugoti vieną ar kelis gamtinius kompleksus, užtikrinti kraštovaizdžio ekologinę pusiausvyrą, dėl to tokiose teritorijose yra apribota ūkinė veikla.
Ateities spindulys (Utena)
Ateities spindulys – Lietuvos ateitininkų federacijos Utenos Kristaus dangun žengimo kuopos leidinys, ėjęs 1989–1992 m. Utenoje.
Istorija
Tiražas 1989 m. – 1000 egz., 1992 m. – 300 egz. Išleista 15 numerių.
Balstogės Šv. Jurgio cerkvė
'''Balstogės Šv. Jurgio cerkvė'  – cerkvė esanti Balstogės mieste, ul. Pułaskiego'' gatvėje. Cerkvė priklauso Balstogės Šv. Jurgio parapijai. Cerkvė pavadinta Šv. Jurgio garbei. Cerkvė pradėta statyti 1998 m., architektas Jerzy Uścinowicz. Cerkvė turi 5 kupolus, 2006 m. buvo pašventintas aukščiausio kupolo kryžius.
Ateities spindulys (Utena)
Istorija
Propagavo ateitininkų idėjas, spausdino rašinius katalikiško ir tautinio jaunimo auklėjimo klausimais.
Redagavo R. Valytė.
Červonka (Liveco intakas)
Červonka  – upė rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje. Dešinysis Liveco upės intakas. Upė priklauso Vakarinio Bugo upės baseinui. Upė teka per Grochuvą ir Vengruvą.
SCO Roubaix
Rubė SCO – buvęs Prancūzijos futbolo klubas iš Rubė miesto.
Panerių piliakalnis II
Panerių piliakalnis II – piliakalnis, stūksantis Vilniuje, šalia Žemųjų Panerių pramoninio kvartalo vakarinio pakraščio, piečiau Jankiškių, miško masyve ties Titnago g. 14.
Piliakalnis yra archeologijos ir kraštovaizdžio paminklas, 2009 m. rugsėjo 11 d. įrašytas Į LR Kultūros paveldo registrą (unik. kodas ). Užima 33482 m² teritoriją Neries kairiojo kranto šlaito kyšulyje, šalia įlomės, kuria anksčiau iš slėnio Žemuosiuose Paneriuose kilo kelias. Datuojamas I m. e. tūkstantmečiu – II m. e. tūkstantmečio pradžia.
thumb|left|Piliakalnio aikštelė|200pxPiliakalnio aikštelė netaisyklinga trikampė, orientuota beveik šiaurės pietų kryptimi, maždaug 22 m ilgio ir 14 m pločio pietiniame gale, kiek žemėjanti į šiaurinį galą ir į kraštus. Apaugusi medžiais ir krūmais. Piliakalnio pietiniame gale supilti du pylimai: vienas maždaug 15 m pločio, 0,7 m aukščio nuo aikštelės bei 1,5 m aukščio nuo išorės, ir toliau išorėje, už griovio esantis antras, maždaug 5 m pločio, 18 m ilgio ir iki 0,7 m aukščio. Pylimai iš dalies nusklidę. Tarp pylimų yra maždaug 4,5 m pločio, 18 m ilgio ir 0,8 m gylio griovys, o antrojo pylimo išorinėje papėdėje antras – maždaug 5 m pločio, 18 m ilgio ir iki 1,5 m gylio kiek lenktas griovys. Grioviai iš dalies užslinkę. Šlaitai vidutinio statumo ir statūs, iki 30-35 m aukščio, apaugę mišku. Šiauriniame šlaite, maždaug 2 m žemiau piliakalnio aikštelės krašto yra senas, lenktas, maždaug 0,5 m gylio, 1,5 m pločio ir apie 25 m ilgio griovys, panašus į seną apkasą, tame pačiame šlaite, keliais metrais žemiau yra maždaug 3-4 m skersmens duobė su jos išorėje esančiu iš išmestų žemių susidariusiu lyg pylimu, o žemiau šiame šlaite irgi yra dar bent kelios panašios duobės. Jos išsidėsčiusios kas keletą metrų beveik iki pat kalvos pašlaitės.
Šalia stūkso pirmasis Panerių piliakalnis.
Mikašuvka
Mikašuvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Plaskų valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į rytus nuo Plaskų, 29 km į rytus nuo Augustavo ir 88 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra Augustavo girioje ir šalia Augustavo kanalo prie kurio yra mažas akmeninis šliuzas. Kaimas yra šalia Mikaševo ežero.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1907 m. įkurta Mikašuvkos Šv. Marijos Magdalenos parapija. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Turniškės kraštovaizdžio draustinis
Turniškės kraštovaizdžio draustinis yra Vilniuje, 8 km į šiaurę nuo miesto centro. Jis įeina į Verkių regioninio parko teritoriją.
Turniškės kraštovaizdžio draustinyje Riešės upelis išsišakoja į du − Riešės ir Turniškės − upelius. Tai gana retas reiškinys Lietuvoje. Šalia upelio yra XIX a. technikos paminklas − Naujųjų Verkių popieriaus fabrikas popieriaus fabrikas su inžinerine kanalų sistema.
Ant Neries upės šlaito išsidėstęs Turniškių rajonas yra įtrauktas į kraštovaizdžio draustinių sąrašą.
Jurgeliškės sentikių cerkvė
Jurgeliškės sentikių cerkvė – sentikių maldos namai Švenčionių rajone, Jurgeliškės kaime, prie kelio. 2020 m. įrašyta į Kultūros vertybių registrą.
Istorija
2008 m. cerkvė buvo avarinės būklės, jos kupolas nugriuvęs, pamaldos nebevyko.
2012 m. cerkvė pradėta restauruoti. 2013 m. sentikių maldos namų restauracija baigta, gruodžio 1 d. įvyko pamaldos, cerkvė pašventinta.
Makiai
Makiai (Cheirogaleus) – mažųjų lemūrų (Cheirogaleridae) šeimos primatų gentis.
Varnioniai
Varnioniai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Daugėlaičių, prie kelio į Šeduvą.
Žvejybinė ritė
thumb|right|multiplikatorinė ritė thumb|right|spiningo ritė Žvejybinė ritė - žūklės įrankis, skirtas užmesti ir suvynioti valui su žuvims skirtu masalu. Tvirtinama prie meškerės koto.
Techninės savybės
Korpusas gaminamas iš grafito arba metalų lydinio. Paprastai pagrindinės žvejybinės ritės dalys yra valo būgnelis, centrinė ašis, dantračiai, priekinė arba galinė momentinė stabdžių sistema, rankenėlė bei valo lankelis. Labai svarbūs ritės komponentai yra guoliai. Jų kiekis svyruoja nuo 1 iki 12 ar daugiau. Ritės patvarumas priklauso nuo dantračių sistemos ilgaamžiškumo, kokybiškų guolių skaičiaus, vartojimo būdo bei gamintojo kokybės.
Žvejybines rites gamina šios firmos: Shimano, Ryobi, Abu Garcia, Daiwa, Cormoran ir kt.
Tipai
Lietuvoje labiausiai paplitusios neinercinės ritės.
Montesilvanas
Montesilvanas – miestas Italijoje, Abrucų regione, Peskaros provincijoje. Pavadinimas lotynų kalba reiškia „miškingos kalvos“.
Montesilvanas yra kurortas prie Adrijos jūros. Miestas yra į šiaurę nuo Peskaros, iškart už savivaldybės ribos. Montesilvanas dalinamas į dvi dalis: Montesilvano Marina (kurortas) Montesilvano Kolė (viduramžių kilmės miestas su pilimi).
Laura Omloop
Laura Omloop, geriau žinoma kaip Laura (g. 1999 m. gegužės 18 d. Lyre) – Belgijos dainininkė.
2009 metais su daina „Zo verliefd“ vaikų Eurovizijos konkurse užėmė ketvirtą vietą.
Po dalyvavimo Laura tapo žinoma savo gimtojoje šalyje, ypač tarp vaikų ir jaunimo.
Laura taip pat groja pianinu ir gitara. 2010 m. birželį Laura išleido singlą „Stapelgek Op Jou“. Tais pačiais metais pasirodė ir pirmasis jos albumas „Verliefd“.
Balstogės Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
'''Balstogės Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia'''  – bažnyčia esanti Balstogės mieste. Bažnyčia priklauso Balstogės Švč. Jėzaus Širdies parapijai. Pastatas iš pradžių buvo pastatytas kaip Rusijos imperijos kareivių cerkvė 1888 m., bet po I pasaulinio karo pastatą perėmė katalikai ir pavertė bažnyčia.
Ateities pėdsakai
Ateities pėdsakai – Lietuvos ateitininkų federacijos leidinys (žurnalas) jaunimui, einantis nuo 1994 m. Kaune.
Istorija
Pirmuosius 3 numerius išleido Studentų ateitininkų sąjunga. 1994 m. pasirodė 4 numeriai; nuo 1995 m. leidžiama po 1-2 numerius per metus. Tiražas 1996 m. – 1000 egz.
Vyr. redaktorius Vygantas Malinauskas.
Mis Žemė 2003
Mis Žemė 2003 – 3 konkurso Mis Žemė ceremonija, vykusi Keson Sitije. Konkurso nugalėtoja tapo Dania Prince Méndez iš Hondūro. Konkursas vyko Filipinų universiteto teatre. Afganistano atstovė Vida Samadzai tapo pirmąją savo šalies atstove grožio konkurse nuo 1974 m. Jos pasirodymas su maudymosi kostiumėliu sukėlė pasipiktinimą Afganistane.
Pirmasis kanalas
Kanalo kalba – rusų. Laidos transliuojamos per palydovinę ir kabelinę televiziją. Šalys, kuriose transliuoja specialiai regionui pritaikytą programą: Rusija, Ukraina, Baltarusija, Estija, Latvija, Lietuva, Izraelis. Taip pat yra speciali programa Europai, Azijai, Afrikai, Šiaurės Amerikai ir NVS.
Istorija
Įkūrėjas – Vladislavas Listjevas. Buvo įkurtas TSRS laikais transliuotos pirmosios televizijos programos (nuo 1951 m. kovo 22 d.) pagrindu. Nuo 1991 m. iki Pirmojo kanalo įkūrimo (1995 m.) pirmosios programos pagrindu buvo transliuojamas Ostankino pirmasis kanalas.
Programa
Programą sudaro filmai, serialai, autorinės laidos („Keliautojų klubas“, „Gyvūnijos pasaulyje“ ir kt.). Pirmasis kanalas taip pat dalyvauja kai kurių vaidybinių filmų kūrime (filmai „Nakties sargyba“, „Dienos sargyba“ ir kt.).
Antilietuviška veikla
2013 m. spalio 4 d. Jolantos Butkevičienės vadovaujama Lietuvai adaptuota „Pirmojo Baltijos kanalo“ versija transliavo laidą „Žmogus ir įstatymas“, kurioje buvo neigiami TSRS karinių dalinių nusikaltimai 1991 m. sausio 13 d. įvykiuose.
Po kilusio ažiotažo Lietuvoje J. Butkevičienė pasitraukė iš savo pareigų, o LR Teismas uždraudė šalyje šiuo kanalu transliuoti ne ES pagamintą produkciją.
Tris mėnesius PBK rodė tik ES šalyse sukurtą programą, o 2014 m. sausio 15 d. grįžo įprasta PBK programa.
Gramatinė kaita
Gramatinė kaita () – istorinės kalbotyros terminas, kuriuo įvardijami sinchroniniai (tuo pačiu metu galioję) germanų kalbų veiksmažodžio paradigmoje vykę Vernerio dėsnio reiškiniai.
Apžvalga
Pasak Grimo dėsnio, indoeuropiečių prokalbės (ide.) duslieji sprogstamieji priebalsiai *p, *t, *k ir *kʷ paprastai pavirto germanų prokalbės pučiamaisiais priebalsiais *f, *θ, *x ir *xʷ. Karlas Verneris (Karl Verner) nustatė dėsnį, kad vis dėlto tam tikrais atvejais jie virsdavo skardžiaisiais priebalsiais *b, *d, *g, *gʷ, jei iš karto prieš juos einąs balsis neturėdavo pagrindinio indoeuropiečių prokalbės kirčio. Dar daugiau: ide. *s, kuris germanų prokalbėje šiaip nepakito, šioje padėtyje tapo *z; germanų prokalbės *z šiaurės ir vakarų germanų kalbose vėliau virto *r.
Vadinasi, susidarė penkios priebalsių poros, kiekviena pora atstovauja vienai indoeuropiečių prokalbės fonemai. Toliau lentelėje pateikiama tiksli raida, einant nuo indoeuropiečių prokalbės per germanų prokalbę ir vakarų germanų kalbas iki senosios anglų, senosios vokiečių aukštaičių ir vidurinės olandų kalbų. Matyti didžiuliai gramatinės kaitos išraiškos skirtumai. Atkreiptinas dėmesys, kad lentelėje pateikiami tik žodžio viduryje esančių priebalsių refleksai, nes žodžio pradžioje Vernerio dėsnis paprastai neveikė.
Skrajojantis cirkas
thumb|280px|Curtiss JN-4, įprastinis 1920 metų „oro cirkininkų“ lėktuvas. Skrajojantis cirkas (, barn – daržinė, storming – audringas oro siautulys) buvo apie 1920 metus Amerikoje paplitęs būdas uždirbti demonstruojant lėktuvais įvairius oro triukus. Tai buvo viena pačių pirmųjų civilinės aviacijos formų. Šiuo verslu užsiimantys pilotai atlikdavo beveik visus įsivaizduojamus oro triukus. Tai buvo daugelio pilotų ir jiems padedančių akrobatų pagrindinis pragyvenimo šaltinis, kuriuo vertėsi dauguma, vėliau žymiais tapusių, aviatorių.
Atsiradimo prielaidos
Nors bandymų viešai demonstruoti oro triukus būta ir anksčiau, tikroji „skrajojančio cirko“ era prasidėjo Amerikoje, pasibaigus pirmajam pasauliniam karui. Karo metu JAV buvo pagaminusi labai daug Curtiss JN-4 tipo mokomųjų lėktuvų ir parengusi nemažai juos prižiūrėti ir valdyti sugebančių pilotų. Karui pasibaigus, šie lėktuvai buvo išparduodami labai pigiai (po maždaug du šimtus dolerių, kuomet pradinė kaina buvo apie penki tūkstančiai). Tuo pat metu Amerijoje aktyviai kūrėsi įvairios lėktuvus gaminančios firmos, tačiau dar nesant rinkos, daugelis jų bankrutuodavo pagaminusios vos keletą lėktuvų. Tokių lėktuvų, kurie ne visi buvo prasti, taip pat būdavo galima įsigyti gana pigiai.
Įprastinis veiklos planas
Paprastai pilotai dirbdavo pavieniui arba labai mažomis grupėmis, nors buvo ir keletas didesnes komandas apjungusių „oro cirkų“. Sutartą dieną pilotas apskrisdavo pasirinktą nedidelį miestelį, pritraukdamas žmonių dėmesį. Vėliau jis įsikurdavo kurioje nors fermoje (iš čia barnstorming), su kurios savininku būdavo iš anksto sutaręs. Turėdamas bazę, pilotas dar kartą apskrisdavo miestelį, išberdamas daug į šou kviečiančių reklaminių lapelių. Kaina paprastai būdavo labai maža, tačiau šou neretai pritraukdavo beveik visus miestelio gyventojus, kurių dauguma anksčiau nebūdavo nė mačiusi lėktuvo. Kai kuriose miesteliuose šie praeities įvykiai ir dabar paminimi kaip vietinės šventės.
Pilotai atlikdavo įvairias aukštojo pilotažo figūras, sudėtingus parašiuo šuolius, lošdavo tenisą ar net šokdavo šokius ant skrendančio lėktuvo sparno ir pan. Už nedidelį mokestį jie taip pat pakeldavo į orą visus norinčius paskraidyti lėktuvu (Charles Lindbergh prašydavo penkių dolerių už 15 minučių).
Pabaiga
Spaudžiant konkurencijai, pilotų triukai darėsi vis rizikingesni ir maždaug apie 1927 metus kilo įvairių nelaimingų atsitikimų banga. Atsakant į tai, buvo priimti įvairūs oro akrobatiką reglamentuojantys įstatymai. Jie uždraudė keletą populiarių triukų, ir kai kurie kiti buvo leidžiami tik pernelyg dideliame aukštyje, kur ant žemės esanti publika jau nebegalėjo jų lengvai stebėti. Buvo įvesti ir techniniai reikalavimai lėktuvams. Šie reikalavimai buvo pakankamai griežti, ir senstantiems Curtiss JN-4 juos atitikti būdavo vis sunkiau. Nuslūgimą lėmė ir tai, jog pasibaigus atsargoms pigūs lėktuvai jau nebebuvo parduodami. Visi šie faktoriai kartu pavertė oro cirko verslą pernelyg sunkiu ir sudėtingu, ir dauguma pilotų iš jo pasitraukė.
Konginis povas
Konginis povas (Afropavo congensis) – vištinių paukščių (Galliformes) būrio, fazaninių (Phasianidae) šeimos vienintelė konginių povų genties rūšis natūraliai paplitusi Kongo Demokratinės Respublikos centro rytinės dalies atogrąžų miškuose.
Kūno ilgis 64-70 cm. Patino galva plika, pilkai melsvos spalvos, gerklė purpurinė, likusi kaklo dalis apaugusi trumpomis plunknomis. Ant galvos iš statmenų plunksnų kuodas. Viršutinė kūno pusė bronziškai žalia, su violetinės spalvos apvadais, antuodegis su ryškiomis ovalinėmis dėmėmis.
Plockas
Plòckas – miestas vidurio Lenkijoje, prie Vyslos upės. Išvystyta naftos, mašinų (ypač žemės ūkio), maisto, tekstilės pramonė. Geležinkelio mazgas. Yra Mazovijos muziejus (amatų, baldų eksponatai), per Vyslą nutiesti du tiltai. Miestas yra vienas iš Europos plytų gotikos kelio stočių.
Istorija
Plockas žinomas nuo X a. – tai seniausia gyvenvietė Mazovijoje. 1079–1138 m. čia buvo Lenkijos valdovų sostinė. 1237 m. suteiktos miesto teisės, iki XVII a. jis buvo svarbus prekybos centras. 1793 m. atiteko Prūsijai (vadintas Schröttersburg). XIX a. miestas buvo Plocko gubernijos ir Plocko apskrities centras.
1918 m. vėl atiteko Lenkijai. II pasaulinio karo metu smarkiai sugriautas.
Genovaitė Jokubauskienė-Šteimantaitė
Genovaitė Jokubauskienė-Šteimantaitė (1940 m. gruodžio 14 d. Tabalių k., Kelmės r.) – muzikos mokytoja ir choro dirigentė.
Biografija
Baigusi Pakražančio vidurinės mokyklos devynias klases, 1957–1961 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje – technikume (dėst. A. Masiūnas). 1962–1969 choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Barausko klasė).
Be pedagoginio darbo, G. Jokubauskienė daug metų vadovavo suaugusiųjų chorams ir vokaliniams ansambliams. 1970–1976 ir 1982–1986 Kelmės rajoninių kultūros namų mišriojo choro vadovė. Choras nemažai koncertavo, konkursuose pelnė prizinių vietų, dalyvavo 1975 ir 1985 respublikinėse dainų šventėse. 1969–1982 ji vadovavo Kelmės rajkoopsąjungos darbuotojų mišriajam chorui, kurį parengė 1970 ir 1980 respublikinėms dainų šventėms. 1964–1978 Kelmės medicinos darbuotojų vyrų ir moterų vokalinių ansamblių, 1969–1976 Kelmės rajoninių kultūros namų moterų vokalinio ansamblio, 1980–1988 vaikų muzikos mokyklos mokytojų mišriojo vokalinio ansamblio ir nuo 1994 moterų vokalinio ansamblio „Sidabro gija" vadovė. Su ansambliais daug koncertavo, prizinių vietų laimėjo įvairiuose konkursuose.
G. Jokubauskienė – Kelmės rajono dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė, muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkė.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Vytenis Neverdauskas
Vytenis Neverdauskas (g. 1958 m. sausio 3 d. Girkalnyje, Raseinių r.) – Lietuvos istorikas, politologas, publicistas, žurnalistas, redaktorius, leidėjas, visuomenininkas.
Biografija
1965–1976 m. mokėsi Šiaulių 5-ojoje vidurinėje mokykloje.
1976–1981 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, įgijo istoriko, politologo ir visuomenės mokslų dėstytojo bei anglų kalbos vertėjo konsultanto specialybes. 1985–1988 m. studijavo Vilniaus universiteto aspirantūroje.
1981–1989 m. dėstė Lietuvos žemės ūkio akademijoje.
Nuo 1989–2017 m. UAB „Ūkininko patarėjas“ vyriausiasis redaktorius, direktorius bei valdybos pirmininkas. Nuo 2020 m. UAB „Ūkininko patarėjas" vyriausiasis redaktorius ir valdybos pirmininkas. 1990 m. išleido „Ūkininko patarėjo“ priedą „Jaunasis ūkininkas“, nuo 1991 m. jis tapo atskiru leidiniu. 1990 m. atkūrė laikraštį „Šeimininkė“, vėliau tapusį savaitiniu žurnalu.
1991–1994 m. „Laisvosios Europos radijo“ žemės ūkio apžvalgininkas.
Organizacinė veikla
Nuo 1989 m. Lietuvos žemdirbių sąjūdžio tarybos ir prezidiumo narys. Nuo 1990 m. Lietuvos ūkininkų sąjungos tarybos narys. 1991–1993 m. buvo Lietuvos Žemės ūkio rūmų atkūrimo organizatorius, tarybos narys ir atsakingasis sekretorius. Lietuvos žemės savininkų sąjungos kūrėjas.
Nuo 1991 m. Lietuvos žurnalistų draugijos atkūrimo organizacinio komiteto tarybos narys.
1992 m. buvo Ūkininkių draugijos atkūrimo organizacinės grupės narys. Nuo 1992 m. Respublikinės jaunųjų ūkininkų ratelių globos tarybos narys
The View EP
The View EP yra debiutinis anglų indie rock grupės The View EP, pasirodęs 2006 m. kovą. Tai pirmasis grupės oficialus išleidimas rinkoje.
Vytenis Neverdauskas
Organizacinė veikla
Automobilininkų klubo „Autoviražas“ vienas įkūrėjų, 1993–1997 m buvo šio klubo viceprezidentu. Traktorių slalomo ir arimo arkliais varžybų Lietuvoje pradininkas. Respublikinės lenktyninių žirgų lygos ir Lietuvos ristūnų sporto sąjungos steigėjas. Nuo 2000 m. Respublikinių melžėjų varžytuvių organizacinio komiteto narys. Lietuvos traktorių sporto federacijos vienas steigėjų.
Nuo 2003 m. poezijos konkurso „Žydinčios vyšnios šakelė“ organizacinio komiteto narys. Nuo 2005 m. Sartų žirgų lenktynių organizacinio komiteto narys. 2006 m. išrinktas Raseinių r. Garbės piliečiu. Nacionalinės naminės degtinės gamintojų asociacijos steigėjas. Lietuvos agroverslo visuomenės 2010 m. išrinktas į 1990–2010 m. šalies žemės ūkio lyderių dvidešimtuką. UAB „Lietuvos totalizatorius“ steigėjas. Parodų: „Ką pasėsi“, „Agropanorama“, „Sprendimų ratas“ organizacinių komitetų narys.
Apdovanojimai
Apdovanotas:
Visuomeninė veikla
Nuo 2003 m. Lietuvos traktorių sporto federacijos viceprezidentas, nuo 2004 m. Nacionalinės naminės degtinės gamintojų asociacijos asamblėjos pirmininkas, nuo 2011 m. Lietuvos žirgų totalizatoriaus valdybos narys, nuo 1999 m. Amerikos biografijos instituto Patarėjų tarybos narys.
Molovistė
Molovistė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Plaskų valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į šiaurės vakarus nuo Plaskų, 18 km į šiaurės rytus nuo Augustavo ir 89 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra šalia Sirvo ežero.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Vengruvo žemėjimas
Vengruvo žemėjimas  – mezoreljefas, esantis rytų Lenkijoje, Mazovijos ir Liublino vaivadijose. Vakaruose ribojasi su Kalušino aukštuma, šiaurėje su Volomino lyguma, rytuose su Sedlcų aukštuma ir pietuose su Želechuvo aukštuma. Regiono plotas sudaro 578 km². Regionas yra 150 m aukštyje virš jūros lygio, kurį daugiausiai sudaro pelkėtos pievos ir miškai, esantys Liveco upės apylinkėse. Didžiausios regiono gyvenvietės yra Vengruvas, Livas ir Kotunas.
Pūčkorių kraštovaizdžio draustinis
Draustinis žymus valstybinės reikšmės gamtos paminklu – Pūčkorių atodanga.
Bowie peilis
thumb|200px|Bowie peilis
Bowie peilis  – stambus sunkusis peilis, iki 30 cm ilgio ašmenimis, su originalia geležte, kurios smaigalyje padarytas įlenkto lanko formos nukirtimas. Pati geležtės viršūnė kiek pakreipta į viršų. Nuo kitų clip-point tipo geležčių Bowie peilį skiria smailesnis, ylą primenantis smaigalys. Lenktoji geležtės kraštinė dažnai yra su pjaunančiu kraštu arba imituoja aštrią briauną. Tvirta, nerūdijančio plieno geležtė įtvirtinama per visą rankenos ilgį. Rankai apsaugoti dauguma šių peilių turi išraiškingą gardą.
Vardo kilmė
Peilis vadinamas jo sukūrėjo, amerikiečių Teksaso revoliucijos didvyrio James Bowie (1796–1836) vardu. Jo autorius nešiojo peilį su 23,5 cm ilgio ir 3,8 cm pločio ašmenimis. Populiarus įrankis JAV, laikomas „laukinių vakarų“ legenda. Šio peilio vardu pavadinamos clip-point tipo geležtės. Tai ir britų roko muzikanto David Bowie pasirinktas sceninis vardas.
Vengruvo žydų kapinės
Vengruvo žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos XVIII a. Vengruvo mieste. Per karą kapinės buvo suniokotos. Po karo kapinių vietoje buvo pastatyta mokykla. 1982 m. įkurtas Lapidariumas, kuriame saugomi 400 antkapių, seniausias iš jų 1789 metų.
Algebrinė struktūra
Algebrinė struktūra - aibė, kurioje yra apibrėžta viena arba kelios algebrinės operacijos. Algebrinės struktūros yra žymimos kortežais: kur S yra aibė, \ast yra kompozicijos dėsnis, kurio tiksli išraiška yra apibrėžiama kiekvienu konkrečiu atveju.
Grupoidas
Grupoidas - tai aibė, kurioje yra apibrėžtas vienas uždaras kompozicijos dėsnis. Daugiau jokių sąlygų grupoidui nėra - net asociatyvumo sąlygos.
Pavyzdžiui, realiųjų skaičių aibė su atimties kompozicija yra grupoidas, nes atimties operacija nėra asociatyvi: ,.
Pusgrupė
Pusgrupė - tai aibė, kurioje yra apibrėžtas uždaras asociatyvus kompozicijos dėsnis.
Pavyzdžiui, natūraliųjų skaičių aibė be nulio sudėties atžvilgiu yra pusgrupė, nes sudėties operacija yra asociatyvi: ,, ir ši struktūra neturi neutralaus elemento.
Monoidas
Monoidas – pusgrupė, kurioje yra neutralusis elementas (vienetas) toks, kad:
Čia e yra neutralus elementas.
Grupė
Grupė tai yra monoidas, kuriame kiekvienas elementas turi sau simetrinį elementą (atvirkštinį):
Čia a^{-1} elementas atvirkštinis a.
Abelio grupė
Abelio grupė tai yra grupė, kurioje esantis kompozicijos dėsnis yra komutatyvus:
Čia a,b – aibės elementai.
Žiedas
Žiedas tai yra aibė su joje įvestais dviem kompozicijos dėsniais (+,\cdot). Pirmojo kompozicijos dėsnio (+) atžvilgiu žiedas yra Abelio grupė. Antrojo kompozicijos dėsnio (\cdot) atžvilgiu žiedas yra pusgrupė. Ir taip pat abiem kompozicijos dėsniams galioja distributyvumo taisyklė:
Čia a,b,c aibės elementai.
Kūnas
Kūnas tai yra žiedas, kuris pirmojo kompozicijos dėsnio (+) atžvilgiu yra Abelio grupė. Antrojo kompozicijos dėsnio (\cdot) atžvilgiu yra tiesiog grupė (nebūtina komutatyvumo sąlyga), kurioje atvirkštinis elementas apibrėžtas visiems aibės elementams, išskyrus „0 “– pirmojo kompozicijos dėsnio (+) neutralųjį (vienetinį) elementą.
Laukas
Laukas tai yra kūnas, kuriame antrasis kompozicijos dėsnis (\cdot) yra komutatyvus. Arba kitas apibrėžimas, kad tai yra žiedas, kuriame abu kompozicijos dėsniai yra Abelio grupės.
Devizas
Devizas:
Sagavas (Lazdijai)
Sagavas – buvęs kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, Sagavo ežero rytinėje pakrantėje. Kaimo vardu paežerėje pavadinta Sagavo gatvė, einanti pro Miesto Kolonijos, Gervėnų ir Lapšiaus kaimus.
Istorija
Iki Pirmojo pasaulinio karo buvo tik Sagavo dvaras. Po žemės reformos atsirado keletas viensėdžių.
Iki 2006 m. kaime augo Sagavo liepa (gamtos paminklas), 550 metų senumo. Dėl supuvusio vidurio nupjauta. Jos vietoje nepastatytas joks paminklas.
Jonaitiškiai
Jonaitiškiai (arba Jonaitiškis) – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Tyrulių. Seniūnaitijos centras. Yra Jonaitiškių geležinkelio stotis, buvęs Jonaitiškių dvaras.
Balstogės Šv. Marijos Magdalenos cerkvė
'''Balstogės Šv. Marijos Magdalenos cerkvė'''  – cerkvė esanti Balstogės mieste, centriniame parke. Cerkvė priklauso Balstogės Šv. Nikolajaus parapijai. Cerkvė pavadinta Marijos Magdalietės garbei. Pastatas buvo pastatytas 1758 m. kaip katalikų koplyčia, kurios statybas finansavo Janas Klemensas Branickis. 1768 m. šalia koplyčios buvo įkurtos katalikų kapinės. 1864 m. koplyčią perėmė stačiatikiai ir pavertė ją cerkve. 1966 m. spalio 20 d. cerkvė buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Kopakabana (Bolivija)
Kopakabana  – miestas šiaurės vakarų Bolivijoje, La Paso departamente, Titikakos ežero pakrantėje. Manko Kapako provincijos centras. Miestas išsidriekęs tarp kalnų, 155 km nuo La Paso. Kopakabana yra svarbus turistinis ir religinis šalies centras.
Miesto įžymybė – Kopakabanos Šv. Mergelės bazilika, pastatyta 1619 m. Po sekmadienio mišių prie jos vyksta neįprastas ritualas – automobilių (kurie ta proga puošiami gėlėmis, vainikais) šventinimas. Taip pat vystomi tradiciniai amatai, vyksta indėnų šventės. Iš Kopakabanos prieplaukos rengiamos ekskursijos į Saulės ir Mėnulio salas.
Istorija
Ilgai manyta, kad miesto pavadinimas kilo nuo aimarų kalbos žodžių kota kahuana, reiškiančių „vaizdas į ežerą“. Tačiau dabar manoma, kad Kotakawana vadinta indėnų vaisingumo deivė.
Iki ispanų užkariavimo, Kopakabana buvo religinis centras. 1538 m. čia pradėjo veikti dominikonai, vėliau augustiniečiai. Pasakojama, kad indėnas Fransiskas Titu Jupankis (Huaina Kapako palikuonis) padaręs Mergelės Marijos paveikslą, kuris pagarsėjęs savo šventomis galiomis. Nuo to meto, Kopakabana tapo svarbiausiu religiniu centru šalyje.
Copacabana (Bolivia)
Atlanto chartija
thumb|180px|Atlanto chartija Atlanto chartija – dokumentas, kurį 1941 m. rugpjūčio 14 d. pasirašė JAV prezidentas Franklinas D. Ruzveltas ir Didžiosios Britanijos ministras pirmininkas Vinstonas Čerčilis. Jis tapo vienu pagrindinių antihitlerinės koalicijos programinių dokumentų, jame buvo susitarta kariauti iki visiško agresorės sutriuškinimo.
Chartija buvo apsvarstyta ir priimta Atlanto konferencijoje „Riviera“, karinėje jūrų bazėje Ardžentija Niufaundlende. 1941 m. rugsėjo 24 d. prie chartijos prisijungė TSRS, Belgija, Čekoslovakija, Graikija, Liuksemburgas, Nyderlandai, Norvegija, Lenkija, Jugoslavija ir generolo Šarlio de Golio vadovaujama Prancūzijos vyriausybė. Šioje chartijoje kalbama apie kolektyvinio saugumo sukūrimą ir taikos išsaugojimą pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, nors JAV dar nebuvo įstojusi į karą.
Atlanto chartija svarbi Lietuvos istorijoje tuo, kad joje buvo įsipareigota atkurti visas iki karo egzistavusias suverenias valstybes, vadinasi, buvo žadama atkurti ir Baltijos šalių valstybingumą. Atlanto chartija buvo vienas iš pokario partizaninį pasipriešinimą Lietuvoje skatinusių veiksnių, teikęs viltį dėl Vakarų intervencijos.
Vykdydamos prisiimtus Atlanto chartijoje įsipareigojimus šalys pačios galėjo pasirinkti savo valdymo formą. Pasaulyje taikiu būdu atsirado daug nepriklausomų valstybių, Didžioji Britanija neteko daugelio savo kolonijų (pvz., Indijos).
Upsala
Upsala – centrinės Švedijos miestas, esantis apie 70 km į šiaurę nuo Stokholmo. Tai ketvirtasis pagal dydį šalies miestas su 130 000 gyventojų (su priemiesčiais – 180 000 gyv.), Upsalos lėno sostinė.
Istorija
left|thumb|200px|Piliakalniai Senojoje Upsaloje Senasis Upsalos miesto centras buvo įsikūręs maždaug 5 km į šiaurę nuo dabartinio, vietovėje, šiuo metu vadinamoje Senąja Upsala (Gamla Uppsala). Maždaug XIII a. dėl patogesnės vietos prekybai dabartinės Upsalos centro vietoje įsikūrusi Östra Aros gyvenvietė savo reikšme pranoko Senąją Upsalą. Gaisrui sunaikinus Senosios Upsalos katedrą, buvo priimtas sprendimas naują statyti dabartinėje vietoje.
Nuo 1164 m. Upsala yra Švedijos arkivyskupijos centras. Miesto katedroje 1594 m. Švedijos karaliumi buvo vainikuotas Lietuvos-Lenkijos valdovas Zigmantas Vaza, Vazų dinastijos ATR pradininkas. Čia ilsisi ir jo motina Kotryna, kurios garbei katedros koplyčia vadinama Jogailaičių vardu, o sarkofagą puošia Lietuvos ir Švedijos herbai.
1477 m. įkurtas Upsalos universitetas, seniausioji aukštoji mokykla Skandinavijoje.
XVI a. Upsaloje pastatyta pilis.
Susisiekimas
Pro Upsalą eina pagrindinė Švediją šiaurės – pietų kryptimi jungianti magistralė – Europos kelias E4. Švedijos nacionaliniais keliais miestas taip pat sujungtas su Noršiopingu bei Sala. Geležinkeliu miestas sujungtas su sostine Stokholmu pietuose, taip pat šiaurinės ir centrinės Švedijos miestais.
Už 40 km į pietus nuo Upsalos įsikūręs didžiausias Švedijoje Stokholmo-Arlandos oro uostas.
Vygintas Grinis
Biografija
1968 m. baigė Kauno 8-ąją vidurinę mokyklą, 1974 m. – KPI Automatikos fakultetą. 1979–1982 m. mokėsi KPI Skaičiavimo mašinų katedros aspirantūroje. Technologijos mokslų daktaras. Turi Nepaprastastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro rangą.
1974–1979 m. buvo KPI mokslo darbuotojas, 1983–1991 m. – Skaičiavimo mašinų katedros docentas.
1991–1995 m. buvo Kauno miesto Tarybos pirmininkas.
1995–1998 m. dirbo UAB "Alna" skyriaus vadovu, KTU Visuomenės institucijų administravimo katedros docentu.
1998–2001 m. buvo Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Čekijos Respublikoje ir Vengrijos Respublikai.
1999– 2014 m. buvo KTU Europos instituto docentas.
2002–2015 m. buvo Kauno miesto savivaldybės Investicijų ir strateginio planavimo (ankst. pavadinimai:  Plėtros programų ir investicijų, Plėtros programų valdymo, Ekonominės plėtros) skyriaus vedėjas.
Nuo 2015 m. – VšĮ Kauno mokslo ir technologijų parko direktorius.
Antanas Algimantas Sprindys
miniatiūra|160px|right|A. Sprindžio kapas
Antanas Algimantas Sprindys (1928 m. vasario 28 d. Šiauliuose – 2018 m. sausio 31 d.) – Lietuvos architektas.
Biografija
1934–1940 m. mokėsi Šiaulių pradžios mokykloje, 1940–1943 m. Šiaulių berniukų gimnazijoje, 1943–1944 m. Mažeikių gimnazijoje, 1944–1946 m. Viekšnių gimnazijoje. 1946–1952 m. studijavo Kauno valstybinio universiteto (nuo 1951 m. Kauno politechnikos institutas) Architektūros fakultete.
Nuo 1952 m. architektas Kaune. 1953–1976 m. Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filialo architektas, 1965–1976 m. projektų vyriausiasis architektas. 1976–1987 m. miesto vyriausiasis architektas, miesto Statybos ir architektūros valdybos viršininkas. 1987–2007 m. dėstė projektavimo disciplinas Dailės akademijoje (buv. LSSR valstybinio dailės instituto Kauno Pramoninės dailės fakultetas), 1987 m. docentas. Iliustravo vadovėlius, kūrė plakatus bei degtukų dėžučių etiketes.
1988–1990 m. Lietuvos kultūros fondo Kauno tarybos pirmininkas, vienas Istorijos muziejaus sodelio atkūrimo, buvusių paminklų atstatymo iniciatorių, o vėliau ir architektūrinės projekto dalies autorius. Lietuvos architektų sąjungos narys.
Palaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse.
Projektai
thumb|200px|Merkurijus thumb|200px|Karo muziejaus sodelis
Vytautas Jurkūnas (1910)
Vytautas Jurkūnas (1910 m. birželio 1 d. Vindeikiuose, Musninkų valsčius, Ukmergės apskr. – 1993 m. spalio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas grafikas.
Biografija
Dailininko Vytauto Jurkūno tėvas. 1929–1935 m. mokėsi Kauno meno mokykloje, mokytojai Mstislavas Dobužinskis, Adomas Galdikas, Kajetonas Sklėrius ir kt.