cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Borisas Pasternakas
Nobelio premija ir Pasternako pasmerkimas Sovietų Sąjungoje
Džavaharlalis Nehru ir Albertas Camu surašė peticiją dėl naujojo Nobelio premijos laureato Pasternako Nikitai Chruščiovui, bet viskas buvo veltui.
Dėl Vakaruose paskelbto eilėraščio „Nobelio premija“ (rus. „Нобелевская премия”) Borisas Pasternakas 1959 m. vasario mėn. buvo iškviestas pas Sovietų Sąjungos generalinį prokurorą, kur jam buvo grasinama pareikšti kaltinimus pagal SSRS 1958 m. gruodžio 25 d. įstatymo „Dėl baudžiamosios atsakomybės už valstybinius nusikaltimus“ (rus. „Об уголовной ответственности за государственные преступления“) 1 straipsnį „Tėvynės išdavimas“.
Paskutinieji gyvenimo metai
Po romano „Daktaras Živaga“ Borisas Pasternakas poezijoje nagrinėjo visuotinius meilės, nemirtingumo ir susitaikymo su Dievu klausimus. Rašytojas toliau užsiėmė vertimais. Borisas Pasternakas mirė nuo plaučių vėžio Peredelkino kaime netoli Maskvos 1960 m. gegužės 30 d., būdamas 71 metų. Pranešimas apie jo mirtį buvo paskelbtas „Литературная газета“ (birželio 2 d. numeris), „Литература и жизнь“ laikraštyje (birželio 1 d.) [78], taip pat laikraštyje „Вече́рняя Москва́“. Rašytojo laidotuvėse dalyvavo daug žmonių, nepaisant KGB. Borisas Pasternakas palaidotas 1960 m. birželio 2 d. Peredelkino kapinėse.
Atminimo išsaugojimas
1986 m. Peredelkino kaime name, kuriame paskutinius gyvenimo metus praleido Borisas Pasternakas, buvo įsteigtas pirmasis muziejus rašytojui. 1990 m. rašytojo 100-osioms gimimo metinėms, Boriso Pasternako memorialinis muziejus atvėrė duris Čistopolyje, name, kuriame poetas gyveno 1941–1943 metais. 2008 m. Pasternako muziejus atidarytas Vsevolodo-Vilvos kaime (Permės kraštas), kuriame rašytojas dirbo kelerius metus. 2009 m. Permėje atidengtas pirmasis paminklas Borisui Pasternakui.
Karčiauskas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Karčiauskienė (ištekėjusi moteris) ir Karčiauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Slučo Kolonija
Slučo Kolonija – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Radziluvo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į vakarus nuo Radziluvo, apie 27 km į pietus nuo Grajevo ir apie 64 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Melatoninas
thumb|220px|right|Melatonino molekulės trimatis vaizdas Melatoninas (N-acetil-5-metoksitriptaminas) ( „juodas“, tonas „įtampa“) – hormonas, kurį gamina kankorėžinė liauka, daugiausia nakties miego metu. Jis lėtina medžiagų apykaitą, slopina skydliaukės funkciją. Jis taip pat yra antioksidantas – naikinantis laisvuosius radikalus.
Svarba miego ritmui
Mokslininkai mano, kad sezoninės depresijos priežastis yra rudens ir žiemos šviesos pakitimai – dėl to keičiasi melatonino gamyba.
Melatoninas, slopina skydliaukės funkciją ir lėtina medžiagų apykaitą. Jis gaminamas smegenyse miego metu.
Melatonino gamybą skatina tamsa, o labiausiai lėtina mėlynoji šviesa, sklindanti iš išmaniųjų įrenginių ir televizoriaus ekranų. Melatonino prekursorius (pirmtakas) yra serotoninas, neuromediatorius, sintetinamas iš aminorūgšties triptofano.
Žinduolių organizme buvo identifikuoti dviejų tipų melatonino receptoriai: Mel1A ir Mel1B. Daugiausiai melatonino receptorių yra randama hipotalame ir akies tinklainėje. Organizmui senstant, melatonino gamyba sutrinka. Tai priklauso nuo kankorėžinės liaukos veiklos sumažėjimo ar degeneracijos ir siejama su dažnesniais miego sutrikimais.
Melatonino tipo vaistai
Vaistinėse galimą įsigyti melatonino hormono. Jis naudojamas įvairaus tipo miego sutrikimais – senstant, keliaujant, bandant prisitaikyt prie naujo miego ritmo. Vienas iš vaistų, sudarytas iš melatonino yra Circadin. Jis sukurtas taip, kad pamažu vaistui tirpstant, kūne jo koncentracija lieka vienoda ir panaši į natūraliai gaminamo melatonino. Šio vaisto veiksmingumas ir saugumas tyrimuose atitiko benzodiazepininių (BZD) bei nebenzodiazepininių (ne–BZD) migdomųjų veiksmingumui. Melatoninas nėra susijęs su vykdomųjų funkcijų pablogėjimu. Miegas išlieka baigus gydymą melatoninu, nėra nutraukimo simptomų ar grįžtamosios nemigos – o tai būdinga BZD ar ne–BZD hipnotikams.
Jonas Jamielkovskis
Jonas Jamielkovskis (, apie 1578 m. Žemaitija – 1649 m. spalio 1 d. Vilnius) – SJ, Lietuvos kunigas, jėzuitas.
Hokusajo tapyti 24 Fudzijamos vaizdai
thumb|right| „Asimov's Science Fiction“ žurnalas, kuriame [[1985 m. apsakymas buvo pirmą sykį publikuotas]] Hokusajo tapyti 24 Fudzijamos vaizdai – fantastinis Roger Zelazny apsakymas, 1985 m. nominuotas Nebula premijai ir 1986 m. laimėjęs Hugo premiją. Apsakymą iš dalies įkvėpė 1965 m. išleistas Hokusajo paveikslų rinkinys „Hokusai’s Views of Mt. Fuji“, kuriame buvo 24 Fudzijamos kalno paveikslai. Iš viso Hokusajis yra nutapęs virš šimto Fudzijamos kalno vaizdų, o labiausiai garsus kitu ciklu – „36 Fudzijamos kalno vaizdai“.
Siužetas
Apsakymas suskirstytas į 24 skyrius, kiekvienas atitinka vieną Hokusajo paveikslą iš ciklo.
Pagrindinė veikėja, amerikietė, keliauja po Fudzijamos kalno apylinkes (Japonija) bėgdama nuo savo buvusio gyvenimo ir buvusio vyro, kuris perkėlė savo sąmonę į visuotinį kompiuterių tinklą, iš kur gali kontroliuoti bet kokius prie jo prijungtus prietaisus ar net sukurti tam tikras elektrines manifestacijas realiame pasaulyje. Ji keliauja aplink Fudzijamos kalną, kaip gidą naudodama Hokusajo ciklo knygutę, vis palygindama matomus vaizdus su kalnu, kaip jis atrodė Hokusajo laikais.
Petah Tikva
Petah Tikva – miestas vidurio Izraelyje, 10 km į rytus nuo Tel Avivo. Išvystyta tekstilės, metalo, elektronikos, plastmasės, maisto, gumos, muilo pramonė. Yra zoologijos sodas, meno muziejus.
Istorija
Gyvenvietę 1878 m. įkūrė žydai naujakuriai iš Europos. 1937 m. gavo miesto teises.
Bledas
Bledas  – miestas šiaurinėje Slovėnijoje, Krajinos regione, Julijos Alpėse; savivaldybės centras. Šalia miesto telkšo Bledo ežeras. Miestas yra populiarus kurortas.
Istorija
1918 m. iširus Austrijai-Vengrijai, Bledas atiteko Jugoslavijos karalystei ir tapo Karadžiordževičių giminės vasarine rezidencija. Tęsdamas šią tradiciją, Jugoslavijos vadovas Josifas Broz Titas 1947 m. mieste įkūrė savo rezidenciją.
Šachmatai
1961 m. mieste įsikūrusiame Grand Hotel Toplice viešbutyje vyko vieni svarbiausių tarptautinių šachmatų turnyrų istorijoje. 2002 m. mieste buvo surengta 35-oji Šachmatų olimpiada.
Kasakauskis
Kasakauskis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kasakauskienė (ištekėjusi moteris) ir Kasakauskytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
2003 m.
2003 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių. Tai taip pat:
2003 m. rinkimai surengti virš 30 šalių.
Įvykiai
Sausis Vasaris Kovas Gegužė Birželis Liepa Rugsėjis
Sausis Vasaris Kovas Balandis Gegužė Birželis Spalis Gruodis
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Haapai
thumb|right|250px|Salyno žemėlapis Haapai – salų grupė Tongos salyno centrinėje dalyje. Išsidėsčiusi 150 km į šiaurę nuo Tongatapu salos. Svarbiausios salos – Lifuka ir Foa. Lifukos saloje yra svarbiausias salyno miestas – Pangajus.
Geografija
Iš viso Haapai salyną sudaro 68 salos. Dauguma jų – koraliniai rifai ir atolai, tačiau yra ir kelios vulkaninės salos, kuriose veikia aktyvūs ugnikalniai (Tofua, Kao, Fonuafoou), esantys salyno vakaruose. Aukščiausia vieta – Kao ugnikalnis (1046 m).
Salyne gyvena 5665 gyventojai (2021 m.). Plotas 109,3 km². Tankiausiai gyvenamos Lifukos ir Foa salos. Haapai salynas – taip pat yra ir vienas iš trijų Tongos Karalystės administracinių vienetų. Suskirstytas į 6 apygardas. Geografiškai išskiriamos 4 salų grupės (Lifuka, Kotu, Nomuka ir Ugnikalnių salos). Žemiau pateikiami salų duomenys:
Istorija
Salos apgyvendintos polineziečių jau prieš 2700 m. Pirmasis europietis, išvydęs Ha’apai salas, buvo olandų jūrininkas Abelis Tasmanas, kuris 1664 m. pasiekė Nomukos salą. Vėliau salyne ne kartą lankėsi Džeimsas Kukas. 1845 m. prijungtos prie Tongos Karalystės.
Vergovė
thumb|250px|right|Berniuko vergo nuotrauka [[Zanzibaras|Zanzibare, daryta maždaug 1890 m.]] Vergovė – visuomeninių santykių forma, kurioje asmuo ar asmenų grupė, netekę esminių žmogaus teisių ir laisvių, yra išnaudojami kitų asmenų ar institucijos. Dauguma istorinių ir šiuolaikinių vergovės apraiškų remiasi paprotine teise ir tradicija.
Teisiniuose ir istoriniuose apibrėžimuose, vergovė yra dažnai apibūdinama kaip sistema, kurioje žmogus yra paverčiamas kito žmogaus nuosavybe – vergu. Vergai yra vienašališkai verčiami dirbti prieš savo valią, gali būti parduoti ar išmainomi kaip nuosavybė. Vergų išnaudojimo ir dehumanizacijos būdai priklauso nuo konkrečios vergovės formos ir jos politinio, socialinio ir kultūrinio konteksto.
Hubertas Smilgys
Hubertas Smilgys (g. 1948 m. lapkričio 3 d. Leilėnai, Tryškių valsčius, dab. Telšių raj.) – Lietuvos kultūros veikėjas, Lietuvos kultūros fondo valdybos pirmininkas.
Biografija
1956–1959 m. mokėsi Tryškių vidurinėje mokykloje, 1959–1963 m. Šiaulių raj. Kubelių pradinėje ir Drąsučių aštuonmetėje mokykloje, 1965 m. baigė Auksučių aštuonmetę mokyklą. 1965–1967 m. mokėsi Šiauliuose ir Kuršėnuose, 1970–1974 m. Vilniaus kultūros mokykloje, 1976–1980 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, 1982–1986 m. studijavo Lietuvos konservatorijoje.
1970 m. Paežerių, o 1970–1978 m. Bridų kultūros namų direktorius. 1978–1990 m. Kelmės raj. Kultūros skyriaus vedėjas, 1990–1991 m. Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto įgaliotasis referentas, nuo 1991 m. fondo Šiaulių krašto tarybos pirmininkas. 1992–2000 m. Šiaulių miesto savivaldybės Kultūros skyriaus vedėjas. Nuo 2000 m. knygų leidyklos „Saulės delta“ vyr. redaktorius. Nuo 2003 m. Lietuvos kultūros fondo valdybos pirmininkas.
1988–1990 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Kelmės rajono Seimelio pirmininkas. Omahos (JAV) garbės pilietis.
Veikla
Lietuvos tradicinių renginių Kelmėje, Liaudies meno šventės ir Meno renginių dekados, vykstančių nuo 1979 m. idėjos autorius ir režisierius, Dainų švenčių, literatūrinių susitikimų ir kitų renginių režisierius. Tradicinių Šiaulių krašto pasaulio kraštiečių Tėvynainių sambūrių Šiaurės Lietuvoje iniciatorius. Jam vadovaujant Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto skyriui, įgyvendintos Šiaurės Lietuvos meno galerijos Frenkelių rūmuose Šiauliuose steigimo, Katalikiškojo kultūros centro kūrimo, Saulės mūšio tyrinėjimo idėjos, vykdomi Šiaurės Lietuvos istorinių vietovių – Kryžių kalno, Kražių, Pašiaušės, Tytuvėnų, Žagarės ir kiti paveldo išsaugojimo projektai, įsteigtos filosofo Stasio Šalkauskio, Lietuvos Karalienės Mortos premijos. Nuo 1990 m. rengiami Saulės mūšio metinių minėjimai, konferencijos bei sueigos Jauniūnuose, Joniškyje, Šiauliuose ir Vilniuje.
Bibliografija
Parengti leidiniai:
Vergovė
Vergovė yra pasmerkta ir uždrausta tarptautine teise visose pasaulio šalyse.
Dvidešimtojo amžiaus pabaigoje išsivystė naujas šiuolaikinės vergovės supratimas. Nors vergija yra uždrausta teisiškai, dalis priverstinių žmogaus teises ir laisves apribojančių veiklų yra laikomos šiuolaikine vergove (pavyzdžiui, skolinė vergovė, seksualinio išnaudojimo vergovė, nelegalių sutarčių vergovė, priverstinės santuokos, nelegalus vaikų darbas). Kaip nusikalstama veika susijusi su prekyba žmonėmis.
Samprata
Vergovės sąvokos reikšmė yra daugialypė. Ją nulėmė šio visuomeninio reiškinio įvairovė ir didžiulis vergijos istorinis ir geografinis paplitimas.
Seniausia išsami teisinė vergovės samprata buvo suformuota senovės Romos teisinėje sistemoje. Pasak Romos jurisprudencijos specialisto Florentino, vergija buvo institucija, kuri priklausė tautų teisei ir pagal kurią žmogus priešingai prigimčiai  buvo laikomas kito žmogaus nuosavybe. Anot romėnų juristo Gajaus, visi žmonės buvo skirstomi į laisvus asmenis ir vergus. Remiantis universalia tautų teisės praktika, vergai neturėjo teisinio savarankiškumo ir visiškai priklausė nuo savo savininkų valios, grindžiamomis jų potestas teisėmis.
Tarptautinės žmogaus teisių srityje kertinis vergovės apibrėžimas buvo suformuotas Tautų Sąjungos 1926 m. konvencijoje dėl vergovės ir išplėstas jos papildymu 1956 m.
Konvencijos pirmasis punktas apibrėžia vergovę kaip
"žmogaus padėtį arba būklę kai jo atžvilgiu yra taikomos visos ar dalinės nuosavybės teisės."
Tautų Sąjungos organizuotas vergovės pasmerkimas ir uždraudimas yra įtrauktas į Jungtinių Tautų Visuotinę žmogaus teisių deklaraciją. Jos ketvirtasis punktas skelbia:
"Niekas negali būti laikomas vergijoje ar nelaisvas; visų formų vergija ir prekyba vergais yra draudžiama."
Šiuolaikinių humanitarinių ir socialinių mokslų darbuose vergovės samprata nesiremia išskirtinai jos teisiniais apibrėžimais. Istorijos darbuose vergija yra apibūdinama kaip visuomeninių santykių sistema, priklausoma nuo politinių ir ekonominių veiksnių. Sociologijoje vergovė yra suprantama kaip visuomeninis reiškinys, dažnai tradicinis ir paprotinis, kartais išaugęs į teisiškai reglamentuotą visuomenės institutą. Antropologijoje vergovė apima itin platų žmonių gyvensenos spektrą su įvairiomis žmonių priklausomumo formomis.
Bruožai
Vergovės pagrindiniai bruožai žymi ir apibūdina žmonių pavergimo, įverginimo ir išnaudojimo būdus. Istoriniuose ir sociologiniuose tyrimuose vergovė yra dažnai charakterizuojama remiantis ryškiausiomis šio socialinio reiškinio apraiškomis istoriniuose vergovinių santvarkų pavyzdžiuose.
O. Patersonas ir vergovė kaip socialinė mirtis
1982 m. lyginamosios sociologijos veikale Vergovė ir socialinė mirtis, amerikiečių sociologas Orlandas Patersonas pasiūlė naują vergovės apibrėžimą, kurio pagrindu tapo nauja teorinė sąvoka apie žmogaus socialinę mirtį. Pasak sociologo, asmeninių santykių lygmenyje vergovė yra smurtinis ir nuolatinis dominavimas taikomas nelaisvėje esančių žmonių atžvilgiu, kurie šio proceso metu priverstinai netenka savo žmogiškosios garbės ir natūralių giminystės saitų. Dėl šių aplinkybių vergus ištinka socialinė mirtis: jie tampa paniekinti, garbės ir žmogiškųjų ryšių netekusiais asmenimis, kurie atsiduria įprastinių visuomeninių santykių užribyje.
Nors Patersono vergijos kaip socialinės mirties teorija tapo plačiai naudojamu bendruoju vergovės apibūdinimu anglosaksiškuose darbuose, jis nėra taikomas be išlygų. Viena ryškiausių šiuolaikinių krypčių vergovės tyrimuose pabrėžia, kad asmeniniai santykiai vergovėje buvo sąlygoti derybiniais žmogiškaisiais santykiais. Tokio pobūdžio santykiuose galios persvara ir jos svertai priklausė vergvaldžiams, tačiau pavergti asmenys turėjo galimybių varžytis ir priešintis jų savininkų valiai.
Santvarka
thumb|350px|right|Prancūzų menininko [[Žanas-Baptistas Debre|Žano-Baptisto Debre tapybos darbas sukurtas jo kelionių po Braziliją laiku (nutapytas tarp 1816–1823 m.). Įprasto likimo dama savo namuose tarp jos kasdienių įpročių vaizduoja devyniolikotojo amžiaus pradžios kasdienybę Brazilijoje su vergais namų tarnystėje.]]
Žmonijos istorijoje vergovė buvo paplitusi daugelyje civilizuotų visuomenių. Rašytiniai šaltiniai liudija apie išsivysčiusias vergijos sistemas ankstyvojoje Mesopotamijoje, senovės Egipte, Viduržemio jūros regione, senovės Kinijoje, Korėjoje, Indijoje. Senojo ir Naujojo Testamento pasakojimai mini plačiai visuomenėje paplitusią vergovę, kuri buvo laikoma priimtina tradicinės visuomenės apraiška.
Pastebima, kad tik dalis jų pasižymėjo aukštu vergijos kaip visuomeninio instituto išsivystymu. 1980 m. veikale Senovės vergija ir moderni ideologija, amerikiečių antikinės istorijos tyrinėtojas Mozis Finlis pasiūlė išskirti penkias išsivysčiusias vergovinės santvarkos visuomenes. Jomis, Finlio nuomone, buvo senovės Graikijos poliai (išskyrus Spartą), senovės Roma, Karibų jūros kolonijinės šalys, Brazilija ir Šiaurės Amerikos pietų valstijos. Anglosaksiškose šalyse, ypač antikinės istorijos srityje, Finlio penkių išsivysčiusių vergovinių santvarkų kanonas tapo bene įtakingiausia teorija vergijos istorijos studijose. Šiuolaikiniuose darbuose, Finlio teorija yra laikoma nors ir įtakinga, bet tik viena iš daugelio lyginamųjų istorinės vergijos vertinimų.
Nors nėra bendro sutarimo, dažniausios aplinkybės leidžiančios visuomenei tapti pilnaverte vergovine santvarka reikalavo didelio pavergtų žmonių skaičiaus, vergijos teisę užtikrinančių įstatymų ir institutų, svaraus vergų ekonominio indėlio ir paplitusios vergvaldinės kultūros.
TSRS sekso nėra
„TSRS sekso nėra“  – frazė, kurios pradžia buvo vienos televizijos tilto Leningradas-Bostonas (1986 m.) dalyvės pasisakymas.
Frazės atsiradimo istorija
1986 m. televizinių laidų vedėjai Vladimiras Pozneris ir Filas Donahju organizavo pirmą TSRS-JAV televizijos tiltą, kurio metu ir nuskambėjo ši frazė. Yra dvi šios frazės atsiradimo versijos, kurios viena kitai prieštarauja.
Pagal pirmą versiją viena amerikietė pasakė, kad dėl Afganistano karo tarybinės moterys turi nustoti mylėtis su savo vyrais – dėl to vyrai atsisakys kariauti. Į tai Liudmila Nikolajevna Ivanova pasakė daugmaž taip: „TSRS sekso nėra, o yra meilė. Ir jūs per Vietnamo karą miegojote su savo vyrais“. Vėliau suredaguotas televizijos tilto įrašas buvo parodytas per tarybinę televiziją kaip tiesioginis įrašas. Redaguotoje versijoje Ivanovos atsakymas buvo sutrumpintas iki žodžių „TSRS sekso nėra“.
Pagal kitą versiją per televizijos tiltą buvo aptariamos nuogybės televizijoje. Šiame kontekste Ivanova pasakė: „TSRS sekso nėra televizijoje“, bet sakinio galą užgožė televizijos tilto dalyvių juokas, dėl ko atsirado tokia garsi frazė.
Pati Liudmila Ivanova ne vieną kartą perpasakodavo pirmąją versiją.
Liudmila Ivanova – bibliografiniai duomenys
Liudmila Nikolajevna Ivanova 1986 m. dirbo administratore viešbutyje „Leningradas“ ir buvo „Tarybinių moterų komiteto“ narė. 1989 m. ji atidarė Leningrade uždarą klubą „Sudarnia“. Dabar Liudmilai Nikolajevnai priklauso kavinė Peterburge. Pagal Ivanovos žodžius, turistinės firmos siūlo Peterburgo svečiams aplankyti kavinę, kurios savininkė yra moteris, neigusi sekso egzistavimą TSRS.
Vergovė
Istorija
Vergovė yra senesnė už rašytinę istoriją ir egzistavo daugelyje kultūrų.
Mesopotamija
Vergovė Mesopotamijos civilizacijoje niekada netapo dominuojančiu veiksniu ekonominiame visuomenės gyvenime ir pavergti žmonės nebuvo reikšmingos darbo jėgos atstovais. Tai pasakytina ir apie Naujosios Babilonijos karalystės ir jos vėlyvojo laikotarpio visuomenes, kada vergija buvo reikšmingesnė nei ankstesniais laikotarpiais Mesopotamijos istorijoje. Tikėtina, kad vergų darbas buvo sutelktas privačiuose namų ūkiuose, o ne rūmų ar šventyklų ekonominėse ir biurokratinėse veiklose.
thumb|350px|Vadinamoji [[Ūro vėliava|Ūro vėliava, vaizduojanti įvairių Ūro visuomenės sluoksnių dalyvavimą karo, puotos ir aukojimų scenose (Britų muziejus)]]
Dauguma vergų priklausė viduriniojo ir aukštesniojo socialinio sluoksnio šeimynoms. Manoma, kad trečiosios Ūro dinastijos laikais (2112–2004 m. pr. m. e.), dauguma vergų buvo kilę iš vietinių bendruomenių su šumeriškais, akadiškais ir huritiškais asmenvardžiai. Iš išlikusių privačių dokumentų žinoma, kad laisvi gyventojai ir visos jų šeimynos galėjo būti įverginamos oficialiu teismo nuosprendžiu. Nors įverginimu baudė už sunkius nusikaltimus, daug dažniau teisiniai nuosprendžiai dėl asmenų perdavimo į vergiją buvo įprasta bausmė už negrąžintas skolas ar sugadintą turtą.
Kraniškis
Kraniškis – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurės rytus nuo Biržų, Biržų girios vakariniame pakraštyje.
Vergovė
Mesopotamija
Nuostatai apie vergus ir vergovę buvo įtraukti į seniausią Mesopotamijoje teisyną – Urnamo kodeksą. Jo nuostatai numatė visų asmenų skirstymą į laisvus bendruomenės narius ir vergus. Vėlesni Mesopotamijos šalių teisynai taip pat įtraukė ir išvystė panašius vergiją reguliuojančius įstatymus. Garsiausiuose tokio pobūdžio Ešnunos ir Hamurabio teisynuose vergams yra taikomos griežtesnės bausmės nei laisviems bendruomenės nariams. Vergams buvo draudžiama pabėgti, numatytos bausmės už jų slėpimą ir pasisavinimą. Įverginimas už skolas buvo įteisintas, bet ribotas. Pavyzdžiui, šeimos galvai buvo leidžiama išleisti iki tol laisvais laikytus šeimynos narius į skolinę vergiją, bet ne ilgiau nei trejų-ketverių metų laikotarpiui.
Viduržemio jūros šalys
Senovės Viduržemio jūros valstybėse egzistavo kelių rūšių vergovė: skolinė vergovė, vergovė kaip bausmė už nusikaltimą ir karo belaisvių vergovė. Geriausiai rašytinių šaltinių paliudyti vergovės pavyzdžiai yra žinomi iš graikų polių, helenistinių imperijų ir senovės Romos visuomeninių sanklodų. Naujuose istoriniuose tyrimuose vis didesnis dėmesys yra teikiamas mažiau žinomoms Viduržemio jūros vergijos sistemoms, kurios egzistavo kartaginiečių, etruskų ir kitų etninių grupių bendruomenėse.
Senovės Graikija
Senovės Graikijos polių-valstybėse egzistavo didžiulė vergų įvairovė. Yra žinoma apie žmonių pavergimus ir įverginimą per skolinę vergiją, per karus tapus belaisviais ar grobiu, per savanorišką parsidavimą ar atsidūrus piratų ir vergų grobėjų nelaisvėje.
thumb|350px|Degto molio senovės graikų vaza vaizduoja sidabro kasyboje dirbančius žmones, tikėtina – vergus ([[V amžius pr. m. e.)]]
Daugiausia yra žinoma apie senovės Atėnų vergovinę santvarką. Atėnų vergų hierarchijoje aukščiausia padėtis priklausė keliems šimtams valstybinių vergų (🇬🇷), kurie atliko viešosios tvarkos palaikymo ir kitas miestui būtinas priežiūros veiklas. Antrajam lygmeniui priklausė amatais ar kitais verslais užsiimantys vergai, kurie dažniausiai gyvendavo atskirai nuo savo savininkų, bet mokėdavo jiems savo uždarbio dalį ir atlikdavo savininko nustatytus darbus. Namų ūkių vergai – oiketai – gyveno su savo šeimininkais. Sunkesnėje padėtyje buvo žemės ūkyje dirbantys vergai. Pats sunkiausias ir pavojingiausias darbas buvo atliekamas į kalnakasybas pavergtų žmonių. Šaltiniai mini tūkstančius žmonių vergaujančių itin pavojingomis sąlygomis Atėnų poliui priklausančiose Lavrijo sidabro kasyklose.
Anksčiausi pasakojimai apie vergus minimi Homero epopėjose Iliadoje ir Odisėjoje. Anot Homero, asmuo išsyk prarasdavo pusę savo žmogiškosios prigimties tada, kai tapdavo vergu (Iliada, 6.463). Palaipsniui senovės graikai liovėsi savo tautiečius graikus grobę ir pardavinėję. Atėnuose paplitusi skolinė vergija, kada graikai buvo pavergiami savo tautiečių už įsiskolinimus, buvo uždrausta Solono įstatymais 600 m. pr. m. e.
Nors skolinė vergija išliko kituose poliuose, graikų savimonėje vergovė tapo vis labiau tapatinama su kitakalbių barbarų pavergimais. Išsamiausiame senovės graikų teoriniame vergijos pagrindime, Aristotelis „Politikoje“ pabrėžė kitataučių barbarų prigimtį, kuri, filosofo nuomone, buvo tinkama vergystei. Nors Aristotelio paaiškinimas yra nenuoseklus, jis aiškiai patvirtino senovės graikų tikėjimą savo išskirtinumu ir prigimtiniu tinkamumu būti vergvaldžiais.
Senovės Roma
Senovės Romos visuomenė buvo viena iš labiausiai išvystytų vergovinių santvarkų pasaulio istorijoje. Romėnų vergija pasižymėjo istoriniu tęstinumu su didelio masto vergų įsitraukimu į šalies ekonominę ir socialinę veiklą. Romėnams priklausė viena iš sudėtingiausių ir istoriškai įtakingiausių vergijos teisinių sistemų. Neturint tikslių demografinių duomenų, nėra sutariama dėl apytikriai nustatomų vergų skaičiaus. Tikėtina, kad didžiausias vergų skaičius gyveno romėnų Italijoje vėlyvosios respublikos ir principato laikais. Tada jie galėjo sudaryti nuo 8 % iki 40 % bendro gyventojų skaičiaus.
Anksčiausi patikimi liudijimai apie vergus Romoje yra žinomi iš Dvylikos lentelių įstatymų (450 m. pr. m. e.). Šis įstatymų rinkinys įteisino skolinę vergiją, taip pat numatė galimybę skolas negrąžinančius romėnus parduoti į vergovę kaimyniniuose kraštuose. Tikėtina, kad jau penktajame amžiuje romėnai turėjo nuostatas apie galimą vergų išlaisvinimą (manumisiją) ir įtraukimą į laisvų gyventojų gretas.
Didžiausia vergijos plėtra Romoje prasidėjo po romėnų pergalių Pūnų karuose. Augant romėnų karinei ir ekonominei galiai, išaugo ir prekyba vergais. Vergai buvo grobiami ir parduodami ne tik karo metu. Dažnai vergų grobiamieji žygiai vykdavo imperijos pakraščiuose su pirklių užsiimančių vergų prekyba dalyvavimu.
thumb|350px|Freska iš [[Triklinijaus namai|Triklinijaus namų Pompėjuose vaizduoja romėnų šeimynos šventę vergų apsuptyje. Kaip ir daugelyje romėnų meno formų, freska vaizduoja vergus perpus mažesnius nei jų šeimininkai (Nacionalinis Neapolio Archeologijos Muziejus).]]
Įstatymiškai vergai buvo vergvaldžių nuosavybė. Savininkai galėjo savo vergus įdarbinti, parduoti, iškeisti, nuomoti ir išnaudoti. Vergai nebuvo ginami įstatymų, tačiau tikėtina, kad tam tikri paprotiniai ir visuomeniniai nuostatai ribojo vergvaldžių savivalę.
Pasak teisės normų, romėnų vergai sudarė vienalytę visuomenės grupę. Vergai buvo laikomi įstatymų užribyje: jiems buvo draudžiama sudaryti santuokas, būti turto savininkais, tarnauti kariuomenėje. Vergams buvo nustatytos griežtesnės bausmės nei laisviems gyventojams. Jiems buvo draudžiama kreiptis į teisėtvarkos atstovus ir duoti bet kokius parodymus prieš savo šeimininkus. Vergai buvo įpareigoti ginti savo savininkus, net jei tai pareikalautų jų pačių gyvybės.
Tikroji vergų visuomeninė padėtis buvo itin įvairi. Ji priklausė nuo vergų išsilavinimo, padėties vergvaldžių šeimynoje ir jų savininkų sprendimų. Aiškiausi skirtumai buvo tarp miestuose ir žemės ūkyje įdarbintų vergų. Miesto vergai gyveno savo šeimininkų namų ūkiuose, dažnai dirbdavo vietinėje prekyboje ir amatuose. Turtingųjų romėnų namų ūkiai buvo aptarnaujami išskirtinai didelio skaičiaus vergų su itin specifinėmis pareigomis. Tokiose šeimynose vergų gausa buvo laikoma priimtina prabangos išraiška. Apie žemės ūkyje dirbusius vergus žinoma mažiau. Didžiausias vergų įdarbinimo mastas buvo romėnų latifundijose. Vis dėlto dauguma jų dirbo vidutiniuose ir mažuose kaimiškų šeimynų ūkiuose.
Romėnų vergovinė santvarka išsiskyrė savita vergų išlaisvinimo tradicija – manumisija (lot. manumissio). Vergvaldžiams buvo leidžiama išlaisvinti jų nuosavybėje esančius vergus. Po teisiškai atlikto išlaisvinimo vergai išsyk tapdavo pilnateisiais Romos piliečiais. Nuo imperatoriaus Augusto laikų, jų teisinė padėtis buvo pakeista suteikiant apribotas pilietines teises. Nors nėra žinoma tikslaus vergų išlaisvinimo masto, gausūs rašytiniai ir paminkliniai duomenys apie išlaisvintus vergus rodo, jog vėlyvosios respublikos ir principato laikais tai tapo dažnu reiškiniu.
Stambulo Beşiktaş
Stambulo Beşiktaş – Turkijos sporto klubas.
Klubo komandos:
Dūmos laipsniai
Dūmos laipsniai – pareigūnai Rusijos valstybėje XV-XVII a., turėję teisę posėdžiauti Bojarinų dūmoje ir dūmos komisijose.
Dūmos laipsniai buvo:
Dūmos laipsnius turintys asmenys užimdavo aukščiausių rūmininkų pareigas - žirgininko (конюший), patalininkas (постельничий), iždininko (казначей) ir kt.,- dalyvavo valstybės valdyme, diplomatinėse derybose, tarpininkaudavo sprendžiant ginčus. Dalis jų sudarydavo caro Artimąją dūmą.
Bucharos chanatas
Bucharos chanatas − islamiška valstybė su valdančiąja mongolų kilmės dinastija Vidurinėje Azijoje. Chanato teritorija apėmė sritis dab. Uzbekijoje ir Tadžikijoje bei šiaurės Turkmėnijoje. Didžiausio klestėjimo (pradiniu) laikotarpiu ji valdė istorinius Sogdo, Chorezmo ir Ferganos regionus, bet per valstybės istoriją du pastarieji atskilo, suformavę atskirus chanatus.
Istorija
thumb|left|150px|Chanato įkūrėjas Muchamedas Šeibanis. Bucharos chanatas susidarė kuomet nusilpusios Timūridų imperijos likučius Transoksianoje 1500 m. nukariavo Uzbekų chanas Muchamedas Šeibanis. Jo chanatas egzistavo apie Kaspijos jūrą. Užkariavęs Timūridų valdas, Mohamedas įkūrė čia naują valstybę su kultūriniu ir politiniu centru Sogdo regione. Iš pradžių chanato sostinė buvo Samarkandas, vėliau, nuo 1560 m. − Buchara. Iki sostinės perkėlimo į Bucharą chanatas buvo vadinamas Uzbekų chanatu.
Chanatą valdė dvi dinastijos. Šeibanidai ir Aštarchanidai. Chanatas nuolat kovojo su priešais šiaurėje ir pietuose. Chanai nesėkmingai siekė atgauti prarastas Uzbekų chanato žemes šiaurėje (jas buvo užėmęs Kazachų chanatas), o pietuose siekė iš Sefevidų atkariauti Heratą. Tačiau šios ambicijos baigėsi nesėkmingai. Maža to, 1512 m. nuo chanato atsiskyrė vakarinės sritys su politiniu centru istoriniame Chorezme. Jos pasiskelbė Chyvos chanatu ir tapo Bucharos priešu. 1709 m. atskilo derlingos Ferganos teritorijos šiaurės rytuose.
XVI a. pabaigoje Bucharos chanate prasidėjus vidaus krizei, į valdžią atėjo kita mongolų kilmės dinastija, kilusi iš Didžiosios ordos. 1756 m. į valdžią atėjo nauja dinastija − Mangitai. Kadangi jie nepriklausė pagrindinei linijai, valstybė nustojo teisės vadintis chanatu, ir pervardinta Emyratu.
Kultūra
Chanate klestėjo kultūra. Vienas svarbiausių kultūra besirūpinusių chanų buvo Abu-l-Gazis Abdula-chanas (1583–1598 m.), kurio valdymo laikais valstybėje buvo statomos mokslo įstaigos, pirtys, mečetės, karavansarajai, tiltai. Šalyje labai išvystyta infrastruktūra. Sostinė Buchara tapo puikiu miestu, ir daugybė dabartinės Bucharos kultūrinių paminklų priklauso būtent šio chano laikotarpiui.
Nepaisant šio suklestėjimo, chanatas nepasiekė ekonominės galios, kaip daugybė valstybių regione iki jo. Tai nulėmė pasikeitusi geopolitinė situacija, sumažėjusi Šilko kelio reikšmė. Be to, chanatas buvo izoliuotas nuo vakaruose klestėjusiu islamo kultūros centrų, todėl vietinė kultūra formavosi autonomiškai, kas vedė į scholastiką ir akademizmą.
Eustachijus Valavičius
Eustachijus Valavičius (, apie 1572 m. Gardinas – 1630 m. sausio 19 d. Verkiai, palaidotas Vilniaus katedros Valavičių koplyčioje) – Vilniaus vyskupas, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės politinis veikėjas.
Biografija
Tėvas Gardino seniūnas Jonas Valavičius, broliai LDK vėliavininkas Andrius Valavičius ir Žemaitijos seniūnas Jeronimas Valavičius. Studijavo Vilniaus, 1604 m. Leuveno, 1605 m. Paduvos, Romos universitetuose.
Nuo 1597 m. kunigas, 1599–1615 m. dvasinis Lietuvos referentas, 1615–1616 m. Lietuvos pakancleris, pirmąkart šias pareigas ėjo dvasininkas, 1616 m. gegužės 18 d. – 1630 m. sausio 19 d. Vilniaus vyskupas.
Zigmanto Vazos pavedimu lankėsi pas popiežių Paulių V. Vilniaus universiteto bibliotekai dovanojo knygų rinkinį. Vilniaus katedroje pastatydino Valavičių koplyčią.
The Kilimanjaro Darkjazz Ensemble
„The Kilimanjaro Darkjazz Ensemble“ – Nyderlandų tamsiojo džiazo, eksperimentinės, ambient muzikos projektas.
2000 m. Utechto menų mokyklos studentai Jason Köhnen (aka „Bong-Ra“) ir Gideon Kiers („Telcosystems“) sukūrė muzikinį projektą, skirtą įgarsinti begarsiams filmams. 2004 m. prie „The Kilimanjaro Darkjazz Ensemble“ prisijungė britų trombonistas Hilary Jeffery ir šveicarų violončelininkė Nina Hitz. 2006 m. kolektyvas išleido savo debiutinį albumą. Grupės muzika tapo vis įvairiapusiškesnė kai prie jos prisidėjo dar keli nauji nariai, dalyje kūrinių panaudoti vokaliniai įrašai.
The Kilimanjaro Darkjazz Ensemble savo muzikoje tampriai jungia elektroninius ir akustinius garsus, kuria tamsią, mistišką atmosferą. Projekto nariai taip pat yra sukūrę dukterinį projektą „The Mount Fuji Doomjazz Corporation“.
Jeja
Jeja  – upė pietų Rusijoje, Krasnodaro krašte. Prasideda Stavropolio aukštumos pakraštyje, teka plačiu slėniu į šiaurės vakarus Kuros-Paazovės žemuma. Įteka į Azovo jūros, Taganrogo įlankos Jejos limaną. Žemupio slėnis užpelkėjęs.
Vanduo druskingas. Upė vasarą vietomis išdžiūsta. Vaga sureguliuota, įrengti tvenkiniai.
Prie upės žiočių, palei Jejos limaną įsikūręs Jeisko uostas.
Vydmantas Juronis
Vydmantas Juronis (1946 m. rugsėjo 2 d. Kaune – 2012 gruodžio 13 d.) – Lietuvos kompozitorius, muzikantas, grupės „Kertukai“ gitaristas.
Biografija
thumb|180px|left 1966 m. organizavo KPI estradinį ansamblį. Vėliau, 1967 m. pabaigoje, pasikeitus grupės sudėčiai, ansamblis pavadintas „Kertukai“.
Ranana
Ranana – miestas vidurio Izraelyje, į vakarus nuo Kfar Sabos. Laikoma saugiausiu miestu Artimuosiuose Rytuose. Išvystyta aukštųjų technologijų pramonė, yra pramonės parkas.
Austrijos futbolo taurė
Austrijos futbolo taurė – pagrindinis taurės turnyras Austrijoje. Rengiamas nuo 1918 metų, iki II pasaulinio karo dažniausiai dalyvaudavo tik Vienos miesto klubai.
thumb|right|150px|Austrijos taurė
Varėnos rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.
thumb|250px|Varėnos rajono savivaldybės administracija Varėnos rajono savivaldybės taryba – Varėnos rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2000 m. kovo 19 d.
Veikla
Rajono meru išrinktas Vidas Mikalauskas.
Sošnia
Sošnia – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Radziluvo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 15 km į šiaurės rytus nuo Radziluvo, apie 21 km į pietryčius nuo Grajevo ir apie 56 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Abė
thumb|left|250px|Klinčių kaminai
Muzikantas
Muzikantas yra žmogus, atliekantis arba kuriantis muziką. Muzikantai skirstomi pagal savo vaidmenį atliekant arba kuriant muziką:
Kartais šis terminas vartojamas pavadinti žmonėms, kitaip atliekantiems muziką:
Ir dainininkai, ir instrumentininkai gali būti improvizuotojai, tai yra, kuriantys muziką „realiuoju laiku“.
Muzikantai skirstomi į profesionalus ir mėgėjus. Profesionalai gauna atlygį už savo muziką ir iš to gyvena. Jie gali dirbti kaip nepriklausomi atlikėjai, būti pasirašę sutartį su įrašų kompanija, būti pasamdyti profesionalaus ansamblio (kaip simfoninis orkestras) ar dirbti kokiam nors bare. Muzikantams mėgėjams muzika yra tik laiko praleidimas, o ne pagrindinis jų užsiėmimas. Beveik visi muzikantai stengiasi kuo labiau ištobulinti savo grojimo įgūdžius, kad pasiektų aukštą lygį savo pasirinktame muzikiniame žanre.
Dažniausiai muzikantai yra vadinami pagal instrumentą, kuriuo groja. Pavyzdžiui, gitara grojantis muzikantas yra vadinamas gitaristu, grojantis būgnais - būgnininku.
Samras
Samras  – upė Rusijoje, Leningrado srityje; Dolgajos dešinysis intakas (Lugos baseinas). Išteka iš Samro ežero, teka į šiaurę. Žemupyje sudaro ribą tarp Slancų ir Kingisepo rajonų.
thumb|left|180px|Kelio ženklas, kuriame upė įvardinta „Somra“
Prie upės yra Porečės ir Osvečės kaimai. Upė dar įvardijama kaip Samra, Somra, Čiudka. Pavadinimas finiškos kilmės.
Agrafinuvka
Agrafinuvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Pilypavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietryčius nuo Pilypavo, apie 14 km į šiaurės vakarus nuo Suvalkų ir 118 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XIX a. kaime gyveno 45 gyventojai ir buvo 11 namų. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Advokatas
thumb|Advokatas teismo proceso metu, 1883 m. thumb|Prancūzų advokatas, 1910 m. thumb|right|Advokatai pokalbio metu, apie [[1843–1848 m. (Honoré Daumier karikatūra, Prancūzija)]] thumb|Advokatų kontoros „Hemburger Schlenker“ iškaba Vokietijoje, Villingen-Schwenningen thumb|Advokato [[Charles Isaac Elton karikatūra (1887 m.)]] thumb|[[Baristeris, anglų advokatas (XX a. pradžia)]]thumb|left|Baristeris [[:en:The Hunting of the Snark|Snark]] thumb|[[Prokuratorius – advokato profesijos pirmtakas (Jost Amman Ständebuch, 1568 m.)]]
Advokatas ( – „pašauktasis“, nuo ad- („prie, link“) + vocō („šaukiu, pakviečiu“) ) – privatus asmuo; profesionalus teisininkas, teikiantis įvairias teismines ir neteismines teisines paslaugas (pvz., konsultacijas), įgaliojamas veikti klientų vardu (t. y. atstovauti), ginti jų interesus teisme, taip pat kitose institucijose, įstaigose bei organizacijose, santykiuose su kitais fiziniais ir juridiniais asmenimis (pvz., sprendžiant ginčus, dalyvaujant derybose, kituose dalykiniuose procesuose, pvz., viešųjų pirkimų konkursuose). Advokatas pataria dėl problemų sprendimo nesikreipiant arba kreipiantis į teismą, kitą ginčų sprendimo instituciją (pvz., ginčų komisiją): rekomenduoja tam tinkamas teisines priemones veikiant prieš kitą šalį (asmenį, organizaciją), klientų vardu teikia dokumentus, paraiškas, kitaip tvarko klientų reikalus jų vardu santykiuose su priešinga šalimi (pvz., atsakovu ar ieškovu, darbdaviu ar darbuotoju), kitu asmeniu (verslo bei kitos bendros veiklos partneriu, esamu arba būsimu kontrahentu, skolininku arba kreditoriumi etc.). Teisės srityje advokato veikla yra panaši į juriskonsulto (juristo) veiklą (šis tvarko konkrečios organizacijos teisinius klausimus, jai atstovauja). Kaip patarėjas dalykiniais klausimais veikia analogiškai kaip ir licencijuotas (arba laisvai samdomas) teisininkas, patentinis patikėtinis ar mokesčių konsultantas.
Advokato profesija teisės srityje yra viena iš populiariausių (pvz., Vokietijoje yra net 155 000 advokatų). Tai privataus sektoriaus profesija. Lietuvoje advokato veikla nėra laikoma komercine ūkine. Profesijos analogija viešajame sektoriuje – prokuroras (dar kitaip vadinamas „valstybės advokatu“, gynėju ar atstovu), ginantis viešąjį interesą ir atstovaujantis valstybei, visuomenės interesams. Šiuo atveju prokuroras yra pareigūnas arba valstybės tarnautojas. Jo veiklą reguliuoja viešoji teisė. Advokato – privatinė bei profesinės veiklos teisė.
Advokato vardas (titulas) yra saugomas valstybės (kaip ir teisėjo, prokuroro, notaro ar antstolio). Suteikiamas tik nustatyta tvarka, įgijus teisinį išsilavinimą bei atitinkant reikiamą kvalifikaciją. Advokato profesija yra reguliuojama valstybės teisės aktais. Advokatų skaičius paprastai yra neribojamas.
Pripažinimas advokatu
Lietuvoje asmuo, siekiantis tapti advokatu, turi būti Lietuvos Respublikos arba Europos Sąjungos valstybės narės pilietis, turėti teisės bakalauro arba teisės magistro, arba teisininko profesinį kvalifikacinį laipsnį (vienpakopį teisinį universitetinį išsilavinimą). Taip pat jis turi turėti ne mažesnį kaip 5 metų teisinio darbo (nuo kvalifikacinio laipsnio įgijimo) stažą arba atlikti ne trumpesnę kaip 2 metų advokato padėjėjo praktiką, būti nepriekaištingos reputacijos, mokėti valstybinę (lietuvių) kalbą, neturėti sveikatos sutrikimų, dėl kurių negalėtų atlikti advokato pareigų. Be to, būtina išlaikyti advokato kvalifikacinį egzaminą, nebent asmuo turi ne mažesnį kaip 7 metų teisėjo stažą arba yra teisės krypties socialinių mokslų daktaras ar habilituotas daktaras.
Vokietijoje yra reikalinga vadinamoji teisinė kvalifikacija eiti teisėjo pareigas. Ją turi įgyti ne tik būsimasis advokatas, bet ir prokuroras, teisėjas bei notaras. Tokia kvalifikacija įgyjama baigus universitetines teisės studijas (ne mažiau kaip 2 metai, paprastai 4-5 m.) ir išlaikius pirmąjį valstybinį teisės egzaminą bei atlikus specialią teisės praktiką (Teisės referendariatas), o po jos – išlaikius antrąjį valstybinį teisės egzaminą.
Veikla
Advokato teisinės paslaugos gali būti teisės konsultacijos (patarimai teisės klausimais), teisinę reikšmę turinčių dokumentų rengimas, atstovavimas teisės klausimais, (teisinė) gynyba bei atstovavimas bylų procese. Šiuo atveju advokato vaidmuo įgyja ypatingą reikšmę, kadangi kiekvienas asmuo įstatymų nustatyta tvarka turi teisę pasirinkti advokatą, kuris patartų, jam atstovautų ar gintų jo interesus.
Advokatas atitinkamus teisinius veiksmus gali atlikti tiek už atlyginimą, tiek ir neatlygintinai.
Lietuvoje advokatas turi teisę už atlyginimą teikti bankroto, restruktūrizavimo, turto ir palikimo administratoriaus, lobisto, likvidatoriaus, kuratoriaus, testamento vykdytojo, turto patikėtinio, patentinio patikėtinio paslaugas, būti arbitru, tarpininku, taikintoju ar teisės ekspertu, kai sprendžiami komerciniai ginčai. Advokatas gali būti juridinio asmens valdymo ar priežiūros organo nariu (pvz., valdybos ar stebėtojų tarybos nariu), tačiau už tai negali gauti jokio atlyginimo, išskyrus tantjemas. Teisę teikti šioje dalyje išvardytas paslaugas advokatas įgyja ir šių paslaugų teikimas kontroliuojamas teisės aktų, reglamentuojančių šių paslaugų teikimą, nustatyta tvarka.
Advokato kontora
Advokato darbo vieta yra advokato kontora. Joje gali dirbti ne tik vienas, bet ir keli advokatai, kiti teisininkai, įvairūs – nebūtinai tik teisės – specialistai, jų padėjėjai.
Jei kontorą sudaro keli advokatai, vienas iš jų yra vadovaujant(ys)is partneris arba advokatų kontoros (profesinės bendrijos) seniūnas.
Partnerystės pagrindu (paprastai sudarę jungtinės veiklos sutartį) veikiantys advokatai – partneriai. Esant dideliam jų skaičiui, gali būti išskiriami vyresnieji partneriai.
Toliau pagal hierarchiją seka asocijuoti partneriai – dažniausiai tai advokato praktikos jau turintys asmenys, kiti profesionalūs teisininkai, tačiau kurių indėlis ar veikla neprilygsta partnerių veiklai.
Dažniausiai Vakarų valstybėse į advokatų kontoros veiklą įsitraukia jauni, neseniai studijas baigę teisininkai, siekiantys advokato karjeros (tapti partneriais). Jie paprastai turi asocijuoto teisininko statusą. Tokie teisininkai laikomi potencialiais partneriais. Jų profesinis augimas – kaip ir įvairiose profesinėse konsultacinėse bendrovėse – remiasi principu „pakilti arba pasitraukti".
Be to, advokatų kontoroje gali dirbti kiti teisininkai. Jų statusas gali būti diferencijuojamas įvairiai – vyresnieji, jaunesnieji teisininkai ir pan.
Teisinį advokatų kontoros personalą aptarnauja administracinis-techninis personalas – darbuotojai, atliekantys administracines-technines funkcijas (referentai, sekretorės, administratorės, ir pan.), taip pat gali būti įvairūs specialistai (pvz., vertėjai). Dar gali būti aptarnaujantis personalas – nespecialistai, aptarnaujantys advokatų kontorą (pvz., valytojai).
Kaip minėta, advokatai gali veikti tiek pavieniui, t. y. įsteigę nuosavas advokatų kontoras (darbo vietą), tiek ir drauge su kitais, pvz., steigdami profesinę bendriją. Savo ruožtu advokatų kontoros ir jų bendrijos gali vienytis į nacionalinius ar tarptautinius advokatų kontorų tinklus ar grupes.
Didžiausios advokatų kontoros, jų aljansai gali vienyti netgi kelis tūkstančius advokatų bei kitokių teisės specialistų. Pvz., amerikiečių teisės firma „DLA Piper“ vienija beveik 3 800 advokatų (2008 m.), „Baker & McKenzie“ – 3 600 (iš 10 000 darbuotojų), „Jones Day“ – 2 500. Didžiausia advokatų kontora Europoje – „Garrigues“ (per 2 000 advokatų, 2009 m.).
Didžiausios Lietuvos advokatų kontoros (pagal teisininkų skaičių 2011 m.):
Advokato specializacija
Nors advokatas yra laikomas plataus profilio teisininku, tačiau šiuolaikinėje praktikoje vis labiau plinta veiklos specializacijos. Advokatai dažnai pasirenka konkrečia vieną ar kelias teisės sritis, kuriose jie specializuojasi, t. y. teikia teisines paslaugas. Tai gali pasireikšti kaip bendroji (universalioji) advokato veikla (konsultacijos, atstovavimas) tam tikroje teisės šakoje (pvz., darbo, civilinė, komercinė teisė) arba netgi koncentravimasis ties specifinėmis, siauromis teisinėmis paslaugomis (pvz., įmonių susiliejimai ir įsigijimai, mokesčiai, nekilnojamasis turtas). Konkreti specializacija susiformuoja teisinės praktikos metu. Ji gali būti nurodoma vizitinėje kortelėje, advokatų kontoros prezentacinėje medžiagoje (pvz., buklete, tinklalapyje). Kai kuriose valstybėse, pvz., Vokietijoje, gali būti oficialiai suteikiamas tam tikros specializacijos titulas, vardas (pvz., Advokatas komercinės ir įmonių teisės specialistas) ir ginamas įstatymo. Tokiu atveju būtina įvykdyti visas reikiamas sąlygas bei gauti Advokatų rūmų sutikimą.
Baristeriai ir solisitorai
Baristeris – advokatas bendrosios teisės teisinėse sistemose (Anglija ir Velsas, kitose Commonwealth šalyse), atstovaujantis teisme bei rašantis procesinius ir kitus teismui svarbius dokumentus. Solisitorius, priešingai, teisme paprastai neatstovauja (nebent žemesnės instancijos), kontaktuoja su klientu, jam teisiškai pataria. Baristeriui yra leidžiama „ginti teisme“. Tai reiškia, kad vienos iš keturių advokatus rengiančių teisinių korporacijų –, jas sudaro Vidurinis Templis (Middle Temple), Vidinis Templis (Inner Temple), Grėjaus namai (Gray’s Inn) ir Linkolno namai (Lincoln’s Inn) – „seniūnai“ jį kviečia į advokatūrą ir suteikia teisę dalyvauti teisme bei ginti byloje klientą.
Baristeriai yra beveik tas pats, kas solisitoriai tuo požiūriu, kad jie gali specializuotis labai plačioje srityje. Baristeriai yra individualiai dirbantys, teisiniais klausimais patariantys specialistai ir „teismų salių“ advokatai. Jie dirba savarankiškai arba grupėmis biuruose, vadinamuose (advokatų) kontoromis, kur jie žinomi kaip kontorų „nuomininkai“. Iš kiekvieno nuomininko reikalaujama prisidėti padengiant kontoros išlaidas. Kiekviena kontorų grupė turi patyrusį vadovą baristerį, kuris vadovauja nuomininkų veiklai. Kiekvienas baristeris yra nepriklausomas nuo kitų nuomininkų, tačiau reikalaujama, kad jis sudarytų ir savo atskirą klientų bazę. Baristeriai daugiausia yra mokomi advokatūros, kitaip tariant, jie mokomi atstovauti savo klientams aukštesniuosiuose teismuose. Tačiau advokatūra nėra vienintelė baristerių veikla. Iš tikrųjų jų atsakomybė yra labai nevienoda ir priklauso nuo teisės srities, kurioje jie specializuojasi. Taigi, kai jie nėra baristeriai teismuose, panašiai kaip solisitoriai, jie daug laiko skiria klientams konsultuoti ir byloms tirti, taip pat tyrimams atlikti ir žinioms pasirinktoje srityje atnaujinti. Šiandieninis baristerių vaidmuo vis labiau tampa panašus į kurios nors srities eksperto. Baristeriai turi specialisto žinių ir profesinės patirties vienoje teisės srityje, todėl jie dažnai yra kviečiami patarti solisitoriams ir sudėtingose bylose pateikti eksperto išvadą (ES inf.).
Advokato padėjėjas
Advokato padėjėjas – advokato pagalbininkas, padėjėjas, teisininkas; asmuo, besirengiantis profesinei advokato veiklai. Lietuvoje advokato padėjėjas turi teisę atstovauti kliento interesams teismuose tik tuo atveju, kai yra rašytinis advokato (praktikos vadovo) leidimas atstovauti konkrečioje byloje, o kitose institucijose – rašytiniu advokato (praktikos vadovo) sutikimu. Lietuvoje advokato padėjėjas gali atstovauti tik pirmosios instancijos teismuose ir ne anksčiau kaip po 1 metų nuo advokato padėjėjo praktikos pradžios. Į Lietuvos advokatų padėjėjų sąrašą asmenys įrašomi Lietuvos advokatūros sprendimu.
Advokatės
Moterų advokačių įvairiose šalyse paprastai yra mažiau nei vyrų. Pavyzdžiui, Vokietijoje jos sudaro vos 30 % (1973 m. – 5 %, 1983 m. – 10 %, 1987 m. – 13 % ir 1997 m. – 21 %).
Advokatūra
Advokatų savivaldą įgyvendina profesinės organizacijos bei institucijos, tokios kaip Advokatų rūmai.
Advokatūra Lietuvoje
Lietuvoje advokatus vienija oficiali profesinė organizacija, vad. Lietuvos advokatūra. Institucija – Lietuvos advokatų taryba.
Jaunuosius advokatus Lietuvoje vienija nevyriausybinė organizacija Lietuvos jaunųjų advokatų asociacija.