cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šriftas
Gotikiniai šriftai
thumb|Lucida Blackletter Gotikiniai šriftai buvo sukurti XII amžiuje. Jie paplito visoje Vakarų Europoje. ir tapo pirmaisiais spausdintų knygų šriftais. Vokietijoje, Latvijoje, Estijoje ir Mažojoje Lietuvoje gotikiniai šriftai buvo naudojami maždaug iki Antrojo Pasaulinio karo pabaigos. Gotikiniai šriftai (kaip ir lotyniškieji) yra skirstomi į kelias grupes: tekstūra (raidės labai kampuotos, yra daug smulkių detalių), rotunda (raidės turi nedaug arba ir viso neturi kampų, linijos storesnės, labiau išlenktos), švabachas (raidės paprastos, mažai smulkių detalių, ganėtinai skiriasi nuo lotyniško šriftų raidžių), fraktūra (puošniausias iš gotikinių šriftų, raidės primena švabachą).
ABrowse
ABrowse – nebevystoma atviro kodo interneto naršyklė, skirta Syllable operacinei sistemai. Ji buvo pradėta rašyti Kurt Skauen, AtheOS projekto autoriaus, kartu su KHTML bibliotekos perkėlimu.
Šriftas
Gotikiniai šriftai
Šiandien gotikiniai šriftai knygų ir laikraščių leidyboje naudojami retai (dažniausiai siekiant istorinio efekto), tačiau puikiai papildo dekoratyvinių šriftų paletę.
ABrowse
Iki 0.6 versijos ABrowse naudojo KHTML HTML atvaizdavimo varikliuką, tačiau vėliau pereita prie Apple kompanijos KHTML atšakos – WebKit karkaso. Nuo Syllable 0.6.6 versijos ABrowse pakeitė Webster naršyklė, kuri naudoja į biblioteką perrašytą buvusį ABrowse atvaizdavimo variklį, ir nuo to laiko toliau nebevystoma.
Šriftas
Rankraštiniai šriftai
thumb|Coronet Rankraštiniai šriftai imituoja ranka rašytas arba kaligrafines raides. Šitokie šriftai labai retai būna pagrindiniai teksto šriftai, nes jie dažniausiai labai sunkiai įskaitomi. Paprastai jie naudojami logotipuose, kvietimuose, kortelėse ar kur kitur. Šitokie šriftai priskiriami prie dekoratyvinių šriftų.
Rankraštiniai šriftai, kitaip nei lotyniškieji, neturi savo standarto, tad jų gali būti labai įvairių. Vienas žinomiausiųjų yra Coronet.
Lygiapločiai šriftai
thumb|Courier Lygiapločiai šriftai yra tokie šriftai, kurių visi simboliai be išimčių yra vienodo pločio (dažniausiai kituose šriftuose raidės „w“ ir „m“ yra platesnės, o raidė „i“ siauresnė). Lygiapločiai šriftai radosi iš rašomųjų mašinėlių tradicijos, kuriose rašant visas raides lapas pastumiamas per vienodą atstumą. Taip pat šitokie šriftai buvo naudojami pirmuosiuose kompiuteriuose, kurie tekstą gebėjo vaizduoti tik vienu standartiniu šriftu. Dabartiniuose kompiuteriuose, kurie gali vaizduoti bet kokį įdiegtą šriftą, lygiapločiai šriftai vis dar plačiai naudojami programavime ir išdėstant tekstą lentelės forma paprastu tekstu.
Pats žinomiausias lygiaplotis šriftas yra Courier.
Pavyzdiniai sakiniai
Norint atvaizduoti visas šrifto simbolius, paprastai naudojami sakiniai, susidedantys iš visų abėcėlės raidžių - pangramos. Pvz., "The quick brown fox jumps over the lazy dog". Lietuviškas šio sakinio atitikmuo, kuriame naudojami visi diakritikai, yra "Įlinkdama fechtuotojo špaga, sublykčiojusi pragręžė apvalų arbūzą".
Vilniaus vaivada
thumb|Vilniaus vaivadijos herbasthumb|Vilniaus vaivadija (pažymėta raudonai) XVII a. Vilniaus vaivada – Vilniaus vaivadijos aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas, vaivadijos valdytojas bei Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnas.
Įgaliojimai
Vilniaus vaivadą skirdavo karalius ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos, jeigu nebūdavo priešininkų nušalinamas. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje ir vaivadijos bajorų vadas, taip pat vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, kuriems suteiktos Magdeburgo teisės, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.
Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Vilniaus vaivada turėjo trečią pagal rangą aukščiausią pasauliečių poziciją.
Pareigybė panaikinta po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m.
Rimvydas Žigaitis
Rimvydas Dionizas Žigaitis (1933 m. spalio 9 d. Kazlų Rūdoje – 2010 m. liepos 1 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, pedagogas, kultūros ir meno veikėjas.
Biografija
Gimė ilgamečio Kazlų Rūdos bažnyčios vargonininko šeimoje. Besimokydamas Kazlų Rūdos progimnazijoje, dalyvaudavo moksleivių koncertuose – skambino fortepijonu, dirigavo chorui, taip pat pavadavo vargonininką tėvą bažnyčioje. 1946 m. įstojo į Vilniaus muzikos mokyklą, direktoriaus Konrado Kavecko vargonų klasę. Uždarius vargonų klasę, pervestas į choro dirigavimo klasę, 1949 m. perėjo į naujai atidarytą muzikos teorijos ir kompozicijos skyrių, pas Povilą Tamuliūną. 1947–1948 m. vargonininkavo Jėzaus širdies ir Šv. Jokūbo bažnyčiose. 1950–1952 m. koncertmeisteris vaikų muzikos mokykloje.
1951–1952 m. LSSR konservatorijoje studijavo kompoziciją prof. Antano Račiūno klasėje. 1952–1957 m. tęsė kompozicijos studijas Maskvos P. Čaikovskio valstybinėje konservatorijos prof. A. Aleksandrovo klasėje. Už gerą mokymąsi gaudavo kompozitoriaus N. Rimskio-Korsakovo vardinę stipendiją. 1952–1955 m. vadovavo Maskvos lietuvių studentų dainų ir šokių ansambliui, sukūrė pirmuosius brandžius kūrinius. 1955 m. Teorijos ir kompozicijos fakulteto studentų konkurse už „Temą ir variacijas smuikui ir fortepijonui“ pelnė pirmąją premiją.
1957–1960 m. dėstė teorines disciplinas J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje, 1957–1961 m. M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje, nuo 1958 m. buvo Muzikos teorijos skyriaus vedėjas. 1960–1963 m. Vilniaus pedagoginio instituto Muzikos katedros vyr. dėstytojas, nuo 1961 m. Muzikos teorijos katedros vedėjas. Nuo 1969 m. LSSR konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) teorinių disciplinų vyr. dėstytojas, nuo 1979 m. docentas, nuo 1986 m. einantis profesoriaus pareigas ir Kompozicijos katedros vedėjas, nuo 1988 m. Muzikos teorijos katedros profesorius. Pedagoginį darbą paliko 2001 m.
Nuo 1958 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos narys, 1962–1966 m. ir 1975–1984 m. valdybos narys. 1995–1999 m. Lietuvos muzikų sąjungos pirmininkas, 1999–2010 m. prezidentas.
Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Veikla
1963–1986 m. LSSR filharmonijos meno vadovas, 1975–1978 m. ir direktorius. Jo iniciatyva nuo 1963 m. pradėti rengti Sekmadieniniai koncertai muziejuose ir meno galerijose (Vilniaus paveikslų galerijoje, Kauno monumentaliosios skulptūros ir vitražo galerijoje, Šiaulių ir Panevėžio parodų rūmuose ir kitur), nuo 1966 m. vykdavo fortepijoninės muzikos vasaros koncertai M. K. Čiurlionio memorialiniame muziejuje Druskininkuose, Naujametiniai koncertai Vilniuje, Kaune, Druskininkuose, Marijampolėje, Panevėžyje ir Telšiuose, šiuolaikinės muzikos koncertai sostinėje ir kituose miestuose. Nuo 1968 m. imta rengti respublikinius jaunųjų atlikėjų festivalius, nuo 1976 m. kasmet vykdavo „Muzikos pavasariai“ Klaipėdoje, nuo 1978 m. Senosios muzikos festivaliai Šiauliuose, nuo 1975 m. Muzikos dienos ir šventės moksleiviams Lietuvos rajonuose. 1967 m. surengtas pirmasis kamerinės muzikos festivalis, o 1968 m. pirmasis tarptautinis vargonų muzikos festivalis.
R. Žigaičio pastangomis buvo steigiami visuomeniniai filharmonijos filialai gamyklose ir kaimų kultūros namuose. Jo iniciatyva nuo 1997 m. Lietuvos nacionalinėje filharmonijoje kasmet rengiamas „Didysis muzikų paradas“, 1998 m. dvisavaitinį leidinuką „Muzikos barai“ pakeitė to paties pavadinimo mėnesinis žurnalas, kuris nuo 2000 m. leidžiamas su žymių Lietuvos atlikėjų kompaktiniais diskais.
Kūryba
R. Žigaitis sukūrė daugiau kaip 200 įvairių žanrų kūrinių, kurie dažnai atliekami koncertuose, festivaliuose, dainų šventėse, konkursuose Lietuvoje ir užsienyje. Už dainas kompozitorius ne kartą apdovanotas Stasio Šimkaus premijomis, už kūrinius liaudies instrumentų orkestrui Juozo Švedo premijomis, yra pelnęs ir kitokių premijų. Kūriniai melodingi, juose juntamos sąsajos su lietuvių liaudies dainų intonacijomis. Savita kompozicijų harmonija, pasižyminti įdomiomis akordų slinktimis, sodrių ir skaidrių sąskambių kontrastais; instrumentuotė spalvinga ir išraiškinga.
Mindaugas Puodžiukas
Mindaugas Puodžiukas (g. 1957 m. lapkričio 29 d. Naujuosiuose Elmininkuose) – Lietuvos pedagogas.
Biografija
1964–1975 m. mokėsi Anykščių Jono Biliūno vidurinėje mokykloje, 1979 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1994 m. suteikta darbų vyresniojo mokytojo kvalifikacinė kategorija, 1995 m. – I vadybos kategorija.
1979–1990 m. Troškūnų vidurinės mokyklos mokytojas, 1990–1997 m. šios mokyklos direktorius. 1997–2000 m. Anykščių rajono savivaldybės Švietimo reikalų tarnybos vadovas.
1997 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narys, buvęs Tėvynės Sąjungos (Lietuvos konservatorių) sąraše, atsistatydino pradėjęs dirbti savivaldybėje.
2000–2007 m. Vilniaus Mykolo Biržiškos gimnazijos direktoriaus pavaduotojas ugdymui, fizikos vyresnysis mokytojas. Nuo 2007 m. Vilniaus Radvilų gimnazijos direktorius.
Brolis Virgaudas Puodžiukas.
Greitatrauka
Greitatrauka  – kovinė sporto šaka, kurios esmė kuo sparčiau iš užsegto dėklo išsiimti pistoletą ir iššauti į taikinį.
Greitatraukos sportas pagrįstas romantiniu JAV Laukinių vakarų šaulių, ginkluotų revolveriais, įvaizdžiu. Gebėjimas sparčiai išsitraukti ginklą yra praktiškas įgūdis, tačiau dabartinės greitatraukos varžybos yra pagrįstos daugiau vesternais, negu realiomis XIX a. šaulių kovomis.
Greitatraukos varžybose ir treniruotėse naudojami tuštieji šoviniai ar šoviniai su parafininėmis kulkomis. Tuo skiriasi nuo Vesternų veiksmo šaudymo, kur šaudoma koviniais šoviniais.
Vienose greitatraukos varžybose nugalėtojai nustatomi varžantis poromis – kuris greitesnis, tas laimėjo, kitose naudojami laikmačiai, ir matuojamas laikas.
Greitatraukos varžybose šauliai pradeda su revolveriu užsegtame dėkle, ranka dėklo neliečia. Davus garsinį ir vizualinį signalą įjungiamas chronometras. Naudojant šovinius su vaškinėmis kulkomis šaudoma į taikinius metalines plokštes, o naudojant tuščiuosius šovinius šaudoma į oro balionus. Laikmatis nustatytas taip, kad užfiksuotų laiką tuo momentu, kai kulka pataiko į plokštę ar sprogsta balionas.
Varžybose gali būti šaudoma ne į vieną taikinį, o į kelis, gali skirtis šaulių pozicijos – gali šaudyti stovėdami ar eidami, arba pradėti stovėdami nugara į taikinį.
Greitrauka yra vienas sparčiausių sporto šakų. Pasaulinės klasės šaulys gali išsitraukti revolverį ir iššauti sparčiau nei per pusę sekundės. Dabartinis pasaulio rekordas šaudant tuščiaisiais šoviniais stovint yra 0,208 sekundės. Į šį laiką įeina ir reakcijos trukmė (vidutinė žmogaus reakcijos trukmė yra 0,20-0,25 s), kol šaulys sureaguoja į duotą signalą. Geriausių greitatraukos šaulių reakcijos trukmė yra 0,145 s, tad revolverį ištraukti, atlaužti gaiduką, nusitaikyti nuo klubo ir iššauti trunka apie 0,06 s.
Pasaulinė greitatraukos asociacija užregistruoja rekordą, jeigu tose pačiose varžybose šaulys sugeba iššauti dar kartą panašia į rekordinę sparta (antroji trukmė turi būti didesnė ne daugiau kaip 0,03 s). Taip siekiama išvengti atvejų, kai šaulys nuspėja, kada pasigirs signalas. Varžybose, kur šaunami du šūviai į skirtingus taikinius, tarpas tarp šūvių trunka mažiau kaip 0,10 s.
Panaši greitojo ginklo išsitraukimo ir atakos sporto šaka yra japoniškasis iaido – katanos išsitraukimas ir ataka.
Genealogija
right|thumb|280px|Kazimiero Jogailaičio šeimos genealoginis medis Genealogija ( – giminė, logos – mokslas): 1) pagalbinė istorijos disciplina, tirianti giminės istoriją; 2) giminės, šeimos kilmės istorija; giminės istorijos, kilmės įrašai.
Siaura prasme genealogija yra pagalbinis istorijos mokslas, kuris istorijos ir teisės perspektyvoje tyrinėja valdovų ar aukštesniųjų luomų giminių kilmę ir nustatinėja kilmės eilę.
Apibendrinant galima pasakyti, kad genealogija yra pagalbinė istorijos disciplina, tirianti giminių, šeimų ir atskirų asmenų istoriją bei nustatanti giminystės ryšius.
Genealogijos istorija
Ankstyviausia genealogija – tai žodžiais perduodama tradicija su protėvių vardais bei trumpa informacija apie jų darbus bei juos pačius. Genealogijos pradmenų reikėtų ieškoti labai gilioje senovėje. Jau senovės tautos aiškino dievus, pusdievius ir valdovus kilus iš įvairių būtybių. Šventasis Raštas irgi kalba apie žmogaus kilmę ir pateikia pranašų bei karalių genealogiją.
Pirmuosius duomenis apie tai pateikia seniausių civilizacijų (Mesopotamijos, Egipto, Kinijos) rašto paminklai. Jie liudija, kad protėvių atminimas tarnavo ir valdžios paveldėjimui, ir materialinių vertybių bei privilegijų perimamumui. Graikijoje 500 m. pr. m. e. jau buvo žinomos genealoginės lentelės. Romėnų teisei, nustatančiai paveldėjimą pagal giminingumo laipsnį, genealogija taip pat buvo reikalinga. Romėnų genealoginės schemos giminės ryšį vaizduodavo kolonų, laiptų ir kitokiais pavidalais. Tad, atminimo išsaugojimas turėjo ir kitą praktinę reikšmę, genealogija davė teisę į turtą ir poziciją visuomenėje.
Žinomas genealogijos teoretikas vokiečių mokslininkas O. Forstas-Battaglija įrodinėjo, kad genealoginiai tyrimai tokie pat seni, kaip ir istorija ir kad seniausiuose raštijos paminkluose sutinkama genealogija – valdovų kilmės eilės arba dievų ir didvyrių mitologinės giminystės, kur paprasčiausiai be pabaigos vardijamos mistinių asmenybių ar kilmingų žmonių kartos. Tarp tokių paminklų jis mini egiptiečių karalių sąrašus (rejestrus), senąsias vedas, Herodoto pasakojimus ir žinias apie romėnų šeimas.
Genealogija – pati seniausia iš pagalbinių istorijos disciplinų. Numizmatika, sfragistika atsiranda visuomenėje, kur yra prekių mainai bei klasės, paleografija ir diplomatija susijusios su raštijos raida ir valstybinio aparato veikla, tuo tarpu susidomėjimas savo protėvių ir savo šeimos istorija atsirado kartu su žmogumi. Viduramžiais savo kilme susidomėta XII-XIII amžiuje. Šeima (giminė) buvo pagrindinis visuomeninio gyvenimo veiksnys, ir kiekvienas jos narys, susisaistęs su ja kraujo ryšiais, galėdavo naudotis tos giminės teisėmis, valdžia, tradicijomis, kartais net turtais. Genealogija turėjo padėti nustatyti atskirų asmenų, šeimų ar giminių kilmę. Priklausomybė kuriai nors giminei buvo įrodoma žodžiu arba liudytojais. Tokie praktiniai interesai turėjo įtakos atsirasti genealogijos mokslui.
Viduramžiais, kai žemės ir privilegijų paveldėjimas turėjo pagrindinę reikšmę šeimos egzistavimui, kiekvienas taip pat buvo suinteresuotas savo genealogijos žinojimu. Antra priežastis – tai garbė. Juk kiekvienas bajoras, norėdamas tapti riteriu, arba riteris, norėdamas dalyvauti turnyre, turėjo įrodyti savo kilmingumą. Dažniausiai tai buvo daroma pateikiant tėvų, senelių ir prosenelių iš tėvo ir motinos pusės herbus. Per iškilmes heroldai pagal herbus papasakodavo apie riterio giminės kilmingumą ir šlovę, aukštindavo jo ir jo protėvių žygius, pagražindami būtais ir nebūtais įvykiais. Šitaip kūrėsi legendos apie protėvių žygdarbius, jų narsą ir drąsą. Visa tai garsino giminę, skatino jaunimą gerbti savo šeimą, artimuosius ir patiems ją garsinti naujais darbais. Daug tokių legendinių giminių istorijų išliko to meto Europos šeimų kronikose bei įvairiomis progomis parašytose panegirikose.
Dar labiau genealogija susidomėta atgimimo epochoje XV a. pab.-XVI a., kai vėl buvo atrastos grafinės giminystės ryšių fiksacijos formos – genealoginės lentelės, imta rašyti apie praktinę genealogiją. Laikotarpis nuo XVI a. pab. iki XVII a. pab. yra laikomas genealoginės literatūros aukso amžiumi. Tai nauja pakopa genealogijos vystymesi, nes dokumentus pradėta studijuoti kritiškai. XVIII a. genealogijos mokslas formuojasi kaip istorinė disciplina. XVIII a. pab.-XIX a. laikotarpis charakterizuojamas kaip genealogijos nuosmukio laikotarpis. XIX a. ekonominė revoliucija padarė tam galą. Svarbiausia tapo pati asmenybė. Giminystės ryšiai ir kilmė neteko reikšmės ir įsisukus į kovos dėl valdžios ir materialinių gėrybių sūkurį, buvo užmiršti.
Dabar, po kelių šimtų metų visuomenės išsivystymas pasiekė tokį lygį, kad pamažu vėl atsigręžiama į savo šaknis. Todėl daugiausia šalininkų genealogija turi labiausiai išsivysčiusiose pasaulio šalyse. Tai tarsi reakcija į vartotojiško pasaulio bedvasiškumą ir kosmopolitizmą, noras apsibrėžti ir pažinti jame save.
XX a. genealogijos mokslas vėl pagyvėja. Istorikų dėmesys vis dažniau krypdavo į paprastų šeimų ar giminių istorijas. Naujai susidariusioms mokslo šakoms – demografijai, sociologijai ir kt. kiekvienos šeimos genealoginiai tyrimai teikia labai daug informacijos. Be to, XX a. genealogai giminių istorijoje jau pradėjo tirti ir moteriškąją liniją.
Genealogija Europos šalyse
280px|thumb|[[Viurtembergas|Viurtembergo hercogo Liudviko III genealogininiame medyje tarp protėvių parodyti ir Jogaila su Sofija Alšėniške (viršutinėje eilutėje šešta pora iš dešinės) bei kt. iš Lietuvos ir Lenkijos kilę monarchai]] Visose šalyse genealogijos pradžia buvo susijusi su paveldėjimo klausimais ir valdančių giminių istorija.
Viktariškės
Viktariškes aptarnauja VVT – 67 nr. maršrutas (stotelė „Viktariškės“).
Palūšės šv. Juozapo bažnyčia
'''Palūšės šv. Juozapo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Palūšės kaime, 4 km į pietvakarius nuo Ignalinos, Lūšių ežero rytiniame krante. Liaudies architektūros formų. Kartu su aštuonkampe varpine (vienintelė tokia Lietuvoje) ir šventoriaus koplytėle yra architektūros paminklas (unik. objekto kodas ). thumb|left|220px|Palūšės bažnyčia pavaizduota ant vieno [[litas|lito banknoto]]
Istorija
Palūšėje 1747–1757 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Ją fundavo kunigas Juozas Baziliauskas (J. Stockis-Bazilevskis) nuosavoje, iš tėvų paveldėtoje žemėje. Pasakojama, kad statybai tebuvo naudotas tik kirvis. 1771 m. bažnyčiai priklausė 3 kaimai ir 2 užežiai (1832 m. turėjo tik Pagavės kaimą). 1782 m. minima parapinė mokykla.
1815–1830 m. bažnyčia atnaujinta, 1841 m. apkalta lentomis. 1886–1894 m. išdažytas vidus, pastatytas didysis altorius. XIX a. vargonininkavo Kipro ir Miko Petrauskų tėvas Jonas Petrauskas. Palūšėje 1911–1939 m. klebonavo Petras Prunskis (1871–1942 m.). Jis 1913 m. įkūrė „Ryto“ draugijos skyrių, kuriam valdžia 1914 m. neleido įsteigti bibliotekos – skaityklos. Pastatytus 1929 m. „Ryto“ draugijos skyriaus namus Lenkijos valdžia 1938 m. nusavino. P. Prunskis 1937 m. nuteistas 2 savaites kalėti (atsisakė lenkinti lietuviškas pavardes), 1941 m. ištremtas. Mirė Altajaus krašte.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, halinė, su 2 bokšteliais, trisiene apside. Joje 3 altoriai. Į vakarus nuo bažnyčios stovi 2 tarpsnių medinė varpinė, aštuonkampė (vienintelė tokia Lietuvoje), varpai nulieti 1752 ir 1772 m. Šventoriuje stovi dviejų tarpsnių bokštinė koplytėlė ant dvipakopio betono postamento. Šventoriaus tvora gulsčių rąstų. Už rytinės šventoriaus sienos yra senosios kaimo kapinaitės, už pietinės – saugomas Palūšės ąžuolas.
Bažnyčia pastatyta be geležinių vinių. Užrašai virš bažnyčios durų byloja: „Įženk geras“, „Išeik geresnis“.
Meksikalis
Meksikalis  – miestas šiaurės vakarų Meksikoje, JAV pasienyje, priešais Kalifornijos miestą Kaleksiką. Žemutinės Kalifornijos valstijos sostinė. Meksikalis yra labiausiai į šiaurę nutolęs Lotynų Amerikos miestas. 903,0 tūkst. gyventojų (2005 m.), su priemiesčiais – 1,16 mln. gyventojų. Miestą aptarnauja General Rodolfo Sánchez Taboada tarptautinis oro uostas. Elektronikos, automobilių, lėktuvų, įrengimų gamybos, maisto, tekstilės (ypač medvilnės) pramonė. Žemdirbystės regiono centras.
Istorija
Meksikalio pavadinimas kilo iš žodžių Meksika ir Kalifornija sandūros. Miestas pradėjo kurtis 1903 m. iškasus irigacinius kanalus, kurie stabdė Saltono jūros (druskingo ežero) potvynius. Netrukus teritorija suklestėjo kaip žemdirbystės centras. Vėliau išvystyta medvilnės pramonė.
Jonas Čepulis (1939)
Jonas Čepulis (1939 m. rugpjūčio 11 d. Joniškėlyje, Biržų apskritis – 2015 m. gegužės 28 d. Kaune) – Lietuvos boksininkas.
Biografija
1947–1948 m. mokėsi Vaškų pradinėje mokykloje. 1948 m. su tėvais ištremtas į Buriatijos-Mongolijos ASSR. 1957 m. grįžo į Lietuvą. 1957–1958 m. Šiaulių remonto kontoros krovėjas. 1958–1961 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1961–1965 m. Šiaulių statybinių medžiagų kombinato šaltkalvis. 1965–1970 m. sporto draugijos „Žalgiris“ instruktorius. 1967 m. baigė Kauno politechnikumą. 1970–1994 m. Kauno „Pergalės“ gamyklos, nuo 1994 m. UAB „Samsonas“ šaltkalvis.
Boksininko karjerą pradėjo 1957 m Šiauliuose, pas trenerį Vaclovą Peleckį. Po dešimtmečio persikėlė į Kauną ir treniravosi pas Algirdą Šociką. Boksavosi sunkaus svorio kategorijoje. Ringe kovėsi 230 kartų, laimėjo 203 kovas.
Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Eusébio
Biografija
Savo profesionalo karjerą jis pradėjo 1957 m. Sporting Lourenço Marques komandoje, kurioje žaidė iki 1960 m, tada jis net penkiolika metų žaidė SL Benfica klube ir buvo šio klubo vienvaldis lyderis, 1975 m. Eisebijas vienam sezonui išvyko į Jungtinių Valstijų klubą Boston Minuteman, o po metų išvykęs iš JAV jis patraukė į Meksiką, kur sužaidė dešimt rungtynių už CF Monterrey komandą. Po tų rungtynių Eusebio metus, iki 1977 m., praleido Beira-Mar komandoje. Tada pradėjo žaisti Kanadoje Toronto Blizzards, tačiau jau tais pačiais 1977 m. tapo Las Vegas Quicksilver komandos nariu, tačiau ir ten neužsibuvo, sužaidęs keletą rungtynių portugalas grįžo į gimtinę į Uniao Tomar komandą. 1978 m. baigė profesionalo karjerą.
Portugalijos rinktinei atstovavo 1961–1973 m. Jai atstovaudamas, per 64 rungtynes įmušė 41 įvartį.
Tarp jo trofėjų galime rasti Portugalijos, Meksikos, NASL lygų čempiono medalius, jis yra laimėjęs Čempionų Lygą, Pasaulio Taurėje jo komanda „Benfica“ užėmė trečiąją vietą, o pats Eusebio 1965 m. buvo pripažintas geriausiu Europos metų futbolininku.
Škotijos futbolo varžybos 1990–1991 m.
Škotijos futbolo varžybos 1990–1991 m.
Finalo rungtynės
-
--
Vytautas Kriščiūnas
Vytautas Kriščiūnas (1908 m. rugsėjo 21 d. Pasvalyje – 1991 m. vasario 14 d. Vilniuje) – Lietuvos statybos inžinierius, technikos mokslų kandidatas.
Biografija
1958–1961 m. Statybos industrijos mokslinės techninės draugijos pirmininkas. 1965 m. LTSR nusipelnęs statybininkas.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritys: patalpų mikroklimatas, statybinių konstrukcijų skaičiavimas, jų šiluminis laidumas ir ekonomiškumas. Suprojektavo gyvenamųjų, visuomeninių ir pramoninių pastatų, gatvių ir kt. statinių, parengė architektūros paminklų restauravimo projektų.
Taksila
Taksila − archeologinis kompleksas Pakistano šiaurės rytuose, Pandžabo provincijoje; 32 km į šiaurės vakarus nuo Islamabado. Senovėje − Gandharos karalystės sostinė; svarbus budizmo centras.
Miestas buvo įsikūręs trijų prekybinių kelių sankirtoje. Ramajanos poemoje, Taksilos įkūrėju vadinamas jaunesnysis Ramos brolis Bharata, o pavadintas miestas jo sūnaus Takšos garbei. Manoma, kad Taksiloje pirmą kartą buvo atlikta Mahabharata.
Budistų literatūroje, Taksila vadinama dideliu universitetiniu centru, kuriame mokėsi ir dėstė įžymūs budistų mąstytojai. Čia buvo aptikti vieni iš seniausių Budos atvaizdų.
1980 m. Taksila įrašyta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Vandeninė mėta
Vandeninė mėta (Mentha aquatica) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos mėtų (Mentha) genties augalų rūšis. Paplitusi Europoje, Pietvakarių Azijoje, šiaurės vakarų Afrikoje.
Daugiametis žolinis, iki 90 cm aukščio augalas. Stiebas stačias, kvadratinis. lapai priešiniai, ovalūs, 2-6 cm ilgio ir 1 – 4 cm pločio, plaukuoti, kartais įgauna rausvą atspalvį. Žiedai smulkūs, purpuriniai, susitelkę į žiedynus. Žydi vasaros viduryje, pabaigoje. Skleidžia būdingą kvapą.
Šaltiniai
thumb|left|250px|Vandeninė mėta
Gruzinų kalba
Gruzinų kalba (kitaip kartvelų kalba) – Pietų Kaukazo kalbų grupei priklausanti kalba, kuria daugiausia kalbama Gruzijoje (apie 3,9 milijono kalbančiųjų).
Arūnas Štaras
Arūnas Štaras (g. 1951 m. liepos 2 d. Žagarėje, Lietuvoje) – matematikas, politikas.
Biografija
1969 m. baigė Panevėžio 1-ąją vidurinę mokyklą, 1969–1974 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universiteto (VU) Matematikos ir mechanikos fakultetą, įgijo matematiko specialybę, diplomuotas matematikas. 1974–1977 m. studijavo Maskvos M. Lomonosovo universiteto (Maskva) Taikomosios matematikos fakulteto aspirantūroje. 1978 m. šiame universitete apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato disertaciją (daktaras), nuo 1984 m. docentas.
1991–1993 m. Vilniaus miesto meras, VU docentas, 1998 m. AB Šiaulių bankas Vilniaus filialo direktorius, 2002 m. UAB „Eika“ direktoriaus pavaduotojas, UAB „Jūros vartai“ direktorius, UAB „Trakų sodybos“ direktorius, 2007 m. Vilniaus miesto savivaldybės mero pavaduotojas.
1990–1991 m. Vilniaus miesto tarybos deputatas, 2003–2007 m. ir 2007–2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. LR susisiekimo viceministras.
1995 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos, 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjudžio Vilniaus miesto skyriaus narys, Liberalų sąjūdžio pirmininko pavaduotojas.
Fondo „Savivalda ir demokratija“ steigėjas, Vilniaus Rotary Perkūno klubo narys.
Moka anglų, rusų, lenkų ir čekų kalbas. .
Maravedis
Maravedis  – Pirėnų pusiasalio auksinė, vėliau sidabrinė moneta, kaldinta XI–XIV a. Vėliau (iki XIX a.) maravedis buvo pinigų skaičiavimo vienetas.
Etimologija
Žodis maravedí kilo iš žodžių marabet ir marabotin, kurie reiškė auksinius dinarus, kaldintus dabartinės Ispanijos teritorijoje ir pavadintus pagal Almoravidų (, vns. ''مرابط, Murābit') dinastiją.
Istorija
thumb|right|250px|Sidabrinė 4 maravedžių moneta Pirmus auksinius dinarus Pirėnų pusiasalyje ėmė kaldinti Kordobos emyras Abd-ar-Rahmanas III (valdė 912–961 m.). XI a. dinaras Europoje tapo žinomas kaip morabitas ar morabotinas. XII a. juos ėmė kopijuoti katalikų valdovai – Leono ir Galisijos karalius Ferdinandas II (valdė 1157–1188 m.) ir Kastilijos karalius Alfonsas VIII (valdė 1158–1214 m.). Alfonso auksinis marabotinas ar maravedis tebeturėjo įrašus arabiškais rašmenimis, o monetų apačioje buvo raidės ALF. Ferdinando auksinis maravedis svėrė apie 3,8 g.
Kastilijoje maravedí de oro netrukus tapo aukso monetų skaičiavimo vienetu, kaip kad sueldo (iš solidus) buvo sidabro monetų, o dineras (iš denarius) – bilono monetų skaičiavimo vienetai.
Valdant Jokūbui I Aragoniečiui (1213–1276 m.) aukso kiekis maravedyje krito iki vieno gramo, o vėliau dar mažėjo, kol valdant Alfonsui X Kastiliečiui (1252–1284 m.) maravedis tapo sidabro moneta. Tuo metu žodis maravedí oficialiai reiškė maravedžio monetą, o šnekamojoje kalboje – bet kokią monetą ir tiesiog pinigus. Tokia vartosena labai apsunkina XIII a. ispaniškų tekstų apie pinigus bei monetas supratimą.
Alfonsas X, pvz., kaldino tris laidas bilono monetų, ir naujoji laida vis buvo pavadinama maravedžiais. Jo pagrindinė 1258–1271 m. sidabrinė moneta irgi buvo vadinama maravedí (maravedí de plata). Ji svėrė 6,00 g, joje buvo 3,67 g gryno sidabro. Jos vertė buvo 30 dinerų. Tuo metu pinigų skaičiavimo vienetas buvo maravedis, lygus 15 sueldos arba 180 dineros. Vienas maravedis kaip skaičiavimo vienetas buvo lygus 6 sidabriniams maravedžiams.
1258 m. sidabrinis maravedis kaip skaičiavimo vienetas buvo lygus, pagal vieną iš aiškinimų, maždaug 22 g sidabro. 1271 m. maravedžio vertė krito iki 11 g, 1286 m. – iki 3 g, o 1303 m. – iki 1,91 g.
Auksinis maravedis kaip pinigų skaičiavimo vienetas nustotas naudoti apie 1300 m. Didesnėms pinigų sumoms skaičiuoti palaipsniui ėmė naudoti maravedí de plata ('sidabro maravedis'), jais vertino tiek auksinių monetų, tiek sidabro lydinių vertę. Tad sidabro maravedis kaip pagrindinis pinigų skaičiavimo vienetas netrukus išstūmė sueldo. Kastilijos karalius Alfonsas XI (1312–1350 m.) jokių savo monetų nevadino maravedžiais, todėl žodis maravedis ėmė reikšti nebe monetas, o pinigų skaičiavimo vienetą.
Atradus Ameriką Ispanija apyvartai Naujojo Pasaulio kolonijose ėmė kaldinti varinius maravedžius ir sidabrinius realus. Pradžioje, 1505 m., šias monetas kaldino Sevilijoje, kad po to gabentų į Espanjolą. 1531 m. šias monetas tebekaldino dviejose monetų kalyklose (Sevilijoje ir Burgose), o jų siuntos buvo gabenamos į Ameriką (pvz., į Meksiką, Panamą ir Puerto Riką). Variniai maravedžiai Ispanijos kolonijose buvo naudojami kaip smulkios monetos. Vėliau jas ėmė kaldinti Amerikoje – 1536 m. Meksikoje (kalykla La Casa de Moneda de México), o 1542 m. Santo Dominge (Espanjola).
Bi-2
thumb||right|240px|Borisas Lifšicas thumb||right|240px|Andrejus Zvonkovas thumb||right|240px|Maksimas Andriuščenko
Bi-2  – baltarusių kilmės Rusijos roko grupė, susiformavusi devintajame dešimtmetyje Babruiske, Baltarusijoje. Tai viena iš sėkmingiausių grupių Rusijoje. Bi-2 2007 m. buvo apdovanota MTV Russia Music Awards už geriausios roko grupės nominaciją.
Bi-2 iki 1997 m.
Grupė Bi-2 susikūrė 1989 m. Babruiske (Baltarusijoje) po Šuros (Aleksandras Umanas) ir Liovos (Igoris Bortnikas) pažinčių Minsko vaikų dramos mokykloje "Rond". 1988 m. grupė iš pradžių vadinosi pavadinimu "Bratja po oružiju" ("Братья По Оружию"), po kelių mėnesių pavadinimas buvo pakeistas į "Bereg Istiny" ("Берег Истины"). Į nepastovią sudėtį buvo įtraukta 15 žmonių (įskaitant ir šou grupėje). Dėl grupės pirmojo didžiojo koncerto, kuri pakeitė savo pavadinimą į "Bi-2" (Берег истины – 2), l1989-aisiais solistas buvo Liova. Nuo 1988 m. iki 1990 m., Bi-2 gastroliavo po Baltarusiją įvairiuose festivaliuose.
1991 metais Šura persikėlė į Izraelį, o po metų ir Liova. 1992 m., Bi-2 Jeruzalės roko festivalyje užėmė pirmąją vietą.
1993 metais Šura išvyko į Australiją, kur jis vėliau prisijungė prie grupės Chiron. Tačiau grupės muzikinė veikla nesibaigė. 1997 metais jie išleido debiutinį albumą Bespolaja i grustnaja liubov (Бесполая и грустная любовь), kuris niekada nebuvo parduodamas dėl ekonominės krizės Rusijoje.
Dabartinė istorija (1999-dabar)
1999-ųjų rugsėjį grupė dalyvavo Rusijos roko festivalyje Maksidrom. 2000 metais Bi-2 sukūrė filmui „Brolis 2“ garso takelį. Skambėjo filmo daina „Полковнику никто не пишет“, išgarsinusi grupę.
Grupė dažnai atlieka dainas su kitomis žinomomis Rusijos grupėmis ir atlikėjais, tokiais kaip „Splin“, „Čičerina“ ir Diana Arbenina. Polinkis į bendrus projektus lėmė 2005 metų pabaigoje sukurtas projektas Nečiotnyj voin (Нечётный воин), kurioje Šuros dėdė Mykolas Karasevas siūlė atlikti su gerai žinomais muzikantais, pavyzdžiui, „Piknik“, „Agata Kristi“, „Nočnyje snaipery“, Brainstorm, SerGa, Linda. 2008 metais išleido antrąjį „Nečiotnyj voin“ albumą.
2013 m. birželio mėnesį grupė dalyvavo roko festivalyje „Ostrov“, Archangelske.
Grupės sudėtis
Nuolatiniai grupės nariai – Liova Bi-2 (Igoris Bortnikas) ir Šura Bi-2 (Aleksandras Umanas). Liova ir Šura naudoja grupės pavadinimą kaip savo sceninius vardus. Šura, Australijos pilietis, net sugebėjo pakeisti pavadinimą į B-II pasą.
Žemutinė Kalifornija
Žemutinė Kalifornija  – valstija Meksikos šiaurės vakaruose, Kalifornijos pusiasalio šiaurinėje dalyje. Sostinė – Mechikalis.
Vilkiškiai
Vilkiškiai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kriklinių, prie kelio. Piečiau kaimo stūkso saugomas Banionių akmuo, šiauriau – Ramoninės ąžuolas.
Žagarių apylinkė (Lazdijai)
Žagarių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Seirijų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Lazdijų rajonui. 1954 m. prijungta Metelių apylinkė, dalis Jonėnų apylinkės, dalis Seirijų II apylinkės ir dalis Avižonių apylinkės, o dalis Žagarių apylinkės prijungta prie Seirijų apylinkės. 1977 m. balandžio 4 d. Žagarių apylinkė panaikinta, jos teritorija prijungta prie Šlavantų apylinkės (didžioji dalis) ir Seirijų apylinkės.
Azovo kazokų kariuomenė
thumb|KazokaiAzovo kazokų kariuomenė  – 1828–1865 m. egzistavusi kazokų kariuomenė, kuri buvo sudaryta iš keleto kazokų grupių. Daugiausia Azovo kazokų buvo kilę iš Uždunojės Sečės kazokų.
Kariuomenės suformavimas
thumb|240px|Azovo kazokai patruliavo plačią Čerkesijos pakrantę) 1828–1829 m. Rusijos-Turkijos karo metu, dalis Uždunojės Sečės kazokų, kurie iki tol gyveno tremtyje Osmanų imperijos kontroliuojamoje Dunojaus deltoje, nusprendė grįžti į Rusiją. Vadovaujami atamano Osipo Hladkio ši kazokų dalis perėjo į Rusijos pusę ir už ankstesnį pabėgimą caras Nikolajus I jiems atleido. Caras iš jų suformavo Ypatingąją Zaporožės kariuomenę, kuri intensyviai dalyvavo kare.
Po Rusijos pergalės kare naujai sukurta Dunojaus kazokų kariuomenė atrodė pakankama sienų apsaugai, o buvusių Zaporožės Sečės kazokų buvimas Padunojėje tapo nebereikalingas. Asmeniškai susidraugavęs su O. Hladkiu caras pasiūlė, kad jo kazokai persikeltų į Kubanę ir prisijungtų prie kitų buvusių Zaporožės Sečės kazokų, iš kurių buvo sudaryta Juodosios jūros kazokų kariuomenė, aktyviai dalyvavusi kovose su čerkesais Kaukazo kare. 1830 m. O. Hladkis apsilankė Kubanėje, bet atmetė persikėlimo ten idėją, remdamasis tuo, kad toks ilgas kelias tokiai mažai kariuomenei esąs per sudėtingas, o be to jam buvo nepriimtina tapti pavaldžiu Juodosios jūros kazokų kariuomenės vadams. Tuomet caras leido kazokams pasilikti Naujojoje Rusijoje, jei jie susirasią tuščios žemės. O. Hladkis tokios žemės rado į vakarus nuo Dono kazokų kariuomenės žemių, šiaurinėje Azovo jūros pakrantėje tarp Berdiansko ir Mariupolio (dabartinė Ukrainos Donecko sritis).
Tai buvo vienintelė Rusijos imperijos kazokų kariuomenė, kurios pagrindinė užduotis buvo saugoti pakrantes. 1835 m. joje buvo apie 6000 žmonių, įskaitant šeimas. Joje buvo 10 raitųjų šimtinių ir maždaug 30 smulkių laivų flotilė. 1855 m. šioje kariuomenėje buvo 4905 vyrai, iš jų karinės tarnybos amžiaus 1698, aktyvioje karinėje tarnyboje 384. Azovo kazokai aktyviai dalyvavo Kaukazo ir Krymo karuose.
1865 m. kaip atskiras vienetas buvo panaikinti. Po to dalis kazokų buvo perkelti į Šiaurės Kaukazą, likę – paversti valstiečiais.
BMX sporto klubas (Šiauliai)
Šiaulių miesto BMX sporto klubas – vienintelis klubas Šiauliuose, kultivuojantis mažųjų dviračių BMX sportą. Vienas pirmųjų BMX klubų šalyje. Įkūrėjas ir vadovas – Albertas Rimša.
Šiaulių BMX sporto klubas – daugkartinis Lietuvos čempionas komandinėje įskaitoje. Išugdė šiuo metu žymiausią šalies BMX lenktynininkę – Vilmą Rimšaitę.
Bekartai
Bekartai arba Borovojė (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Боровое) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. Lošių valsčiaus kaimas. 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungtas prie Mažojo Sausodžio. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nadeždino apylinkės kaimas. 1946 m. sujungtas su Melionkaimiu.
Bismarkas (Šiaurės Dakota)
Bismarkas – miestas JAV yra Šiaurės Dakotos valstijos sostinė. Taip pat jis yra antras didžiausias miestas Šiaurės Dakotos valstijoje. 2010 metais mieste gyveno 61 272 gyventojų. Miestas pavadintas Oto fon Bismarko garbei.
Istorija
Bismarkas buvo įkurtas 1872 m. Pirmasis jo pavadinimas buvo Edvintonas, tačiau 1873 m. jis buvo pakeistas Oto fon Bismarko garbei, siekiant pritraukti vokiečių investuotojus įsijungti į geležinkelio tiesimą. Geležinkelis į miestą buvo nutiestas 1874 m. 1883 m. valstijos sostinė perkelta iš Janktono į Bismarką. Kai valstija buvo padalinta į dvi dalis (Pietų ir Šiaurės) miestas tapo Šiaurės valstijos sostine.
Gaižiūnų apylinkė
Gaižiūnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Jonas Samoška (1940)
Jonas Samoška (1940 m. vasario 19 d. Pagramantyje, Tauragės valsčius), choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Chorvedžio darbą pradėjo 1960 m. vadovaudamas Lomių ir Pagramančio mišriesiems chorams, o vėliau vadovavo Batakių miškų ūkio mišriajam chorui ir vaikų meno mėgėjų būreliams vidurinėje mokykloje. Su chorais dalyvavo 1965 m. respublikinėje dainų šventėje Vilniuje. J. Samoška 1968–1980 m. kūrybiškai dirbo su Vydmantų kultūros namų mišriuoju choru, kultūros namų meno vadovas. Chorą parengė Kretingos rajono ir 1970 m. bei 1980 m. respublikinėms dainų šventėms, konkursuose pelnė prizinių vietų, dainininkus išmokė sudėtingesnių kūrinių. Taip pat vadovavo Kretingos kultūros darbuotojų ir Palangos miesto moterų chorams, kuriuos irgi parengė respublikinėms dainų šventėms, su jais konkursuose laimėjo prizinių vietų. 1975–1976 m. buvo Palangos kultūros skyriaus vedėjas, vėliau Vidmantų ir Šventosios aštuonmečių mokyklų muzikos mokytojas ir vaikų chorų vadovas. 1981–1984 m. Alytaus miesto moterų choro vadovas, nuo 1984 m. rudens Tauragės vaikų muzikos mokyklos direktorius, rūpinęsis įrengti mokykloje geras darbo patalpas, nuo 1985 m. vadovavo Tauragės skaičiavimo mašinų elementų gamyklos mišriajam chorui ir vyrų vokaliniam ansambliui. Chorą parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei Vilniuje.
1990–1994 m. Tauragės rajono tarybos deputatas, 1994 m. vasarą išvyko gyventi į JAV – Floridą (Kalifornijos valstija).
J. Samoška buvo Palangos miesto, Kretingos ir Tauragės rajonų dainų švenčių organizatorius, dirigentas ir vyr. dirigentas.
Ulrika Eleonora
Ulrika Eleonora (SV Ulrika Eleonora; 1688 m. sausio 23 d. – 1741 m. lapkričio 24 d.) – Švedijos karalienė, valdžiusi 1718–1720 metais. Karolio XI ir Ulrikos Eleonoros Danės duktė, Karolio XII jaunesnioji sesuo.
Biografija
Ulrika Eleonora gimė 1688 m. sausio 23 d. Stokholmo pilyje. Vaikystėje Eleonorai skyrė daug mažiau dėmesio, nei vyresniajai seseriai Jadvygai Sofijai.
1714 metais įvyko Ulrikos Eleonoros ir Frydricho Hesen-Kaselio sužadėtuvės, o metais vėliau, 1715 m. kovo 24 d., jų vestuvės. Iki to laiko dėl susidėjusių aplinkybių princesė tapo asmeniu, su kurios nuomone teko skaitytis. Karolis XII tada buvo Turkijoje, ir po Hedvygos Sofijos mirties 1708 metais Ulrika Eleonora liko vienintele švediškos karališkos šeimos atstove, jei neskaityti jos tėvo motinos Jadvygos Eleonoros Holštein-Gotorp. thumb|left|150px|Ulriko Eleonoros sarkofagas 1712 metų pabaigoje – 1713 metų pradžioje karalius ketino Ulriką Eleonorą padaryti laikina valstybės regente, tačiau šis planas nebuvo įvykdytas. Tačiau, karaliaus taryba, bandant gauti jos paramą, įtikino princesę dalyvauti posėdžiuose.
Mirė Ulrika Eleonora 1741 m. lapkričio 24 d. nepalikusi po savimi palikuonių.
Vyžintas (pavardė)
Vyžintas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Vyžintienė (ištekėjusi moteris) ir Vyžintaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
1993 m. Kanados Grand Prix
1993 m. Kanados Grand Prix buvo Formulės 1 lenktynės, rengtos Monrealyje, birželio 13 d., 1993 metais. Tai buvo septintasis etapas 1993 m. Formulės 1 sezone.
Runos Lietuvoje
Mėgėjiškuose rašiniuose vad. „lietuviškųjų runų“ tema šių runų egzistavimo problema paprastai neskiriama nuo runų vartojimo pagoniškoje Lietuvoje (iki XIV a. pab.) problemos. Patikimuose šaltiniuose žinių apie hipotetinių „lietuviškųjų runų“ egzistavimą nėra, tačiau nuo XIX a. kai kurie romantinės istoriografijos krypties atstovai bei daugelis istorikų mėgėjų ne kartą bandė įrodyti, kad pagoniškoje Lietuvoje lietuvių kalbai pritaikytos runos buvo vartojamos.
T. Narbutas yra aprašęs nemažai neva pagoniškosios Lietuvos pinigų bei antspaudų su runomis. 1835 m. išleistame „Lietuvių tautos istorijos“ I tome (III lentelė, 10 pav.) jis paskelbė „Sidabrinio pinigo su Lietuvos kunigaikščio atvaizdu ir įrašu runomis“ piešinį (iš kt. šaltinių apie tokias LDK tariamai kaldintas monetas nėra žinoma); viename Lydoje rastame antspaude Narbutui, jo paties tvirtinimu, esą net pavykę išskaityti runomis įrašytą Mindaugo vardą. T. Narbutas yra publikavęs ir Ignaco Volskio 1792 m. A. Čartoryskiui rašytą laišką, kuriame pasakojama apie tai, kad kažkoks Novakovskis Lydos pilies griuvėsiuose rado medinių lentelių, kurios buvusios prirašytos į jokius mokslui žinomus nepanašiais rašmenimis ir žalvariniais kabliais sukabintos į savotiškas knygas; pasak I. Volskio, tose knygose esą galėję būti surašyti „senovės Lietuvos įstatymai“.
„Lietuviškųjų runų“ egzistavimu tikintys tyrinėtojai dažnai mini vad. Vaidevučio vėliavą su įrašu neaiškiais rašto ženklais (ne runomis), kurios atvaizdas buvo paskelbtas Simono Grunau ~1510-1526 m. rašytoje „Prūsijos kronikoje“, tačiau tos vėliavos autentiškumas niekuo neįrodomas, o pati Grunau kronika istorikų laikoma nepatikimu istorijos šaltiniu, − todėl akademinių sluoksnių atstovai nėra linkę skirti didesnio dėmesio minėto įrašo autentiškumo problemai (plg., Simonas Daukantas su širdgėla rašė negalįs žiūrėti kaip visa, kas yra susiję su runomis, naikinama „dėl pagonybės“).
Su hipotetinės lietuviškos runų abėcėlės vartojimu kartais nepagrįstai siejamas vad. runų kalendorių funkcionavimas Naujųjų amžių Švedijoje, Anglijoje ir kai kuriuose kt. kraštuose (vienas iš Lietuvoje XVII-XVIII(?) a. naudotų medinės knygelės formos runų kalendorių 1638 m. buvo pagamintas pačioje Lietuvoje, − jo originalą 1857 m. iš Vilniaus išvežus į Kijevą, Lietuvoje liko tik šio kalendoriaus kopija, kuri dabar saugoma Lietuvos Nacionaliniame muziejuje).
Gubijus
Gubijus – miestas Italijoje, Umbrijoje, Perudžos provincijoje, ant Ingino kalno šlaito.
Istorija
Kalvos virš miesto buvo gyvenamos nuo Bronzos amžiaus. Kaip Ikuvium miestas buvo svarbus umbrams. Čia rastos Iguvino lentelės, ilgiausias tekstas senovės umbrų kalba. Po romėnų užkariavimo II a. pr. m. e. miestas išlaikė svarbą, buvo vadinamas Iguvium. Romėnai pastatė teatrą, kuris dabar yra antras pagal dydį išlikęs romėniškas teatras.
Viduramžių pradžioje Gubijus buvo labai galingas. Į Pirmąjį kryžiaus žygį išvyko 1000 vietinių riterių, vadovaujamų grafo Girolamo Gabrielli ir pagal žodinę tradiciją jie buvo pirmiejį įžengę į Šventojo kapo baziliką užimant Jeruzalę 1099 m.
Po to sekė neramūs amžiai, kuomet Gubijus kovojo su kitais Umbrijos miestais. Per vieną iš tų karų vyskupas Ubaldas užtikrino miestui stebuklingą pergalę 1151 m. ir ilgalaikį klestėjimą. Per popiežiaus ir imperatoriaus nesutarimus Gabrielli šeima palaikė popiežių, o Cante de' Gabrielli (apie 1260–1335 m.), būdamas Florencijos podesta, ištrėmė Dantę, taip sau užsitikrindamas blogą vardą.
1350 m. Giovanni Gabrielli nuvertė savivaldą ir tapo Gubijo valdovu, bet turėjo perleisti valdžią popiežiaus atstovui kardinolui Albornoz 1354 m. Po kelerių metų Gubijo vyskupas Gabriello Gabrielli pasiskelbė miesto valdovu. Išduotas daugelio kilmingųjų, tarp kurių buvo daug jo giminaičių, vyskupas turėjo bėgti iš miesto į savo gimtą pilį Kantiane.
1631 m. Gubijus atiteko popiežiui, nes išnyko della Rovere šeima, perėmusi Montefeltrų valdas. 1860 m. miestas atiteko Italijos karalystei.
Lietuvos raštija
Lietuvos raštija savo ištakomis remiasi į runų raštą naudotą su gotais susidūrusių prūsų. Runos Lietuvoje žinomos iš Mindaugo monetų, kuriose yra ir jo vardas parašytas runomis bei kt. Kita vertus, tam tikros simbolinės raštijos atitikmenų galima aptikti gerokai anksčiau – ir ant naujojo akmens amžiaus – neolito apeiginio antgalio aptikto prie Kretuono ežero bei keramikos.
Su krikščionybės atėjimu runas palaipsniui pakeitė lotynų raštmenys, kuriais naudodamasis Mindaugas bei kiti kunigaikščiai rašydavo laiškus lotynų kalba į vakarų Europą bei slavų rašmenys. Kernavėje neseniai yra surasti du geležiniai stiliai, kuriais rašydavo raštus. Juos archeologas Aleksiejus Luchtanas priskiria Traidenio ar šiek tiek ankstesniam laikmečiui, tačiau kokie rašmenys buvo naudojami – kol kas yra neaišku. Slavų rašmenimis kunigaikščiai rašydavo raštus skirtus slavų apgyventomis ir prisijungusiomis su plačiomis autonomijos teisėmis ar prijungtomis prie LDK kunigaikštystėmis.
Dviejų valstybių sąjungos laikotarpiu, kaip rodo pergamentai laikomi M. Mažvydo bibliotekoje, įvairiausiems reikalams buvo naudojami lotyniški, kanceliarinės slavų kalbos ir lenkų kalba rašyti suteikiantys privilegijas, dovanojantys, sprendžiantys ginčus, duodantys teises cechams, draudžiantieji raštai.
Su Martyno Mažvydo ,,Katekizmu" ir Mikalojaus Daukšos ,,Postile" pradėjo plisti ir spauda lietuvių kalba – lotyniškais, o vėliau ir lietuviškais rašmenimis bei raštai. Vienas lietuvių raštijos pradininkų yra Abraomas Kulvietis (g. ~1510 – m. 1545). Baltarusijos istoriografijoje sutinkama neobjektyvių teiginių, suabsoliutinančių slavų kalbos raštiją LDK.
Literatūra
A. Vilčinskis. Runos. // Lietuvių laikraštis Peterburge. 1905, Nr.40
E. Gudavičius. Runos Stanionių akmenyje. // MADA, t3., 1978, 73-81 psl.
Vázquez
Vázquez − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
John Alton
thumb|250px|Vaizdas iš noiro filmo „[[The Big Combo“. Tamsi atmosfera ir žema kamera yra tipiškas John Alton stilius]]
Džonas Altonas (1901 m. spalio 5 d. – 1996 m. birželio 2 d.) – vengrų kilmės JAV kinematografas ir operatorius, dirbęs prie kelių garsiausių klasikinio noiro filmų – „He Walked by Night“, „The Big Combo“, „The Amazing Mr. X“, „T-Men“ ir „Raw Deal“.
Karjera
XX a. 3-ajame dešimtmetyje jis pradėjo dirbti Los Andželo filmų kūrimo laboratorijose techniku, po kelerių metų tapo operatoriumi. Vėliau išvyko į Prancūziją bei Pietų Ameriką, kur sukūrė daug filmų ispanų kalba. 1930 m. pabaigoje grįžo į Holivudą ir tapo vienu populiariausių kinematografų.
Neskaitant tamsios atmosferos, dabar laikomos tipišku noiro bruožu, Altonas buvo žinomas ir neįprastais filmavimo kampais, žemai laikoma kamera.
Taip pat Altonas žinomas savo knyga „Painting with Light“ (piešimas šviesa). Tai yra viena pirmųjų knygų apie filmų apšvietimo technikas, parašyta kinematografo profesionalo.
Ejikas
Ejikas  – gyvenvietė Rusijoje, šiaurės vakarų Jakutijoje, Olenioko uluse, 550 km į pietryčius nuo Olenioko, Ejiko ežero šiaurinėje pakrantėje. Vienintelė gyvenvietė Šologono naslege. 300 km žiemos keliu jungiasi su Udačnu.
Istorija
Ejikas įkurtas 1934 m.
Gido Kokars
Gidas Kokaras (, 1921 m. rugpjūčio 17 d. Gulbenė – 2017 m. kovo 9 d. Ryga) – latvių choro dirigentas, pedagogas.
Biografija
Brolis Imantas Kokaras. 1956 m. baigė Latvijos konservatorijos J. Uozuolinio klasę. Nuo 1961 m. Jazepo Vytuolo Latvijos muzikos akademijos dėstytojas, nuo 1983 m. profesorius. 1958–1962 m. mišraus choro „Daina“, 1964–1990 m. choro „Dailė“ meno vadovas ir vyriausiasis dirigentas. 1969–1987 m. ir kamerinio choro „Ave sol“ dirigentas, 1987–2002 m. – direktorius. Nuo 1970 m. Latvijos dainų švenčių ir nuo 1976 m. Latvijos jaunimo dainų švenčių vyriausiasis dirigentas.