cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tryškių Švč. Trejybės bažnyčia
Altoriai
Pirmoje kondignacijoje taip pat stovi šventųjų apaštalų Petro ir Povilo skulptūros. Antrojoje kondignacijoje yra barokinis Švč. Trejybės paveikslas (bažnyčios titulinis paveikslas). Tai XVIII a. nežinomo profesionalaus dailininko darbas. Dešinėje paveikslo pusėje (žiūrint iš centrinės navos pusės) įstatyta šv. Jono Nepomuko skulptūra. Kairėje pusėje – šv. Grigaliaus Didžiojo skulptūra.
Skurbynas
Skurbynas – upė Šilalės rajone, kairysis Jūros upės intakas, įteka į ją 119,5 km nuo jos žiočių, į pietvakarius nuo Drobūkščių. Ištakos – į šiaurės vakarus nuo Traksėdžio esanti pelkė. Teka šiaurės vakarų, pietvakarių kryptimi. Upelį kerta krašto kelias, kairiajame Skurbyno krante, prie Drobūkščių stūkso gamtos paminklas – Drobūkščių akmuo.
Tryškių Švč. Trejybės bažnyčia
Altoriai
Būtina išskirti Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės altorių, kuris yra senesnis už pačią bažnyčią. Pastarasis altorius – profesionalaus XVII a. pabaigos meistro darbas. Drožti altoriaus sparnai ir kolonos atkartoja vynuogių lapų ir kekių motyvą. Subtilia ir itin sudėtinga technika sukurtas altorius yra didžiausias bažnyčios pasididžiavimas. Tam tikros altoriaus detales (II kondignacijoje esančios hermos, stilistiškai ypatingos angelų galvutės) daro šį altorių išskirtinį visos Lietuvos mastu. Altoriaus centre – Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės paveikslas, puoštas kalstytais sidarbruotais ir auksuotais aptaisais. Kairiajame altoriaus sparne – neatpažintos šventosios skulptūra (XVII a.), dešiniajame sparne – šv. Jurgio su slibinu skulptūra. Antrojoje altoriaus kondignacijoje – šv. Pranciškaus Asyžiečio stigmacijos paveikslas bei šv. Mykolo ir šv. Silvestro (?) skulptūros. Šis altorius greičiausiai buvo perkeltas iš pirmosios Tryškių bažnyčios, kurios vietoje pastatyti dabartiniai maldos namai.
Baltų neopagonybė
Neopagonybė Lietuvoje
Senąjį baltų tikėjimą propaguoja ar su juo turi sąsajų: judėjimas „Druwi“, atstovaujamas mokyklos „Kuronas“, bendruomenė „Senasis žynys“, „Ožnugario Romuva“, baltų kovos menus propaguojančios draugijos „Vilkatlakai“, „Kovarnis“, „Varingis“, „Karionys“, folk-roko žanro muzikos grupės „Žalvarinis“, „Obtest“, „Poccolus“, folk grupė „Atalyja“, vyrų vokalinės grupės „Ugniavijas“, „Karužė“.
Skurbynas
Upėvardis kildinamas iš žodžių skurbti („vadėtis, stelbtis (apie alų)), skurbus (“prastas, nususęs"). Plg. „svaigti, girtėti“,  „svaigulys“.
Baltų neopagonybė
Požiūriai
„Romuvos“ krivis Jonas Trinkūnas teigė: ''Kada manęs klausia, kiek Lietuvoje yra senosios religijos žmonių, atsakau, kad maždaug 3 milijonai. Dėl to, kad kiekvieno lietuvio sąmonėje, savimonėje slypi ta tradicija. ... Tikra tradicija ta, kuri žmonėse gyva – kalba, papročiai, ryšys su žeme, protėviais.''
Baltų kultūros tyrinėtojas Gintaras Beresnevičius komentuodamas naujuosius pagonis tvirtino: ''„Tos religijos prikelti nebeįmanoma, kaip nebegalima restauruoti ano meto mentaliteto, socialinių santykių. Jei koks nors senosios tradicijos inkliuzas su gyva žyniška tradicija būtų perdavinėtas iš kartos į kartą, galėtume apie tai kalbėti. Bet šito neatsitiko. Iš kartos į kartą buvo perdavinėjama etnografinė tradicija, kaimo papročiai ir šventės, bet tai nebuvo senoji religija, tai buvo natūraliai susiklosčiusi kaimo gyvensena su ašinėm kalendorinėm šventėm.“''
Musninkų Alfonso Petrulio gimnazija
Širvintų rajono Musninkų Alfonso Petrulio gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Musninkuose (Širvintų raj.), vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190361656.
Tai mokykla su Kernavės, Musninkų, Vileikiškių ikimokyklionio ugdymo skyriais ir Širvintų meno mokyklos muzikos skyriumi. Mokyklą lanko mokiniai iš šešių Širvintų rajono seniūnijų: Musninkų, Čiobiškio, Bartkuškio, Jauniūnų, Širvintų, Kernavės.
Filialai:
Istorija
1997 m. įkurtas Amerikos lietuvio J. Jurkūno labdaros ir paramos fondas, kurio dėka kiekvienais metais buvusiems mokyklos mokiniams, studijuojantiems aukštosiose mokyklose, skiriamos keturios stipendijos. Seserys M. Remienė ir M. Bareikaitė, gyvenančios JAV, taip pat teikia mokyklai materialinę paramą. Už M. Remienės pinigus mokyklos tautinių šokių kolektyvui pasiūti koncertiniai drabužiai. Keleri metai iš eilės skiriama pinigų pažintinėms-kultūrinėms mokinių kelionėms.
Joris Mathijsen
2011 m. birželio 16 d. pasirašė dvejų metų sutratį su Ispanijos Málaga CF klubu.
Narvos įlanka
thumb|right|300px
Narvos įlanka  – Baltijos jūros Suomijos įlankos pietrytinė dalis. Driekiasi prie Estijos ir Rusijos (Leningrado sritis) krantų. Ilgis 40 km, plotis ties išėjimu ~90 km. Giliausia vieta siekia 30 m. Įlanka užšąla gruodį, atitirpsta kovą. Rytinis krantas žemas, smėlingas, pietinis status, aukštas. Įteka Narvos upė. Pakrančių miestai: Silamejė, Narva Jeesū (Estija).
Gesatai
Gesatai (gr. Γαισάται) – didelė galų karių grupė, kuri buvo įsikūrusi Alpėse ties Ronos upe ir kuri kovėsi prieš Romos respubliką 224 m. Telamono mūšyje.
Graikų istorikas Polibijus rašė, kad pavadinimas gaesatae reiškė 'samdiniai' nors kai kurie šių laikų mokslininkai, lygindami pavadinimą su sen.airių gáe 'ietis; akstis', teigė, kad jis reiškė 'ietininkai', ir lygino jį su viduramžių airių fianais, kurie buvo nedidelės bežemių jaunų vyrų kariaunos, veikusios nepriklausomai nuo to meto karalysčių.
Pagal Polibijaus aprašymą Cizalpinės Galijos bojai ir insubrai sumokėjo Konkolitano (Concolitanus) ir Aneroesto (Aneroëstes) vadovaujamiems gesatams didelius pinigus, kad gesatai kautųsi prieš romėnus, kas turėjo būti atsakas į ankstesnės galų teritorijos Piceno kolonizaciją. Artėdami prie Romos galai įveikė ir sutriuškino Romos kariuomenę, bet atvykus konsulo Liucijaus Emilijaus Papo (Lucius Aemilius Papus) vadovaujamai kariuomenei galai paklausė Aneroesto patarimo atsitraukti išsigabenant surinktą karo grobį. Papas juos persekiojo, o konsulo Gajaus Atilijaus Regulo (Gaius Atilius Regulus) vadovaujami daliniai užkirto gesatams kelią ties Telamonu (Etrurija). .
Polibijus aprašė, kaip kovėsi gesatai: jie kovėsi nuogi (kiti galai kovėsi dėvėdami kelnes ir lengvus apsiaustus), tiek dėl didelio pasitikėjimo savimi, tiek nenorėdami, kad drabužiai kliūtų už spygliuotų krūmokšnių. .
Diodoras Sikulas (Diodorus Siculus) taip pat rašė, kad dalis galų kovėsi nuogi, pasitikėdami gamtos apsauga. . Šių tvirto sudėjimo nuogų karių pasirodymas ir jų trimitų bei karo šūkių garsai išgąsdino romėnus, tačiau gesatų maži skydai prastai saugojo nuo romėnų aksčių, tad gesatai buvo nublokšti atgal, o jų sąjungininkai išžudyti. Konkolitanas buvo paimtas į nelaisvę. Aneroestas su keliais pasekėjais pabėgo.
222 m. gesatus vėl nusamdė, bet galų pajėgas Klastidijaus mūšyje (Battle of Clastidium) Insubrijoje sunaikino romėnų kavalerija.
Algimantas Kviklys
Algimantas Kviklys (1936 m. lapkričio 23 d. Rokiškis – 1992 m. rugpjūčio 2 d. Babtai) – Lietuvos agronomas sodininkas, žemės ūkio mokslų kandidatas.
Biografija
Tėvas Mečislovas Kviklys. 1961 m. baigė Mičiurinsko sodininkystės ir daržininkystės institutą. 1970 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
1961–1963 m. Vilniaus sodo augalų veislių tyrimo punkto vedėjas ir Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas. 1963–1992 m. dirbo Lietuvos sodininkystės ir daržininkystės institute, 1972–1992 m. Sodo agrotechnikos skyriaus vedėjas.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo kryptys – sodų agrotechnika, vaismedžių dauginimas, žemaūgiai vaismedžiai. Surinko apie 90 tipų obelų ir kriaušių vegetatyvinių poskiepių kolekciją, nustatė jų atsparumą šalčiams, dauginimosi ypatybes, augimo pobūdį, tinkamumą skiepijamoms veislėms. Atrinko geriausius intarpus kriaušėms į svarainį skiepyti. Pirmasis Lietuvoje įdiegė vaismedžių akiavimą priglaudimu (1969 m.), įveisė pirmąjį devirusuotų obelų sodą (1976 m.). Iš lenkų kalbos išvertė A. Mikos „Vaismedžių ir vaiskrūmių genėjimą“ (1987 m.). Paskelbė apie 200 mokslinių straipsnių.
Spalio apylinkė
Spalio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje. Viena iš retų LTSR apylinkių, pavadinta ne gyvenvietės, bet kolūkio vardu (kitos – Poškos apylinkė, Rambyno apylinkė).
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš dalies Molėtų I apylinkės, dalies Avilčių apylinkės, dalies Antadurės apylinkės, dalies Kazimieravo apylinkės ir dalies Juočių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Luokesos apylinkės.
Vengrijos futbolo varžybos 1986–1987 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1986–1987 m.
Jason Mraz
Jason Thomas Mraz (g. 1977 m. birželio 23 d.) – JAV dainininkas, pradėjęs savo karjerą 1999 m.
Pirmasis dainininko albumas vadinosi Waiting for My Rocket to Come, su kuriuo jis išleido singlą pavadinimu The Remedy (I Won't Worry).
2002 m. Jason Mraz išleido dar viena albumą pavadinimu Mr. A-Z su kuriuo ir išgarsėjo. Vėliau, jau 2008 m., jis išleido savo trečiąjį albumą pavadinimu We Sing. We Dance. We Steal Things., tačiau populiarumo dainininkas pasiekė su daina I'm Yours kuri Amerikos Billboard Hot 100 reitinge prasilaikė net 76 savaites. Mraz‘as yra eklektiškosios muzikos atlikėjas, kurio muzikoje persipina net keleto stilių, tokių kaip pop, rokas, „folk“, džiazas, kantri bei hip-hop‘as, elementai. Jis yra grojęs su įvairiausiais atlikėjais, tarp kurių – „The Rolling Stones“, Bob‘as Dylan‘as, „Dave Matthews Band“, James‘as Blunt‘as, Gavin‘as DeGraw, Paula Cole, John‘as Popper‘is, Alanis Morissette, „The Ohio Players“, Rachael Yamagata, James‘u Morrison‘u, Jewel bei Colbie Caillat. Mraz‘as taip pat turi avokadų fermą Kalifornijoje bei itin kruopščiai renkasi maistą, valgydamas tik nevirtą ir neperdirbtą maistą.
Kačiūnai
Kačiūnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Kuktiškių, prie Krašuonos upelio ir Kerėplos ežero. Stūkso Kačiūnų piliakalnis.
Bajoriškių palivarkas
Istorija
Tarpukariu palivarkas priklausęs Ušackų (buvusio URM ministro) giminei. Tarybiniais metais rūmai buvo perdaryti į poilsio namus, šiuo metu pastatai yra sudegę.
Šiaulių Saulėtekio gimnazija
Šiaulių „Saulėtekio“ gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šiauliuose, Lieporiuose, Lieporių g. 2, vykdanti pagrindinio ugdymo II dalies, vidurinio ugdymo, suaugusiųjų vidurinio ugdymo programas ir specialiųjų poreikių mokiniams pritaikytą vidurinio ugdymo programą lietuvių kalba. Įstaigos kodas 290532510. Steigėjas Šiaulių miesto savivaldybės taryba.
Istorija
Mokykla pastatyta 1978 m. Naujosios mokymo įstaigos duris pravėrė 1025 mokiniai, su kuriais dirbo 50 mokytojų. Buvo organizuota 31 klasė ir 1 parengiamoji (šešiamečių) grupė. Pirmasis mokyklos direktorius – Algimantas Norkevičius, direktoriaus pavaduotojos – O­na Kleišmanienė ir Liuda Maziliauskienė.
1980–1981 m. Šiaulių pedagoginio instituto docento Jono Kievišo iniciatyva organizuojama sustiprinto muzikinio auklėjimo klasė. Kryptis – chorinis dainavimas. Dirigentė, chormeisterė Genutė Beleckienė. 1982–1983 m. m. mokėsi daugiausia – 1248 mokiniai, su kuriais dirbo 63 mokytojai.
1997–1998 m. mokėsi tik 527 mokiniai, dirbo 44 mokytojai, buvo sukomplektuotos 25 klasės. Iš 29 abiturientų į aukštąsias mokyklas įstojo 13. 1998 m. mokyklai suteiktas „Saulėtekio“ vidurinės mokyklos vardas, patvirtinamas herbas, himnas. 1998 m. 20-mečio iškilmių proga mokyklą pašventino Šiaulių vyskupas Eugenijus Bartulis. Mokėsi 520 mokinių, dirbo 50 mokytojų, buvo sukomplektuotos 25 klasės. Pedagogų bendruomenei vadovauti pradeda pavaduotojos ugdymui Regina Burinskienė, Ona Petruševičienė ir Stasė Jankuvienė. Nuo antros klasės įvestas sustiprintas vokiečių kalbos mokymas, galima pasirinkti rusų, anglų, nesustiprintą vokiečių kalbą. Ruošiantis profiliniam mokymui didelis dėmesys skirtas popamokinei veiklai, leidžiamas laikraštis „Beauštanti aušrelė“.
1999–2000 m. mokykloje liko tik 519 ugdytinių, kurie sudarė 25 klases. Dirbo 45 pedagogai. 2000–2001 m. profilinio mokymo pradžia. Mokykloje suformuotos 3 vienuoliktosios klasės, kuriose – 85 ugdytiniai: 42 humanitarai ir 43 realai. Nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. Šiaulių „Saulėtekio“ gimnazija.
thumb|250px|Mokyklos vestibiulis
Himnas
Kai lapai gelsti ima, tenka atsiversti knygą,
Pamiršti vasarą, pamiršti vasaros džiaugsmus,
Į „Saulėtekį“ sugrįžti kaip į namus,
Čia viskas sava, čia viskas artima.
Visi drauge, visi kartu.
Su kiekviena ateinančia diena.
Galbūt todėl nesensta mūsų laikas,
O mūsų žodžiuose Saulė ir Taika…
Atminty išliks gyva ji amžinai
Ir pirmas sakinys, ir tai, ko niekam nepasakėm,
Kai juokėmės ir peikėm, ją mylėjome ir verkėm.
''Muzika: Lauros Remeikienės Žodžiai: projekto „SAULĖTEKIO paparacai 3“ komandos „Jau“''
Šiova laikotarpis
Šiova laikotarpis  – Japonijos istorijos laikotarpis (1926–1988 m.). Laikotarpis apima imperatoriaus Hirohito, kuris buvo trečias modernios epochos Japonijos imperatorius, valdymo laikotarpį.
Pirmoji Šiovos laikotarpio dalis pasižymėjo Japonijos militarizmo augimu iki Japonijos kapituliacijos Antrajame pasauliniame kare 1945 m. Karo metu jaunasis imperatorius veikiamas generolų davė įsakymus užpulti Kiniją, Filipinus ir JAV, nors pats turėjo pacifistinių nuostatų. Pralaimėjusi Japonija buvo okupuota, o vėliau išgyveno ekonominį kilimą. Šiova – tai imperatoriaus Hirohito valdymo devizas.
Militarizmas ir ekspansionizmas
Taikinga Taišio užsienio politika, sąlygojama tiek tarptautinių faktorių, tiek ir susiformavusios dvipartinės sistemos, kėlė kariškių ir nemažos politinio elito dalies nepasitenkinimą. Japonijos ekonomiką, labai suklestėjusią Pirmojo pasaulinio karo metais, stipriai palietė pasaulinė 1929–30 m. depresija. Labai išaugo nepasitenkinimas politinėmis rietenomis, finansinių klikų zaibatsu politine įtaka. Sustiprėjo kairiosios socialistinės ir ypač dešiniosios radikalios nacionalistinės srovės, kurių ideologai teigė, kad visų problemų priežastis yra vakarietiškos demokratinės ir kapitalistinės naujovės, individualizmas, nuolaidžiavimas Vakarams. Ministras pirmininkas Hamaguchi, pasirašęs Londono sutartį, mirė nuo žaizdų po pasikėsinimo 1930 m. lapkritį, kitas ministras pirmininkas – Inukai Tsuyoshi buvo nužudytas 1932 m. gegužę. Jo vietą užėmė admirolas, ir nuo to laiko iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos Japoniją valdė militariniai nepartiniai kabinetai. Nors partijos ir toliau laimėdavo rinkimus (1932, 1936, 1937 m.), parlamento įtaka vis mažėjo. 1940 m. partijos buvo formaliai uždraustos.
Okupacija (1945–1952)
thumb|300px|Douglas MacArthur ir Hirohito Kare žuvo 1,15 mln. Japonijos kariškių ir apie 950 tūkst. civilių, miestai sugriauti, pramonė žlugusi. Pagal slaptas Jaltos sutartis, pietinė Sachalino dalis ir Kurilų salos buvo perduotos Sovietų Sąjungai. Šalis buvo okupuota, formaliai – sąjungininkų (JAV, SSRS, Kinijos ir Britanijos sandraugos), tačiau iš tikro visus klausimus sprendė Tokijuje įsteigtas amerikiečių Generalinis štabas, kuriam vadovavo Sąjunginių valstybių aukščiausios vadovybės vadas generolas D. Makarturas. SSRS, negavusi atskiros okupacinės zonos, Japonijos reikaluose nedalyvavo. Okupacijos svarbiausias tikslas buvo demilitarizuotos ir demokratinės valstybės sukūrimas. Tarptautinis tribunolas už karinius nusikaltimus nuteisė mirties bausme buvusį ministrą pirmininką, generolą Tojo ir kitus 6 generolus (pakarti 1948 m. gruodžio 23 d.), 16 – kalėti iki gyvos galvos. Armija buvo demobilizuota, Imperinis armijos štabas likviduotas, karinis laivynas padalintas tarp keturių didžiųjų valstybių, buvę veikėjai ir vadovai atleisti iš pareigų, uždraustos nacionalistinės organizacijos, militaristinė ir nacionalistinė propaganda, šintoizmas neteko valstybinės religijos statuso.
Skirtingai nei Vokietijoje, okupacinė kariuomenė atliko valdymo funkcijas ne betarpiškai, o per Japonijos vyriausybę ir biurokratiją. Buvo paliktas ministrų kabinetas, suformuotas rugpjūčio 17 d., kuriam vadovavo imperatoriaus pusbrolis princas Higashi-Kuni. Tačiau kai kurie ministrai buvo apkaltinti obstrukcionizmu, ir spalio 5 d. buvo sudaryta nauja vyriausybė, vadovaujama barono, tarpukario laikotarpiu buvusio užsienio reikalų ministro Kijuro Shidehara. Sudėtingoje pokario situacijoje sunku buvo užtikrinti stabilumą. Neaiškios buvo prieš pat kapituliaciją sudarytų liberalų, socialistų ir kitų partijų platformos, jose buvo nemaža buvusių ankstyvesnio režimo veikėjų.
Pokario metai buvo gilių ir sparčių permainų laikotarpis, primenantis Meidži periodą tuo, kad buvo perimamos Vakarų institucijos, normos, vertybės. Ypatingą reikšmę turėjo naujos konstitucijos rengimas. MacArthuro administracijos nepatenkino japonų parengtas variantas, ir jo administracija pateikė savo projektą, kuris buvo pateiktas parlamentui 1946 m. balandį, priimta lapkričio 3 d. ir įsigaliojo 1947 m. gegužės 3 d. Pagal naująją konstituciją suverenitetas paskelbtas priklausančiu tautai, imperatorius kvalifikuojamas kaip valstybės ir tautos simbolis, atsisakyta karo kaip suverenios teisės išraiškos ir ginkluotųjų pajėgų steigimo. 1952 m. atgavus suverenitetą, kai kurie straipsniai buvo reinterpretuoti: 1954 m. sukurtos savigynos pajėgos.
Okupacinė administracija įvykdė radikalią agrarinę reformą, pagal kurią fermeriai pusvelčiui įsigijo nuomojamą žemę – vidutiniškai 1 ha kiekvienam ūkiui. Reformos apėmė darbo, švietimo ir kitas sferas. Pagrindinės prieškarinės partijos transformavosi į Liberaliąją ir Progresyviąją (vėliau pasivadinusią Demokratine) partijas. Šalia jų veikė socialistų ir komunistų partijos. Partinė sistema stabilizavosi 1948 m., į valdžią sugrįžus Yoshida Shigeru kabinetui, kuris išsilaikė iki 1954 m. Konservatyvi Liberalų demokratinė partija suformuota 1955 m.
Po okupacijos
1951 m. rugsėjo 8 d. Japonija pasirašė Taikos ir saugumo sutartis su JAV, ir okupacija formaliai baigėsi 1952 m. balandžio 28 d. Pagal Saugumo sutartį JAV įsipareigojo užtikrinti Japonijos saugumą ir tuo tikslu laikyti savo ginkluotąsias pajėgas Japonijos teritorijoje (didžiausia bazė buvo įsteigta Okinavos saloje, kuri iki 1972 m. buvo valdoma amerikiečių).
Vidaus politika
Atgavus suverenitetą, politinės jėgos persigrupavo. 1955 m. susivienijo socialistai ir sudarė Japonijos socialistinę partiją (JSP), o konservaryvios Liberalų ir Demokratų partijos susijungė, sudarydamos Liberaliąją demokratinę partiją (LDP). Pastaroji, išsaugodama ryšius su stambiuoju verslu ir akcentuodama ekonominę plėtrą, Japonijos vaidmenį pasaulyje ir artimus ryšius su JAV, tapo dominuojančia jėga. Būdingas šios partijos bruožas tapo tarpusavyje konkuruojančios frakcijos, susietos su verslo pasauliu ir biurokratija. Socialistinė partija buvo nusistačiusi prieš tamprius ryšius su JAV (karines bazes, Abipusio saugumo sutartį, Japonijos sąsajas su Vietnamo karu), skyrė daug dėmesio ekologinėms problemoms.
Frakcijų kova liko sunkiai sprendžiama vidaus politikos problema. Per 1972–1962 m. laikotarpį pasikeitė 6 LDP vyriausybės vadovai, nesiliovė skandalai dėl politinės korupcijos (1974 m. atsistatydino ministras pirmininkas Tanaka, 1983 m. nuteistas 4 metams kalėjimo ir sumokėti 500 mln. baudą dėl kyšio paėmimo iš „Lockheed Aircraft“ korporacijos), 1989 m. atsistatydino du ministrai pirmininkai. Ministrui pirmininkui Nakasonei 1982–87 m. pavyko kiek atstatyti partijos prestižą.
Ekonomika
1952 m. Japonijos ekonomika pasiekė prieškarinį lygį ir toliau augo nepaprastai sparčiai – kasmet 10–15 proc. iki pat 1973 m. energetinės krizės. Prekybos ir pramonės ministerijos 1959 m. suformuluota naujoji industrinė politika stimuliavo aukštos kokybės hi-tech vartojimų prekių gamybą, skirtų vidinei rinkai (1960 m. buvo priimtas pajamų padvigubinimo planas) ir eksportui. Per trumpą laikotarpį Japonija tapo pirmaujančia šalimi buitinės elektronikos, laivų statybos, plieno, automobilių gamybos ir kitose šakose. Ta aplinkybė, kad karo metais beveik visa pramonė buvo sugriauta, išėjo į naudą, nes buvo statomos naujos įmonės, kuriose buvo panaudojamos moderniausios technologijos.
Visuomenė ir kultūra
Ekonominiai pokyčiai sąlygojo socialinę kaitą. Japonai tapo urbanizuota tauta (nuo 50 proc. 1945 m. iki 80 proc. 1970 m.), išaugo išsilavinimo lygis (karo metais raštingumas buvo nukritęs iki 14 proc.), stabilizavosi gyventojų skaičius. Išsaugodama daugelį tradicinių bruožų, japonai, ypač jaunoji karta perėmė daug Amerikos kultūros ir gyvenimo būdo elementų. Tačiau Japonijos ekonominis stebuklas turėjo Vakaruose sunkiai įsivaizduojamų pusių: sausakimšas transportas, didelė dalis labai mažų (12 m²) butų, parkų stoka.
Tarptautiniai santykiai ir diplomatija
Tarptautinę Japonijos padėtį sąlygojo jos pralaimėjimas kare. Sovietų Sąjunga okupavo šiaurines teritorijas – pietų Sachaliną ir Kurilų salas, JAV kontroliavo Riūkiū salas. Visos kaimyninės šalis turėjo didesnes ginkluotąsias pajėgas. San Francisko konferencijos (1951 m.) išdavoje buvo sudaryta taikos sutartis, pagal kurią Japonija atsisakė pretenzijų į Korėją, Taivaną, šiaurines teritorijas, Peskadorų ir kai kurias kitas salas. SSRS dalyvavo konferencijoje, bet nepasirašė sutarties, palikdama Japonijai viltį atgauti keturias Kurilų salas, kurias Japonija buvo įsigijusi taikiu būdu. JAV-Japonijos saugumo sutartis (1951 m.) užtikrino Japonijai „individualios ir kolektyvinės savigynos teisę“. Kaip buvo numatyta taikos sutartyje, Japonija vėliau pasirašė sutartis dėl reparacijų (prekėmis) su Birma (dabar Mianmaras) (1954 m.), Filipinais (1956 m.), Indonezija (1958 m.). 1956 m. buvo atkurti diplomatiniai santykiai su SSRS (tačiau formali taikos sutartis nebuvo pasirašyta) ir tais pačiais metais Japonija priimta į JTO. Dėl JAV nepritarimo, Japonija neužmezgė diplomatinių santykių su Kinija, tačiau prekybiniai ryšiai vystėsi gana sparčiai, nors ir netolygiai. Po JAV ir Kinijos santykių normalizacijos, Japonija 1972 m. užmezgė diplomatinius santykius, o 1978 m. pasirašė taikos sutartį su kontinentine Kinija ir apribojo formalius ryšius su Taivanu. Siekdama atstatyti savo teigiamą įvaizdį Pietryčių Azijoje Japonija teikia regiono šalims didelę ekonominę paramą.
Šiova eros atitikmenys Grigaliaus kalendoriuje
<dl><dd>
</dd></dl>
Kaspariškiai (Klaipėda)
Kaspariškiai – kaimas vakarinėje Klaipėdos rajono savivaldybėje dalyje, 4 km į pietus nuo Klaipėdos miesto Rimkų mikrorajono. Kolektyviniai sodai.
Dysnai
Dysnai – antras pagal dydį Lietuvos ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, apie 2 km į pietus nuo Dūkšto, į rytus nuo geležinkelio Vilnius-Daugpilis.
Ežero kilmė ledyninė. Tai patvenktinis, kalvoto moreninio reljefo ežeras, susidarė priemolių lanku užtvenktoje Dysnų dubumos pietinėje dalyje. Kranto linija vingiuota, jos ilgis 39,54 km, su salų krantais 42,27 km. Krantai žemi, smėlingi, daug kur pelkėti (Gurbų, Moliakalnio, Žąsinių, Kamuntavo, Trako-Aukšliupio pelkės), aukštesni ir sausi tik pusiasaliuose. Pakrantės apaugusios medžiais, krūmais, vietomis mišku (Dūdasalio, Padūdžio, Darymėlių, Dysnalaukio miškai), vietomis plyti pievos, dirbami laukai, šiaurinėje pakrantėje auga sodai. Dugne yra negilių duobių. Dumblas vietomis su molio arba smėlio priemaiša.
Ežere yra 6 salos (3,73 ha, 0,46 ha, 0,24 ha, 0,22 ha, 0,17 ha ir 0,04 ha), didžiausia – Žilės sala. Įteka Svetyčia, Parsvytė ir kt. mažesni upeliai, į Dysnykščio ežerą išteka Dysnykščia. Pratakumas 83 %. 1958 m. pastačius Padysnio HE tvenkinį ežero vandens lygis reguliuojamas. Vandens skaidrumas vasarą 0,4 m, žiemą 2,7 m.
Sugaunamos žuvys: lydekos, kuojos, karpiai, unguriai, sterkai, karosai, karšiai, lynai, meknės, ešeriai, plakiai, aukšlės, pūgžliai, vėgėlės.
Prie Dysnų esantys kaimai: Moliakalnis, Driškūnai, Varnos, Žąsiniai, Ščiurys, Čižiūnai, Daržininkai, Miliaučiškė, Grybėnai, Pagurbė, Gurbai, Ligūnai.
Ežerėvardis neaiškios kilmės. Spėjama, kad galbūt kilęs iš disti (dysta, dido) („didėti, augti“).
Ringė (Jūra)
Ringė – upė Tauragės rajone, kairysis Jūros upės intakas, įteka į ją 70,3 km nuo jos žiočių, į pietus nuo Ringių, netoli Ringių–Gudlaukio tilto. Ištakos Tuščių kaime. Teka pietvakarių kryptimi. Upelį Ringiuose kerta krašto kelias.
Upėvardis kildinamas iš žodžio ringė („vingis, rėžis, gumbas, juosta“) bei ringuoti („vinguriuoti, rangytis“).
Paverkniai
Paverkniais vadinami kaimai:
Pranas Hodelis
Pranas Hodelis (1889 m. Čekiškėje, Kauno raj. – 1950 m. birželio 19 d. North Arlingtone, Niujorke, JAV) – vargonininkas ir chorvedys.
Alekniškis (Jonava)
Etimologija
Kaimo vardas yra priesagos -iškis vedinys iš asmenvardžio Alekna.
Pranas Hodelis
Biografija
1913 m. atvyko į JAV pas brolį Joną Hodelį, kuris Praną pasikvietė į Filadelfiją. Kadangi Jonas jau gerokai buvo pažengęs muzikoje, ėmėsi mokyti ir savo brolį.
Vėliau apie trejus metus vargonuoti mokėsi pas lietuvių vargonininkus Jersey Cityje, NY, ir Harrisone, NY. Minėtuose miestuose pradėjo ir vargonininkauti.
Vargonininkaudamas Dievo Motinos Sopulingosios lietuvių parapijoje Karney, NY, daug dirbo su jaunimu, įkūrė klubą „Baltoji lelija“, kurio pagrindinis tikslas buvo suorganizuoti chorą ir rengti lietuviškus vakarus – koncertus. Daug nuveikė ir su minėtos parapijos mišriuoju choru (50 dalyvių), kuris vėliau buvo pavadintas „Birutės“ vardu. Choras giedojo bažnyčioje, statė operetes: Stasio Šimkaus „Išeivis“ – 1927 m., „Čigonai“ – 1928 m. ir kt.), rengė koncertus, dalyvavo tautiniuose minėjimuose. 1940 m. rugsėjo 29 d. su parapijos choru surengė koncertą kolektyvo gyvavimo 40-mečio proga.
Nuo 1921 m. buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys (taip pat Niujorko-Niudžersio provincijos narys), 1926 m. išrinktas Seimo pirmininku, buvo Centro valdybos iždo globėjas. Buvo įkūręs nedidelę spaustuvę, kurioje leido savaitraštį „Amerika“. Paskutiniuosius savo gyvenimo metus praleido Newarke, NJ.
Biliūnai (Utena)
Biliūnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Vyžuonų.
1358 m.
1358 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Rekstys
Upėvardis kildinamas (rekst- > regst-) nuo žodžio regzti („pinti, megzti“).
Arthur Nebe
Artūras Nebė (1894 m. lapkričio 13 d. – 1945 m. kovo 21 d.) – SS grupenfiureris (eil. nr. 280 152), NSDAP narys (eil. nr. 574 307). Karjeros pradžioje XX a. 3-ajame dešimtmetyje buvo Berlyno kriminalinės policijos (Kripo) viršininkas, 1942–1943 m. Interpolo prezidentas, kai po 1938 m. Austrijos anšliuso jo kontrolė atiteko nacistinei Vokietijai. Vykdė Holokausto žudynes, Vokietijos įsiveržimo į Sovietų Sąjungą metu tarnavo Balstogės srityje kaip Einsatzgruppe B viršininkas. Dalyvavo sąmoksle prieš Adolfą Hitlerį ir šiam nenusisekus buvo sušaudytas.
Biografija
Gime 1894 m. Berlyne, pradinės mokyklos mokytojo šeimoje. Pirmojo pasaulinio karo metu kaip savanoris įstojo į karinę tarnybą 17-ame Pionierių batalione, kur dukart nukentėjo nuo cheminių dujų.
1920 m. tapo Berlyno kriminalinės policijos (Kripo) nariu ir 1924 m. buvo paaukštintas į policijos komisaro postą. 1931 m. liepos 1 d. įstojo į nacių partiją, tą pačią dieną tapo ir SS nariu. Dirbdamas Berlyno kriminalinėje policijoje palaikė ryšį su SS grupuote, vadovaujama Kurto Daluegės. 1932 m. Nebė kartu su kitais policijos pareigūnais įkūrė Berlyno policijos Nacionalsocialistų Tarnautojų draugiją. Naciams užėmus valdžią šalyje, 1933 m. balandžio mėn. Daluegė parekomendavo A. Nebę į Valstybės policijos vyriausiojo pareigūno postą.
1936 m. liepą Kripo tapo viso Reicho kriminalinės policijos departamentu ir buvo sujungta su Gestapu, taip suformuojant Sicherheitspolizei (SiPo) saugumo policiją. Tuo metu SiPo vadovavo Reinhardas Heidrichas. Nebė buvo paaukštintas į grupenfiurerį ir paskirtas į Kripo viršininko postą. Kaip Kripo viršininkas jis buvo pavaldus Heidrichui. Jo antipatija Heidrichui ir Heinrichui Himleriui išaugo, nepaisant to, kad jis ir toliau su jais reguliariai pietaudavo. 1939 m. rugsėjo 27 d. SiPo buvo performuota į SS-Reichssicherheitshauptamt ar RSHA. Kripo tapo RSHA V departamentu. V departamentas taip pat buvo žinomas kaip Reichskriminalpolizeiamt ('Reicho kriminalinės policijos departamentas' arba RKPA).
1359 m.
1359 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Arthur Nebe
Biografija
1939 m. Nebė kartu su būsimu bendrasąmokslininku dr. Karlu Saku (Karl Sack, Vermachto teisėjo generaliniu advokatu) ėmė veikti prieš Himlerio ir Heidricho sąmokslą prieš generolą Vernerį fon Fritčą. Tais pačiais metais Hansas Osteris priėmė Nebę į sąmokslą nuversti Hitlerį, jei šis užpultų Čekoslovakiją, kad užimtų Sudetų kraštą. Nebė sąmokslininkams teikė informaciją apie SS karinę jėgą bei štabo techniką ir slėptuves, išsidėsčiusias aplink Berlyną.
Mažeikių švietimas
thumb|right|260px|[[Mažeikių Merkelio Račkausko gimnazija|Merkelio Račkausko gimnazija]] thumb|right|260px|[[Mažeikių Gabijos gimnazija]]
Mažeikių mieste veikia šios švietimo įstaigos:
Mokyklos:
Papildomojo ugdymo įstaigos:
Švietimo centras
Be to, dar mieste veikia 9 ikimokyklinės įstaigos.
Drūkšiai
Istorija
thumb|left|160px|Ežero planas (1910 m.) Vandenvardis kildinamas nuo žodžio drūktas („drūtas, stiprus, didelis“). Drūkšių ežeras pirmą kartą pavaizduotas 1570 m. sudarytame G. Merkatoriaus žemėlapyje. Daugiausia žinių išliko apie didžiausią 21 ha ploto Pilies salą rytinėje ežero dalyje (dab. Baltarusijos teritorijoje, ties pačiu pasieniu): dar XI a. pradžioje Polocko kunigaikštis Brečislavas joje pastatė pilį ir įkūrė gyvenvietę. Salą su krantu sujungė dviem tiltais, išliko jų polių liekanų. Tai buvo viena iš nedaugelio Lietuvos pilių, kaip Trakų ar Platelių, pastatytų ežerų salose. 1514 m. Žygimantas Senasis saloje pastatė medinę bažnyčią. Kadangi pro Drūkšius ėjo kelias, jungęs Vilnių su Livonija ir Rusija, Drūkšių pilis turėjo nemažai reikšmės ginant kraštą nuo Livonijos ordino puolimų. Pilis ir gyvenvietė sudegė per 1655 m. švedų antpuolį. Legenda pasakoja, kad švedai norėjo išsivežti bažnyčios varpą, tačiau jis Drūkšių ežere nuskendo ir netikėtai, neva, atsirado Gaidės bažnyčios varpinėje. Salos gyventojai išsikėlė į krantą ir įkūrė Drūkšių miestelį. Dar 1772 m. rašytiniai šaltiniai nurodo, kad saloje buvo likę trijų bokštų ir sienų likučiai.
Prie Drūkšių miestelio (Baltarusija) 1953 m. pastatyta hidroelektrinė „Tautų draugystė“, ją statant buvo patvenkta Prorvos (Drūkšos intakas) ištaka, ežero vandens lygis pakilo 30 cm.
1982 m. šalia ežero pastatyta vienintelė atominė elektrinė Baltijos šalyse – Ignalinos atominė jėgainė. Ežero vanduo naudojamas elektrinės agregatams atvėsinti. Dėl padidėjusios ežero vandens temperatūros didelė ežero dalis neužšąla net šalčiausiomis žiemomis. Paleidus Ignalinos AE ežero vandens temperatūra padidėjo 2-3 °C. Per metus iš Drūkšių ežero vidutiniškai išgaruoja 600 mm vandens. Nuo 2009 m. elektrinė nebeveikia.
Iki 1997 m. pasirašytos Lietuvos – Baltarusijos sutarties dėl sienų Lietuvai priklausė 99,4 proc. ežero, o Baltarusijai tik 253 ha ežero ploto. Po sutarties pasirašymo jai atiteko apie 858 ha Drūkšių ežero.
Geografija
Plotas 4487 ha (su salų plotu 4521 ha) – didžiausias Lietuvos ežeras; 857,7 ha (su salų plotu 886 ha) priklauso Gudijai. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus 10,8 km, didžiausias plotis 10,5 km. Pietuose yra Drūkšių, Serbiejiškės, Grikiniškės pusiasaliai, Drūkšių, Šaškų, Grikiniškės įlankos, šiaurėje – Tilžės ir Garšvinės įlankos. Paviršiaus altitudė 141,6 m. Didžiausias gylis vakarinės dalies pietiniame pakraštyje – 33,3 m, vidutinis gylis 8,2 m. Baseino plotas 470 km², pelkėtumas 29 %; baseinui priklauso 97 ežerai. Išilgai Drūkšių dubens eina 500–600 m pločio rina, abipus jos yra ledyno liežuvių daubos.
Kranto linija vingiuota, jos ilgis 67,62 km, su salų krantų linijomis 74,49 km. Krantai daugiausia sausi, vietomis yra pelkėtų vietų (Drūkšių, Padrūkšės, Yliškės, Liaudėnų, Drūkšinių, Serbiejiškės, Beržaloto pelkės). Ežerą supa Mištautų, Skirnos, Tilžės, Yliškės, Tumelinos, Vosyliškių miškai. Yra 10 salų: Pilies (23,79 ha), Liepinė, Pušinė, Alksninė, Utovecas, Ulavis ir kitos (5,87 ha, 1,07 ha, 0,79 ha, 0,7 ha, 0,67 ha, 0,57 ha, 0,22 ha, 0,19 ha ir 0,05 ha). Visų salų bendras plotas 33,92 ha (Baltarusijoje 28,28 ha), salų krantų linijos ilgis 6,87 km. Įteka 11 upelių (didesnieji – Apyvardė, Smalva, Gulbinė, Ričia, Karosinė), išteka Drūkšos intakas Prorva. Atabradas žvyringas ir smėlingas, įlankose 20-50, kitur 100–150 m pločio. Ežero dugnas duobėtas, ypač rinoje ir vakaruose. Vakaruose yra ir seklumų. Rytuose ir pietuose ežeras sekliausias. Vandens skaidrumas vasarą 7,8 m. Mineralizacija 221–274 mg/l.
Iš šalia Drūkšių esančios Visagino miesto vandenvietės paimant didesnį kaip 20 000 m³ per parą debitą ežero vanduo nuteka į požeminio vandens horizontus.
Turizmas ir ekologija
Dėl ežero didumo jame dažnai susidaro didelės bangos, rūkas, dėl to ežere griežtai nerekomenduojama plaukti toli nuo kranto mažomis ir neparuoštomis plaukiojimo priemonėmis. Ežeras yra Lietuvos – Baltarusijos pasienyje, pasienio ruože, norint jame žvejoti ar plaukioti reikia užsiregistruoti pasienio tarnyboje. Manoma, kad dėl pakilusios vandens temperatūros ežere greičiau auga žuvys. 1993–2014 m. laikotarpyje atlikus keletą ežero ichtiologinių ištyrimų parodė didelius žuvų resursus.
Dėl šalia esančios Ignalinos atominės elektrinės ežero vanduo nuolat tikrinamas siekiant nustatyti, ar nepadidėjęs radiacijos kiekis ežere. Nuo pat pirmųjų matavimų niekada nebuvo užfiksuotas radiacijos padidėjimas, jis niekada nebuvo viršijęs natūralaus gamtos skleidžiamo fono.
Prie ežero įsikūrę kaimai: Raipolė, Tilžė, Padrūkšė, Burniai, Juodiniai, Būdiniai, Yliškė, Tumelina, Šaškai, Mačionys. Šiaurine pakrante eina kelias.
2018 m. buvo aptarta lyno kelio per ežerą statyba, tačiau dėl turizmo nenaudingumo ir menko finansavimo regione idėja buvo atmesta.
Didieji Gulbinai (Vilnius)
Didieji Gulbinai – šiaurinė Vilniaus miesto dalis, pietvakariniame Gulbino ežero krante, į rytus nuo kelio. Vakarinė gyvenvietės dalis priklauso Vilniaus rajonui. Pietuose pereina į Mažuosius Gulbinus. Prie Dvariškių gatvės yra senoji dalis, o arčiau ežero (Gulbinų, Didžiųjų Gulbinų g.) kuriasi ištaigingos rezidencijos, getai, nausėdijos.
Kamša (Utena)
Kamša – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Tauragnų, šalia kelio, kalvotų miškelių apsuptyje. Į pietvakarius nuo kaimo stūkso Kamšos piliakalnis.
Didieji Gulbinai (Vilnius)
Gulbino ežero saloje stūkso Didžiųjų Gulbinų piliakalnis.
Kaližų apylinkė
Kaližų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Molėtų II apylinkės, dalies Videniškių apylinkės, dalies Bijutiškio apylinkės, dalies Vėdarų apylinkės ir dalies Molėtų I apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Luokesos apylinkės.
Vengrijos futbolo varžybos 1987–1988 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1987–1988 m.
Plikakalnio atodanga
miniatiūra|Plikakalnio atodanga
Plikakalnio atodanga – atodanga Vilniuje, Lazdynų mikrorajone. Tai antroji pagal aukštį (58 m) Lietuvoje atodanga, susidariusi Vilniaus miesto teritorijoje, miškingame dešiniajame Neries krante priešais Vingio parką.
LR Aplinkos apsaugos departamentas 1992 m. kovo 23 d. atodangą paskelbė valstybės saugoma. 2000 m. kovo 20 d. paskelbta geologiniu gamtos paminklu.
Plikakalnio atodanga yra bene labiausiai keliautojus viliojantis objektas Karoliniškių kraštovaizdžio draustinyje. Skardžio viršuje įrengta apžvalgos aikštelė, kur galima pasigrožėti nuo atodangos atsiveriančia puikia miesto panorama. Gerai matyti 162 ha užimantis Vingio parkas, jo žalumoje išryškėja baltas estrados puslankis. Netoliese matosi stadiono ir Vilniaus universiteto Botanikos sodo kontūrai. Kairėje matyti dvi upės srovę skiriančios salos, ties jomis šiame slėnio šlaite – Karoliniškių griova, dešinėje – parodų centras „Litexpo“. Pavasarį skardžio šlaitus dengia mėlynas žibučių kilimas.
Atodangos tvarkymas
Pasitelkus Europos Sąjungos paramą, Lietuvoje iš Europos regioninės plėtros fondo finansuojamas projektas „Saugomų teritorijų tvarkymas (II etapas)”, kurio vienas iš vykdomo projekto veiklų yra paveldo objekto – Plikakalnio atodangos tvarkymo darbai. Projekto įgyvendinimo metu išmontuota susidėvėjusi įranga, atnaujintas dekoratyvusis medinis stulpas, atlikti kraštovaizdžio formavimo kirtimai, teritorijos valymo darbai, pastatyta nauja apžvalgos aikštelė ir apžvalgos pakyla, įrengti informaciniai stendai, įrengtos informacinės nuorodos bei ženklai, įrengti dviračių stovai, suoliukai, nuovažos žmonėms su negalia.
Naisių vasara
Naisių vasara – 2010 m. sausį per TV3 pradėtas rodyti lietuviškas serialas-melodrama, sukurta prodiuserių kompanijoje „Videometra“. Seriale pasakojama apie šių dienų kaimo žmonių gyvenimą, kupiną meilės, skausmo, nusivylimo ir džiaugsmo akimirkų.
2010 metų Sidabrinė gervės kino apdovanojimuose serialas laimėjo kategorijoje „Geriausias televizijos filmas“.
2012 - 2013 m. ,,Naisių vasara '' buvo kartota per TV8 televiziją.
Nuo 2014 m. sausio iki 2015 m. pavasario serialas buvo rodytas per LRT televiziją, 2016 m. serialas grįžo į TV3 su nauju pavadinimu ,,Naisių vasara. Sugrįžimas ''.
Siužetas
Vaidas išvažiavo su taikos korpuso misija į Afriką. Jis tikėjosi, kad padėjęs svetimam jis geriau jausis prieš artimiausią žmogų pasaulyje – savo mamą... Jo brolis Giedrius, vos netapęs žmogžudžiu, atgailavo areštinėje, kol vieną dieną Pijus su Elena jo pasigailėjo ir atsiėmė kaltinimus. Sulaukęs tokios malonės Giedrius viešai atsižadėjo visų savo juodų darbelių. Tačiau netrukus kaime atsirado įtariančių, kad jis tiesiog tapo gudresnis, atsargesnis ir tuo pačiu dar pavojingesnis... Atrodo, nuotykiai baigėsi, ir visi toliau gyvens įprastą gyvenimą. Tačiau netrukus kaime kai kas nutiks. Keistas įvykis sukrės ramų Naisių gyvenimą. Į laisvę ištrūkęs piktadarys sieks keršto, o naujų priešų vardai ilgai liks neatskleisti. Ir tuo viskas nesibaigs. Tuo viskas tik prasidės...
Iš Naisių po Lietuvą pasklinda aštuoni laiškai, kuriuose prašoma laimės. Deja, tik vienas iš jų galės išgelbėti pakliuvusį į nelaimę Vaidą. Žiniuonis ir Genutė  leisis į nuotykių pilną kelionę po gražiausius Lietuvos kampelius. Nuo Nidos kopų iki Kernavės piliakalnių, nuo Baltijos jūros iki tankių Aukštaitijos nacionalinio parko girių Žiniuonis ir Genutė ieškos to, kuris padėtų išgelbėti Vaidą nuo ilgų metų kalėjime. Tuo metu jaunavedžiai Pijus ir Elena bandys atrasti kelią į laimingą gyvenimą. Tačiau atrodo, kad likimas, iki šiol uoliai saugojęs jų meilę, šįkart nusisuko...
Projektai
„Naisių vasaros“ projektų mecenatas ir sumanytojas – verslininkas, ūkininkas, LVŽS pirmininkas Ramūnas Karbauskis. Su Naisiais susijęs ne vien tik televizijos serialas, bet ir nekomercinis Naisių vasaros teatras. Dešimties jaunų žmonių trupė važinėja po Lietuvą ir nemokamai rodo spektaklius. Su jo aktoriais dirba buvusi Šiaulių dramos teatro režisierė Regina Steponavičiūtė. Trečiasis projektas - Naisių vasaros festivalis, skirtas visai šeimai. Naujausias „Naisių vasaros“ projektas – pirmasis Lietuvoje pasakų motyvais paremtas serialas vaikams. Jo sukūrimas suplanuotas 2012 metais.
Nerėpa
Nerėpa – upelis Kauno rajone, priklausantis Nemuno mažųjų intakų (su Nemunu) baseinui. Įteka dešiniajame krante.
Nerėpa prasideda ties Kulautuva ir teka per Kulautuvos mišką pietvakarių kryptimi. Vidurupyje įsteigtas Nerėpos entomologinis draustinis, siekiant apsaugoti retųjų vabzdžių buveines. Kerta kelią, toliau upelio vaga sureguliuota, prateka tvenkinį, naudojamą rekreacijai. Žemupyje kanalizuota, įteka į Nemuną.
Padavimuose
Dešiniajame Nerėpos krante yra Jučionių šaltinis (Kulautuvos girininkijos 22 masyvo, kvartalo Nr. 169 R dalyje). Jo vanduo buvo (tebėra) laikomas nepaprastu, gydomuoju bei šventu. Versmingoje upelio pakrantėje stūksojęs vadinamasis Karalaitės akmuo. Jis buvęs didelis, „žmogaus pavidalo". Pokario metais suskaldytas ir panaudotas statyboms. Apie Karalaitės akmenį buvo pasakojama, kad tai esanti iš liūdesio suakmenėjusi mergina, o šaltinis esąs jos ašaros. Iš seno vietovėje prie šaltinio (kai kada vadinamoje Milžinkapiu) stovėjęs kryžius. Šaltinis lankomas ir dabar.
Kalniečių parkas
thumb|250px|Kalniečių parko tvenkinys
Kalniečių parkas – parkas Kaune, Eigulių seniūnijoje, pietiniame seniūnijos pakraštyje, P. Lukšio, S. Žukausko gatvių ir Savanorių prospekto kvartale. Projekto ir dendrologijos autorė – architektė Raimonda Augustienė. Parkas užima 20,7 ha teritoriją. Šiaurės-rytinėje dalyje telkšo vingiuotais krantais tvenkinys, kurį maitina požeminiai šaltiniai. Šalia parko, kitoje P. Lukšio gatvės pusėje plyti Čečėnijos aikštė.
Istorija
1998 m. S. Žukausko ir P. Lukšio gatvių sankryžos pietrytinėje dalyje planuota statyti Sporto rūmus. Kaip kompensacija už dalies žaliosios teritorijos sunaikinimą prie parko buvo prijungta aikštė. 1999 m. pabaigoje skelbtą projekto konkursą laimėjo architekto Eugenijaus Miliūno studija. Dėl lėšų stokos projektas tuo metu liko neįgyvendintas, o Sporto ir pramogų arena pastatyta Nemuno saloje. 2005 m. vasario 10 d. miesto savivaldybės tarybos sprendimu Čečėnijos aikštė vėl atskirta nuo parko.
2005–2006 m. Kalniečių parko tvenkinys buvo valomas nuo sužėlusių makrofitų (aukštesniosios vandens augmenijos). Tvenkinys įžuvintas antramečiais baltaisiais amūrais – 2006 m. gegužės 30 d. į tvenkinį įleista apie 100 kg (120 vnt.) iš Kintų žuvies ūkio bendrijos atvežtų žuvų, kurios turėjo sunaikinti vandenyje sparčiai želiančias žoles.
Transporto policijos tarnyba
thumb|right|250px|Tarnybos buveinė Transporto policijos tarnyba – specializuota Lietuvos policijos tarnyba, vykdžiusi priežiūros funkcijas geležinkelio, oro ir vandens transporto linijose.
Istorija
1991 m. sausį įkurta kaip Transporto policijos vyriausiasis komisariatas, pertvarkius Pabaltijo geležinkelio Vilniaus apygardos milicijos skyrių. Tų pačių metų birželį jis buvo pertvarkytas į Transporto policijos valdybą.
1997 m. valdyba pertvarkyta į Transporto policijos tarnybą.
2001 m. tarnyba buvo panaikinta.
Ražnai
Ražnai  – kaimas Lenkijos rytuose, Sadovnės valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į vakarus nuo Sadovnės, apie 34 km į šiaurės vakarus nuo Vengruvo ir apie 70 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1425 metais. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Sadolešas
Sadolešas  – kaimas Lenkijos rytuose, Sadovnės valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1643 metais. 1921 m. kaime gyveno 442 gyventojai, iš kurių 294 lenkai, 137 vokiečiai ir 10 žydų.
Metauja
Miltauja
Vladas Tautkevičius
Vladas Tautkevičius (1919 m. balandžio 24 d. Šakiuose – 1977 m. sausio 7 d. Šiauliuose) – Lietuvos teatro aktorius.
Mitauja
Miltauja
Miltauja
Upėvardis galimai kildintinas iš žodžio miltai.
Apeikiškiai
Apeikiškiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Upninkų.
Baltažvaigždis strazdas
Baltažvaigždis strazdas (Pogonocichla stellata) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti baltažvaigždžių strazdų (Pogonocichla) genčiai. Yra apie 12 porūšių. Šios rūšies paukščiai aptinkami rytinėje ir pietinėje Afrikoje.
Bostono Celtics
Nuo šeštojo dešimtmečio pabaigos iki devintojo vidurio „Celtics“ arba dominavo NBA lygoje arba vaidino svarbų vaidmenį atkrintamosiose varžybose. Po to, kai 1986 m. mirė antruoju numeriu NBA naujokų biržoje pašauktas Lenas Bajasas, o 1993 m. – Redžis Luisas, komanda nuolat smuko – nuo 1996 m. iki 2007 m. į atkrintamąsias varžybas pateko tik keturis kartus. Po 2007-ųjų m. sezono įsigijęs Keviną Garnetą ir Rėjų Aleną klubas sugrįžo į aukštumas. 2008-ųjų m. birželio 17-ąją laimėjusi 2008-ųjų m. NBA finalo seriją prieš Los Andželo „Lakers“ 4–2 Bostono „Celtics“ komanda iškovojo 17-ąjį NBA čempionų titulą. Keturi eikipos žaidėjai (Bobas Kuzis, Bilas Raselas, Deivas Kauensas ir Laris Berdas), kartu sudėjus, 10 kartų yra pripažinti naudingiausiais lygos žaidėjais (daugiausiai tarp visų NBA komandų).
1946 m. – 1956 m.: Dinastijos kūrimas
„Celtics“ klubas įkurtas 1946-aisiais m. kaip Amerikos krepšinio asociacijos (BAA) komanda, o, 1949-ųjų m. rudenį BAA susijungus su Nacionaline krepšinio lyga ir susiformavus Nacionalinei krepšinio asociacijai (NBA), tapo pastarosios nariu. 1950-aisiais m. „Celtics“ tapo pirmąja komanda, pašaukusia afroamerikietį žaidėją (Čaką Kuperį).
Pirmuosius keletą metų „Celtics“ komandai sekėsi sunkiai, tačiau po to buvo pasamdytas treneris Redas Auerbekas. Vienas iš pirmųjų svarbių žaidėjų, prisijungusių prie „Celtics“, buvo Bobas Kuzis, kurį R. Auerbekas iš pradžių pasirinkti atsisakė. Tad B. Kuzis galiausiai atiteko Čikagos „Stags“ klubui. Pastarajam bankrutavus iš bedarbiais likusių žaidėjų „Celtics“ įsigijo būtent B. Kuzį. Po 1955–56 m. sezono R. Auerbekas atliko stulbinamus mainus. Jis perdavė nuolatinį Visų žvaigždžių rungtynių dalyvį Edą Makolį ir teisę naujokų biržoje pašaukti Klifą Heiganą Sent Luiso „Hawks“ klubui, o mainais gavo „Hawks“ priklausiusį antrąjį šaukimą pirmame naujokų biržos ture. Po derybų su Ročesterio „Royals“ klubu R. Auerbekas pasinaudojo teise ir pašaukė vidurio puolėją iš San Francisko universiteto Bilą Raselą. Treneris taip pat įsigijo Šv. Kryžiaus koledže išskirtinai rungtyniavusį Tomį Hainsoną, kuris 1957-aisiais m. tapo NBA metų naujoku. B. Raselas ir T. Hainsonas ypač gerai susižaidė su B. Kuziu – aplink šiuos žaidėjus R. Auerbekas daugiau kaip dešimtmetį vėliau būrė „Celtics“ klubą. B. Raselas, prie komandos prisijungęs 1957-ųjų m. sezono viduryje, nes atstovavo JAV rinktinei, iškart ženkliai prisidėjo gerinant komandą.
1957 m. – 1969 m.: Dinastija
thumb|left|Bobas Kuzis (kairėje) padėjo „Celtics“ klubui pirmą kartą iškovoti čempiono titulą 1957–aisais m. B. Raselas žaidė beveik visose sezono rungtynėse, ir „Celtics“ pateko į NBA finalą, kuriame septynerių varžybų serijoje nugalėjo Sent Luiso „Hawks“ bei iškovojo savo pirmąjį iš 17–os (daugiausiai lygoje) NBA čempionų titulų. 1958–aisiais „Celtics“ vėl nužygiavo iki NBA finalo, kurį šįkart pralaimėjo „Hawks“ komandai šešerių rungtynių serijoje. Tačiau tais metais įsigijęs K. S. Džounsą „Celtics“ klubas pradėjo dinastiją, kuri tęsėsi ilgiau kaip dešimtmetį. 1959–aisiais m. B. Kuziui žaidžiant įžaidėju, B. Raselui – vidurio puolėju, o T. Hainsonui – puolėju „Celtics“, „sausai“ nugalėję Mineapolio „Lakers“ komandą, laimėjo NBA čempionatą. Vis dar treniruojama R. Auerbako „Celtics“ laimėjo dar septynis čempionatus paeiliui – iš viso aštuoni iš eilės laimėti čempionų titulai. Per tuos metus „Celtics“ šešis kartus finalo serijose žaidė prieš „Lakers“ – taip prasidėjo įtempta ir neretai nuožmi konkurencija tarp šių klubų. Finale „Celtics“ su „Lakers“ iš viso susitiko 11 kartų. 1964–aisiais R. Auerbeko vedama „Celtics“ komanda tapo pirmąja, kurios startinę sudėtį sudarė vien afroamerikiečiai. Daugelis pripažįsta, kad nuo 6–o dešimtmečio vidurio iki 8–o dešimtmečio Bostono „Celtics“ buvo viena iš visų laikų geriausių komandų.