cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
GO9
Savininkai
Teismui pareiškimą dėl bankroto bylos iškėlimo pernai kovą pateikė „Swedbank“, nes „Ajolas“ nevykdė 2005 m. lapkritį pasirašyta sutartimi dėl 30 mln. EUR (103,6 mln. Lt) kredito suteikimo prisiimtų įsipareigojimų. Sutarties įvykdymas buvo užtikrinas „Gedimino 9“ pastato ir žemės sklypo įkeitimu.
Constance Collier
Biografija
Be to, nuo 1930 m. ji dirbo vaidybos mokytoja. Jos mokinėmis buvo Odrė Hebern, Vivjena Ly, Luizė Rainer, Merlina Monro ir Katarina Hebern, su pastarąja ji buvo artima draugė. Konstansos Koljer garbei Holivudo šlovės alėjoje įspausta žvaigždė. 1905–1918 m. ji buvo ištekėjusi už aktoriaus Džuliano Lestrendžo, kol santuoką nutraukė jo mirtis nuo ispaniškojo gripo. Juodu vaikų neturėjo, ir K. Koljer po jo mirties niekada nebeištekėjo.
GO9
Savininkai
„Swedbank“ kredito sutartį nutraukė nuo 2009 m. lapkričio 2 d. ir paragino įmonę grąžinti likusią kredito sumą, kuri įspėjimo apie sutarties nutraukimo dieną siekė 28,6 mln. EUR (98,9 mln. Lt), o 2009 m. pabaigoje – 27,64 mln. EUR (95,44 mln. Lt). „Ajolas“ tuomet teigė, kad banko reikalaujama suma nebuvo grąžinta dėl lėšų stygiaus.
Constance Collier
Biografija
Sulaukusi 77-erių, Konstansa Koljer 1955 m. balandžio 25 d. nuo širdies smūgio mirė Manhatane, Niujorke.
GO9
Savininkai
2012 m. pabaigoje prekybos centrą įsigijo švedų investicinė bendrovė „East Capital“. „GO9“ rekonstruotas sujungiant skandinaviško minimalizmo, itališko modernumo ir istorinio architektūrinio paveldo tradicijas.
Paprūdžiai (Kupiškis)
Paprūdžiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Noriūnų.
Istorija
Iki I pasaulinio karo čia buvo Liudvinavo dvaras.
Santos FC (PAR)
„Santos“ futbolo klubas, o angliškuose šaltiniuose Santos FC arba trumpai Santos– Pietų Afrikos futbolo klubas. Namų rungtynes žaidžia „Atlono“ stadione (Keiptaunas).
Istorija
Įkurtas 1982 m. Heideveldėje. 2001–2002 m. sezone tapo Premier lygos čempionais.
2011–2012 m. sezone liko penkioliktoje vietoje ir po sezono iškrito į žemesnį divizioną.
Premier divizionas ir taurės turnyras
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė
Kang Chae-young
Kang Čėjong (g. 1996 m. birželio 8 d.) – Pietų Korėjos šaulė iš lanko, olimpietė.
Biografija
2015 m. atstovavo Pietų Korėją pasaulio čempionate ir kartu su nacionaline rinktine pelnė bronzos medalius. 2017 m. vasaros universiados čempionė. Tais pačiais metais tapo pasaulio čempione moterų komandinėje ir mišrių komandų rungtyse. 2018 m. Azijos žaidynėse pelnė bronzą vienetų rungtyje ir auksą komandinėje įskaitoje. 2019 m. pasaulio šaudymo iš lanko čempionate pirmą kartą pelnė medalį vienetų rungtyje pasaulio čempione vienetų rungtyje.
Šaudymo iš lanko turnyro 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse kvalifikacijoje korėjietė pelnė 675 taškus ir liko trečia. Kartu su Pietų Korėjos nacionaline rinktine pasiekė naują olimpinį rekordą moterų komandinėje įskaitoje.
UEFA salės futbolo čempionų lyga
UEFA salės futbolo čempionų lyga, UEFA futsal čempionų lyga,  – kasmetinės salės futbolo varžybos tarp Europos klubų komandų, rengiamos UEFA. Iš pradžių buvo įkurta kaip UEFA salės futbolo taurė 2001 m. ir pakeitė Europos salės futbolo klubų čempionatą – neoficialias varžybas, rengtas nuo 1984 m. Pirmasis turnyras buvo vienerios rungtynės Lisabonoje, o kiti keturi turnyrai vyko su atsakomosiomis rungtynėmis. Nuo 2006–2007 m. turnyras vyksta tarp keturių finalininkų.
Dalyviai iš Lietuvos
Lietuvos salės futbolo čempionai kasmet dalyvauja Europinėse lygose. Tarp 2001-02 m. ir 2017-18 m. turnyras vadinosi UEFA Futsal Cup, o nuo 2018-19 m. sezono – UEFA Futsal Champions League.
Transliavimas
Pusfinalius ir finalą tiesiogiai transliuos UEFA „YouTube“ kanalas rinkose, su kuriomis nėra sudarytų transliavimo sutarčių. Apžvalgas bus leidžiama stebėti visose šalyse.
Raudona saulė (filmas)
Raudona saulė – 1971 m. sukurtas vesternas, kuriame pagrindinius vaidmenis atliko lietuvių kilmės amerikietis Charles Bronson, prancūzas Alain Delon, japonas Toshirō Mifune, šveicarė Ursula Andress. Filmą režisavo britas Terence Young, o juostos filmavimo darbai buvo vykdomi Ispanijoje.
Turinys
Linko Stiuarto vadovaujama gauja užpuola ir apiplėšia traukinį, kuriuo vyksta japonų ambasadorius. Linko padėjėjas Gošas pagrobia iš jų dovaną, skirtą prezidentui – auksinį kardą, - ir pamėgina atsikratyti pačiu Linku, tačiau šis išgyvena. Japonų ambasadorius nurodo jį lydinčiam samurajui Kurodai bet kokia kaina atgauti kardą, ir nors Linkas visai netrokšta tokio kompaniono, leidžiasi su juo į kelią ieškoti Gošo. Pakeliui jiedu užsuka į bordelį, kuriame dirba šio mylimoji ir buvusi Linko draugužė Kristina, turinti tapti papildomu masalu Gošui...
Kalio karbonatas
thumb|Dehidratuotas Kalio karbonatas Kalio karbonatas (arba Potašas) – cheminė medžiaga (K2CO3) naudojama kalio druskoms gauti. Naudojama kaip trąša.
Stiprios šarminės reakcijos. Greitai drėksta, tirpsta. Vartojamas rūgščioms dirvoms ir chlorui jautriems augalams tręšti. Medžio pelenai turi ~ 14 % K2O, cemento dulkės ~ 15 %.
Nauda augalams
Kalis reguliuoja augalų maitinimą, didina atsparumą ligoms, mažina nitratų susikaupimą, kalio jonai yra vieni iš pagrindinių jonų ląstelių biopotencialų susidaryme. Sudaro 1–2 % augalų sausos medžiagos. Daugiau jo jaunose augalo dalyse ir lapuose. Jis dalyvauja fotosintezės procese, t. y., susidarant cukrums ir krakmolui, taip pat greitina baltymų sintezę aktyvindamas fermentus, katalizuojančius pektidų susidarymą iš aminorūgščių. Kai dirvose pakanka kalio, stiebai išauga tvirtesni ir atsparesni išgulimui.
Naudojimas
Kalio trąšos paprastai į dirvą beriamos su fosforo arba azoto ir fosforo trąšomis. Efektyviausiai veikia durpiniuose, salpiniuose, prie smėlio ir lengvuose velėniniuose jauriniuose priemolio dirvožemiuose. Naudingos visiems augalams, o ypač bulvėms, cukriniams runkeliams, pašariniams šakniavaisiams, tabakui, linams, kanapėms, ankštiniams augalams, kukurūzams, žiemkenčiams, pašarinėms žolėms. Tręšiant jomis nuolat be kalkių priedo, didėja dirvožemių rūgštingumas. Žiemkenčiams kalio trąšos beriamos rudenį, prieš sėją, cukriniams ir pašariniams runkeliams dažniausiai t. p. iš rudens, dobilams ir ganykloms – anksti pavasarį. Kai dirvos tręšiamos nedidelėmis mėšlo normomis (20 t/ha), kalio trąšų normos mažinamos pusiau.
Vaclovas Lastauskis
Vaclovas Lastauskis (Lastouskis, ; 1883 m. lapkričio 8 d. Kalesnikai, Dysnos apskritis, Vilniaus gubernija, Rusijos imperija – 1938 m. sausio 23 d. Saratovas) – Baltarusijos ir Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas, istorikas, publicistas.
Biografija
Gimė bežemio bajoro šeimoje. Gimtinėje baigė pradžios mokyklą, iš dėdės Pranciškaus išmoko lotynų kalbos. 1896 m. pėsčiomis sukoręs 70 km, atvyko į Vilnių, dirbo pasiuntinuku vyninėje, vėliau raštininku Šiauliuose, kur įstojo į Lenkijos socialistų partiją; nuo 1903 m. dirbo bibliotekoje Peterburge, kartu lankydamas paskaitas Peterburgo universitete. 1903 m. vedė jau pirmuosius žingsnius literatūroje žengiančią lietuvių rašytoją Mariją Ivanauskaitę.
1906–1908 m. Baltarusijos socialistinės hramados narys. Už politinę veiklą buvo suimtas, kelis mėnesius kalintas. Caro valdžiai ėmus represuoti 1905 m. sukilimo dalyvius bei agitatorius, šeima pasitraukė į žmonos tėvo dvarą Paragiuose, tačiau ten pragyventi buvo sunku. Nuo 1906 m. Rygoje dirbo geležinkelio prekių stoties kontoroje.
1909–1915 m. Vilniuje laikraščio „Naša Niva“ redakcijos sekretorius, 1916–1917 m. redagavo laikraštį „Goman“. 1918–1919 m. Vilniaus baltarusių rados narys, nuo 1918 m. jos atstovas Baltarusijos radoje. 1918 m. kovo 25 d. dalyvavo paskelbiant Baltarusijos Liaudies Respublikos (BLR) nepriklausomybę. Nuo 1918 m. lapkričio 27 d. Lietuvos Tarybos narys. 1918 m. pabaigoje vadovavo Baltarusijos atstovybei prie Lietuvos Tarybos, 1919 m. Baltarusijos atašė prie Lietuvos pasiuntinybės Vokietijoje. 1919–1920 m. Baltarusijos socialistų revoliucionierių partijos narys. 1919 m. gruodžio mėn. – 1923 m. balandžio mėn. BLR Liaudies rados sudarytos vyriausybės vadovas. 1919 m. gruodžio mėn. – 1920 m. vasario mėn. lenkų valdžios kalintas Vilniuje.
1920 m. pabaigoje apsigyveno Kaune. Siekdamas BLR tarptautinio pripažinimo 1920 m. dalyvavo Paryžiaus taikos ir 1922 m. Genujos konferencijose. Kai kuriems jo vyriausybės ministrams 1923 m. pripažinus Baltarusijos TSR, pasitraukė iš politinės veiklos. Kaune vadovavo Gudų reikalų ministerijos leidyklai, 1923–1927 m. leido laikraštį „Kryvič“. 1927 m. po konflikto su A. Smetona išvyko į Baltarusijos TSR. Dirbo Baltarusijos valstybės muziejaus direktoriumi, Baltarusijos mokslų akademijos sekretoriumi. 1930 m. suimtas už dalyvavimą „Baltarusijos išlaisvinimo sąjungos“ veikloje, 1931–1936 m. gyveno tremtyje Saratove. 1937 m. vėl suimtas. Teismo nuosprendžiu sušaudytas. Pagal antrąją bylą reabilituotas 1958 m., o pagal pirmąją – tik 1988 m.
Parašė publicistikos, etnografijos, literatūros kritikos darbų, parengė vadovėlių. Vienas pirmųjų teigė, kad baltarusių valstybingumo ištakos – Polocko kunigaikštė, o Lietuvos Didžioji Kunigaikštija – taip pat ir baltarusių valstybė.
Žalieji prūdeliai
Žalieji prūdeliai – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 3 km į šiaurės vakarus nuo Grendavės. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 1,83 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 131,6 m. Ežeras susideda iš 2 dalių: didesnioji pietvakarinė dalis jungiasi užpelkėjusia ir beveik užakusia protaka su mažesniąja šiaurrytine dalimi. Krantai aukšti ir statūs, ištisai apaugę mišku – pietinę ežero dalį supa Kreivakojo miškas, šiaurinę – Tolkiškių miškas. Šiaurės rytuose išteka upelis link netoliese telkšančio Vilkokšnio ežero (Verknės baseinas). Prie rytinių ežero krantų įsikūręs Žaliosios kaimas.
Amarnos laikotarpis
thumb|right|280px| Echnatonas, Nefertitė ir jų vaikai pavaizduoti steloje su Atono disku viršuje ([[Naujasis muziejus, Berlynas). ]]
Amarnos laikotarpis − Sen. Egipto Naujosios karalystės laikotarpis valdant faraonui Echnatonui (apie 1353−1336 m. pr. m. e.) ir iškart po to.
Apžvalga
Didelę problematiką nagrinėjant Amarnos laikotarpio įvykius ir kultūrą sudaro tai, kad atėjęs į valdžią faraonas Horemhebas inicijavo visų įrašų, meno objektų, susijusių su Amarnos valdovais, naikinimą ir visą apie 30 metų Amarnos faraonų valdymą priskyrė sau.
Amarnos laikotarpio 18-os dinastijos faraonai:
Religinė reforma
Religinės reformos priežastys neaiškios. Tikėtina, kad faraonas šia reforma siekė sutvirtinti savo galią, nes savo įtaka valstybės gyvenime su juo pradėjo konkuruoti Amono žyniai. Tarp kitų galimų faktorių minimos faraonų žmonos. Amenchotepo III žmona karalienė Tija ir Echnatono žmona Nefertitė buvo aukštos, bet ne karališkos kilmės. Tiek Tija, tiek Nefertitė yra pavaizduotos lygios faraonui vyrui. Echnatono statula iš Karnako vaizduoja faraoną, turintį tiek vyriškų, tiek moteriškų bruožų. Tokio vaizdavimo prasmė yra neaiški, neišliko paaiškinamų užrašų. Gali būti, kad tai galėjo kilti iš supratimo, kad Saulė yra visa, kas gyva, šaltinis žemėje. Atono personifikacija − belytė, bevaikė ir be porininko dieviška esybė. Amarnos laikotarpio ikonografijoje Atonas vaizduojamas saulės disku viršuje su daug spindulių, užsibaigiančių rankomis, kurie skirti tik faraonui ir kartais jo žmonai. Tai rodo faraono asmens iškėlimą religinėje sistemoje. Anksčiau faraonas teoriškai buvo visų Egipto dievų vyriausiasis žynys, tačiau jo funkcijas buvo perėmę kitų dievų žyniai. Iškėlus Atoną kaip vienintelį dievą ir faraoną kaip vienintelį žynį, buvo sutvirtintas faraono autoritetas religinėje hierarchijoje. Echnatono valdymo metu egiptiečiai atiduoti pagarbą dievui Atonui galėjo tik pagarbindami faraoną, todėl įprastus dievų vaizdinius pakeitė faraono ir jo šeimos. Švenčių metu anksčiau žyniai nešdavo dievų statulas, o Amarnos lakotarpiu turėjo nešti faraono ir jo žmonos.
Apie penktuosius valdymo metus ar vėliau Echnatonas sostinę iškėlė iš Tėbų į naują miestą Achetatoną („Atono horizontą“, dabar Amarna). Tikėtina, kad tradiciniame religiniame Egipto centre Tėbuose faraonas baiminosi galimos revoliucijos dėl savo reformų. Beveik tikra, kad Echnatonas turėjo visišką Egipto kariuomenės kontrolę, kadangi toks kardinalus pasikeitimas apie 1500 metų religinėje tradicijoje negalėjo neiššaukti nepasitenkinimo. Radiniai rodo, kad Atono kultas net ir pačioje Amarnoje nebuvo vienintelis ir egiptiečiai toliau, galbūt slapčia, garbino senuosius dievus.
Atoniškuose himnuose iškeliamas saulės diskas, jis tampa universaliu simboliu: šviesos, harmonijos, gyvenimo, grožio. Kartu naujoji religija prarado ryšį su senąja egiptiečių pasaulėžiūra. Pavyzdžiui, ji visiškai negalėjo paaiškinti įvairių mitinių įvykių, kaip pasaulio sukūrimas, pomirtinis gyvenimas. Pasaulio tvarka, vadinta ma'at, prarado savo dieviškumo prasmę. Asirijos karalius Ašur-Ubalitas I priekaištavo faraonui, kad jo pasiuntiniai turėjo valandas laukti saulėkaitoje priėmimo salėje, kuri buvo be stogo. Gali būti, kad faraono ekscentriškumai peržengė tas ribas, kurios egiptiečiams liudijo apie valdovą-dievą, ir jie pradėjo jame matyti žmogų su savo silpnybėmis. Greitu laiku po Echnatono mirties egiptiečiai grįžo prie senosios religijos. Faraonas Tutanchatonas pradėjo valdyti Amarnoje, bet po dvejų jo valdymo metų religinė sistema buvo grąžinta į senąją ir faraonas, pakeitęs vardą į Tutanchamoną, grįžo į Tėbus. Nors egiptiečiai norėjo Amarnos valdovus ištrinti iš atminties, tačiau šiuo metu jie yra vieni garsiausių Sen. Egipto asmenybių.
Amarnos menas
Naujos religijos žinią faraonas Echnatonas platino meno pagalba. Amarnos laikotarpio menas buvo kardinaliai skirtingas nuo tūkstantmečio tradicijų egiptiečių meno. Jam būdingas posūkis į natūralizmą. Ištakos jau stebimos Amenchotepo III valdymo meto mene ir tikriausiai pasikeitimus inicijavo pats Echnatonas tiesiogiai. Jo pirmasis skulptorius Amarnoje Bekas minėjo, kad jį tiesiogiai instruktavo faraonas. Figūros vaizduojamos laisvesnės, naudojamos ne tiesios ir statiškos, o kreivos ir dinamiškos linijos. Amarnos laikotarpio statiniai statyti iš mažų akmens blokų, nes turėjo būti atviri saulės šviesai ir nebereikėjo sunkių akmenų lubų svoriui išlaikyti, todėl po Amarnos apleidimo miesto šventyklos buvo greitai išardytos, o Karnake nustatyta daug akmeninių blokelių, kurie buvo persukti dekoruota puse į sienų vidų.
Koši-Rymano sąlygos
Koši–Rymano sąlygos tai dviejų diferencialinių lygčių dalinėmis išvestinėmis sistema, apibrėžianti kompleksinio kintamojo holomorfinę (arba kitais žodžiais - analizinę) funkciją. Šią lygčių sistemą pirmą kartą užrašė Žanas Leronas Dalamberas 1752 metais. Kiek vėliau, 1797 metais, Leonardas Oileris susiejo šią sistemą su analizinėmis funkcijomis. 1814 metais Koši panaudojo jas konstruodamas savo funkcijų teoriją. 1851 metais šios lygtys buvo panaudotos ir Rymano disertacijoje vystant funkcijų teorijos pagrindus.
Koši-Rymano sąlygos tai yra dviejų diferencialinių lygčių sistema susiejanti kompleksinės funkcijos f(x + iy) = u(x,y) + iv(x,y) realiąją u(x,y) ir menamąją v(x,y) dalis:
Geometrinė Koši-Rymano sąlygų prasmė
Tarus, kad u(x,y) ir v(x,y) yra tam tikros kreivių šeimos, Koši-Rymano sąlygos atitinka konforminio atvaizdo apibrėžimui (konforminės funkcijos tai yra tokios funkcijos, kurios nekeičia kampų tarp kreivių u ir v).
Kompleksinis diferencijavimas
Tarkime, kad
Jei ši riba egzistuoja, ją galime skaičiuoti išilgai realiosios arba išilgai menamosios ašies. Abiem atvejais tikėtumėmės kad jos turi sutapti. Taigi, artėdami prie jos išilgai realiosios ašies gausime:
O artėdami prie jos išilgai menamosios ašies gauname:
f išvestinių lygybė išilgai abiejų ašių duoda mums kitokią Koši-Rymano sąlygų formuluotę:
Fizikinė interpretacija
Tarkime, kad u ir v tenkina Koši-Rymano sąlygas ir gali būti užrašytos kaip vektorius
Tuomet Koši-Rymano sąlyga (1b) teigia, kad \bar{f} yra besūkurinis laukas (jo rotorius lygus 0):
Koši-Rymano sąlyga (1a) teigia, kad \bar{f} yra solenoidinis laukas (jo divergencija lygi 0):
Kitais žodiais tariant, toks laukas yra be sūkurių, šaltinių ir sankaupų.
Trigonometrinė forma
Užrašant kompleksinę funkciją trigonometrinėje formoje, Koši-Rymano sąlygos bus
Egiptiečių kalba
Egiptiečių kalba gali reiškti:
Paprūdžiai (Vilkaviškis)
Paprūdžiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pilviškių.
Aušvico koncentracijos stovykla
Aušvico koncentracijos stovykla – didžiausia nacistinės Vokietijos koncentracijos ir naikinimo stovykla, 1940–1945 m. veikusi nacių okupuotoje Lenkijoje. Stovykla pavadinta netoliese esančio Lenkijos miesto Osvencimo vokišku pavadinimu. Birkenau buvo nedidelis kaimelis netoliese, didžiąja dalimi sunaikintas vokiečių. Po vokiečių okupacijos 1939 m. ir dalies Lenkijos aneksijos Osvencimas administraciškai priskirtas Aukštutinės Silezijos provincijos (Provinz Oberschlesien) Katovicų apskričiai (Regierungsbezirk Kattowitz).
Stovyklos komendantas Rudolfas Hiosas Niurnbergo proceso metu liudijo, kad Aušvice žuvo iki 3 mln. žmonių. Aušvico-Birkenau valstybinis muziejus šį skaičių tikslina iki 1,1 mln., 90 proc. aukų buvo žydai iš beveik visų Europos šalių. Didžioji aukų dalis buvo nunuodyti „Ciklonas B“ dujomis Aušvico dujų kamerose; kiti mirė nuo nuolatinio badavimo, priverstinių darbų, negydytų ligų, atskirų egzekucijų ir vykdytų „medicininių“ eksperimentų. 1947 m. aukų atminimui Lenkija pirmose dviejose stovyklose įsteigė muziejų. Iki 1994 m. muziejuje apsilankė apie 22 mln. žmonių, t. y. po 700 000 kasmet.
2016 m. Rusijos Grand Prix
'''2016 m. Rusijos Grand Prix''' – 4-tas 2016 m. Formulės 1 sezono etapas. Jis vyko balandžio 29-gegužės 1 dienomis Sočio olimpinio parko trasoje. Tai buvo trečiosios Rusijos GP lenktynės per visą Formulės 1 istoriją.
Aušvico koncentracijos stovykla
Idėja Osvencime kurti koncentracijos stovyklą kilo dar 1939 m. pabaigoje. Daugiausia buvo remiamasi patogia miestelio padėtimi ir geru geležinkelio susisiekimu su Aukštutine Silezija, Generalgubernija, Austrija ir kitomis šalimis. 1940 m. sausio mėn. SS oberfiureris Richard Glücks išsiuntė į vietą specialią komisiją, kuriai vadovavo SS šturmbanfiureris Walter Eisfeld, Zachsenhauzeno koncentracijos stovyklos komendantas. Komisija išsakė nuomonę, kad teritorija koncentracijos stovyklai netinka. Nepaisant to 1940 m. vasario 21 d. Richard Glücks pranešė Himleriui, kad čia gali būti kuriama karantino stovykla asmenims, persiunčiamiems į Reichą priverstiniams darbams.
2016 m. Rusijos Grand Prix
Kvalifikacijoje ir lenktynėse nepralenkiamas buvo vokietis Nico Rosberg, pelnęs 7 pergalę iš eilės. Nugalėjęs kvalifikacijoje, būdamas greičiausias trasoje ir pelnęs pergalę vokietis pelnė savo pirmąjį „Didžiojo šalmo“ pasiekimą.
Aušvico koncentracijos stovykla
1940 m. balandžio 18-19 d. Osvencime lankėsi speciali komisija vadovaujama SS hauptšturmfiurerio Rudolfo Hioso (Rudolf Höß). 1940 m. balandžio 27 d. SS reichsfiureris Heinrich Himmler pasirašė įsakymą įkurti Aušvico koncentracijos stovyklą Lenkijoje. Po dviejų dienų koncentracijos stovyklų inspektorius SS oberfiureris Glücks paskyrė Rudolfą Hiosą stovyklos komendantu. Rudolfas Hiosas į Osvencimą atvyko balandžio 30 d., o gegužės 4 d. oficialiai pradėjo eiti pareigas.
Struktūra
thumb|left|Trijų stovyklų išsidėstymas 1944 m. vasarą Koncentracijos stovyklų kompleksą sudarė trys pagrindinės stovyklos: Aušvicas I, Aušvicas II ir Aušvicas III. Aušvice I žuvo apie 70 000 žmonių, daugiausia lenkai ir tarybiniai karo belaisviai. Aušvicas II (Birkenau) buvo naikinimo stovykla (Vernichtungslager), joje žuvo mažiausiai 960 000 žydų, 75 000 lenkų ir apie 19 000 čigonų. Birkenau buvo didžiausia iš visų nacių įsteigtų naikinimo stovyklų. Aušvicas III (Monovicė) buvo IG Farben koncerno Buna-Werke gamyklos darbo stovykla.
2008 m. lapkričio mėn. viename Berlyno bute rasti dokumentai, pagal kuriuos buvo numatytas Aušvico-Birkenau stovyklos išplėtimas, tačiau dokumentų autentiškumas nebuvo patvirtintas nepriklausomų ekspertų. Aplink Aušvicą buvo dar apie 40 su Aušvicu susijusių mažesnių koncentracijos stovyklų, kai kurios jų dešimtis kilometrų nutolusios nuo pagrindinių stovyklų. Šiose stovyklose kalinių skaičius buvo nuo kelių dešimčių iki kelių tūkstančių.
Kaip ir kitas Vokietijos koncentracijos stovyklas, Aušvicą valdė ir prižiūrėjo NSDAP partijos sukarinta organizacija SS. Stovyklos komendantais buvo Rudolf Höß (iki 1943 m. vasaros), vėliau Arthur Liebehenschel ir Richard Baer. R. Höß detaliai aprašė stovyklos funkcionavimą per jo tardymą po karo ir savo autobiografijoje. 1947 m. balandžio 16 d. jis buvo pakartas priešais įėjimą į Aušvico I krematoriumą.
Aušvicas I
thumb|left|Aušvicas I thumb|right|Aušvico muziejaus fragmentas
Aušvicas I buvo administracinis viso komplekso centras. Stovykla buvo įkurta mūriniuose dviejų-trijų aukštų pastatuose, buvusiose lenkų, o dar anksčiau – austrų kareivinėse.
Gegužės 20 d. į koncentracijos stovyklą atvyko 30 vokiečių kriminalinių nusikaltėlių, kuriuos Hiosas pasirinko Zachsenhauzeno koncentracijos stovykloje. Jiems suteikti numeriai 1-30 ir grupė apgyvendinta barake Nr.1. Jiems buvo numatytos prižiūrėtojų funkcijos. Antroji grupė – 728 lenkų politiniai kaliniai – čia buvo atsiųsta tų pačių metų birželio 14 d. Iš jų gyvi išliko 239. Vėliau stovykloje taip pat buvo laikomi sovietų karo belaisviai (iš viso jų atvežta 15 tūkst.), „antisocialiniai elementai“, kunigai, žydai ir 48 Vokietijos homoseksualai. Per dvejus metus kalinių skaičius svyravo nuo 13 iki 16 tūkstančių, o 1942 m. pasiekė 20 000. Stovyklos kaliniai buvo skirstomi į grupes, kurios aiškiai skyrėsi antsiuvais ant aprangos. Šešias dienas per savaitę, išskyrus sekmadienius, kaliniai turėjo dirbti aplinkinėse gamyklose ir ūkiuose.
Sunkus darbas, prastas maitinimas ir nehigieniškos sąlygos buvo didelio kalinių mirtingumo priežastimi. Dešimtame bloke daktaras Carl Clauberg vykdė medicininius eksperimentus su kaliniais. Vienuoliktame bloke laikyti stovyklos tvarką pažeidę kaliniai, kurie čia buvo kalinami ir kankinami. Kai kurie kaliniai naktį praleisdavo „stovimose kamerose“. Šios kameros buvo apie 1,5 m² ploto ir į jas sutalpindavo keturis kalinius. Kaliniai čia negalėjo daryti nieko kita, tik stovėti, o dieną kartu su kitais kaliniais buvo varomi dirbti. Vienuolikto barako rūsyje buvo „marinimo badu kameros“, kurių kaliniams neduodavo nei maisto, nei vandens, kol šie mirdavo. Rūsyje taip pat buvo tamsiosios kameros su mažyčiu langeliu ir storomis durimis. Čia įkalintieji pamažu uždusdavo, kai iškvėpuodavo visą deguonį patalpoje; šiam procesui pagreitinti SS kartais kameroje palikdavo degančią žvakę.
Dvidešimt ketvirtame bloke iki 1943 m. vasaros buvo stovyklos viešnamis.
Aušvicas II
Antroji pagal dydį stovykla buvo visų pirma naikinimo stovykla. Čia buvo įrengtos specialios dujų kameros ir krematoriumai. thumb|center|700px|Aušvico II koncentracijos stovyklos vaizdas nuo pagrindinių vartų – kairėje moterų barakai, tiesiai – pagrindinė geležinkelio linija, šalia kurios tolumoje buvo [[krematoriumas|krematoriumai, dešinėje – barakų likučiai]]
Vengerovas
Istorija
Apylinkėse (Tartaso ir Omės upių santakoje) gyventa jau IV t. p.m.e., apie tai byloja kasinėjimai išlikusiame pilkapyje.
Kaimas įkurtas 1753 m. (kitais duomenimis 1763 m.) kaip Sibiro įsisavintojų žiemos stovykla, žinomas Golopupovo vardu. XIX a. pr. pastačius Šv. Spaso cerkvę, kaimas pervadintas į Spaskojė. Pagal administracinį padalijimą buvo Tomsko gubernijos (kurį laiką Novonikolajevsko gubernijos) Ust Tartaso apskrities centru.
Po Pirmojo pasaulinio karo Sibire, kaip ir visoje Rusijoje, kilo pilietinis karas. Kovodamas prieš Aleksandro Kolčiako vadovaujamus dalinius bolševikų komisaras Michailas Vengerovas pateko į nelaisvę ir buvo sušaudytas gimtajame Spaskoje. 1933 m. kaimas jo garbei buvo pervadintas į Vengerovą.
1950 m. spalio 11 d. gretimame Novo Kuliki kaime nukrito meteoritas (išliko du 9,3 ir 1,5 kg svorio gabalai), mokslininkų užregistruotas Vengerovo pavadinimu.
Lietuviai
Po pralaimėto 1863 m. sukilimo iš Lietuvos į Spaskojė kaimą buvo atitremti jo dalyviai. Čia atliko tremties bausmę ir mirė žinomas sukilėlių kunigas Aleksandras Miliauskas. Kaimo seniūnas Pranas Milinis su iš Ylakių parapijos kilusiu kun. Matu Veitu įkūrė katalikišką koplyčią, o kun. Vincento Mosėjaus pastangų dėka 1896 m. iškilo mūrinė bažnyčia (šventovės statytoju minimas ir iš Volynės kilęs kun. Valerijonas Gromadskis). 1902 m. buvo įsteigta parapija, be spaskiečių jai priklausė Baisogalos, Šeduvos ir kitų gretimų kaimų tremtiniai katalikai. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą Spaske ilgai klebonavo kun. Anupras Bardauskas.
1942 m. gruodžio pab. į Vengerovo rajoną buvo komandiruotas evakuacijoje leisto laikraščio „Tarybų Lietuva“ bendradarbis Eugenijus Meškauskas, tikint rasti kadrų sovietinės Lietuvos administracinėms struktūroms. Savo ataskaitoje LKP (b) CK sekretoriui Antanui Sniečkui jis rašė, kad Vengerove ir aplinkiniuose kaimuose „tarp lietuvių yra daug areštuotų, neskaitant nubuožintųjų (vėliau paaiškėjo, kad visi areštai įvykdyti vienu laiku – 1937 metais)“.
Teismas Berlyne
Teismas Berlyne – 1988 m. sukurtas filmas apie lėktuvo pagrobimą.
Turinys
1978 m. Rytų Vokietijos gyventojas Helmutas, grasindamas pistoletu, privertė keleivinio lėktuvo pilotus nutūpti Vakarų Berlyne. Anksčiau čia politinio prieglobsčio prašantieji nebūdavo išduodami kitai šaliai, tačiau, kaip paaiškėja, pagal tarptautinę teisę prieglobstis negali būti suteikiamas lėktuvų pagrobėjams. Helmutas priverstas stoti prieš teimą ir jam gresia 15 metų įkalinimas. Tam numatytas parodomasis teismo posėdis, kuriam vadovauti iš Amerikos atvyksta Herbertas Šternas...
Žiežulis (ežeras)
left|120px
Estera (filmas)
Estera – pagal Biblijos Esteros knygą sukurtas televizijos filmas.
Žiežulis (ežeras)
Žiežulis – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 6,5 km į pietus nuo Semeliškių miestelio. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,72 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 158,4 m. Krantai aukšti, tik pietvakarinis ir šiaurrytinis ežero galai žemi ir pelkėti. Kranto linija labai vingiuota, šiaurrytinė ežero dalis jungiasi siaura užpelkėjusia protaka su pagrindine ežero dalimi. Iš pietų ir rytų prieina Strėvos I miškas, šiaurinėje ir vakarinėje pakrantėse plyti pievos, yra dirbamos žemės plotai. Šalia įsikūrę Žiežulio ir Raipolio kaimai. Ežeras nenutekantis, priklauso Strėvos upės baseinui.
Kinijos didžioji salamandra
Kinijos didžioji salamandra (Andrias davidianus) – slaptažiauninių šeimos varliagyvių rūšis, aptinkama Kinijoje. Tai didžiausi pasaulyje varliagyviai: patelių kūno ilgis varijuoja tarp 47–87 cm, patinų – 76–90 cm, sveria iki 11 kg. Pavieniais atvejais aptinkama beveik 2 metrų ilgio individų, sveriančių beveik 60 kg.
Kinijos didžioji salamandra Tarptautinėje raudonojoje knygoje yra priskirta „grėsmingai nykstančių rūšių“ kategorijai.
Išvaizda
Kinijos didžioji salamandra turi didelę plokščią galvą, mažas apvalias akis be vokų, trumpas kojas, iš šonų suplotą uodegą. Oda įvairių rudų atspalvių, bet pasitaiko ir juodų ar pilkų individų. Neretai oda turi tamsesnių dėmių. Patinai ir patelės neturi ryškių išorinių skirtumų. Savo išvaizda Kinijos didžioji salamandra panaši į tai pačiai šeimai priklausančią Japonijos didžiąją salamandrą (Andrias japonicus).
Buveinės
Kinijos didžiosios salamandros gyvena upėse, ypač vėsiuose srauniuose akmenuotuose kalnų upeliuose, bei didelę vandens tėkmę turinčiuose ežeruose. Daugiausiai randamos centrinėje ir pietinėje Kinijoje: Činghajuje, Sičuane, Guangdonge, Guangsi ir kitose aplinkinėse provincijose. Dažniausiai aptinkamos iki 1 km aukštyje nuo jūros lygio, bet buvę atvejų, kad rastos ir gerokai aukščiau kalnuose – daugiau nei 4 km aukštyje. Visą laiką praleidžia vandenyje, sausumoje nepastebimos. Slepiasi dugne tarp akmenų, po akmenimis esančiose ertmėse, nedidelėse olose.
Elgesys
Minta vandenyje gyvenančiais bestuburiais, žuvimis, varlėmis. Aptinkama nemažai ir kanibalizmo atvejų. Medžioja daugiausiai naktį.
Lytiškai subręsta per penkerius metus. Dauginasi vasarą arba rudens pradžioje: patelė liepos–rugsėjo mėnesiais vandenyje tarp akmenų pasirinktoje ertmėje padeda kelis šimtus kiaušinėlių, kuriuos patinas apvaisina ir saugo iki išsiritimo. Lervos išsirita po maždaug 40 dienų, jų ilgis siekia 2,5–3,2 cm. Per pirmus penkerius metus pasiekia apie pusę suaugusio individo dydžio, o nuo maždaug aštuntųjų metų augimas sulėtėja. Gyvenimo trukmė nėra tiksliai žinoma.
Trūksta informacijos, ar Kinijos didžiosiomis salamandromis minta kiti gyvūnai. Žinoma, kad jų oda išskiria lipnias gleives, kurios turi kitus gyvūnus atbaidančių savybių.
Statusas ir apsauga
thumb|275px|Kinijos didžiosios salamandros pardavimui restorane [[Džedziangas|Džedziange.]] Kinijos didžiosios salamandros yra sparčiai nykstanti rūšis, nes mažėja joms tinkamų buveinių dėl užtvankų statymo, vandens taršos ir kitos žmogaus veiklos. Salamandros taip pat medžiojamos maistui, naudojamos tradicinėje medicinoje. Pastaraisiais dešimtmečiais šių gyvūnų auginimas buvo komercializuotas: įkurti salamandras veisiantys ūkiai, tiekiantys gyvūnus restoranams, tradicinės medicinos gamintojams. Nepaisant to, nemažai individų vis dar gaudomi ir gamtoje.
Rūšis įtraukta į Kinijos raudonąją knygą, tarptautinį IUCN nykstančių rūšių sąrašą. Rūšis saugoma gamtos rezervatuose: Fandzingo (Guidžou), Dafengdingo (Sičuane) ir kitur.
Egipto arabų kalba
Egipto arabų kalba – arabų kalbos tarmė, vartojama Egipte. Kalbančiųjų skaičius – 76 mln. žmonių.
Egiptų arabų kalbos susiformavimo židinys – Nilo delta, ypač Kairas. Egipto arabų kalba pradėjo formuotis musulmonams užkariavus Egiptą. Klasikinė arabų kalba buvo paveikta vietinės koptų kalbos, vėliau – turkų, italų, prancūzų, anglų kalbų.
Egipto arabų kalba paplitusi kaip šnekamoji, poetinė, literatūrinė kalba, o oficiali Egipto kalba yra klasikinė arabų. Nuo klasikinės arabų kalbos Egipto arabų kalba skiriasi supaprastinta gramatika, pakitusia fonetika.
Žilinčiškių ežeras
left|120px
Aibė (reikšmės)
Aibė gali reikšti:
Kartą Laukiniuose Vakaruose
Kartą Laukiniuose Vakaruose – 1968 m. režisieriaus Sergio Leone sukurtas epinis vesternas, laikomas vienu geriausiu kada nors sukurtų filmų. Jis yra pirmoji Leone trilogijos dalis (kitos yra „Sauja dinamito“ ir „Kartą Amerikoje“).
Sergio Leone, 1966 m. sukūręs milžiniško susidomėjimo sulaukusį vesterną „Geras, blogas ir bjaurus“, ketino daugiau nebekurti tokio žanro filmų. Jo planuose jau buvo naujas filmas (1984 m. Leone jį nufilmavo pavadindamas „Kartą Amerikoje“), tačiau kino studija „Paramount Pictures“ įkalbėjo jį susukti dar vieną vesterną. Leone kartu su Bernardo Bertolucci ir Dario Argento sukūrė istoriją, pagal kurią vėliau buvo parašytas scenarijus. Režisierius norėjo, kad juostoje vaidintų Clint Eastwood, tačiau šiam atsisakius, vyro su armonikėle vaidmuo atiteko Charles Bronson. Taip pat pagrindinio vaidmens atlikėju tapęs Henry Fonda pradžioje atsisakė vaidmens, tačiau vėliau persigalvojo po pokalbio su kolega Eli Wallach, vaidinusiu ankstesniame Leonės filme.
Siužetas
Džilė Makbein, prieš mėnesį ištekėjusi už fermerio Berto Makbeino, atvyksta iš Naujojo Orleano, ketindama kartu įsikurti jo rančoje, tačiau sužino, kad jį ir tris vaikus neseniai nužudė. Bertas atsisakė parduoti žemę, kurioje yra vienintelis apylinkėse vandens šaltinis vietiniam žemvaldžiui Mortonui, nusprendusiam per jo žemę tiesti geležinkelį. Mortonas, negalintis valdyti kojų,Bertui iškraustyti nusamdė žinomą galvažudį Frenką, tačiau šis tiesiog nužudė šį ir jo vaikus, specialiai palikdamas įkalčius, rodančius, kad tai padarė kitas banditas Šajenas.
Dabar, kai Berto nebėra, Mortonas įsitikinęs, kad jo žmona parduos žemę ir išvažiuos, tačiau Džilė, visų nuostabai, nusprendžia pasilikti ir dirbti vyro ūkyje. Tuo pat metu apylinkėse pasirodo paslaptingas valkata, kurio nei vardo, nei tikslų niekas nežino. Kadangi jis nuolat groja lūpine armonikėle, visi pradeda jį vadinti Armonika (angl. Harmonica). Jis turi savų sąskaitų su Frenku (pastarasis kažkada nužudė jo tėvą), Šajenas taip pat nepatenkintas, kad Frenkas jį pakišo, todėl pradeda saugoti Džilę nuo nemalonumų, o pats Frenkas, tarsi ir dirbatis Mortonui, taip pat turi savų planų. Artėja neišvengiamas trejeto vyrų susidūrimas...
Šveicarijos futbolo varžybos 1928–1929 m.
Šveicarijos futbolo varžybos 1928–1929 m.
Ferreino vaistinė
260px|thumb|Buvusios vaistinės fasadas (2014 m.). Virš kolonų matosi gyvatę maitinančios graikų deivės [[Higėja|Higėjos keturios skulptūros]] Ferreino vaistinė  – istorinė vaistinė Rusijos sostinėje Maskvoje. Fereinų šeima laikė šią farmacijos įmonę nuo 1823 m. iki 1918 m.
Istorija
Pardavimo apimtys nuolat augo, vaistinė 1862 m. pervažiavo į naujas patalpas Nikolskaja gatvė. Naujoji farmacijos įmonė pagal gatvėje stovėjusį Nikolos Senojo vienuolyną buvo vadinama Staro Nikolskaja vardu, jai vadovauti ėmėsi savininkų sūnus Vladimiras Ferreinas. Netrukus ir ši vieta tapo per ankšta, 1873 m. teko papildomai nupirkti kaimyninį namą. Vaistinė buvo itin populiari maskviečių tarpe, dažniausiai ją vadindavo savininkų vardu.
Prieš Pirmąjį pasaulinį karą jungtinėje vaistinėje dirbo apie pusantro tūstančio darbuotojų, vien tik pagrindinė vaistinė kasdien aptarnaudavo tris tūkstančius klijentų (ji buvo pripažinta didžiausia tuometinėje Europoje). Vaistininkų padėjėjais buvo įsidarbinę nemažai lietuvių: Antanas Žukauskas–Vienuolis, Benediktas Šiaulis, Kazys Grybauskas, Jonas Valentinavičius, Augustinas Rušinas ir kiti.
Prasidėjus pasauliniam karui sutriko vaistų tiekimas iš Vokietijos ir kt. kariaujančių valstybių. Po 1917 m. perversmo šalyje kilo suirutė, gyventi Maskvoje pasidarė nebesaugu ir Ferreinų šeima persikėlė į Krymą. 1918 m. Vl. Ferreinas mirė, o vaistinė buvo nacionalizuota.
Ežerėlis (Trakų r.)
Ežerėlis – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 7,5 km į šiaurės rytus nuo Trakų, Bevandeniškių miške. Ežero ilgis iš pietų į šiaurės rytus – 0,29 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 152,8 m. Vakarinis krantas aukštas, kiti krantai žemi, pietinis pelkėtas. Krantai ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Neries intako Vilsos upelio baseinui.
Nicholas D'Amour
Nikolia Damūras (Nicholas D’Amour, 2001 m. rugsėjo 4 d.) – JAV Mergelių salų šaulys iš lanko, olimpietis.
Biografija
2018 m. Panamerikos čempionate užimta 33-ioji vieta. 2019 m. pasaulio šaudymo iš lanko čempionate Mergelių salų atstovas užėmė 124-ą vietą. 2021 m. Panamerikos čempionate D’Amour liko 7-oje vietoje.
Šaudymo iš lanko turnyro 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse kvalifikacijoje D’Amour pelnė 660 taškų ir liko 23-ias. Atkrentamosiose varžybose šaulys po pratesimo nusileido australui Ryan Tyack ir iš tolimesnės kovos pasitraukė.
2021 m. pasaulio šaudymo iš lanko čempionate Nicholas D'Amour kvalifikacijoje su 645 taškais buvo 22-as. Atkrentamosiose varžybose sportininkas įveikė kroatą Lovro Černi, bet antrame ture nusileido slovėnui Luka Arnež ir iš tolimesnės kovos pasitraukė.
Bidvest Wits FC
„Bidvesto Vetso (Vitso) futbolo klubas“, o angliškuose šaltiniuose Bidvest Wits FC arba trumpai Wits– buvęs Pietų Afrikos futbolo klubas.
Istorija
Įkurtas 1921 m. Johanesburge. Svarbų vaidmenį klubo istorijoje vaidino sudentai iš University of the Witwatersrand, kuris trumpai vadintas Vetsu arba Vitsu.
Premier lygos čempionais tapo 2016–2017 m. sezone.
2020 m. paskelbta apie klubo likvidavimą.
Denisas Fonvizinas
Denisas Fonvizinas (1745 m. birželio 14 d. Maskvoje – 1792 m. gruodžio 12 d. Sankt Peterburge) – rusų klasicizmo dramaturgas ir poetas.
Biografija
miniatiūra|kairėje|180px|Denisas Fonvizinas Rusijos tūkstantmečio paminkle [[Naugardas|Naugarde]] Denisas Fonvizinas gimė vokiečių kilmės rusų bajorų šeimoje. Mokėsi universiteto gimnazijoje Maskvoje. 1761 m. įstojo į Maskvos universitetą, nuo 1762 dirbo Užsienio reikalų kolegijoje Sankt Peterburge. D. Fonvizinas vertė prancūzų ir vokiečių autorių kūrinius į rusų kalbą. Prancūzų filosofai Volteras ir Helvecijus padarė didelė įtaką jaunam Fonvizinui. 1769 m. jis tapo diplomato Nikitos Panino sekretoriumi. Kartu su N. Paninu jie parengė pirmąjį Rusijos istorijoje konstitucijos projektą. D. Fonvizino žymiausias kūrinys yra pjesė „Nebrendyla“. Kūrinyje autorius nepalankiai vertino bajorų auklėjimą ir baudžiavą. Denisas Fonvizinas mirė 1792 m. Sankt Peterburge, kur ir buvo palaidotas.
Micaela Ramazzotti
Mikaela Ramazoti (g. 1979 m. sausio 17 d. Roma) – italų kino aktorė.
Ištaranas
Ištaranas arba Sataranas – dievybė Mesopotamijos mitologijoje, Dero miesto, buvusio į rytus nuo Tigro upės, ties Mesopotamijos ir Elamo paribiu, dievas globėjas. Sutuoktinė – Šarat-Deri („Dero karalienė“), o pasiuntinys – gyvatiškasis dievas Nirahas. Pagrindinė Ištarano kulto vieta Dere buvo E-dimgalkalama šventovė.
Šios dievybės kilmė nėra aiški, manoma, kad iš pradžių Ištaranas galėjo būti elamitų dievybė. Žinios apie Ištarano kultą siekia ankstyvąjį dinastinį laikotarpį. Kaip asmenvardžių dėmuo, Ištarano vardas sutinkamas jau Faros įrašuose (XXVI a. pr. m. e.). Ištaranas paminėtas Trečiosios Ūro dinastijos valdovo Šulgio įraše: vienuoliktieji jo valdymo metai įvardyti „metais, kuomet Dero Ištaranas buvo nugabentas į savo šventyklą“. Ištarano kultas dar gyvavo Vidurinės Babilonijos karalystės laikotarpiu (įrašuose aptinkama teoforinių asmenvardžių), vėliau kultas nunyko.
Kišo valdovo Mesilimo įraše šio dievo šaukiamasi kaip liudytojo ir teisėjo, sprendžiant ginčą dėl sienos tarp Umos ir Lagašo. Teigiama, kad ginčui spręsti ši dievybė pasirinkta dėl to, kad ginčytinoje teritorijoje būta jo šventovės, arba dėl to, kad Ištaranas, kaip pasienio miesto Dero globėjas, laikytas tinkamu spręsti ginčą dėl sienos. Kaip dieviškasis teisėjas, Ištaranas minimas ir Lagašo valdovo Gudėjos įrašuose. Gudėjos iniciatyva Girsu miesto Ningirsu šventykloje įrengta Ištaranui skirta šventoji vieta. Senosios Babilonijos karalystės laikais šis dievas buvo įvardijamas „Ištaranu gydytoju“. Iš to sprendžiama, jog Ištaranas turėjęs ir gydymo dievybės bruožų. Be to, Ištarano pasiuntinys Nirahas ant kudurru akmenų vaizduojamas kaip gyvatė (dažnas gydymo simbolis).
Smaragdinė skėtė
Smaragdinė skėtė (Somatochlora metallica) – blizgiųjų skėčių šeimos žirgelis.
Kūno ilgis siekia 50–60 mm, o išskėsti sparnai – 70–75 mm ilgio. Abiejų lyčių individų išvaizda kiek skiriasi: patinai žalsvai blizgančio atspalvio, o patelės – melsvo. Patelių kiaušdėtė ganėtinai ilga.
Smaragdinės skėtės arealas apima Vidurio ir Šiaurės Europą, įskaitant Lietuvą, ir Aziją (iki Sibiro).
Riamovas
Riamovas  – nunykęs kaimas Rusijoje: Novosibirsko srities, Vengerovo rajone. Buvusio kaimo vietoje pastatyti du atminimo kryžiai (medinis ir metalinis), jo teritoriją dabartiniais laikais galima pasiekti tik medžiotojų taku.
Juosta (apranga)
thumb|240px|[[Normandai, apsijuosę juostomis]] thumb|240px|[[Zuniai|Zunių juostos]] miniatiūra|160px|left|Lietuviška jubiliato juosta: „[[Vytautas Ulevičius|Vytautui Ulevičiui – 50“]] thumb|240px|Rusiškos juostos
Riamovas
Istorija
Gyvenvietę 1796 m. įkūrė lietuviai – 1794 m. sukilėliai, ištremti iš Lietuvos. Vėliau čia įsigijo žemės ir atsikėlė gyventi lietuviškų gubernijų gyventojai, neturėję galimybės įsigyti žemės Tėvynėje. Naujakuriai vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste. Administraciškai kaimas priklausė Tomsko srities Kainsko apskričiai.
Juosta (apranga)
Juosta – vyrų ir moterų drabužių dekoratyvinė juosiamoji detalė. Paplitusi įvairių laikmečių ir šalių drabužiuose, skiriasi išvaizda, dėvėjimo būdu. Gaminama tekstilės įvairiomis technikomis, iš odos, metalo; būna įvairaus ilgio, pločio, savitai puoštos. Daugelio pasaulio tautų juosta yra tautinio kostiumo dalis.
Riamovas
Istorija
Pavadinimas primena, kad kaimas įšsistatęs prie pelkių, vietinių vadinamų riama. Gyventojų skaičius mažėjo: 1859 m. užfiksuoti 45 kiemai su 292 žm., o 1889 m. – atitinkamai 53 kiemai ir 243 žm. 1904 m. jau gyveno 385 žm., dirbo sviesto gamyklos grietinės cechas. 1926 m. užrašyti 655 kaimiečiai, gyvenvietė paskelbta apylinkės centru, veikė mokykla. 1929 m. įkurtas N. Krupskajos vardo kolūkis (apie 1950 m. buvo įjungtas į gretimą K. Vorošilovo vardo kolūkį).
Juosta (apranga)
XVII–XVIII a. LDK, veikiant iš Persijos, vėliau iš Turkijos įvežamų rytietiškų juostų tradicijoms, austos puošnios kontušo juostos.
Riamovas
Istorija
1942 m. gruodžio pab. į Vengerovo rajoną buvo komandiruotas evakuacijoje leisto laikraščio „Tarybų Lietuva“ bendradarbis Eugenijus Meškauskas, tikint rasti kadrų sovietinės Lietuvos administracinėms struktūroms. Savo ataskaitoje LKP (b) CK sekretoriui Antanui Sniečkui jis rašė, kad „kaime virš 50 kiemų, kurių arti 40 lietuviški“.
1952 m. apylinkės centras perkeltas į Ust Lamenkos kaimą ir nuo to laiko Riamovas ėmė sparčiai nykti. 1984 m. jo jau nebebuvo – gyventojai išsikėlė į kitas vietoves, daugiausiai į kaimyninę Pirmąją Petropavlovką.
Juosta (apranga)
Lietuvių juostos
Juostos – vienos iš seniausių lietuvių liaudies audinių. Jomis susijuosdavo tiek vyrai, tiek moterys. Jos buvo rinktinės, pintinės, vytinės, kaišytinės, priklausomai nuo paskirties – skirtingo pločio. Lietuvoje labiausiai paplitę rinktinės juostos – jas ryšėjo visose etnografinėse srityse. Rinktinėje juostoje svarbiausia – raštas, kartais labai sudėtingas, puošnus, išaustas vienos, rečiau dviejų ar trijų spalvų siūlais. Dominuoja geometrinis ornamentas. Daug archaiškų ženklų – dangaus kūnų simboliai (žvaigždutės, kryželiai, svastikos, įvijos), žemės, augmenijos vitalinių jėgų ženklai.
Juostos skirtos vyrų bei moterų drabužiams susijuosti, sijonų, prijuosčių juosmenims, autų, lauknešėlių ir krepšelių parišimui. Gražiausias moterys naudodavo galvai papuošti. Jomis buvo vystomi naujagimiai, kabinamas lopšys. Gimusį kūdikį seneliai suvyniodavo į palą ir aprišdavo juosta. Iki šių dienų ant juostų nuleidžiamas karstas į kapo duobę. Lietuvių liaudies kultūroje juostų audimas ryškiausiai atsiskleidžia kraičio krovimo tradicijoje, nes merginos daugiausia juostų išausdavo būtent iki vestuvių, kad turėtų dovanų piršliui ar pajauniams, taip pat kraitvežiams. Austa juosta yra saitas, jungiantis su aukštesniuoju pasauliu. Vestuvėse per užrišamus rankšluosčius ir juostas buvo užmezgamas ryšys tarp žmonių ir aukščiausios sferos, šie padovanoti ilgi audiniai buvo dvasiniai abiejų šeimų tarpininkai.
Kaladėlėmis vytos vytinės juostos žinomos Lietuvoje nuo ketvirto amžiaus. Gausiausiai Lietuvoje audžiamos rinktinės juostos, žinomos nuo XIII amžiaus.
Juostos buvo audžiamos iš vilnonių ir lininių siūlų. Juostų dydį apsprendė jų paskirtis ir techninės audimo galimybės. Jų plotis ir ilgis įvairus. Galai dažnai būdavo užbaigiami puošniais margaspalviais kutais. Juostų ornamentas yra palyginti paprastas, nesudėtingas. Didelę praktinę reikšmę turėjo pintinės juostos, kurios buvo pinamos iš kelių ryškių spalvų vilnonių siūlų. Jomis moterys pasirišdavo ilgus sijonus, kojines, suvarstydavo liemenes. Be pintinių juostų dar yra vytinės, austinės. Siauromis vytinėmis juostomis susijuosdavo vyrai, jos buvo naudojamos lauknešėliams pasirišti.
Žinomi juostų audėjai: Irena Ona Vilienė, Gvidas Vilys, Palmira Damijonaitienė ir kt.
TSRS Maisto pramonės liaudies komisariatas
TSRS Maisto pramonės liaudies komisariatas, Narkompiščepromas  – vienas iš ministerijos lygio centrinių TSRS valdymo organų, valdęs maisto pramonės įmones ir jų vystymą, veikęs 1934–1946 m.
Istorija
Maisto pramonės LK buvo sudarytas J. Stalino pasiūlymu. Jo įkūrimą įteisino 1934 m. liepos 29 d. TSRS CVK ir TSRS LKT nutarimas Nr. 1813 „Apie TSRS Tiekimo liaudies komisariato padalinimą į du savarankiškus liaudies komisariatus: TSRS Vidaus prekybos liaudies komisariatą ir TSRS maisto pramonės liaudies komisariatą“.
TSRS LKT nutarimas Nr. 2125 Apie Maisto pramonės liaudies komisariato (Narkompiščepromo)centrinio aparato struktūrą buvo patvirtintas 1934 m. rugsėjo 11 d.
1936 m. į Maisto pramonės LK sudėtį buvo įtraukta visa TSRS vyno pramonė.
1938 m. LK viduje sukurta visasąjunginė kontora „Sojuzpiščepromreklama“ (Союзпищепромреклама 'Sąjunginė maisto pramonės reklama'), kuri užsiėmė reklama visos maisto pramonės interesais.
1946 m. Maisto pramonės LK pertvarkytas į TSRS Maisto pramonės ministeriją.
Vadovybė
Liaudies komisarai: Liaudies komisaro pavaduotojai: ir kt.
Struktūra
Maisto pramonės liaudies komisariatas ne sykį buvo reorganizuotas, jo padaliniai keitėsi. Į komisariato sudėtį skiringu metu įėjo:
Vyriausiosios valdybos:
Visasąjunginiai paruošų susivienijimai:
Valdybos::
Skyriai:
Be to:
Ajubas Chanas
Muhamedas Ajubas Chanas (‎1857 m. – 1914 m.) – Afganistano emyras, valdęs 1879−1880 m.
Biografija
Muhamedas Ajubas buvo Afganistano emyro Dosto Muhamedo sūnaus Širo Ali sūnus. Jis gimė 1857 m. Širas Ali 1868 m. tapo emyru. 1878 m. prasidėjo Antrasis anglų-afganų karas. 1879 m. vasario 21 d. mirus tėvui Ajubas tapo Herato valdytoju, kai jo brolis Muhamedas Jakubas Kabule paskelbtas emyru. Jakubas 1879 m. gegužę sudarė taikos sutartį su britais, kuri sukėlė didelį afganų pasipiktinimą. Ja buvo perleistas Afganistano užsienio politikos valdymas ir kai kurios pasienio teritorijos britams. Kilo maištai. Britams užėmus Kabulą ir spalį sosto atsisakius Muhamedui Jakubui Herato ulamos paskelbė Ajubą Afganistano emyru. Jis rinko kariuomenę britų išvarymui iš Afganistano ir 1880 m. liepos mėn. surengė žygį prieš britų garnizoną Kandahare. Sekusiame Maivando mūšyje netikėtai Ajubo pajėgos sumušė britus, vadovaujamus gen. Džordžo Barouso, ir apsupo Kandaharą. Tuo metu atėjo žinia, kad Kabule nauju emyru paskelbtas Abdur Rahmanas. Iš Kabulo išžygiavusi gen. Semuelio Robertso kariuomenė pasiekė Kandaharą ir rugsėjo 1 d. mūšyje sumušė Ajubo pajėgas. Ajubo pajėgos nepakriko, bet jis prarado visą savo artileriją ir gurguolę.
1881 m. birželį Ajubas surengė dar vieną žygį į Kandaharą, bet tuo metu emyro Abdur Rahmano pozicijos buvo žymiai sustiprėjusios ir tų metų rugsėjį Ajubas dar kartą pralaimėjo prie Kandaharo. Tuo pat metu Abdur Rahmanas pasiuntė generolą Abdulą Kudusą užimti nebeginamo Herato. Praradęs rėmėjus Ajubas pasitraukė į Iraną ieškoti paramos savo pretenzijoms į sostą, bet jos nesulaukęs 1888 m. susitarė su britais, persikėlė į Indiją, kur gyveno gaudamas išmokų iš britų iki savo mirties 1914 m. balandį Lahore. Dėl savo pasipriešinimo įsiveržėliams Afganistane jis laikomas herojumi.