cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Traukinys D 1/2 (Berlynas–Eitkūnai)
Priešistorė
Dar 1855 m. Prūsijos Ostbanas šiuo maršrutu paleido keleivinį kasdieninį „Traukinį Nr. 1“. Tačiau tik 1873 m. pradėjusi kursuoti traukinį „Courierzug 1“ galima įvardinti D 1/2 pirmtaku, nes jis jau atitiko greitajam traukiniui keliamus reikalavimus. „Courierzug 1“ važinėjo tarp dviejų vienodo pavadinimo geležinkelių stočių – Berlyno Ostbanhofo ir Karaliaučiaus Ostbanhofo – ir toliau iki Eitkūnų. Kelyje į pastarąją stotį jis sugaišdavo 16 valandų ir 18 minutes, nuo 1882 m. kelionę pradėdamas ir baigdamas Berlyno Šarlotenburgo stotyje.
Istorija
1895 m. Prūsijos valstybiniai geležinkeliai šį greitąjį traukinį įvardijo raide D. Iš Berlyno D 1 iškeliaudavo prieš pietus ir į Rytprūsius atvykdavo tos pačios dienos vėlų vakarą. Priešinga kryptimi kursavusio traukinio D 2 išvykimo–atvykimo laikas buvo analogiškas. Iš Berlyno šis keleivinis sąstatas važiuodavo per Kiustriną, Landsbergą prie Vartos, Dryzeną ir Šnaidemiulę. Pakeitęs garvežį, toliau keliaudavo per Konicą, Diršavą (čia vėl buvo keičiamas lokomotyvas), Prūsijos Stargardą, Marijenburgą, Elbingą, Braunsbergą, Karaliaučių, Tepliavą ir Vėluvą. Įsrutyje sąstato kelionė baigdavosi, o tiesioginio susisiekimo vagonus tolyn tempdavo traukinys D 55/54. Eitkūnuose susiruošusius vykti į Rytus jis perduodavo stotin atvažiavusiam Rusijos imperijos traukiniui, o pats, įsilaipinęs rusišku plačiuoju bėgių keliu atvykusius keleivius, leisdavosi į atgalinį reisą. 742 km ilgio atkarpoje Berlyno Silezijos stotis–Eitkūnai 1914 m. tiesioginis vagonas kelyje užtrukdavo 11 valandų ir 18 minutes.
Pirmojo pasaulinio karo metu kaizerinės Vokietijos kariuomenė užėmė vakarines Rusijos gubernijas ir plačiojo geležinkelio vėžę perdarė į europinę. Traukinio D 1/2 trasa buvo pratęsta iki Vilniaus, tad kelionės laikas iš Berlyno atitinkamai pailgėjo – iki 19 valandų ir 42 minučių. Pokaryje, nuo 1920 m. tiesioginio susisiekimo vagonai važiuodavo į Kauną ir toliau – iki Rygos. Lietuvos geležinkeliai Virbalyje perimdavo šiuos vagonus, prikabindavo vagoną restoraną ir lokomotyvas Gp kaip greitąjį traukinį 11/12 per Kauną tempdavo į Joniškį. Šiame pasienio mieste Latvijos geležinkeliai juos jungdavo prie traukinio 15/16, vykstančio į Rygą. Tokie vagonai atkarpoje Ryga–Berlynas užtrukdavo 21 valandą ir 8 minutes. 1927 m. kelionėms į Baltijos valstybių sostines buvo nupirkti garsiojo gamintojo CIWL (Compagnie Internationale des Wagons-Lits) patogūs miegamieji vagonai, važinėję maršrutu Paryžius–Berlynas–Kaunas–Ryga (Vokietijos sostinėje jie buvo prikabinami prie prabangaus traukinio Nord–Express). Po 1920 m. Lietuvos geležinkeliai iš Vokietijos gavo ir eksploatavo šešis lokomotyvus S 10, taip pat kelis P 8. Iš Škodos gamyklos Pilzeno mieste 1939 m. buvo nupirkti specialiai Lietuvai suprojektuoti ir pagaminti lokomotyvai Gp. Visi jie darbavosi ir D 1/2 trasoje.
Atsikūrusiai Lenkijai pagal Versalio sutartį atiteko dalis buv. vokiškos Vakarų Prūsijos provincijos ir greitajam traukiniui D 1/2 tarpukaryje tekdavo 123 kilometrus važiuoti Dancigo koridoriaus teritorija. Tai darė jis nesustodamas, pas keleivius nebuvo reikalaujama lenkiškų tranzitinių vizų. Vokietijos Reichsbanas už Koridoriaus geležinkelio eksploatavimą Lenkijos geležinkeliams (PKP) kasmet mokėdavo apvalią sumą. Visgi abi pusės susidariusia padėtimi nebuvo patenkintos, 1936 m. Vokietija pinigų išmokėjimą sustabdė ir lenkai tranzitą Koridoriumi uždarė. Traukinio D 1/2 tai nepalietė: kadangi jis buvo tarptautinis, keleiviams buvo leista Koridorių kirsti ir net įlipti–išlipti lenkų stotyse Choinicė ir Tčevas. thumb|250px|1938/39 m. žiemos sezono traukinių tvarkaraštis Karaliaučiuje su nurodytais D 1/2 atvykimo–išvykimo laikais Sąstatas buvo suformuotas iš trijų klasių vagonų ir priimdavo nusipirkusius tiek brangesnius, tiek ir pigesnius bilietus. 1939 m. jis išvystydavo vidutinį 76 km/h greitį: tai buvo rekordas tuometinėje Europoje – greičiau važiuodavo tik pirmos klasės greitieji traukiniai. 1934 m. keleivis traukinyje iš Berlyno į Eitkūnų sugaišdavo 10 valandų ir 23 minutes. XX a. pirmojoje pusėje Europoje buvo itin populiarūs tiesioginio susisiekimo vagonai. Berlyniečiai jais važiuodavo į Dancigą, o vasaromis ilsėtis į Copoto kurortą (dab. Sopotas). Iš Berlyno tiesioginiu vagonu buvo galima pasiekti ir Klaipėdą, Įsrutyje jis buvo atkabinamas nuo D 1 ir po to jungiamas prie vietinių traukinių (kelionė trukdavo 26 val.). Po Klaipėdos sukilimo Lietuvos pajūrio gyventojai vagonu tebevykdavo į įprastas keliones Vokietijos sostinėn (nukeliauti jau buvo galima per 15 val.).
Kilus Antrajam pasauliniam karui, Lenkijos kariškiai geležinkelio tiltą per Vyslą ties Tčevu susprogdino. Tik 1939 m. spalio 18 d. jį pavyko atstatyti ir eismą bėgiais atnaujinti. Dar 1940 m. pradžioje per 15 valandų ir 6 minutes iš Berlyno būdavo galima nuvažiuoti į Vilnių, vėliau Tarybų Sąjungos naujoji valstybinė siena buvo aklinai uždaryta ir sąstatas vėl vykdavo tik iki pasienio Eitkūnų.
Traukinys D 1/2 kursavo ir sudėtingais karo metais, tik buvo atsisakyta restorano ir tiesioginio susisiekimo vagonų. Frontui slenkant Berlyno link, jo maršrutas vis trumpėjo: 1944 m. rudenį iki Įsručio, vėliau jau iki Karaliaučiaus. 1945 m. sausio viduryje šio traukinio eismas galutinai nutrūko.
Byrendranagaras
Byrendranagaras arba Vyrendranagaras (वीरेन्द्रनगर, ) – miestas vakarų Nepale; Karnali Pradešo valstijos ir Surhketo rajono centras. Miestas įsikūręs Surkheto slėnyje, netoli Bherės upės. Byrendranagaro prasideda Karnalės plentas kalnais į Džumlą, taip pat plentai į Narajaną ir Nepalgundžą. Yra oro uostas. Mieste yra turgus, muziejus, universitetas, kelios ligoninės. Svarbiausios šventyklos – Deuti Badžajus ir Kakre vihara (XII a.).
Centrinė hipotekos įstaiga
Centrinė hipotekos įstaiga – biudžetinė įstaiga prie LR teisingumo ministerijos; hipotekos organizacija.
Adresas: Tilto g. 17, LT-01101 Vilnius.
Veikla
Tikslas – užtikrinti teisės aktų nustatytų duomenų rinkimą, kaupimą, apdorojimą, sisteminimą, saugojimą ir teikimą, taikant apsaugos priemones nuo neteisėto duomenų rinkimo, užrašymo, kaupimo, saugojimo, klasifikavimo, grupavimo, jungimo, atkūrimo, keitimo (pildymo ar taisymo), teikimo, paskelbimo, naudojimo ar naikinimo.
Veiklos sritys: Lietuvos Respublikos hipotekos registro, Testamentų registro, Turto arešto aktų registro, Sutarčių registro, Vedybų sutarčių registro, Neveiksnių ir ribotai veiksnių asmenų registro, Notarine tvarka patvirtintų įgaliojimų registro tvarkymas.
Baltoji (sala)
thumb|250px|Salos palydovinė nuotrauka
Baltoji  – sala Karos jūroje, ties Jamalo pusiasalio šiauriniu galu, nuo jo atskirta Malygino sąsiauriu (9 km). Priklauso Rusijai, Jamalo Nencų autonominei apygardai. Plotas – ~1900 km². Paviršius žemas (iki 12 m aukščio), padengtas labai pelkėta arktine tundra. Gausu termokarstinių ežerų. Šiauriniai ir rytiniai krantai žemi, smėlingi, vakariniai ir pietiniai statūs, vietomis sudaro iki 6 m skardžius.
Baltoji sala negyvenama. 1933 m. buvo įkurta meteorologinė stotis.
Notarine tvarka patvirtintų įgaliojimų registras
Notarine tvarka patvirtintų įgaliojimų registras (NTPĮR) - valstybinis registras, kurio paskirtis – Lietuvos Respublikos civiliniame kodekse ir Notarine tvarka patvirtintų įgaliojimų registro nuostatuose nustatyta tvarka rinkti, kaupti, apdoroti, sisteminti, saugoti ir teikti duomenis apie notarine tvarka patvirtintus ir notarų patvirtintiems prilygintus įgaliojimus. Padeda užtikrinti, kad apie kiekvieno Lietuvos Respublikoje notarine tvarka patvirtinto įgaliojimo galiojimą būtų tinkamai informuojami ir sandorius sudarantys asmenys, ir notarai, tokiu būdu siekiant išvengti neteisėtų sandorių sudarymo ir tvirtinimo.
Įsteigtas įgyvendinant Civilinio kodekso papildymo 2.11(1), 2.138(1) straipsnių ir 2.147 straipsnio pakeitimo įstatymo Nr. XI-1031, Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso papildymo 464(1) straipsniu ir 496 straipsnio papildymo įstatymo Nr. XI-1032 nuostatas. Veiklos pradžia – 2011 m. sausio 1 d.
Vadovaujančioji Registro tvarkymo įstaiga yra LR teisingumo ministerija. Registro tvarkymo įstaiga – Centrinė hipotekos įstaiga.
Saulius Gagas
Saulius Gagas (g. 1973 m. rugsėjo 10 d. Kaišiadoryse) – Lietuvos teisininkas.
Biografija
1994 m. baigė Lietuvos policijos akademiją.
1993–1994 m. Vidaus reikalų ministerijos Policijos departamento Viešosios policijos valdybos užsienio šalių atstovybių apsaugos rinktinė „Vytis“ policininkas. 1994–1997 m. Policijos departamento Areštinės ir konvojaus skyriaus inspektorius, vyresnysis inspektorius. 1997–1999 m. departamento Viešosios policijos valdybos komisaras inspektorius. 1999–2002 m. departamento Viešosios policijos Viešosios tvarkos užtikrinimo ir licencijavimo kontrolės tarnybos Patrulių skyriaus komisaras. 2002–2011 m. Lietuvos viešosios policijos rinktinės „Vytis“ komisaras, vadas.
Marija Teksietė
thumb|left|100px|Marijos Teksietės monograma Marija Teksietė (,, , karalienė Marija; pilnas vardas – Viktorija Marija Augusta Luiza Olga Paulina Klodina Agnesė, ; 1867 m. gegužės 26 d. – 1953 m. kovo 24 d.) – Jurgio V sutuoktinė, Eduardo VIII ir Jurgio VI motina. Karalienė taip pat buvo Indijos imperatorė ir Airijos karalienė (nuo 1910). Gimusi gavo titulą „Jos Šviesybė Tekso princesė“.
Ankstyvieji metai
Pasak anglų biografų, princesė gavo gerą išsilavinimą, bet gana griežtą. Būdama vyriausiu vaiku ir vienintele dukterimi, pas Mariją išsivystė tvirtas charakteris, ji išmoko save jausti natūraliai ir laikytis deramai bet kokiose situacijose. Marijos draugai vaikystėje buvo Velso princo vaikai. Princesė buvo ugdoma savo motinos namuose pagal griežtą guvernančių kontrolę. Tekso hercogienė daug laiko praleido kartu su vaikais, kas buvo neįprasta jos klasės moteriai. Nuo vaikystės padedant motinai Marija dalyvavo įvairiuose labdaros organizacijose, lankė ligonines, vaikų darželius.
Būdama Didžiosios Britanijos karališkos šeimos nare, Marijos šeima pirko brangius daiktus, maisto produktus ir aprangą, poilsiavo užsienyje. Dėl skolų šeimai teko bėgti į užsienį. Jie išvyko į Florenciją, taip pat apsistodavo pas giminaičius Vokietijoje ir Austrijoje. Pradžioje jie keliavo grafų fon Chochenšteinų vardu. Tačiau Marija Adelaida su šeima pageidavo grįžti į Didžiąją Britaniją. Šeima į Didžiąją Britaniją grįžo 1885 metais ir pradėjo gyventi White Lodge dvare, įsikūrusiame Ričmondo parke.
Pakuonio apylinkė
Pakuonio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Marija Teksietė
Ankstyvieji metai
Marija visokeriopai padėjo savo motinai labdaros renginiuose, tapdama jos neoficialia sekretore. Glaudžius ryšius princesė palaikė su savo teta princese Augusta Karolina, Meklenburg-Strelic hercogiene.
Santuoka
thumb|left|Marijos Teksietės ir Jurgio V vestuvės 1891 metų gruodį Marija gavo santuokos pasiūlymą iš Klarenco hercogo, princo Alberto Viktoro. Jis buvo vyresnysis Velso princo ir princesės sūnus ir buvo antros eilės pusbrolis. Pasirinkimas teko Marijai dėl didelės karalienės Viktorijos užuojautos Tekso hercogo šeimai ir dėl princesės asmeninių savybių, tačiau princas mirė nuo pneumonijos likus pusantro mėnesio iki vestuvių, 1892 metų sausį. thumbnail|right|150px|Princesė Marija, [[1893 m.]] Nepaisant šeimos tragedijos, karalienė Viktorija ir toliau matė princesę Mariją kaip idealią žmoną princui. Per gedulo laikotarpį Marija suartėjo su princu Jurgiu, antru Velso princo sūnumi ir mirusio broliu. 1893 metų liepos 6 d. Marija Teksietė ištekėjo už princo Jurgio. Sutuoktuvės vyko Sent-Džeimso rūmų koplyčioje, Londone. Ceremonijoje dalyvavo visa Didžiosios Britanijos karališkoji šeima, taip pat užsienio karališkųjų šeimų atstovai. Tarp jų buvo Danijos karalius Kristijonas IX, jaunikio senelis ir caraitis Nikolajus, jaunikio pusbrolis. thumbnail|right|210px|Marija su [[Jurgis V|Jurgiu jų vestuvių dieną]] Vestuvių procesija ėjo nuo Sent-Džeimso iki Bakingamo rūmų. Šia proga gatvėse buvo pilna žmonių, kurie sveikino jaunavedžius. Iš viso jauną karališkąją porą pasveikino apie 200 tūkst. žmonių. Laikraštis The New York Times pranešė, kad šis įvykis „savo prabanga ir spindesiu nustelbė visas karališkąsias vestuves“. Garbinimo procesui vadovavo Kenterberio arkivyskupas Eduardas Vaitas Bensonas.
Pakuonio apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pakuonio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Prienų rajonui. 1954 m. prijungta Kudirkų apylinkė ir dalis Pašventupio apylinkės, 1963 m. – dalis Antakalnio apylinkės, o dalis Pakuonio apylinkės prijungta prie Išlaužo apylinkės.
Marija Teksietė
Jorko hercogienė
Priėmusi Jorko hercogienės titulą, princesė Marija tapo globėja įvairių labdaros ir visuomeninės organizacijų, pavyzdžiui, Londono siuvėjų gildijos (toje pozicijoje ji pakeitė savo motiną).
1901 metų sausio 22 d. mirė karalienė Viktorija. Į sostą įžengė Marijos uošvis karalius Eduardas VII. Jorko hercogai gavo naują titulą Jų Karališkoji Didenybė Jorko ir Kornoulo hercogas ir hercogienė. 1901 metais per aštuonis mėnesius sutuoktiniai prakeliavo po Britų imperiją. Jie aplankė Gibraltarą, Maltą, Egiptą, Ceiloną, Singapūrą, Australiją, Naująją Zelandiją, Maurikiją, PAR, Kanadą. Iki tol karališkosios šeimos nariai niekada nebuvo atlikę tokios ilgos kelionės. Vizitų metu Marija dažnai verkė, prisimindama vaikus. Ji rašė laiškus į Britaniją, pasakodama apie tai, ką jie matė.
Velso princesė
Nuo spalio sutuoktiniai išvyko į antrą kelionę. Šį kartą jie aplankė Indiją, po to Egiptą. Padarydami sustojimą Graikijoje, sutuoktiniai grįžo į Britaniją. Po to pora išvyko į Ispaniją, į karaliaus Alfonso XIII vestuves, kuris vedė princesę Viktoriją Eugeniją Batenberg, Velso princo pusseserę. Praėjus savaitei po sugrįžimo Marija su sutuoktiniu išvyko į Norvegiją, į karaliaus Hokono VII ir Mod (Jurgio sesers) karūnaciją.
Karalienė
thumb|left|200px|Karalius Jurgis V ir karalienė Marija 1910 metų gegužės 6 d. karalius Eduardas VII mirė, ir Velso princas tapo karaliumi Jurgiu V, Marija tapo karaliene. Kai jos vyras paklausė Viktorijos Marijos, kokį iš savo vardų ji norėtų padaryti sosto, ji atsakė jam, kad tegul būna Marija, kad jos nemaišytų su Viktorija. Karalius Jurgis V ir karalienė Marija buvo karūnuoti Vestminsterio vienuolyne 1911 metų birželio 22 d. Ta proga juvelyrinės kompanijos „Garrard & Co“ būsimai karalienei buvo pagaminta karūna. Tais pačiais metais nauji karalius ir karalienė vyko į Indiją karūnuoti juos kaip Indijos imperatorių ir imperatorę. Ceremonija vyko Delyje gruodžio 1 d.
Valdymo pradžioje tarp Marijos ir našlaujančios karalienės Aleksandros kilo konfliktas. Nors jos ir buvo draugiškos, karalienė Aleksandra pareikalavo, kad ji turėtų pranašumą prieš valdančią karalienę Eduardo VII laidotuvėse. Aleksandra taip pat nenorėjo palikti Bakingamo rūmų ir norėjo išsaugoti kai kuriuos papuošalus ir brangakmenius, kurie pagal tradiciją turėjo pereiti naujai karalienei.
Pirmojo pasaulinio karo metu karalienė lankė ligonines, sunaikintus namus, užsiėmė produktų tiekimu sužeistiems ir civiliams, nukentėjusiems nuo karo. Jai padėjo duktė Marija. Po trejų karo metų, 1917 metais, Nikolajus II atsižadėjo sosto. Buvęs imperatorius laikinosios vyriausybės paprašė leidimo palikti Rusiją ir išvažiuoti į Angliją pas savo pusbrolį karalių Jurgį V, tačiau Anglijos vyriausybė atsisakė priimti buvusį Rusijos imperatorių ir jo šeimą. Tai buvo padaryta, tikriausiai, iš dalies dėl to, kad imperatorė Aleksandra Fiodorovna buvo vokiečių princesė. Naujiena apie caro atsistatydinimą tapo impulsu britams, kurie buvo prieš monarchiją ir visokeriopai norėjo nuversti ją. thumb|200px|Karalienės Marijos portretas, S. Solomono darbas, apie 1914 m. Tais pačiais metais karalius ir jo didelė šeima atsisakė visų vokiškų titulų. Jurgis pervadino dinastiją iš Saksen-Koburg-Ghota į Vindzorų, vienos karališkų pilių garbei. Kiti aukštuomenės atstovai taip pat atsisakė vokiškų titulų ir pakeitė savo pavardes pagal Didžiosios Britanijos stilių. Pavyzdžiui, princas Liudvikas Aleksandras Battenberg, jo žmona Viktorija Hessen-Darmštadtė ir jų vaikai vietoje vokiškos pavardės Battenberg paėmė jos anglišką variantą Mauntbetten. Karalienės Marijos giminaičiai taip pat atsisakė nuo vokiškos ir priėmė pavardę Kemridž, kuri kyla nuo Marijos senelio Adolfo Frederiko titulo. Karas baigėsi 1918 metais Vokietijos sutriuškinimu ir kaizerio Vilhelmo II sosto atsižadėjimu.
Po karo pabaigos praėjus dviem mėnesiams, karališkosios poros jaunesnysis sūnus Džonas mirė nuo epilepsijos, būdamas 13 metų. Karalienė buvo sukrėsta žinios apie jos sūnaus mirtį. Savo dienoraštyje ji rašė taip: ''„Mūsų mažasis Džonas staiga paliko mus. Mūsų šeimai sunku ištverti tą smūgį, bet žmonės buvo geri ir jautrūs mums ir tikrai padėjo karaliui ir man“''.
Marija ir toliau padėjo savo vyrui valstybiniuose reikaluose. Ji padėjo jam ruošti oficialias kalbas, panaudojant savo gilias istorijos žinias. Kartu jie daug keliavo po pokarinės Didžiosios Britanijos miestus.
1920-ųjų pabaigoje karalius pradėjo kentėti nuo plaučių ligos, dar labiau pablogėjančios nuo aistros rūkymui.
1935 m. sutuoktiniai šventė sidabrinį įžengimo į sostą jubiliejų. Šventimas buvo surengtas visoje Jungtinėje Karalystėje.
Karalienė motina
Tais pačiais metais Eduardas atsižadėjo sosto dėl vedybų su du kartus išsiskyrusia amerikiete Uolis Simpson. Marija buvo prieš jos ir sūnaus sąjungą, visokeriopai bandė paveikti jį, bet sūnus buvo nepalenkiamas. Po buvusio karaliaus vestuvių Marija atsisakė matyti savo naują marčią. Dabar ji daugiau laiko skyrė savo antrajam sūnui, kuris po brolio atsižadėjimo tapo karaliumi Jurgiu VI. Kentėdamas nuo mikčiojimo, naujas karalius sunkiai atliko savo tarnybines pareigas.
Karalienė buvo suinteresuota savo anūkių, princesių Elžbieta ir Margaret išsilavinimu. Ji pasiimdavo jas su savimi į ekskursijas po Londono muziejus, įvairias parodas. Tėvai rėmė karalienę, nes patys galėjo mažai laiko skirti vaikams.
Antro pasaulinio karo metu karalius norėjo, kad jo motina paliktų Londoną, reguliariai bombarduojamą Vokietijos pilotų. Marija nenorėjo palikti savo sūnaus ir jo vaikų, bet vis dėlto karaliaus raginama išvažiavo į Glosteršyro grafystę kartu su giminaite hercogiene Bofort.
1942 m. rugpjūtį karalienė sužinojo, kad jos jaunesnysis sūnus, Kento hercogas Jurgis, žuvo aviakatastrofoje Škotijoje. Tai buvo stiprus smūgis jai. Karalienė grįžo į Londoną 1945 m., po to, kai naciai pralaimėjo karą.
1952 m. karalius Jurgis VI mirė. Į sostą įžengė karalienės Marijos anūkė Elžbieta II. Nuo pp1953 m.]] vasario pabaigos karalienė Marija dažnai sirgo, ir kovo 24 d. mirė miegodama Malboro-haus nuo plaučių vėžio būdama 85 metų. Karstas su karalienės kūnu buvo pastatytas Vensminsterio vienuolyne. Atsisveikinti su Marija atėjo apie 120 tūkst. žmonių. Karalienė Marija palaidota šalia vyro Vindzoro pilies Šv. Jurgio koplyčioje.
Skaistgirio karjeras
Skaistgirio karjeras – karjero tvenkinys Lietuvoje, Joniškio rajone, Skaistgirio miestelio pietiniame pakraštyje. Sudarytas išeksploatavus dolomito išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,58 km, plotis – iki 0,42 km. Altitudė 60,9 m. Krantai aukštoki, statūs, apaugę krūmais. Į šiaurę ir rytus plyti dirbami laukai. Vandens perteklius nuteka 0,64 km ilgio kanalu į Karnupio upelį (Kivės intakas). Šalia vakarinio kranto telkšo didesnis – Skaistgirio karjeras (40060004), kurio vakariniame pakraštyje esančiame karjere tebevykdoma dolomito kasyba. Šiauriniu pakraščiu eina kelias. Vakarinėje pakrantėje įrengta poilsiavietė.
HIP 14810 b
HIP 14810 b – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę HIP 14810, esančią Avino žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 165,6 šviesmečio (50,8 parseko).
HIP 14810 b yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 3,88 Jupiterio masės (1233,5994 karto masyvesnė už Žemę), o spindulys – apytikriai 1,16 Jupiterio spindulio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per maždaug 6,67 paros, jos orbitos didysis pusašis – 0,0692 (± 0,004) av, o ekscentricitetas – 0,1427 (± 0,00094). HIP 14810 b pusiausvyros temperatūra – 918 K.
Apie HIP 14810 b atradimą pranešta 2006 m. Planeta atrasta Havajuose esančioje W. M. Keck observatorijoje, taikant radialinių greičių metodą. Be HIP 14810 b, šioje sistemoje atrastos dar dvi planetos – HIP 14810 c ir HIP 14810 d (taip pat dujinės milžinės).
Šambala
Šambala  – mitinė utopinė karalystė, esanti kažkur Vidurinėje Azijoje.
Pirmasis Šambalos paminėjimas randamas hinduistų tekste – Višnaus Puranoje. Ten (4.24) Šambhala (nuo śambhu – „laimė, ramybė“) vadinamas kaimas, kuriame gimsiąs pasaulio išvaduotojas, paskutinioji Višnaus avatara – Kalkis. Į Šambalą panaši yra senosios Tibeto religijos Bon minima karalystė Olmolungringas, ši sąvoka siejama ir su senovine Tibeto valstybe Žangžungu. Visgi, plačiausiai Šambalos sąvoką išplėtoja slaptas tantrinis Tibeto budizmo mokymas – Kalačakra. Ten Šambala apibūdinama kaip karalystė, valdoma viešpaties Maitrėjos, jos gyventojai gyvena darnoje, yra nušvitę. Šambalos karalystė ateisianti, kai grįšiąs aukso amžius. Kaip ir viskas tantriniuose mokymuose, taip ir Šambala turi vidinę reikšmę. Teigiama, kad žmogus, įgavęs tinkamą karmą, gali pasiekti dvasinę Šambalą.
Šambalos sąvoka glaudžiai persipina su Tyrosios žemės sąvoka, naudojama visame Mahajanos budizme.
Vakariečiai iš Kalačakros tantros nuotrupų pasigavę Šambalos sąvoką, atkakliai siekė rasti šią žemę. Pirmasis Šambalą (Xembala) mini portugalų jezuitų misionierius Estevanas Kasela, lankęsis Butane. Jis Šambalą siejo su Kinija. Ypač Šambalos mitas tapo gajus XIX a. pab.–XX a. pr., kai įvairios į misticizmą linkusios bendruomenės ir asmenys (teosofai, naciai, Rerichai, japonų nacionalistai ir kt.) ėmė ieškoti šios „šventosios žemės“ Tibete. Su tuo buvo susiję ir TSRS komunistų bei Vokietijos nacionalistų okultiniai judėjimai – vieni bandė „išgryninti“ iš budizmo komunistines idėjas, kiti – Tibete rasti senovės arijų pėdsakus, atrasti slaptąją Vril galią. Naciai surengė kelias ekspedicijas į Tibetą (1930, 1934-35, 1938-39 m.), vadovaujamas Ernsto Šeferio. „Atrasti Šambalos“ kaip Vakarų budizmo ordino atstovas į Tibetą keliavo Nikolajus Rerichas su žmona Helena (1924–1928 m.). 1933 m. britų rašytojas Džeimsas Hiltonas romane Lost Horizon, įkvėptas Šambalos mito aprašė mitinę karalystę Šangrilą. Britų mokslininkas Džonas Benetas Šambalą kildino nuo baktrų šventyklos Shams-i-Balkh, o prancūzų budologė Aleksandra David Neel Šambalos pavadinimą kildino nuo Balcho miesto Afganistane arba persų žodžių Sham-i-Bala („pakelta žvakė“).
Wii Fit Plus
Wii Fit Plus – 2009 m. fitneso užsiėmimų žaidimas, sukurtas Japonijos „Nintendo“ kompanijos ir išleistas „Wii“ konsolei. Tai yra 2007 m. žaidimo „Wii Fit“ atnaujinimas su papildomais pratimais ir funkcijomis.
„Wii Fit Plus“ pakeitė rinkoje „Wii Fit“ ir buvo parduodamas supakuotas su Wii Balance Board elektroninėmis svarstyklėmis bei atskirai tiems, kurie jau įsigiję svarstykles. „Wii Fit Plus“ buvo parduotas 21,12 mln. kopijų tiražu. Žaidimą kritikai įvertino 80 iš 100 balų vidurkiu metacritic.com suvestinės duomenimis.
Apie žaidimą
„Wii Fit Plus“ yra vienam žaidėjui skirtas fitneso pratimų ir minižaidimų rinkinys, susietas su Wii Balance Board valdikliu. Wii Balance Board yra elektroninės svarstyklės, turinčios keturias jautrias zonas (po dvi kiekvienai pėdai) ir todėl galinčios reaguoti į svorio balanso pasikeitimus.
„Wii Fit Plus“ turi tas pačias „Wii Fit“ funkcijas su papildymais:
Vėliau buvo išleista „Wii Fit Plus“ papildyta žaidimo versija „Wii Fit U“ (2013, „Wii U“ konsolei).
Anuta
Anuta gali reikšti:
Padvarininkai
Padvarininkai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 9 km į rytus nuo Pabradės, 1 km į pietryčius nuo Pavoverės, Naujašilyje.
Lietuvos ir Slovėnijos santykiai
Diplomatiniai santykiai užmegzti 1991 m. lapkričio 22 d. Slovėnija buvo viena pirmųjų valstybių, pripažinusių Lietuvos nepriklausomybę, tai padariusi 1991 m. gegužės 16 d., tuo metu pati būdama Jugoslavijos sudėtyje. Tuo tarpu Lietuva buvo antroji valstybė po Latvijos, užmezgusi diplomationius santykius su Slovėnija.
Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno 18 Slovėnijos piliečių. Slovėnijoje 2022 m. gyveno 43 Lietuvos piliečiai, yra įkurta lietuvių-slovėnų draugija „Baltica“.
Abi šalys yra ES, NATO, eurozonos, EBPO, kitų tarptautinių organizacijų narės.
Lietuvai atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Vienoje (dabartinis – Donatas Kušlys). Vilniuje veikia Slovėnijos Respublikos garbės konsulatas. Maribore veikia Lietuvos garbės konsulatas. Slovėnijai atstovauja nepaprastoji ir įgaliotoji ambasadorė, reziduojanti Varšuvoje (dabartinė – Božena Forštnarič Boroje).
Pirmieji kontaktai iki 1991 m.
Išlikę mažai duomenų apie ryšius tarp Lietuvos ir Slovėnijos iki 1991 m. Slovėnijos archyve saugomas XIV a. žemėlapis, kuriame pavaizduotas Vilnius, – ankstyviausias ikonografinis Vilniaus vaizdas ir seniausias kartografinis šaltinis, kuriame vaizduojama Lietuvos sostinė.
Santykiai po 1991 m.
1991 m. birželio 25 d. Slovėnija paskelbė nepriklausomybę nuo Jugoslavijos. Tais pačiais metais Lietuva tapo antrąja valstybe po Kroatijos, pripažinusia Slovėnijos nepriklausomybę. Savo ruožtu Slovėnija taip pat buvo viena anksčiausiai Lietuvos nepriklausomybę pripažinusių valstybių, tai padariusi dar gerokai prieš pučą Maskvoje.
Pasirašytos šios dvišalės sutartys: sutartis dėl vizų režimo panaikinimo (1996 m.), sutartis dėl grąžinimo asmenų, kurių atvykimas ar buvimas valstybėje yra neteisėtas (1996 m.), sutartis dėl tarptautinių vežimų kelių transportu (1997 m.), sutartis dėl bendradarbiavimo kultūros, švietimo ir mokslo srityse (1997 m.), sutartis dėl pajamų bei kapitalo dvigubo apmokestinimo išvengimo ir mokesčių slėpimo prevencijos (2000 m.)
2016 m. Slovėnijoje su oficialiu vizitu lankėsi Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė, kur susitiko su Slovėnijos prezidentu Borutu Pahoru. Lietuva viena pirmųjų sureagavo į Slovėnijos pagalbos prašymą kilus migrantų krizei ir atsiuntė policijos pareigūnų grupę, kuri Slovėnijos ir Kroatijos pasienyje padėjo palaikyti viešąją tvarką.
2021 m. rugpjūčio mėn. pabaigoje Lietuvoje kilus migrantų krizei prie sienos su Baltarusija, Slovėnija Lietuvai atsiuntė 10 km koncertinos.
Švietimo, mokslo, sporto ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Į slovėnų kalbą yra išversta Kristinos Sabaliauskaitės istorinis romanas „Petro Imperatorė“, Beno Bėranto knyga vaikams „Baubaimė“. Į lietuvių kalbą išversta Ivano Cankaro, Cirilo Kosmačiaus, Tomažo Šalamuno, Drago Jančaro, Alešo Debeljako. Slavojaus Žižeko ir kitų autorių kūrinių.
Lietuvos ir Slovėnijos vyrų futbolo rinktinės iki 2021 m. gruodžio yra tarpusavyje sužaidusios 6 rungtynes, kurių po dvejas laimėjo abi komandos, o dar dvejos baigėsi lygiosiomis.
Ekonominiai santykiai
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Slovėnijos siekė 162,3 mln. eurų, o Slovėnija buvo 32-a pagal prekybos apimtis Lietuvos prekybos partnerė.
Prekybos balanse vyrauja importas iš Slovėnijos į Lietuvą.
Pagal tiesioginių užsienio investicijų Lietuvoje dydį Slovėnija yra 34-a (investicijos siekia 13,05 mln. eurų). Savo ruožtu Lietuvos tiesioginių investicijų dydis Slovėnijoje 2020 m. buvo 1,7 mln. eurų (35-a vieta pagal apimtį).
Pasiuntiniai Lietuvai
Sąrašas yra nepilnas
FK Volna Kovernino
Koverino futbolo klubas „Volna“, o trumpai Koverino „Volna“ bei FK „Volna“ – Rusijos futbolo klubas iš Koverino.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2016 m., kai Koverino gyvenvietėje radosi futbolo ekipa. Ją rėmė vietos verslininkas Andrejus Kozyrevas. Iš pradžių ekipa žaidė Žemutinio Naugardo srities pirmenybėse. 2018 m. iškovojo sidabro medalius srities pirmenybėse. 2019 m. rungtyniavo tarpregioninėse „Pavolgio“ pirmenybėse ir užėmė trečią vietą.
2020–2021 m. sezone komandai buvo suteikta galimybė žaisti profesionaliu lygmeniu ir ekipa debiutavo trečioje pakopoje. Liko dešimtoje vietoje.
2021–2022 m. sezone Antrame divizione 2-oje zonoje liko aštuntoje vietoje
Sezonai
Šaltiniai:
Žaidėjai
Atnaujinta: 2021 m. rugpjūčio 16 d.
Padvaris
Padvaris – viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Karklėnų.
Pasiuntinys
Pasiuntinys gali reikšti:
Čelekeno pusiasalis
thumb|260px|[[Naftos platforma Čelekeno pusiasalyje]]
Čelekeno pusiasalis  – pusiasalis Turkmėnijoje, Kaspijos jūros rytuose. Plotas – 500 km², maždaug 40 km ilgio ir 22 km pločio. Didesniosios dalies paviršiaus absoliutinis aukštis yra žemiau vandenyno lygio, tik pats vidurys siekia keliasdešimt metrų aukščio. Iki 1937 m. Čelekenas buvo sala, tačiau nuslūgus Kaspijos jūros vandens lygiui tapo pusiasaliu.
Yra naftos, ozokerito telkiniai. Čelekeno nafta buvo žinoma dar Čingischano laikais. Šimtmečius ji buvo semiama iš versmių odiniais maišais ir gabenama į Iraną, Astrachanę.
Eugeniusz Bodo
thumb|Kadras iš filmo Uroda |240x240px thumb|Eugeniusz Bodo arešte, [[1941 m. Paskutinė nuotrauka|240x240px]]
Eugeniušas Bodo (tikrasis vardas ir pavardė Bohdan Eugène Junod; 1899–1943) – kino režisierius, vienas populiariausių Lenkijos tarpukario aktorių ir komikų, prodiuseris ir dainininkas. Vaidino populiariausiuose ketvirtojo dešimtmečio lenkų filmuose, tapo viena iš didžiausių lenkų muzikinių komedijų ikona ir „Lenkijos komercinio kino simboliu“. Šio dešimtmečio pabaigoje jis taip pat tapo sėkmingu verslininku – turėjo savo kino studiją. Sovietams užėmus Lenkiją buvo areštuotas ir žuvo Gulage. Sceninis slapyvardis „Bodo“ yra sudarytas iš pirmųjų jo tėvų, Bohdano ir Jadvygos Anos Dorotos, vardų skiemenų.
Biografija
Bohdan Eugène Junod gimė 1899 m. gruodžio 28 d. Jo gimimo vieta nėra žinoma – šaltiniai mini Varšuvą, Lodzę ir Ženevą (Šveicarijoje). Jo motina – Jadwiga Anna Dorota, merg. Dylewska. Tėvas – Teodor Junod buvo Šveicarijos piliečiu, persikėlusiu į carinės Rusijos okupuotą Lenkiją ir 1903 apsigyveno Lodzėje. Čia jis atidarė pirmąją šiame mieste kino ir kabareto teatrą „Urania“. Būtent šioje scenoje, būdamas šešerių, debiutavo.
1917 m. Bohdan Junod persikėlė į Poznanę, kur prisijungė prie teatro „Teatr Apollo“, 1919 m., jau pasivadinęs Eugeniuszu Bodo, pradėjo vaidinti įvairiuose Varšuvos teatruose ir kabaretuose (žinomiausi: „Qui Pro Quo“, „Persijos akis“, „Varšuvos kirpėjas“). Jis taip pat vaidino pagrindinius vaidmenis Varšuvos teatre „Teatr Polski“ ir Vilniaus teatre „Teatr Lutnia“. Jis yra geriausiai žinomas kaip kino aktorius; vaidino daugiau nei 30 filmų. Debiutavo 1925 m., nebylioje kino juostoje „Varžovai“ (lenk. „Rywale“). Atėjus kinui su garsu, Bodo per kelerius metus tapo vienu iš žymiausių Lenkijos aktorių. Dažniausiai vaidinęs muzikinėse komedijose, jau 1932 m. „Filmas“ žurnalo skaitytojų buvo išrinktas Lenkijos kino karaliumi. Jo populiarumas ypač išaugo suvaidinus vaidmenis trijose supainiotų tapatybių komedijose: 1933 m. „Jo ekscelencija, pardavėjas“, 1935 m. „Jo ekscelencija, vairuotojas“, 1934 m. „Ar Liucina tai mergina“. Visada stilingai apsirengęs, 1936 m. „Film“ žurnalo skaitytojų balsais Bodo buvo karūnuotas Stiliaus karaliumi. 1931 m. Bodo tapo kino studijos B.W.B. įkūrėju, o 1933 m. atidarė privačią prodiusavimo kompaniją „Urania“, kurią pavadino tėvo kino teatro Lodzėje garbei. Jo žinomiausias filmas – 1937 m. „Piętro wyżej”, kuriam scenarijų parašė pats. 1939 m. sausio 10 d. jis ir jo verslo partneris Zygmunt Wojciechowski atidarė kavinę ir restoraną „Café Bodo” Varšuvoje, prestižinėje Pierackio g. (dabar Foksal). Jis išpopuliarėjo ir kitose šalyse, pav., Jugoslavijos spauda vadino jį lenkų Maurice Chevalier. Bodo vykdavo į Vokietiją, kur reklamavo savo filmus. Prasidėjus II pasauliniam karui, Varšuvos apgulimo metu Bodo organizavo rečitalius lenkų kareiviams ir civiliams. Vėliau iš Varšuvos pabėgo į Lvovą, kur prisijungė prie Henriko Warso džiazo grupės „Tea-Jazz”. Su šia grupe jis koncertavo Sovietų Sąjungoje, išleido savo dainų, išverstų į rusų kalbą, albumą. Tuo pat metu jis pradėjo ieškoti būdų išvykti iš Sovietų Sąjungos, remiantis savo Šveicariškuoju pasu. Tačiau prasidėjus Vokietijos invazijai į Sovietų Sąjungos teritoriją jį areštavo NKVD. Bodo buvo nuteistas kalėti 5 metus lageryje (sprendimą 1942 m. spalio 20 d. pasirašė NKVD trejeto vadas Piotr Fedotov). Iš pradžių kalintas Butyrkų kalėjime, jis nebuvo paleistas po Sikorskio-Mayskio sutarties pasirašymo, kadangi sovietų valdžia teigė, kad jis yra Šveicarijos, o ne Lenkijos pilietis, todėl Lenkijos piliečiams taikoma amnestia šiuo atveju taikoma nebus. Eugeniusz Bodo mirė iš bado kelionės į lagerį Kotlaso mieste. Remiantis sovietiniais dokumentais, tai įvyko 1943 m. spalio 7 d. Buvo palaidotas masiniame kape. Ilgą laiką Bodo likimas nebuvo žinomas, o vėliau pradėtas skelbti, kad Bodo buvo nužudytas vokiečių, 1941 m. Lvove. NKVD dokumentus Lenkijai buvo perduoti tik 1991 m. 2011 m. spalį Kotlaso kapinėse buvo pastatytas paminklas menininkui atminti.
La Jeguada
La Jeguada arba Čitra Kalobrė − ugnikalnis centrinėje Panamos dalyje, Veragvaso provincijoje, į šiaurę nuo Asuero pusiasalio.
La Jeguados aukštis 1297 m. Ugnikalnis aktyvus buvo nuo mioceno iki kvartero periodo. Paskutinį kartą ugnikalnis buvo išsiveržęs maždaug prieš 220 000 metų.
Kugarakas
Kugarakas  – upė JAV, šiaurės vakarinėje Aliaskos dalyje. Ilgis siekia 93 km. Upė teka daugiausia pietvakarių kryptimi, kol įteka į Selaviką apie 43 km į pietryčius nuo Selaviko gyvenvietės.
Upės pavadinimą inuitų kalba pirmasis pranešė JAV laivyno leitenantas Stoney (užrašytas „Kue-ga-rack“). Upėvardžio variantą „Kugarak“ 1901 m. pirmąkart pavartojo JAV geologijos tarnyba. Kiti upėvardžio variantai – „Koogarak“ ir „Kuegerak“.
Turkmėnijos futbolo varžybos 2022 m.
Turkmėnijos futbolo varžybos 2022 m.
Varliukas (Molėtų r., Čiulėnų sen., Alnės k.)
left|120px
Varliukas – ežerėlis Lietuvoje, Molėtų rajone, 8,5 km į šiaurės rytus nuo Toliejų, Poviliškio miške, į šiaurės vakarus nuo Alnės kaimo. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,1 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 150 m. Vakarinis krantas aukštas, kiti – žemesni, sausi, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Aiseto ežero baseinui. Šiaurine pakrante eina kelias.
Siudad del Plata
Siudad del Plata  – miestas Urugvajuje, San Chosės departamente, vienas iš Montevidėjo priemiesčių. Šiaurine riba teka Santa Lusijos upė, o iš vakarų skalauja La Plata. Miestas yra išsidėstęs tarp 23 ir 39 nacionalinių kelių Didelė pramonės įmonių koncentracija.
Skriaudžių apylinkė
Skriaudžių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Siudad del Plata
Istorija
Vieta, kuri dabar yra žinoma kaip Siudad del Plata, anksčiau vadinta Rinkon de la Bolsa. Tuo metu čia būta keleto gyvenviečių, kurios besiplėsdamos susijungė į vieną miestą.
Mirštamumas
Mirštamumas – mirčių nuo tam tikros ligos ir per tą patį laikotarpį nustatytų tos ligos atvejų skaičiaus santykis. Paprastai išreiškiamas procentais ir parodo ligos sunkumo laipsnį. Mirštamumas dažniausiai taikomas pavieniais, trumpalaikiais ligų atvejais, pavyzdžiui, ūmių infekcijų protrūkių metu. Mirštamumo rodiklį galutiniu laikyti galima tada, kai yra aiški visų ligos atvejų baigtis (pacientai pasveiko arba mirė). Išankstiniai mirštamumo rodikliai, pavyzdžiui, protrūkio, kuriam būdingas aukštas paros atvejų prieaugis ir ilgas ligos periodas, eigoje būtų žymiai mažesni negu galutiniai.
Siudad del Plata
Istorija
Oficialiai miesto statusą gavo 2006 m. spalio 25 d.
Mirštamumas
Skaičiavimo pavyzdžiai
Tarkime, kad mirė 9 žmonės iš 100 žmonių bendruomenės, kuriai buvo diagnozuota ta pati liga, visi kiti pasveiko. Tai reiškia, kad iš 100 žmonių, kuriems formaliai buvo diagnozuota liga, 9 mirė, 91 pasveiko. Taigi mirštamumas būtų lygus 9 %.
Siudad del Plata
Gyventojai
Pagal 2011 m. surašymą, Siudad de la Platoje gyveno 31 145 žmonės.
Šaltinis: Instituto Nacional de Estadística de Uruguay
Skriaudžių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Veiverių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kazlų Rūdos rajonui. 1954 m. prijungtos Leskavos apylinkė, Kuprių apylinkė, Kampinių apylinkė, dalis Subačiškių apylinkės ir Išdagėlių apylinkė, 1963 m. – dalis Petkeliškių apylinkės. 1988 m. birželio 22 d. Skriaudžių apylinkė prijungta prie Veiverių apylinkės.
Koverninas
Koverinas  – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Žemutinio Naugardo srityje, 120 km į šiaurę nuo Žemutinio Naugardo; prie Uzolos upės; rajono centras. Mieste gyveno 6,9 tūkst. gyventojų pagal 2020 m. duomenis.
Istorija
Vietovė žinoma nuo caro Petro Didžiojo laikų, kai valdovas 1712 m. teritorijas atidavė savo slaptam patarėjui kunigaikščiui Dolgorukiui. 1720 m. kunigaikštis mirė ir teritorijos buvo perdalytos. 1918 m. čia įrengta elektros jėgainė. 1933 m. pradėjo veikti linų perdirbimo gamykla. 1952 m. pradėjo veikti miško perdirbimo įmonė.
1961 m. gyvenvietei suteiktas miesto statusas.
Mirštamumas
Skaičiavimo pavyzdžiai
Tarkime, jog plinta visiškai mirtina liga, nuo kurios numirštama per savaitę, tačiau per tą laiką ligonis spėja užkrėsti du sveikus žmones. Šiuo atveju kiekviena savaitė prideda vieną mirties ir du naujus atvejus, taigi antrą savaitę mirštamumas bus įvertintas tik 33 % (3 atvejai, vienas mirė, du tebeserga = 33 %), gerokai pernelyg optimistiškai. Standartinis mirštamumo apibrėžimas blogai tinka, jei yra daug ligonių, kurių ligos baigtis dar nežinoma. Galutinis įvertinimas galimas tik epidemijai pasibaigus.
Markava (reikšmės)
Markava gali reikšti:
Padvariškės (reikšmės)
Padvariškėmis vadinami kaimai:
Padvariškės
Padvariškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Paberžės.
Biliajivka
Biliajivka  – miestas pietų Ukrainoje, Odesos srityje, į vakarus nuo Odesos, Dniestro upės slėnyje, prie Baltojo (Bilės) ežero. Rajono centras. Artimiausia geležinkelio stotis yra už 26 km Vyhodoje. Pieno, vyno ir sulčių, žuvies perdirbimo pramonė.
Ručyca
Ručyca (arba Ruščyca,, ) – kaimas šiaurės vakarų Baltarusijoje, 17 km į vakarus nuo Vileikos.
Biliajivka
Istorija
Gyvenvietės įkūrimo data nežinoma, bet 1790 m. šioje vietoje jau minima Zaporožės kazokų gyvenvietė. Manoma, kad jos pavadinimas kilo nuo ežero. 1886 m. tapo valsčiaus centru. 1957 m. Biliajivkai suteiktas miesto tipo gyvenvietės, o 1979 m. – miesto statusas.
Šaltiniai
thumb|left|250px|Raudonoji cerkvė
Ručyca
Istorija
Anksčiau vietovė vadinosi Anutà. XIX tai buvo miestelis ir dvaras Vileikos apskrityje, seniūnijos centras Vaistamo valsčiuje. Panašiu metu minimas ir Ručycos kaimas, bet jis priklausė Vileikos valsčiui. XIX–XX a. sandūroje jau ir Anuta priklausė Vileikos valsčiui. XX a. abi gyvenvietės susijungė, o vietovei prigijo Ručycos vardas.
Luca Vildoza
Luka Vildosa (Luca Vildoza, g. 1995 m. rugpjūčio 11 d.) – Argentinos krepšininkas, rungtyniaujantis įžaidėjo arba atakuojančiojo gynėjo pozicijoje.
2021 m. gegužę sudarė sutartį su Niujorko „Knicks“, bet atleistas iki sezono pradžios. Vėliau gydėsi traumą, 2022 m. pasirašė sutartį su Milvokio „Bucks“, bet žaidė labai epizodiškai (sužaidė septyneriose rungtynėse). 2022 m. spalį grįžo į Europą, pasirašė 2 metų kontraktą su Belgrado „Crvena zvezda“ ir tapo komandos lyderiu.
Luka Vildosa varžėsi Argentinos jaunimo rinktinėse, su nacionaline komanda dalyvavo 2019 m. pasaulio čempionate, 2020 m. olimpinėse žaidynėse.
San Blaso salos
thumb|right|300px|San Blaso salos San Blaso salos − salynas Atlanto vandenyne, Karibų jūroje, į rytus nuo Panamos kanalo. Priklauso Panamos Kuna Jalos komarkai.
San Blasą sudaro 378 salos, iš kurių tik 49 apgyvendintos. Gyventojų daugumą sudaro Kunų genties indėnai. San Blaso salos pasižymi balto smėlio paplūdimiais, skaidriu vandeniu ir išlikusia kunų kultūra.
Bepu
Bepu  – miestas Japonijoje, Kiūšiū saloje, Oitos prefektūroje, prie Vidinės Japonijos jūros (Bepu įlankos). Spalvotosios metalurgijos, chemijos, tekstilės pramonė. Balneologinis kurortas (apylinkės garsėja karštosiomis versmėmis). Yra 100 m aukščio ryšių perdavos bokštas. Bepu apylinkėse yra vaizdingų krioklių, ežerų, parkų. Veikia universitetas (įkurtas 1954 m.).
RK1913
RK1912 – rajoninis kelias, jungiantis krašto kelią, Rokelius, Vainatrakį ir Pakuonį. Kelio ilgis – 13,96 km.
Kelias prasideda ties Rokeliais, nuo jo iki Patamulšėlio veda asfaltuotas kelias, toliau iki pat Pakuonio prieigų eina žvyrkelis. Atkarpa Pakuonio miestelyje asfaltuota, baigiasi sankryžoje su RK1901.
Paslas (reikšmės)
Paslas gali reikšti:
Kascianevičai
Kascianevičai (arba Kostenevičiai, ) – kaimas šiaurės Baltarusijoje, 24 km į šiaurės rytus nuo Vileikos.
Istorija
XIX a. buvo miestelis ir dvaras Vileikos apskrityje, katalikų parapijos bažnyčia.
Romas Pikčilingis
Romas Pikčilingis (g. 1949 m. rugpjūčio 25 d. Padauguvoje, Kauno rajonas) – ilgametis Lietuvos futbolo federacijos darbuotojas, futbolo treneris.
Veikla futbolo srityje
1982 m. įkūrė Kauno „Aido“ komandą ir buvo jos treneris. 1985 m. komanda pateko į Lietuvos aukščiausią futbolo lygą ir žaidė joje iki 1987 m.
Nuo 1988 m. buvo Kauno futbolo federacijos atsakingasis sekretorius. Vėliau įkūrus KAFF buvo jos atsakinguoju sekretorium, o nuo 2013 m. KAFF viceprezidentas.
Nuo 1989 iki 2008 m. buvo Lietuvos futbolo federacijos (LFF) vykdomojo komiteto narys.
Nuo 1992 m. iki dabar dirba LFF varžybų ir renginių skyriaus vadybininkas.
Stakliškių apylinkė
Stakliškių apylinkė (iki 1954 m. Stakliškių I apylinkė ir Stakliškių II apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Dvi apylinkės įkurtos užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje – Stakliškių I ir Stakliškių II. 1949 m. jos buvo Stakliškių valsčiuje, 1950 m. priskirtos naujam Jiezno rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. abi Stakliškių apylinkės ir Pakrovų apylinkė sujungtos į vieną Stakliškių apylinkę. 1963 m. prijungta Pieštuvėnų apylinkė, 1988 m. – Lielionių apylinkė.
Ešmolio muziejus
Ešmolio meno ir archeologijos muziejus – pirmasis pasaulio universitetinis muziejus, įsikūręs Oksforde, Anglijoje. Muziejui pradžią davė antikvaro, alchemiko, astrologo Elijaso Ešmolio (1617–1692) kolekcija. Muziejaus pirmasis pastatas buvo statomas 1678–1683 m. Dabartiniai vėlyvojo klasicizmo muziejaus rūmai pastatyti 1841–1845 m.
2009 m. muziejus veiklą atnaujino po renovacijos. 2011 m. atidarytos naujos galerijos, telkiančios dėmesį į Egipto ir Nubijos temas. 2016 m. atvertos naujos erdvės XIX a. menui pristatyti. 2017 m. muziejus priėmė 	938 tūkst. lankytojų.
Istorija
Pirmasis muziejus atidarytas 1683 m. kompaktiškame statinyje, kurį specialiai saugoti senienoms, atitekusioms pagal E. Ešmolio testamentą, suprojektavo vienas iš Kristoferio Reno mokinių. Ešmolio kolekciją surinko visai ne pats Ešmolis, bet jo bičiulis kolekcionierius, botanikas Džonas Tradeskantas jaunesnysis (1608–1662) su tėvu.
150 metų muziejus buvo Oksfordo gamtos mokslų tyrimų centru, tačiau XIX a. jo kolekcijos buvo perskirstytos tarp keturių Oksfordo muziejų. Mokslo istorijos muziejus įsikūrė senajame pastate, o pats Ešmolio muziejus buvo pertvarkytas į archeologijos ir meno muziejų.
Naujųjų metų išvakarėse 1999 m. muziejuje buvo pavogta Polio Sezano drobė.
Ekspozicijos
Muziejus garsėja Senovės Egipto meno ir Atgimimo epochos grafikos darbų kolekcijomis (Mikelandželas, Rafaelis, Leonardas Da Vinčis). Paveikslų galerijoje pristatyti Učelas, Džordžonė, Rubensas, Rembrantas, Lorenas, Terneris, Renuaras, Pikasas.
Tarp kitų raritetų – Paroso marmuras, Stradivarijaus smuikas, archeologo Arturo Evanso (muziejaus direktorius 1884–1908 m.) Mino civilizacijos rinkiniai, senųjų žiedų ekspozicija (vienas iš jų, kaip manoma, paskatino profesorių Ronaldą Tolkiną sukurti „Žiedų valdovą“). Vienas populiariausių eksponatų – Alfredo papuošalas (Alfred Jewel). Muziejuje yra turtingos senųjų monetų, viduramžių ginklų ir pasiekimų kolekcijos.
Šilavoto apylinkė (Prienai)
Šilavoto apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šilavoto valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Prienų rajonui. 1954 m. prijungta Ingavangio apylinkė ir dalis Pašlavančio apylinkės, 1963 m. – Jiestrakio apylinkė ir Juodaraisčio apylinkė.
Pavasaris (reikšmės)
Pavasaris gali reikšti:
Skurbutėnų koplyčia
Skurbutėnų koplyčia – veikianti koplyčia Vilniaus rajone, Skurbutėnų kaime, 4 km į vakarus nuo Keturiasdešimties Totorių kaimo, pasiekiama iš kelio. Priklauso Senųjų Trakų parapijai.
Koplyčia yra vietinės reikšmės architektūros paminklas, įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). Joje yra paminklinių dailės kūrinių.
Istorija
1743 m. Skurbutėnų dvarą įsigijo Mykolas Jelenskis. 1741 m. kaime pastatyta koplyčia. 1855 m. prie koplyčios pastatytas priestatas (prieangis). Koplyčios kieme yra varpinė, pastatyta 1949 m.
Koplyčios šventoriuje įrengtos kapinaitės. Jose XIX a. viduryje buvo palaidota šių apylinkių savininkė, dvarininkė Ana Jelenska. 1991 m. kapinaitėse buvo pašventinti 16 Armijos Krajovos karių, žuvusių 1943–1945 m., antkapinių paminklų
Kinijos moterų vandensvydžio rinktinė
Kinijos moterų vandensvydžio rinktinė – nacionalinė moterų komanda, kuri atstovauja Kinijai oficialiose vandensvydžio varžybose.
Padvariškės (Birštonas)
Padvariškės – kaimas Birštono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Jiezno, šalia plento.
Levo Bergo kalnai
Levo Bergo kalnai  – kalnai Rytų Antarktidoje, Jurgio V krante. Sudaryti iš molingų skalūnų. Kalnai sudaro 6 viršūnes (nunatakus), siekiančius 650 m aukštį.
Kalnai atrasti 3-osios tarybinės antarktinės ekspedicijos 1958 m. Pavadinti tarybinio geografo, akademiko Levo Bergo garbei.
Padvariškės (Trakai)
Padvariškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kariotiškių.
Būdos apylinkė
Būdos apylinkė sovietmečiu buvo:
Biratoris
Biratoris – miestas Japonijoje, Hokaido saloje, Hidakos subprefektūros esančioje Saru apskrityje. 2016 m. duomenimis miestelyje gyveno 5305 gyventojai. Miesteliui priklausančiame istoriniame-kultūriniame Nibutanio rajone Saru upėje pastatyta Nibutanio užtvanka, nors statant buvo pasipriešinimo, kadangi ainų čiabuvių vieta buvo laikoma šventa. Nibutanyje taip pat įkurtas Ainų kultūros centras, kultūrinis kraštovaizdis ties Saru upe įtrauktas į valstybinį paveldo sąrašą.
Miestelyje tradiciškai daugiausia užsiimama žemės ūkiu – auginami ryžiai, neapsemtų laukų ūkininkavimas, miškininkystė ir galvijų auginimas. Yra 3 pašto poskyriai, 5 pradinės mokyklos, 2 progimnazijos, gimnazija, amatų mokykla, Hokaido universiteto šiaurės kultūros centras Nibutanyje. Yra karštosios versmės, Jošicunės šventykla, Furenai stoties muziejus, pramogų parkas.
Istorija
Biratorio kaimas kaip administracinis vienetas įkurtas 1923 m., 1954 m. reorganizuotas į miestelį. 1997 m. baigta užtvanka. 2003 m. rugpjūčio 9 d. miestelį nusiaubė „Etau“ uraganas – buvo apsemta 10 namų ūkių.