cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šachmatai 960
Fišerio tikslas buvo sukurti tokius šachmatus, kuriuose talentas ir kūrybiškumas būtų svarbesni nei debiutų analizė ir jų įsiminimas. Tam sukurta atsitiktinai išdėstyta pradinė figūrų pozicija (tik ji privalo kartotis pas abu žaidėjus), todėl debiutų sekos kartojimas yra neveiksmingas. Žaidimas taip vadinamas todėl, kad galimų pasikartojančių figūrų išsidėstymų pirmojoje gulstinėje (išskyrus pėstininkus, kurie stovi antroje gulstinėje ir rikius, kurie turi stovėti skirtingų spalvų laukeliuose) yra 960.
2019 m. FIDE pripažino šią šachmatų atmainą ir pradėjo rengti jos pasaulio čempionatus.
Pradinės padėties kūrimas
Paprastai pradinė pozicija kuriama prieš kiekvieną partiją, nors būna ir išimčių. Varžovai su sukurta pradine pozicija supažindinami, priklausomai nuo varžybų organizatorių parengtų nuostatų, likus 10-15 min iki partijos pradžios. Per tą laiką jie gali konsultuotis su savo treneriu, esančiu žaidimo sąlėje, jei šis yra registruotas varžybose. Tačiau renkant informaciją apie pradinę poziciją, negalima naudotis jokiomis elektroninėmis priemonėmis.
Naudojant programinę įrangą
Varžybose naudojama speciali programinė įranga skirta pradinės padėties generavimui. Jos yra pakankamai.
Rankiniu būdu
Jei programinės įrangos nėra arba žaidėjai ja nepasitiki, yra  būdų, kaip sudaryti atsitiktinę pradinę poziciją. Vienas jų Hanso L. Bodlaenderio pasiulyta procedūra. Ji su vienoda tikimybe sugeneruoja bet kurią iš 960 galimų pradinių Fišerio atsitiktinių šachmatų pozicijų. Ji burtų traukimui naudoja kūbinį kauliuką su 6 skaitmenimis ant jo šonų. Procedūros eiga sekanti:
Tai ne vienintelis būdas, kaip nenaudojant programinės įrangos, sukurti pradinę padėtį.
Imperatorius Liudvikas III
Biografija
Provanso karaliaus Boso sūnus. Italijos karaliumi tapo pakviestas dalies Italijos diduomenės, dėl titulo kovojo su kitų išrinktu karaliumi Berengaru I. 905 m. Berengaras I prie Veronos paėmė Liudviką į nelaisvę, apakino ir ištrėmė į Provansą, kur Liudvikas gyveno iki mirties. Liudviko nesėkmės nutraukė Karolingų dinastijos pastangas atkurti valdžią Italijoje.
Šachmatai 960
Rokiruotės ypatumai
Rokiruotė dėl karaliaus ir bokštų atsitiktinių padėčių turi tam tikrų ypatumų, lyginant su   rokiruote įprastuose šachmatuose.
Atsitiktinių Fišerio šachmatų partijoje kiekvienam žaidėjui leidžiama rokiruoti  tik vieną kartą. Tiek karalius tiek dalyvaujantis bokštas iki ruokiruotės neturi būti vaikščioję. Jos negalima atlikti, jei karalius yra šachuojamas. Po rokiruotės galutinės bokšto ir karaliaus pozicijos turi būti lygiai tokios pačios, kaip ir įprastuose šachmatuose.
Jei rokiruojama į c vertikalės pusę, kuri klasikiniuose šachmatuose dar vadinama ilgąja rokiruote, ir kuri žymima kaip 0-0-0, baltųjų karalius stovi laukelyje c1, o jų bokštas – d1. Juodųjų karalius po savo rokiruotės stovi laukelyje c8, o jų bokštas – d8.
Po rokiruotės į g pusę, kuri klasikiniuose šachmatuose žymima kaip 0-0, arba vadinama trumpąja, baltųjų karalius stovi laukelyje g1, o jų bokštas – laukelyje f1. Juodųjų karalius po savo rokiruotės stovi laukelyje g8, o jų bokštas – f8.
Kai kuriose pradinėse pozicijose karalių ar bokštą (bet ne abu) rokiruotės metu nereikia judinti.
Kai kuriose - rokiruotę galima vykdyti jau pirmuoju ėjimu. Visi laukeliai, tarp karaliaus pradinės padėties ir rokiruotės stovėjimo laukelio  (įskaitant ir galutinį) ir visi laukeliai, tarp rokiruojančio bokšto pradinio ir laukelio, kuriame turės stovėti bokštas (įskaitant paskutinį) turi būti laisvi nuo figūrų, Rokiruotėje dalyvaujančios figūros gali peršokti tik rokiruojantį bokštą ar karalių.
Po rokiruotės skirtingai nuo standartinių šachmatų, kai kurie vidiniai rokiruotės laukeliai gali likti užpildyti figūromis, Pavyzdžiui, po c- rokiruotės (0-0-0), gali likti figūrų a1 ir b1 laukeliuose, o po g-rokiruotės (0-0) - e1 ar h1 laukeliuose.
Pastaruoju atveju rekomenduojama: pirma nuimti karalių ir pastatyti šalia lentos ir bokštą iš pradinės padėties perkelti į jo laukelį po rokiruotės, Tai atlikus, karalius pastatomas ant ant jam skirto laukelio.
Pasala
Pasala  – puolimo būdas, kai pasislėpus laukiama, kol priešas priartės tiek, kad puolimas būtų kuo sėkmingesnis. Pasalas naudoja medžioklėje (medžiojantys plėšrūnai, medžiotojai), kovoje su nusikaltimais (pvz., policininkai laukia būsimo nusikaltimo vietoje ar vietoje, kur gali pasirodyti ieškomas nusikaltėlis), karyboje.
Pasala neretai derinama su kitokiais taktiniais metodais. Dažnai pasala rengiama ties masalu. Pvz., Indijoje tigrus žmogėdras dažnai medžiodavo iš pasalų prie džiunglėse pririšto gyvulio (pvz., ožkos) ar prie apėsto žmogaus aukos kūno. Policininkai, kovodami su mašinvagiais, neretai pastato mašiną jauką, o apie ją įrengia pasalą.
Pasala taip pat vadina grupę karių ar kitų žmonių, kurie yra pasislėpę ir tyko.
Plėšrūnų pasalos
Medžiojimas iš pasalų yra vienas dažnų būdų, kuriuos naudoja plėšrūnai. Kitas dažnas būdas – persekiojimas.
Pasaloje grobio tyko lydekos, katinai (tiek naminės katės, tiek, pvz., liūtai), vorai tarantulai ir daug kitų plėšrūnų. Plėšrūnai pasalūnai paprastai pasižymi tam tikromis adaptacijomis, pvz., pasalūnai gali staigiai spurtuoti, kad sugautų grobį, tačiau jiems stinga ištvermės ilgam persekiojimui. Pvz., lydekos povandeninių žolių sąžalyne tyko, kol priartės kokia tinkamo dydžio žuvis, tada „šoka“ pirmyn ir griebia. Bet jeigu auka spėja nuplaukti, lydeka nebesiveja, nes tam nepritaikyti neištvermingi raumenys, o ir kūno forma (pvz., uodegos peleko forma) tinka tik trumpam sprintui.
Oro pasala
Vienas ar keli naikintuvai ar sraigtasparniai patruliuoja ten, kur priešininkas jų negali pastebėti, ir laukia, kol pasirodys priešas. Antrojo pasaulinio karo metais naikintuvai dažnai slėpdavosi už debesų (dabar tai nepadeda, nes praktiškai visi kariniai lėktuvai naudoja radarus). Prieštankiniai sraigtasparniai slepiasi už kalvų, medžių viršūnių.
Prieštankinė pasala
Spėjamoje priešo tankų pasirodymo vietoje įrengiamos paslėptos prieštankinių patrankų, tankų, granatsvaidininkų, prieštankinių raketų ar kitų prieštankinių ginklų pozicijos. Jos neretai derinamos su kitomis priemonėmis, pvz., minų laukais, kasetinėmis minavimo priemonėmis, kurios leidžia keliomis salvėmis užminuoti tankų atsitraukimo kelią.
Tankų pasala
Tankų pasala gali būti surengta tykant priešo tankų ar kitokių dalinių.
Artilerijos pasala
Iš anksto parengtos artilerijos pozicijos, apsaugotos pėstininkų daliniais, laukia, kol numatytoje vietoje pasirodys priešo daliniai.
Zenitinė pasala
Pagal maršrutą, kuriuo priešo lėktuvams ar sraigtasparniams patogu skristi, įrengiamos zenitinės artilerijos ar priešlėktuvinių raketų pozicijos. Priešlėktuviniai ginklai nelauktai, palankiausomis sąlygomis apšaudo priešo aviaciją.
Laivų pasala
Atviroje jūroje slėptis gali tik povandeniniai laivai, kurie paprastai tykodavo priešo transportinių ar karo laivų.
Artilerijos, raketiniai (pvz., raketų kateriai) ir torpediniai (pvz., torpediniai kateriai) laivai gali tykoti priešo laivų tik pakrantėse, kur gali slėptis šcheruose, už salelių, kyšulių.
Minų pasala
Minų pasala gali būti vadinami atskiri atvejai, kai naudojamos nuotolinio valdymo minos, kurios susprogdinamos, kai reikiamas priešo dalinys įeina ar įvažiuoja į naikinimo zoną.
Antrojo pasaulinio karo metais, kai Raudonoji Armija traukėsi, sprogdintojai atsitraukdami minavo pastatus, kuriuose, buvo spėjama, turi įsikurti vokiečių kariuomenės štabai. Galingos minos būdavo gerai paslepiamos (vokiečių išminuotojai jų neaptikdavo), o kai žvalgyba pranešdavo, kad pastate apsistojo vokiečių štabas, radijo signalu miną susprogdindavo.
Turkmėnijos velajatai
thumb|230px|right|Turkmėnijos administracinis suskirstymas
Turkmėnija suskirstyta į 5 velajatus (welayatlar, vns. – welayat) ir vieną nepriklausomą miestą (şäher):
Sheeba
1978 m. grupė dalyvavo Airijos nacionaliniame dainų konkurse, siekiant pasirinkti Airijos dainą tų metų Eurovizijos dainų konkursui. Tačiau su daina „It’s Amazing What Love Can Do“ atlikėjos finale užėmė 6 vietą ir tarptautiniame konkurse dalyvauti negalėjo.
Po trejų metų – 1981 metais, grupė su daina „Horoscopes“ laimėjo šalies atranką ir išrinktos Airijos atstovėmis 1981 m. Eurovizijos konkurse. Renginyje, kuris vyko Dubline, Sheeba su 105 taškais užėmė penktą vietą. Grupė dar du kartus bandė patekti į Euroviziją – 1982 ir 1984 metais – tačiau atlikėjos užėmė atitinkamai septintą ir ketvirtą vietas.
Grupės narė Maxi 1973 m. dalyvavo Eurovizijos dainų konkurse, kur užėmė 10 vietą.
Mūsų Lietuva (Brazilija)
Istorija
Leidimo iniciatorius prelatas Pijus Ragažinskas. Iš pradžią buvo žurnalo tipo laikraštis, nuo 1951 m. – laikraštis, nuo 2002 m. – spalvotas žurnalas. Nuo 1965 m. leido jėzuitai, nuo 1977 m. – saleziečiai, nuo 2002 m. – Asociacija „Mūsų Lietuva–Nossa Lituania“. Iki 1951 m. ėjo du kartus per mėnesį, 1952–1990 m. – kartą per savaitę, nuo 1991 m. – nereguliariai, nuo 2002 m. – kas mėnesį. Tiražas 1995 m. – 600 egz.
1952 m. leido humoristinį priedą „Yla“. Nuo 1977 m. leido savaitinį priedą portugalų kalba „Mūsų Lietuva portugališkai“ (nuo XX a. devinto dešimtmečio ėjo kaip vidinis priedas), XX a. aštuntame – devintame dešimtmečiais portugalų kalba dar ėjo vidiniai priedai jaunimui „Jaunimo žinios“ (Informativo da Juventude), „MES“ (Suplemento Nos), „Mūsų Lietuvos priedas“ (Mūsų Lietuva suplemento). Nuo 2002 m. žurnalas spausdinamas dviem kalbomis. Turi spaustuvę „Arte Grafica Lituania“. .
Bendradarbiavo V. Vijeikis, K. Miliauskas ir kiti.
Stelongai
Stelongai  – kaimas Lenkijos rytuose, Sterdino valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 20 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 97 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Šalia kaimo teka Bučinkos upė.
Šverino pilis
thumb|250px|Šverino pilis iš pietinės pusės Šverino pilis − neorenesansinė pilis Vokietijoje, Meklenburgo-Pomeranijos žemėje, Šverine, Šverino ežero saloje.
Šverino pilis, dar vadinama Šiaurės Noišvanšteinu, pastatyta XIX a., buvo Meklenburgo-Šverino didžiųjų hercogų rezidencija.
Pilį gaubia ištaigingi neorenesanso stiliaus fasadai, bokštai ir bokšteliai, dantytos sienos, išpuoštos skulptūromis ir daugybe dekoro elementų; į dangų kylančios smailės. Ne mažiau puošnus pilies interjeras − jame yra daugiau nei 80 menių. Pasigrožėti galima ir parku − čia yra kanalai, figūrinės augalų kompozicijos, gėlynai.
Richemont
„Compagnie Financière Richemont SA“ – Šveicarijos holdingo bendrovė, valdanti keletą pasaulyje pirmaujančių prabangos prekių gamintojų – daugiausia juvelyrinius dirbinius, prabangius laikrodžius ir vertingus aksesuarus gaminančias bendroves. Grupei priklauso apie 20 prekių ženklų, visų pirma „Cartier“ Prancūzijoje, „Montblanc“ Vokietijoje ir „Panerai“ Italijoje. „Richemont“ yra trečioji po LVMH ir „Kering“ prabangos prekių bendrovių pasaulyje pagal grynąsias pardavimo pajamas.
Lašinių konglomeratų atodanga
left|120px
Lašinių konglomeratų atodanga – geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Kauno marių regioninio parko Strėvos kraštovaizdžio draustinyje. Paskelbtas saugomu 2008 m.
thumb|left|250px|Konglomeratų nuolaužos thumb|left|250px|Konglomeratų atodanga Atodanga yra griovoje Strėvos upės dešiniajame krante Lašinių kaime, Rumšiškių sen, Kaišiadorių raj. Pasiekiamas iš kelio per Bartkūnus pasukus į dešinę, link Lašinių. Toliau nesunkiai randamas pasukus į kairę pagal kelio nuorodas. Po 2010 m. praūžusios vėtros buvo pravalytas praėjimas akmenuotu griovos dugnu, pašalinti išversti medžiai, pastatytos nuorodos. Siekiant sumažinti erozijos bei lankytojų apkrovos poveikį ekologiniu požiūriu jautrioje vietoje ir sudaryti optimalias sąlygas pasigrožėti žiojėjančiomis uolomis, urvais, meniškai susisluoksniavusiomis uolienų tekstūromis, buvo įrengti mediniai laiptai, tarp jų ir iki Lašinių „palties“ – didžiausio šlaite gulinčio konglomeratų luisto. Konglomeratų atodangos pakraštyje stūkso didžiulis Lašinių akmuo, 200 m į pietus Strėvos pakrantėje atsivėrusi įspūdinga Strėvos atodanga, kurioje geologai yra radę gintaro pėdsakų.
Piktybinė galvijų sloga
Piktybinė galvijų sloga – infekcinė enzootinė atrajotojų liga, kurią sukelia arbovirusų grupės virusai. Ja gali sirgti galvijai, avys, ožkos, laukiniai atrajojantys gyvūnai.
Ligos eiga ūminė arba poūmė. Pasireiškia šie simptomai: gleivinių, dažniausiai galvos srities, uždegimas, centrinės nervų sistemos sutrikimai. Sergantiems gyvuliams pakyla kūno temperatūra, drimba seilės, jie ašaroja, galvijai baubia, griežia dantimis, kosti. Snukio gleivinė išopėja, būna, kad gyvuliai apanka.
Liga trunka 2–3 savaites; daugelis gyvulių gaišta.
Gydoma antibiotikais, dažniausiai streptomicinu. Pažeistos gleivinės plaunamos dezinfekciniais tirpalais.
Daugailių II piliakalnis
Daugailių piliakalnis, Pylimas – piliakalnis Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Daugailių, Daugailių seniūnija. Pasiekiamas plentu Daugailiai – Juknėnai nuo Daugailių pavažiavus 1,2 km, prieš jam leidžiantis į slėnį pasukus lauko keliuku į kairę rytuosna, už 200 m yra dešinėje pietuose, miškelio pradžioje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje aukštumos krašte, 1,2 km į pietus nuo Daugailių pirmojo piliakalnio. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 50x35 m dydžio. Šlaitai vidutinio statumo, iki 18 m aukščio.
Siera Leonės administracinis suskirstymas
Siera Leonė padalinta į 3 provincijas ir 1 sritį. Provincijos smulkiau skirstomos į 12 apygardų, apygardos - į viršininkystes.
Vincas Sinkevičius
Vincas Sinkevičius (1924 m. rugsėjo 18 d. Kalvarijoje, Marijampolės apskritis – 2013 m. kovo 23 d.) – Lietuvos politinis veikėjas.
Siera Leonės administracinis suskirstymas
left|thumb|250px|
Vincas Sinkevičius
Biografija
1946 m. suimtas Vokietijos karo belaisvių stovykloje, 1946 m. gruodžio 13-20 d. vykusiame 6-osios armijos karo tribunolo posėdyje Marijampolėje nuteistas sušaudyti, vėliau ištremtas.
Nuo 1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1993–1995 m. LSDP tarybos narys, nuo 2001 m. Marijampolės skyriaus pirmininko pavaduotojas, LSDP prezidiumo narys.
Daugailių II piliakalnis
Tyrimai
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Įtvirtinimų ir kultūrinio sluoksnio pėdsakų nepastebėta. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia.
Vincas Sinkevičius
Biografija
1997–2000 m. ir 2005 m. Marijampolės rajono savivaldybės tarybos narys.
Žmona Emilija, dukros Zita, Lina ir Virginija, sūnus Laimutis.
Daugailių II piliakalnis
Tyrimai
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną. Šis straipsnis yra 100 000-asis lietuviškoje vikipedijoje.
Manganitas
Manganitas  – mineralas, sudarytas iš mangano oksido hidroksido (MnO(OH)), besikristalizuojančio monoklininėje sistemoje pseudoortorombiškai. Manganito kristalai yra prizmiški, giliai sluoksniuoti, sluoksniai lygiagretūs išilginei ašiai. Kristalai dažnai susigrupuoja sudarydami paketus. Spalva būna nuo tamsaus plieno pilkumo iki geležies juodumo. Blizgesys deimantinis, submetalinis. Brėžis tamsiai raudonrudis. Kietis 4,0 (Moso skalė). Tankis 4,3. Tobulai skyla lygiagrečiai ašiai ir mažiau tobulai skyla lygiagrečiai prizmių plokštumoms. Pasitaiko kristalų dvynių.
Mineralas turi 89,7% mangano seskvioksido. Tirpsta druskos rūgštyje ir išskiria chloro dujas.
Ferro Carril Oeste
Buenos Airių „Ferrocarril Oeste“ – Argentinos futbolo klubas, 1904 metais įkurtas Buenos Airėse. Veikia Kabaljito kvartale.
Manganitas
Paplitimas
thumb|left|Manganito kristalų grupė Manganitas pasitaiko kartu su kitais mangano oksidais kaip nuosėdos, susidarančios cirkuliuojant kritulių vandeniui dūlėjimo sąlygomis molio kloduose ir laterituose. Formuojasi žematemperatūriu hidroterminiu būdu geologinėse gyslose, asocijuotai su tokiais mineralais, kaip kalcitas, baritas, sideritas, taip pat dažnai tokiais mineralais kaip piroliuzitas, braunitas, hausmanitas, getitas.
Ferro Carril Oeste
Istorija
Klubo pavadinimas reiškia „vakarų geležinkeliai“, nes jį įsteigė geležinkeliečiai.
Manganitas
Paplitimas
Manganitas aptinkamas: Manganito kristalai taip pat aptinkami:
Manganitas kaip mangano rūda yra žymiai retesnė negu piroliuzitas ar psilomelanas.
thumb|left|Kristalinė manganito struktūra
Vytautas Kazakevičius (1951)
Vytautas Kazakevičius (1951 m. spalio 11 d. Marijampolė – 2005 m. rugsėjo 7 d. Vilnius, palaidotas Marijampolėje) – Lietuvos archeologas, habilituotas daktaras.
Biografija
1974 m. baigė istoriją Vilniaus pedagoginiame institute. 1998 m. habilituotas daktaras. 1974–2005 m. dirbo Istorijos institute, 1987–1994 m. Archeologijos skyriaus vedėjas. Nuo 1995 m. žurnalo „Archaeologia Baltica“ vyr. redaktorius, „Lietuvos archeologija“ redkolegijos narys, žurnalų „Istorija. Lietuvos aukštųjų mokyklų mokslo darbai“ ir „Eesti arheoloogia ajakiri“ redkolegijų narys, Lietuvos mokslo premijų komiteto narys.
Mokslinė veikla
Su Klaipėdos universiteto Vakarų Lietuvos ir Prūsijos istorijos centro archeologais įgyvendino projektą „Baltai ir jų kaimynai Baltijos regione“. Tyrimų svarbiausios kryptys: I tūkstantmečio baltų materialioji kultūra, ginkluotė ir karyba, Didžiojo tautų kraustymosi atspindžiai baltų kultūroje.
Jo tirti Plinkaigalio kapinynas, Kalniškių kapinynas, Kejėnų kapinynas, Miškinių pilkapynas ir Visėtiškių pilkapynas.
Juto Nagatomo
Juto Nagatomo (, g. 1986 m. rugsėjo 12 d.) – japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 2008 m., su ja dalyvavo 2010, 2014, 2018 ir 2022 m. pasaulio futbolo čempionatuose. Japonijos rinktinės kapitonas.
Juozapas Algimantas Krikštopaitis
Biografija
1954 m. baigė Kauno politechnikos instituto Chemijos technologijos fakultetą. 1959–1961 m. Statybos ir architektūros instituto aspirantas. 1962 m. technikos mokslų kandidatas. 1982–1986 m. studijavo filosofines disciplinas Maskvos Lomonosovo universitete, stažavosi TSRS MA Filosofijos institute, TSRS MA Gamtos mokslų technikos istorijos institute, 1989 m. filosofijos mokslų daktaras (po nostrifikacijos pripažintas habilituotu dr.).
1958–1965 m. Lietuvos mokslų akademijos Statybos ir architektūros instituto, 1965–1978 m. Fizikos ir matematikos instituto (nuo 1977 m. Fizikos institutas) bei Puslaidininkių fizikos instituto mokslinis bendradarbis. Nuo 1978 m. iki 2011 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto (nuo 1991 m. Lietuvos filosofijos ir sociologijos institutas, nuo 2002 m. Kultūros, filosofijos ir meno institutas, nuo 2010 m. Lietuvos kultūros tyrimų institutas) bendradarbis, 1993–2001 m. Humanizmo filosofijos skyriaus vedėjas.
Vytauto Didžiojo universiteto Atkuriamojo Senato narys. 1992–1999 m. dėstė Vytauto Didžiojo universitete, nuo 1998 m. iki 2002 m. Vilniaus pedagoginio universiteto ir iki 2009 m. Kauno technologijos universiteto dėstytojas, nuo 1999 m. profesorius.
2006-2007 m. - Lietuvos valstybinio mokslo ir studijų fondo ekspertas. 2007 -2018 m. tarptautinės mokslinės duomenų bazės "Lituanistika" ekspertas.
1999 m. - iniciavo KTU Humanitarinių mokslų fakultete Mokslo istorijos ir filosofijos magistrantūros studijų programą ir vadovavo iki jos pabaigos 2005 m.
Tėvas tolimojo plaukiojimo kapitonas Bronius Krikštopaitis, motina mokytoja Mykolina Obelenytė-Krikštopaitienė, žmona grafikė Albina Makūnaitė, sūnus biochemikas Kastis Krikštopaitis, dukra istorikė, menotyrininkė Skaidrė Urbonienė.
Mokslinė veikla
1956–1975 m. tyrinėjo technologijos, fizikinės chemijos problemas, nuo 1972 m. tyrinėjo gamtos mokslų ir technikos istoriją bei filosofiją, T. Grotuso mokslinę veiklą. Lietuvos istorinius, politinius, socialinius, kultūrinius ir meno reiškinius analizavo istoriniais, struktūriniais ir kultūrinės bei socialinės antropologijos metodais. Paskelbė apie 300 mokslinių straipsnių užsienio ir Lietuvos leidiniuose, parašė 17 knygų bei monografijų, per 350 mokslo populiarinamųjų, publicistikos straipsnių, esė. . Nuolatos dalyvauja su pranešimais tarptautiniuose kongresuose bei renginiuose kaip dalyvis arba kaip vienas iš organizatorių Bukarešte, Čikagoje, Kome, Helsinkyje, Lježe, Meksike, Maskvoje, Sankt-Peterburge, Sietle, Pekine ir kitur. Daugelio tarptautinių ir respublikos leidinių redkolegijų bei mokslinių tarybų narys. 1997–1999 m. dalyvavo tarptautiniame projekte „History of Science in the University Education“ (ALLEA, Strasbourg-Paris). Už mokslinę veiklą yra apdovanotas premijomis, vardiniais medaliais (Ryga, 1985 ir Vilnius, 1995), išrinktas dviejų užsienio organizacijų − Latvijos ir Estijos mokslo istorikų ir filosofų sąjungų garbės nariu, gavęs oficialius padėkos dokumentus už sėkmingus simpoziumų organizavimus Pasauliniuose mokslo istorikų kongresuose: Meksikas (2001) ir Pekinas (2005), Tarptautinėje Europos mokslo istorikų konferencijoje (Viena, 2008).
Silkiažuvės
Silkiažuvės (Clupeiformes) – stipinpelekių žuvų būrys. Tai primityviausios dabartinės kaulinės žuvys. Kūnas aptakus, suplotas iš šonų. Dauguma jų sidabriškos spalvos, o nugara žalio ar mėlyno atspalvio. Žvynai cikloidiniai, lengvai iškrintantys. Pelekai be kietų spindulių, pilviniai toli nuo krūtininių. Šoninė linija trumpa, tik per 2-5 žvynus. Vidinė kaukolė ne visai sukaulėjusi, joje dar daug kremzlės. Plaukimo pūslė jungiasi su žarnynu. Minta planktoniniais organizmais (dažniausiai vėžiagyviais bei jų lervomis, kuriuos nufiltruoja iš vandens išžiojusios didelę burną ir atidengdamos žiaunų šepetėlius.
Plačiai paplitusios jūrose, kai kurios plaukia neršti į upes. Dažnai gyvena didžiuliais būriais. Jos yra labai svarbi jūrų mitybinės grandinės grandis ir turi didelę reikšmę kai kurių pajūrio šalių ekonomikai.
Būryje yra 6 šeimos, apie 300 rūšių.
Automatinio valdymo teorija
Automatinio valdymo teorija – mokslas, tiriantis automatinį valdymą – procesą, kai valdomas objektas žmogui nedalyvaujant veikiamas taip, kad jo būsena (ar jos kitimas) atitiktų valdymo tikslus.
Paprastai valdymo tikslas nusakomas kaip pageidaujama valdomos sistemos išėjimo reikšmė. Tokiu atveju sukuriamas reguliatorius, kuris siunčia jai valdymo signalus. Dažnai į šią sistemą patenka ir trikdžiai, kurių poveikį reguliatorius turi kompensuoti. Reguliatorius gali remtis pageidaujamo išėjimo reikšme (atviroji valdymo sistema) arba skirtumu tarp pageidaujamos ir tikrosios išėjimo reikšmės (uždaroji valdymo sistema).
Ambasados sprogdinimas Džakartoje
Ambasados sprogdinimas Džakartoje įvykdytas 2004 m. rugsėjo 9 d. Džakartoje, Indonezijoje.
Viena tona sprogmenų pakrautas nedidelis Daihatsu venas susprogdintas šalia Australijos ambasados Kuningan rajone, Pietų Džakartoje, maždaug 10:30 vietiniu laiku (13:30 Lietuvos laiku). Sprogimo metu oficialiais duomenimis žuvo 9 žmonės, įskaitant savižudį sprogdintoją, sužeisti dar 150 žmonių. Australijos pareigūnai pranešė apie 11 žuvusiųjų. Nuostoliai padaryti ir netoli esančioms Graikijos ir Kinijos ambasadoms. Aplink sprogimo vietą buvo apgriauta daugybė pastatų, dideliu atstumu išbyrėjo langų stiklai, dūžtantis stiklas sužeidė daug viduje buvusių darbuotojų.
Nepaisant to, kad išpuolis buvo nukreiptas prieš Australijos ambasadą, nė vienas jos darbuotojas nežuvo. Tarp žuvusiųjų buvo ambasados apsaugos darbuotojas ir keturi Indonezijos policininkai, budėję ambasadoje.
Tai buvo trečias didelis išpuolis Indonezijoje, nukreiptas prieš Australiją ir Australijos objektus šalyje, po 2002 m. sprogimų Balio saloje ir 2003 m. J. W. Marriott viešbučio sprogdinimo.
Marijos mirtis
thumb|135px|right|„[[Mergelės Marijos mirtis (Caravaggio)|Mergelės Marijos mirtis“, M. Caravaggio paveikslo detalė]]
Marijos mirtis – pasakojimas apie Kristaus motinos Marijos mirtį, sukurtas pagal V amžiaus istorijas. Pasakojama, kad ant Siono kalno, kur tada gyvenusi Marija, jai pasirodęs Kristus bei pranešęs apie jos artėjančią mirtį. Po mirties ji buvusi angelų paimta į dangų. Mergelės Marijos atlaidai, prisimenat jos mirtį ir įžengimą į dangų, pradėti švesti tik apie 600 metus. Lietuvoje šie atlaidai vadinami Žolinės atlaidais.
Rimanta Krilavičiūtė
Rimanta Krilavičiūtė (1955 m. birželio 2 d. Radviliškis) – lietuvių aktorė.
Biografija
1977 m. baigė Lietuvos konservatoriją, vieną iš geriausių aktorių kursų per visą mokyklos istoriją, kurį rengė Irena Vaišytė. Nuo 1977 m. vaidina Šiaulių dramos teatre. Sukūrė per 50 vaidmenų teatre ir kine. Šiaulių Simono Daukanto vidurinės mokyklos teatro mokytoja ir režisierė
Vaidmenys
Kine:
Verchneviliuiskas
Istorija
Verchneviliuiskas rašytiniuose šaltiniuose kaip žiemavietė minimas nuo 1637 m. Kaimo statusą įgijo 1835 m. Tapo svarbiu vakarinės Jakutijos dalies prekybiniu centru.
Skrebiškiai (reikšmės)
Skrebiškiais vadinami kaimai:
Bejušas
Bejušas  – Rumunijos miestas ir municipijus Bihoro apskrityje, netoli Apusenų kalnų. Per Bejušą teka Juodasis Krišas. Miestui pavaldus Delani kaimas.
Gyventojai
Pagal 2002 m. gyventojų surašymą Bejuše gyveno 10 996 žmonės. Jų tautinė sudėtis:
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose Bejušas pirmą kartą paminėtas 1263 m. – užrašyta, kad jį 1241 m. sudegino įsiveržę mongolai.
Habsburgų imperijos ir Austrijos-Vengrijos laikais, pradedant XVIII a. pabaiga iki baigiant XX a. pradžia, Bejušas buvo vienas svarbiausių rumunų kalbos mokymo centrų Transilvanijoje. Tai buvo laikai, kai rumunai turėjo labai mažai politinių teisių ir jų atstovavimas buvo labai menkas.
Albinas Lugauskas
Albinas Lugauskas (1930 m. lapkričio 17 d. Maštalieriuose, Krokialaukio valsčius – 2017 m. rugpjūčio 11 d.) – Lietuvos mikrobiologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1955 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1984 m. biologijos mokslų daktaras.
1962–1965 m. dirbo valstybės mokslinių darbų koordinavimo komitete. 1965–2007 m. dirbo Botanikos institute, iki 1980 m. mokslinis sekretorius, 1980–2005 m. Biodestruktorių tyrimo laboratorijos vadovas; nuo 1986 m. profesorius. Nuo 2005 m. dirba Chemijos institute.
Nuo 1996 m. Lietuvos mikrobiologų draugijos prezidentas. Mokslinio žurnalo „Botanika Lithuanica“, „Maisto chemija ir technologija“, „Annals of Agricultural and Environmantal Medicine“ ir „Scientiarum Polonarum Ada Hartarum Cultus“ (abu Lenkija) redakcinės kolegijos narys.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo svarbiausia sritis – mikromicetų įvairovė, ekologiniai savitumai ir pritaikymas. Paskelbė per 400 mokslinių straipsnių. 30 išradimų autorius.
Opiatas
Opiatas – aguonos galvutėje esantis bet kuris alkaloidas ar pusiau sintetinis junginys, kurio gamybos pradinė medžiaga yra kuris nors iš aguonos alkaloidų. Jiems visiems būdingas panašus poveikis – sukeliama euforija ir malšinamas skausmas. Dėl šių savybių opiatai plačiai vartojami kaip vaistai ir narkotikai.
Skirtingų opiatų poveikis gali labai smarkiai skirtis; vieni nuskausmina labai smarkiai, bet trumpam, kiti prastai nuskausmina, bet gerai malšina nuolatinius, ilgalaikius skausmus. Vieni sukelia silpną euforiją, kiti šimtus kartų stipresnę.
Tokių medžiagų gausą lėmė tai, kad ilgą laiką buvo ieškota medžiagos, kuri nuskausmintų kaip morfinas ar net sėkmingiau, bet nesukeltų fizinės priklausomybės. Paieškos buvo tik iš dalies sėkmingos, nors ir aptikta daug junginių. Su kai kuriais junginiais pasiektas priešingas rezultatas (pavyzdžiui, heroinas).
Pagrindiniai opiatai:
Žmogaus endorfininę sistemą veikiantys junginiai, daugiausiai – morfijaus dariniai. Natūraliai randami aguonose. Geriausiai žinomi – morfijus, heroinas, kodeinas. Medicinoje naudojami nuskausminimui, stipriam kosuliui malšinti. Didelėmis dozėmis sukelia euforiją. Piktnaudžiaujant šiais preparatais, išsivysto fiziologinis pripratimas, kaip manoma, susijęs su pokyčiais skausmo jutimo bei kvėpavimo sistemose, taip pat – kraštutinai stiprus euforijos poreikis. Poreikis pakartotiniam vartojimui bei abstinencijos sindromas gali atsirasti jau po 1-2 euforiją sukėlusių dozių. Fiziologinis poveikis galutinai neištirtas, manoma, kad gali būti susijęs su endorfinus skaidančių fermentų blokavimu. Abstinencijos sindromas pasireiškia kraštutinai stipriais skausmais, kvėpavimo bei širdies veiklos sutrikimais, gali tęstis kelias savaites ar ilgiau.
Filidoro gynyba
Filidoro gynyba – šachmatų debiutas, kurio ėjimai:
Pavadintas XVIII a. žaidėjo F. Filidoro vardu. Filidoro gynyba turi patikimo, bet neambicingo debiuto reputaciją.
Baltieji paprastai žaidžia 3.d4, kadangi po keleto kitų ėjimų juodieji gali greitai išlyginti jėgas eidami 3…f5. Po 3.d4 juodieji turi keletą ėjimų. Vienas iš labiau paplitusių – 3…ed, senas, pamirštas ėjimas, kuris vis labiau populiarėja. Po 4.Žxd4 Žf6 5.Žc3, juodieji paprastai žaidžia …Re7 ir 0-0. Po šių ėjimų juodieji turi patikimą, bet pasyvią poziciją. Kita galimybė - bandyti atlikti fianchetto manevrą rikiu į g7 (Bentas Larsenas taip žaidė keliose partijose, taip pat ir lygiosiose su Michailu Taliu 1969)
Dar vienas juodųjų pasirinkimas – išlaikyti įtampą centre ir išbandyti planą su ...Žbd7, …Re7 ir …c6. Šis planas vadinamas Hanhamo variantu ir buvo mėgstamas Nimcovičiaus. Įprastas tęsinys – 3…Žf6 4.Žc3 Žbd7 5.Rc4 Re7 6.0-0 (6.Žg5 – įdomi alternatyva: po 6…0-0 7.Rxf7+ Bxf7 8.Že6 Ve8 9.Žxc7 Vd8 10.Žxa8 baltieji turi figūrų persvarą, bet juodieji gali išvystyti stiprią ataką, pavyzdžiui, 10…b5 11.Žxb5 Va5+) 6…0-0 7.a4 (prevencija prieš …b5) 7…c6)
Agresyvesnis juodųjų variantas – 3…f5 (po 3.d4), ėjimas, kurį rekomendavo pats Filidoras. Šiame tęsinyje pozicija tampa atviresne nei kituose variantuose.
Juodieji neturėtų žaisti 3…Rg4?, nes būtų priversti keisti rikį į žirgą ir prarastų laiko po 4.de Rxf3 5.Vxf3 de 6.Rc4, o po jo '''7. Vb3'''. „Natūralus“ 6…Žf6 kainuoja pėstininką. Taip buvo žaidžiama įžymiame „operos dėžės žaidime“, kai Polas Morfis baltaisiais atsisakė kirsti pėstininką, bet išlaikė stiprią iniciatyvą po 7…Ve7 8.Žc3
Baltųjų alternatyva – žaisti 3.Rc4 ir arba atidėti d4, arba pamiršti jį visai ir vietoj to žaisti d3.
Nuo 2004 m. nėra aukšto lygio žaidėjų, kurie naudotų Filidoro gynybą reguliariai, nors Etjenas Bakro ir Liviu-Dieter Nisipeanu kartais ja eksperimentuoja.
Filidoro gynybos ECO kodas - C41.
Akmenytė (reikšmės)
Akmenyte vadinami kaimai:
Baida (Jemenas)
Baida, kitaip Baidaha arba Beida ) – miestas centriniame Jemene, Baidos gubernijoje. Jis įsikūręs 130 mylių į pietryčius nuo Sanos. 28 tūkst. gyventojų (2004 m.).
Istorija
Miestas senovėje vadintas Naškumu ir priklausė Šebos valstybei. Rasta archeologinių radinių. 1903 m. Jungtinė Karalystė sudarė sutartį, pagal kurią dvidešimt metų turėjo teisę kontroliuoti Al Baidą. 1934 m. tapo Adeno Protektorato dalimi. 1967 m. – 1990 m. buvo Pietų Jemeno teritorija.
Šaltiniai
thumb|left|180px|[[VI amžius pr. m. e. - V amžius pr. m. e. bronzinis žmogus rastas Al Baidoje]]
Zelotai
Zelotai atsisakė mokėti romėnams mokesčius bei vardan Dievo Karalystės žemėje, buvo pasiryžę kovoti su ginklais rankose. Jie surengė ne vieną maištą. Nors dažniausiai tai buvo įvardijama tik kaip „vietiniai neramumai“. Romėnai dėl zelotų sukilimų visiškai sugriovė Jeruzalės šventyklą.
Lydekžuvės
Lydekžuvės (Esociformes) – kaulinių žuvų būrys, kuriame dvi šeimos: lydekinės ir umbrinės. Paplitusios gėluose vandenyse Europoje ir Šiaurės Amerikoje.
Anykščiai
Anykščiai – miestas šiaurės rytų Lietuvoje, Aukštaitijoje, Utenos apskrityje, 33 km į vakarus nuo Utenos. Anykščių rajono savivaldybės, seniūnijos, parapijos centras, regioninio parko direkcija, paštas, siaurojo geležinkelio stotis. Urbanistikos paminklas, kurortinė teritorija. Miesto architektūra įvairi – senojoje (XV-XVIII a.) dalyje savaiminės raidos radialinė plano forma susipynusi su formuota stačiakampe.
Senamiestis išsaugojo senąją planinę struktūrą, čia stovi Anykščių Šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia (pastatyta 1909 m., aukščiausia Lietuvoje (79 m) dvibokštė bažnyčia), kapinėse stovi Anykščių koplyčia (pastatyta 1858 m., Vilniaus g. 36, dabar kamerinių menų centras), yra Anykščių Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė, Anykščių pirminės sveikatos priežiūros centras. Miesto centre stovi Lietuvos laisvės paminklas (2002 m.; skulptorius Vladas Vildžiūnas). Mieste veikia 12 muziejų, tarp jų – A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinis muziejus, įkurtas 1927 m.; vienintelis Lietuvoje angelų muziejus, atidarytas 2010 m. liepos 26 d.; Siauruko muziejus Anykščių geležinkelio stotyje.
Antanas Vaičius (1926)
Antanas Vaičius (1926 m. balandžio 5 d. Geidučiuose, Skuodo raj. – 2008 m. lapkričio 25 d. Telšiuose) – Lietuvos dvasinininkas, Telšių vyskupas.
Anykščiai
Anykščių šilelyje buvo poilsio namai „Šilelis“, 2007 m. nugriauti, ruošiantis statyti modernų sveikatos centrą. Stūkso gamtos paminklas Puntuko akmuo, 2015 m. pastatytas vienintelis Baltijos šalyse Anykščių šilelio medžių lajų takas. Anykščių mieste yra senosios, naujosios miesto kapinės, žydų kapinės ir rusų kapinės.
Antanas Vaičius (1926)
Biografija
miniatiūra|220px|left|Rūpintojėlis gimtinėje Geidučiuose (skulpt. [[Antanas Kmieliauskas) ]] thumb|160px|left|Vyskupo kapas 2011 m. 1934–1938 m. mokėsi Šačių, 1938–1940 m. – Mosėdžio pradžios mokyklose. 1940–1943 m. mokslus tęsė Skuodo gimnazijoje. 1943–1946 m. studijavo Telšių, 1946–1951 m. – Kauno kunigų seminarijose.
Anykščiai
thumb|left|[[Šventoji ties Anykščiais]] thumb|left|[[Anykščių bažnyčia]] thumb|left|[[Vyskupo Antano Baranausko tiltas|Vysk. Antano Baranausko tiltas per Šventąją]]
Antanas Vaičius (1926)
Biografija
1950 m. rugsėjo 24 d. įšventintas kunigu. Dirbo vikaru Plungėje, Klaipėdoje, klebonavo Žygaičiuose, Salantuose, Lauko Sodoje, Akmenėje, Telšiuose. 1982 m. liepos 5 d. popiežius Jonas Paulius II jį paskyrė Telšių vyskupijos ir Klaipėdos prelatūros apaštališkuoju administratoriumi ir buvo nominuotas vyskupu. Konsekravimo iškilmė įvyko 1982 m. liepos 25 d. Kauno arkikatedroje bazilikoje.
Anykščiai
Etimologija
Anykščiai – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo upelio Anykštos (Šventosios intakas).
Antanas Vaičius (1926)
Biografija
1986–1999 m. – Vatikano dvasininkijos kongregacijos narys. 1988–1993 metais buvo Lietuvos Vyskupų konferencijos pirmininko pavaduotojas. 1989–2001 m. – Telšių vyskupijos ordinaras. 1987 m. vyskupas Antanas Vaičius kaip vienintelis gavęs komunistų valdžios leidimą Lietuvos ganytojas dalyvavo birželio 28-ąją Romoje vykusiame Lietuvos krikšto 600 metų jubiliejaus iškilmingame minėjime ir arkivyskupo Jurgio Matulaičio beatifikacijoje.
Anykščiai
Etimologija
Liaudies etimologija savaip aiškina miesto vardą, siedami jį su nykščiu. Dėl to Anykščių miesto parką puošia skulptūrinis akcentas, vaizduojantis į viršų pakeltą nykštį. Teigiama, kad tie, kurie palies miesto simbolį, iš jo pasisems stiprybės ir sėkmės.
Antanas Vaičius (1926)
Biografija
2001 m., sulaukęs 75 metų amžiaus, pagal kanonų teisės nuostatus įteikė popiežiui Jonui Pauliui II atsistatydinimo raštą. Tų pačių metų gegužės 13 d. popiežius priėmė atsistatydinimą ir paskyrė vyskupą Telšių vyskupijos apaštaliniu administratoriumi.
2002 m. sausio 5 d. atleistas iš Telšių vyskupijos apaštalinio administratoriaus pareigų.
Anykščiai
Geografija
Miestas įsikūręs prie Šventosios ir Anykštos upių santakos, Anykščių kalvagūbryje (95–112 m virš jūros lygio). Šventoji pro Anykščius teka iš šiaurės rytų į pietvakarius, miesto centre ji yra patvenkta. Žemiau užtvankos vaga yra apie 60 m pločio, vasarą nusenkanti, ją ima stelbti vešlios žolės. Jau tradicine tapusi akcija, kurios metu prieš Anykščių miesto šventę Šventoji ties Vyskupo Antano Baranausko tiltu valoma, ją „šienaujant“ dalgiais.
Prie miesto įsikūręs Anykščių viensėdis, yra kvarcinio smėlio telkinys.
Susisiekimas
thumb|200px|Siaurojo geležinkelio [[Anykščių geležinkelio stotis|Anykščių traukinių stotis]] thumb|200px|Siaurukas prie Anykščių
Per miestą praeina Aukštaitijos siaurasis geležinkelis. Gegužės-spalio mėnesiais organizuojami reguliarūs turistiniai ir edukaciniai reisai iš Anykščių geležinkelio stoties. Šalia jos – veikiantis didžiausias Lietuvoje siauruko tiltas.
Per miestą eina krašto keliai: Taip pat rajoniniai keliai:
Istorija
Archeologiniai radiniai rodo pirmuosius gyventojus Anykščių apylinkėse buvus nuo 9000 m. pr. m. e. Pirmą kartą Anykščiai paminėti 1442 m. lapkričio 7 d. kaip Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero suteikties rašto, kuriuo dovanojami Pienionių valsčiaus valstiečiai, išdavimo vieta.
1442–1452 m. pastatyta pirmoji medinė Anykščių bažnyčia. XV a. 2-oje pusėje minimas Anykščių miestelis, vėliau ir Anykščių valsčius. 1507 m. nustatytos klebono žemės ribos. 1516 m. gavo miesto teises, Anykščių dvaras su miesteliu įkeistas Mikalojui Radvilai.
1566 m. miestelis degė, sudegė bažnyčia, kuri netrukus atstatyta. 1671 m. Anykščių bažnyčia dar kartą sudegė (atstatyta iki 1677 m.). XVIII a. pradžioje per karą su švedais sugriautas tiltas per Šventąją (atstatytas XVIII a. pabaigoje). 1792 m. sausio 17 d. karalius Stanislovas Augustas suteikė miesto teises (1795 m. jos panaikintos) ir herbą. Herbe pavaizduotas savivaldos išvakarėse pastatytas Anykščių tiltas, papuoštas tiltų globėjo ir sergėtojo nuo vandens nelaimių šv. Jono Nepomuko statula.
XIX a. pirmoje pusėje miesteliui sparčiai augant, čia jau stovėjo mūrinė bažnyčia su varpine, dvi sinagogos. Numalšinus 1831 m. sukilimą, miestelis priklausė Rusijos imperijos valstybės iždui. 1863 m. sukilimo metu čia veikė ginklų dirbtuvė. XIX a. Anykščiai – Vilkmergės apskrities miestelis, valsčiaus centras. 1898 m. pro Anykščius nutiestas siaurukas – Panevėžio–Pastovių geležinkelis. 1902 m. pastatyta hidroelektrinė, 1909 m. senosios bažnyčios vietoje pastatyta didelė neogotikinė bažnyčia.
Nuo 1929 m. veikia vyno bendrovė. 1938 m. atkurtos miesto teisės. 1941 m. vokiečių sunaikinta apie 1500 gyventojų, daugiausiai žydų. Baigiantis II pasauliniam karui ir frontui slenkant per Lietuvą, 1944 m. mieste vyko aršios kovos tarp nacių ir sovietų. 1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu. 1968 m. atidaryta smėlio sodrinimo gamykla „Kvarcas“, pastatyti kultūros rūmai (architektas R. Šileika), Ramybės gyvenamųjų namų kvartalas. 1988–1992 m. Anykščiuose veikė vaikų geležinkelis maršrutu Anykščiai-Rubikiai.
Sovietų okupacijos metais, pokaryje, Anykščių kraštas buvo tapęs Aukštaitijos partizanų kovos centru. Anykščių rajonas buvo vienintelis Lietuvoje priklausęs net penkioms partizanų apygardoms – Algimanto, Didžiosios kovos, Vyčio, Vytauto ir LLA 3-ajai Šiaurės Lietuvos – Aukštaitijos. 2014 m. Šimonių girioje buvo sukurtas pažintinis maršrutas, vedantis Algimanto apygardos partizanų kovos takais. Laisvės gynėjai kovojo su sovietų kolaborantais, be kitų, likvidavę komsorgą Antaną Ubagevičių (išlikęs sovietmečio paminklas prie senosios gimnazijos).
1992 m. patvirtintas naujasis Anykščių herbas. Nuo 1993 m. Anykščių senamiestis – urbanistikos paminklas. 2006 m. Vyriausybės nutarimu prie miesto prijungta dalis aplinkinių kaimų. Anykščių šilelyje buvo poilsio namai „Šilelis“, 2007 m. nugriauti ruošiantis statyti modernų sveikatos centrą. 2007 m. Anykščiai tapo kurortine vietove. Anykščiai išrinkti 2012 m. Lietuvos kultūros sostine.
thumb|[[Anykščių koplyčia]]
Žymūs žmonės
thumb|200px|[[A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinis muziejus]]
Pramonė
Pagrindinės miesto pramonės įmonės – AB „Anykščių vynas“ (centre), AB „Anykščių kvarcas“, UAB „Jarimpeksas". Kitos įmonės – „Anykščių vandenys“, šiaurinėje miesto dalyje – UAB „Anykščių varis“, AB „Anrestas“, UAB „Anykščių linai“, UAB „Jara“, UAB VLI Timber, Anykščių suskystintų dujų ūkis ir kt.
Sportas
Miesto baseine „Bangenis“ vyksta nacionalinis trumpo kurso Lietuvos plaukimo čempionatas. Anykščių miesto stadione žaidžia FSK Anykščiai futbolo klubas.
Dašoguzas
Dašoguzas – miestas Turkmėnijoje; Dašoguzo velajato centras. 199,5 tūkst. gyventojų (2007). Geležinkelio stotis, oro uostas. Išvystyta lengvoji pramonė (medvilnės, maisto, siuvimo), maisto pramonė, yra remonto, mechanikos gamyklos. Veikia teatras.
Netoli miesto yra Kunja Urgenčas, pasaulio paveldo objektas.
Istorija
Dašoguzas įsikūrė 1681 m. kaip pakelės poilsiavietė. XIX a. pradžioje buvo tvirtovė. 1924 m. gavo miesto teises.
Bajoriškių piliakalnis
Bajoriškių piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 7039; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AV1638) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Daugailių, Daugailių seniūnija. Pasiekiamas iš plento A6 Utena – Zarasai, pravažiavus Limino ežerą ir pasukus į dešinę pietryčių kryptimi 200 m keliuku, yra kairėje pietvakariuose.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas kalvoje, Liminėlio ežero šiaurės rytų krante. Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 40x15 m dydžio, 1 m aukštesniu šiaurės rytų kraštu. Pietinis ir vakarinis šlaitai statūs, 21 m aukščio, šiaurinis šlaitas nuolaidus, 2 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, pietrytinis šlaitas - bulviarūsių duobių. Dabar jis dirvonuoja.
Tyrimai
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Kultūrinio sluoksnio nepastebėta. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Grigorijus Rasputinas
Grigorijus Jefimovičius Rasputinas (Григорий Ефимович Распутин; apie 1869 sausio 21 d.  – 1916 m. gruodžio 30 d.) – rusų valstietis ir mistikas, kurio gebėjimai pagerinti Rusijos caro Nikolajaus II sūnaus Aleksejaus sveikatos būklę (jis sirgo hemofilija) suteikė galimybę daryti didelę įtaką caro šeimai (ypač imperatorei Aleksandrai) ir dvarui. G. Rasputinas faktiškai buvo caro šeimos favoritas.
Biografija
thumb|left| Grigorijus Rasputinas su caro šeima ir guvernante Gana daug G. Rasputino biografijos detalių sparčiai diskutuojamos ir nėra tiksliai žinomos, yra daug kontroversijų. Tiksli mistiko gimimo data irgi nėra žinoma, skirtingi biografai nurodo labai įvairiai. Labiausiai tikėtina, kad jis bus gimęs tarp 1863 ir 1873 metų. Gimė kaip Grigorijus Jefimovičius Novychas (Григорий Ефимович Новых) Pokrovskojės kaime netoli Tiumenės (tuometinėje Tobolsko gubernijoje, Sibire).
Nors ir lankęs mokyklą, Grigorijus Novychas buvo beraštis, tačiau pasižymėjo dideliu palaidumu ir ištvirkimu, todėl jis ėmė vadintis Rasputinu ( – palaidas, ištvirkęs). 18 metų atsivertė į religiją ir galiausiai nuėjo į Verchoturjes vienuolyną (Верхотурский монастырь), kuriame įsitraukė į flagelantų (save plakančių, ) sektą. Vėliau jis sutiko šventąjį Makarijų, kuris turėjo didelės įtakos G. Rasputino pažiūroms. G. Rasputino manymu, flagelantų doktrinos esmė – kad „šventąją beaistrybę“, lemiančią artumą prie Dievo, galima pasiekti tik tuomet, kai po ilgų ištvirkavimo parų apima lytinis (seksualinis) nuovargis. Taigi Rasputinas netapo vienuoliu. Jis sugrįžo į gimtąjį Pokrovskojės kaimą, kur 1889 m. vedė Proskoviją Fiodorovną ir su ja susilaukė 3 vaikų (dar vienas G. Rasputino vaikas buvo ne jos). Tačiau santuoka nesustabdė G. Rasputino – jis ir toliau keliavo, 1901 m. kaimą paliko kaip piligrimas, buvo Atono kalno vienuolyne Graikijoje, aplankė Jeruzalę, o gyveno iš valstiečių gaudamas maisto ir reikmenų. Palaipsniui jis įgavo stareco ( – save skelbiantis šventuoju) reputaciją, kadangi gebėjo gydyti ligonius ir numatyti ateitį.
Po ilgų klajonių G. Rasputinas 1903 m. atvyko į Sankt Peterburgą, kur jį sutiko Sankt Peterburgo religinės akademijos inspektorius Teofanas ir Saratovo vyskupas Hermogenas. Tuo metu caro dvare irgi ėmė populiarėti mistika ir okultizmas, todėl G. Rasputinas – susivėlęs netvarkingas ir purvinas keliauninkas su žibančiomis akimis ir tariamai turintis ypatingų gydymo galių – buvo gana šiltai sutiktas. 1905 m. jis buvo pristatytas caro šeimai, o 1908 m. Nikolajus II su žmona pakvietė į caro rūmus dėl to, kad caraičiui Aleksejui (jauniausiam caro šeimos vaikui) paūmėjo hemofilija (kurią jis paveldėjo iš savo prosenelės karalienės Viktorijos) ir prasidėjo kraujavimo protrūkis. G. Rasputinui pavyko sumažinti caraičio kančias (gali būti, kad hipnozės būdu), o išvykdamas iš rūmų jis įspėjo tėvus, kad tiek caraičio, tiek ir visos dinastijos likimas neatšaukiamai priklausąs nuo paties G. Rasputino; nuo tada, manoma, prasidėjo dešimtmetis, kai G. Rasputinas turėjo daug įtakos caro šeimai ir valstybės reikalams.
Prieš caro šeimą G. Rasputinas stengėsi atrodyti kuklus ir šventas valstietis. Tačiau už dvaro rūmų jis sugrįždavo į ištvirkusį ir palaidą gyvenimą. Pamokslaudamas, kad fizinis sąlytis su juo turįs valantį ir gydantį poveikį, jis prisiviliodavęs daug meilužių ir net gundydavęs kilmingas moteris. Kai šitoks G. Rasputino elgesys tapo žinomas pačiam carui, pastarasis atsisakė tikėti tokiomis kalbomis ir vis dar buvo įsitikinęs, kad G. Rasputinas yra tiesiog šventasis, o tuos, kurie kaltino G. Rasputiną ar pasakodavo apie jo negražų elgesį, išsiųsdavo į tolimus šalies regionus arba visiškai atimdavo svarbias pozicijas, kurias jie užimdavo.
1911 m. G. Rasputino elgesys tapo masiniu skandalu. Tuometinis premjeras P. Stolypinas carui nusiuntė ataskaitą apie G. Rasputino elgesį, ir nors caras išvijo G. Rasputiną iš rūmų, tačiau po kelių mėnesių carienė Aleksandra jį vėl sugrąžino. Nikolajus II, nenorėdamas pakenkti savo žmonai ir sūnui, kuriems G. Rasputinas turėjo akivaizdžiai teigiamą poveikį, nusprendė nekreipti dėmesio į pasakojimus apie būtus ir nebūtus G. Rasputino darbus ir jo reputaciją liaudyje.
Valdžios caro rūmuose viršūnę G. Rasputinas pasiekė po 1915 metų. I pasaulinio karo metu caras ėmėsi asmeniškai vadovauti savo armijai (1915 m. rugsėjis), nuėjo su kariuomene į frontą, o žmoną Aleksandrą paliko tvarkyti šalies vidaus reikalų, tuo tarpu kai G. Rasputinas buvo pagrindinis jos patarėjas. Jis susitikdavo su bažnyčios hierarchais, parinkdavo ministrus (neretai – stokojančius kompetencijos oportunistus), jo sprendimai kartais neigiamai atsiliepdavo ir karo prasme. Nors G. Rasputinas ir nepalaikė jokios politinės partijos ar grupuotės, jis buvo aršioje opozicijoje bet kam, kas priešinosi autokratijai ar jo sprendimams.
Iki 1916 m. buvo bandyta kaip nors apsaugoti Rusiją nuo G. Rasputino, kaip nors jį pašalinti. Galų gale, ultrakonservatorių grupė, kuriai priklausė ir princas Feliksas Jusupovas (caro dukterėčios vyras), Vladimiras Puriškevičius (dūmos narys) ir didysis kunigaikštis Dmitrijus Pavlovičius (caro pusbrolis), ėmėsi suokalbio siekdami pašalinti G. Rasputiną ir išgelbėti monarchiją nuo tolesnio skandalo. Gruodžio 29-30 d. (senuoju stiliumi – gruodžio 16-17 d.) naktį F. Jusupovas pasikvietė G. Rasputiną į savo namus, kuriuose jį vaišino užnuodytais pyragaičiais ir vynu. Nepaisant nuodų, G. Rasputinas nemirė, todėl įtūžęs F. Jusupovas į jį šovė. Nors G. Rasputinas ir nukrito, tačiau paskui jis sugebėjo pabėgti į dvaro kiemą, kur V. Puriškevičius vėl jį pašovė. Tuomet žudikai jį surišo ir įmetė į ant Nevos ledo buvusią eketę, kur G. Rasputinas galiausiai mirė paskęsdamas.