cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zenonas Streikus
Biografija
1992–1995 m. Lietuvos psichologų sąjungos prezidentas, Rotary klubo narys, Europos valstybių tarnautojų mokymo centrų nuolatinės konferencijos vykdomojo komiteto narys, visuomeninės organizacijos „Jaunimas – jaunimui“ pirmininkas, visuomeninių organizacijų „Ž. Lipšico skulptūrų parkas“ ir „Poetinis Druskininkų ruduo“ valdybos narys. Moka rusų, anglų, vokiečių kalbas.
Sutuoktinė Danutė, vaikai Mindaugas, Vaidilutė, Vytenis.
Mandarininis kinkanas
Mandarininis kinkanas (Fortunella hindsii) – rūtinių (Rutaceae) šeimos kinkanų (Fortunella) genties augalų rūšis.
Dygus krūmas (2n = 18). Žinoma tetraploidinė forma (2n = 36).
Vaisiai – smulkūs 1-1,5 cm skersmens beveik rutuliški, skaisčiai ar raudonai oranžiniai citrinvaisiai. Minkštimas aštraus skonio, nevalgomas. Sulčių maišelių mažai, jie smulkūs, verpstiški.
Laukiniai mandarininiai kinkanai gausiai auga Pietryčių Kinijoje (Guangdong provincijoje), kalvose ir kalnuose.
Pašilė (Zarasai)
Pašilė – kaimas Zarasų rajono savivaldybės pietvakariuose, Baraukos miško vakariniame pakraštyje. Kaimo pietuose telkšo keletas tarpusavyje susijungusių vandens telkinių – Vasaknų tvenkinys, Vykežeris, Sniūtys.
thumb|left|230px|Didelis akmuo Pašilėje
Druckūnai
Druckūnai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Varėnos, 5 km į šiaurės rytus nuo Tolkūnų, 6 km į pietvakarius nuo Babriškių. Seniūnaitijos centras. Pro kaimą eina kelias. Telkšo mažytis ežerėlis Bingutė.
Istorija
1712 m. Druckūnų seniūnija buvo Micučių valda. Vėliau – kaimo apylinkės centras Varėnos valsčiuje.
Iki XX a. vid. šalia Druckūnų ėjo Užnemunės geležinkelis. Iki 1954 m. – Druckūnų apylinkės centras.
Gyventojai
thumb|left|230px|Kaimo kryžius
Rohullah Nikpai
2008 m. vasaros olimpinių žaidynių metu pelnė bronzos medalį ir tapo pirmuoju šalies olimpiniu prizininku.
Karčiarninkai
Karčiarninkai, Karčianinkai arba Železnodorožnojė (, nuo 1929 m. Blumenfeld, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės kaimas į pietus nuo Dobrovolsko. Železnodorožnojės gyvenvietė apima dalį buvusio Karčianinkų kaimo ir dalį buvusio Pilkalnio miesto teritorijos.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Karčianinkų kaimo bendruomenė 1933 m. Įkurti apie 1580 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: Kartzschamninken, Kartzawninken, Kartzaunincken, Kartzaningken, Karzaningken, Kartzanincken, Kartscharningken, Kartszarningken. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 14 ugniakurų, 1821 m. – mišrusis kaimas su 78 gyventojais. 1846 m. Karčianinkuose buvo 18 gyvenamųjų pastatų ir 248 gyventojai. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Užpjaunių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai. 1874 m. apskrityje įsteigtas Užpjaunių valsčius, kuriam priklausė ir Karčianinkų kaimo bendruomenė. Tikintieji priklausė Pilkalnio evangelikų liuteronų parapijai. Kaime buvo mokykla.
1944 m. rudenį, artėjant frontui, gyventojai evakuoti į Vokietijos gilumą, vietinių gyventojų nebeliko. Po Antrojo pasaulinio karo atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos.
Kalmukų kalba
Kalmukų kalba – mongolų kalbų grupės kalba. Vartojama Kalmukijos Respublikoje, iš dalies Astrachanės, Rostovo, Volgogrado srityse, Stavropolio krašte, taip pat Kinijoje. Kalbančiųjų – 174 tūkst. Skiriamos turgutų ir derbetų tarmės. Literatūrinė kalba remiasi abiem tarmėmis. Iki XVII a. vidurio vartoti mongolų, vėliau Zajos-Panditos, nuo 1924 m. vartojami rusų (1931–1938 m. vartoti lotynų) rašmenys.
Kirstukiniai
Kirstukiniai (Soricidae) – žinduolių šeima, kurios atstovai išore panašūs į peles. Snukutis laibas, akys labai mažos. Turi 26-32 dantis. Pora viršutinių ir pora apatinių priekinių dantų padidėję. Seilės nuodingos. Aktyvūs visą parą, žiemą neįminga. Minta vabzdžiais, jų vikšrais bei sliekais.
Šeimoje yra virš 300 rūšių. Išskiriami 3 pošeimiai ir šios gentys:
'''Pošeimis. Soricinae:''' '''Pošeimis. Crocidurinae:''' '''Pošeimis. Myosoricinae:''' ???
Lietuvoje gyvena šie kirstukiniai gyvūnai:
Nemuno kraštas
Nemuno kraštas – literatūrinis-meninis ir informacinis iliustruotas žurnalas, ėjęs 1964–1991 m. Vitcenkauze-Veroje (Vokietija) lietuvių ir vokiečių kalba.
Istorija
Nuo 1982 m. – Vokiečių-lietuvių literatūrinės draugijos organas. Iš pradžių buvo dvimėnesis, nuo 1982 m. – ketvirtinis leidinys. Leidėja – Cimermanų leidykla. Tiražas 1991 m. – 2150 egz. Žurnalą puošė Mažosios Lietuvos vėliava ir herbas Vytis.
Atsakingieji redaktoriai:
Vytautas Kazlauskas
Vytautas Kazlauskas (1919 m. rugsėjo 5 d. Avikilai, Liudvinavo valsčius – 2008 m. rugsėjo 27 d. Kaunas) – Lietuvos katalikų kunigas, monsinjoras (1980 m.), habilituotas humanitarinių mokslų daktaras, teologijos mokslų daktaras (1950 m.).
Biografija
1944 m. baigęs Vilkaviškio kunigų seminariją įšventintas kunigu. Baigiantis Antrajam pasauliniam karui pasitraukė į Vakarus. Studijavo 1945–1946 m. teologiją, sociologiją ir pedagogiką Insbruko, 1946–1950 m. teologiją ir sociologiją – Grigaliaus, 1951–1952 m. sociologiją ir žurnalistiką – Pro Deo universitete Romoje.
1950–1988 m. Vatikano radijo lietuvių skyriaus vedėjas. 1951–1953 m. lietuvių kunigų sąjungos Romoje pirmininkas. Grįžęs į Lietuvą 1990–1997 m. Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakultete ir Kauno kunigų seminarijoje dėstė religijotyrą ir socialinį Bažnyčios mokslą, nuo 1992 m. profesorius. 1992–1993 m. Lietuvos vyskupų konferencijos generalinis sekretorius. 1990 m. įkūrė „SOS vaikų kaimų“ Lietuvoje draugiją. 1991 m. labdaros ir paramos fondo „Vaiko tėviškės namai“ (Kaune ir Marijampolėje) vienas steigėjų, jų dvasios vadovas ir pirmininkas.
Bendradarbiavo užsienio lietuvių dienraštyje „Draugas“. Leidinyje „Lietuvių katalikų mokslo akademijos suvažiavimo darbai“, žurnaluose „Logos“, „Naujasis židinys-Aidai“ ir kituose paskelbė mokslinių straipsnių.
Ližė
miniatiūra|250px|right|Senovinė ližė – eksponatas ant sienos miniatiūra|250px|right|Duonos pašovimas su liže į krosnį
Ližė – medinė mentė ilgu kotu duonai pašauti į krosnį kepimui. Ližės mentė dažniausiai pailgos ovalios ar stačiakampės formos. Ant jos dedama iš duonkubilio pakabinta tešla ir rankomis glaistant suformuojamas panašaus dydžio duonos kepalas. Kad šviežios tešlos kepalas prie ližės nepriliptų ant jos klodavo džiovintų klevo lapų, ajerų, kopūstlapių, pabarstydavo miltais, sėlenomis. Ilgas kotas reikalingas apsaugoti kepėjo rankas nuo kaitros, sklindančios iš duonkepės krosnies.
Aprašymas
Tradicinė ližė buvo daroma daugiausia iš vientiso medžio, rečiau iš dviejų-trijų dalių, kai papildomos lentelės pridedamos ližės mentei praplatinti. Ližės galva ovali ar stačiakampė, nusklembtais kampais, kartais atskirai tvirtinama prie koto. Bendras ilgis – iki 2,5 m. Kartais ją iš pečiaus ištraukdavo, padėję ližę ant padielko. Panaudota kepant duoną, ji paskui pastatoma kur nors gryčioje netoli pečiaus, klėtyje.
Šiuolaikinės ližės padaromos iš skirtingų medžiagų, mentė gali būti skardinė (picoms kepti).
Paparčių koplyčia
Paparčių dominikonų vienuolyno koplyčia – koplyčia, esanti Kaišiadorių rajone, Paparčiuose. Tai buvusio dominikonų vienuolyno XVIII a. kapinių koplyčia, stovinti gyvenvietės pietiniame pakraštyje, kairiajame Žiežmaros upelio krante, šalia kelio ; netoliese stūkso Paparčių piliakalnis.
Istorija
1999–2004 metais čia buvo vykdomi archeologiniai tyrinėjimai, rengiami vienuolyno teritorijos sutvarkymo ir pritaikymo tiek Paparčių seniūnijos ir parapijos, tiek lankytojų bei piligrimų reikmėms projektai.
Koplyčia statyta XVIII a. II-oje pusėje. Jos interjerą puošia iliuzinis, ant sienos tapytas altorius, kuriame buvęs titulinis šv. Vincento Ferariečio paveikslas. 1987 m. atlikti tyrimai parodė, kad XVIII a. al secco technika atlikta tapyba dengė visą koplyčios skliautą su liunetėmis, sienas. Pagrindinis fasadas dekoruotas tapytu skydu su užrašu. Jį dabar slepia tinko sluoksnis. Sovietmečiu koplyčia paversta sandėliu. Joje laikė trąšas, grūdus, miltus.
Būklė
Pagal kaimų bendruomenės „Viltija“ projektą buvo vykdomi dominikonų koplyčios polichrominio dekoro avarinės būklės likvidavimo ir konservavimo darbai. Keliais sluoksniais uždažyta dekoratyvinė sienų tapyba kartu su tinko paviršiumi labai sunykusi. Restauratorių pasiūlyta išlikusius interjero dekoro fragmentus atidengti, atlikti visų tapybos sluoksnių konservaciją ir dalinę rekonstrukciją.
Koplyčioje rengiami Paparčių Baroko kultūros festivalio koncertai, kurių tikslas – sutelkti baroko epochos tyrinėtojus, šios epochos muzikos atlikėjus, sukaupti žinių ir lėšų vienintelio autentiško tos epochos statinio ne tik Paparčiuose, bet ir visame Kaišiadorių rajone – koplyčios išsaugojimui.
Valentino diena
Valentino diena arba '''Šv. Valentino diena''' švenčiama vasario 14 d. Ji vadinama įsimylėjėlių arba meilės diena.
Istorija
Manoma, kad Šv. Valentinas buvo Romos vyskupas, kuris gyveno II a. Tuometinis Romos imperatorius Klaudijus II buvo išleidęs įsakymą, draudžiantį tuoktis. Šitaip jis siekė, kad kuo daugiau vyrų eitų kariauti ir gintų imperiją nuo išorinės agresijos ir vidinės netvarkos. Imperatorius manė, kad vedę vyrai yra emociškai labiau prisirišę prie savo šeimų, todėl negali būti geri kariai. Vyskupas Valentinas, matydamas jaunų žmonių skausmą, juos sutuokdavo slapčia. Klaudijus II išgirdęs apie tokį vyskupo elgesį, jį suėmė ir uždarė į kalėjimą, kur vasario 14 d. Valentinas buvo nubaustas mirtimi. Po kiek laiko Valentinas buvo paskelbtas šventuoju.
Lietuvoje
Lietuvoje ši šventė yra labai nesena – ji švenčiama tik po nepriklausomybės atgavimo 1990 m. Kai kurie kultūros istorikai ir etnografai mano, kad panaši šventė senovės lietuvių kultūroje buvo gegužės 13 d. – meilės deivės Mildos diena.
Suvorovas (Suopynai)
Suvorovas (,, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Ozerkų kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1311 m. minimas Swopin. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1947–2008 m. Zarečjės apylinkės kaimas.
Vytautas Juškus
Vytautas Juškus (g. 1944 m. vasario 16 d. Tolučiuose, Šaukėnų valsčius) – inžinierius, ekonomistas, Lietuvos politinis veikėjas.
Biografija
1963 m. baigė Šaukėnų vidurinę mokyklą, 1964–1967 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1979 m. baigė Kauno politechnikos institutą.
1967–1979 m. – Šiaulių televizorių gamyklos darbininkas, 1980–1987 m. – gamyklos direktorius. 1987–1992 m. Šiaulių dramos teatro direktorius. 1992–1996 m. Seimo narys pagal LDDP sąrašą, Ekonominių nusikaltimų tyrimo komisijos pirmininkas. 1996–1998 m. Lietuvos valstybinio komercinio banko Šiaulių skyriaus valdytojas. Nuo 1997 m. – Šiaulių universiteto dėstytojas, 1998–2001 m. – universiteto rektoriaus padėjėjas. 2001–2003 m. Šiaulių apskrities valstybinės mokesčių inspekcijos viršininkas. 2003–2007 m. Šiaulių miesto savivaldybės meras, Lietuvos savivaldybių asociacijos tarybos ir valdybos narys. Nuo 2007 m. pensininkas.
1997–2001 m., 2003–2015 m. ir nuo 2023 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos žolės riedulio federacijos garbės prezidentas.
Paprastasis šaltekšnis
Paprastasis šaltekšnis (Frangula alnus) – šunobelinių (Rhamnaceae) šeimos augalas.
Paplitimas ir augavietės
Lietuvoje paplitęs visoje teritorijoje, tačiau nevienodai. Didesni plotai yra vidurio lygumoje, pietvakarinėje ir šiaurinėje Lietuvos dalyse. Auga miškuose, krūmuose, upių ir ežerų pakrantėse, pelkėse, raistuose. Derlingesnėse dirvose būna išlakesnis, mažiau šakotas, skurdesnėse – blogiau auga, gausiai šakojasi.
Morfologija
Daugiametis 3–6 m, kartais iki 7 m aukščio, dažniausiai augantis kaip krūmas arba gerokai rečiau neaukštas medelis. Išaugusio medelių kamieno skersmuo gali būti iki 20 cm skersmens. Žievė lygi, beveik juoda. Ūgliai raudonai rudi, nedygliuoti, trapūs. Lapai tamsiai žali, kiaušiniški, lygiakraščiai, auga pražangiai. Jų pažastyse išauga po 2-7 smulkius žiedus. Vainikėliai žalsvai balti. Žydi gegužės-liepos mėn. Vaisius – rutuliškas, sultingas kaulavaisis, prinoksta rugpjūčio-rugsėjo mėn. Nenunokę vaisiai būna avietiškai raudoni, o nokdami tamsėja ir tampa juodi.
Panaudojimas
Žydintis šaltekšnis – dekoratyvus augalas. Jį gausiai lanko bitės, todėl jis svarbus bitininkams.
Žievė ir vaisiai turi dažomųjų medžiagų.
Rusvai oranžinė mediena naudojama tekinimo darbams, dekoratyvios faneros gamyboje. Deginant medieną lieka beveik bepelenė anglis, kuri plačiai naudojama ūkyje.
Vaistinės augalo savybės
Kaip vaistinis augalas, naudojamas liaudies medicinoje.
Žievės nuoviras veikia liuosuojančiai, yra kaip žarnyno veiklą skatinanti priemonė.
Kartais žievė būna gydomųjų arbatų sudėtyje. Iš jos gaminamas sausas bei skystas ekstraktas, milteliai.
Vaistinės žaliavos rinkimas
Paruošta žaliava – 0,5-2,0 mm storio žievės gabalai. Jaunos žievės išorinis paviršius lygus, senesnės – kiek šiurkštokas, tamsiai pilkai rusvos spalvos su šviesiais skersiniais brūkšneliais. Pažeidus viršutinį paviršių matyti raudonas kamščio sluoksnis. Iš vidaus žievė lygi, geltonai raudona arba raudonai ruda, kartaus skonio. Paveikus 5 % šarmo tirpalu, žievė nusidažo kruvinai raudona spalva.
Šaltekšnio žievė naudotina tik po 1 metų nuo paruošimo arba tik paruoštą žievę būtina 1 val. pakaitinti 100 °C temperatūroje. Tas labai svarbu, nes šviežioje žievėje yra nuodingųjų junginių, sukeliančių vėmimą. Aukštoje temperatūroje arba per ilgesnį laiką prasideda šių junginių autooksidacija. Oksidacijos produktai pasižymi vidurius laisvinančiomis savybėmis. Žievę galima saugoti 5, kartais – 7 metus.
Sikšniai
Sikšniai  – kaimas Latvijoje, Pietų Kuršo savivaldybėje, 13 km į šiaurės rytus nuo Rucavos, beveik 8 km nuo Lietuvos sienos (Sriauptų). Dunikos valsčiaus centras. Vieškeliai į Ječius, Šukenę. Aplink miškai, yra durpynas. Veikia pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas, ambulatorija, valsčiaus muziejus. Yra vėjo malūnas.
Gėpaičiai
Gėpaičiai – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Ramučių.
Diadema (miestas)
Diadema  – miestas pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje, 17 km į pietus nuo San Paulo (įeina į jo aglomeraciją), prie Bilingso tvenkinio. Vystoma daugiausia automobilių gamyba.
Istorija
Vietovė gyvenama nuo seno, bet tik 1959 m. sukurta Diademos savivaldybė.
Nuorodos
Santos FC
Kosuv Ruskai
Kosuv Ruskai  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1530 m. kaime pastayta stačiatikių cerkvė, kuri nuo 1596 m. tapo unitų cerkve. Iki II pasaulinio karo kaime veikė Kosuv Ruskų žydų kapinės.
Jerome Robbins
Jerome Robbins (1918 m. spalio 11 d. – 1998 m. liepos 29 d.) – amerikiečių kino režisierius ir choreografas, kurio darbai buvo naudojami nuo klasikinio baleto iki to laiko muzikinių teatrų spektaklių. Jo garsiausi choreografiniai darbai: On the Town, High Button Shoes, The King And I, The Pajama Game, Bells Are Ringing, West Side Story, Gypsy: A Musical Fable ir Fiddler on the Roof.
Skorpeninės
Skorpeninės (Scorpaenidae) – skorpenžuvių (Scorpaeniformes) būrio žuvų šeima. Panašios į ešerius, tačiau galva, ypač jos šonai, labai dygliuoti. Pelekų spygliai kieti. Žvynai ktenoidiniai. Šeimoje yra labai nuodingų žuvų, dauguma jų ryškiaspalvės.
Gyvena prie dugno šiltose jūrose, tik nedaugelis rūšių paplitusios kiek šiauriau, tačiau retos gėluose vandenyse. Minta vėžiagyviais, žuvimis. Auginamos ir akvariumuose, bet reikalinga maitinti gyvu maistu. Šeimoje yra 23 gentys, apie 300 rūšių.
Kolorado Avalanche
Kolorado „Avalanche“ – NHL Vakarų konferencijos Šiaurės vakarų pogrupio ledo ritulio komanda iš Kolorado, Denverio, JAV.
Istorija
San Francisko miestas buvo apdovanotas vieta NHL lygoje, bet komanda greitai persikėlė į Kvebeką 1972 m. ir pavadinimu Quebeck "Nordiques" pradėjo žaisti WHA lygoje. 1979 m. komanda pateko į NHL lygą, bet jai ten nesisekė. Komanda tapo viena iš prasčiausių lygoje. 1992 m. Eric Lindros buvo pakviestas naujokų biržoje, bet atsisakė žaisti už "Quebeck Nordiques", todėl komanda jį išmainė į 5 kitus žaidėjus, du naujokų biržos šaukimus ir 15 mln. JAV dolerių. Kitą sezoną komanda pirmą kartą pasiekė atkrintamąsias varžybas, o dar kitą sezoną laimėjo Šiaurės vakarų pogrupyje. 1995 m. komandos vadovas pardavė ją pirkėjams Denveryje ir komanda tapo Colorado "Avalanche".
Kijoši Tomizava
(g. 1943 m. gruodžio 3 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Velso deklaracija
thumb|Welles deklaracija Velso deklaracija (angl. Welles Declaration) – deklaracija, kurią paskelbė einantysis JAV valstybės sekretoriaus pareigas Sumneris Velsas 1940 m. liepos 23 d. Deklaracija laikoma Tarybų Sąjungos įvykdytos Baltijos šalių okupacijos nepripažinimo JAV politikos pradžia. Velso deklaracija žymi Stimsono doktrinos taikymą Baltijos šalių atžvilgiu. JAV pripažino 51 metus Tarybų Sąjungos įvykdytą agresiją ir palaikė Baltijos šalių nepriklausomybės siekį.
Deklaracijos tekstas
Šiomis dienomis išryškėjo ydinga įvykių raida, sparčiai artėjanti prie atomazgos, kai trijų nedidelių Baltijos valstybių – Estijos, Latvijos ir Lietuvos – politinė nepriklausomybė ir teritorinis vientisumas sąmoningai ir nuosekliai gali būti sunaikintas vienos iš galingesnių kaimynių.
Nuo tos dienos, kai šių šalių tautos sukūrė nepriklausomas ir demokratines valstybes, Jungtinių Amerikos Valstijų žmonės su giliu prielankumu stebi jų ženklią pažangą kuriant valstybingumą.
''Mūsų Vyriausybės politika žinoma visiems. Jungtinių Amerikos Valstijų žmonės prieštarauja bet kokiems grobuoniškiems veiksmams, nepriklausomai nuo to, ar jie yra tiesioginio jėgos panaudojimo, ar tiktai grasinimo ją panaudoti rezultatas. Jungtinių Amerikos Valstijų žmonės taip pat prieštarauja bet kokiam vienos valstybės, kad ir kokios galingos, kišimuisi į kitos suverenios, nors ir silpnesnės, valstybės vidaus reikalus.''
Šie principai sudaro 21 suverenios Naujojo Pasaulio valstybės tarpusavio santykių pagrindą.
Jungtinės Amerikos Valstijos ir toliau laikysis šių principų, nes Amerikos žmonės yra įsitikinę, kad jeigu santykiai tarp tautų nebus grindžiami tikėjimu šiais principais, nebus įmanomas ir proto, teisingumo bei teisės viešpatavimas, - kitaip tariant, - negalėsime apsaugoti šiuolaikinės civilizacijos pagrindų.
Leonas Balčiūnas
Leonas Balčiūnas (1932 m. liepos 20 d. Titoniuose, Klovainių sen., Pakruojo rajone – 2019 m. gruodžio 26 d. Kaune ) – pedagogas, Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjungos narys, rašytojas, redaktorius; „Žiemgalos“, „Sėlių“ draugijų, kūrybinės raiškos asociacijos „Kauno branduma“ narys.
Biografija
1948 m. baigė Linkuvos gimnazijos 4 klases. 1948–1950 m. mokėsi Kauno mokytojų seminarijoje, 1951–1952 m. Panevėžio mokytojų seminarijoje, 1955–1963 m. studijavo VPI (lietuvių kalbą ir litertūrą)
Praktikuojantis katalikas, groja armonika, kuria dainas, padeda vargšams.
Pedagoginė veikla
1949–1950 m.– Mikantonių (Šalčininkų r.) pradinės mokyklos mokytojas, 1951–1959 m. įvairių Linkuvos r. (dabar Pakruojo r.) septynmečių ir vidurinių mokyklų lietuvių ir rusų kalbų mokytojas. 1960–1980 m. Kauno ekonomikos technikumo lietuvių kalbos ir literatūros, trūkstant šių pamokų – estetikos, etikos, stilistikos, informatikos dėstytojas. Nesant pilno krūvio Ekonomikos technikume – įvairiu metu Politechnikumo, Kooperatinio, Žemės ūkio technikumo, Medicinos mokyklos lietuvių kalbos ir literatūros neetatinis dėstytojas. Kelis kartus dalyvavo Aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerijos organizuotuose ilgalaikiuose tobulinimo kursuose, skaitydavo pranešimus respublikiniuose pedagoginiuose skaitymuose (1960–1980 m.).
Kita veikla
Nuo 1980 m. – pensininkas. Neetatinis korespondentas „Kauno tiesoje“, „Valstiečių laikraštyje“ (1980–1990). Ekonomikos technikume visuomeniniais pagrindais įvairiu metu buvo literatų, kraštotyros, Raudonojo Kryžiaus draugijos pirmininkas, civilinės gynybos štabo viršininkas (1960–1980 m.).
Kūryba
Nuo 1980 m. atsidavė kūrybai. Daugelio knygų redaktorius, iš kurių svarbiausios: dr. V.Kazlausko „Atverkime protus ir širdis Jėzui Kristui“ (veikalo surinkėjas, maketuotojas, redaktorius, 2009, 520 p.), dr. V. Mikučio "Kunigas Petras Mikutis Viešpaties vynuogyne“ (esė, koreguotojas, maketuotojas, redaktorius, 2009, 264 p.).
Per kūrybos 37-erius metus kas metai arba kas dveji rengdavo kūrybos parodas: iš pradžių – eilėraščių, išspausdintų periodikoje, vėliau – išleistų knygų parodas (Maironio lietuvių literatūros muziejuje, bibliotekose, mokyklose ir kt.). Spausdino satyrinius eilėraščius „Nemune“, „Šluotoje“, „Valstiečių laikraštyje“, „Kauno tiesoje“, „Šeimoje“ ir kt., skaitydavo juos per radiją, susirinkimuose (1980–1990). 1998–2017 m išleido 55 elektroninius išteklius. 2014 m. leidinį „30 knygų su priedais“ pateikė bibliotekoms ir mokykloms. Už labdarą gavo 70 padėkų, (padėkų tekstai knygoje „Myliu knygą, biblioteką..“ 153-253p.), o 2017 m labdara pateikė bibliotekoms leidinį „40 knygų su priedais“, gavo 82 padėkas (padėkų tekstai knygoje „Bibliotekų šedevruose“(51-130p.).
Rengia susitikimus su skaitytojais, pristatinėja savo knygas Literatūros muziejuje, Tautinės kultūros centre, įvairiose mokyklose, bibliotekose ir kt. Pats platino savo knygas mokyklose per švietimo skyrius, profesinėse mokyklose (1990–2005). Padovanojo 2015 07 15-17 Vilniuje vykusio Pasaulio lietuvių bendruomenės atstovų XV Seimo iš 33 pasaulio valstybių dalyviams po vieną kompaktinį diską su įrašytomis 37 jo knygomis, turint teisę dauginti ir pateikti ten lietuviams. Visi literatūros darbų duomenys Martyno Mažvydo nacionalinės bibliografijos duomenų banke (240 įrašų).
Alunitas
Alunitas – mineralas, kalio aliuminio hidratuotas sulfatas, kurio cheminė formulė yra KAl3[SO4(OH)2]3. Mineralas žinomas nuo XVI a., kai buvo rastas ir naudotas alūnams gauti. Be šios paskirties, alunitas naudojamas kaip aliuminio rūda ir kaip kalio druskų šaltinis.
Mineralas randamas trachitų, riolitų ir panašių kalio praturtintų vulkaninių uolienų gyslose. Susidaro dėl sieros rūgšties sąveikos su uolienomis, turinčiomis oksiduojamus metalų sulfidų mineralus. Alunitas taip pat randamas netoli fumarolių.
Alunito telkiniai yra Rusijoje, Ukrainoje, JAV, Kinijoje, Irane, Meksikoje ir kitur.
Gerbėniškė
Gerbėniškė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Šaukėnų.
Ruklių piliakalnis
Ruklių piliakalnis su gyvenviete, Kliedkalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3614; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1338; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A950KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24068) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Ruklių Daugailių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Radeikiai – Sudeikiai ties mūriniu dviaukščiu dešinėje pasukus į dešinę rytuosna keliuku ir pavažiavus 800 m labiau laikantis kairės.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 25x16 m dydžio, 2 m aukštesne šiaurine dalimi. Pietrytiniame šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra trikampė 16x16 m dydžio terasa, per 1,5 m žemėjanti į pietryčius. Šlaitai statūs, 15 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja, pietrytiniame šlaite ir aikštelėje auga pavieniai beržai.
Šiaurinėje papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lygios keramikos.
Tyrimai
1958 m. ir 1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 2 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1193000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Nemunaičių pagrindinė mokykla
Kalvarijos savivaldybės Nemunaičių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kalvarijos savivaldybėje, Mikališkiuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190376925. Steigėjas Kalvarijos savivaldybės taryba.
Filialai:
Istorija
1926 m. kaime pastatyta ir rugsėjo 1 d. pradėjo veikti pradžios mokykla. Iki 1931 m. tame pačiame pastate buvo įsikūrusi valsčiaus raštinė, šaulių būstinė ir areštinė. Tarpukario metais Nemunaičių mokykla buvo apylinkės kultūros centras. Mokyklos vedėju paskirtas J. Tekorius.
Po Antrojo pasaulinio karo, 1949 m. rugsėjo 1 d., Nemunaičių pradinė mokykla performuota į septynmetę. Mokėsi 120 mokinių. 1964 m. prie mokyklos pastatytas priestatas. Tais metais mokėsi 228 mokiniai, o 1967-1968 m. net 242. 1988 m. mokykla tapo devynmete, 1992 m. Marijampolės rajono Nemunaičių pagrindinė mokykla, nuo 2000 m. Kalvarijos savivaldybės Nemunaičių pagrindinė mokykla. 2019 m. mokykla uždaryta.
Šimtas kelių iki grabo lentos
Šimtas kelių iki grabo lentos – 2014 m. JAV sukurtas komiškas vesternas, kuriam parašė scenarijų, režisavo ir sukūrė pagrindinį vaidmenį Seth MacFarlane.
Turinys
Tuo metu miestelyje pasirodo paslaptinga gražuolė Ana, kuri maloniai elgiasi su Albertu ir šis netrukus ją įsimyli. Jos paragintas, Albertas net meta iššūkį naujajam Liusės sužadėtiniui Fojui, nors tuoj pat išsigąsta. Vis tik Ana – visiška Alberto priešingybė – nusprendžia jį išmokyti naudotis ginklu, kad jis galėtų deramai pasirodyti dvikovoje. Tačiau didžiausias pavojus Alberto laukia ne akistatoje su Fojumi: kai į miestelį atvyksta visą valstiją šiurpinantis banditas Klinčas su savo gauja, paaiškėja, kad Ana – jo žmona...
Naujosios Akmenės miesto seniūnija
Naujosios Akmenės miesto seniūnija – administracinis-teritorinis Akmenės rajono savivaldybėje, apimantis Naujosios Akmenės miestą. Seniūnija apima 10,7 km² teritoriją.
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 5 seniūnaitijos:
Dunika
Dunika  – kaimas Latvijoje, Pietų Kuršo savivaldybėje, 18 km į šiaurės rytus nuo Rucavos, 7 km nuo Lietuvos sienos (Luknių), Dunikos valsčiuje. Praeina plentas P113 (Gruobinia–Rucava). Aplink miškai, yra Tyrų pelkė (Tīrspurvs), joje nutiestas 6 km ilgio pažintinis takas. Yra liuteronų bažnyčia.
Krupai (Mazovijos vaivadija)
Krupai  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Kosuv Lackų, apie 27 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 89 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
EURIBOR
EURIBOR (Europos tarpbankinės rinkos palūkanų norma) – vidutinės tarpbankinės palūkanų normos, kuriomis bankai pageidauja (pasiruošę) paskolinti lėšas kitiems bankams eurais; orientacinis eurozonos palūkanų dydis. EURIBOR skaičiuoja ir skelbia Europos bankų federacija, kuri atstovauja 4,5 tūkst. bankų 27 ES narėse ir Islandijoje, Norvegijoje bei Šveicarijoje.
EURIBOR indeksas skelbiamas kiekvieną dieną. Pirmą kartą EURIBOR paskelbtas 1998 m. sausio 2 d.. EURIBOR palūkanų norma taip pat laikoma baziniu dydžiu nustatant paskolų palūkanų normas Lietuvoje ir kitose šalyse, ateities sandoriams sudaryti ir kitiems tikslams.
2008–2009 m. finansų krizės įvykiai atskleidė, kad bankai turėjo paskatų nurodyti realybės neatitinkančias palūkanų normas. Teikdami skaičiavimo agentūroms savo skolinimo(-si) kainą, jie remdavosi ne rinkoje iš tikrųjų įvykusiais sandoriais, o „numanomu“ palūkanų normų lygiu tarpbankinėje rinkoje. Pavyzdžiui, kai kurie bankai kartais nurodydavo tokias palūkanų normas, kurios būdavo parankios jų turimoms didžiulės vertės nuo palūkanų normų lygio priklausančioms investicinėms priemonėms. 2013 m. Europos Komisija keturiems bankams („Barclays“, „Deutsche Bank“, „Société Générale“, RBS) paskyrė iki šiol didžiausias baudas dėl dalyvavimo „Euribor“ fiksavimo kartelyje, bendra baudų suma siekė beveik 1 mlrd. eurų.
Kijučiai
Kijučiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Vydenių ir 4 km į vakarus nuo Kalesninkų, prie kelio. Seniūnaitijos centras.
thumb|left|230px|Kijučių koplytėlė thumb|230px|left|Kijučiai iš pietų
Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 182 žmonės, iš kurių 181 buvo užrašyti lenkais.
Bronius Povilaitis (1907)
Bronius Povilaitis (1907 m. rugsėjo 5 d. Diržiuose, Pakruojo raj. – 1985 m. liepos 17 d. Toronte, Kanadoje) – agronomas, LŽŪA docentas, Pabaltijo universiteto profesorius, filosofijos mokslų daktaras, Lietuvos kariuomenės karininkas, Lietuviškosios enciklopedijos bendradarbis, Lietuvių enciklopedijos žemės ūkio skyriaus redaktorius.
Biografija
1925 m. baigė Linkuvos gimnazijos I-ją laidą, 1930 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją Dotnuvoje.
1927 m. rugsėjo 19 d. – 1939 m. rugpjūčio 1 d. LŽŪA laborantas, asistentas, vyriausiasis asistentas. 1938 m. paskirtas organizuoti sėklų kontrolės stotį Kaune, vėliau iki 1941 m. spalio 1 d. šios stoties direktorius. Nuo 1941 m. spalio 1 d. LŽŪA lektorius, docentas. Nuo 1941 iki 1944 LŽUA specialiosios žemdirbystės katedros vedėjas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Nuo 1944 m. spalio 28 d. dirbo Dippe sėklininkystės kompanijoje. Nuo 1945 m. lapkričio mėn. Hamburge veikusio Pabaltijo universiteto asocijuotasis profesorius. Deltmonde veikusio Baltic Advisory Council lietuvių atstovas. 1945–1946 m. tobulinosi augalininkystės srityje Vokietijos Getingeno universitete. 1949 m. kovo 16 d. išvyko į Kanadą, dirbo Kanados agrokultūros institute. Nuo 1949 m. McGill universitete Monrealyje studijavo augalininkystę, selekciją ir genetiką. Nuo 1951 m. gamtos mokslų magistras, o nuo 1954 m. filosofijos mokslų daktaras. Nuo 1957 m. rugpjūčio 15 d. dirbo Kanados žemės ūkio ministerijos tabako tyrimo ir selekcijos stotyje Delhi, Ontarijo provincijoje.
350px|thumb|left|Bronius Povilaitis [[Lietuvos kariuomenėje]] 1931 m. rugsėjo 22 d. Šiaulių apskrities komendantūros pašauktas į Lietuvos kariuomenę, paskirtas į 8 pėstininkų pulką. 1932 m. rugsėjo 15 d. baigė Karo mokyklą (VII aspirantų laida), suteiktas kavalerijos jaunesniojo leitenanto laipsnis ir paleistas į atsargą. 1939 m. vasario 15 d. pakeltas į atsargos leitenatus.
Nuo 1927 m. spalio 2 d. Lietuvos Šaulių sąjungos narys. Nuo 1938 m. sausio 31 d. Lietuvos Šaulių Sąjungos LŽŪA šaulių būrio tarybos pirmininko pavaduotojas.
Nuo jaunų dienų Lietuvos Ateitininkų sąjungos narys. 350px|thumb|Bronius Povilaitis su savo broliais ir seserimis 1929 m. liepos 6 d. Pirmoje eilėje iš eilės Kazimieras ir Ona, antroje Bronius ir Teodora, už jų Aleksas
Apdovanojimai
1938 m. Bronius Povilaitis apdovanotas Vytauto Didžiojo 5 laipsnio ordinu.
Knygos
Bronius Povilaitis parašė tris knygas, dvi išleistos po jo mirties:
Broniaus Povilaičio knygas „Lietuvos žemės ūkis 1918–1940“ ir „Apie įvykius, žmones ir save“ išleido Dr. Broniaus Povilaičio knygų leidimo fondas vadovaujamas Monikos Povilaitis.
Moksliniai straipsniai lietuvių kalba
Iki 1944 m. lietuvių kalba parašyti moksliniai straipsniai išspausdinti Žemės ūkio akademijos metraščiuose (ŽŪAM) arba žurnale „Žemės ūkis“.
1944 m. kalendoriui „Ūkininko patarėjas“ pirmą kartą Lietuvoje parengė duomenų lenteles apie lauko augalus, remiantis Lietuvos ūkio ir klimatinėmis sąlygomis. Šios lentelės, kartu su paaiškinimais ir pastabomis buvo perspausdintos knygoje „Lietuvos žemės ūkis ir statistika“ (red. A. Musteikis. Dillingen, 1948 m.) 400px|thumb|[[Lietuvos žemės ūkio akademijai 50 metų. Iš dešinės Vladas Miceika, kalba Bronius Povilaitis]]
Straipsniai užsienio lietuvių spaudoje
Gyvendamas Kanadoje rašė mokslo populiarinimo straipsnius į lietuvių spaudą.
Referatai skaityti mokslinėse Šiaurės Amerikos draugijose
Parašė ir perskaitė referatus Šiaurės Amerikos draugijose:
Kiškeliškės
Kiškeliškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Kašonių; ribojasi su Pečiauskų ir kitais kaimais. Yra nedidelis to paties pavadinimo Kiškeliškių ežeras, kitoje pusėje kaimas ribojasi su Kašonių ežeru.
Bronius Povilaitis (1907)
Referatai skaityti mokslinėse Šiaurės Amerikos draugijose
Pagrindiniai referatai:
Indėlis enciklopedijose
Bronius Povilaitis parašė keletą straipsnių, leidžiant 1931–1944 m. Lietuviškąją enciklopediją. Nuo 1953 m. kovo 3 d. Bostone išleistos Lietuvių enciklopedijos žemės ūkio skyriaus redaktorius. Jai parašė apie 50 straipsnių:thumb|right||300px|Lietuvių enciklopedija. Bostonas, 1953-1987 m., 1-37 t.
Bizantija
thumb|280px|Bizantijos imperija 476-1400 m. Bizantijos imperija (🇬🇷, ), taip pat vadinama Rytų Romos imperija, arba tiesiog Bizantija – istoriografinis terminas, naudojamas nuo XIX a. apibūdinti imperijai rytinėje Viduržemio jūros dalyje, kuri susikūrė vėlyvojoje Antikoje iš rytinės Romos imperijos dalies ir galutinai žlugo 1453 m. Osmanų imperijai užėmus Konstantinopolį.
Bizantija taip pat vadinama Rytų Romos imperija, nors pastarasis pavadinimas dažniausiai vartojamas kalbant apie laikus prieš Vakarų Romos imperijos žlugimą. Didžiąją savo istorijos dalį to meto Vakarų Europoje Bizantija buvo vadinama Graikų imperija, nes valstybėje dominavo graikų kalba, kultūra ir gyventojai. Jos gyventojai valstybę vadino Romos imperija (Βασιλεία Ῥωμαίων) ar Romanija (Ῥωμανία), o jos imperatoriai tęsė nenutrauktą Romos imperatorių įpėdinystę. Islamo pasaulyje Bizantija buvo vadinama روم‎ (Rûm, romėnų žemė). Amžininkai Imperator Romaniæ vartojo kalbant apie Bizantijos imperatorius, o Imperator Romanorum buvo naudojamas kalbant apie Karolį Didįjį ir jo įpėdinius.
Bizantijos imperijos sostine ir civilizaciniu centru buvo Konstantinopolis, vienas didžiausių viduramžių miestų. Plačiausią teritoriją imperija kontroliavo valdant Justinianui I (527–565 m.), keletui dešimtmečių susigrąžinusi buvusių vakarinių Romos provincijų pajūrio teritorijas ir tapusi galinga Viduržemio jūros baseino valstybe. Vėliau, spaudžiant gausiems priešams, Bizantijos teritorija mažėjo. Po slavų, langobardų, vestgotų ir arabų užkariavimų imperija apėmė tik Graikiją ir Mažąją Aziją. Valstybės sustiprėjimą IX–XI a. pakeitė rimti praradimai XI a. vykstant Seldžiukų ekspansijai ir pralaimėjimas prie Mancikerto. Valdant pirmiesiems Komninų dinastijos valdovams imperija vėl sustiprėjo, tačiau po kryžininkų, kurie 1204 m. užėmė Konstantinopolį, smūgių valstybė subyrėjo. Mykolas Paleologas valstybę atstatė ir ji dar gyvavo iki galutinio žlugimo XV a., kai Konstantinopolį užėmė Osmanų imperija.
Nesutarimai dėl Bizantijos imperijos pradžios
Egzistuoja įvairių nuomonių, kada susikūrė Bizantijos imperija, nes ji natūraliai susiformavo iš buvusios Romos imperijos rytinės dalies ir galutinę formą įgavo per gana ilgą laikotarpį nuo IV iki VII amžiaus. Taigi, imperijos susiformavimą galima sieti su keletu datų:
Imperija žlugo 1453 metais sostinę Konstantinopolį užkariavus osmanams ir gegužės 29 d. žuvus paskutiniam Bizantijos imperijos valdovui Konstantinui XI.
Tetrarchija
thumb|left|Romos imperija apie 395, su vyskupijomis ir Galijos, Italijos, Ilyrijos ir Rytų pretorių prefektūromis, kurios maždaug atitinka tetrarchijos įtakos zonas po Diokletiano reformų. III a. trys krizės grėsė Romos imperijai: išorinė invazija, pilietiniai karai ir ekonominis nuosmukis. Palaipsniui Romos miestas tapo vis mažiau svarbus kaip administracinis centras. III a. krizės atskleidė Augusto įvestos heterogeninės valdymo sistemos, skirtos valdyti milžiniškai teritorijai, trūkumus. Jo įpėdiniai įvedė keletą pakeitimų, bet buvo aišku, kad reikia naujos, labiau centralizuotos ir vieningesnės sistemos . Diokletianas sukūrė tokią sistemą – tetrarchiją. Jis imperatoriaus valdžia dalinosi su bendravaldžiu, augustu. Kiekvienas iš augustų turėjo po jaunesnį partnerį – cezarį, su kuriuo dalinosi valdžia ir ilgainiui turėjo perleisti jam valdžią, kai atsisakys sosto. Po to, kai Diokletianas ir Maksimianas atsisakė sosto, tetrarchija žlugo ir Konstantinas I ją pakeitė paveldimu dinastiniu valdymu.
Konstantinas I ir jo įpėdiniai
right|thumb|200px|Konstantino krikštas, [[Rafaelis|Rafaelio mokinių (1520–1524 m.) freska, Vatikanas, Apaštalų rūmai). Eusebijus Cezarėjietis teigė, kad, kaip buvo įprasta tarp to metų atsivertusių į krikščionybę, Konstantinas atidėjo krikštą kol prisiartino mirtis. ]] Konstantinas perkėlė imperijos sostinę į 330 m. įkurtą Konstantinopolį („antrąją Romą“), graikų miesto Bizantijaus vietoje. Miestas buvo patogioje vietoje, pro jį ėjo jūriniai ir sausumos prekybos keliai iš Rytų į Vakarus. Konstantinas taip pat pradėjo didelių miesto sienų, kurios vėlesniais amžiais buvo išplėstos ir perstatytos, statybą.
Konstantinas tobulino Diokletiano pradėtas imperijos valdymo reformas. Jis stabilizavo pinigų sistemą (jo įvestas auksinis solidas buvo vertinama ir stabili valiuta ) ir pakeitė kariuomenės struktūrą. Valdant Konstantinui imperija atgavo didžiąją dalį savo karinės galios, tapo stabili ir klestinti. Kad padalintų administracines funkcijas, Konstantinas vieną pretorijų prefektą, kuris tradiciškai turėjo karines ir civilines funkcijas, pakeitė regioniniais prefektais, kurie turėjo tik civilinę valdžią. Karinės ir civilinės valdžios atskyrimo praktika išliko iki VII a.
Valdant Konstantinui, krikščionybė nebuvo vienintelė imperijos religija, bet jai buvo teikiama pirmenybė. Konstantinas jai suteikė daugybę privilegijų: kunigai buvo atleisti nuo civilinių prievolių ir mokesčių, renkant pareigūnus į aukštus postus krikščionims buvo teikiama pirmenybė, o vyskupams buvo suteikta teisinė galia. Konstantinas įvedė principą, kad imperatorius nesprendžia doktrinos klausimų, bet tam tikslui sušaukia visuotinį bažnyčios susirinkimą. Arlio sinodą sušaukė Konstantinas, o Nikėjos I susirinkimas patvirtino jo teisę vadintis bažnyčios galva.
Konstantino valdymo laikotarpiu dinastinis principas buvo taip stipriai įdiegtas, kad 395 m. miręs imperatorius Teodosijus I galėjo testamentu palikti imperiją savo sūnums: Arkadijus gavo Rytus, Honorijus – Vakarus. Teodosijus buvo paskutinis imperatorius valdęs abi Romos imperijos puses.
Ankstyvoji istorija
thumb|left|200px|Bizantijos imperatorius Leonas I (401–474 m.), valdęs 457–474 m. Rytų Romos imperija beveik nesusidūrė su sunkumais, kuriuos patyrė Vakarų imperija III–IV a. dėl stabilios miesto kultūros ir didesnių finansinių šaltinių, kurie leido nuraminti įsiveržėlius duoklėmis ar nusamdyti barbarus samdinius. V a. įvairios barbarų armijos niokojo Vakarus, bet nekreipė dėmesio į Rytus. Teodosijus II toliau tvirtino Konstantinopolio sienas, kol miestas tapo neužimamas. Niekas nesugebėjo sienų pralaužti iki 1204 m. Siekdamas išvengti Atilos hunų puldinėjimų Teodosijus II jiems sumokėjo auksu (neva 300 kg). Be to, jis rėmė Konstantinopolio pirklius, prekiaujančius su barbarais.
Jo įpėdinis Markianas atsisakė mokėti milžinišką duoklę, bet Atila jau buvo visą dėmesį sutelkęs į Vakarų Romos imperiją. Po Atilos mirties 453 m. hunų imperija žlugo ir Konstantinopolis užmezgė pelningus santykius su likusiais hunais, kurie ilgainiui tapo Bizantijos armijos samdiniais. Išnykus Atilos grėsmei Rytų imperijoje prasidėjo taikos laikotarpis, o Vakarų Romos imperija žlugo (jos pabaiga laikomi 476 m., kai germanų kilmės romėnų generolas Odoakras nuvertė Vakarų Romos imperijos imperatorių Romulą Augustulą, bet nepakeitė jo kitu nominaliu imperatoriumi).
thumb|right|180px|Bronzinė Teodoriko Didžiojo statula iš imperatoriaus Maksimiliano antkapio. Leonas I buvo pirmasis imperatorius, gavęs karūną ne iš karo vado, kokia buvo Romos tradicija, bet iš Konstantinopolio patriarcho, taip ženklindamas bažnytinę hierarchiją. 468 m. Leonas nesėkmingai bandė atgauti vandalų užimtą Šiaurės Afriką. Tuo metu Vakarų Romos imperiją sudarė Italija ir žemės į pietus nuo Dunojaus iki Balkanų (Britanija buvo apleista ir ją po truputį užkariavo anglai ir saksai, Ispaniją užėmė vizigotai ir svebai, vandalams atiteko Afrika, o Galiją užėmė frankai, burgundai, vizigotai, bretonai ir romėnų likučiai).
466 m. Leonas, kaip sąjungos su izaurais sąlygą, ištekino savo dukrą Ariadnę už izauro Tarasikodisos, kuris pasivadino Zenonu. Kai Leonas mirė 474 m., Zenono ir Ariadnės jaunesnysis sūnus tapo imperatoriumi Leonu II, o Zenonas – regentu. Kai vėliau tais metais Leonas II mirė, Zenonas tapo imperatoriumi.
Kad atgautų Italiją, Zenonas galėjo tik derėtis su ostgotų vadu Teodoriku, kuris buvo įsikūręs Mezijoje. Jis nusiuntė gotų vadą į Italiją kaip magister militum per Italiam („Vyriausią kariuomenės vadą Italijai“). Po Odoakro pralaimėjimo 493 m., Teodorikas, jaunystėje gyvenęs Konstantinopolyje, pats valdė Italiją tik formaliai paklusdamas Zenonui. Jis buvo galingiausias to meto germanų vadas, bet jo įpėdiniai buvo labai silpni ir Italijos karalystė maždaug po 530 m. pradėjo silpnėti.
475 m. Zenoną nuvertė Basiliskas, generolas, vadovavęs Leono I invazijai į 468 m. į Šiaurės Afriką, bet po 20 mėnesių jis atgavo sostą. Jam kėlė grėsmę ir kitas izauras, Leontijus, kuris irgi buvo išrinktas imperatoriumi. Izaurų valdžia baigėsi, kai senas romėnų kilmės valstybės tarnautojas Anastazijus I 491 m. tapo imperatoriumi ir po ilgo karo 498 m. nugalėjo abu savo priešininkus. Anastazijus atsiskleidė kaip energingas reformatorius ir geras administratorius. Jis papildė Konstantino I pinigų sistemą galutinai nustatydamas varinio follis, kasdieniams sandoriams naudojamos monetos, svorį. Be to, jis reformavo mokesčių sistemą ir visam laikui panaikino nekenčiamą chrysargyron mokestį. Valstybės ižde, kai jis mirė, buvo milžiniška 145,150 kg aukso suma.
VI a. Justinianas ir jo įpėdiniai
thumb|220px|Justinianas, pavaizduotas vienoje iš garsių [[San Vitale bazilika|San Vitale bazilikos mozaikų, Ravena.]] thumb|220px|Justiniano užkariavimai thumb|220px|[[Imperatorienė Teodora|Teodora (su savo palyda San Vitale bazilikos mozaika, Ravena), Justiniano įtakinga žmona buvo mimė, o jos jaunystė gyvai aprašyta Prokopijaus Slaptoje Istorijoje. ]]
518 m. po imperatoriaus Anastazijo mirties, sostą užėmė gvardijos vadas Justinas (518–527 m.), kilęs iš Makedonijos valstiečių. Valdyti beraščiui seniui būtų buvę sunku, jei šalia jo nebūtų buvęs sūnėnas Justinianas, kuris faktiniu valdovu tapo nuo pat Justino valdymo pradžios. Justinianas dažnai istorikų vadinamas paskutiniu „romėnu“ imperatoriumi, nes lotynų kalba buvo jam gimtoji ir jis buvo paskutinis imperatorius, dėjęs rimtas pastangas suvienyti Rytus su lotyniškai kalbančiais Vakarais.
Justinianas I sostą užėmė 527 m. ir jo valdymas prasidėjo karų metu. Nuo Lasikos (gruzinų karalystė) iki Arabijos dykumos persų fronte nuolat vyko karo veiksmai. 532 m. norėdamas užsitikrinti rytinių sienų saugumą Justinianas pasirašė taikos sutartį su Chosrovu I, pagal kurią jis sutiko mokėti didelę kasmetinę duoklę Sasanidams. Tais pačiais metais kilo maištas Konstantinopolyje (Nikos maištas), kuris baigėsi (tariamai) 30 tūkst. maištininkų mirtimi. Ši pergalė sutvirtino Justiniano galią. Popiežius Agapetas I buvo ostgotų karaliaus Teodahado nusiųstas į Konstantinopolį, bet taikos sutartis su Justinianu nebuvo sudaryta. Tačiau jam pavyko jį įtikinti nuversti monofizitą išpažįstantį patriarchą Antimą I, nors jį rėmė imperatorienė Teodora.
Vakarų užkariavimas prasidėjo 533 m., kai Justinianas nusiuntė savo generolą Belisarijų iš vandalų atgauti buvusios Afrikos provincijos su 15 tūkst. karių armija. Pergalė buvo pasiekta netikėtai lengvai, bet tik 548 m. buvo įveiktos pagrindinės vietinės nepriklausomos gentys. Ostrogotų Italijoje po Teodoriko Didžiojo, jo sūnėno Atalariko ir dukters Amalasuntos mirties, jų žudikas Teodahadas užėmė sostą, nepaisant susvyravusio autoriteto. 535 m. nedidelė Bizantijos ekspedicija į Siciliją vėl buvo labai sėkminga, bet vėliau gotai pradėjo labiau priešintis ir pergalė buvo pasiekta tik 540 m., kai Belisarijus užėmė Raveną, po sėkmingų Neapolio ir Romos apgulčių.
Nepaisant to, ostrogotai netrukus susivienijo ir vadovaujant Totilai 546 m. gruodžio 17 d. atgavo Romą, o Belisarijų Justinianas 549 m. pradžioje atšaukė į Konstantinopolį. 551 m. pabaigoje į Italiją atvyko armėnas eunuchas Narsas su 35 tūkst. karių. Totila buvo sumuštas ir žuvo Busta Gallorum mūšyje, jo įpėdinis Tejas lygiai taip pat buvo nugalėtas Mons Lactarius mūšyje (552 m. spalis). Nepaisant kelių gotų įgulų priešinimosi ir dviejų paeiliui frankų ir alemanų invazijų, karas Italijoje buvo laimėtas. 551 m. Ispanijos vizigotų kilmingasis Atanagildas paprašė iš Justiniano pagalbos maištaujant prieš savo karalių ir imperatorius nusiuntė pajėgas, kurioms vadovavo Liberijus, kuris tada jau buvo senas, tačiau jis įrodė esąs geras karvedys. Bizantijos imperija išlaikė mažytę teritoriją Ispanijos pakrantėje iki Heraklijaus valdymo.
Rytuose graikų-persų karai tęsėsi iki 561 m., kai Justiniano ir Chosrovo I pasiuntiniai sutiko sudaryti 50 metų taiką. Apie 555 m. Justinianas buvo laimėjęs visus karus, išskyrus Balkanuose, kuriuose turėjo atrėminėti nuolatines slavų invazijas. 559 m. į imperiją įsiveržė kutrigurai ir sklavėnai. Justinianas pašaukė iš atsargos Belisarijų, bet kai didžiausias pavojus praėjo, imperatorius ėmėsi vadovauti pats. Naujienos, kad Justinianas sustiprino Dunojaus laivyną, išgasdino kutrigurus ir jie sutiko su sutartim, pagal kurią gavo duoklę ir saugų kelią atgal per Dunojų.
Justinianas yra labai garsus dėl savo darbų teisės srityje. 529 m. dešimties žmonių komisija, vadovaujama Jono Kapadokiečio, peržiūrėjo romėnų teisės kodeksą ir sukūrė Corpus Juris Civilis, įstatymų rinkinį, kuris vėliau buvo pavadintas „Justiniano kodeksu“. Dėl savo bažnytinės politikos Justinianas pykosi su žydais, pagonimis ir krikščionių sektomis. Pastariesiems priklausė manichėjai, arijonai, monofizitai ir nestorijai. Kad su šaknimis išrautų pagonybę, 529 m. Justinianas uždarė garsią graikų filosofijos mokyklą, kurią Atėnuose buvo įkūręs Platonas.
VI a. tradicinė graikų-romėnų kultūra vis dar buvo įtakinga Bizantijoje ir turėjo tokius žymius atstovus kaip Jonas Filoponas. Tačiau tuo metu krikščionių filosofija ir kultūra vis labiau dominavo. Tuo metu buvo pastatyta Hagia Sophia, vienas svarbiausių architektūros istorijoje pastatų.