cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
André Masson
Biografija
1928 m. A. Masonas pradėjo tolti nuo siurrealistų ir 1929 m. nutraukė su jais ryšius dėl autokratiško A. Bretono vadovavimo. Tuo metu išsiskyrė su žmona, nutraukė sutartį su Kahnweiler ir 1931 m. sudarė sutartį su Niujorko meno dileriu Paul Rosenberg. 1933 m. atnaujino sutartį su Kahnweiler. 1934 m. A. Masonas kelionės į Ispaniją metu Barselonoje vedė Rose Makles. Į Prancūziją pora grįžo 1936 m., apsigyveno kaimo vietovėje Normandijoje. 1936 m. A. Masono kūriniai eksponuoti siurrealistų parodoje Londone, 1938 m. − Paryžiuje ir 1939 m. A. Masonas galutinai susitaikė su A. Bretonu, kuris publikavo palankią apžvalgą apie dailininko kūrybą. Antrojo pasaulinio karo metu A. Masonas su žmona traukėsi nuo vokiečių okupacijos ir per Marselį 1941 m. išvyko į JAV, apsigyveno Konektikute, kur jo kaimynai buvo Aleksandras Kolderis ir Aršilas Gorkis. 1945 m. pora grįžo į Prancūziją, 1946 m. įvyko didelė A. Masono retrospektyvinė paroda Briuselyje. 1958 m. Venecijos bienalėje atskiras kambarys buvo skirtas A. Masono kūriniams. 1965 m. Andrė Malro suteikė A. Masonui valstybinį dekoravimo užsakymą Paryžiaus Odeono teatre. Jo vėlyvieji kūriniai tapo abstraktesni. A. Masonas mirė 1987 m. spalio 28 d. Paryžiuje.
Aleksandras Stulginskis
Aleksandras Stulginskis (1885 m. vasario 26 d. Kutaliuose, Raseinių apskr. – 1969 m. rugsėjo 22 d. Kaune) – antrasis Lietuvos prezidentas, signataras, vienas Lietuvos krikščionių demokratų partijos steigėjų, agronomas, Ūkininkų sąjungos steigėjas ir pirmininkas.
Biografija
thumb|left|150px|A. Stulginskio paminklo [[Jokūbavas|Jokūbave portretinis bareljefas (skulpt. M. Narbutas, 1991 m.)]] thumb|left|Ketvirtasis ministrų kabinetas. Iš kairės, sėdi: [[Justinas Zubrickas, Juozas Paknys, Mykolas Sleževičius, Antanas Merkys, Steponas Kairys, Jonas Vileišis. Stovi, iš kairės: Aleksandras Stulginskis, Jokūbas Šernas, Voldemaras Vytautas Čarneckis, Ministrų kabineto reikalų vedėjas Tadas Petkevičius.]] thumb|200px|right|A. Stulginskio paminklas [[Jokūbavas|Jokūbave (archit. E. Giedrimas, skulpt. M. Narbutas, 1991 m.)]] miniatiūra|200px|right|A. Stulginskio paminklas prie [[Kaltinėnų gimnazija|Kaltinėnų gimnazijos (aut. Osvaldas Neniškis, 2019 m.)]]
Aleksandras buvo jauniausias – 12-tas vaikas bežemių valstiečių Marijonos ir Dominyko Stulginskių šeimoje. Mokėsi Kaltinėnų liaudies mokykloje, metus dirbo Kaltinėnų valsčiaus raštininko padėjėju.
1917 m. rugsėjo 18–22 d. dalyvavo lietuvių konferencijoje Vilniuje. Išrinktas į Lietuvos Tarybą (vėliau Valstybės Taryba). 1918 m. vasario 16 d. pasirašė Lietuvos Nepriklausomybės aktą. Valstybės Tarybos Tremtinių ir belaisvių grąžinimo komisijos narys ir vadovas.
1918 m. gruodžio 26 d. – 1919 m. kovo 12 d. II Mykolo Sleževičiaus Ministrų kabinete – ministras be portfelio. 1919 m. kovo 12 d. – 1919 m. balandžio 12 d. III Prano Dovydaičio Ministrų kabinete – ministro pirmininko pavaduotojas, vidaus reikalų, maitinimo ir viešųjų darbų ministras. 1919 m. balandžio 12 d. – spalio 7 d. IV Mykolo Sleževičiaus Ministrų kabinete – žemės ūkio ir valstybės turtų ministras. 1919 m. – vienas Ūkio banko steigėjų. Vienas Lietuvių krikščionių demokratų partijos steigėjų, Centro Komiteto pirmininkas, Lietuvos ūkininkų sąjungos steigėjas, pirmasis jos pirmininkas.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas I (Marijampolės) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos ūkininkų sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. 1920 m. gegužės 15 d. I posėdyje išrinktas Steigiamojo Seimo Pirmininku, nuo 1920 m. birželio 19 d. ėjo Lietuvos Respublikos Prezidento pareigas. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo, 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo, 1926 m. birželio 2 d. – 1927 m. balandžio 12 d. Trečiojo Seimo atstovas. 1922 m. išrinktas Lietuvos Respublikos prezidentu, perrinktas 1923 m. birželio mėn., pareigas ėjo iki 1926 m. birželio mėn.
1927 m. pasitraukė iš politinio gyvenimo, tvarkė savo ūkį Kretingos valsčiuje Jokūbavo dvare, 1926–1941 m. buvo Pauliaus Dogelio gamybinio ūkio vedėjas, kooperatyvų „Lietūkis“, „Linas“ tarybų narys.
1941 m. birželio 13 d. TSRS okupacinės valdžios suimtas ir ištremtas į Krasnojarsko krašto Rešiotų stotį. 1952 m. nuteistas kalėti 25 metus, bet po 2 metų paleistas, dirbo Komijos autonominėje respublikoje sandėlininku ir komendantu Kvitkevoso miškų pramonės ūkyje, agronomu Pezmago tarybiniame ūkyje. 1956 m. grįžo į Lietuvą. 1957–1959 m. buvo Vytėnų sodininkystės daržininkystės bandymų stoties, įsikūrusios nacionalizuotame Vytėnų dvare (prie Kauno), vyresnysis mokslinis bendradarbis.
Palaidotas Kaune, Panemunės kapinėse.
Jaslene Gonzalez
Jaslene Gonzalez (g. 1986 m. gegužės 29 d.) –Puerto Riko modelis ir realybės šou dalyvė. America's Next Top Model 8 sezono nugalėtoja.
Biografija
Gimė Puerto Rike. Vėliau augo Čikagoje kur baigė „Notre Dame vidurinę mokyklą“. Po mokyklos dirbo modeliu vietinės reikšmės dizainerių pasirodymuose.
2006 m. sudalyvavo America's Next Top Model atrankoje ir pateko į pusfinalį, bet į finalinį tryliktuką nebuvo išrinkta. Po metų sudalyvavo antrą kartą ir užėmė pirmąją vietą.
Po sėkmės konkurse Gonzalez pradėjo tarptautinę modelio karjerą. Fotografavosi tokiems garsiems žurnalams kaip „New York Post“, „US Weekly“, „In Touch Weekly“, „Vibe Vixen“, „ZooZoom“, „Colures“, „Trace“ žurnalams. Fotografavosi Latina, Imagén, Hombre, 6 Degrees, FN, ZooZoom, Fashion Salon, Seventeen, Urban Latino, Bleu, Vanidades, Scene, JamRock, Splendor, Time Out ir Metrostyle Catalog žurnalų viršeliams. Dalyvavo įvairių dizainerių kolekcijų pristatymuose. Buvo CoverGirl reklaminiu veidu Europoje ir Lotynų Amerikoje.
Toshiba
„Toshibos“ pagaminti puslaidininkiai yra tarp 20-ties pardavimų lyderių pasaulyje. 2009 m. „Toshiba“ buvo penkta pasaulyje pagal asmeninių kompiuterių pardavimus, po „Hewlett-Packard“ (JAV), „Dell“ (JAV), „Acer“ (Taivanas) ir „Lenovo“ (Kinija). 2009 m. duom., įmonė užima 97 vietą Fortune Global 500 sąraše.
Istorija
thumb|left|200px|„Toshiba“ būstinė [[Minatas (Tokijas)|Minate]] „Toshiba“ buvo įkurta susijungus dviem įmonėms 1939 m.
Viena iš jų buvo „Tanaka Seisakusho“ (Tanaka Engineering Works), pirmoji Japonijos telegrafo įrangos gamintoja, įkurta Hisashigės Tanakos 1875 m. 1904 m. pavadinimas buvo pakeistas į „Shibaura Seisakusho“ (Shibaura Engineering Works). Pirmojoje XX a. pusėje, Japonijos modernėjimo Meidži laikotarpio metais, „Shibaura Engineering Works“ tapo pagrindine sunkiųjų elektroninių mašinų gamintoja ir tapo pasaulinės industrijos galia.
Kita įmonė buvo „Hakunetsusha“, įkurta 1890 m. ir buvo pirmoji Japonijos kaitinamųjų elektros lempų gamintoja. Ji diversifikavosi į kitų vartojimo produktų gamybą ir 1899 m. buvo pervadinta į „Tokyo Denki“ (Tokyo Electric).
1939 m. įmonėms susijungus, bendra kompanija buvo pavadinta „Tokyo Shibaura Denki“ (Tokyo Shibaura Electric). Kiek vėliau ji buvo pervadinta į „Toshiba“, bet tik 1978 m. ji oficialiai buvo pavadinta „Toshiba Corporation“ vardu.
Grupė smarkiai išsiplėtė tiek vidaus augimu tiek įsigijimais, pirkdama sunkiosios technikos ir pagrindines pramonės įmones penktajame ir šeštajame dešimtmečiuose, paskiau įkurdama divizijas aštuntajame ir vėlesniuose dešimtmečiuose.
„Toshibai“ priklauso nuopelnai už šiuos pirmuosius Japonijos išradimus: radaras (1942 m.), TAC skaitmeninis kompiuteris (1954 m.), tranzistorinė televizija ir mikrobangų krosnelė (1959 m.), spalvotas video telefonas (1971 m.), japonų k. teksto redagavimo programa (1978 m.), MRI sistema (1982 m.), nešiojamas asmeninis kompiuteris (1986 m.), NAND EEPROM (1991 m.), DVD (1995 m.), Libretto sub-notebook asmeninis kompiuteris (1996 m.) ir HD DVD (2005 m.).
Produkcija, paslaugos ir standartai
„Toshiba“ produkcijos ir paslaugų asortimentą sudaro: oro kondicionierių sistemos, plataus vartojimo elektronika (tame tarpe televizoriai, DVD ir Blu-ray grotuvai), valdymo sistemos (tame tarpe oro eismo valdymo sistemos, geležinkelių sistemos, apsaugos sistemos ir kelių eismo valdymo sistemos), elektroninė pardavimų įranga, liftai ir eskalatoriai, buitinė technika (tame tarpe šaldytuvai ir skalbimo mašinos), IT paslaugos, apšvietimas, medžiagos ir elektroniniai komponentai, medicininė įranga (tame tarpe CT ir MRT skaitytuvai, ultragarso ir rentgeno įrangos), biuro įranga, verslo telekomunikacijų įranga, asmeniniai kompiuteriai, puslaidininkiai, elektros energijos sistemos (tame tarpe elektros turbinos, kuro elementai ir branduoliniai reaktoriai), elektros energijos perdavimo ir paskirstymo sistemos bei TFT ekranai.
Geldonka
Geldonka – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 17 km nuo Taujėnų.
Žukaučizna
Žukaučizna – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 17 km į pietus nuo Labanoro, Labanoro girioje, tarp Aldikio, Lakajų ir Gilučio ežerų bei Lakajos upelio. Yra Pasiaurės girininkija (priklauso Švenčionėlių miškų urėdijai). Miškų keliai veda Lakajon, Januliškin, Slabadon.
Medininkų Švč. Trejybės ir šv. Kazimiero bažnyčia
'''Medininkų Švč. Trejybės ir šv. Kazimiero bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Medininkų kaime, 2,3 km į pietvakarius nuo kelio, prie kelio. Pamaldos laikomos tik lenkų kalba.
Istorija
1788 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. Ji 1812 m. apiplėšta, vienuolynas, biblioteka ir archyvas sudegė. 1831 m. bažnyčiai priklausė Slabadkos kaimas. 1832 m. vienuolynas ir bažnyčia uždaryti. Ji 1835 m. pervežta į Salas. Dvarininkė Kaminskienė 1858 m. pastatė koplyčią. Į Medininkus paskirtas kunigas. 1865 m. koplyčia uždaryta, o 1868 m. – nugriauta.
Nuo 1900 m. gyventojai ne kartą prašė valdžios leidimo pasistatyti bažnyčią. Nors 1907 m. patvirtintas naujos medinės bažnyčios projektas, bet iki 1915 m. statyti neleista. Medininkuose 1915 m. Šv. Mišias laikydavo Vokietijos kariuomenės katalikų kapelionas, vėliau – Tabariškių klebonas Mykolas Sopočka. Jis klojime įrengė koplyčią. 1916 m. ji įrengta kitame klojime, pastatyta varpinė. 1918 m. paskirtas klebonas Jonas Semaškevičius. 1922 m. gegužės 29 d. pašventinti dabartinės medinės bažnyčios pamatai. Ji pastatyta tik 1931 m.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, vienabokštė, bazilikinė, trinavė, su prieangiu, bokšteliu. Šventoriuje stovi medinė varpinė. Šventoriaus tvora medinė.
Višniuvek Kolonija
Višniuvek Kolonija  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į vakarus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 54 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 11 namų ir 61 gyventojas, iš kurių 27 vyrai ir 34 moterys.
Indonezijos provincijos
thumb|350px|right Administraciniu požiūriu Indonezija yra suskirstyta į 33 vienetus: 30 provincijų (propinsi), 2 ypatingus regionus (daerah istimewa) ir 1 sostinės teritoriją (daerah khusus ibukota). Pastaraisiais metais vykdoma administracinė reforma, todėl provincijų skaičius keitėsi (2003 m. išskirta Vakarų Irian Džaja, 2004 m. – Vakarų Sulavesis), o ir ateityje vyriausybė yra numačiusi įkurti naujas provincijas. Smulkesni administraciniai vienetai, pavaldūs provincijoms, yra 357. Pagrindiniai Indonezijos administraciniai vienetai:
Kalnuotė I
Kalnuotė I – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės nuo Eitminiškių, prie kelio.
Kolonijinis Ceilonas
Kolonijinis Ceilonas – Šri Lankos istorijos laikotarpis, trukęs nuo portugalų atvykimo į Šri Lanką 1505 m. iki 1948 m., kai Didžioji Britanija suteikė salai nepriklausomybę. Šiuo laikotarpių salą valdė portugalai, olandai ir britai.
Vietovės pravažumas
Vietovės užterštumas radioaktyviomis medžiagomis, cheminiu ar biologiniu ginklu, minų laukai irgi apsunkina judėjimą vietove, bet jie nėra laikomi vietovės pravažumo veiksniais.
Kolonijinis Ceilonas
Portugalų valdymas
Francisco de Almeidos vadovaujami portugalai į salą atvyko 1505 m. ir rado septynias tarpusavy kovojančias karalystes, kurios nesugebėjo pasipriešinti atvykėliams. Portugalai 1517 musulmonų prekybos uoste Kolombe pastatė tvirtovę ir palaipsniui užvaldė pajūrio teritorijas. 1592 m. sinhalai perkėlė savo sostinę į Kandį, esantį salos gilumoje, kad neužgrobtų europiečiai. Nenutrūkstanti kova tęsėsi visą XVI a.
Vietovės pravažumas
Pagal pravažumą vietovė būna:
Kolonijinis Ceilonas
Portugalų valdymas
Daugelis žemumų sinhalai buvo verčiami priimti krikščionybę, o musulmonai buvo persekiojami ir bėgo į kalnus. Budistų dauguma nemėgo portugalų okupacijos bei jų įtakos ir buvo pasiruošusi pasveikinti bet kurią jėgą, kuri juos išvys. Tad kai 1602 m. į krantą išlipo olandų kapitonas Joris Spilberg, sinhalų karalius Kandyje kreipėsi į jį pagalbos.
Vietovės pravažumas
Vertinant pravažumą atsižvelgiama į dalinio turimų mašinų technines galimybes (mašinų pravažumą).
Kolonijinis Ceilonas
Olandų valdymas
1638 m. olandai puolė visa jėga, bet tik 1656 m. krito Kolombas. Iki 1660 m. olandai valdė visą salą išskyrus Kandžio karalystę. Olandai persekiojo katalikus, bet nelietė budistų, hinduistų ir musulmonų. Tačiau jie apkrovė didesniais mokesčiais nei portugalai. Iš olandų-sinhalų santuokų atsirado burgeriai, Šri Lankos mažuma.
Britų valdymas
right|thumb|176px|XIX a. pabaigos [[Vokietija|vokiečių žemėlapis, vaizduojantis Ceiloną.]] Per karus su Napoleonu Didžioji Britanija, bijodama, kad Prancūzijos okupuoti Nyderlandai perduos jai Ceiloną, užėmė salą 1796 m. beveik be pasipriešinimo. 1802 m. pagal Amienso sutartį olandai formaliai perdavė Ceiloną britams ir jis tapo karūnos kolonija. 1803 m. britai įsiveržė į Kandžio karalystė, pradėdami pirmą Kandžio karą, bet po kruvinos kovos buvo atremti. 1815 m. antrą Kandžio karą sinhalai pralaimėjo ir Šri Lanka prarado nepriklausomybę. Po kruvino Uvos maišto (ar trečiojo Kandžio karo) numalšinimo 1817–1818 m., Kandžio karaliai (Kandžio Najakai) išlaikė valdžią, bet tapo britų pavaldiniais.
Iš Kandžio valstiečių Dykviečių dekretu buvo atimta žemė ir jie buvo pasmerkti skurdui. Britai suprato, kad Ceilono aukštumos tinka kavai, arbatai ir kaučiukui auginti ir iki XIX a. vidurio Ceilono arbata tapo svarbiausia Britų rinkos preke, atnešdama milžiniškus turtus baltųjų plantatorių mažumai. Plantacijose dirbdavo tamilai ar darbininkai pagal kontraktą iš pietų Indijos, kurie greitai sudarė 10 % salos gyventojų. Šie darbininkai dirbdavo vergiškomis salygomis ir gyventi kambariuose, kurie mažai skyrėsi nuo tvartų.
Britų kolonistai teikė pirmenybę burgeriams, kai kuriems auktos kastos sinhalams ir tamilams, kurių dauguma gyvena salos šiaurėje. Ši politika pablogino įvairių grupuočių santykius ir sukėlė priešiškumą, kuris išliko iki šių laikų. Tačiau britai pirmąkart salos istorijoje įdiegė demokratinius elementus. 1833 m. burgeriams buvo suteikta šiokia tokia savivalda. Tik 1909 m. prasidėjo konstitucinė plėtra ir daugpartinis susirinkimas ir tik 1920 m. išrinkti nariai nustelbė paskirtus britų. Visuotinis balsavimas buvo įvestas 1931 m. protestuojant sinhalų, burgerių ir tamilų elitui, kurie nenorėjo paprastiems žmonėms suteikti valdžią. Po Antrojo pasaulinio karo Šri Lanka tapo nepriklausoma valstybe 1948 m. vasario 4 d.
Fjordas
thumb|225px|Sognės fjordas Norvegijoje thumb|225px|Fjordų išraižytas Norvegijos kraštovaizdis Fjordas – ledyno pergilintas slėnis, paprastai siauras, tęsiasi žemiau jūros lygio ir užpiltas druskingu jūros vandeniu. Fjordas susidaro, kai ledynas atsitraukia, palikdamas U formos slėnį labai stačiais kraštais, ir jūros vanduo jį užlieja. Gylis gali siekti daugiau nei kilometrą. Galinė morena, susiformavusi slenkant ledynui, yra fjordo gale po vandeniu, todėl vieta, kur fjordas jungiasi su jūra, yra šiek tiek seklesnė.
Norvegijoje prie bendro fjordų formavimosi proceso prisidėjo dar ir tai, kad slegiamas ledyno žemės paviršius nugrimzdo, dėl to ledyno suformuotas slėnis yra žymiai gilesnis nei jį supanti jūra. Po ledyno ištirpimo žemės paviršius ėmė kilti į buvusią padėtį, tačiau labai lėtai (iki šiol Norvegija per metus pakyla maždaug 1 cm), dėl to, pvz., Sognės fjordas yra 1 300 m gylio, tuo tarpu Šiaurės jūros vidutinis gylis yra 94 m, o giliausia vieta nesiekia 775 m.
Fjordai puikiai tinka įrengti uostams, laivų statykloms, vystyti žuvininkystę.
Paplitimas
Fjordų aptinkama:
Ilgiausi fjordai:
Žukauskai
Žukauskai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Surdegio.
Suomijos futbolo varžybos 1972 m.
Suomijos futbolo varžybos 1972 m.
Alkantara
Alkantara  – gyvenvietė vakarų Ispanijoje, Estremadūroje, šalia Portugalijos sienos, prie Tacho ir Alagono upių santakos. Eina regioninis kelias Kaseresas-Penamkoras.
Paveldas
Alkantara žymi savo gausiu architektūriniu paveldu:
Istorija
Vietovė buvo gyvenama keltų genčių dar iki romėnų. Dabartinė gyvenvietė įkurta arabų laikais, jos pavadinimas kilo nuo arabiško žodžio al-Qantarat (القنطرة), reiškiančio „tiltą“. 1221 m. miestą užkariavo Alfonsas IX, o 1176 m. čia buvo įkurtas karinis Alkantaros ordinas.
Juodgiris (Ukmergė)
Juodgiris – kaimas Ukmergės rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 9 km į šiaurę nuo Taujėnų, prie Punių Raisto miško ir Mūšelės upelio.
Merkinės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia
'''Merkinės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Merkinės miestelyje, netoli jo centro. Gotikinė, po rekonstrukcijos įgavusi baroko bruožų.
Istorija
Manoma, kad pirmoji bažnyčia pastatyta iš tvirtovės iki 1387 m. Bažnyčia Merkinėje minima 1392 m., 1496 m. atnaujinta. 1442 m. Ldk Kazimieras bažnyčiai skyrė turtų. Kiti valdovai juos papildė 1516 ir 1582 m. 1607 m. įsteigtas dominikonų vienuolynas (fundatorius burmistras Kristupas Steponavičius.
miniatiūra|180px|left|Interjeras thumb|
1676 m. įsteigtas jėzuitų vienuolynas, pastatyta bažnyčia (hetmono Mykolo Paco rūpesčiu). 1648 m. iš dalies permūrytos ir nutinkuotos parapinės bažnyčios sienos, iš naujo suskliausti skliautai. 1655 m. bažnyčia apgriauta, iki 1674 m. suremontuota. Merkinės parapijai 1744 m. priklausė 66 kaimai abipus Nemuno. 1725–1773 m. veikė nepilnoji jėzuitų kolegija; 1774 m. ji atiteko dominikonams, kurie 1776 m. įsteigė mokyklą (veikė iki 1831 m. kaip apygardėlės mokykla).
1822 m. liepos 16 d. per miestelio gaisrą sudegė klebonija ir visos 3 katalikų bažnyčios (parapinė, dominikonų, jėzuitų). Po 1831 m. sukilimo 1832 m. uždaryto dominikonų vienuolyno bažnyčia perduota parapijai, vienuolyne įsikūrė policija ir pasienio sargyba. 1843 m. kunigas Kajetonas Aleknavičius savo lėšomis pastatė kleboniją (su parapijiečiais kalbėjo lietuviškai), 1856 m. bažnyčia šiek tiek perstatyta. 1884 m. pagal M. Strebeikos projektą pastatytas priebažnytis. Konstantinas Jagminas, Merkinėje vikaravęs 1890–1896 m., bažnyčioje pradėjo giedoti lietuviškai, organizavo lietuviškų knygų gabenimą iš Tilžės.
Kazimiero Ribikausko, Merkinėje klebonavusio 1911–1934 m., rūpesčiu 1912 m. dekoruotas bažnyčios vidus, pastatyta klebonija, atsisakyta lenkiškų pamaldų. Kiek vėliau vikaras M. Cijūnaitis su vargonininku Sčesnulevičiumi subūrė puikų lietuvišką chorą. 1912–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius, kuriam 1913 m. leista įsteigti biblioteką-skaityklą. 1913 m. įkurtas „Ryto“ draugijos skyrius. Po Pirmojo pasaulinio karo Merkinėje dirbo kompozitorius Teodoras Brazys ir dr. Juozas Bakšys. Juos iš Vilniaus už lietuvišką veiklą ištrėmė Vilniaus vyskupijos valdytojas prelatas K. Michalkevičius. T. Brazys Merkinės apylinkėse surinko lietuviškų dainų, kunigas daktaras J. Bakšys 1921 m. įsteigė progimnaziją ir buvo jos direktorius. Jis 1924 m. gruodžio 17 d. dviem šūviais piktadarių sužeistas, 1925 m. sausio 7 d. mirė.
Po Antrojo pasaulinio karo Merkinėje klebonavo Zigmas Komaras, Sibiro tremtinys, Kaišiadoryse bolševikų nužudytas dekanas Andrius Juknevičius, nuo 1966 m. – Petras Laskauskas (1903–1988), (palaidotas šventoriuje). Bažnyčia 1930 m., po 1941 m. gaisro ir 1971–1972 m. remontuota.
Greitas ir negyvas
Greitas ir negyvas – 1995 m. JAV sukurtas vesternas, kuriame vaidmenis sukūrė žymūs aktoriai Sharon Stone ir Gene Hackman bei pradedantys populiarėti Russell Crowe ir Leonardo DiCaprio. Sharon Stone buvo ir viena iš juostos prodiuserių.
Siužetas
Džonas Herodas, įtakingas vieno Laukinių Vakarų miesto žmogus, banditas ir nepralenkiamas šaulys, organizuoja geriausių šalies šaulių turnyrą, kurio prizas – 123 tūkstančiai dolerių. Turnyro taisyklės – atskirų šaulių dvikovos, kurias laimi tas, kuris lieka stovėti ant kojų. Dalyvauti turnyre susirenka patys įvairiausi šauliai, tarp kurių ir pats Herodas, jo nesantuokinis sūnus, vadinamas Vaikiu, paslaptinga moteris Elen, praminta „Ledi“ ir buvęs Herodo kompanionas, dabar tapęs dvasininku, Kortas. Tiesa, pastarasis nenori dalyvauti turnyre, tačiau galiausiai priverčiamas.
16 šaulių pradeda varžybas. Netrukus Herodas nutaria pakeisti sąlygas, pareikšdamas, kad kovos turi vykti iki mirties. Galiausiai lieka 2 poros: Herodas sus Vaikiu ir Kortas su Elen. Herodas bando įkalbėti sūnų pasitraukti, tačiau jam nepavyksta, tuo tarpu Elen ir Kortas, abu turintys senų sąskaitų su Herodu, priversti susikauti tarpusavyje...
Apdovanojimai
Saturno apdovanojimas (nominacija) – geriausiai aktorei Sharon Stone.
Diplomatinis pasas
thumb|right| [[JAV diplomatinis pasas ]] thumb|JTO diplomatinis pasas Diplomatinis pasas – asmens dokumentas, patvirtinantis, kad jį gavęs asmuo yra diplomatas.
Lietuvoje
Lietuvoje diplomatinius pasus išduoda Užsienio reikalų ministerija šiems asmenims:
Ežerė (Latvija)
Ežẽrė  – miestelis Latvijoje, prie pat sienos su Lietuva, dešiniajame Vadaksties krante, prie Ežerės žiočių. Išsidėstęs prie kelio Mažeikiai–Saldus, 10 km į šiaurę nuo Mažeikių.
Druskininkų miesto apylinkės teismas
miniatiūra|250px|right|Teismo rūmai Druskininkų rajono apylinkės teismas – apylinkės teismas Pietų Lietuvoje. 3 teisėjai. Teritorija – Druskininkų miesto savivaldybė. 2-osios instancijos teismas – Vilniaus apygardos teismas.
Adresas: Druskininkų g. 43, Druskininkai, LT-66166.
Taip skaitykite
🇻🇦
AT223
AT223 – Austrijos Štirijos žemės Rytų Aukštutinės Štirijos (vok. Östliche Obersteiermark apskričių grupės (Briuko prie Mūro, Leobeno ir Miurzušlago apskričių) teritorijos (NUTS:AT) administracinių vienetų suskirstymas pagal LAU, smulkių vietinių administracinių vienetų suskirstymo į teritorinius statistinius vienetus sistemą.
LAU vietiniame lygmenyje pratęsia NUTS, pranc. Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques, Teritorinių statistinių vienetų nomenklatūrą, patvirtintą 2003 m. gegužės mėn. Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 1059/2003, galiojančiu nuo 2003 m. liepos 1 d.
Apskričių centrai – riebiu šriftu.
Konsulatas
Konsulatas turi keletą reikšmių:
Žukiškė
Žukiške vadinamos gyvenvietės:
FC Étoile-Sporting
Šo de Fono „Étoile-Sporting“ – Šveicarijos futbolo klubas iš Šo de Fono.
Vytinė
Vytine vadinami kaimai:
Nemuno deltos atšaka:
Salos
Laivyba
Jaejamos salos
Jaejama salos (, taip pat 八重山列島 Yaeyama-rettō, jaejam. Yaima; okinav. Eema) – Japonijos salos pietvakarių Okinavos prefektūroje. Salų plotas yra 591,46 km², yra 53 627 gyventojai (2011 m.). Jaejama salos yra pietvakarius nuo Mijako salų. Tai labiausiai nuo pagrindinių Japonijos salų nutolusi vieta, čia yra piečiausia (Hateruma) ir labiausiai į vakarus (Jonaguni) nutolus Japonijos sala. Išigakis yra kultūrinis, politinis ir ekonominis salyno centras.
Jaejama salose yra daug subtropinių augalų rūšių ir mangrovių miškai. Čia auginamos cukranendrės ir ananasai.
Geografija
Jaejama salos yra vulkaninių Riūkiū salų pietinė dalis. Jaejamos apskritis apima visas Jaejama salas išskyrus Išigakį ir Senkaku salas.
=== Gyvenamos salos ===
Kultūra
Jonagunių kalba yra vietinė Jonagunio salos kalba. Toje saloje yra Jonagunio monumentas. Jaejamos kalba vartojama kitose salyno salose. Japonų kalba taip pat plačiai vartojama.
Jaejama salose gaminama tradicinė okinavų tekstilė.
Mušaama festivalis švenčiamas liepos 14 d. Hateruma saloje derliaus festivalis švenčiamas per Obon. Per festivalį vyksta vietinio derlingumo dievo Miruku (Maitrėja) ir jo vaikų (vietiniai vaikai) paradas, šiki šokiai.
Kalotės ežeras
left|120px Kalotės ežeras – ežeras vakarų Lietuvoje, Klaipėdos rajone, apie 10 km į šiaurę nuo Klaipėdos, 1,5 km į šiaurės rytus nuo Girulių, į vakarus nuo Kalotės gyvenvietės. Įeina į Pajūrio regioninio parko teritoriją.
Ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius 1,01 km, didžiausias plotis 0,76 km. Paviršiaus altitudė 21,6 m. didžiausias gylis 2,4 m, vidutinis gylis 1,0 m. Ežeras ledyninės kilmės. Baseino plotas 1,74 km². Kranto linijos ilgis 3,5 km. Iš pietų prie ežero prieina Kukuliškių miškas. Šiauriniai krantai žemi, šiaurvakarinis ir šiaurės rytų krantai plačiai užpelkėję. Ežeras yra lyninio tipo.
Iš Kalotės ežero į Baltijos jūrą teka Cypa. Ežero pratakumas 101 %. Į šiaurę įsikūręs Bendikų kaimas.
FK Ranga-Politechnika Kaunas
Kauno „Ranga-Politechnika“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.
Istorija
1992 m. prie klubo prisijungė pajėgiausi Politechnika Kaunas klubo žaidėjai. Komanda iširo 1998 m. rudenį po jos prezidento A. Paškausko žūties.
Gabono herbas
thumb|right|200px|Gabono herbas Gabono herbas – Gabono valstybės simbolis, įteisintas 1963 m. liepos 15 d. Herbą sukūrė šveicarų heraldikos specialistas Louis Mühlemann, kuris prisidėjo ir prie buvusio Kongo herbo sukūrimo.
Herbo aprašas
Herbas turi tris skydininkus. Iš šonų skydą laiko dvi juodosios panteros, o per vidurį – už skydo stovintis paprastasis gabonmedis auksiniu kamienu ir žaliais lapais. Panteros stovi ant gabonmedžio šaknų, kurios kartu yra ir herbo pagrindas.
Virš skydo, bet po gabonmedžio vainiku balta juosta su devizu juodomis raidėmis 'eikime į priekį vienybėje', o virš medžio šaknų mėlyna juosta devizu auksinėmis raidėmis  'vienybė, darbas, teisingumas'.
Herbo elementų aiškinimas
.
Trojos karas
miniatiūra|Helenė (Evelyn de Morgan, 1898) miniatiūra|„Elena ir Paris“, [[Jacques-Louis David paveikslas (1788 m.)]] miniatiūra|Homero Graikija Trojos karas – dešimt metų trukęs legendinis karas, vienas iš pagrindinių įvykių graikų mitologijoje, turėjęs didelę įtaką antikinei kultūrai (literatūra, dramaturgija). Homero „Iliadoje“ aprašomi 51 dienos įvykiai iš dešimt metų trukusio karo graikams (vadinamiems achajais) apgulus Trojos miestą. Trojos karas minimas ir „Odisėjoje“, o vėliau – Vergilijaus „Eneidoje“. „Odisėjoje“ aprašoma vieno iš graikų kariuomenės vadų – Odisėjo – kelionė namo. Vėliau sukurta meninių ir animacinių filmų apie Trojos karą.
Trojos karo istoriškumas
Antikos autoriai karą laikė tikru istoriniu įvykiu ir manė jį vykus 10 kartų iki dorėnų įsiveržimo į Graikiją, tai yra apie 1334–1135 m. pr. m. e. Eratostenas nurodo dažniausiai minimą datą – 1184 m. pr. m. e. Sakoma, kad miestas buvo prie Dardanelų sąsiaurio.
Naujaisiais laikais prancūzų keliautojas Lechevalier 1791 m. nusprendė, kad Troja stovėjusi dabartinio Bunarbašio kaimo, kurio pavadinimas reiškia „šaltinių aukštuma“, vietoje, nes „Iliadoje“ kalbama, kad Troja stovi tarp dviejų upių, kurių vandenys teka į Skamandro upę. Vienos upės vanduo visada karštas, garuoja, o kitos – ledinis, šaltas.
Šiose vietose vykdęs kasinėjimus Henrikas Šlymanas 1870 m. atrado, kaip jis spėjo, Trojos griuvėsius. Šis atradimas atnaujino debatus dėl Homero aprašytų įvykių istoriškumo.
Vienas iš archeologinių sluoksnių rodo miesto sunaikinimą. Tai galėjo įvykti bronzos amžiuje, Mikėnų kultūros klestėjimo laikotarpiu. Laikas nustatytas pagal keramiką ir kitus radinius. Archeologiniai kasinėjimai rodo Troją buvus dideliu prekybos centru, ypač prieš spėjamą karą. Tiesioginis karo siejimas su rastais griuvėsiais yra abejotinas. Laiko nustatymas yra labai ginčytinas, nes toje pačioje vietoje yra rastos bent kelios gyvenvietės, ir patikimų archeologinių duomenų, rodančių, kad toks karas išties vyko, nėra.
Daugelis tyrinėtojų teigia, kad Homero Trojos kare supinami įvairūs Graikijos ir jos kaimynų nesutarimai dėl teisės valdyti Dardanelus. Neatmetamas spėjimas, kad Homeras savo pasakojimą galėjęs grįsti iš tiesų vykusiu karu, nors kada ir kaip vykusiu, nėra nustatyta.
Karo apžvalga
miniatiūra|Sarkofagas, ant kurio vaizduojamas mūšis prie laivų Trojos karo metu
Karą sukėlė Spartos karaliaus Menelajo žmonos Helenės, arba Elenos, pagrobimas. Helenę pagrobė Paris. Ši pagrobimo istorija yra grįsta kitu mitu apie Pario teismą, kai jis dar buvo niekam nežinomas piemuo Idos kalno papėdėje. Per jūrų deivės Tetidės ir karaliaus Pelėjo vestuves nesantaikos deivė Eridė prie durų paliko obuolį su užrašu „Gražiausiajai“. Dėl obuolio susiginčijo trys deivės: Afroditė, Hera ir Atėnė. Dzeusas teisėju paskyrė Parį. Kiekviena deivė stengėsi palenkti Parį į savo pusę, žadėdama jį gausiai apdovanoti. Paris galėjo rinktis vieną iš trijų: Heros siūlytą viešpatavimą visoje Azijoje ir jos turtus, Atėnės siūlytą išmintį ir nenugalimumą arba Afroditės siūlytą gražiausios moters meilę. Paris pasirinko Afroditės pasiūlymą.
Pagrobus Menelajo žmoną, šis į pagalbą pasišaukė savo brolį Argo ir Mikėnų karalių Agamemnoną, kurio vadovaujami achajai susivienijo ir pakilo į karą, siekdami sugriauti Troją ir grąžinti Menelajui žmoną.
Prie žygio, kuriam buvo parengtas milžiniškas laivynas, prisijungė daugelis Graikijos didvyrių, tarp jų ir Achilas bei Odisėjas, o Agamemnonas įsakė į Troją siųsti milžinišką laivyną, t. y. 1000 kareivinių laivų. Apsupę Troją, Menelajas ir Odisėjas siūlė Trojos karaliui Pariui grąžinti Helenę, tačiau trojėnai atsisakė. Homero „Iliados“ veiksmas prasideda paskutiniaisiais Trojos apsiausties metais. Achajų galingiausias karys Achilas supyko dėl vado Agamemnono iš jo pagrobtos vergės Briseidės ir atsisakė eiti į mūšį su savo kariais. Graikams pralaimint Achilo draugas Patroklas, apsirėdęs Achilo šarvais, vedė Achilo kariuomenę į mūšį, kuriame žuvo: Patroklą nukovė (perpjovė jam gerklę) vyriausiasis Priamo sūnus Hektoras. Achilas iškvietė Hektorą į dvikovą ir ji nukovė. Vėliau Achilas nukovė Priamo sąjungininkus – amazonių karalienę Pentesilėją ir Etiopijos karalių Memnoną, bei pats žuvo nuo Pario paleistos strėlės, kuri pataikė jam į kulną.
Po dvylikos metų apsiausties Troja buvo užimta. Tam pasitarnavo Odisėjo patarimu sukonstruotas milžiniškas arklys, kurį achajai pastatė neva kaip auką Atėnei. Apsimetę, kad pasitraukia, graikai išplaukė su visu savo laivynu, pajūryje palikę arklį. Švęsdami pergalę trojėnai nepaisė žynio Laokoono perspėjimų ir arklį įsivežė į Troją, o jo viduje pasislėpę graikai naktį atvėrė vartus ir įleido grįžusią graikų kariuomenę. Troja buvo sugriauta, jos karališkoji šeima buvo pabėgusi, išžudyta arba paimta į vergovę.
Graikų didvyrių grįžimas namo buvo ilgas ir kupinas įvairių nuotykių. Odisėjo grįžimą Homeras aprašo „Odisėjoje“.
Trojos karo dalyviai
Achajus ir trojėnus palaikė skirtingos dievų grupės:
! Achajų pusėje ! Trojos pusėje
Jára Cimrman
Jaras Cimrmanas (g. 1857, 1864 ar 1876 m.) – rašytojų Jiří Šebánek, Ladislav Smoljak ir Zdeněk Svěrák sukurtas čekų išgalvotas personažas, pristatomas kaip Čekijos didvyris.
Biografija
J. Cimrmanas yra XIX amžiaus pabaigos ir XX amžiaus pradžios svarbiausias Čekijos dramaturgas, išradėjas, poetas, kompozitorius, pedagogas, keliautojas, filosofas, detektyvas, matematikas ir sportininkas. J. Cimrmanas pirmą kartą pasirodė radijo programoje „Nealkoholinis vyno baras pas Vorą“ 1966 m. gruodžio mėn. Iš pradžių jis turėjo būti čekų karikatūra, bet tapo populiarus personažas modernioje Čekijos kultūroje ir dirbtinis nacionalinis didvyris.
J. Cimrmaną gimdė Marlen ir Leopold Cimrmanai ledinį naktį 1857, 1864 ar 1876 m. vasario mėn. Iki tol, kai jam buvo 15 metų jo tėvai slėpė faktą, kad jis vyriškos lyties, kad galėtų jis dėvėti savo vyresniosios sesers drabužius. Deja jo įregistravimo data ir mirties vieta yra nežinomos.
Karolis II Plikagalvis
Karolis II Plikagalvis (,, 823 m. birželio 13 d. Frankfurtas prie Maino – 877 m. spalio 6 d. Avrio, Savoja) – 843-877 m. Vakarų frankų karalius, 875-877 m. Šventosios Romos imperijos imperatorius. thumb|left|200px|Karolio II valstybė 843-870 m.
Biografija
thumb|left|200px|Karolio II Plikagalvio karūnacija Kilęs iš Karolingų dinastijos. Imp. Liudviko I ketvirtasis sūnus iš antrosios santuokos su Judita Bavariete. Dėl Karolio II motinos noro išsaugoti sostą tik savo vieninteliam vaikui kilo pilietinis karas tarp Karolio, Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Lotaro I ir Vokietijos karaliaus Liudviko II Vokiečio, kuris baigėsi 843 m. Verdeno sutartimi. Karolis II gavo Vakarų frankų karalystę, kurią nuo tada galima vadinti Prancūzija. 875 m. po Lotaro I sūnaus imperatoriaus Liudviko II mirties popiežius Jonas VIII jį karūnavo Šventosios Romos imperijos imperatoriumi.
Juodvisinė
Juodvisinė – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 8 km į pietus nuo Lėno, tarp Taujėnų ir Užulėnio–Gružų miškų. Praeina kelias.
Kalnuotė II
Kalnuotė II – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Eitminiškių.
Roberto Matta
Robertas Mata (, 1911–2002 m.) – XX a. Čilės tapytojas siurrealistas.
Karolis II Plikagalvis
Biografija
Karolis II buvo silpnas valdovas, jam valdant diduomenė tapo savarankiškesnė, kraštą plėšė vikingai.
Roberto Matta
Biografija
Robertas Mata gimė 1911 m. lapkričio 11 d. Čilės sostinėje Santjage. Jo katalikiška giminė buvo garsi Santjage. 1931 m. R. Mata baigė architektūros studijas Santjago katalikų universitete. 1933 m. išvyko į Europą, įsidarbino braižytoju Le Korbiuzjė studijoje Paryžiuje, kurioje dirbo iki 1937 m. Lankė giminaičius Ispanijoje ir Portugalijoje, susipažino su ispanakalbiais intelektualais, tarp kurių Federikas Garsija Lorka, Gabriela Mistral ir Pablas Neruda. Per Garsiją Lorką susipažino su siurrealistų judėjimu ir Salvadoru Dali. 1937 m. parodęs A. Bretonui savo fantastinius architektūrinius piešinius R. Mata prisijungė prie Paryžiaus siurrealistų grupės, eksperimentavo su automatizmu. 1938 m. sukūrė pirmuosius savo paveikslus. thumb|right|160px| R. Matos skulptūra „Chaosmos“ 1939 m. R. Mata persikėlė į JAV. Niujorke susipažino su vietos menininkais William Baziotes, Arshile Gorky ir Robert Motherwell. Dėl šių pažinčių ir įtakos jiems R. Mata dažnai minimas vienu JAV abstrakčiojo ekspresionizmo įkvėpėjų. 1940 m. įvyko pirmoji R. Matos personalinė paroda Julien Levy galerijoje Niujorke. Jo kūriniai daugiausiai vaizdavo antropomorfines figūras ir nebuvo grynai abstraktūs. R. Mata po 1940 m. dažnai susitikinėjo su Marseliu Diušanu Niujorke. 1948 m. grįžo į Paryžių ir sužinojo, kad jis pašalintas iš siurrealistų grupės. Tuo metu dailininkas pradėjo nusisukti nuo save išreiškiančios intuityvios siurrealistinės kūrybos ir labiau pradėjo tapyboje naudoti geriau atpažįstamas formas. 1950−1954 m. R. Mata gyveno Romoje, po to grįžo į Paryžių.
Karolis II Plikagalvis
Žmonos ir vaikai
thumb|left|200px|Karolio II Plikagalvio antroji žmona Rišilda Provansė
Roberto Matta
Biografija
1957 m. įvyko stambi dailininko kūrinių retrospektyvinė paroda Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje. 1969 m. R. Mata priėmė Prancūzijos pilietybę. Vis labiau domėjosi Lotynų Amerikos politika, rėmė Kubos revoliucionierius. Vėlyvaisiais metais gyvendavo Paryžiuje, Londone, Milane ir Tarkvinijoje (Italija). 1985 m. įvyko jo retrospektyvinė paroda Pompidu centre Paryžiuje, 1999 m. − Karalienės Sofijos muziejuje Madride. Robertas Mata mirė 2002 m. lapkričio 23 d. Čivitavekijos mieste Čilėje. Jis yra sukūręs skulptūrų.
Vladimir Orlov
Vladimiras Orlovas (, 1979 m. balandžio 20 d. Kaune) – Lietuvos karybos paveldo tyrinėtojas, gidas, muziejininkas, viešosios įstaigos „Karo paveldo centras“, Kauno tvirtovės VII forto direktorius, 2012–2016 m. - Kauno IX forto muziejaus Tvirtovės skyriaus vedėjas.
Biografija
1997 m. baigė Kauno A. Puškino gimnaziją. 2001 m. baigė taikomosios informatikos bakalauro studijas Kauno Technologijos universitete, 2005 m. – magistrantūros studijas Vytauto Didžiojo universiteto Informatikos fakultete.
Karo paveldo tyrimai
thumb|left|140px|Kauno tvirtovės istorija thumb|left|140px|Kauno tvirtovės atlasas (anglų k.) V. Orlovas tyrinėja ir vertina praeities karų Lietuvoje paliktą paveldą, galimybes tinkamai išnaudoti jį šiuolaikinės visuomenės gyvenimo poreikiams, dalyvauja mokslinėse konferencijose. Tvirtovės, įtvirtinti rajonai, patvariosios fortifikacijos kompleksai atspindimi išleistose monografijose ir knygose. 2007 m. kartu su Kauno miesto savivaldybe, Vytauto Didžiojo ir Kauno Technologijos universitetais V. Orlovas išspausdino monografiją „Kauno tvirtovės istorija“ – pirmąjį leidinį, išleistą Kauno tvirtovių tema. Tais pačiais metais parengė bei išleido „Kauno tvirtovės atlasą“ – spalvotą plačiaformatį leidinį, kuriame pirmą kartą buvo išspausdinti Kauno tvirtovės visų pagrindinių įtvirtinimų planai bei pateiktas jų mokslinis aprašymas, remiantis autoriaus keliose šalyse surinkta archyvine medžiaga. 2009 m. išleido platesnę šio atlaso anglišką versiją, papildytą naujomis temomis, brėžiniais ir iliustracijomis.
Žaludkas
Žalùdkas  (arba Želudokas;, ) – miestelis vakarų Baltarusijoje, Gardino apskrityje, į rytus nuo Ščiutino, ~50 km į pietus nuo Lietuvos sienos.
thumb|left|Sviatopolkų-Četvertinskių rūmai
Etimologija
Pavadinimas siejamas su slavišku žodžiu жёлудь („gilė“) ir per miestelį tekančiu Žaludkos upeliu (dešinysis Lebedos intakas).
Istorija
Vietovardis minimas nuo XV a. II p., kaip Lietuvos didžiųjų kunigaikščių privati valda. 1486 m. jau įvardijamas kaip miestelis. LDK valdovas Kazimieras Jogailaitis 1490 m. Žaludke fundavo bažnyčią, kurią 1506 m. antpuolio metu sunaikino Krymo totoriai. Šventovė buvo atstatyta 1526 m. LDK valdovo Žygimanto Senojo rūpesčiu. 1503 m. Matynas Chreptavičius minimas kaip Žaludko vietininkas.
Nuo XVI a. I p. Žaludkas palaipsniui perėjo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų nuosavybėn. Žaludką XVI a. vid. LDK valdovai už karinius nuopelnus ir tarnybą valstybei perdavė Sapiegų giminei. 1570 m. vedybų keliu, Ivano Bagdanovičiaus Sapiegos dukrai Onai ištekėjus už Vitebsko pakamario bei Lydos stalininko Nikolajaus Pranckevičiaus-Radiminskio, Žaludkas atiteko šiai Mozūrijos bajorų giminei. Kazimieras Pranckevičius-Radiminskis ir jo sutuoktinė Aleksandra 1682 m. Žaludke fundavo bažnyčią bei senųjų kamelitų vienuolyną, kuris Rusijos imperijos carinės valdžios buvo uždarytas 1832 m., po 1831 m. sukilimo nuslopinimo.
Šiaurės karo metu Žaludką, kaip savo būstinę 1706 m. buvo pasirinkęs ir čia apsistojęs Švedijos karalius Karolis XII. XVIII a. pr. Dovydo Pranckevičiaus Radiminskio duktė Aleksandra ištekėjo už LDK didžiojo raštininko Mykolo Tyzenhauzo, kuris už 5 tūkst. talerių iš savo uošvio išpirko Žaludką ir pusę „Žaludko rakto“. 1726 m. M. Tyzenhauzui mirus tarp giminių dėl Žaludko prasidėjo teisminiai ginčai, 1740 m. pasibaigę Tyzenhauzų naudai. M. Tyzenhauzo sūnus Benediktas Tyzenhauzas iš Pranckevičių išpirko likusią Žaludko rakto dalį, šias valdas apjungdamas į nedalomą ūkinį – ekonominė vienetą – raktą. Po B. Tyzenhauzo ir jo sutuoktinės Onos Apolonijos Beganskytės mirties Žaludką paveldėjo šių sūnus Antanas Tyzenhauzas. 1785 m. mirus bevaikiui A. Tyzenhauzui Žaludką paveldėjo jo sūnėnas LDK gvardijos šefas Ignotas Tyzenhauzas (1760–1822 m. Po I. Tyzenhauzo mirties miestelį paveldėjo šio sūnus Adolfas Rudolfas Tyzenhauzas. Per 1795 m. II ATR padalijimą Žaludkas pateko į Rusijos imperijos sudėtį. A. R. Tyzenhauzas Žaludke surinko 124 raitosios artilerijos karių būrį, kuris 1812 m. kovėsi Napoleono kare prieš Rusijos imperiją.
Tyzenhauzams valdant Žaludkas garsėjo nuostabiu dvaro parku ir Adolfo Rudolfo Tyzenhauzo suburtu smuikų kvartetu. Pasakojama, jog šis grafas – melomanas turėjo įsigijęs vieną iš Antonijaus Stradivarijaus sukurtų smuikų. A.R. Tyzenhauzo (mirė 1830 m.) dukrai ir Žaludko paveldėtojai Germancijai Tyzenhauzaitei 1843 m. ištekėjus už grafo Severino Uruskio (1817–1890) į miestelio tvarkymo darbus aktyviai įsitraukė ir jos vyras. Sutuoktinių rūpesčiu Žaludke 1854 m. buvo pastatyta mūrinė Švenčiausiosios Mergelės Marijos ėmimo į dangų Romos katalikų bažnyčia, į kurios kriptas perkelti čia gyvenusių ir palaidotų Tyzenhauzų šeimos palaikai. 1886 m. Žaludke be minėtosios bažnyčios veikė sinagoga, žydų maldos namai, 2 malūnai, raugykla, spirito varykla, bravoras, 23 krautuvės, 2 karčiamos. 1897 m. miestelis turėjo 1860 gyventojų, veikė pradinė mokykla. Iš visų Žaludką valdžiusių didikų giminių, ilgiausiai (beveik du šimtus metų) šis miestelis priklausė Tyzenhauzams, t. y. – nuo XVIII a. pr. iki Germancijos Tyzenhauzaitės mirties 1891 m. Pastarosios dukrai Marijai Uruskai (1853–1931) ištekėjus už Vladimiro Sviatopolko Četverinskio (1837–1918) Žaludkas atiteko pastarojo giminei. Paskutinis miestelio savininkas buvo Liudvikas Četvertinskis (1877–1941), žuvęs Aušvico koncentracijos stovykloje.
XIX a. miestelis buvo Lydos apskrities Žaludko valsčiaus centras.
Lentupis
Leñtupis  – miesto tipo gyvenvietė šiaurės Baltarusijoje, 16 km į pietryčius nuo Švenčionių, 1 km nuo Lietuvos–Baltarusijos valstybinės sienos, 40 km į vakarus nuo Pastovių. Yra geležinkelio Lentupis–Polockas galinė stotis. Miestelyje yra biblioteka, kultūros namai, ligoninė, vaistinė, spirito gamykla.
Istorija
thumb|200px|left|1915 m. Lentupio planas thumb|left|200px|Biševskių dvaro parke tarpukaryje
Lentupis įsikūręs etninėse lietuvių žemėse. Minimas nuo 1385 m. XIV a. – XVIII a. Lentupis priklausė Lietuvos didžiajai kunigaiktystei. A. Daugirdas-Daugirdaitis 1459 m. čia pastatydino medinę bažnyčią, kurią 1700 atnaujino tuometinis dvaro savininkas Jonas Vladislovas Bžostovskis. Nuo 1795 m. Lentupis priklausė Rusijos imperijai, buvo Užnerio apskrityje. 1854–1915 m. Lentupio dvarą valdė Biševskiai. 1865 m. įkurta Lentupio pradžios, dab. vidurinė mokykla. 1900 m. pagal architekto T. Rostvorovskio projektą J. Biševskiui buvo pastatyti neorenesansinio stiliaus dvaro rūmai. XIX a. buvo miestelis, Švenčionių apskrities Lentupio valsčiaus centras.
1902–1911 m. parapijiečių rūpesčiu pastatyta nauja mūrinė Šv. Andriejaus Bobolos bažnyčia. Joje vyko garsūs šv. Onos atlaidai, per kuriuos aukoti vaškiniai votai prie stebuklinga laikomos šv. Onos statulos. Nuo XIX a. pabaigos pro Lentupį ėjo siaurasis geležinkelis Švenčionėliai-Glubokas. Per Pirmąjį pasaulinį karą Lentupį 1915 m. užėmė Vokietijos kariuomenė. Netoli miestelio ėjo fronto linija. 1916 m. nutiestas Pabradės–Lentupio geležinkelis, amžiaus pabaigoje išardytas. 1920 m. liepos mėnesį Lentupį buvo užėmusi Lietuvos kariuomenė.
1921–1939 m. miestelį valdė Lenkija, Lentupis buvo Vilniaus vaivadijos Švenčionių apskrities valsčiaus centras. Veikė teismas, kuris nemažai gyventojų nubaudė už lietuvišką kultūrinę veiklą. Nuo 1939 m. Lentupis priklausė Baltarusijos SSR. Per Antrąjį pasaulinį karą 1941–1944 m. miestelį buvo užėmusi Vokietijos kariuomenė. 1942 m. Lentupio valsčius buvo įtrauktas į Svyrių apskritį ir prijungtas prie vokiečių okupacinės administracijos įkurtos Lietuvos generalinės srities. Buvo įkurtos lietuvių administracinės įstaigos: savivaldybė, paštas, policija, urėdija ir kitos. Vadinamosios Markovo grupės sovietiniams partizanams 1942 m. nušovus 3 vokiečių karius, okupantai naciai išžudė visus Lentupio vyrus ir visus vyrus, gyvenančius 4 km aplink miestelį, iš viso apie 400–600 žmonių. Nuo 1967 m. Lentupis – miesto tipo gyvenvietė.
2007 m. Lentupio geležinkelio stotyje buvo pastatytas biustas, skirtas atminti Boleslovą Jaloveckį.
Vrublė
Vrublė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 46 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 11 namas ir 144 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 19 namų ir 102 gyventojai, iš kurių 49 vyrai ir 53 moterys.
Reno metropolitenas
Reno metropolitenas – greitojo susisiekimo sistema, Prancūzijos Reno mieste. Renas (Rennes) yra mažiausias miestas pasaulyje, kuriame yra metropolitenas. Kiekvieną dieną 220 tūkstančių gyventojų turinčiame mieste, metropolitenu yra keliaujama 110 tūkstančių kartų per dieną, šie skaičiai turėtų pakilti iki 150 tūkstančių per dieną, per ateinančius metus.
Sistema
Sistemą bet kuriuo paros metu gali valdyti tik keturi žmonės dispečerinėje, kuri yra šalia „Chantepie Yards“. 120 vaizdo kamerų yra išdėstytos po visą metropoliteno sistemą: stoteles, tunelius, išėjimus ir įėjimus.
Metropolitenas pradeda savo darbą nuo 05:20 ryte ir yra uždaromas 00:40 kiekvieną savaitės dieną. Kelionė nuo linijos pradžios iki pat galinės stotelės trunka 16 minučių, o vidutinis traukinio greitis yra 32 kilometrai per valandą. Visose stotelėse neįgaliųjų patogumui yra įrengti liftai.
16 traukinių, kurių kiekvienas sveria 28 tonas ir yra 26 metrų ilgio važinėja dviem poromis bėgių (pirmyn ir atgal vienas šalia kito). Kiekvienu traukiniu gali keliauti 158 keleivių (50 sėdimų ir 108 stovimų vietų). Anksčiau traukiniai atvykdavo kas 3-7 minutes, bet kai 2005 m. į liniją buvo paleisti 4 papildomi sąstatai, tiek pat buvo įsigyta 2006 m. ir pagal paskutinius duomenis traukiniai atvyksta į stoteles kas 90 sekundžių.
Plėtra
2005 m. sausio mėnesį šalia metropoliteno stotelių buvo įrengtos trys „Park & Ride” stovėjimo aikštelės, kurios aprūpina 900 vairuotojų mašinų stovėjimo vietomis. Po sėkmingo šios sistemos naudojimo buvo nuspręsta ją praplėsti ir 2006 m. buvo pastatytos dar dvi aikštelės, kurios gali talpinti dar 700 automobilių.
2006 m. kovo 1 d. buvo sukurta KorriGo kortelė, kaip bilietų sistemos papildymas, skirtas pagerinti metro srautų ir miesto autobusų darnią veiklą.
Antrą liniją Reno mieste planuojama pradėti tiesti 2015 metais.
Kapstatas
Kapstatas arba Laigis – ežeras vakarų Lietuvoje, Klaipėdos rajone, apie 1 km į šiaurę nuo Endriejavo. Ilgis vakarų-rytų kryptimi 1,3 km, plotis iki 0,5 km. Gylis siekia 2,4 m. Altitudė 104,1 m. Krantai žemi, rytinis miškingas. Ežerą supa Paežerių žemapelkė. Rytuose įteka Dievupis, vakaruose išteka Minijos intakas Veiviržas. Į rytus įsikūrę Kapstatų, į šiaurę – Ližių kaimai. Pietinėje pakrantėje yra paplūdimys. Į pietus eina kelias.
Vietovardis Kãpstatas kildinamas iš tokio pat žodžio, reiškiančio „vieta, aptverta nusmailintais kuolais“. Pavadinimas Laigis siejamas su laigoti („šokti“), laigyti („šokinėti, bėgioti, siausti“), laiginti („raginti, skubinti“).
Škotijos futbolo varžybos 1924–1925 m.
Škotijos futbolo varžybos 1924–1925 m.
Igas
Igas  – miestelis vidurio Slovėnijoje, į pietus nuo Liublianos. Savivaldybės centras. Yra 1780 m. pastatyta Šv. Martyno katalikų bažnyčia, taip pat yra XIV a. Šv. Jurgio bažnyčios griuvėsiai. Igo apylinkėse yra priešistorinės namų ant polių gyvenvietės liekanų (UNESCO pasaulio paveldo objektas – „Alpių priešistoriniai būstai ant polių“).