cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krašto magistras
Livonijos krašto magistro įgaliojimai
Iki Saulės mūšio 1236 m. Kalavijuočių ordino magistras turėjo tokias pat teises, kaip ir Vokiečių ordino magistras. Po pralaimėto mūšio 1237 m. Kalavijuočių ordinas buvo prijungtas prie Vokiečių ordino, jo magistras tapo Vokiečių ordino krašto magistru. Jis buvo Livonijos faktinis valdytojas ir Livonijos kariuomenės vadas. Kai Vokiečių ordino valdose Prūsijoje 1525 m. susikūrė pasaulietinė Prūsijos kunigaikštystė, Livonijos kraštas liko vienintele Vokiečių ordino valstybės teritorija. Tačiau būdamas ekonomiškai silpnas, netrukus tapo priklausomas nuo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, o po pralaimėtų karų paskutinis Livonijos magistras Gotardas Ketleris buvo priverstas tapti Abiejų Tautų Respublikos vasalu ir pasaulietinės Kuršo kunigaikštystės hercogu.
Prūsijos krašto magistrai
1309 m. pirmą kartą, o 1324 m. – galutinai Prūsijos krašto magistro pareigybė sujungta su Vokiečių ordino didžiojo magistro pareigybe.
Mažosios Lietuvos fondas
Mažosios Lietuvos fondas, MLF – mokslo ir kultūros leidinius finansuojanti visuomeninė organizacija, nuo 1985 m. veikianti JAV ir Kanadoje. Mažosios Lietuvos fondo svarbiausi uždaviniai: skatinti domėtis ir rūpintis Mažąja Lietuva, jos istorijos ir kultūros paveldu, rengti ir leisti knygas apie Mažosios Lietuvos istoriją, etnografiją, lietuvininkų (mažlietuvių) dvasinę kultūrą, politinius siekius, žymiausius krašto veikėjus.
Struktūra
Pirmąją Mažosios Lietuvos fondo valdybą sudarė kanadiečiai lietuvininkai Ansas Lymantas ir Vilius Pėteraitis, čikagiškiai Ramūnas Buntinas ir Jurgis Lampsatis. Mažosios Lietuvos fondo veiklą organizuoja valdyba ir taryba. MLF kartu su MLRS kas apie 3 m. rengia suvažiavimus, jie vyko 1987 m., 1990 m., 1995 m. ir 2001 m. Čikagoje, 1992 m. ir 1998 m. Toronte.
Veikla
Per du dešimtmečius iš Mažosios Lietuvos fondo steigėjų ir rėmėjų (apie 70 mecenatų) sukaupta apie 0,5 mln. JAV dolerių. Nuo 1990 m. fondas išleido 19 knygų, kai kurias jų išleido Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas. Mažosios Lietuvos fondo finansuojamas didžiausias veikalas – nuo 1996 m. pab. kartu su MELI leidžiama 4 tomų Mažosios Lietuvos enciklopedija (3 t. 2000–2006 m.); jos svarbiausias iniciatorius, vyr. organizatorius ir tvarkytojas – Vilius Pėteraitis. Mažosios Lietuvos fondas išleido lietuvininkų M. Šlažos (1995 m.), V. Gaigalaičio (1998 m.), A. Lymanto (2001 m.) atsiminimus. Fondas kasmet skiria M. L. G. Rėzos premiją Klaipėdos universiteto magistrantams, rečiau – Vydūno premiją. Ją gavo Domas Kaunas, Albertas Juška, Danutė Petrauskaitė, Marija Purvinienė ir Martynas Purvinas, Daiva Kšanienė. Mažosios Lietuvos fondas šelpia Karaliaučiaus krašto lietuvių mokyklas, parėmė I. Simonaitytės paminklo Priekulėje (1997 m., skulptorė Dalia O. Matulaitė) statymą.
Badšahio mečetė
Badšahio mečetė ( – „karaliaus mečetė“) – mečetė Pakistane, Pandžabe, Lahoro mieste. Pastatyta 1673 m. Mogolų valdovo Aurangzebo nurodymu ir yra antra pagal dydį mečetė Pakistane ir visoje Pietų Azijoje (po Feisalo mečetės), bei penkta pagal dydį pasaulyje.
Mečetė pastatyta vos per 2 metus (1671–1673 m.), Ravio pakrantėje, priešais Lahoro tvirtovę. Sienos buvo padengtos raudonu smiltainiu, o kupolai – baltu marmuru. Badšahio mečetė buvo didžiausia pasaulio mečetė net 313 metų, iki 1986 m., kuomet pastatyta Feisalo mečetė Islamabade. Mečetė nukentėjo XIX a. pirmoje pusėje, kuomet buvo užimta sikhų (buvo paversta ginklų sandėliu ir kareivinėmis). Britų valdymo metais grąžinta musulmonams, restauruota. Po Pakistano nepriklausomybės paskelbimo vėl tapo svarbiu religiniu šalies centru.
Badšahio mečetė turi persų, indų architektūros bruožų, labai panaši į Džamos mečetę Delyje, pastatytą Aurangzebo tėvo Džahanšacho. Laiptai veda į platų vidinį kiemą (didžiausias pasaulyje – 25 900 m²), kuriame yra fontanas, už jo – maldų salė. Ši padalinta į 7 dalis, jos viršuje yra 3 dideli kupolai. Stogo pakraščiai ornamentuoti dantytais elementais, kampuose yra bokštai (miniatiūriniai minaretai). Mečetės kampuose stovi 4 dideli minaretai (aukštis 53,7 m). Mečetė gausiai dekoruota stuku, freskomis, marmuru. Mečetės maldų salėje gali melstis iki 5000 žmonių, o visoje teritorijoje – iki 100 tūkst. žmonių.
Saulius Raščiauskas
Saulius Raščiauskas (g. 1961 m. sausio 18 d. Trakuose) – Lietuvos ir Trakų rajono ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1984 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, pramoninės ir civilinės statybos inžinierius.
Erstling aus Vierländen
Erstling aus Vierländen – vidutinio ankstyvumo raudonųjų serbentų veislė. Krūmai gana augūs, vidutiniškai išsiskleidę. Uogos vidutinės (0,6-0,7 g), ryškiai raudonos, saldžiarūgštės, kvapios. Vaisinės kekės ilgos, turi 15-23 uogas, gana tankios. Iš krūmo vidutiniškai priskinama iki 5-8 kg uogų. Atspari miltligei, gana atspari deguliams. Derlinga, prinokusios uogos nebyra, žiemą ištverminga, lengvose dirvose uogos linkusios smulkėti. Lietuvos sortimente nuo 1985 metų.
Saulius Raščiauskas
Biografija
1995 m. Lietuvos centro sąjungos narys, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, Trakų skyriaus pirmininkas.
1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys.
Vaikai – Lukas, Marija.
Gemma Arterton
Gemma Christina Arterton (1986 m. vasario 2 d. Greivsendas, Didžioji Britanija) – britų aktorė.
3-oji tankų armija (vermachtas)
3-oji tankų armija  – Vokietijos tankų armija, dalyvavusi Antrajame pasauliniame kare, 1942 m. sausio 1 d. suformuota iš 3-iosios tankų grupės.
Gemma Arterton
Šeima
Kai Gemmai buvo 5 metai, tėvai išsiskyrė ir ji su jaunesne seserimi Hannah liko gyventi su motina. Lankydama mokyklą ji pradėjo vaidinti mėgėjiškuose spektakliuose. Būdama 16, Gemma įstojo į „Miskin Theatre School“ Datforde. Vėliau ji laimėjo stipendiją studijuoti „Royal Academy of Dramatic Art”, kurią baigė 2008 metais.
Karjera
Pirmąjį vaidmenį Arterton gavo 2007 metais dar mokydamasi mokykloje – tai buvo režisieriaus Stepheno Poliakoffo televizijos drama „Capturing Mary“.
3-oji tankų armija (vermachtas)
3-ioji tankų grupė buvo Centro armijų grupės dalis ir 1941 m. pabaigoje bei 1942 m. pradžioje (jau 3-ioji tankų armija) kovėsi Maskvos mūšyje. Tarybinio kontrapuolimo metu 3-ioji tankų armija išsiveržė iš apsupties. Po to kovėsi prie Tekino, Dunos, Vitebsko. Vėliau traukėsi pro Lietuvą ir Kuršą, 1944 m. pabaigoje kovėsi Klaipėdos mūšyje.
Gemma Arterton
Karjera
Tais pačiais metais ji gavo vaidmenį „Globe“ teatre pagal Viljamo Šekspyro' pjesę „Love’s Labour’s Lost“ ir debiutavo kine filme „St Trinian’s“. Už šį vaidmenį Gemma buvo nominuota Empire apdovanojimu už geriausią debiutą ir National Movie Award už geriausią moters vaidmenį.
2008 metais Arterton, įveikusi 1500 pretendenčių, gavo MI6 agentės Strawberry Fields vaidmenį filme „Paguodos kvantas“ apie agentą 007 Džeimsą Bondą.
2011 metais Arterton buvo nominuota BAFTA apdovanojimui „Kylančios žvaigždės“ kategorijoje, bet pralaimėjo Tomui Hardy.
3-oji tankų armija (vermachtas)
1945 m. kovo 10 d. armijos vadu tapo generolas Hasas-Ekardas fon Mantoifelis, kurį paskyrė ginti Oderio upės krantus šiauriau Zelovo aukštumų ir nepraleisti tarybinės kariuomenės į Vakarų Pomeraniją ir Berlyną.
3-ioji tankų armija Berlyno mūšyje susidūrė su triuškinančiu 2-ojo Baltarusijos fronto (vadas Tarybų Sąjungos maršalas K. Rokosovskis) puolimu. Balandžio 25 d. 2-asis Baltarusijos frontas piečiau Štetino pralaužė 3-iosios vokiečių tankų armijos gynybos liniją. Mantoifelio armija buvo priversta trauktis į Meklenburgą, kur 1945 m. gegužės 3 d. pasidavė sąjungininkams ir išvengė pasidavimo Raudonajai Armijai.
Bronius Slavinskas
Bronius Slavinskas (1940 m. kovo 2 d. Butrimiškiuose, Alytaus apskritis – 2014 m. rugsėjo 19 d.) – Lietuvos televizijos ir kino dokumentininkas, žurnalistas, kultūros paveldo metraštininkas, redaktorius.
Biografija
1958 m. baigė Alovės vidurinę mokyklą. 1963–1964 m. Lietuvos kino studijos kino operatoriaus asistentas, nuo 1964 m. Lietuvos televizijos kino operatoriaus asistentas. 1965–1970 m. televizijos žinių vyriausiosios redakcijos korespondentas. 1966 m. suteikta kino operatoriaus asistento pirma kategorija, 1969 m. – kino operatoriaus trečia kategorija. 1968 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką. 1970–1972 m. Jaunimo ir vaikų programų vyriausiosios redakcijos „Jaunystė“ vyr. redaktorius. Nuo 1972 m. Lietuvos televizijos informacijos vyriausiosios redakcijos, Naujienų direkcijos „Panoramos“ vyr. redaktorius.
Rengė reportažus, apybraižas ir komentarus kultūrinio gyvenimo temomis. Televizijos juostose įamžinti Karaliaučius, Pelesa, Punskas, Seinai, Tilžė ir kitos vietovės, parodytos ten gyvenančių lietuvių šiokiadieniai ir šventės, jų ryšiai su Lietuva. Straipsniai spausdinti periodiniuose leidiniuose „Mokslas ir gyvenimas“, „Tėviškės gamta“, „Lietuvos aidas“.
Palaidotas Rokantiškių kapinėse.
Vilnius Morkūnas
Vilnius Morkūnas (g. 1965 m. liepos 14 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas, archeologas.
Biografija
1990 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, istorikas; 2005 m. Mykolo Riomerio universitete baigė teisę.
Lietuvos kultūros paveldo mokslinio centro archeologas, tyrimų vadovas, žvalgė pilkapynus, piliakalnius ir senkapius Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje.
Vytautas Petkevičius (1968)
Vytautas Petkevičius (g. 1968 m. vasario 7 d. Trakuose) – Lietuvos ir Trakų rajono ūkio, politinis veikėjas.
Biografija
1975–1986 m. mokėsi Trakų 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1993 m. baigė Vilniaus universitetą, ekonomistas. 1999–2001 m. studijavo Vilniaus universiteto Tarptautinėje verslo mokykloje ir įgijo administravimo ir tarptautinio verslo magistro laipsnį.
1987–1989 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1993 m. įkūrė savo įmonę – UAB „Prekybos namai Galvė“. 1999–2003 m. K. Petkevičiaus individualios įmonės vadybininkas. 2003–2004 m. Trakų rajono savivaldybės mero pirmasis pavaduotojas, verslo, investicijų ir aplinkosaugos komiteto pirmininkas. 2004–2008 m. Trakų rajono savivaldybės meras, atsistatydino savivaldybėje išaiškėjus korupcijos atvejams.
2000–2015 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys.
1999 m. Naujosios sąjungos (socialliberalai) narys.
Crazy Horse
„Crazy Horse“ yra amerikiečių Pop/R&B merginų grupės „Paradiso Girls“ debiutinis studijinis albumas. Albumas buvo išleistas 2009 m. Pirmasis singlas iš albumo yra „Patron Tequila“, kuriame pasirodo reperiai Eve ir Lil Jon.
Istorija
Albumo prodiuseriai yra Cee-Lo, Christopher „Tricky“ Stewart, The-Dream, Sean Garrett, Fernando Garibay ir „Black Eyed Peas“ narys will.i.am. Narė Aria patvirtino, jog įrašyta daugiau nei 50 dainų. 2009 m. birželį kita grupės narė Lauren patvirtino, jog albumas jau užbaigtas ir įrašytas.
Grupė pirmiausiai ėmė reklamuoti pagrindinį singlą iš albumo „Patron Tequila“. Grupė jau apsilankė daug klubų bei koncertuose ir reklamavo su kitomis dainomis „Unpredictable“ ir „Who’s My Bitch“. Jų pirmasis apsirodymas buvo Denveryje, o pirmas pasirodymas televizijoje buvo „NowNext“ apdovanojimuose kartu su Eve atliekant šią dainą. „Paradiso Girls“ buvo atidarymo grupė atlikėjo Shwayze koncertiniame ture.
Šaltiniai
Crazy Horse (Paradiso Girls album)
Srebrenica
Srebrenica – miestas ir savivaldybė rytinėje Bosnijoje ir Hercegovinoje, Serbų respublikoje. Tai mažas kalnų miestelis. Netoli miestelio yra mineralinių vandenų kurortas. Druskos kasyba.
Istorija
Bosnijos karo metu miestelis buvo tapęs bosnių enklavu, apsuptu Bosnijos serbų ir saugia zona, saugoma JT pajėgų. 1995 liepą Bosnijos serbų armija užgrobė Srebrenicą ir deportavo daugiau nei 20 000 gyventojų. Srebrenicos apylinkėse vyko Srebrenicos žudynės, kurių metų Bosnijos serbų armija išžudė ~8 000 bosnių vyrų ir paauglių (tai didžiausios žudynės Europoje po Antrojo pasaulinio karo).
Tiesa
Tiesa – įvairių filosofų skirtingai apibrėžiama klaidos ar/ir melo priešingybė.
Atitikimo teorija
Atitikimo teorija apibrėžia tiesą kaip teiginių atitikimą tikrovei.
Ažumedis
Ažumedis – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Poškonių, pasienyje su Baltarusija.
Abdal Muminas
Abdal Muminas (‘Abd al-Mu’min, arab.: عبد المؤمن بن علي, g. 1094 m. Maroko šiaurės vakarų Tagros miestelyje – m. 1163 m.) buvo berberų Zenata genties atstovas ir Almochadų dinastijos įkūrėjas ir nuo 1147 m. Maroko kalifas.
Istorija
Abdal Muminas gimė Maroko šiaurės vakarų Tagros miestelyje, puodžio šeimoje. Vaikystėje jis mokėsi Korano kaimo mokykloje, o paskui Tlemseno medresėje. Susitikimas su Ibn Tumartu buvo lemtingas Muminui. Įsitraukęs į Tumarto sukurtos sektos veiklą 1125 m. Muminas su jais įsikūrė mažame Tinmalo kaimelyje, Nfiso upės aukštupyje, pietiniame Atlase. 1130 m. buvo pripažintas kaip mahadi ir paveldėjo iš Tumarto kalifo titulą. Prasidėjus pasipriešinimui prieš Almoravidus, Almochadai, vadovaujami Abdal Mumino, po truputį pradėjo plėsti savo valdas. Iš pradžių buvo užimta Maroko Atlaso kalnų provincija, paskui prijungtos Rifo lygumos. 1146 m. žuvus Tašminui ibn Ali, Muminas užėmė Fesą. 1147 m. šturmu buvo užimtas Marakešas ir 1148 m. Maroko užkariavimas buvo baigtas, bet buvo likusios europinės Almoravidų valdomos teritorijos. Faktiškai musulmoniškoji Ispanija jau buvo suskilusi į daugybę emyratų ir buvo atakuojama iš šiaurės krikščionių. Todėl 1150 m. daugelis emyratų atsiuntė savo pasiuntinius pas Abdal Muminą žodžiais pareikšti savo nuolankumą, bet kalifas į Ispaniją neskubėjo. 1151 m. jis užėmė Alžyrą, o iki 1159 m. ir Tunisą. Visoje užkariautoje teritorijoje nuo Kirenaikos iki Atlanto Abdal Muminas liepė surašyti visas žemes. Iš šios teritorijos buvo išskirta 1/3 dalis, kurią sudarė miestai, upės, ežerai, dykumos ir keliai. Likusioms 2/3 kalifas uždėjo žemės mokesčius – haradžu (kharaj). Buvo nustatyta, kiek grūdais ir pinigais apmokestintas kiekvienas laukas. Tai buvo naujiena Magrebe, kur tokį mokestį mokėjo kitatikiai (visi išskyrus Almochadų sektą). Baigęs Magrebo užkariavimą Muminas 1161 m. persikėlė per Gibraltarą ir išsilaipino Ispanijoje. Daugelis vietos emyrų jau anksčiau buvo pripažinę Mumino valdžią, bet didžioji dalis Andalūzijos susijungė į nepriklausomą valstybę, kurios priešakyje stojo Sevilijos valdovas, krikščioniškos kilmės ispanas Ibn Mardanišas (Muhammad ibn Mardanis). 1162 m. kalifas atėmė iš jo Granadą ir grįžo į Ribatą rinkti naujos armijos žygiui į šiaurę. Bet šių planų išpildyti nespėjo, – jis mirė 1163 m. gegužės mėn. sulaukęs 69 metų ir buvo palaidotas Sale (priešais Rabatą). Valdžią paveldėjo jo sūnus Jusufas I.
1146 m. Abdal Mumino nurodymu ant Atlanto vandenyno pakrantės, Bu-Regrego (Bou Ragrag) upės žiotyse buvo pastatyta tvirtovė – Ribatas. Čia buvo statomi laivai ir ruošiamasi Ispanijos puolimui.
Abdal Muminas turėjo keturis vizirius:
Šilingas
thumb|Lietuvos didžiojo kunigaikščio [[Zigmantas Vaza|Zigmanto Vazos šilingas, ant kurio pavaizduota jo asmeninis herbas, Lenkijos erelis ir Vytis, nukaltas Vilniuje, 1623 m.]] Šilingas – piniginis vienetas, naudotas ir naudojamas daugelyje Britų Sandraugos šalių. Austrijos piniginis vienetas irgi buvo šilingas.
Pavadinimo kilmė
Žodis kilęs iš, kuris giminingas sen.vok.aukštaič. skilling 'aukso moneta',,. Visi jie priešistorinio germaniško žodžio, kurio pirmoji dalis reiškė 'skydas', o antroji – priesaga -ling, reiškianti 'mažas, jaunas'.
Britiški šilingai
thumb|right|250px|D. Britanijos 1933 m. šilingas thumb|right|250px|D. Britanijos [[Elžbieta II|Elžbietos II šilingas (1956 m.). Vienas reversas Anglijos, kitas – Škotijos]] D. Britanijoje šilingo terminas buvo naudojamas sąskaityboje nuo normanų užkariavimo laikų iki griežtai dešimtainės pinigų sistemos įvedimo 1971 m. Tuo laikotarpiu svaras turėdavo 20 šilingų, o vienas šilingas – dvylika pensų. Anglų-saksonų laikais žodžiu schilling vadindavo gyvulio (avies) vertę. Sidabrinės vieno šilingo vertės monetos pasirodė Henriko VII laikais ir buvo kalamos iki 1946 m.
Testunai
thumb|right|250px|Henriko VIII laikų testunai Henriko VII karaliavimo metais (apie 1489 m.) pradėtos kaldinti šilingo vertės monetos, vadintos testunais. Jų nukaldinta buvo nedaug. Henriko VIII laikais (1544–1551 m.) testunus kaldino gana masiškai. Tų laikų testunai buvo kaldinti iš mažai sidabro turinčio lydinio, kaip ir visos tų laikų monetos.
Henriko VIII sūnaus Eduardo VI laikais testunus kaldino toliau, ir juos pirmą kartą ėmė vadinti šilingais.
NK Međimurje Čakovec
Čakoveco „Međimurje“ – Kroatijos futbolo klubas iš Čakoveco.
Šilingas
Testunai
1816 m. šilingai buvo standartizuoti – masė 5,7 g, skersmuo – 24 mm.
1920 m. šilingų sidabro praba sumažinta nuo 925 iki 500. O nuo 1947 m. šilingai kaldinti iš vario-nikelio lydinio.
NK Međimurje Čakovec
Istorija
2003 m. perėmė NK Omladinac Novo Selo Rok klubo licenciją. Penkis sezonus žaidė Pirmoje lygoje, bet vėliau iškrito.
Šilingas
Testunai
Elžbietos II valdymo metais kaldinti šilingai buvo dvejopi:
Vėliausi cirkuliavę šilingai buvo 1967 m. laidos. Dabartinėje D. Britanijos piniginėje sistemoje buvusį šilingą atitinka 5 (naujųjų) pensų moneta, kuri imta leisti 1968 m. Ši moneta yra tos pačios masės ir tų pačių matmenų, kaip šilingas. Kartu ji paveldėjo žargoninį pavadinimas bobas. Šilingai ir florinai liko apyvartoje iki 1990 m.
Santrumpos
Angliško šilingo santrumpa yra s (iš 'tokia S. Romos moneta'. Pinigų suma su šilingais dažnai būdavo užrašoma taip: Kartais rašydavo:
Susijusios monetos
D. Britanijoje buvo naudojamos ir monetos, kurių vertė buvo lygi keliems šilingams:
Australijos šilingas
Australijoje šilingo moneta buvo vadinama deener.
Afrikoje žodį shilling dažnai trumpina kaip sh.
Kinkala
Kinkala – Kongo miestas šalies pietinėje dalyje, Baseino regiono, Kinkalos rajono centras. Maždaug 25 – 30 tūkstančių gyventojų. Pilietinių karų (1993-94, 1997-98, 2002–2003) metais čia vyko susirėmimai.
Asfaltuota magistralė N1 jungė su Brazaviliu, bet dėl pilietinių karų ji stipriai apgriauta, faktiškai miestas vėl izoliuotas.
Čia gimė misionierius d’André Matswa, mieste yra jam skirtas paminklas.
Būtingės evangelikų liuteronų bažnyčia
Būtingės evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų bažnyčia Palangos savivaldybėje, Būtingėje. Ji stovi šalia kelio, 4,5 km į pietus nuo Latvijos–Lietuvos pasienio. Neoklasicizmo stilistikos bažnyčia paskelbta regioniniu architektūros ir sakraliniu paminklu.
Bažnyčioje pamaldų ir švenčių metu renkasi vietiniai ir Latvijos pasienio miestelių tikintieji, kurių parapijoje yra apie 200. Bažnyčia taip pat naudojama ir visuomenės poreikiams, nuo 1981 m. bažnyčios šventoriuje kasmet organizuojamos vaikų ir jaunimo stovyklos, vyksta edukaciniai renginiai, vasaromis rengiami dailininkų plenerai.
Istorija
Būtingės evangelikų liuteronų parapija yra viena iš keturių seniausiai veikiančių Lietuvoje, jos istorija siekia XVI a. vidurį, kuomet pirmą kartą buvo paminėta rašytiniuose šaltiniuose kaip Rucavos parapijos filija. Kurį laiką vadinta Šventosios vardu, ji buvo įkurta apie 1560 m. Tai ketvirta pagal senumą liuteronų parapija Lietuvoje. 1560 m. vizitacijos dokumente paminėtas ir pirmasis kunigas Matiasas Sakobelijus (Matthias Saccobelius). Šventovė ilgai stovėjo prie Šventosios upės žiočių, bet vėliau audros buvo nunešta į jūrą. Dar vėliau bažnyčia pastatyta 1640 m., bet, laikui bėgant, buvo apleista ir neišsilaikė. Trečioji bažnyčia XVIII a. perkelta į Būtingę, bet ir toje vietoje stovėjo neilgai. Po to, tuometinio vietinio dvaro savininko Eberhardo Kristofo fon Mirbacho įsakymu iškilo ketvirtoji šventovė. Išstovėjusi 59 metus, ji 1809 m. sugriuvo.
1824 m., kunigo Ferdinando Mykolo Baumbacho rūpesčiu, senosios bažnyčios vietoje penktą kartą pastatyta nauja, ji išliko iki šių dienų. Pastatyta šalia buvusio dvaro sodybos, priešingoje Liepojos plento pusėje. 1866 m. buvo pristatytas bokštas, 1926 m. įkeltas Liepojoje nulietas varpas.
2016 m. pradėti stogo keitimo, patalpų remonto ir fasadų restauracijos darbai.
Architektūra
Iš akmenų ir plytų pastatytoje bažnyčioje yra 320 sėdimų vietų. Ji stačiakampio plano, mūrinė, vienbokštė. Pastato ilgis 20,35 m, plotis 12,05 m, aukštis 7,5 m iki karnizo. Bažnyčią dengia dvišlaitis, varpinės bokštą - keturšlaitis stogas, pereinantis į aštuonkampę smailę su geležiniu kryžiumi ant apvalaus postamento. Pagrindiniu fasadu bažnyčia atsukta į vakarus. Vakarų fasadas simetrinis, su centre įkomponuotu bokštu ir statybos data „1824“ virš pagrindinio įėjimo. Šoniniai fasadai vienodi, simetriniai, šiek tiek įtrauktomis centrinėmis dalimis. Fasaduose ritmiškai išdėstytos langų angos. Galinėje pastato dalyje fasadas taip pat simetrinės kompozicijos. Fasadus paryškina architektūrinės detalės: profiliuoti pirmo aukšto langų ir nišų apvadai su spynomis ir sandrikais, bokštą dekoruojančios lizenos. Profiliuoti pastogės karnizai su frizo juosta ir statybos datos įrašu. Sienos nutinkuotos, su rustikos apdailos elementais.
Vidaus erdvė stačiakampė, trijų navų, kurias skiria 5 poros kolonų, su prienaviu ir virš jo esančiu vargonų choru bei virš šoninių navų įrengtomis galerijomis. Centrinę navą pratęsia tokio pat aukščio ir pločio stačiakampė presbiterija, kuri užbaigta plokščia siena su presbiterijos šiaurinėje pusėje įrengta zakristija ir sakykla su kupoliniu baldakimu. Centrinė nava 4,5 m pločio ir 6,15 m aukščio, šoninės navos 2,23 m pločio. I aukšto bei galerijos sienose įrengtos arkinės ir stačiakampės angos ir nišos, bokšte – arkinės angos.
Galerijas ir chorą laiko medinės dažytos kolonos. Centrinės navos gale, presbiterijoje, įrengtas altorius, kurio dalis dekoro (2 angelų statulėlės ir Šv. Dvasią simbolizuojantys 2 balandžiai) neišlikusi. Presbiteriją nuo vidurinės navos skiria baliustrada.
Išlikę vertingi autentiški vargonai. Varpinės bokšte kabo Liepojoje nulietas varpas su užrašu „Būtinu draudzes zvans 1926.G. – BEKER un Ko LIEPAJA” (Būtingės parapijos varpas 1926 m. – Beker ir Ko Liepoja).
Šventorius aptvertas tinkuota mūrine tvora. Jame stovi stilizuotas liuteroniškas kryžius iš ąžuolo, tarsi sujungiantis keturias išnykusias kuršių bažnyčias. Skulptūros kryžmose išskaptuotos nunykusių Šventosios bažnyčių datos: 1520 m., 1638 m., 1728 m., 1751 m. Penktoji data – 1824 m. – iškalta jau akmeninėje dabartinės bažnyčios sienoje.
Włodzimierz Cimoszewicz
Vlodzimežas Cimoševičius (, g. 1950 m. rugsėjo 13 d. Varšuvoje) – Lenkijos teisininkas ir politikas, buvęs Lenkijos Ministras pirmininkas.
Biografija
1972 m. baigė Varšuvos universiteto Teisės fakultetą, čia dėstė tarptautinę teisę ir 1978 m. apsigynė teisės mokslų daktaro disertaciją. 1980–1981 m. gavęs Fulbright programos stipendiją stažavosi Kolumbijos universitete Niujorke.
Nuo 1971 iki 1990 m. buvo LJDP narys. 1989 m. pagal šios partijos sąrašą išrinktas Lenkijos Seimo nariu. Kaip kairiųjų jėgų kandidatas dalyvavo pirmuosiuose demokratiškuose Lenkijos prezidento rinkimuose 1990 m. ir užėmė 4 vietą (1 514 025 balsų, 9,21%).
Pagal Lenkijos demokratinės kairiosios sąjungos sąrašą 1991, 1993, 1997 ir 2001 m. buvo renkamas Lenkijos Seimo nariu. Antrojoje Valdemaro Pavliako vyriausybėje 1993–1995 m. buvo vicepremjeras ir Teisingumo ministras bei Generalinis prokuroras.
2001–2005 m. buvo Užsienio reikalų ministras Lešeko Milerio ir Mareko Belkos vyriausybėse. 2005 m. buvo Lenkijos Seimo maršalka.
2007 m. išrinktas į Lenkijos senatą (vienintelis nepartinis senato narys). Po 2011 m. rinkimų tapo Lenkijos Senato Užsienio reikalų komiteto pirmininku.
2005 m. apdovanotas ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Didžiuoju kryžiumi.
Mažosios Lietuvos rezistencinis sąjūdis
Mažosios Lietuvos rezistencinis sąjūdis, MLRS – Mažosios Lietuvos išeivių visuomeninė politinė organizacija Šiaurės Amerikoje, įsteigta 1953 m. Monrealyje (Kanada). Rūpinosi Mažosios Lietuvos reikalais, telkė JAV ir Kanados lietuvininkus, jiems atstovavo.
Veikla
Veikla išplėsta po 1954 m. lietuvininkų suvažiavimo Toronte. Mažosios Lietuvos rezistencinis sąjūdis glaudžiai bendradarbiavo su Mažosios Lietuvos taryba, kuriai priklausė dalis sąjūdžio narių, kitomis laisvinimo organizacijomis. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komitete Sąjūdžiui iki 1956 m. atstovavo Martynas Brakas (1951–1952 m.) ir Martynas Gelžinis. 1953 m. Mažosios Lietuvos rezistencinis sąjūdis sudarė laikinąją vadovybę (Ansas Lymantas, Emilis Nauburas, Vilius Pėteraitis), atstovais į Vyriausiąjį Lietuvos išlaisvinimo komitetą paskyrė E. Simonaitį ir M. Gelžinį. 1955 m. VLIK persikėlus į JAV, sąjūdis jame atstovavo Mažajai Lietuvai.
Mažosios Lietuvos rezistencinis sąjūdis sudarydavo 30 narių Centro komitetą, kuris rinkdavo 7 narių prezidiumą. Prezidiumas rinko medžiagą Mažosios Lietuvos išlaisvinimo bylai. Priimta deklaracijų, pareiškimų, įteikta arba pasiųsta laiškų Šiaurės Amerikos ir Europos šalių vyriausybėms, surengta paskaitų, konferencijų. 1983 m. sąjūdžio suvažiavimo rezoliucijoje pabrėžta Mažosios Lietuvos okupacija, genocidas, ryžtas kovoti ir skelbti pasauliui, kad Mažoji Lietuva yra lietuvių tautos žemė ir kad ji turi grįžti į atkursimą Nepriklausomą Lietuvos valstybę. Mažosios Lietuvos rezistencinio sąjūdžio suvažiavimas 1985 m. įsteigė Mažosios Lietuvos fondą. Nuo tada jų suvažiavimai vykdavo kartu. 1988 m. laiške popiežiui Jonui Pauliui II prašyta Mažosios Lietuvos (Kaliningrado srities) bažnyčią priskirti Lietuvos bažnytinei provincijai. 1989 m. TSKP CK generaliniam sekretoriui M. Gorbačiovui priminta, kad Mažosios Lietuvos pagrindinė dalis – Karaliaučiaus kraštas (Kaliningrado sritis) – nuo seno iš esmės yra lietuvių žemė ir turi priklausyti lietuviams, pateikta medžiagos apie krašto gyventojų etninę kilmę.
1990 m. Mažosios Lietuvos rezistencinio sąjūdžio suvažiavimas ragino Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos pirmininką V. Landsbergį siekti Mažosios Lietuvos žemes prijungti prie Lietuvos Respublikos. 1992 m. sąjūdžio ir kitų Mažosios Lietuvos reikalais besirūpinančių organizacijų atstovai nusiuntė Lietuvos Respublikos ir Latvijos vyriausybėms deklaraciją „Dėl Mažosios, arba Prūsų, Lietuvos“. Joje reiškiama viltis, kad Mažosios Lietuvos klausimas bus keliamas Jungtinėse Tautose ir kitur. 1994 m. prezidentui A. Brazauskui, 2001 m. prezidentui V. Adamkui sąjūdis įteikė raštus, kreipėsi ir į Seimą, vyriausybę, prašydamas imtis neatidėliotinų priemonių, kad Karaliaučiaus kraštas būtų atkurtas kaip neatskiriama Lietuvos Respublikos dalis.
2005 m. Mažosios Lietuvos rezistencinis sąjūdis nutraukė veiklą, įgaliojimus perdavė Lietuvoje veikiančiai Mažosios Lietuvos reikalų tarybai.
Ukas
Ukas  – suomių ir estų mitologijose – dangaus, gamtos reiškinių, griaustinio dievas, aukščiausioji dievybė. Nuo jo kilo suomių žodis ukkonen, reiškiantis perkūniją. Dar įvardijamas kaip ylijumala (aukščiausiasis), Pitkänen (ilgasis), isäinen (tėvas), isoinen (didysis), Äijö. Mituose apsireiškia tik gamtos reiškiniais.
Uko ginklai yra kūjis, vadinamas Ukonvasara, kirvis arba kardas. Jo pagalba jis sukelia žaibą. Uko sugyventinė – Aka. Uko simbolis – laužytos kaip žaibas formos gyvatė.
Manoma, kad Ukas vyriausiojo dievo padėtyje pakeitė Ilmarineną, kuris vėliau tapo mitiniu didvyriu. Siejamas su griausmų dievu Perkele. Uko atitikmuo baltų mitologijoje – Perkūnas.
Gyventojų geografija
300px|thumb|Populiacijos tankumas pagal šalis, [[2006]] Gyventojų geografija – mokslas, tiriantis gyventojų ir gyvenviečių skaičių, struktūrą, tipus, gyventojų teritorinį organizavimą, gyvenviečių tinklą, ekonomines, socialines, gamtines ir kitas sąlygas, turinčias įtakos gyventojų ir gyvenviečių teritoriniam pasiskirstymui. Kai kurie mokslininkai gyventojų geografiją laiko savarankiška geografijos mokslų sistemos dalimi, kiti – demografijos sinonimu.
Danutė Čiurlionytė-Zubovienė
Danutė Čiurlionytė-Zubovienė (1910 m. birželio 12 d. Petrovčizna prie Minsko – 1995 m. vasario 27 d. Kaune) – Lietuvos rašytoja, vertėja.
Gyventojų geografija
Objektas
Gyventojų geografija išsirutuliojo XX a., ji tiria gyventojų reprodukcijos regioninius skirtumus ir juos lemiančius veiksnius, gyventojų struktūrą pagal amžių, lytį, šeiminę padėtį, demografinę raidą, bendrąjį ir tam tikrų teritorijos dalių – dirbamos žemės arealų, rekreacinių teritorijų gyventojų tankumą, regioninius darbo jėgos išteklius, jų racionalų naudojimą, ekonomiškai aktyvių gyventojų, tarp jų ir bedarbių, teritorinę sklaidą; gyventojų migraciją, jos įtaką didelėms teritorinėms žmonių grupėms, jų amžiaus struktūrai, lyties, kalbos, rasės, etninei sudėčiai, socialinę gyventojų sudėtį – išskiriamos socialinės grupės, daroma jų regioninė apžvalga, apibūdinamos amžiaus grupės. Gyventojų geografija tiria gyventojų kultūrą, buitį, gyvenimo būdą, ši tyrimų kryptis glaudžiai siejasi su etnografija ir sociologija.
Danutė Čiurlionytė-Zubovienė
Biografija
Tėvas Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, motina Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė, vyras architektas Vladimiras Zubovas. Vaikai Dalia, Konstantinas, Vytautas. miniatiūra|160px|left|D. ir V. Zubovų kapas
Gyventojų geografija
Objektas
Gyventojų geografija remiasi demografijos, darbo ekonomikos, etnografijos duomenimis bei metodais ir teikia joms savo duomenų. Be to, tyrimai atliekami remiantis matematikos, statistikos, sociologijos ir kitų mokslų metodais.
Danutė Čiurlionytė-Zubovienė
Biografija
1928–1936 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete. Tobulinosi Prancūzijoje.
Gyventojų geografija
Gyventojų geografija Lietuvoje
Lietuvoje gyventojų geografija atsirado XIX a. 3-4 dešimtmetyje. Tuo metu santykinio gyventojų pertekliaus problemą Kazys Pakštas siūlė spręsti, organizuojant koncentruotą emigraciją. Tarybiniais metais buvo tiriama LTSR gyventojų pasiskirstymas, sudėtis, migracija ir natūralusis judėjimas, gyventojų terit. organizavimas, gyventojų tinklo pertvarkymas, miestai. Darbų apie tai paskelbė Vincas Brazauskas, Jonas Kunčina, Juozas Zagorskis (miestų geografija), Stasys Vaitekūnas (migracija, gyvenviečių geografija), Kazys Šešelgis, Zigmas Daunoravičius (apgyvendinimo sistema), Petras Adlys, Marytė Karalienė, Algirdas Stanaitis (demogeografija), Petras Gaučas (etnografija), Janina Lukoševičiūtė, Elena Stankūnienė (kaimo gyventojai), Liudas Truska (istorinė gyventojų geografija), Regina Kudirkienė (gyvenvietės ir landšaftas).
Danutė Čiurlionytė-Zubovienė
Biografija
Vaikams parašė prozos kūrinėlių „Šuniukas Padauža ir sumanioji Aldutė“ (1936 m.), „Kiškis Piškis baltasis bajoras“ (1940 m.), „Mažoji ligoninė“ (1955 m.), scenos vaizdelių ir vaidinimų (rinkinys „Jonuko Dunduliuko teatras“, 1946 m., „Miško mokykla“, 1957 m.). Išvertė Žiulio Verno, Kornejaus Čiukovskio, Džanio Rodario knygų. Parašė atsiminimų knygą apie motiną „Patekėjo saulė“ (išleista 1996 m.), periodikoje paskelbė atsiminimų apie lietuvių kultūros ir politikos veikėjus.
1999 m. suteiktas Pasaulio tautų teisuolės vardas.
Oropendolos
Oropendolos (Psarocolius) – trupialinių (Icteridae) šeimos paukščių gentis. Tai dideli paukščiai, su nusmailėjusiu snapu ir ilga uodega. Patinai stambesni už pateles.
Paplitę Centrinėje ir Pietų Amerikoje.
Nenugalimas
Nenugalimas  – 2009 m. biografinė drama. Filmas pasakoja apie Nelsono Mandelos ir PAR siekį įveikti rasinę segregaciją šalyje, nuvertus Apartheido režimą. Aprašoma, kaip sugrįžęs iš kalėjimo N. Mandela išsaugo šalies vienybę, pasinaudodamas tuo, kad šalyje surengtas Regbio pasaulio čempionatas.
Ankstyvieji viduramžiai
Romos imperijos žlugimas
thumb|240px|Barbarų invazijos į Romos imperiją
Prasidedant II a. Romos imperijoje pasireiškė ekonominis, politinis smukimo laikotarpis – pradėjo mažėti gyventojų, sumenko prekybos apyvarta. Tai iš dalies siejama su tamsiųjų amžių klimato atšalimu ir sumenkusiu derliumi.
Nuo Baltijos pajūrio tautų kraustymosi laikotarpiu į pietus patraukė germanų gentys (vandalai, gotai), iš rytų stepių atkeliavo hunai. Šios gentys pradėjo kurti savo valstybes ir sąjungas. Romėnams legionus išlaikyti buvo brangu, todėl ekonominio nuosmukio metu jų drausmė pakriko. Pakraščių armijas barbarai papirkdavo ir į imperijos teritoriją įsinešdavo ginklus. 376–382 m. prasidėjo romėnų – gotų karas. 378 m. gotų sąjunga laimėjo Adrianopolio mūšį prieš Rytų Romą. Gotai įgavo laisvę Balkanuose. Rytų Roma buvo pakankamai turtinga ir mokėjo duoklę gotams taip užsigarantuodama saugumą. Tačiau Vakarų Roma nebuvo turtinga, todėl jos teritorijoje šeimininkavo germanai. 410 m. Alariko I vadovaujami vestgotai įsiveržė ir nusiaubė Romą. 476 m. Vakarų Roma sutriuškinta galutinai.
Daugelis barbarų priėmė arijonų tikėjimą, kuris buvo laikomas eretišku Romoje. Įsivyravusi anarchija ir plėšikavimas lėmė didelį kultūrinį ir ekonominį nuosmukį – prekyba tapo nesaugi dėl puldinėjimų, sustojo gamybos progresas. Sunaikinus administracinę, karinę, edukacinę infrastruktūrą ženkliai smuko raštingumo lygis. Pasinaudoję suirute išsivadavo vergai, nebebuvo kam dirbti laukų. Romos miesto gyventojų skaičius sumažėjo nuo 1 milijono I a. pr. m. e. iki 20 tūkst. ankstyvaisiais viduramžiais. XI a. po Europą pradėjo siautėti epidemijos, kai kuriais skaičiavimais nusinešusios daugiau nei pusės Europos gyventojų gyvybes. Epidemijos liovėsi ~750 m. ir nepasikartojo iki XIV a. Juodosios mirties.
Bizantija
Graikiškos kultūros Rytų Romos imperija išvengė ekonominės krizės ir intensyvių barbarų antpuolių. Konstantinopolis netrukus tapo turtingiausiu Europos miestu, čia ėjo svarbiausi prekybiniai keliai. 527–565 m. imperatoriui Justinianui I pavyko atkovoti dalį vakarinių Romos žemių ir dalinai atkurti Romos imperiją. Jo nurodymu taip pat pastatytas vienas iškiliausių ankstyvųjų viduramžių statinių – Sofijos soboras. Tačiau netrukus prasidėjusi pandemija gerokai susilpnino Bizantiją. Valdant Mauricijui, vėliau Heraklėjui imperiją pradėjo puldinėti avarai, slavai, bulgarai. Heraklėjui pavyko užkariauti Persiją, bet arabai netrukus užėmė Bizantijos žemes Afrikoje ir Artimuosiuose Rytuose. Nors Konstantinopolis atlaikė arabų antpuolius, tuo pasinaudoję bulgarai ir ilyrai užėmė Balkanus.
VIII a. pr. nepaisant imperijos sumažėjimo Bizantija buvo klestinti imperija, o Konstantinopolis – turtingiausias Europos miestas. Bizantiečiai už vakarinės Europos tautas buvo pranašesni savo ginkluote, organizuotumu, kultūros pasiekimais. Bizantija traukė Rytų Europos gentis – į Balkanus ėmė veržtis slavai, asimiliuodami finougrus, ilyrus.
Islamo iškilimas
Iberijos užkariavime dalyvavo daugiausia berberų gentys (maurai). 711 m. vadovaujami Tariko ibn Zijado maurai užėmė vestgotų valdytą Iberiją. Per aštuonerius metus Pirėnai buvo islamizuoti ir tapo Arabų kalifato dalimi. 717 m. arabams patyrus pralaimėjimą prieš Konstantinopolį jų prestižas smuko. 732 m. Puatjė mūšyje frankai sustabdė arabų veržimąsi į Europą. 750 m. kalifatą valdyti pradėjo Abasidų dinastija. Abdas ar Rahmanas I iš nuverstos Omeijadų dinastijos paspruko į Iberiją ir ten 756 m. įkūrė Kordobos emyratą. VIII a. pab. frankai pradėjo Iberijos rekonkistą. IX–X a. Arabų kalifatas pradėjo byrėti – atsiskyrė Persija, skirtingos dinastijos ėmė kurti savo kalifatus.
Lotyniškųjų Vakarų atgimimas
thumb|250px|Europa Karolio Didžiojo laikais
Sąlygos Vakarų Europoje pradėjo gerėti VIII a. pradžioje. Čia krikščioniškos barbarų gentys įkūrė savo valstybes. Itin klestinti buvo Frankų imperija, užkariavusi aplinkines germanų gentis bei sustabdžiusi arabų plėtimąsi Europoje.
Italija
568 m. į Italiją įsiveržę lombardai įkūrė savo kunigaikštystes. Lombardai buvo prastai organizuoti, didelę laisvę turėjo vietiniai kunigaikščiai. 717–744 m. valdant Liutprandui pavyko suvienyti lombardus, bet vėliau šie vėl pakriko ir 774 m. buvo užkariauti frankų. Pietines pakrantes ir salas užkariavo saracėnai, Tirėnų jūros pakrantės miestai buvo lojalūs Bizantijai.
Anglija
V a. į Britaniją atsikėlė germanų gentys iš Jutlandijos ir Vokietijos. Pasak legendos, keltų britų karalius Vortigernas pažadėjo jutų valdovams Hengestui ir Horsai galimybę įsikurt Britanijoje mainais už pagalbą kovojant su piktų gentimis. Nugalėjusios piktus germanų gentys toliau veržėsi į Britaniją ir išstūmė čia gyvenusias keltų gentis. Iki 926 m. anglosaksai suvienijo visą Angliją.
Frankų imperija
Buvusioje romėnų Galijos provincijoje susikūrė frankų Merovingų valstybė. Po 496 m. Tolbiako mūšio prieš alemanus frankų valdovas Chlodvigas priėmė krikščionybę. Frankų valstybė tapo viena pagrindinių jėgų Vakarų Europoje. VIII a. pradėjęs valdyti Karolis Didysis apjungė dabartinę Prancūziją, vakarų Vokietiją ir šiaurės Italiją į Karolingų imperiją. Karolis Didysis Romoje buvo karūnuotas imperatoriumi. Valstybėje prasidėjo vadinamas Karolingų renesansas, kurio metu atgimė kultūra, švietimas. Tačiau vėliau prasidėję vikingų ir madjarų antpuoliai palaužė imperiją i ši suskilo į atskiras kunigaikštystes (Verdeno sutartis).
Vikingų amžius
550–793 m. Skandinavijoje buvo Vendelio era – geležies amžius. Čia gyvavusios germanų gentys vertėsi metalų, vergų prekyba, laivyba. Skandinavai savo laivais pradėjo pasiekti tolimesnes pakrantes. Vikingų eros pradžia laikomi 793 m., kuomet šie sugriovė Lindisfarno abatiją Anglijoje. Netrukus vikingai tapo Europos pakrančių siaubu – jie puldinėjo Baltijos, Šiaurės, vėliau ir Viduržemio jūros pakrančių miestus. Tuo tarpu rytų vikingai variagai Rytų Europos upėmis skverbėsi į žemyno gilumą, pasiekė Kaspijos, Juodąją jūras, netgi atakavo Konstantinopolį. Apie 1000 m. vikingų ekspedicija pasiekė Šiaurės Amerikos krantus – Vinlandą. Tai jie padarė beveik 500 metų anksčiau nei Kristupas Kolumbas. Skandinavai ne tik plėšė miestus, bet ir patys vykdė kolonizaciją – jie kūrėsi Anglijoje, Normandijoje, Airijoje, Islandijoje, Grenlandijoje, Baltijos pakrantėse, variagai davė užuomazgas Rusios valstybei.
Rytų Europa
thumb|240px|Kijevo Rusia X a. vid.
Į šiaurę nuo Bizantijos valdų susikūrė kita galinga slavų valstybė Didžioji Moravija. Jos gyventojus pakrikštyti bandė Romos ir Konstantinopolio misionieriai. 896 m. Moraviją sunaikino iš rytų į Panonijos baseiną įsiveržę madjarai.
Iki VIII a. šiaurinė Rytų Europa buvo apgyvendinta senrusių bei finų genčių. IX a. iš Skandinavijos atvykę variagai Ladogos ežero pakrantėje pradėjo steigti gyvenvietes. Jie greitai privertė paklusti vietines slavų ir finų gentis ir 862 m. kunigaikštis Rurikas įkūrė Novgorodo valstybę. Vėliau variagų – slavų valstybė buvo perkelta į pietus, į Kijevą. Čia buvo sustabdytas Chazarų chaganato dominavimas ir duoklių rinkimas iš slavų. Netrukus Kijevo Rusia užmezgė ryšius su Bizantija, iš kurios priėmė krikščionybę, raštą, kultūrą.
Pabaltijys
Pabaltijo regione buvo įsikūrusios baltų ir finų gentys. Ankstyvųjų viduramžių laikotarpiu jos gyveno viduriniajame geležies amžiuje. Tradiciškai teigiama, kad tautų kraustymosi laikotarpiu regionas išliko ramus, nors randama to laikotarpio ne baltiškos kilmės kapynų. IX a. kuršių apgyvendintos pakrantės kentėjo nuo vikingų antpuolių. Vikingų kronikose minimas 854 m. mūšis kuršių sostinėje Apuolėje (tai pirmasis paminėtas dabartinės Lietuvos vietovardis). XI a. iš germanų žemių vyko krikščioniškos misijos. 997 m. misijos metu prūsai nužudė vyskupą Adalbertą. 1009 m. Kvedlinburgo analuose pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėtas Lietuvos vardas, aprašant Šv. Brunono nužudymą.
Azija
Europa ankstyvaisiais viduramžiais nebuvo kultūriškai pažengęs regionas. Jį gerokai lenkė arabai bei šių užkariauti persai. Kiniją tuo laikotarpiu valdė Sui ir Tangų dinastijos, 907 m. prasidėjo politinė suirutė (Penkių dinastijų ir Dešimties karalysčių laikotarpis), o amžiaus antroje pusėje valdžią paėmė Songų dinastija.
thumb|240px|Čalukjų laikotarpio šventykla Centrinės Azijos kalnuose ir stepėse driekėsi tiurkų genčių valstybė – Tiurkų kaganatas. Vėliau šį iš vakarų pradėjo spausti arabai, iš rytų – kinai ir kaganatas VIII a. vid. subyrėjo. Iš jo susidarė Uigūrų kaganatas, gyvavęs apie šimtmetį. Vėliau jį nusiaubė kirgizų antpuolis, susidarė Gansu, Turfano ir Karachanidų valstybės.
Indija tarp VI–XI a. buvo susiskaidžiusi į karalystes. Viena svarbiausių buvo kanadų Čalukjų dinastija, valdžiusi pusiasalio vakarus. 753 m. ją pakeitė Raštrakutų dinastija. Vakaruose valdė tamilų Palavų dinastija, pietuose – Pandijų dinastija. Šias tamilų žemes vėliau apjungė Čolų dinastija, kuri užėmė ne tik rytų Indostaną, bet ir dalį Malajų salyno. Pietryčių Azijoje įtakingiausia buvo Šrividžajų imperija.
Afrika
Į šiaurės Afriką įsiveržę vandalai nusiaubė romėnų valdytas provincijas ir Kartaginoje įkūrė savo valstybę. VII a. iš rytų plėtėsi Arabų kalifatas, islamizavęs čia gyvenusias berberų gentis bei išnaikinęs graikus ir romėnus. Pradėjus byrėti kalifatui iškilo naujas Fatimidų kalifatas. Vakarų Afrikoje svarbiausia to meto valstybė buvo Vagadu. Pietinėje Afrikoje IV–V a. įsiveržę bantai išstūmė vietinius koisanus. Šiaurės rytų Afrikoje svarbiausia buvo Aksumitų imperija. IV a. ji priėmė krikščionybę iš Bizantijos.
Šilingas (reikšmės)
Žodis šilingas reiškia:
Taip pat:
Tarefo vilaja
Tarefo vilaja yra pačiuose Alžyro šiaurės rytuose, prie Viduržemio jūros ir Tuniso pasienio. Sostinė – Tarefas.
Šiaurės Ivo Džima
thumb|right|225px|Šiaurės Ivo Džima Šiaurės Ivo Džima (, oficialiai Kita-Iōtō, taip pat Kita-Iwō-jima, Kita-Iōjima 'Šiaurės sieros sala') – toliausiai į šiaurę nutolusi Vulkaninių salų, priklausančių Ogasavaros salynui, sala, esanti 80 km į šiaurę nuo Ivo Džimos. Ji nutolusi 1170 km į pietus nuo Tokijo ir 207 km pietų-pietryčių kryptimi nuo Čičidžimos.
Salos plotas siekia 5,57 km², kranto linijos ilgis – 8 km. Salą sudaro smarkiai erozijos paveiktas Sakagigaminės (榊ヶ峰) stratovulkanas, iškylantys į 792 m aukštį virš jūros lygio (pagal kitus šaltinius, 804 m). Yra dar viena viršukalnė – Šimidzugaminė (清水峰, 665 m). Sala priskiriama Ogasavaros savivaldybei, bet yra negyvenama.
Istorija
1940 m. tapo Ioto savivaldybės dalimi. 1968 m. tapo Ogasavaros kaimo dalimi, kai salos buvo grąžintos Japonijai.
NK Zadar
Zadaro NK – Kroatijos futbolo klubas iš Zadaro.
Gvainija (upė)
Gvainija  – upė Kolumbijoje; Negro ištaka. Prasideda netoli sienos su Ekvadoru, teka į rytus Gvainijos departamentu per Amazonės žemumą. Nuo Viktorino gyvenvietės suka į pietryčius ir sudaro Kolumbijos-Venesuelos sieną. Susiliejusi su Kasikjare sudaro Negrą.
Lesiëm
Lesiëm – vokiečių prodiuserių Sven Meisel ir Alex Wende 1999 m. sukurtas muzikinis projektas. Lesiëm muzika apibūdinama kaip New Age, ambientinės, elektroninės muzikos, roko, grigališkųjų choralų mišinys. Savo kūryba panaši į prancūzų projektą Era. Lesiëm debiutinis albumas Mystic, Spirit, Voices JAV Billboard tope pasiekė 7 vietą. Lesiëm singlai – Fundamentum, Indalo, Africa, Caritas.
Skandis
Skandis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Sc, eilės numeris 21. Tai minkštas, sidabriškas, baltas pereinamasis metalas, skandis randamas retuose Skandinavijos mineraluose, be to, kartais yra klasifikuojamas kartu su itriu ir lantanoidais kaip retasis mineralas. Skandis yra retas, minkštas, sidabriškas, trivalentis, labai šviesus metalas, kuris pažeistas oro tampa gelsvas arba šviesiai rožinis. Šis elementas panašus į itrį ar retuosius metalus daugiau, nei į aliuminį ar titaną, kurie periodinėje cheminių elementų lentelėje yra arčiau. Skandžio oksidacijos laipsnis yra +3, o šio metalo neėda 1:1 dalių HNO3 rūgštis ir 48 % HF.
Taikymas
Apytikriai 20 kg (kaip Sc2O3) skandžio sunaudojama kasmet Jungtinėse Amerikos Valstijose padaryti didelio intensyvumo lempas. Taip pat JAV esantis ginklų gamintojas Smith & Wesson gamina revolverius, kurių rėmas yra iš skandžio lydinio, o būgnas - iš titano. Skandžio jodidas dedamas į gyvsidabrio garų lempas, ir tai suteikia šviesos šaltiniams didelį šviesos efektyvumą, kuris yra panašus į saulės šviesą, leidžia TV kameroms atgaminti geras spalvas. Apie 80 kg skandžio naudojama pagaminti lemputėms. Radioaktyvusis izotopas Sc-46 naudojamas naftos perdirbimo įmonėse kaip susekimo medžiaga. Pagrindinis skandžio taikymas pagal tūrį yra aliuminio-skandžio lydiniai aeronautikos industrijoje ir sporto reikmenims (dviračiai, beisbolo lazdos, ir t. t.) jis taikomas geros kokybės gaminiams. Kai skandis sumaišomas su aliuminiu, jis suteikia stiprumo (priklauso nuo išorinės aukštos temperatūros), elastingumo, bręsta ir pasišalina grūdeliai, ir formuojasi Al3Sc. Be to, sumaišius su aliuminiu, sumažinamas skandžio kietumas.
Istorija
Larsas Fridrikas Nilsonas ir jo komanda 1879 m. pavasarį ieškojo retųjų žemės metalų ir naudodami spektro analizę, euksenito ir gadolinito mineraluose atrado naują elementą. Elementas pavadintas skandžiu – iš lotynų kalbos Scandia – Skandinavija. Išskiriant šį elementą, perdirbus 10 kg euksenito su kitų retųjų žemės metalų priemaišomis, išgauta 2 gramai beveik gryno skandžio oksido (Sc2O3).
Metalinis skandis buvo pirmąkart išgautas 1937 m., ličio, potašo ir skandžio chlorido eutektinio lydymo elektrolize prie 700-800 °C. Volframo viela dubenyje skysto cinko dedama į tiglyje esantį grafitą su elektrodu. Pirmas svaras 99 % grynumo skandžio nebuvo išgautas iki 1960 m.
Telkiniai
Skandis Žemėje randamas retuosiuose Skandinavijos ir Malagasijos mineraluose (tortveititas, euksenitas, gadolinitas).
21 elementas yra 23-ias pagal paplitimą Saulėje ir kitose panašiose žvaigždėse, bet Žemėje jis yra tik 50-tas. Skandis Žemėje yra paskirstęs gana plačiai, jis susitelkęs mažais kiekiais virš 800 mineralų. Mėlyna berilio atmainos akvaramino spalva yra paveikta skandžio. Tai svarbi retojo mineralo tortveitito dalis, jis randamas mažais kiekiais, kuris pasilieka kai volframas yra išskiriamas iš Zinvaldo volframito.
Tortveititas yra vienas iš pagrindinių skandžio šaltinių, urano susmulkinti likučiai taip pat yra svarbus šaltinis. Grynas skandis komerciškai naudojamas redukuojant skandžio fluoridą su kalciu.
Izotopai
Natūraliai stabilus esantis skandžio izotopas yra tik vienas – Sc-45. Turi 13 radioaktyvių izotopų, iš jų charakterizuojama keli gana stabilūs – Sc-46 (pusamžis – 83,79 dienos), Sc-47 (pusamžis 3,3492 dienos), ir Sc-48 (pusamžis 43,67 valandos). Kitų radioaktyvių izotopų skilimo pusamžis yra mažiau nei 4 valandos, o daugumos iš jų skilimo pusamžis yra mažiau nei 2 minutės. Šis elementas taip pat turi 5 meta būsenas kurių stabiliausia – Scm-44 (t½ 58,6 h).
Skandžio izotopų atominis svoris svyruoja nuo 39,978 a.m.v. (Sc-40) iki 53,963 a.m.v. (Sc-54). Pagrindinis radioaktyvusis skilimas Sc-45, yra elektrono pagavimas ir beta emisija. Pagrindiniai Sc-45 skilimo produktai yra kalcio ir titano izotopai.
Pasaulis pagal Garpą (filmas)
Pasaulis pagal Garpą (angl. The World According to Garp) yra Džordžo Rojaus Hillo režisuota drama, pastatyta pagal to paties pavadinimo knygą parašytą Džono Irvingo.
Siužetas
Filmas atpasakoja pagrindinio veikėjo T. S. Garpo (aktorius Robin Williams) – nesantuokinio savo feministės mamos Dženės Fylds (Glenn Close) sūnaus – gyvenimą. Pagrindinės filmo temos yra tėvystė, aistra, neištikimybė ir praradimas.