cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Manierizmas
Kilmė, periodizavimas, bruožai
Vėlesniais amžiais manieristais buvo apibūdinami bendrai XVI a. antros pusės dailininkai, pažymint jų pabrėžtiną nusisukimą nuo klasikinės dailės formų. 1672 m. Gian Pietro Bellori Anibalės Karačio biografijoje atskyrė manieristus nuo klasicistinės dailės meistrų kaip įmantrumo besivaikiusius, aukštų idealų dailėje neturėjusius stileivas. Buvo teigiama, kad manieristai nekūrė nieko naujo, o tik imitavo ir iškraipė praeities meną sava maniera (stiliumi). XIX a. šveicarų meno istorikas ir filosofas Jacob Burckhardt (1818–1897) išskyrė manierizmą kaip bendrą stilių, vienijusį to laikotarpio labai skirtingus tarpusavyje dailininkus.
Violeta Palčinskaitė
Kūryba
Parašė scenarijų kino filmams „Andrius“, „Traukinys į Bulzibarą“, „Geležinė princesė“ (rež. Algirdas Araminas), žodžius Eduardo Balsio oratorijai „Nelieskite mėlyno gaublio“ (1970 m.). Taip pat yra išvertusi iš anglų kalbos garsių pasaulio rašytojų (Roald Dahl, Lemony Snicket, Kate Di Camillo, Jacqueline Wilson) bei britų tautosakos kūrinių vaikams. Miuziklo vaikams „Aš tau siunčiu labų dienų“ (muzika Giedriaus Kuprevičiaus) autorė. Poezijoje vaikams dominuoja buities, vaikystės motyvai, mažyliams suprantama forma kalbama apie gyvenimo prasmę. Yra išvertusi libretų Kauno valstybinio muzikinio teatro pastatymams, t. t. Franko Supė operetę „Dona Žuanita“ ir kt.
Pjesių-pasakų, be Lietuvos teatrų yra pastatę Maskvos, Kijevo, Lvovo, Minsko, Tbilisio, Helsinkio ir kiti teatrai. Nemažai lyrikos ir kūrinių išleista rusų kalba, taip pat anglų. Nuo 1964 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė.
Manierizmas
Kilmė, periodizavimas, bruožai
Manierizmas buvo pirmas žinomas stilius Europoje, kuris buvo teorizuotas amžininkų (Giorgio Vasari ir Gian Paolo Lomazzo). Manierizmas buvo sekantis europinis tarptautinis stilius po gotikos.
Italijos manierizmas skirstomas į dvi fazes:
Antiklasikinės fazės darbams būdinga neracionali kompozicija, neramios spalvos, krentančių veikėjų vaizdavimas, aiškaus perspektyviojo vaizdavimo nebuvimas, iškraipytos didžiųjų Brandžiojo renesanso meistrų formos.
Aukštosios manieros fazei būdingas šaltas, skulptūriškas veikėjų vaizdavimas, perdėtas temų intelektualumas, pabrėžtinas scenų teatrališkumas, alegorinių scenų hedonizmas, formų iškraipymai turi dekoratyvų charakterį.
Dažnai manieristais įvardijami flamandų dailininkai, dirbę apie 1500–1530 m. ir neturėję ryšio su Italijos manieristais. Jų dailei būdingas gotikinių formų iškraipymai, perdėtas veikėjų emocijų ir teatrališkų pozų vaizdavimas, dramatiškos gestūros, ryškių spalvų efektai. Šie bruožai ženklūs Luko van Leideno ir Cornelis Engebrechtsz. kūryboje.
Šiaurės manierizmu vadinamas manierizmo paplitimas šiaurinėje Europos dalyje. Jo stilistikai būdingas pataikavimas vietos monarchų ir aristokratų skoniui, dekoratyvumas. Šiaurės manierizmas buvo remiamas monarchų ir buvo dominuojančiu Europos dvarų stiliumi.
Istorinės aplinkybės
1492 m. Kristupas Kolumbas atrado Ameriką, 1522 m. Fernando Magelano ekspedicija apiplaukė pasaulį. Šių ir kitų geografinių atradimų dėka buvo galutinai įrodyta, kad Žemė yra apvali, kartu labai prasiplėtė žinomo pasaulio ribos, atrastos naujos, nežinomos žmonių kultūros. 1543 m. paskelbta viešai Mikalojaus Koperniko heliocentrinė teorija, kuri teigė, kad Žemė nėra pasaulio centras (pati teorija buvo suformuluota porą dešimtmečių anksčiau). Šie faktai griovė per šimtmečius Europoje įsigalėjusį pasaulio vaizdinį. 1517 m. Martynas Liuteris paskelbė savo „95 tezes“, kuriose iškėlė klausimus del krikščionių bažnyčios tvarkos teisingumo, pagrįstumo, Romos popiežiaus valdžios neginčyjamumo. Prasidėjo reformacija. Per trumpą laiko tarpą, Mikelandželo ir Rafaelio darbuose vaizduojama krikščionybės ir antikos idealų pergalė ir dominavimas pasaulyje neteko prasmės. 1527 m. Italijos renesanso kultūra patyrė triuškinamą smūgį. Šv. Romos imperatoriaus Karolio V kariuomenė, neatlyginta už karus Italijoje, užgrobė menkai ginamą Romą. Daugelis kareivių buvo vokiečiai liuteronai. Prasidėjo „Amžinojo miesto“ plėšimas ir turto grobstymas, nevaldomas chaosas ir žudynės. Į nelaisvę buvo paimtas pats popiežius Klemensas VII. Menininkai masiškai paliko miestą.
Socialiniai veiksniai
Tarp socialinių veiksnių išskiriamas menininko padėties visuomenėje pasikeitimas. Iki renesanso didžiųjų meistrų dailininko padėtis visuomenėje nebuvo labai gerbiama (Mikelandželo tėvas skulptoriaus amatą laikė „prastu“ užsiėmimu). XV a. dailininkas buvo amatininkų gildijos narys, jis priklausė nusistovėjusiai stilistinei savo miesto mokyklai. Jo užsakymai buvo griežtai diktuojami užsakovų, dažniausiai bažnyčių, vienuolynų ir kt. Meno kūrinių ikonografija buvo nusistovėjusi: karta iš kartos dominavo įprastos temos: Geroji naujiena, Paskutinė vakarienė, Madona su Kūdikiu, Nukryžiavimas, Pieta, Kristaus guldymas į karstą, Nuėmimas nuo kryžiaus ir pan. Dauguma darbų iliustravo gerai visiems žinomus biblijinius epizodus. Paveikslo centre Kristus, Mergelė Marija ar kuris šventasis. Aplink juos kiti veikėjai. Pamokomas, tikėjimą skatinantis ar Dievo bausme gąsdinantis turinys buvo aiškus ir nepaslėptas. Bet kuris nukrypimas nuo ikonografijos buvo netoleruotinas. Tačiau XVI a. padėtis pasikeitė, menininkai tapdavo garsenybėmis, monarchų favoritais, užimdavo reikšmingus postus. Dar apie 1482 m. vieno Florencijos vienuolyno vienuoliai nedrįso išstatyti Leonardo da Vinčio nebaigto paveikslo „Išminčių pagarbinimas“ viešai, nes jame buvo vaizduojama kovos scena, o jau po 60 m. popiežius Paulius III sutiko su viskuo, ką vienoje švenčiausių krikščionių vietų – Siksto koplyčioje, tapo Mikelandželas, įskaitant nuogą Kristų (vėliau prasidėjus kontrreformacijai Mikelandželo „Paskutiniojo teismo“ freską norėta apskritai nutrinti). Dailininko autoritetas leido jam atsipalaiduoti nuo ikonografijos taisyklių: Roso Fiorentino paveiksle „Pieta“ Kristus vaizduojamas su raudona barzda, Jakopo Pontormo paveiksle „Vakarienė Emause“ Kristus pamokslauja pats sau, nekreipiant aplinkiniams į jį dėmesio, Parmidžanino paveiksle „Madona su Šv. Jeronimu“ Šv. Jeronimas vaizduojamas miegantis.
Stilistiniai veiksniai
Stilistiškai manierizmas išssikyrė tuo, kad kopijavo ir imitavo Brandžiojo renesanso ir antikinius dailės kūrinius. Viso renesanso dailės vystymosi metu buvo stengiamasi atgaivinti antikinius dailės vaizdavimo idealus ir juos susieti su krikščioniškąja pasaulėžiūra. Antikiniai modeliai buvo laikyti tobulumo viršūne. Ir ši viršūnė buvo pralenkta. Giorgio Vasari parašė, kad Mikelandželo „Dovydo“ skulptūra yra pati geriausia, kada nors sukurta, nesvarbu su kokiu, kur ir kada gyvenusiu kitu skulptoriu lyginant. Kadangi tobulybė buvo pasiekta (o manieristų požiūriu tobulumo idealas buvo Mikelandželas), tai jos atkartoti nėra prasmės, belieka tik ją kopijuoti. Meno šaltiniai buvo įsivaizduojami du: mokymasis kopijuoti iš antikinio meno, kuris yra tobulas, ir mokymasis kopijuoti iš gamtos, kuri nėra tobula. Dailininkas piešdamas realią sceną pašalina iš gamtos, tai kas netobula ir palieka, tai kas tobula. Kūrinys tampa tobulesnis už pačią gamtą, todėl, norint sukurti dar tobulesnį kūrinį, įkvėpimo reikia semtis iš jau esamų meno pavyzdžių. Mikelandželo įtaka manieristams buvo milžiniška, netgi atžvilgiu tų, kurie jį atmetė (kaip El Grekas). Mikelandželo figūros Siksto koplyčios lubų freskose, ypač Libijos sibilė ir Ignudi, tapo pavyzdžiu manieristams. Kitas tobulo meno pavyzdys buvo antikinės skulptūros. Pats Mikelandželas jas vėlesniajame savo kūrybos periode naudojo kaip įkvėpimo šaltinį: freskoje „Paskutinis teismas“ Kristaus figūra įkvėpta antikinės skulptūros „Belvederio Apolonas“, Šv. Baltramiejaus – „Belvederio torso“. Nuo manieristų pomėgio antikiniam menui kilo kitas stiliaus apibūdinimas Maniera della antica.
Antiklasikinė fazė
Italijoje manierizmas pradėjo formuotis apie 1510-ųjų vidurį. Florencijos manierizmo pradininkai Jakopas Pontormas ir Rosas Fiorentinas mokėsi Andrea del Sarto mokykloje. Andrea del Sartas buvo vienas didžiausių Brandžiojo renesanso meistrų Italijoje, tačiau jo dailė neturėjo aukšto idealizmo, lydėjusio Mikelandželo ir Rafaelio dailę. Jo darbų erdvė suspausta, suteikia asmeniškumo ir intymumo charakterį, veikėjų figūros ir kompozicinės linijos sudėtingos. Šiuos bruožus perėmė jo mokiniai. thumb|left|200px| [[Jacopo da Pontormo „Nuėmimas nuo kryžiaus“]] thumb|right|200px| [[Rosso Fiorentino „Nuėmimas nuo kryžiaus“]]
Pirmieji Jakopo Pontormo (Jacopo da Pontormo) darbai 1510-ųjų pradžioje buvo tipiškos harmoningos Brandžiojo renesanso stilistikos, tačiau vėliau pradėjo ryškėti manierizmo požymiai: veikėjų perkrautos scenos, veiksmo sumaištis paveiksluose, neaiški ikonografija. Vietoj būdingų renesansui „Madonos su Kūdikiu“ temos paveiksluose nerūpestingai žaidžiančių vaikų, Pontormas pradėjo vaizduoti nerimo kupinas asmenybes. Pontormo dailės manierizmas pasiekė viršūnę paveiksle „Nuėmimas nuo kryžiaus“ (1528). Iš tikro šio paveikslo tema neaiški, lygiai taip pat jis galėtų vaizduoti kitą įprastą temą „Guldymą į karstą“. Tačiau paveiksle nėra nei kryžiaus, nei karsto. Kūrinio centre atsiveria tuštuma, aplink kurią sukomponuoti veikėjai. Kristus tarsi tik ką iškrito iš Marijos rankų. Marijos figūra vaizduojama didžiule. Virš jos esanti moteris žiūri žemyn, tačiau kūrinio perspektyva visiškai neaiški. Neįmanoma suprasti viršutinių figūrų padėties, nes nesimato, kad jos būtų ant kažko palipusios. Paveikslo kompozicija tampa iracionalia, figūros tarsi kybo ore, o Kristų prilaikantys angelai linksta nuo nesamos naštos. Iš po vieno angelo kojų prasitiesęs žalias audeklas kontrastuoja su priešingame kampe violetine moters skara ir sukuria diagonalę, atskiriančią Marijos veikėjų grupę nuo Kristaus veikėjų grupės. Iš tikro paveiksle vaizduojama tragedija, motinos prarandančios savo sūnų. Tuštuma tarp Marijos ir Kristaus rodo ryšio praradimą tarp abiejų veikėjų – visiškai nesuprantamą motyvą ankstesnės dailės meistrams.
Kitas Andrea del Sarto mokinys Rosas Fiorentinas (Rosso Fiorentino), pasekė savo kolegos Pontormo pėdomis. Svarbiausiu jo darbu įvardijamas „Nuėmimas nuo kryžiaus“ (1521). Skirtingai nuo Pontormo paveikslo šįkart jame yra kryžius. Didžiulis. Kristaus figūros menkumas kontrastuoja su kryžiumi. Kristų skuba nuimti egzekutoriai (arba angelai), jie visai nesuteikia šiam veiksmui tokio dėmesio, kokio tikėtųsi eilinis tikintysis, žiūrėdamas į paveikslą. Dievo nuėmimas nuo kryžiaus atrodo skubi ir eilinė procedūra. Kaip ir Pontormo atveju, paveikslo centre yra tuštuma (tikriau, Kristaus kojų pėdos), aplink kurią sukasi veiksmas. Apačioje esančių veikėjų ikonografija neaiški. Marija suklupusi ant kelių, dešinėje tikriausiai Šv. Jonas Krikštytojas, nusisukęs ir užsidengęs veidą. Iš kitų veikėjų Kristumi, atrodo, tesidomi tik nukeliantys jį nuo kryžiaus. Panašu, kad veikėjai aprauda ne tiek Kristaus mirtį, kiek tai, kaip su juo elgiamasi po mirties. Visa scena skendi tamsiame ir rūškaname danguje. Tiek Pontormo, tiek Roso paveikslų atveju galima surasti meninę sumaišties to meto pasaulėžiūroje išraišką, renesanso idealų praradimą. Abiejuose paveiksluose vaizduojamas griūvantis krikščioniškasis pasaulis, kuris dar prieš keliasdešimt metų atrodė harmoningu. thumb|right|200px| [[Parmigianino „Madona ilgu kaklu“]] thumb|right|280px| [[Tintoretto „Paskutinė vakarienė“]]
1524 m. į Romą atvyko Parmidžaninas (Parmigianino), kuriam jau Parmoje teko imituoti Koredžą – vienoje iš bažnyčių jis turėjo papildyti Koredžo freskas tokios pat manieros darbais, kaip ir didžiojo Parmos meistro. Romoje Parmidžaninas persiėmė vietos mokyklų, visų pirma, Rafaelio įtakomis. Svarbiausiu jo darbu laikomas „Madona ilgu kaklu“ (iki 1540). Šiame paveiksle Marija vaizduojama didžiulė, ištęstomis proporcijomis. Jos drapiruočių tapyba primena skulptūros vaizdavimą. Ant kelių gulintis kūdikis Kristus atrodo tarsi negyva skulptūra, ištiestos rankos simbolizuoja būsimą nukryžiavimą. Pirmo plano angelo kūno proporcijos taip pat smarkiai ištemptos. Dešinėje kampe vaizduojama maža figūra, kuri neturi perspektyviojo vaizdavimo priklausomybės su pirmame plane vykstančiu veiksmu. Tiek šios figūros, tiek vaizduojamos kolonos padėtis paveiksle neaiški, dailininkas tarsi eliminuoja erdvę, skiriančią pirmojo plano figūras nuo tolimų.
Vėlesnysis Italijos manierizmas
Po 1530 m. Italijoje susiformavo Aukštoji maniera – taip vadinama stilingoji manierizmo fazė. Geriausiai šią stilistiką įkūnijo Pontormo mokinys Bronzinas (Bronzino). Jo darbuose vyrauja labai aiškus, šaltas stilius. Bronzinas buvo Medičių dvaro oficialus tapytojas ir, greičiausiai, nuo jo prasideda manierizmo atskilimas nuo visaliaudės dailės krypties į išskirtinai dvarų stilių. Bronzino alegorinės scenos išraiškingos, hedonistinės, veikėjai jose atrodo tarsi sustingusios antikinės statulos. Aristokratų portretuose, po vaizduojamo veikėjo drabužiais, nesijaučia gyvas žmogus, o piešta skulptūra. Dailininkas vaizdavo tų laikų aristokratus antikiniais dievais ar titanais (kaip Andrea Doria portrete). Aukštajai manierai būdingas perdėtas intelektualumas, taip siekiant atskirti dvarų stilių nuo „prasčiokiško“. Nustatyti, kokie veikėjai vaizduojami paveiksluose tapdavo sunku neturint plataus išsilavinimo antikinės mitologijos ar biblijinių istorijų srityje. thumb|left|200px| [[El Greco „Orgaso grafo laidotuvės“]]
Tintoreto dvasios brolis buvo El Grekas (El Greco, 1541–1614). Venecijoje jis mokėsi Ticiano dirbtuvėse ir geriausiu dailininku laikė Tintoretą. Atvykęs į Romą, siūlėsi popiežiui pertapyti Mikelandželo „Paskutiniojo teismo“ freską, nes esą jis tai gali padaryti „geriau“. Tačiau El Grekas pats neišvengė Mikelandželo įtakos. 1577 m. jis persikėlė į Ispanija dirbti karaliui Pilypui II. El Greko stilius yra labai individualus, tačiau jis išlaikė būdingus manierizmo bruožus: prailgintas figūras, suspaustą ir perkrautą veikėjais erdvę, nerimo nuotaiką. Paveiksle „Orgaso grafo laidotuvės“ (1588) erdvė suspausta ir perpildyta veikėjų, scena perskirta į dvi aiškiai atskiras dalis, žemėje vykstančias laidotuves ir dangaus (arba rojaus) sceną. Beveik eliminuotas perspektyvusis vaizdavimas.
Manierizmas užleido vietą barokui XVII a. pradžioje. Tai aiškinama tuo, kad kontrreformacinė katalikų bažnyčios politika buvo kur kas palankesnė baroko dailininkams, dvarų manierizmas prarado aktualumą ir virto tiesiog asmeniniu kai kurių monarchų stiliumi. Patys dailininkai siekė sugrąžinti manierizmo prarastus dailės bruožus. Karačiai Bolonijoje siekė atgaivinti Brandžiojo renesanso idealizmą ir gamtą imituojančią formą, Karavadžo mokykla siekė grąžinti dailės scenų natūralumą ir artimumą žiūrovui.
Italų manieristai
Tapytojai:
thumb|right|260px| Šv. Lauryno bibliotekos vestibiulis, architektas [[Mikelandželas, 1524 m. (Šv. Lauryno bazilikos kompleksas, Florencija)]] thumb|right|260px| [[Palazzo del Te rytinės pusės fasadas, architektas Giulio Romano, 1526-34 m. (Mantuja)]] Skulptoriai:
Architektai:
Vėlesnis Mikelandželo kūrybos laikotarpis priskiriamas manierizmui. Manieristinių bruožų galima rasti Antonio da Correggio, Jacopo Bassano, Paolo Veronese, Federico Barocci darbuose. Sąlyginai manieristams gali būti priskirtas architektas Andrea Palladio. Lietuvos dailės muziejus turi kelis italų manieristinius darbus, Antonio Campi ir Marcello Venusti atliktus.
Manierizmas architektūroje
Manierizmas architektūroje apibūdinamas geru klasikinių ir renesanso architektūros formų žinojimu ir sąmoningu jų iškraipytu vaizdavimu siekiant pastato didingumo ar manieringumo. Pavyzdžiui, Mikelandželo suprojektuoto Šv. Lauryno vestibiulyje yra kolonos, kurios yra sienos dalys ir nieko nelaiko. Jų viršūnės iškyla virš durų frontono. Paties frontono trikampė forma „perlaužta“. Šalia vaizduojami architektūriniai tušti ir akli langai. Palazzo del Te rūmai (projektuoti Giulio Romano) yra kitas būdingas manieristinės architektūros pavyzdys. Daugelis architektūrinių detalių rūmuose atrodo pasislinkusios viena kitos atžvilgiu. Vila d'Estė sodai, kurti Pirro Ligorio, yra vienu žymiausių manieristinio landšafto projektavimo pavyzdžių.
Šiaurės manierizmas
Šiaurės manierizmu vadinamas manierizmas, įsigalėjęs šiaurinėje Europos dalyje maždaug nuo 1530 m. Dailininkai manieristai dirbo monarchų ir aristokratų dvaruose ir taip suformavo sekantį tarptautinį meno stilių po gotikos. Manierizmo paplitimas turėjo keletą priežasčių. Visų pirma, po Romos užėmimo 1527 m. ir nuolatinių karų Italijoje, daugelis italų menininkų liko be užsakymų ir išsisklaidė po Europą. Kita priežastis yra ta, kad tuo metu Italijos menas, išgarsintas tokių vardų kaip Mikelandželas, Rafaelis ir Leonardas da Vinčis, neturėjo lygių Europoje ir kiekvienas monarchas norėjo savo dvare turėti kažką itališko. Italų menininkus protegavo ir iš Italijos kilusios monarchės, kaip Bona Sforca, Lenkijos ir LDK valdovė, arba Kotryna Mediči ir Marija de Mediči, Prancūzijos karalienės. Tik pati pradinė stiliaus fazė buvo ryškiai itališka manieristinė. Vėliau manierizmas persipynė su gotikos ir pradėjusio plisti baroko stiliais. Daugelis vadinamųjų renesanso stilistikos architektūros ir dailės kūrinių (tarp jų ir Lietuvoje) buvo kuriami vietos menininkų, kurie niekuomet nebuvo Italijoje ir mokėsi iš atvykusių italų dailininkų, kurie, dažniausiai, nebuvo pačios aukščiausios klasės ir savo užsakovams kurdavo meno, esančio Italijoje, imitacijas.
1530 m. ir vėliau Prancūzijos karaliaus Pranciškaus I kvietimu į Fontenblo atvyko grupė italų menininkų, tarp kurių Rosso Fiorentino, Francesco Primaticcio, Niccolo dell’Abbate. Jiems buvo patikėta ištapyti atnaujintą karališkąją Fontenblo pilį. Trumpam į Fontenblo buvo atvykęs Giulio Romano. Čia italų menininkai daugiausia dėmesio suteikė tapybos dekoratyviajam efektui. Graviūros, paruoštos pagal darbus Fontenblo pilyje, plačiai pasklido Europoje ir suformavo didelę tokio meno paklausą tarp aristokratų. Ši tapyba dabar žinoma kaip Pirmoji Fontenblo mokykla. Apie 1590 m. susiformavo vietinių menininkų-manieristų grupė, praminta Antrąja Fontenblo mokykla, kurios įtaka buvo kur kas mažesnė.
Apie 1570 m. ir vėliau Vienoje ir Prahoje imperatorių Maksimilijono II ir Rudolfo II pastangomis buvo suburta kita menininkų manieristų grupė, tarp kurių svarbiausi buvo: Nyderlandų menininkas Bartholomeus Spranger, italas Giuseppe Arcimboldo, vokietis Hans von Aachen. Nyderlanduose manierizmas gyvavo trumpai XVI a. pabaigoje. Daugeliu atveju, jis užėmė trumpą laikotarpį menininkų kūrybiniame kelyje. Manieristinių bruožų įžvelgiama Hendrik Goltzius ir Piterio Breigelio Vyresniojo kūryboje. Dažnai Europos dvarų manieristinis stilius yra apibūdinamas tuo metu valdžiusio monarcho vardu, pvz., Henriko II stilius Prancūzijoje. Nyderlanduose pagrindiniais manierizmo atstovais buvo Hendrikas Golcijus, Karelas van Manderas, Kornelis van Harlemas Harleme ir Abrahamas Blumartas, Joachimas Jutevalis Utrechte.
Į Lietuvą manierizmas atėjo gerokai pavėlavęs. Manieristinė stilistika buvo sumaišyta su gotikos ir baroko stilistikomis. Turbūt būdingiausiu manierizmo pavyzdžiu laikoma Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus katedra (1626). Žinoma, kad Valdovų rūmai buvo praplėsti manieristinio stiliaus sparnu, tačiau jis neišliko ir greičiausiai vėliau galėjo būti perstatytas baroko stiliumi. Kitas manieristinis pavyzdys Lietuvoje yra Vilniaus Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia Vilniuje ir Sapiegų giminės antkapinis monumentas joje. Pati bažnyčia papildyta vėliau baroko elementais. Lietuvoje manieristinis laikotarpis užtruko iki maždaug 1650 m.
Dejan Bodiroga
Dejanas Bodiroga (g. 1973 m. kovo 2 d. Zrenjanine, Serbijoje) – Serbijos krepšininkas, olimpietis, vienas garsiausių ir tituluočiasių šalies žaidėjų.
Rungtyniavo Jugoslavijos, Kroatijos, Italijos, Ispanijos, Graikijos klubuose. Tris kartus tapo „Eurolygos“ čempionu. Su Jugoslavijos/Serbijos ir Juodkalnijos rinktine su kartus tapo pasaulio čempionu. Paskelbė apie savo karjeros pabaigą 2007 m. birželio 7 d.
Nicole & Hugo
Nicole & Hugo – popmuzikos duetas iš Belgijos.
Dueto nariai – Nicole Josy (tikrasis vardas – Nicole Van Palm, 1946 m. spalio 21 d. Vėmelyje – 2022 m. lapkričio 4 d. ) ir Hugo Sigal (tikrasis vardas – Hugo Verbraeken, g. 1947 m. lapkričio 10 d. Leopoldvilyje (dabar – Kinšasa)).
1971 m. su daina „Goeiemorgen, morgen“ laimėjo Belgijos nacionalinį finalą į „Eurovizijos“ dainų konkursą. Tačiau prieš dalyvavimą konkurse Nicole susirgo gelta ir duetas negalėjo dalyvauti. Jie buvo pakeisti kitu atlikėjų duetu Jacques Raymond ir Lily Castel. „Eurovizijoje“ Jacques ir Lily tarp 18 dalyvių užėmė 14 vietą.
1971 m. gruodžio 1 d. Nicole & Hugo susituokė Vėmelyje (Belgija).
Po dvejų metų duetas sėkmingai dalyvavo „Eurovizijos“ dainų konkurse su kūriniu „Baby, Baby“, laimėję Belgijos nacionalinę atranką. Daina Flandrijos regione tapo hitu, tačiau likusioje Europoje nebuvo sėkminga. 1973 m. balandžio 7 d. Liuksemburge vykusioje „Eurovizijoje“ jie užėmė paskutinę vietą.
1974 m. Pasaulio dainų šventėje Tokijuje, Japonijoje, su daina „With the summer“ užėmė antrą vietą.
2005 m. pasirodė jubiliejiniame koncerte „Congratulations“, skirtame „Eurovizijos“ dainų konkurso 50-mečiui paminėti.
Šorų kalba
Šorų kalba (Шор тили) – tiurkų kalbų šeimos, šiaurės (Sibiro) tiurkų pogrupio kalba, vartojama šorų tautybės žmonių. Vartojama daugiausia Kemerovo srityje (Taštagolo raj., Myskai, Meždurečenskas), taip pat kitur Tomės baseine (Chakasija, Altajaus Respublika).
Kalba turi dvi tarmes:
Kalba turi 16 balsių (skiriant ilguosius/trumpuosius), 25 priebalsių. Būdinga balsių harmonija. Kaip ir kitos tiurkų kalbos, šorų kalba agliutinacinė, neturi giminių, klasių.
Šorų abėcėlė sukurta 1927 m. kirilicos pagrindu, tiesa, jau 1885 m. misionieriai buvo sudarę šorų vadovėlį. 1929–1938 m. naudojo lotynų abėcėlę, vėliau sugrąžinta kirilica.
KRC Genk
Genko KRC – Belgijos futbolo klubas iš Genko.
Žvainių paminklas partizanams
Žvainių paminklas Žemaičių apygardos partizanams (nacionalinio reikšmingumo registrinio objekto sudėtinė dalis) – paminklas Lietuvos partizanams šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Žvainiuose (Imbarės seniūnija), 1,9 km į pietvakarius nuo Salantų, 0,7 km į vakarus nuo kelio Salantai–Imbarė, Salanto kairiajame krante. thumb|left|300px|Žemaičių apygardos Salantų apylinkės partizanų atminimo vieta thumb|300px|left|Memorialinė lenta [[1952 m. žuvusiems partizanams atminti]]
Aprašymas
Paminklas yra šalia Žemaičių apygardos partizanų laidojimo vietos, esančios Salanto slėnyje. Pastatytas į slėnį įsiterpiančio aukštumos kyšulio pietinėje papėdėje, į pietus nuo Salantų žydų holokausto vietos.
Kalvos šlaito apačioje išmūryta memorialinė akmenų sienelė, pakopomis žemėjanti link slėnio. Jos centre pavaizduoti Gedimino stulpai ir įmūryta rombo pavidalo juodo akmens plokštė su iškaltu įrašu: „ŽUVUSIEMS UŽ LIETUVOS LAISVĘ 1940–1952“. Į dešinę nuo jo, sienelės kampe stovi aukštas, gelžbetoninis monumentalus kryžius, kurio kryžmą vainikuoja metaliniai spinduliai.
Prie memorialinės sienelės pritvirtinta stačiakampė juodo akmens lentelė su įrašu: „ADOLFINA LUPEIKAITĖ / JUOZAS JOKŪBAUSKIS / Žuvę kovoje 1952 m. / Liūdi Sūnus AUGUSTINAS“.
Teritorijos plotas – 0,02 ha.
1,15 km į rytus - šiaurės rytus yra Pesčių paminklas partizanams.
Istorija
1944–1952 m. šalia Žvainių kaimo, Salanto slėnyje veikusio durpyno duobėse ir šalia žydų kapinių buvusių bulviarūsių duobėse Salantų stribai pamesdavo ir užkasinėjo Salantų valsčiaus (nuo 1950 m. – Salantų rajono) NKVD-MVD-MGB būstinėje nukankintus, valsčiaus ir rajono teritorijoje nukautus Žemaičių apygardos partizanus. Liudytojų teigimu, čia buvę pakasta apie 40–50 Lietuvos partizanų, jų ryšininkų ir rėmėjų. Apie 1978 m. kasant Salanto slėnio rytiniame pakraštyje melioracijos kanalą buvo rasta žmonių griaučių. Vieta netyrinėta.
1996 m. Lietuvos šaulių sąjungos Žemaitijos rinktinės iniciatyva pastatytas paminklas Laisvės kovotojams atminti (projekto autorius Edmundas Giedrimas). Paminklo šventinimo iškilmėse dalyvavo Telšių vyskupas Antanas Vaičius ir monsinjoras Alfonsas Svarinskas.
Nuo 2016 m. atminimo vieta patenka į nacionalinio reikšmingumo lygmens registrinio objekto – Salantų žydų senųjų kapinių bei žydų žudynių vietos ir kapų komplekso (unikalus kodas 39404) teritoriją.
Chosiloto FK
„Chisloto“ futbolo klubas ( arba kitaip FK Khosilot – Tadžikijos futbolo klubas iš Farchoro.
Istorija
Įkurtas 1981 m.
Žaidė aukščiausioje šalies futbolo lygoje.
Afrikinės nendryninės žiurkės
Afrikinės nendryninės žiurkės (Thryonomyidae) – graužikų (Rodentia) šeima. Kūno ilgis 35-61 cm svoris 4-7 kg. Paplitusios Afrikoje, išskyrus Sacharą. Šeimoje viena gentis su dviem rūšimis:
Trombas
thumb|200px Trombas – kraujo krešulys, susidarantis kraujagyslės viduje, dažniausiai susiaurinantis ar užkemšantis kraujagyslės spindį. Užsikimšus širdies vainikinei arterijai vystosi miokardo infarktas. Trombui atsirasti didžiausią įtaką turi trys priežastys – kraujo tėkmės sulėtėjimas, kraujagyslės sienelės pažeidimas ir kraujo krešėjimo sutrikimai.
Viktoras Masevičius
Viktoras Masevičius (1954 m. kovo 11 d. Vilniuje – 2022 m. gruodžio 13 d. ) – Lietuvos choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
1961–1972 m. mokėsi choro dirigavimo Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. J. Svirskienė). Mokyklą baigęs su pagyrimu, 1972–1977 m. tęsė choro dirigavimo studijas Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Aleksos, doc. J. Motiekaičio ir prof. A. Jozėno klasės). Konservatoriją baigęs su pagyrimu, buvo paskirtas šios mokslo įstaigos Choro dirigavimo katedros asistentu, vėliau dėstytojas, vyr. dėstytojas, nuo 1990 m. docentas. 1977–1980 m. neakivaizdiniu būdu studijavo choro dirigavimą Maskvos valstybinės P. Čaikovskio konservatorijos asistentūroje pas prof. K. Pticą.
1972–1973 m. buvo Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto studentų mišriojo choro, 1978–1979 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos kamerinio vyrų choro ir 1979–1989 m. Lietuvos aklųjų ir silpnaregių sąjungos kamerinio mišriojo choro „Vilnius“ chormeisteris. 1979–1981 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos merginų choro studijos vadovas, 1982–1989 m. konservatorijos neakivaizdinio skyriaus choro studijos vadovas (iki 1987 m. kartu su doc. A. Lopu, o vėliau talkino K. Barisas), 1985–1989 m. Choro dirigavimo katedros neakivaizdinio skyriaus vedėjas. Neakivaizdininkų mišrusis choras parengė nemaža ir stambių kūrinių: J. Naujalio mišias „Švenčiausių Kristaus Žaizdų garbei“, Č. Sasnausko „Requiem“, S. Šimkaus kantatas „Atsisveikinimas su tėvyne“ ir „Gyvuok, Tėvyne“, V. Budrevičiaus kantatą „Plieno dalgeliai“ ir oratoriją „Amžina begalybė“, G. F. Händelio oratorijų „Samsonas“ ir „Judas Makabėjus“ fragmentus ir kt.
Nuo 1998 m. rudens buvo pedagogas ir Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos konservatorijos moksleivių mišriojo choro vadovas.
Nuo 1982 m. buvo Kauno politechnikos instituto (technologijos universiteto) darbuotojų ir studentų mišriojo choro „Absolventas“ meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Kaune ir Vilniuje. 1983 ir 1986 m. liaudies dainų festivaliuose Panevėžyje laimėjo pirmąsias vietas, 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurso laureatas. Choras paruošė per 100 įvairių epochų ir stilių kūrinių ir surengė apie 240 koncertų. Su pasisekimu koncertavo Vokietijoje, Rusijoje, Estijoje, Ukrainoje, Baltarusijoje, Karaliaučiuje ir kitur. 1998 m. vasario 21 d. „Absolvento" choras surengė koncertą, skirtą 30-mečiui pažymėti.
V. Masevičius nuo 1983 m. buvo Kauno miesto dainų švenčių dirigentas, 1985 m. Trakų rajono dainų šventės dirigentas, 1995 m. Baltijos studentų dainų šventės „Gaudeamus-XII“ Tartu dirigentas, 1995 ir 1997 m. moterų chorų festivalių „Aš atdarysiu dainų skrynelę“ Kretingoje dirigentas, 1994 m. Pasaulio ateitininkų kongreso Vilniuje iškilmių dirigentas, 1997 m. III tarptautinio jaunimo festivalio „Marija, skaisčiausia Marija" Šiauliuose dirigentas, 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dirigentas. Buvo Kauno miesto aukštųjų mokyklų studentų chorų koordinatorius, Lietuvos muzikos akademijos Choro dirigavimo katedros metodinės komisijos narys ir valstybinių egzaminų komisijų narys, 1997 m. Šiaulių pedagoginio instituto Muzikos katedros baigiamųjų egzaminų komisijos pirmininkas. Spaudoje paskelbė straipsnių ir koncertų recenzijų, parašė mokslo tiriamųjų darbų. 1990 m. jam buvo suteiktas nusipelniusio artisto garbės vardas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Sent Kitsas ir Nevis
Sent Kitsas ir Nevis, oficialiai Sent Kristoferio ir Nevio Federacija – salų valstybė Karibų jūroje. Tai mažiausia valstybė Amerikoje tiek plotu, tiek gyventojų skaičiumi. Susideda iš dviejų vulkaninės kilmės salų – didesnės Sent Kitso ir mažesnės Nevio.
Istorija
Salos nuo seno buvo apgyvendintos vietinių tautų (kalinagų), priklausiusių karibų kalbinei grupei. Jos salas vadino „Liamuigos“ (Sent Kitsas) ir „Ualijė“ (Nevis) pavadinimais. 1493 m. Sent Kitsą pasiekė Kristupas Kolumbas ir ją pavadino Šv. Martyno garbei (San Martin), tačiau dėl kartografinės klaidos vėliau šis pavadinimas atiteko Sint Marteno salai. Sent Kitso pavadinimas kilo nuo Šv. Kristupo vardo (San Cristobal), kurį Amerikos atradėjas greičiausiai buvo suteikęs kažkuriai kitai salai. Nevio pavadinimas kilo nuo ispaniško vieno iš Šv. Marijos titulų – Noestra Siñora delas Neves („Mūsų sniego Mergelė“). Pavadinimas „Sent Kitsas“ pradėtas naudoti nuo XVII a.
thumb|left|240px|[[Brimstouno tvirtovė – pagrindinis britų įtvirtinimas Sent Kitse]]
1538 m. prancūzai pirmieji bandė kolonizuoti Sent Kitsą (įkūrė Djepo koloniją), bet jų pastangas sugriovė ispanai. 1623 m. koloniją įsteigė anglai (Sendi Pointą), netrukus vėl pradėjo kurtis prancūzai. Jie pasidalino salą ir išžudė daugumą karibų. 1629 m. ispanai dar bandė grąžinti savo valdžią, bet netrukus nebepajėgė konkuruoti su Prancūzijos ir Anglijos galia.
Iki XIX a. Sent Kitsas bei Nevis sudarė atskiras kolonijas, bet vėliau drauge su Angilija sujungtos į bendrą koloniją. 1967 m. sudaryta asocijuota valstybė Sent Kristoferis-Nevis-Angilija. 1983 m. valstybė tapo nepriklausoma nuo Didžiosios Britanijos, o Angilija liko britų valda. 1998 m. buvo surengtas referendumas dėl Nevio pasitraukimo iš federacijos, bet piliečiai balsavo už federacijos išsaugojimą.
Politinė sistema
Sent Kitsas ir Nevis yra federacinė valstybė, kurioje veikia parlamentinė demokratija. Priklauso Tautų Sandraugai, todėl valstybės vadovu laikomas karalius Karolis III, o jį atstovauja generalgubernatorius. Pagrindinės politinės galios sutelktos ministro pirmininko rankose, kuris vadovauja vyriausybei ir paprastai būna parlamente daugumą turinčios partijos lyderis.
Šalies parlamentas – Nacionalinis Susirinkimas – turi 14 arba 15 narių. 11 jų renkami visuotiniuose rinkimuose (8 Sent Kitse ir 3 Nevyje), o likusieji paskiriami generalgubernatoriaus. Po paskutinių rinkimų daugumą parlamente turi Sent Kitso ir Nevio Darbo partija.
Pagal 2012 m. Demokratijos indeksą, Sent Kitsas ir Nevis priskiriamas „demokratijos su trūkumais“ kategorijai.
Administracinis suskirstymas
thumb|200px|Šalies žemėlapis
Valstybę sudaro du federaciniai dariniai – Sent Kitso sala ir Nevio sala. Salos dalijamos į administracines parapijas, kurių šalyje yra 14 (9 Sent Kitse ir 5 Nevyje).
Geografija
thumb|240px|Vaizdas iš Sent Kitso į Nevį
Sent Kitso ir Nevio salos yra vulkaninės kilmės, abiejų centre stūkso po ugnikalnį. Aukščiausias taškas šalyje – Liamuigos kalnas (1156 m). Salas skiria 3 km pločio sąsiauris.
Vyraujanti salų ekosistema – drėgnieji atogrąžų miškai, tačiau pakrantėse yra ir šlapynių, mangrovių. Aptinkama didelė augalijos ir gyvūnijos įvairovė.
Klimatas
Klimatas tropinis, visus metus gausiai lyja. Dažni uraganai, darantys milžinišką žalą. Vidutinė mėnesio temperatūra – 18–24 °C, vidutinis metinis kritulių kiekis – 700–1200 mm.
Ekonomika
Sent Kitso ir Nevio ekonomikos ramstis nuo 1970 m. buvo cukrus. Nepaisant to, kad šis produktas vis dar dominuoja šalies ekonomikoje, tokios ekonomikos šakos kaip turizmas dabar užima gan dideles šalies ekonomikos dalis.
Auginamos cukranendrės, ryžiai, batatai, bananai, gaudoma žuvis. Šalies pramonė užsiima turizmu, cukraus, aprangos, avalynės, alkoholinių gėrimų gaminimu, medvilnės, kopros, druskos išgavimu.
Eksportuojami maisto produktai, alkoholiniai gėrimai, tabakas, elektronika, įvairūs įrengimai. Importuojamas kuras. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra JAV, Kanada, Portugalija, Jungtinė Karalystė.
Gyventojai
Dauguma Sent Kitso ir Nevio gyventojų – juodaodžiai (75,1 %) ir mulatai (5,3 %). Apie 2 % sudaro baltieji, likusius – imigrantai iš Pietų ir Rytų Azijos, Artimųjų Rytų. Vietinių karibų praktiškai neišlikę.
thumb|240px|Šv. Jurgio anglikonų bažnyčia Bastere
2001 m. 82,4 % Sent Kitso ir Nevio gyventojų buvo krikščionys – anglikonai (20,6 %), metodistai (19,1 %), sekmininkai (8,2 %), Dievo Bažnyčios nariai (6,8 %), katalikai (6,7 %) ir kt. Taip pat šalyje yra rastafarių (1,6 %), musulmonų (0,3 %), hinduistų (0,8 %). 5,2 % gyventojų neseka jokia religija.
Sent Kitso ir Nevio valstybinė kalba yra anglų, tačiau gyventojai bendrauja kreoliniu jos variantu.
Kultūra
Sent Kitso ir Nevio kultūra panaši į kitų Karibų šalių. Populiarūs karnavalai, gatvės muzika ir šokiai. Populiari kalipso muzika, salsa, džiazas, soka.
Populiariausias sportas – kriketas. Šalies atletai yra Vest Indijos kriketo rinkinės nariai. Taip pat žaidžiamas futbolas, regbis. Sent Kitsas ir Nevis nuo 1996 m. dalyvauja vasaros olimpinėse žaidynėse. Ten šalį atstovauja lengvaatlečiai. Nors ten medalių šalis nėra iškovojusi, Sent Kitso sprinteris Kim Collins yra daugkartinis pasaulio čempionatų prizininkas.
Eden's Crush
„Eden’s Crush“ buvo merginų pop ir R&B muzikos grupė iš Jungtinių Amerikos Valstijų, susikūrusi realybės šou „Popstars“ metu. Grupė susikūrusi 2001 m. iširo po vienerių metų karjeros. Ją sudarė Ivette Sosa, Maile Misajon, Ana Maria Lombo, Nicole Scherzinger, Rosanna Tavarez.
Istorija
Grupės narės turėjo dominikiečių, ruertorikiečių, rusų, filipinų, havajiečių, airių, vokiečių ir kolumbiečių kraujo. Grupė geriausiai žinoma dėl savo debiutinio singlo „Get Over Yourself (Goodbye)“, kuris gerai pasirodė Kanados tope Canadian Singles Chart ir pasiekė top 10-tuką Hot 100 tope. Pirmajam singlui buvo sukurtas vaizdo klipas. Antrasis grupės singlas „Love This Way“ buvo ne toks populiarus, tačiau gavo daug radijo stočių dėmesio.
Jų debiutinis studijinis albumas „Popstars“ buvo atestuotas auksiniu ir pasiekė #6 poziciją Billboard 200 tope, tačiau neprilygo kitų šalių „Popstars“ laidos nugalėtojų pardavimais. Tačiau per tris savaites buvo parduoda daugiau nei 150 tūkst. albumo kopijų. Fergie iš „Black Eyed Peas“ parašė dainai „What’s Good 4 The Goose“ žodžius su savo buvusios grupės „Wild Orchid“ narėmis. Tada Nicole susipažino su Fergie ir vėliau, 2003 m., supažindino su will.i.am. Papildoma daina „Promise Me“ pirmiau buvo pasiūlyta Jennifer Lopez, tačiau ji atsisakė.
2001 m. grupė pasirodė „*NSync“ koncertiniame ture „Pop Odyssey Tour“ bei atliko pasirodymus kartu su Jessica Simpson jos ture „DreamChaser Tour“.
Tais pačiais metais norėdama išreklamuoti savo albumą ir pirmąjį singlą „Eden’s Crush“ pasirodė seriale „Raganaitė Sabrina“ ir buvo tada žinomos kaip „Popstars“. Be to, jos pasirodė ant „FHM“ viršelio.
Grupė 2002 m. iširo dėl grupės įrašų kompanijos susijungimo su kita kompanija, taip pat dėl merginų solo projektų bei nesantaikos grupėje. Grupė prieš išyrimą norėjo perleisti savo debiutinį albumą ispanų kalba. 2003 m. knygoje „The History of Bubblegum Pop“, išleistoje Jungtinėje Karalystėje, parašyta, jog manoma, kad britų „Popstars“ grupė „Girls Aloud“ tik metus išsilaikys muzikos padangėje, o „Eden’s Crush“ turės ilgą karjerą. Tačiau „Girls Aloud“ vis dar kartu. „Girls Aloud“, „The Saturdays“ ir „Sugababes“ yra 3 pagrindinės merginų muzikos grupės, kurios varžosi su Nicole Scherzinger grupe „Pussycat Dolls“.
Dainų kūrėja Kara DioGuardi, kuri taip kūrė „Eden’s Crush“ grupei, padėjo kurti dainas su Scherzinger albumams „PCD“ bei „Her Name is Nicole“. Nicole teigia, jog grupėje buvo nesutarimų, bei ši patirtis ją užgrūdino.
Albumai
Popstars (2001 m. gegužė)
Pivašiūnų apylinkė
Pivašiūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Butrimonių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Daugų rajonui. 1954 m. prijungta Eigirdonių apylinkė, dalis Alaburdiškių apylinkės ir dalis Kazimieravo apylinkės, o Pivašiūnų apylinkės dalis prijungta prie Junčionių apylinkės. 1963 m. prijungta dalis Junčionių apylinkės.
Hruby Jesenykas
Hruby Jesenykas  – kalnų grandinė Rytų Sudetuose (šiaurės Moravija ir Čekų Silezija). Tai antra pagal aukštį kalnų grandinė Čekijoje.
Dėmesio verti objektai
Dėmesio verti objektai Hruby Jesenyko kalnuose:
Lietuvos nepriklausomybės pripažinimas
Lietuvos nepriklausomybės pripažinimas – atkurtos nepriklausomos Lietuvos valstybės pripažinimas po 1990 m. Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo priimto Kovo 11 d. akto. Lietuva nepriklausomybę nuo TSRS paskelbė 1990 m. kovo 11 dieną. Tačiau tarptautiniu mastu Lietuva pripažinta tik beveik po metų – tai padarė Islandija. Pasaulio didžiosios valstybės Lietuvą pripažino 1991 m. 2-ojoje pusėje, žlugus Rugpjūčio pučui Rusijoje. 1992 m. sausio 1 d. Lietuvą buvo pripažinusios 94 pasaulio valstybės.
Atkurtos Lietuvos nepriklausomos valstybės pripažinimo chronologija :
Vėliau Lietuvos nepriklausomybę pripažino dar daug šalių, viena paskutinių – Sent Vinsentas ir Grenadinai (2007 m. vasario 5 d.).
Vaivadijos kelias 673 (Lenkija)
Vaivadijos kelias 673 - kelias šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Sokulkos apskrityje ir Augustavo apskrityje. Jungia Sokulką ir Liepinę. Ilgis - 40 km.
Gegužės 21
Gegužės 21 yra 141-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 142-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 224 dienos.
Vardadieniai
Teobaldas – Vaidivutis – Vydmina – Valentas – Aldas – Vaidevutis
Antonio Zepeda
Antonijus Sepeda (Antonio Zepeda; g. 1946 m.) – Meksikos etninės muzikos atlikėjas, etnomuzikologas, tyrinėjantis ir grojantis ikikolumbinių Meksikos tautų muziką.
Sepeda vaikystėje dainavo bažnytiniame chore, vėliau mokėsi šokių, pantomimos, pradėjo tapyti. Baigė architektūros studijas Meksikos nacionaliniame autonominiame universitete, vėliau ten pat studijavo teatrą. Antonijaus Sepedos pažintis su folkloristu Viktoru Fosadu jį sudomino ikikolumbinių laikų muzika.
1967 m. Sepeda surengė savo pirmąjį koncertą, vėliau grojo ne tik Meksikoje, bet ir JAV, Europoje. 1975 m. išvyko į Niujorką, kur grojo laisvojo džiazo grupėje „Astracarnaval“. 1978 m. jis grįžo į Meksiką ir pradėjo keliones po indėnų bendruomenes ieškodamas atlikėjų 1979 m. Nacionalinio antropologijos muziejaus organizuojamam pirmajam vietinių tautų muzikos festivaliui. Sepeda pradėjo rinkti Meksikos tautų folklorą, aprašinėti tradicijas. 1981–1982 m. jis Meksikos nacionalinei televizijai parengė 19 serijų ciklą apie Oachakos valstijos tautų papročius. Nuo 1981 m. Sepeda pradėjo leisti savo muzikinius albumus.
1986 m. Antonijus Sepeda įrašė bendrą albumą su kitu žymiu Meksikos atlikėju Chorche Rejesu. 1990 m. sukūrė muziką filmui „Retorno a Aztlán“, taip pat bendradarbiavo su televizijomis BBC, CBS, WDR ir kt. Jis skaito paskaitas universitetuose, mokyklose, muziejuose apie muzikos reikšmę ikikolumbinėse kultūrose, senuosius muzikos instrumentus.
Juozas Andziulaitis-Kalnėnas
Juozas Andziulaitis-Kalnėnas (1864 m. gruodžio 13 d. Gaisriuose, Antanavo valsčius – 1916 m. vasario 12 d. Niu Britene, JAV) – Lietuvos poetas, vertėjas, publicistas, laisvamanis.
Blankiosios lapalaipės
Blankiosios lapalaipės (Epipedobates) – medlaipinių (Dendrobatidae) šeimos nuodingų varliagyvių gentis.
Juozas Andziulaitis-Kalnėnas
Biografija
1883 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją, mokytojavo Garliavoje. Persekiojamas už ryšius su lietuviška spauda, 1886 m. pasitraukė į Tilžę, suredagavo du paskutiniuosius „Aušros“ numerius.
Blankiosios lapalaipės
Paplitusios Pietų Amerikos šiaurinėje dalyje.
Juozas Andziulaitis-Kalnėnas
Biografija
1886 m. emigravo į JAV, redagavo „Vienybę Lietuvninkų“, bendradarbiavo „Lietuviškajame balse“, „Apšvietoje“. Baltimorės universitete 1894 m. baigęs mediciną, vertėsi gydytojo praktika ir literatūrinėje bei politinėje veikloje nebedalyvavo.
Blankiosios lapalaipės
Gentyje yra apie 30 rūšių.
Juozas Andziulaitis-Kalnėnas
Kūryba
„Aušroje“ paskelbė romantinių, vėliau – socialinių ir politinių eilėraščių. Parašė ir išspausdino mokslo populiarinimo, istorinių apybraižų, surinko ir paskelbė tautosakos bei etnografinės medžiagos (Mitteilungen der Litauischen literarischen Gesellschaft, 1885 m.). Išvertė Nikolajaus Gogolio, Guy de Mopasano, M. Saltykovo-Ščedrino, Adomo Mickevičiaus, Henriko Sienkievičiaus, M. Konopnickos kūrinių.
Atvirai kritikavo katalikų bažnyčią.
Nuomininkų apylinkė
Nuomininkų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kaltinėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Varnių rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Lingėniškės apylinkės. Atkurta 1957 m. rugsėjo 19 d. Lingėniškės apylinkės centrą perkėlus į Nuomininkus. 1963 m. sausio 12 d. Nuomininkų apylinkė prijungta prie Poškos apylinkės.
Paul Oscar
220px|miniatiūra|Paul Oscar 2008 m.
Páll Óskar Hjálmtýsson, geriau žinomas kaip Páll Óskar ir Paul Oscar (g. 1970 m. kovo 16 d. Reikjavike) – Islandijos dainininkas, dainų autorius ir diskžokėjus.
Biografija
1993 metais Paul Oscar išleido pirmąjį albumą „Stuð“. Po dvejų metų išleistas antrasis jo albumas „Palli“ tapo geriausiai parduodamu 1995 metų albumu Islandijoje. 1997-aisiais atlikėjas su daina „Minn hinsti dans“ transliuotojo RUV sprendimu išrinktas atstovauti Islandijai 1997 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse, vykusiame Dubline. Šou su merginomis padėjo gauti tik 18 tašku. Tais metais penkios šalys pirmą kartą panaudojo žiūrovų balsavimo metodą. Įdomu tai, kad 16 iš 18 taškų Islandija gavo būtent iš tų valstybių.
Taltas
Taltas  – Lenkijos ežeras, esantis Varmijos Mozūrų vaivadijoje. Susiformavęs paskutinio ledynmečio metu. Priklauso Mozūrijos ežerynui.
Vandens paviršiaus plotas – 18,36 km², svyruoja priklausomai nuo sezono. Ežeras telkšo 115 m virš jūros lygio. Didžiausias gylis 44 m, didžiausias ilgis – 12,4 km.
Uolinės žiurkės
Uolinės žiurkės (Petromuridae) – graužikų (Rodentia) šeima, kurioje vienintelė rūšis – uolinė žiurkė (Petromus typicus), paplitusi pietvakarių Afrikoje.
Keturtaškė klitra
Mityba
Vabalai 7–11,5 mm dydžio, minta įvairių augalų lapais: paprastosios šunažolės (Dactylis glomerata), didžialapio šakio (Pteridium aquilinum), gudobelės (Crataegus), dygiosios slyvos (Prunus spinosa), gluosnio (Salix), beržo (Betula), ąžuolo (Quercus). Padaroma žala nėra didelė.
Bronchitas
Bronchitas – bronchų uždegimas, kurį sukelia virusai, bakterijos, rūkymas, kvėpavimo takų gleivinę dirginančios medžiagos, kaip antai: dulkės, dūmai, nuodingos dujos.
Bronchitas prasideda, kai sumažėja organizmo, ypač kvėpavimo takų, atsparumas. Jį silpnina peršalimas, dulkėta aplinka, kitos kvėpavimo takų ligos, nutukimas, alergija, alkoholis, rūkymas, širdies nepakankamumas.
Bronchitas būna ūminis ir lėtinis. Esant ūminiam bronchų uždegimui, paburksta bronchų gleivinė, pogleivis, išsiplečia kraujagyslės, padidėja jų pralaidumas, gleivinės paviršiuje atsiranda skysčio (jame daug leukocitų, bakterijų). Sergančiajam gali pakilti kūno temperatūra (iki 37–38 °C), jis kosti (iš pradžių sausai, vėliau atkosti pūlingų skreplių).
Juodis (Trakų r.)
Juodis – ežeras Lietuvoje, Trakų rajono šiaurės vakaruose, Elektrėnų savivaldybės paribyje, 7 km į vakarus nuo Semeliškių. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 2,08 km, plotis iki 0,4 km. Altitudė 163,1 m. Giliausia ežero vieta (16 m) yra vakarinėje įlankoje. Ežeras rininis, labai vingiuotas. Vakaruose įsiterpia didelis, šakotas pusiasalis. Krantai statūs, aukšti, vietomis ardomi, o pietuose – žemi ir pelkėti. Pusiasalyje ir palei šiaurinį krantą auga miškas. Pietinėje įlankoje yra 0,06 ha ploto salelė. Atabradas platus, padengtas smėliu, o vietomis (pietuose) – ir dumblu. Rytuose išteka Juodžiaupės (Kaldubnės) upelis į Vaisiečio ežerą (Dabintos upės baseinas).
Bronchitas
Ligos trukmė – nuo kelių dienų iki kelių savaičių.
Blestava
Blestava arba Višniovka (, nuo 1938 m. Blöstau, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrino kaimo gyvenvietės kaimas.
Juodis (Trakų r.)
Prie Juodžio įsikūrę kaimai: Ūbiškės, Juodžiai – pietuose, Balandiškės, Varkutonys – šiaurėje. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos. Šiaurinėje pakrantėje stūkso Balandiškių piliakalnis.
Bronchitas
Lėtinis bronchitas (kai ligonis serga daugiau nei 2 m. ir kasmet kosti bei skrepliuoja ne trumpiau nei 3 mėn.) paprastai yra rūkymo padarinys. Pradžioje ligonis kosti ir skrepliuoja tik rytais ir šaltuoju metų laiku, vėliau – nuolat.
Bronchitas gali komplikuotis į plaučių uždegimą, bronchektazinę ligą, pneumosklerozę, plaučių emfizemą, lėtinę obstrukcinę plaučių ligą. Gydomas antibakteriniais, atsikosėjimą lengvinančiais, bronchus plečiančiais vaistais, vitaminais, taikoma fizioterapija.
Blestava
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas. 1895 m. buvo 74 gyventojai, 1905 m. prijungtas prie Mulseino. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 7 d. Noihauzeno rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, nuo 1947 m. birželio 17 d. iki 2008 m. birželio 30 d. Kosmodemjanskojės apylinkės kaimas.
Kamieni Brudas
Kamieni Brudas  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
SVT-40
SVT-40 (, самозарядная винтовка Токарева образца 1938 года) – tarybinis savitaisis 7,62x54 mm kalibro šautuvas, sukurtas 1940 m. Fiodoro Tokarevo. Tai patobulintas SVT-38 variantas, gana plačiai naudotas antrajame pasauliniame kare.