cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grobštai
Istorija
1785 m. Grobštai minimi kaip karališkasis ūkis, buvo 4 sodybos. 1939 m. bendruomenėje buvo 390 gyventojų, per kaimą ėjo siaurasis geležinkelis, prie jo stotelės buvo didelė karčema, veikė vėjo malūnas. 1889 m. atidaryta pradinė mokykla, 1929 m. mokykla išaugo iki 50 moksleivių, mokyta lietuviškai. Mokyklos pastatas išliko, renovuotas.
Levas Zaikovas
Levas Zaikovas (, 1923 m. balandžio 3 d. Tuloje – 2002 m. sausio 7 d. Sankt Peterbure) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.
Biografija
Nuo 1940 m. dirbo Leningrado ir Maskvos gamyklose inžinieriumi. 1963 m. baigė Leningrado inžinierinį – ekonomikos institutą. Nuo 1961 m. – gamyklos direktorius, nuo 1971 m. – gamybino – techninio susivienijimo generalinis direktorius, nuo 1974 m. – mokslinio – gamybinio susivienijimo "Leninec" («Ленинец») (gaminančio radioelektronines sistemas) generalinis direktorius
1976–1983 m. L. Zaikovas dirbo Leningrado miesto Vykdomojo komiteto pirmininku. 1983–1985 m. – TSKP Leningrado srities komiteto pirmasis sekretorius (pakeitė šiose pareigose TSKP CK sekretoriumi tapusį ilgametį Leningrado vadovą G. Romanovą).
1985 m. M. Gorbačiovui tapus šalies vadovu, pirmoji jo kelionė buvo į Leningradą. L. Zaikovui šio vizito metu pavyko save pateikti iniciatyviu vadovu, palaikančiu prasidedančią pertvarką, todėl 1985 m. liepos mėn. jis tampa TSKP CK sekretoriumi, kuruojančiu gynybos ir mašinų gamybos pramonę. Iš pareigų atleidus Maskvos miesto partinį vadovą B. Jelciną, 1987–1989 m. kartu užėmė ir šias pareigas. 1989–1990 m. – TSRS Gynybos tarybos pirmininko pavaduotojas, vadovavo Politinio biuro atominio ginklo ir paprastosios ginkluotės mažinimo komisijai.
TSKP CK narys 1981 m., TSKP CK Politinio biuro narys 1986–1990 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos 10– 11 šaukimų deputatas. Socialistinio darbo didvyris (1971 m.), TSRS Valstybinės premijos laureatas (1975 m.).
1533 m.
1533 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Aštuntasis pėstininkų Kauno Kunigaikščio Vaidoto pulkas
Istorija
1929 m. liepos 29 d. pulkui įteikta vėliava su įrašu „Drąsa, ištvermė ir Tėvynės meilė tevadovauja mums“. Įėjo į Trečiosios pėstininkų divizijos sudėtį. Pulke buvo du batalionai ir apie 1100 karių. Pulko vadas tapdavo ir Šiaulių įgulos vadu.
Tarnyba Šiauliuose
Pulkas buvo dislokuotas Didždvaryje, jo štabas įsikūrė grafų Zubovų dvaro pagalbinėse patalpose Aušros alėjoje. Pulko karininkai aktyviai įsijungė į miesto gyvenimą, dalyvaudavo, arba ir patys rengdavo šventes bei paradus miestiečiams Turgaus, vėliau Parodos aikštėje. Pulko orkestras savaitgaliais grodavo parko rotondoje. Pulke buvo susibūrusi Karių scenos mėgėjų grupė, kuri savo pastatytus spektaklius parodydavo ir miesto gyventojams. Nuo 1937 m. ypač gausiai lankomos buvo kariuomenės suartėjimo su visuomene šventės. 1937 m. Parodos aikštėje buvo inscenizuotas tikras mūšis tarp Aštuntojo pulko karių, šaulių, gimnazijos moksleivių, įkūrusių karo stovyklą ir iš Zoknių aerodromo atskridusių „priešo“ lėktuvų.
1933 m. buvo įsteigtas Šiaulių įgulos sporto klubas „Sakalas“, kurio futbolo komanda 1933–1936 m. tapo Šiaulių apskrities pirmenybių nugalėtoja, o nuo 1937 m. kovojo Lietuvos futbolo lygoje.
Penza (Lenkija)
Penza  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Piontnicos, apie 8 km į šiaurę nuo Lomžos ir apie 75 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Eduard Bernstein
Eduardas Bernšteinas (1850 m. sausio 6 d. Berlyne – 1932 m. gruodžio 18 d. Berlyne) – socialdemokratų teoretikas ir politikas.
1872 m. įstojo į Vokietijos socialdemokratų partiją. 1878 m. nuo persekiojimo pabėgo į Šveicariją. 1881–1890 m. redagavo laikraštį Sozialdemokrat. Nuo 1888 m. gyveno Londone. 1899 m. išleido knygą Die Voraussetzungen des Sozialismus und die Aufgaben der Sozialdemokratie, kurioje pasisakė prieš marksizmo socialines katastrofas, už socialines reformas, tuo teoriškai pagrįsdamas revizionizmą ir reformizmą.
1901 m. grįžo į Vokietiją. 1902–1906 m., 1912–1918 m. ir 1920–1928 m. reichstago narys.
1917 m. su K. Kautskiu įkūrė pacifistinę Vokietijos nepriklausomąją socialdemokratų partiją, bet 1919 m. grįžo į SPD.
Sadovojė (Nybudžiai)
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Zagorskojės apylinkės kaimas.
Meinau stadionas
Istorija
Stadione vyko 1938 m. III pasaulio futbolo čempionato vienerios rungtynės, dvejos Euro 1984 varžybos ir 1988 m. UEFA taurių taurės finalas. Be futbolo, buvo surengti ir tokių grupių ar atlikėjų kaip U2, Pink Floyd ir Johnny Hallyday muzikos renginiai. 1988 m. stadione lankėsi Jonas Paulius II.
Povilas Katilius
Povilas Katilius (g. 1935 m. vasario 16 d. Mačiūnuose, Prienų raj.) – Lietuvos ir Kauno miesto politinis veikėjas.
Biografija
Mokėsi Prienų vidurinėje mokykloje. 1959 m. baigė Kauno politechnikos instituto Elektrotechnikos fakultetą, įgydamas inžinieriaus elektriko specialybę.
Dar būdamas studentas, 1957 m. pradėjo dirbti Žemės ūkio statybos projektavimo instituto elektrifikacijos skyriaus vyresniuoju techniku. Šiame institute dirbo 33 metus, ilgą laiką ėjo sektoriaus viršininko pareigas.
Susikūrus Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžiui, įsitraukė į jo veiklą. 1990–1995 m. Kauno miesto tarybos deputatas, Socialinės ir sveikatos apsaugos nuolatinės deputatų komisijos pirmininkas, Kauno miesto tarybos prezidiumo narys. 1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos deputato Česlovo Stankevičiaus padėjėjas – sekretorius. 1992–2000 m. Seimo narys, Krikščionių demokratų frakcijos seniūnas.
Nuo 1989 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos (LKDP) narys. Pirmojoje konferencijoje 1990 m. išrinktas LKDP valdybos nariu, o antrojoje 1991 m. LKDP valdybos pirmininku.
Bernadotai
thumb|left|120px|Bernadotų herbas thumb|[[Karolis XVI Gustavas]] Bernadotai – Švedijos, iki 1905 m. ir Norvegijos monarchų dinastija, karaliaujanti nuo 1818 m.
Istorija
Pradininkas Napoleono I maršalas Žanas Batistas Bernadotas, 1810 m. išrinktas Švedijos sosto įpėdiniu ir 1818–1844 m. valdęs kaip karalius Karolis XIV Jonas. Bernadotų laikais šalyje įsitvirtino konstitucinė monarchija ir parlamentinė demokratija. 1975 m. įsigaliojus naujai konstitucijai, Bernadotai neteko politinės įtakos.
Juozas Paknys
thumb|260px|Ketvirtasis ministrų kabinetas. Iš kairės, sėdi: [[Justinas Zubrickas, Juozas Paknys, Mykolas Sleževičius, Antanas Merkys, Steponas Kairys, Jonas Vileišis. Stovi, iš kairės: Aleksandras Stulginskis, Jokūbas Šernas, Voldemaras Vytautas Čarneckis, Ministrų kabineto reikalų vedėjas Tadas Petkevičius.]] Juozas Paknys (1883 m. rugsėjo 23 d. Pakniškių viensėdyje prie Jūžintų, Rokiškio rajonas – 1948 m. sausio 3 d. Reutlingene, Vokietija) – ekonomistas, bankininkas, Lietuvos socialdemokratų partijos ir visuomenės veikėjas, buvęs Lietuvos socialinės apsaugos ir darbo ministras, Lietuvos banko vadovas.
Biografija
1904 m. baigė Mintaujos gimnaziją, joje dalyvavo slaptos Kūdikio draugijos veikloje. 1903 m. socialdemokratų jaunimo organizacijos – Lauko darbininkų, bežemių ir mažažemių draugijos organizatorius, jo iniciatyva Šiauliuose buvo sušaukta draugijos konferencija, joje J. Paknys išrinktas Vykdomojo komiteto nariu. Organizavo streikus Baisogalos grafo Komaro dvaruose.
1904 m. buvo įstojęs į kunigų seminariją, bet, prasidėjus revoliuciniams įvykiams, mokslus metė. 1905 m. – vienas organizacijos „Draugas“ steigėjų, nuo 1906 m. – LSDP narys.
1905 m. gruodžio 14 d. su trimis draugais nuginklavo Žeimių uriadniką, uždarė degtinės monopolį ir įvedė „naująją tvarką“. Grįždamas į Kauną, pateko į policijos rankas ir su draugais buvo pasodintas į kalėjimą. 1906 m. rugsėjo 26 d. Kauno apygardos teismas juos teisė kaip plėšikus, tačiau bylą perėmęs Vilniaus apygardos teismas 1906 m. spalio 16 d., kaip politinį veikėją, nuteisė metams tvirtovės kalėjimo. Į laisvę išėjo 1907 m. pabaigoje.
1908–1912 m. studijavo Petrapilio komercijos institute, dalyvavo lietuvių studentų draugijos veikloje, buvo jos kasininkas. Kartu 1910 m. žurnalo „Visuomenės“ leidėjas ir bendradarbis.
1912 m. apsigyvenęs Kaune, vedė I. Petravičiūtę, dirbo Komercijos banke. 1915 m. persikėlė į Vilnių, vėl įsijungė į LSDP ir visuomeninę veiklą. 1917 m. išrinktas LSDP CK nariu, administravo laikraštį „Darbo balsas“.
1917 m. rugsėjo 18 – 22 d. – Vilniaus konferencijos dalyvis. 1918 m. gruodžio 26 d. – 1919 m. kovo 12 d. – M. Sleževičiaus kabinete – LR maitinimo ir viešųjų darbų ministerijos laikinasis valdytojas, nuo 1919 m. balandžio 12 d. iki 1919 m. spalio 7 d. – LR darbo ir socialinės apsaugos ministras.
Artėjant bolševikams, persikėlė į Kauną. Nuo 1919 m. lapkričio mėn. Valstybės kontrolės steigėjas ir direktorius, vėliau Finansų, prekybos ir pramonės viceministras. 1922 m. Vlado Jurgučio pakviestas, įėjo į Lietuvos banko valdybą, kaip vienas geriausių bankininkų praktikų ir dirbo joje iki 1940 m.
Nuo 1926 m. 1939 m. – Lietuvos banko valdytojo pavaduotojas, faktiškai nuo 1929 m. (atsistatydinus Vl. Jurgučiui) LB valdytojas, nuo 1939 m. iki 1940 m. – oficialus valdytojas. Jo parašas buvo ant visų Lietuvos Respublikos banknotų. A. Smetonos valdžia jį toleravo tik kaip nepakeičiamą sveikos ir tęstinės finansų politikos vykdytoją: jam vadovaujant, litas tapo tvirčiausia valiuta Europoje.
Nerepresavo jo ir okupacinės valdžios. 1940 m. birželį Lietuvą užėmus sovietams, J. Paknys, lito stabilumo išlaikymo pretekstu nesutiko V. Dekanozovo reikalavimu, TSRS valstybiniam bankui perduoti kitose valstybėse saugotas Lietuvos banko aukso atsargas. 1940 m. rugsėjį atleistas iš pareigų. Nuo 1940 m. pabaigos iki 1941 m. jis buvo finansų vicekomisaras. Vokiečių okupacijos metais dirbo finansų patarėjo pavaduotoju, nuo 1941 m. rugsėjo – Lietuvos banko valdytoju.
1942 m. vokiečiams likvidavus Lietuvos banką, perėjo į pogrindinę rezistencinę veiklą, vadovavo komisijai karo nuostoliams apskaičiuoti, organizavo lėšų rinkimą VLIK’ui. Dirbo šioje komisijoje ir po 1944 m., kai išvyko į Vokietiją.
1945 m. Viurcburge buvo išrinktas į Lietuvos reikalų komiteto valdybą, su ja persikėlė į Tiubingeną, dėstė universitete.
2012 m. vasaros olimpinių žaidynių medalių lentelė
2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyks 302 rungtys. Bokso, dziudo, tekvondo ir imtynių varžybose skiriama po du bronzos medalius.
Vyrų plaukimo 200 m laisvuoju stiliumi varžybose po lygiųjų buvo padovanoti du sidabro medaliai.
Wii Sports Resort
Wii Sports Resort – 2009 m. sporto ir laisvalaikio užsiėmimų simuliacinis žaidimas, sukurtas Japonijos „Nintendo“ kompanijos ir išleistas „Wii“ konsolei.
Daramas (reikšmės)
Daramas gali reikšti:
Taip pat:
Wii Sports Resort
Apie žaidimą
„Wii Sports Resort“ yra vieno arba kelių (iki 4) žaidėjų žaidžiamas sporto ir laisvalaikio užsiėmimų simuliatoriaus žaidimas, ankstesnio „Wii Sports“ tąsa. Specialiai pritaikytas žaisti su Wii Motion Plus priedėliu, kuris pajungiamas į pagrindinį „Wii“ konsolės valdymo pultelį Wii Remote. „Wii Sports Resort“ žaidimas buvo platinamas supakuotas su Wii Motion Plus priedėliu ir kartais su „Wii“ konsole.
„Wii Sports Resort“ žaidimą sudaro 12 tipų žaidimai, kurie skiriasi savo principu. Juos gali žaisti vienu metu keli žaidėjai matydami vaizdą viename ekrane. Žaidimo metu vaizduojamas žaidėjo susikurtas arba pasirinktas Mii avataras (žmogeliuko pavidalo veikėjas). Žaidimo eiga vykdoma su judesiui jautriais valdikliais. Pavyzdžiui, žaidėjas, mojuodamas Wii Remote valdiklį su pajungtu Wii Motion Plus, gali imituoti kardo judesį arba boulingo stumimo rankos judesį.
„Wii Sports Resort“ žaidimai vykdomi tropikų Wuhu salos aplinkoje. Žaidimų tipai:
Kiekviena iš 12 žaidimų krypčių turi įvairių minižaidimų, kuriuos žaisti galima perėjus pradinius lygius.
Otto Bauer
Otto Baueris (1881 m. rugsėjo 5 d. Vienoje – 1938 m. liepos 4 d. Paryžiuje) – austrų teisininkas, socialdemokratų teoretokas ir politikas.
Auerbach
Auerbach − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Laimės monstras
Laimės monstras – mintinis eksperimentas etikoje, kurį, kritikuodamas utilitarizmą, 1974 m. sukūrė Robertas Nozickas (Robert Nozick). Tai yra idėja, kad egzistuoja monstras, kuris moka paversti resursus į savo laimę daug efektyviau nei bet kas kitas. Jei vienas resursų vienetas atneša „man“ vieną laimės vienetą, tai laimės monstrui tas pats resursų vienetas atneštų 100 laimės vienetų.
Jei laimės monstras gali gauti tiek daug malonumo iš kiekvieno resursų vieneto, tai pagal utilitarizmą išeitų, kad ir resursai tada turėtų būti paskirstyti atitinkamai. Jei toks monstras egzistuotų, tai utilitarizmo doktrina pateisintų visų kitų diskriminavimą ar net naikinimą. Robertas Nozickas šiuo minčių eksperimentu bando įrodyti, kad iš tikrųjų utilitarizmas nėra egalitarinis (nelaiko visų žmonių lygiais), nors toks jis atrodo iš pirmo žvilgsnio.
Priešistorinis žinduolis
Priešistoriniai žinduoliai – grupės žinduolių, išnykusių priešistorėje, dažnai painiojamų su dinozaurais. Yra žinoma, kad jie patyrė du pagrindinius evoliucinius sprogimus: vieną prieš 93 milijonus metų (viršutiniame kreidos periode), kitą – maždaug prieš 50 milijonų metų (žemutiniame eocene).
Evoliucija
Žinduoliai išsivystė iš cinodontų – plėšriųjų roplių grupės, gyvenusios vėlyvajame paleozojuje. Pirmasis žinomas žinduolis yra Juramaia sinensis, mažas eutheria (placentinis žinduolis), gyvenęs aukštutinės juros laikais.
Daramas (Šiaurės Karolina)
Daramas – miestas JAV, Šiaurės Karolinos valstijos vidurinėje dalyje, į šiaurės vakarus nuo Rolio. Daramo apygardos administracinis centras. 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, mieste gyveno 228 tūkst. žmonių.
Daramas įsikūręs vidurio rytų Pidmonto plynaukštėje, miesto apylinkėmis teka Eno upė. Į pietus nuo miesto yra Rolio-Daramo tarptautinis oro uostas.
Daramas – vienas seniausių Jungtinių Amerikos Valstijų tabako pramonės centrų. Taip pat plėtojamos medicinos, elektronikos, elektrotechnikos, tekstilės, siuvimo pramonės.
Veikia Diuko ir Šiaurės Karolinos centrinis universitetai.
Istorija
Teritorijoje pirmieji apsigyveno Šiaurės Amerikos indėnai. Jie įkūrė Adshusheer gyvenvietę, pro kurią ėjo Didysis indėnų prekybos maršrutas. Vėliau čia įsikurdino britų kolonistai, kurie įkūrė plantacijas ir atsigabeno vergų iš Afrikos. Teritorijoje gyventa ir laisvųjų afroamerikiečių, kurie kovėsi JAV nepriklausomybės kare.
XIX a. viduryje per miestą buvo nutiestas geležinkelis, nors iš pradžių daugelis gyventojų nesutiko, manydami, kad tai pakenks jų gyvulininkystės verslui. Po pilietinio karo gyvenvietė pradėjo sparčiai augti dėka klestinčios tabako pramonės, kurios plėtojimu užsiėmė pramonininkas Vašingtonas Diukas (Washington Duke). 1869 m. gyvenvietei suteiktas miestelio statusas. Jis pavadintas dr. Bartleto Daremo (Bartlet Durham), kuris parūpino žemę geležinkelio stoties statybai, garbei.
Miestui belobstant iš tabako pramonės, XX a. imta plėtoti ir kitas ūkio šakas, kaip kad elektros energijos gamybą ir tekstilę. Džeimsas Biukananas Diukas (James Buchanan Duke), norėdamas pagerbti tėvo, V. Diuko, atminimą, 1924 m. įsteigė labdaros fondą Trejybės koledžui paremti. Vėliau koledžas pakeitė pavadinimą į Diuko universitetą. Amžiaus viduryje Daramo apdirbamosios pramonės sėkmė ėmė smukti.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Daramas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
1954 m. Nobelio premijos laureatai
1954 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Audzijonis
Audzijonis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kučiūnų seniūnija
Kučiūnų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Lazdijų rajono savivaldybės pietvakariuose, pasienyje su Lenkija.
Geografija
thumb|left|Seniūnijos žemėlapis Kučiūnų seniūnija yra rajono vakaruose, Lenkijos pasienyje. Būdingi labai kalvoti Sūduvos aukštumos kraštovaizdžiai, iškylantys iki 150–160 m, kiek žemesnė ir lygesnė pietinė dalis.
Pietinė dalis miškinga (Kapčiamiesčio giria), šiaurinėje – pievos, dirbami laukai.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 2 seniūnaitijos:
Vigirdas Mackevičius
Vigirdas Mackevičius (g. 1950 m. sausio 1 d. Kaune) – Lietuvos matematikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
Tėvas Jonas Mackonis-Mackevičius, motina Liudmila Mackonienė-Mackevičienė, senelis Afanasijus Kazanas. Baigė Vilniaus A. Vienuolio vidurinę mokyklą. 1972 m. baigė Vilniaus universitetą. 1987 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
Nuo 1972 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1988 m. profesorius. 1986 m. stažavo Paryžiaus VI universitete. Skaitė paskaitas Paryžiaus VI, Rennes’o, Leuveno, Purdue universitetuose.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritis – atsitiktinių procesų teorija: Markovo procesų optimalusis stabdymas, atsitiktinių procesų ribinės teoremos, stochastinė analizė, stochastinių diferencinių lygčių sprendinių modeliavimas.
Juozas Motiejūnas
Juozas Motiejūnas (1896 m. gegužės 21 d. Juodupė, Viešintų valsčius – 1969 m. liepos 11 d. Čikaga) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, veterinarijos medicinos daktaras.
Biografija
1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1923 m. baigė Tartu universitetą. 1928 m. Berne apgynė disertaciją, veterinarijos medicinos daktaras.
Istorijos filosofija
Istorijos filosofija, filosofijos šaka, nagrinėjanti istoriją, kai istorija tapatinama ir su praeitimi, ir su istoriografine jos išraiška. Tradiciškai skiriamos dvi pagrindinės istorijos filosofijos šakos:
Sąvoką istorijos filosofija XVIII amžiuje pasiūlė Voltaire, kuris suvokė ją kaip naują, kritinį istorinio mąstymo būdą, kai individas pats mąsto objektą vietoj to, kad atkartotų tai, ką buvo parašę kiti. Šia sąvoka pasinaudojo Herderis, Hegelis ir kiti XVIII a. pab. filosofai, tačiau jiems istorijos filosofija buvo a priori suvokiama visuotinės istorijos, kurioje skleidžiasi tautos ir kultūros, samprata. Kai kurie XIX a. pozityvistai ėmė reikalauti, kad istorijos filosofija atrastų bendruosius dėsnius, apie kuriuos privalėtų papasakoti istorikai. Taigi iki XX a. vidurio istorijos filosofijoje vyravo spekuliatyvioji kryptis.
Tačiau XIX–XX a. sandūroje istorijos filosofijai pradėtos priskirti ir istorinio pažinimo nagrinėjimo problemos (pvz., Robin George Collingwood), o pastarąsias problemas nagrinėjanti kryptis 1938 m. pirmąkart įvardinta kritine istorijos filosofija (Raymondo Arono sąvoka).
Plg., Arthur Danto 1965 m. išleistame veikale visą metafizines problemas nagrinėjančią istorijos filosofiją įvardijo substancine, o epistemologines – analitine.
Kritinė istorijos filosofija
neokantininkai: hermeneutai: neohegelininkai:
Lotynų kalba
Lotynų kalba (, tariama [laˈtiːna]) – indoeuropiečių šeimos kalba, priklausanti italikų kalbų grupei, visų romanų kalbų prokalbė. Kilusi iš istorinio Lacijaus regiono, kurio šiaurėje yra Roma. Lotynų kalba buvo visos Romos imperijos oficialioji kalba.
Lotynų kalba – oficiali Romos Katalikų Bažnyčios, Vatikano kalba. Bažnyčia iki 1960 m. vartojo ją kaip savo pirminę liturginę kalbą. Lotynų kalba tebevartojama medicinoje ir biologijoje (pvz., mokslinėje organizmų klasifikacijoje taksonams pavadinti).
Istorija
Lotynų kalba iš pradžių kalbėjo Lacijaus tautos Romos apylinkėse. IV a. pr. m. e. prasidėjo romėnų ekspansija Apeninų pusiasalyje. Visą Apeninų pusiasalį Roma nukariavo III a. pr. m. e. pirmojoje pusėje. Lotynų kalba, asimiliuodama kitas kalbas bei tarmes, pasidarė romėnų valstybine kalba. Nukariautuose kraštuose lotynų kalba buvo įvedama kaip administracijos ir teismo kalba.
Mūsų eros pradžioje lotynų kalba, nustelbdama vietines Romos imperijos provincijų kalbas, įsigalėjo Galijoje (dabartinės Prancūzija, Belgija, Nyderlandai, Liuksemburgas, dalis Vokietijos ir Austrijos, Šveicarija), Pirėnų pusiasalyje (dabartinės Ispanija ir Portugalija), Dunojaus baseine (dabartinės Rumunija ir Moldavija) ir Šiaurės Afrikoje (dabartiniai Alžyras, Marokas, Tunisas). Šių šalių tautų kalboje atsirado lotynų kalbos elementų. Vakariniuose Romos imperijos pakraščiuose susidarė vadinamoji romaniškoji kalba (lingua Romana). Žlugus Romos imperijai, romaniškoji kalba kiekviename krašte pradėjo savaimingai plėtotis. Nuo VII a. ėmė formuotis naujos kalbos, vadinamos romanų kalbomis: (italų, ispanų, portugalų, prancūzų, rumunų ir kt.). Paplitus lotynų kilmės kalboms (ispanų, portugalų, prancūzų) Amerikos žemyne, Pietų ir Centrinė Amerika imta vadinti Lotynų Amerika.
Ankstyvoji literatūra
thumb|Vienas seniausių išlikusių lotynų rašto paminklų
Seniausi lotynų raštijos paminklai yra įrašai (inscriptiones): Prenesto sagties (Fibula Praenestina) įrašas (VI a. pr. m. e.), rastas Prenesto mieste; sakralinio įrašo (V a. pr. m. e.) liekanos ant „Juodojo akmens“ (Lapis niger), rasto kasinėjant Romos forumą, ir Dveno molinio indo įrašas (IV a. pr. m. e.), rastas Romoje.
III a. pr. m. e. pradeda kurtis tautinė romėnų literatūra ir literatūrinė lotynų kalba, kurios istorijoje skiriami trys laikotarpiai: ikiklasikinis, klasikinis ir poklasikinis.
Žymiausias ikiklasikinio lotynų literatūrinės kalbos laikotarpio atstovas yra komedijų rašytojas Plautas (254-184 m. pr. m. e.), kurio palikimą sudaro 21 komedija.
I a. pr. m. e. – II m. e. a. yra klasikinės lotynų kalbos laikai. Tuo metu sukuriami geriausi romėnų literatūros kūriniai, pasaulinės reikšmės šedevrai: Cicerono (106-43 m. pr. m. e.) ir Cezario (100-44 m. pr. m. e.) proza, Vergilijaus (70-19 m. pr. m. e.), Horacijaus (65-8 m. pr. m. e.) ir Ovidijaus (43 m. pr. m. e. – 18 m. e. m.) poezija. I a. pr. m. e. Terencijus Varonas parašo mokslinį traktatą apie lotynų kalbą „De lingua Latina“. Klasikinės lotynų kalbos laikais prasideda ryškesnis literatūrinės lotynų kalbos atotrūkis nuo liaudies šnekamosios kalbos, vadinamos vulgarine lotynų kalba (sermo vulgaris).
III-VI amžiai lotynų kalbos istorijoje vadinami vėlyvosios lotynų kalbos laikais. IV a. Elijus Donatas parašo garsiąją lotynų kalbos gramatiką „Ars grammatica“, turėjusią didžiulį poveikį visai paskesnei gramatinės minties raidai Europoje.
Viduramžiai
Po Romos imperijos žlugimo, susikūrus romanų kalboms, lotynų kalba nustojo būti gyva liaudies bendravimo priemone, bet ji liko rašomoji, nes jos literatūrinė forma buvo ir toliau vartojama kaip administracijos, tarptautinių santykių, oficialių dokumentų, mokyklų ir katalikų bažnyčios kalba. Lotynų literatūrinė kalba tampa valstybės ir mokyklos kalba Frankų karalystėje, kuri susikūrė V a. pabaigoje ir prisijungė nemažą buvusios Vakarų Romos imperijos dalį. 843 m. Frankų imperijai suskilus į tris savarankiškas valstybes – Italiją, Prancūziją ir Vokietiją, tų kraštų literatūra kuriama taip pat daugiausia lotynų kalba. Jos vartojimo plotai viduramžiais dar labiau išsiplėtė, apimdami visą Vakarų ir Vidurio Europą. Tuomet ji ėmė plisti ir Pabaltijo kraštuose. Nuo XIII a. lotynų kalba pradėta plačiai vartoti ir Lietuvos valdovų diplomatiniams susirašinėjimams su Vakarų Europa.
Renesanso laikais (XIV-XVI a.) kilo didžiulis susidomėjimas antikine kultūra bei literatūra. Rašytojai humanistai, ėmę rašyti gražia literatūrine lotynų kalba, apvalė ją nuo viduramžių stilistikos ir sintaksės iškraipymų, grąžino ciceronišką stilių, toliau turtino gausų jos žodyną. Žymiausi iš tokių rašytojų buvo anglas Tomas Moras (1478–1535), olandas Erazmas Roterdamietis (1469–1536), italas Tomazas Kampanela (1568–1639).
Vakarų pasaulyje lotynų kalba buvo laikoma lingua franca, vartota politikoje ir moksle, ją XVIII a. pakeitė prancūzų kalba ir XIX a. anglų kalba.
Gramatika
Lotynų kalba yra fleksinė, kaitoma kalba: afiksai (dažnai galūnės, paprastai koduojančios daugiau nei vieną gramatinę kategoriją) yra prijungiami prie pastovių kamienų ir taip būdvardžiai, daiktavardžiai ir įvardžiai kaitomi gimine, skaičiumi ir linksniu. Veiksmažodžiai taip pat kaitomi prie pastovių veiksmažodžių kamienų pridėjus afiksus, nurodančius asmenį, skaičių, laiką, rūšį, nuosaką ir veikslą.
Ortografija
Romėnai rašė savu raidynu, kilusiu iš senovės italikų raidyno, kuris buvo kilęs iš graikiškojo. Šiandien lotynų alfabetas pasaulyje gerai žinomas ir išplitęs.
Senovės romėnai nenaudojo skyrybos, brūkšnelio virš raidės (tačiau atskirti ilgus ir trumpus balsius naudojo į akūtą panašų ženklą, lo. vns. vard. apex), raidžių j, u, mažųjų raidžių (tačiau turėjo greitraštį (kursyvą)) ar tarpų tarp žodžių (nors tais atvejais, kai žodžius galėjo būti sunku atskirti, tarp jų buvo dedami taškai). Sakinys atrodė šitaip:
Dabar rašoma:
Kavaratis
Dauguma žmonių kalba malajalių ir divehi kalbomis. Yra ligoninė, vandens gėlinimo gamykla, 2 mokyklos.
Lotynų kalba
Ortografija
arba
Kavaratis
Šaltiniai
thumb|left|250px|Kavaračio lagūna
Lotynų kalba
Ortografija
Reikšmė:
Romėnų greitraštis paprastai randamas ant daugelio vaško lentelių iškasamų vietose, tokiose kaip buvusios romėnų tvirtovės, iš kurių ypač gausiai tokių lentelių rasta Vindolandoje, ties Adriano siena, Britanijoje. Gana netikėta tai, kad daugumoje Vindolandos lentelių raštų žodžiai skiriami tarpais, kai to laikmečio paminkliniuose įrašuose tarpai nenaudoti.
Lotynų ir lietuvių kalba
Abiejų šių kalbų gramatinė sandara panaši. Lotynų ir lietuvių kalbose randama nemažai ne tik giminingų, bet ir visai panašiai skambančių žodžių; jie paveldėti iš indoeuropiečių prokalbės, pvz., rota – ratas, senex – senis, vir – vyras, anguis – angis, linum – linas, aro – ariu, iungo – jungiu, duo – du, tres – trys, septem – septyni, gentes – gentys, mensis – mėnesis (mėnuo), dentes – dantys, noctes – naktys, sedi – atsisėdau ir t. t. Kai kurie giminingi lotynų kalbos žodžiai skamba panašiai kaip lietuviški, bet jų reikšmė pasikeitusi, pvz., reiškia sėklą apskritai, o lietuvių sėmenys – tik linų sėklas,  reiškia tinklą, o lietuvių – rėtį,  reiškia motiną, o lietuvių – moterį ir t. t.
Kadangi ir lotynų, ir lietuvių kalbos rutuliojosi savarankiškai, kiekviena pagal savo dėsnius, tai per kelis tūkstančius metų šios dvi viena nuo kitos nutolo. Lotynų kalba, priklausydama kentuminių kalbų grupei, turi palatalinį k ten, kur sateminės kalbos (pvz., lietuvių) turi s arba š. Todėl indoeuropiečių *porkos lotynų kalboje skamba porcus, o lietuvių – paršas; indoeuropiečių *kmtom lietuvių kalboje virto šimtu, o lotynų – centum.
Lyginamoji fonetika nurodo lotynų ir lietuvių kalbų kitimo dėsnius. Jais remdamiesi, galime susekti giminingus šių dviejų kalbų žodžius. Tie dėsniai rodo, kuo virto vienoje ir kitoje indoeuropiečių prokalbės garsai.
XV-XVI a. Lietuvos poetas Mikalojus Husovianas (Nicolaus Hussovianus), ilgą laiką gyvenęs Vilniuje, lotyniškais dvieiliais parašė poemą „Giesmė apie stumbro išvaizdą, žiaurumą ir medžioklę“ (De statura, feritate ac venatione bisontis carmen) – pirmą grožinės literatūros kūrinį, apdainuojantį Lietuvą.
XVI a. Vilniaus poetas Jonas Radvanas (Ioannus Radvanus) sukūrė lotynų kalba poemą „Radviliada“ (Radvilias), kurioje poetine forma pateikė Lietuvos istorijos apžvalgą nuo Gedimino iki Radvilos Rudojo. Jis pirmasis iš poetų su dideliu įkvėpimu apdainavo Vilniaus miesto įkūrimo legendą. Populiarus visoje ano meto Europoje poetas Motiejus Kazimieras Sarbievijus gyveno Lietuvoje ir ją garsino savo lotyniškomis eilėmis – apdainavo Žemaičių krašto grožį, Lietuvos sostinę Vilnių ir jo apylinkes. Sarbievijus Romoje buvo vainikuotas laurų vainiku, jo eilėraščių rinkinys „Lyrikų knyga“ (Lyricorum libri) pasirodė net 60 leidimų.
Lotynų ir graikų kalbas puikiai mokėjo lietuvių raštijos pradininkai Abraomas Kulvietis, Stanislovas Rapolionis ir Martynas Mažvydas. Kulvietis ir Rapolionis iš pradžių jas dėstė savo įsteigtoje Vilniaus aukštesniojoje mokykloje, vėliau – Karaliaučiaus universitete.
Mažvydas yra ne tik pirmosios lietuviškos knygos autorius, bet ir žymus lotyniškosios epistoliarinės lietuvių literatūros atstovas. D. Kleinas lotyniškai parašo pirmąją spausdintą lietuvių kalbos gramatiką (1653), kurioje lietuvių kalbos reiškiniai jau lyginami su prūsų ir latvių kalbų faktais. Lotynų ir graikų kalbas bei literatūrą buvo gerai išstudijavęs grožinės lietuvių literatūros pradininkas Kristijonas Donelaitis.
Senajame Vilniaus universitete antikinių kalbų studijos buvo labai aukšto lygio. Lotynų kalba buvo dėstomoji kalba, ja rašomos disertacijos, leidžiami įvairių sričių mokslo veikalai. Dar XVII a. Konstantinas Sirvydas parašė trikalbį žodyną Dictionarium trium linguarum; Vilniaus universiteto rektorius Albertas Kojelavičius lotynų kalba parašo plačią Lietuvos istoriją, iš Žemaitijos kilęs lietuvis Žygimantas Liauksminas (Sigismundus Lauxmin) garsėja savo retorikos veikalu „Iškalbos praktika arba retorikos meno taisyklės“ (Praxis oratoria sive praecepta artis rhetoricae), kuris net 11 kartų išleistas užsienyje ir 2 kartus Lietuvoje.
Lotynų kalba Žygimantas Liauksminas parašė pirmąjį Lietuvoje muzikos vadovėlį „Muzikos menas ir praktika“ (Ars et praxis musicae), trumpą graikų kalbos gramatiką „Graikų kalbos taisyklių sąvadas“ (Epitome institutionum linguae Graecae) ir kt. Lietuvis Kazimieras Simonavičius lotyniškai išleido veikalą apie raketas ir jų technologiją. Šis darbas buvo išverstas į daugelį Europos kalbų. Pilypas Ruigys (Philippus Ruhigius) 1708 m. parašė lotynišką studiją apie lietuvių kalbą ir liaudies dainas.
XIX a. pradžioje, profesoriaus Gotfrido Grodeko dėka, lotynų ir graikų kalbų tyrimu ir dėstymu Vilniaus universitetas nenusileido žymiausiems ano meto Vakarų Europos universitetams. Grodeko seminare dalyvavo Adomas Mickevičius, Simonas Daukantas, Silvestras Valiūnas ir kiti kultūros veikėjai.
Pažymėtina, kad Grodeko mokinys Daukantas parašė pirmąją lotynų kalbos gramatiką lietuviškai („Prasma lotynų kalbos“), išleistą Peterburge 1837 m., ir ja pradėjo gretinamųjų lietuvių gramatikų istoriją. Jis pirmasis ėmė versti lotynų autorius į lietuvių kalbą – išleido 95 Fedro pasakėčias ir K. Nepoto „Gyvatos didžiųjų karvedžių senovės“. Taip pat rašė bet nebaigė pirmąjį lietuvių-lotynų kalbų žodyną.
Lotynų kalbos poveikis lietuvių kalbai
Lietuvių kalba beveik niekada tiesiogiai nekontaktavo su lotynų kalba. Dėl to lotynų kalbos poveikis lietuvių kalbai buvo (ir tebėra) netiesioginis. Iš lotynų pirmiausia turime daugybę vadinamųjų tarptautinių žodžių, vartojamų įvairiose mokslo, politikos, ūkio ir kultūros srityse.
Mokymo ir švietimo srityse sutinkama lotyniškos kilmės: egzaminas (examen), studentas (studens), auditorija (auditorium), semestras (semestris), konspektas (conspectus), konsultacija (consultatio), institutas (institutum), universitetas (universitas), klasė (classis), daktaras (doctor), profesorius (professor), docentas (docens), asistentas (assistens), klasifikacija (classificatio), diferenciacija (differentiatio), integracija (integratio), lingvistika (linguistica) ir daugybė kitų.
XVI a. Lietuvos humanistai, kaip savotišką filosofinę atramą Lietuvos savarankiškumui stiprinti, sukūrė teoriją apie lietuvių romėnišką kilmę. Jie siūlė lotynų kalbą padaryti oficialia Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kalba. Lietuvos humanistas Mykolas Lietuvis (Michalo Lituanus) XVI a. parašė veikalą „Apie totorių, lietuvių ir maskvėnų papročius“ (De moribus Tartarorum, Lituanorum et Moschorum), kurio santrauka buvo išspausdinta 1615 m. Bazelyje. Šiame kūrinyje pateikiami pirmieji lietuvių ir lotynų kalbų žodžių lyginimai (74 pavyzdžiai).
Vertiniai iš lotynų kalbos
Lietuvių ir kitose Europos kalbose yra lotynų kalbos vertinių, t. y. žodžių arba posakių, sudarytų iš gimtosios kalbos elementų, bet lotynų kalbos semantinės, morfologinės arba sintaksinės struktūros pavyzdžiu. Pavyzdžiui, žodis įtaka padarytas pagal pavyzdį (kaip ir lenkų wpływ,, rusų влияние), arba įspūdis – pagal impressio.
Lotyniški tarptautiniai žodžiai
Įvairiose meno srityse randame žodžius: spektaklis (spectaculum), dekoracijos (decorationes), aktorius (actor), skulptūra (sculptura), figūra (figura), statula (statua), monumentalus (monumentalis), ornamentas (ornamentum), stilius (stilus), sonata (sonata), iliustracija (illustratio), koloritas (color), kompozicija (compositis), dirigentas (dirigens) ir kitus. Lotyniški yra ir gaidų pavadinimai, kilę iš lotyniškos giesmės strofų pirmųjų skiemenų ir sudarę vadinamąją solmizaciją (do, re, mi, fa, sol, la, si).
Medikai paveldėjo: receptas (receptum), medikamentai (medicamenta), infekcija (infectio), pacientas (patiens), inhaliacija (inhalatio), operacija (operatio), apendicitas (appendix), sterilizacija (sterilisatio) ir daugybę kitų.
Visuomenės bei politiniai mokslai ir filosofija taip pat prisotinti lotyniškų skolinių: revoliucija (revolutio), klasė (classis), partija (pars), materija (materies), konkretus (concretus), abstraktus (abstractus), terminas (terminus), formacija (formatio), radikalus (radicalis), liberalas (liberalis), depresija (depressio), kapitalizmas (capitalis), ministras (minister), konstitucija (constitutio), reakcija (reactio), progresas (progressus), regresas (regressus), kultūra (cultura) ir kiti.
Finansininkai taip pat vartoja nemažai lotyniškų žodžių: dividendas (dividendum), valiuta (valere), debetas (debet), kreditas (credit), depresija (depressio), kapitalas (capitalis).
Lotynų kalba davė daugybę žodžių ir gamtos mokslams: eksperimentas (experimentum), difuzija (diffusio), emulsija (emulsio), generacija (generatio), fauna (iš lotyniško dievaičio Fauno, kaimenių globėjo, vardo), flora (iš gėlių ir pavasario deivės Floros vardo). Planetų pavadinimai yra kilę iš senovės romėnų dievų vardų: Mercurius, Venus, Mars, Juppiter, Saturnus, Neptunus, Pluto.
Technikos ir pramoninės gamybos srityje turime tokius skolinius: instrumentas (instrumentum), motoras (motor), aparatas (apparatus), konstruktorius (constructor), transmisija (transmissio), fabrikas (fabrica), industrija (industria), traktorius (tractor) ir daug kitų.
Visi minėti žodžiai į lietuvių kalbą atėjo naujaisiais laikais. Tačiau lietuvių kalba, būdama indoeuropiečių kilmės, turi labai senų žodžių, rodančių bendras šaknis. Tai yra ne skoliniai, o bendras indoeuropiečių žodyno paveldas. Jų yra pastebėjęs dar Mykolas Lietuvis ir nurodęs per 70 žodžių, lietuvių ir lotynų kalbose panašiai skambančių ir dažnai tą patį reiškiančių. Veikiant lotynų kalbai Europos kalbose susidarė daug žodžių hibridų, kurių atskiros dalys yra skirtingų kalbų. Dažniausiai jie turi lotyniškus priešdėlius: ex- (eksčempionas, ekskunigas), pro- (provokiškas), super- (supermandagus), kartais ir priesagas: -fikacija (elektrifikacija, mistifikacija).
Pagaliau rašydami ir šnekėdami vartojame įvairius sparnuotus lotyniškus posakius ir junginius, pvz., alma mater (motina maitintoja); carpe diem (griebk dieną); veni, vidi, vici (atėjau, pamačiau, nugalėjau); cogito ergo sum (mąstau, vadinasi, esu); in vino veritas (vyne teisybė); suum cuique (kiekvienam savo); festina lente; status quo; de facto; de jure; anno Domini ir t. t.
Lotynų kalbos mokėjimas padėtų studijuoti ir lietuvių kalbą. Kalbininkai (kaip Jonas Jablonskis, bendrinės lietuvių kalbos tėvas, gramatikas) – geras lotynų kalbos žinovas ir mokytojas. Lotynų kalbos sintaksės studijavimas pratina logiškai galvoti, tiksliai reikšti mintis. Be to, lotynų kalbos gramatika yra Europos gramatikų prototipas.
Lotynų kalbos įtaka Europos kalboms
Lotynų kalba sudaro dabartinių romanų kalbų pagrindą. Romanų kalbose ir daugelyje naujų kalbų, tokiose kaip anglų kalba yra randama daug žodžių, kurių kilmė yra lotyniška. Yra manoma, kad apie 80 proc. akademinės anglų kalbos žodžių yra kilę iš lotynų kalbos.
Į Britaniją pirmą kartą romėnai įsikėlė Julijaus Cezario vadovaujami 55 m. pr. m. e., o imperatorių Klaudijaus ir Domiciano laikais (I m. e. a.) Britanija tapo Romos provincija. Apie lotynų kalbos įtaką Britanijoje liudija miestų pavadinimai, turintys elementus caster, cester, chester (iš lotynų castrum) – Lancaster, Gloucester, Manchester, Leicester; col, coln (iš lotynų colonia) – Colchester, Lincoln; foss (iš lotynų fossa) – Fossway, Fossbrock; port (iš lotynų portus) – Portsmouth, Plymouth, Bridgeport; strat (iš lotynų strata) – Stratford; wich (iš lotynų vicus) – Greenwich, Harwich, Ipswich, Norwich ir kiti.
Seniausią skolinių sluoksnį sudaro materialinės kultūros daiktų ir romėnų prekių pavadinimai: pepper (iš lotynų piper), cheese (caseus), butter (butyrum), wine (vinum), copper (euprum), pound (pondo), inch (uncia), pear (pirum) ir kt. Į kulinariją ir gydymo praktiką įėjo beet (beta), lily (lllium), mint (mentha), mallow (malva), parsley (petroselinum), plant (planta) ir pan. Kultūros ir švietimo srityje prigijo lotyniškos kilmės school (schola), verse (versus), circle (circulus) ir kt.
Poveikis prancūzų ir anglų kalboms
Prancūzų kilmės žodžiai anglų kalboje labai stiprino lotyniškų elementų plitimą. Anglų veiksmažodžio formantas -ate siejasi su lotynų perfekto dalyvio formanto -atus (narrate – narratus, separate – separatus), o formantas -ute su lotynų -utum (constitute – constitūtum, attribute – attribūtum). Nemažai anglų veiksmažodžių kilę iš lotynų III asmenuotės bendraties kamieno (permit – permittere, conclude – conclūdere).
Bendros šaknys ir formantai -ant, -ent rodo, kad nemažai anglų būdvardžių yra susiję su lotynų kalbos esamojo laiko dalyviais (arrogant, evident, obedient, patient). Yra ir lotyniškos kilmės būdvardžių (superior, inferior, interior, senior, junior, minor), kai kurių daiktavardžių formantų: -tion ir kt. Didelį poveikį anglų kalbai lotynų kalba turėjo renesanso laikais.
Poveikis germanų kalboms
Nuo seno glaudūs romėnų ekonominiai ryšiai su germanais vyko per romėnų legionus prie Reino ir Dunojaus. Apie tai byloja vokiečių miestų pavadinimai: Koln (Colonia), Koblenz, Regensburg (Regina castra), Viena (Vindobona) ir t. t. Buitinės leksikos skoliniai ir prekių pavadinimai rodo didelį romėnų poveikį germanams: vokiečių kaufen iš lotynų caupo, Pfund – pondus, Sack – saccus, Korb – corbis, Wein – vinum, Pfeffer – piper, Kohl – caulis, Minze – mentha, Pflaume – prunum, Trichter – tractarius, Becher – bicarium, Fenster – fenestra,, Mauer – mūrus, Kiste – cista, Tisch – discus, Strasse – strata ir daug kitų. Vokiškas Kaiser kilo iš lotynų Caesar. Germanų sąlytį su romėnais rodo daug gyvulių, paukščių pavadinimų, mėnesių, savaitės dienų vardai ir pan.
Lotynų kalba šiandien
Nepaisant stiprėjančios vietinių literatūrinių kalbų konkurencijos, lotynų kalba iki XIX a. pradžios tebebuvo dėstomoji kalba Europos aukštosiose mokyklose.
Tik XIX a. lotynų kalbos palaipsniui buvo atsisakyta diplomatijoje, moksle ir kitose kultūrinio gyvenimo srityse. Tačiau ir XIX a. atskiruose universitetuose dalis filosofijos ir kitų disciplinų tebebuvo dėstoma lotyniškai, lotynų kalba tebebuvo rašoma nemaža įvairių sričių mokslinių veikalų, ypač disertacijos. XX a. daugelyje Europos ir europinės kultūros kraštų lotynų kalba tebevaidina tam tikrą kultūrinį vaidmenį.
Medicinos, mokslo terminai (anatominiai, klinikiniai, farmakologiniai ir kt.) tebėra lotyniški; gydytojai receptus teberašo lotyniškai; tarptautinėje diplomatijoje ir juridinėje kalboje tebevartojama daug lotyniškų posakių (pvz., status quo, persona non grata, veto, alibi, in flagranti delicto ir kt.); gamtos moksluose (zoologijoje, botanikoje ir kt.) tebevartojami lotyniški terminai.
Įvairioms naujoms mokslinėms ir politinėms sąvokoms, naujiems išradimams ir naujiems darbo įrankiams pavadinti tebesinaudojama lotynų kalba (pvz., partija, komunizmas, revoliucija, evoliucija, frakcija, oportunizmas, revizionizmas, imperializmas, motoras, reaktyvinis, aviatorius, ekskavatorius, traktorius, komutatorius, kondensatorius ir kt.). Mokant lotynų kalbą galima išsiaiškinti daugelio terminų bei tarptautinių žodžių kilmę, raidą ir prasmę.
Lotynų kalba per pastaruosius du amžius pasipildė 60 000 naujų terminų, pavyzdžiui: vis atomica – atominė energetika, res inexplicata volans – NSO (neatpažintas skraidantis objektas). Tai iš dalies paneigia teiginį, kad lotynų kalba yra mirusi, nes nauji terminai kuriami tam, kad kalba atitiktų šiuolaikinį gyvenimą.
Vyresnysis praporščikas
thumb|right|100px|Rusijos oro desanto kariuomenės vyresniojo praporščiko antpetis Vyresnysis praporščikas - karinis laipsnis Tarybinėje Armijoje, Rusijos ir Ukrainos ginkluotosiose pajėgose, vyresnis už praporščiką, žemesnis už jaunesnįjį leitenantą.
TSRS
Vyresniojo praporščiko laipsnis 1981 m. buvo įvestas Tarybinėje Armijoje, TSRS Karinio jūrų laivyno krantų gynybos daliniuose ir aviacijoje, pasienio ir vidaus kariuomenėje.
Karinio jūrų laivyno laivuose ir kranto daliniuose, pasienio kariuomenės jūrų daliniuose buvo įvestas analogiškas vyresniojo mičmano laipsnis.
Kitose valstybėse
Suirus TSRS vyresniojo praporščiko laipsnis liko kai kuriose potarybinėse valstybėse, kurių kariuomenė yra reorganizuoti buvusios Tarybinės Armijos daliniai - Rusijos Federacijos ir Ukrainos kariuomenėse.
Šahab-1
thumb|Šahab-1 variklis. Šahab-1 ( 'Meteoras-1') – Irane gaminta taktinė trumpo nuotolio balistinė raketa, nedaug modifikuotas tarybinės raketos R-17 Elbrus (žinomos kaip SS-1 Scud-B), kurias 1985–1986 m. pirko iš Libijos ir Sirijos, variantas. Buvo nupirktos keturios leidimo mašinos ir 54 raketos.
Konstrukciniai ypatumai
Raketa turi vieną kovinę galvutę, skrydžio nuotolis – iki 350 km.
Panaudojimas
Vėliau Iranas raketas gaudavo iš Šiaurės Korėjos (spėjama, galbūt ir iš TSRS).
Papildomi Scud-B buvo įsigyti pagal 5 mln. dolerių sutartį iš Šiaurės Korėjos. Taip buvo įsigyta 90-100 Scud-B raketų. ).
Paskaičiuota, kad Irano-Irako karo metu Iranas paleido 100–231 Scud B raketą.
Pagal 1995 m. Jane apžvalgą „1995 Jane’s Intelligence Review – Special Report No. 6“ apie Irano ginkluotę, Irano ginkluotėje yra 15 savaeigių leistuvų (vadinamųjų TEL 'transportavimo, parengimo ir leidimo sistema') ir 250–300 Scud-B raketų, visa tai nupirkta iš Šiaurės Korėjos. Tame pačiame „Special Report No. 6“ teigiama, kad Šiaurės Korėja padėjo 1988 m. pastatyti Scud Mod B surinkimo gamyklą, tačiau ši gamykla raketų niekada negamino. Pagal „Flight International“ (Nov. 20 1994) Iranas pats apsirūpina savo gamybos Scud-B raketas, o gamybos vietos – Shiraz, Khorrambad, Parchin ir Semnan.
Iranas Šahab-1 raketas ėmė gaminti tarp 1988–1994 m.
Variantai
Pavadinimas Šahab žymi visą klasę Irano raketų, kurios naudojamos nuo 1988 m. Klasę sudaro raketos Šahab-1, Šahab-2, Šahab-3, Šahab-4, Šahab-5, Šahab-6.
Koplyčia
miniatiūra|[[Vilniaus katedros Šv. Kazimiero koplyčia|Vilniaus katedros Šv. Kazimiero koplyčios interjeras]] Koplyčia ( – apsiaustas, paltas; deminutyvas – capella) – nedidelis katalikų arba anglikonų religinės paskirties pastatas. Koplyčia taip pat vadinama atskira nedidelė patalpa su altoriumi religinėms apeigoms atlikti.
Pavadinimas kilęs iš patalpos, kurioje buvo saugojamas šv. Martyno apsiaustas, pavadinimo (capella). Vėliau taip imti vadinti visi mažesni religinės paskirties statiniai, šventovės.
Koplyčios gali būti tiek atskiri statiniai, tiek ir integruoti į religinės paskirties pastatus (bažnyčias, katedras), arba pasaulietinius statinius (ligonines, įstaigas, universitetus ir kitus). Lietuvoje atskira koplyčia yra įrengta Seime, koplyčias turi ir Vytauto Didžiojo universitetas, Mykolo Romerio universitetas, taip pat Vilniaus universiteto ligoninės Santaros klinikos.
Priklausomai nuo paskirties koplyčia gali būti įvardijama kaip baptisterija (prie bažnyčios statomas apvalios arba daugiakampės formos centruotas pastatas, dengtas kupoliniu stogu, skirtas krikšto apeigoms vykdyti), arba Sakramentinė koplyčia.
Koplyčios paplito viduramžiais; pradėtos įrenginėti pilyse, rūmuose. Šiuo metu parapijai neišgalint pasistatyti bažnyčios, yra pastatoma arba įrengiama koplyčia.
Viena garsiausių koplyčių – Siksto koplyčia, kur yra renkamas popiežius.
Šv. Kazimiero koplyčia, esanti Vilniaus Arkikatedroje bazilikoje, laikoma vienu vertingiausių Lietuvos baroko dailės paminklų.
Viktoras Justickis
Viktoras Justickis (g. (1941 m. balandžio 17 d. Karaliaučiuje) – Lietuvos sociologas, teisininkas, habilituotas socialinių mokslų daktaras, kriminologas, sociologas, teisės psichologas.
Biografija
Tėvas Viktoras Falkenhanas. 1964 m. baigė filologijos studijas Vilniaus universiteto Filologijos fakultete, jam suteiktas filologo kvalifikacinis laipsnis. 1977 m. Lietuvos mokslų akademijos Filosofijos, teisės ir sociologijos institute baigė aspirantūrą, apgynė disertaciją, suteiktas sociologijos mokslų kandidato laipsnis. 1989 m. teisės mokslų daktaras.
1965–1967 m. Vievio vidurinės mokyklos mokytojas, 1967–1970 m. Lietuvos mokslo akademijos Filosofijos, teisės ir sociologijos instituto Sociologijos sektoriaus aspirantas, 1970–1975 m. jaunesnysis mokslinis bendradarbis, nuo 1975 m. – Lietuvos teismo ekspertizių institutas, vyresnysis mokslinis bendradarbis. 1982–1990 m. dėstė teisės psichologiją TSRS vidaus reikalų ministerijos Minsko aukštosios mokyklos Vilniaus fakultete, Vytauto Didžiojo universiteto Teisės institute (dab. fakultetas), nuo 1990 m. Lietuvos policijos akademijos (dab. Mykolo Romerio universitetas) teisės psichologijos, kriminologijos dėstytojas, nuo 1984 m. docentas, nuo 1990 m. profesorius. 1992 m. universiteto senato narys.
1535 m.
1535 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
2018 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Šiaurės Amerika
Straipsnyje pateikiami atrankos į 2018 m. pasaulio futbolo čempionatą Šiaurės Amerikos zonos rezultatai.