cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luke Howard
Biografija
Baigęs mokslus, 1787 m. grįžo į Londoną, mokėsi pas Ollive Sims Stockporte, studijavo chemiją, botaniką ir prancūzų kalbą. 1795 m. gavęs iš tėvo startinį kapitalą verslui. Įkūrė "Howards and Sons Ltd.". 1807 m. – farmacijos įmonę. Veika – aprūpinimas chininu. Laboratorijas perdavė savo sūnui John Eliot ir pasišventė meteorologijai ir botanikai.
Simno Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia
'''Simno Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Simne. Bažnyčioje sumontuoti garsaus lietuvių meistro Jono Garalevičiaus pagaminti vargonai.
Istorija
Simno valdytojas Jonas Zabžezinskas 1520 m. pastatė mūrinę bažnyčią. Rusijos kariuomenė 1655 m. ją gerokai apgadino. Po 1674 m. suremontuota: paaukštintas bokštas, pristatyta presbiterija, vėliau – 2 koplyčios, zakristija. 1730 m. suskliausta šiaurinė koplyčia, tarp 1764 ir 1776 m. – presbiterija. Nuo 1782 m. veikė parapinė mokykla. 1812 m. prancūzai bažnyčioje įrengė karo ligoninę.
1815 m. šventorius aptvertas pynučiais. Šiaudinis bažnyčios stogas 1823 m. pakeistas lentiniu. Po 1847 m. gaisro pažemintas bokštas, suskliaustos navos, paaukštinti bokšteliai. Po 1872 m. gaisro pažemintos grindys, užverstos kriptos. 1888 m. pristatyta zakristija. Nuo 1893 m. lietuviai prašė leisti bažnyčioje giedoti gimtąja kalba. 1896 m. pradėta giedoti lietuviškai. Lenkiškai kalbantys miestelėnai priešinosi, skundė valdžiai Simno kunigus. Lietuviškos giesmės nepanaikintos, riaušės liovėsi. Iki 1906 m. įsikūrė Gyvojo rožančiaus brolija. Ji įsteigė parapijos biblioteką.
1907 m. įsikūrė „Žiburio“ draugijos skyrius (pirmininkas kunigas Vincas Vaičiūnas). 1914 m. per susišaudymą apgadintas bažnyčios stogas, lubos, sudaužyti visi vitražai. Klebonas Vincas Šeškevičius bažnyčią suremontavo. 1919 m. pristatyti kontraforsai. 1938 m. rekonstruoti pamatai, sutvirtintos sienos ir skliautai.
1941 m. bomba sugriovė kleboniją. 1944 m. liepos 28 d. bažnyčia apdegė. Po gaisro uždengtas stogas. Kunigas Juozas Žemaitis 1958 m. bažnyčią atnaujino.
Architektūra
Bažnyčia renesansinė, lotyniško kryžiaus plano, bazilikinė, vienabokštė, su penkiasiene apside, 2 zakristijomis ir 2 bokšteliais. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais, dengtų cilindriniais ir kryžminiais skliautais. Šventoriaus kampe stovi mūrinė varpinė.
Kunguro urvas
thumb|300px|Kunguro urvas thumb|300px|Požeminis vanduo
Kunguro urvas – vienas didžiausių ir vienintelis kokybiškai pritaikytas turizmui urvų Permės krašte. Urvas paskelbtas Rusijos gamtos paminklu. Įėjimas į požemius yra dešiniajame Sylvos upės krante, Kunguro miesto pakraštyje Filipovkos kaime (100 km nuo Permės).
Kunguro urvo ilgis – 5600 m. 1,5 km pritaikyta turizmui. Urve yra 60 požeminių ežeriukų. Didžiausio ežeriuko tūris 1300 m³, o gylis siekia 3 m.
Ekskursijos vyksta nuo 1914 m., o 1969 m. atidarytas turizmo biuras.
Elmės šešiakamienis ąžuolas
left|150px right|miniatiūra|250px|Elmės ąžuolas miniatiūra|180px|left|Kamienai
Elmės šešiakamienis ąžuolas – Anykščių rajono savivaldybėje saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinės išvaizdos medis, turintis šešis kamienus. Ąžuolas stūkso Anykščių seniūnijoje, Paelmio kaime, Elmės kraštovaizdžio draustinyje. Iš Anykščių pasiekiamas vykstant keliu, ties Pavarių girininkijos miškų ūkio medelynu pasukus į rytus miško keliu. Kelio pabaigoje, už 2 km, ties medienos sandėliavimo aikštele, einama apie 250 m pietų kryptimi. Medis įsiterpęs tankaus eglių jaunuolyno pakraštyje, netoli išdžiūvusio Elmės upelio intako. Prie paminklinio medžio pastatyta informacinė lenta. Keliuose nuorodų nėra, todėl sunkiai surandamas.
Paskelbtas saugomu 2003 m. spalio 30 d.
Jelita
Jelita – šlėktos giminių herbas. Žinomi kiti herbo pavadinimai: Hastae, Jelito, Koźlarogi, Koźle Rogi, Tres Hastae.
Aprašymas
Raudono skydo lauke sukryžiuotos dvi auksinės ietys, trečia uždėta ant jų. Skydas vainikuotas riterio šalmu su bajoro karūna, iš kurios kyla sidabrinė ožka, pasisukusi į dešinę.
Lauri Hussar
Biografija
1992–1996 m. Tartu universitete studijavo teologiją. 1994 m. įkūrė studentų korporaciją „Arminia Dorpatensis“ („Wingolfsbund“). Baigęs studijas, pradėjo dirbti žurnalistu.
Nuo 2006 m. iki 2016 m. pavasario vedė nacionalinio radijo Eesti Rahvusringhääling (ERR) laidą "Vikerraadio". 2016 m. kovo viduryje tapo laikraščio „Postimees“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotoju. Po trijų mėnesių Merit Kopli palikus redakciją, Husaras tapo vyriausiuoju redaktoriumi.
Lauri Husaras vedė 2008 m. liepą.
Steponas Nasvytis
Steponas Nasvytis (1883 m. rugpjūčio 19 d. Palolyčio viensėdyje, Vainuto valsčius, Tauragės apskritis – 1976 m. vasario 26 d. Klyvlende, JAV) – farmacininkas, vaistininkas, visuomenės veikėjas, lietuvybės skleidėjas, Jonavos ir Kauno politikas, Barborlaukio dvarininkas, Amerikos lietuvių veikėjas, visuomenininkas.
Biografija
1900 m. baigė Palangos progimnaziją, 1900–1904 m. mokėsi Kauno kunigų seminarijoje. 1907 m. Charkovo universitete išlaikė provizoriaus padėjėjo egzaminus. 1918 m. išlaikė egzaminus prie Maskvos universiteto, diplomuotas provizorius.
Dirbo vaistinėje. 1908 m. įsigijo vaistinę Subačiuje. Čia gyvendamas dalyvavo lietuvių tautinėje veikloje. 1918 m. drauge su J. Makausku, A. Vienuoliu-Žukausku bei V. Narbutu įsteigė vaistų didmeninės prekybos namus Vilniuje. 1919 m. įsigijo vaistinę Jonavoje. Jonavos savivaldos veikėjas. 1920–1925 m. Jonavos miesto valdybos pirmininkas, 1920–1923 m. Kauno apskrities tarybos pirmininkas. Vėliau dalyvavo Tautininkų sąjungos veikloje.
1934–1939 m. Lietuvos vidaus reikalų ministerijos Sveikatos departamento farmacijos referentas. Jam vadovaujant, 1938 m. parengta ir išspausdinta Lietuvos farmakopėja. 1939–1940 m. Vaistų sandėlio direktorius, 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1947 m. atvyko į JAV. 1948–1955 m. Užsienio kalbų instituto darbuotojas, 1950 m. Amerikos lietuvių tautinės sąjungos skyriaus pirmininkas, nuo 1953 m. Lietuvos bičiulių sąjungos Klyvlendo skyriaus pirmininkas.
Nuo 1922 m. Lietuvos farmacininkų sąjungos valdybos pirmininkas, 1923–1927 m. ir 1930–1933 m. Lietuvos vaistininkų draugijos pirmininkas, „Farmacijos žinios” redaktorius. 1924–1931 m. ūkininkavo Bečių dvare, o vėliau gyveno Barbarypolio dvare Jonavos rajone.
Vedęs; žmona Juzefa. Dukra Birutė Nasvytytė-Smetonienė, pianistė (vyras – Antano Smetonos sūnus Julius Smetona, teisininkas). Anūkas Antanas Smetona (1939–2012), pianistas.
Palermas
Palermas – Italijos miestas ant Viduržemio jūros kranto šiaurvakarinėje Sicilijos dalyje, Sicilijos autonominės srities ir Palermo provincijos sostinė. Palermas yra viena iš labiausiai turistų lankomų Sicilijos miestų su turtinga beveik trijų tūkstančių metų istorija, pasaulyje unikaliais kultūriniais paminklais, uostu. Mieste yra metro. Kita vertus, po Antrojo Pasaulinio karo iki dabar miestas išgyvena sunkius laikus, nekoordinuojamas jo plėtimasis, milžiniška korupcija ir mafijos įtaka atvedė prie apgriuvusio centro, didžiulius plotus užimančių chaotiškų priemiesčių be tvarkingų kelių, mokyklų, viešųjų vietų ir kitų šiuolaikiniams gyvenamiems rajonams būtinų vietovių.
Istorija
Pirmieji vietovės gyventojai matabėjai gyvenvietes dabartinio Palermo teritorijoje vadino Sis. VIII a. pr. m. e. finikiečių prekybininkai dėl uostui ypač patogios vietovės įkūrė miestą, pavadinimu Mabbonath. Graikai jį vadino Panormus („visas uostas“). Pažymėtina, kad Palermas niekada nepriklausė graikams, nors per visą istoriją jis buvo bene daugiausiai kartų skirtingų kultūrų užkariautas miestas pasaulyje.
thumb|160px|right|Rudžero II laikų Palatino koplyčios Palerme interjeras apjungia prancūzų-normanų, bizantiškąją ir arabų architektūrą
Romos Imperijai pasidalijus, Sicilija atiteko Bizantijai. IX a. ji buvo padalinta į dvi prefektūras, kurių prefektai pradėjo kariauti tarpusavy. Eufimijus, šio karo laimėtojas, vėliau pradėjo puoselėti idėjas apie vieningos Romos Imperijos atkūrimą, tačiau neturėdamas tam armijos, paprašė arabų Aglabidų iš Šiaurinės Afrikos pagalbos. 827 metais jie atvyko į Siciliją, o po savaitės Eufimijus mirė neaiškiomis aplinkybėmis. Po jo mirties arabai atsisakė išvykti, ir pradėjo salos užkariavimą. 905 metais buvo užimtos paskutinės dar Bizantijai priklausiusios vietos. Sicilijos sostinė perkelta į Palermą, ir jis išaugo į labai svarbų kultūrinį ir komercinį centrą, išgarsėjusį visame arabų pasaulyje. Taip pat, arabų valdymo periodas pasižymėjo religine tolerancija, krikščionims ir žydams buvo leista išpažinti savo tikėjimą.
1060 metais pradėję Kryžiaus žygį prieš musulmonų valdomą Sicilijos Emyratą, 1072 metais normanai užgrobė Palermą, o 1091 ir visą salą. Normanų valdymo periodu susimaišiusi krikšioniškoji ir arabų kultūra paliko kelis unikalius architektūrinius paminklus: Palatino Koplyčia, San Giovanni bažnyčią ir kt.
1194 metais Sicilija atiteko Šventajai Romos imperijai. Palermas toliau augo, remiamas imperatoriaus Frydricho II, kuris ir pats čia apsistojo. 1266–1282 sekė Anžiečių dinastijos valdymas, vėliau salą užėmė Aragonas, o 1479–1713 m. ir metų – Ispanijos Karalystė. 1713–1717 ir 1718–1720 m. Palermą valdė Savoja, o 1720–1734 m. – Austrija.
1734 metų unija su Neapolio Burbonais Palermą vėl pavertė eiliniu provincijos miestu, valdančiajai klasei įsikūrus Neapolyje. 1848-ųjų sukilimas trumpam gražino nepriklausomybę, tačiau po 16 savaičių kariuomenė vėl gražino Sicilijoje Burbonų valdžią.
Po Sicilijos prisijungimo prie Italijos Karalystės 1860 m., Palermas vėl tapo regiono sostine, prasidėjo industrijos ir ekonomikos vystymasis, nukentėjęs per Antrąjį Pasaulinį karą ir vėl paspartėjęs 1947 m. Sicilijai tapus autonomine Italijos sritimi su praplėsta savivalda. Tačiau didelė kliūtis miesto vystymuisi buvo ir tebėra labai stipri mafijos įtaka ir nepaprastai aukštas korupcijos lygis.
Demografija
Kadangi Sicilija yra žymiai mažiau turtinga ir gali pasiūlyti daug mažiau galimybių, nei žemyninė Italija, legalūs imigrantai ir užsieniečiai darbuotojai Palerme yra reti. Tačiau uostas, kaip tarpinė stotis, natūraliai pritraukia daug nelegalių imigrantų, ypač iš Šiaurės ir Vidurio Afrikos.
Šiuo metu Palermas yra sparčiausiai augantis miestas Italijoje, netgi neskaičiuojant imigrantų.
Vartojimo naudos viršijimas
Pagal mažėjančio naudingumo taisyklę didėjant vartojimui dar viena tokia pati gėrybė duos vis mažesnę naudą. Dėl to vartotojas linkęs už tolesnes gėrybes mokėti mažiau, kol jo mokama suma susilygins su rinkos kaina. Skirtumas tarp gėrybių suteikiamos naudos ir rinkos kainos yra vartojimo naudos viršijimas.
Pavyzdys
Vartotojas už pirmą ananasą pasiryžęs sumokėti 10 Lt. Kai jau patenkino dalį savo poreikių, už antrą ananasą pasiryžęs sumokėti tik 8 Lt, už dar kitą tik 6 Lt. Bet rinkos kaina vienoda, ir vartotojas už visus ananasus moka tiek pat. Jei ananaso kaina yra 3 Lt, tai pirkėjas sumokės 3 Lt už kiekvieną vienetą. Penkto ananaso jau nepirks, nes už jį pasiryžęs sumokėti tik 2 Lt, o tokia kaina yra mažesnė už rinkos kainą. Kitaip tariant, rinkos kaina yra aukštesnė, negu vartotojas tikisi iš jos naudos. Vartotojo pirkimą parodo tokia lentelė:
Ananaso  Pasiryžęs     Kaina    Vartojimo eil.nr. sumokėti           naudos viršijimas 1        10 Lt. 3 Lt. 7 Lt. 2         8 Lt. 3 Lt. 5 Lt. 3         6 Lt. 3 Lt. 3 Lt. 4         4 Lt. 3 Lt. 1 Lt. 28 Lt. 12 Lt. 16 Lt.
Vartotojui pirmas ananasas davė 10 Lt naudos, o sumokėjo 3 Lt, taigi gavo 7 Lt papildomos naudos (pelno). Pirkdamas 4 ananasus, vartotojas gavo naudos už 16 Lt. Kiekvienas tolesnis ananasas nešė vis mažesnę naudą, kol galiausiai pirkėjas juos nustojo pirkti.
Kreiviai (Šakiai)
Kreiviai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Kriūkų, prie Meškeliūnų–Ilguvos kelio.
Fosilija
thumb|360px
Fosilijos ( 'iškastinis') – suakmenėjusios, suanglėjusios, mumifikuotos arba sušalusios organizmų mikro ir makro liekanos, jų atspaudai ar veiklos pėdsakai Žemės sluoksniuose.
Fosilizacija yra retas reiškinys, nes natūralios medžiagos paprastai yra suskaidomos. Jai reikia ypatingų sąlygų, kurias nagrinėja mokslas tafonomija. Fosilijos susidaro, kai organizmo liekanas greitai uždengia oro nepraleidžiantis sluoksnis (pvz., vulkaniniai pelenai arba nuosėdos jūros dugne) ir jos nesuyra. Kietas kūno dalis (kaulus ar kriaukles) sudarantys mineralai tirpsta, iš naujo kristalizuojasi ir dar labiau kietėja. Dažniausiai aptinkami suakmenėję gyvūnų kaulai, dantys, kriauklės, mediena, žiedadulkės.
Apie fosilinių gyvūnų veiklą liudija aptinkami jų pėdsakai. Seniausios tokios fosilijos – bakterijų veiklos pėdsakai, aptiktos prekambro uolienose. Kiek jaunesnės yra įvairių bestuburių palikti šliaužiojimo takai, urveliai. Įvairių gyvūnų vaikščiojimo takai, įspausti į tuometinį gruntą taip pat laikomi fosilija. Tokie takai palikti reptilijų, dinozaurų, paukščių ir kt. aptinkami visame pasaulyje. 1978 m. Laetoli vietovėje (Tanzanija) buvo surastas trijų individų pėdsakų takas, kurį vulkaniniuose pelenuose paliko du suaugę australopitekai ir vaikas, gyvenę maždaug prieš 3,7 mln. metų. Fosilijos teikia duomenų, kurie duoda evoliucijos įrodymų. Tyrinėdami fosilijas iš įvairaus amžiaus uolienų sluoksnių, mokslininkai gali atskleisti Žemės gyvybės istoriją. Fosilijas tiria paleobotanika ir paleozoologija.
Fosilijos žmonijos istorijoje
thumb|Silikatintos fosilijos. Iškastiniai organizmai žmogui žinomi jau nuo paleolito. Tai liudija vėriniai iš išmirusių koralų fragmentų, suakmenėjusių jūrų ežių šarvai kapuose ir kiti archeologiniai radiniai. Ledynmečio medžiotojai iš sukietėjusių fosilijų darė vėrinius ir tikriausiai jau tada gimė mintis, kad fosilijos turi magiškų savybių. Tikėjimas magiškomis fosilijų galiomis plačiai paplito visame pasaulyje. Kinai laikydavo mažų žuvelių fosilijas maisto sandėliuose, kad nubaidytų vabzdžius kenkėjus. Taip pat fosilijos minimos ir įvairių tautų tautosakoje, pvz., belemnitai vadinami „velnio pirštais“, „džinų nagais“.
Pirmieji rašytiniai moksliniai dokumentai apie iškastinius organizmus priklauso senovės graikų mokslininkams Ksenofanui (VI–V a. pr. m. e.) ir Aristoteliui (384–322 m. pr. m. e.). Aristotelis fosilijas apibūdino kaip jūrinių gyvūnų liekanas, išlikusias buvusių jūrų vietose. Tokį požiūrį XV–XVI a. palaikė ir Leonardas da Vinčis (Leonardo da Vinci).
Romėnų mokslininkas Plinijus Vyresnysis rašė, kad suakmenėję jūrų ežiai gali išgydyti nuo gyvačių įkandimo ir atnešti sėkmę mūšiuose. Jis taip pat aprašė kelis neįtikėtinus pasakojimus, aiškinančius fosilijų kilmę: buvo teigiama, kad jūrų ežių fosilijos susidarė iš putų rutulių, kuriuos sukūrė daugybė susipynusių gyvačių. Sukurta daug įvairių teorijų, aiškinančių fosilijų atsiradimą. Viena teorija teigė, kad lietus surenka iš jūros gyvų padarų sėklas, kiaušinius ir iš jų išauga akmeninės tų padarų kopijos. Taip buvo bandoma aiškinti, kodėl yra tiek daug jūrinės kilmės fosilijų. Dar fantastiškesnė teorija populiari nuo viduramžių iki XVII amžiaus, teigė, kad Žemė turi savąją „kūrybinę jėgą“ (vis plastika), ir ši jėga stengiasi nukopijuoti gyvus padarus. Taip pat apie 1600 m. buvo tikima, kad suakmenėjusios mamutų iltys – tai vienaragių ragai, įvairių gyvūnų kūno liekanos-kaulai ir kita.
Monrealė
Monrealė  – Italijos miestas Sicilijoje, Palermo provincijoje. Miestas yra ant Kaputo kalno šalia labai derlingo La Conca d’oro slėnio, kurį garsina alyvmedžiai, apelsinmedžiai ir migdolai.
Istorija
Palermą užėmus arabams vyskupas turėjo persikelti. Nauja katedra tapo kukli bažnyčia Aghia Kiriaki greta buvusiam kaime, kuris vėliau buvo pavadintas Monreale. Atvykus normanams 1072 m. krikščionys atgavo katedrą Palerme. Tikriausi ši laikino bažnyčios centro rolė paskatino Viljamą II čia pastatyti katedrą.
Katedra
left|200px|thumb| Vienuolyno kluatras Monrealės katedra yra vienas didingiausių išlikusios normanų architektūros pavyzdžių. Ją pradėjo Viljamas II 1174 m., o 1182 m. bažnyčia, skirta Švenčiausios Mergelės Marijos Ėmimui į Dangų, pagal popiežiaus Liucijaus III bulę tapo metropolito katedra.
Rūmai ir vienuolyno pastatai pietinėje pusėje buvo gražūs ir dideli. Juos supo siena su 12 bokštų. Tai buvo perstatyta ir vėliau sugriuvo, tad liko tik kelių bokštų griuvėsiai. Vienuolių miegamieji ir choras baigti apie 1200 m. Choras išliko ir dabar laikomas vienu gražiausiu Italijoje.
Bažnyčios planas yra Rytų ortodoksų ir Romos katalikų tradicijų mišinys. Navos kaip italų bazilikose, bet trijų apsidžių choras yra kaip ankstyvųjų trijų apsidžių bažnyčių, kurių pavyzdžių galima rasti Sirijoje ir kitose šalyse.
515 m.
515 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
USS George H. W. Bush (CVN-77)
USS George H. W. Bush (CVN-77) – dešimtasis Nimitz klasės atominis lėktuvnešis, priklausantis Jungtinių Valstijų kariniam jūrų laivynui. Pavadintas buvusio JAV prezidento Džordžo H. Bušo, kuris Antro pasaulinio karo metu buvo karinio jūrų laivyno pilotas, vardu.
Lėktuvnešis „George H. W. Bush“ yra paskutinis „Nimitz“ klasės lėktuvnešis. Jo statyba prasidėjo 2001 m. Northrop Grumman Newport News laivų statykloje Newport News, Virdžinijoje. Įgaliotas 2009 m. sausio 10 d. Tų pačių metų gegužės 11 d. jis buvo perduotas kariuomenei.
Nors „George H. W. Bush“ yra „Nimitz“ klasės lėktuvnešis, tačiau stipriai skiriasi nuo savo pirmtakų. Tai tarpinis laivas tarp „Nimitz“ klasės ir visiškai naujos „Gerald R. Ford“ klasės lėktuvnešių, kurių pirmasis pradėtas statyti dar 2007 metais.
2011 m. rugpjūčio 23 d. lėktuvnešis priėmė 20 000-tąjį lėktuvo nusileidimą.
2014 m. kovo 5 d. šis lėktuvnešis atvyko į pietų Turkiją, apie 500 mylių nuo Krymo, kuris tuomet buvo įtampas tarp Rusijos ir Ukrainos centras. Po kelių dienų jis prisišvartavo Antalijos uoste.
2014 m. rugpjūčio-rugsėjo mėnesiais nuo „George H. W. Bush“ denio buvo paleisti reaktyviniai lėktuvai, kurie atliko Islamo valstybės Sirijoje bombardavimus.
Ypatybės
Kelios naujos ypatybės ir pakeitimai, skiriantys „George H. W. Bush“ nuo kitų tos pačios klasės laivų:
Božolė
Božolė yra kontroliuojamos kilmės vynas, paprastai gaminamas iš Gamay veislės vynuogių, kurios turi ploną odelę ir nedaug taninų. Kaip ir daugumoje kitų Prancūzijos AOC regionų, vynuogių veislė butelio etiketėje nežymima.
Božolė raudonasis vynas paprastai yra labai lengvo, vaisinio skonio, gana rūgštus. Patariama šį vyną išgerti per 3 metus nuo pagaminimo, nes ilgiau laikant jo kokybė prastėja. Tik kai kurių vyndarių aukštos kokybės vyną rekomenduojama laikyti iki 10 metų.
Božolė baltasis vynas gaminamas iš Chardonnay vynuogių ir sudaro tik apie 1 % viso regiono vyno.
UEFA taurė 1988–1989 m.
UEFA taurė 1988-1989 m. – 18-asis UEFA taurės turnyras (31-asis įskaičiuojant Mugių taurę). Prasidėjo 1988 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale nugalėjęs  klubą.
Majų raštas
Majų raštas (dar majų hieroglifai, majų glifai) – rašto sistema, naudota prieškolumbinėje Mezoamerikoje (majų civilizacijoje) užrašyti kelioms senovės majų kalboms (pirmiausia čolti kalbai, vėliau jukatekų kalbai).
Kilmė ir istorija
Majų raštas kildinamas iš senesnio olmekų ir epiolmekų rašto, iš kurio paveldėjo struktūrą ir daug išorinių panašumų.
Seniausi rašto šaltiniai aptinkami iš III a. pr. m. e., pietinio Majos regiono (dab. Gvatemala). Klasikiniu laikotarpiu rašmenys buvo naudojami užrašyti rytų čolanų (čolti) kalbai, kuri tikriausiai buvo paplitusi kaip lingua franca visoje majų gyvenamoje teritorijoje. Šia kalba majų raštu buvo padaryta daugybė įrašų klasikinio laikotarpio majų paminkluose.
Poklasikiniame laikotarpyje (X–XVI a.) majų raštas buvo pritaikytas jukatekų kalbai, kuria šnekėjo majai, statę miestus Jukatano pusiasalio šiaurėje.
XVI a., ispanams nukariavus majų miestus, majų raštas nustojo būti naudojamas. Tačiau jo tradiciją išlaikė kai kurios giliau džiunglėse gyvenusios majų tautos ik pat XVII a. vidurio.
Struktūra
Majų rašto struktūra yra labai kompleksiška. Tai – mišraus tipo raštas, kurį sudaro ideogramos ir silabogramos. Tokio tipo atitikmuo šiuolaikiniame pasaulyje galėtų būti japonų raštas.
Ideogramos
thumb|200px|left|Majų skaitmenys Majų ideogramos (ženklai, turintys reikšmę), arba glifai, tiek savo išvaizda, tiek sandara yra ypač sudėtingi. Jas sudaro vienas ar keli elementai, suformuojantys vieną bendrą žodį-sąvoką.
Logogramoms yra būdinga homofonija, t. y. skirtingos logogramos, turinčios skirtingas prasmes, yra tariamos vienodai. Pvz., klasikinėje majų kalboje sąvokos „gyvatė“, „keturi“ ir „dangus“ tariamos kaip chan. Tai yra panašu į pvz., kinų raštą, kur tarp skirtingų hieroglifų gali pasitaikyti vienodų tarimų.
Be to, logogramoms būdinga polifonija, t. y. viena ir ta pati logograma gali būti tariama skirtingai ir turėti kelias absoliučiai skirtingas prasmes. Kad būtų aišku, kokia prasme naudojama atitinkama logograma, prie jos dažnai yra prirašomas vadinamasis „fonetinis papildas“, kuris nurodo pirmą ar paskutinį žodžio garsą. Pvz., prie vieno hieroglifo prirašius garsinį ženklą k(i), nurodoma, kad jis turi būti tariamas chak ir reiškia dievybės vardą (dievą Čaką). Prie to paties hieroglifo prirašius garsinį ženklą m(a), hieroglifas bus tariamas kalom ir reikš karališką titulą.
Be svarbiausių sąvokų, svarbi majų ideogramų grupė yra skaitmenys. Kaip ir kitos Mezoamerikos skaitmenų sistemos, ji pagrįsta dvidešimtaine sistema, naudojamas nulis.
Dar viena grupė – kalendoriniai hieroglifai, žymintys dienų bei mėnesių pavadinimus (katunus, baktunus ir t. t.), taip pat ilgojo skaičiavimo elementus. Skaičiai ir kalendoriniai terminai sudaro didžiumą ženklų oficialiųjų įrašų tekstuose.
Silabogramos
thumb|left|Ideograma „vaikas“ thumb|left|Silabograma „ba“ Majai sukūrė daug garsinių ženklų, kurie yra skiemeniniai, t. y. sudaryti iš priebalsio ir balsio (panašiai, kaip japonų skiemenynai hiragana ir katakana). Galimų tokių skiemenų variantų yra labai daug, kadangi majų kalba turi daug priebalsių (21). Balsių esant 5 (a, e, i, o, u), galimų variantų susidaro 105, bet kadangi 23 skiemenų variantai nevartojami, galutinis skiemenų skaičius yra 82.
Rašto sistemą apsunkina ir tai, kad tas pats skiemuo gali būti užrašomas keliais silabogramų variantais (iki 10, pvz., skiemeniui u).
Silabogramos jungiamos tarpusavyje į junginius. Viena taisyklė yra ta, kad paskutinės žodžio silabogramos paskutinis balsis (u arba a) nėra tariamas. Tačiau pasitaiko ir kitų variantų, kurias galima sudėlioti į šias taisykles-pavyzdžius:
Glifo sandara
thumb|300px|Kodekso Tro-Cortesianus puslapis Galutinį glifą (vieną rašto ženklą) sudaro keli (1-6) logografiniai ir silabografiniai elementai. Dažniausiai jie glife išdėstomi ir skaitomi iš kairės į dešinę, iš apačios į viršų, panašiai kaip korėjietiško raidyno hangul elementai, nors egzistuoja ir svarbios išimtys. Glifas dažniausiai reiškia visą žodžių junginį (pvz., daiktavardis su jį pažyminčiais būdvardžiais ir pan.)
Keli galimi glifo sandaros variantai:
Majų raštą apsunkina tai, kad tas pats žodis gali būti užrašomas daugybe variantų. Skirtingi vieno žodžio variantai gali pasitaikyti ir tame pačiame tekste. Tai tikriausiai buvo daroma dėl estetinių sumetimų.
Į visus šiuos variantus gali būti inkorporuojami skiemenys, parodantys veiksmažodžio, daiktavardžio gramatines kategorijas.
Transkribavimas ir mokslinė analizė
thumb|Glifas K’A’-yi-u-?-SAK-IK’ Majų raštas gali būti transkribuojamas į lotynų raštą remiantis gana griežtomis taisyklėmis. Vieną glifą sudarantys elementai atskiriami brūkšniais. Tarp glifų rašomi tarpai. Ideogramos rašomos didžiosiomis raidėmis, o silabogramos – mažosiomis. Nežinomo tarimo elementai žymimi klaustuku. Todėl pavaizduoto dešinėje glifo transkribcija bus K’A’-yi-u-?-SAK-IK’.
Transkribcija neparodo tikrojo glifo tarimo, o tik jo struktūrą, kadangi daug glifo ženklų (pvz., „fonetiniai papildai“, kai kurie balsiai) netariami, ar tariami kitaip. Todėl transkribcija yra transliteruojama. Transliteracija rašoma kursyvu, o spėjami elementai žymimi laužtiniuose skliaustuose. Pvz., glifo transkribcija K’A’-yi-u-?-SAK-IK’ bus transliteruojama ''k’a’ay u…? sak ik’[il]''.
Gramatinėje glifo analizėje kiekvienas reikšminis elementas aprašomas: pvz., aukščiau nurodytame pavyzdyje K’A’ reiškia „baigtis“, yi nurodo būtąjį laiką, u – trečiąjį asmenį, SAK reiškia „baltas/tyras“, o IK’ – „kvėpavimas“. Pilnas gramatinis aprašas su sutartiniais ženklais būtū toks: baigtis-MPAS-3SA 3SE-?-baltas/tyras-ADJ kvėpavimas-N.
Rašymo tradicijos
thumb|200px|Majų rašto skaitymo kryptis thumb|left|300px|Majų raštas ant stiuko, [[Palenkė (miestas)|Palenkė]] Majų raštui būdinga savita rašymo krypties tradicija. Jo ženklai dėliojami stulpeliais, kuriuos sudaro daug eilių po du ženklus.
Dažniausiai majų raštas pasitaiko tokiais atvejais:
Dešifravimas
thumb|150px|left|Diego de Landa thumb|200px|De Landos alfabetas Pirmasis vakarietis, parodęs susidomėjimą majų raštu, buvo vyskupas ispanas Diegas de Landa. Jis sudegino daugybes majų raštų, tačiau aprašė šį raštą, žinių semdamasis iš pačių majų. Jo užrašuose Relación de las Cosas de Yucatán yra vadinamasis „majų alfabetas“, kuriame prie kiekvienos ispaniškos raidės nurodytas atitinkamas majų glifas.
XIX a. prasidėjus moksliniam majų rašto dešifravimui, 1862 m. de Landos užrašai buvo publikuoti, ir daugybė mokslininkų suabejojo alfabeto tikrumu. Buvo aišku, kad jis neatspindi visų majų rašto ženklų, be to, majų raštui turint silabografinę struktūrą, buvo neaišku, kokiu būdu jį būtų galima tapatinti su ispaniškomis raidėmis.
XX a. viduryje tarybinis mokslininkas Jurijus Knorozovas, remdamasis jukatekų kalba, iššifravo pirmuosius žodžius, parašytus silabogramomis („kalakutą“ kutz(u) ir „šunį“ tzul(u)). Mokslininkas iškėlė ir patvirtino hipotezę, kad de Landos alfabeto majų rašto ženklai yra skiemeniniai ir pažymi ne atskirus garsus, bet ispaniškus raidžių pavadinimus (pvz., le raidei "L" ir pan.)
Po to dešifravimas vyko gana sparčiai. Buvo iššifruotos silabogramos, dauguma ideogramų. Laikoma, kad šiuo metu mokslininkai žino apie 80 procentų ženklų tarimą ir apie 60 proc. ženklų reikšmes.
Keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį
Šis kalendorius tinka kiekvieniems keliamiesiems metams, prasidedantiems sekmadienį.
The Collection
„Alanis Morissette: The Collection“ – Kanados ir JAV atlikėjos Alanis Morissette geriausių dainų albumas, sudarytas iš 1994–2005 metais įrašytų jos populiariausių dainų, kūrinių kino filmams bei atlikėjo Sealo dainos „Crazy“ perdirbinio ir „The Police“ dainos „King of Pain“ koncertinio įrašo.
Daina „Crazy“ vienintelė buvo išleista singlu.
Šio albumo JAV buvo parduota 401 tūkstantis, o pasaulyje – daugiau kaip 1 milijonas kopijų.
Liškiava
Liškiava – kaimas Varėnos rajono savivaldybės pietvakariuose, 14 km į pietvakarius nuo Merkinės, kairiajame Nemuno krante, Dzūkijos nacionaliniame parke. Žymi barokinė Liškiavos Švč. Trejybės bažnyčia ir dominikonų vienuolynas, sudarantys ansamblį. Veikia kultūros centras, parduotuvė, restoranas. Buvusi Liškiavos pagrindinė mokykla veikė gretimame Vilkiautinio kaime.
Kaimas įsikūręs Dainavos lygumoje, pietvakarių pakraštyje yra buvęs jau sunykęs gamtos paminklas Liškiavos atodanga. Už 3 km į šiaurės vakarus telkšo ežeras Liškiavis, iš kurio į Nemuną teka Krūčius.
Istorija
Liškiavos kaimas įsikūrė XV a., kai pasibaigus kovoms su Teutonų ordinu prasidėjo ištuštėjusių pasienio sričių kolonizacija. XV a. antroje pusėje įkurtas Liškiavos dvaras, kuris XV a. pabaigoje atiduotas Mykolui Glinskiui. Pastatyta bažnyčia, kuri nuo XVI a. antros pusės iki 1624 m. priklausė evangelikams reformatams. 1629 m. Liškiavos valdytojas Mikalojus Pranskevičius-Radziminskis pastatydino Liškiavos dvaro rūmus. 1644 m. įkurta parapija, 1677 m. perstatyta medinė bažnyčia.
1694 m. Liškiavą Vladislovas Jurgis Kosyla užrašė Seinų dominikonams, kurie ją valdė iki XVIII a. pabaigos. 1704–1741 m. jie pastatydino mūrinę bažnyčią ir vienuolyną. Ketindami kaimą paversti miesteliu, XVIII a. antroje pusėje dominikonai pasikvietė žydų. XVIII a. buvo parapijos mokykla.
Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalinimo buvo uždrausta priimti į vienuolyną naujus vienuolius. Liškiava iki 1807 m. Tilžės taikos sutarties priklausė Naujosios Rytų Prūsijos provincijai ir buvo labiausiai į rytus nutolusi Prūsijos vietovė.
1836–1852 m. vienuolyne veikė prasikaltusių kunigų pataisos namai. 1907 m. įsteigtas „Žiburio“, 1912–1914 m. veikė Blaivybės draugijos skyrius.
1914 m. Liškiava degė. Tarpukariu 1920–1939 m. Liškiava buvo pasienio su Lenkijos okupuotu Vilniaus kraštu miestelis, demarkacinė linija (faktiškai siena) ėjo Nemuno upe. 1923 m. Liškiavoje gyveno 146 žydai. 1931 m. buvo 55 namai, 3 krautuvės, taupomoji skolinamoji kasa. 1939–1940 m. – pasienio su Baltarusijos TSR miestelis. 1941 m. nacių okupacinės valdžios nurodymu nužudyta apie 200 Liškiavos žydų. TSRS valdžia 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. ištrėmė 36 kaimo gyventojus. Nuo 1944 m. rugpjūčio mėn. Liškiavos apylinkėse veikė Lietuvos partizanų Dainavos apygardos, Dzūkų partizanų rinktinės, Boleslovo Šimkonio-Šarūno būrys. 1950–1992 m. buvo Liškiavos kolūkio gyvenvietė.
thumb|Liškiava
Architektūra
thumb|Liškiavos pilies bokšto liekanos
Išliko XIV a. pabaigoje – XV a. pradžioje statytos, 1962 m. konservuotos Liškiavos pilies bokšto liekanos.
Ant Bažnyčios kalno Nemuno pakrantėje yra vėlyvojo baroko Švč. Trejybės bažnyčios (manoma, kad jos architektas buvo Domenico Fontana) ir dominikonų vienuolyno ansamblis, pastatytas antojoje XVIII pusėje. 17500 m² ansamblis yra įtrauktas į Lietuvos Respublikos kultūrinių vertybių registrą. Į jį be pačios bažnyčios įeina bažnyčios šventoriuje esantis paminklinis stulpas su šv. Agotos skulptūra (XX a. antras – trečias dešimtmetis), varpinė (XIX a.), taip pat buvusio svirno pastatas (XVIII a. I ketvirtis), vienuolyno gyvenamasis namas (XVIII a. pirmas dešimtmetis).
Bažnyčia statyta 1704–1741 m., centriškoji, kupolinė, graikiškojo kryžiaus plano. Bažnyčioje yra 7 rokokiniai altoriai, sakykla (visi XVIII a. pr.), 3 klausyklos, 10 klauptų (visi XVIII a.), sienų tapybos (freskos vargonų choro arkoje, kupoliniuose skliautuose, manoma, XVIII a. – XIX a.), paveikslų: „Šv. Marija Magdalietė“, „Švč. Mergelė Marija su Kūdikiu“ (abu, manoma, XVIII a., pastarasis gerbiamas dėl tikinčiųjų patiriamų malonių), Kryžiaus kelio 14 stočių, visos XIX a. antra pusė, „Rožinio Švč. Mergelė Marija“ XIX a. – XX a. pirma pusė, „Šv. Baltramiejus“ 1914 m., dail. Antanas Žmuidzinavičius, žalvarinis varpas, išlietas 1761 m.
thumb|center|800px|Liškiavos dvaro panorama thumb|245px|[[Henrikas Gudavičius|Henriko Gudavičiaus retųjų augalų sodas]]
Vilniaus trečioji termofikacinė elektrinė
thumb|250px|2008 m. thumb|250px|2014 m. 300px|thumb|Elektrinės vaizdas iš kitos Neries pusės (2015 m.)
(sutr. TE-3, anksčiau Vilniaus elektrinė-3 / VE-3) – buvusi šiluminė elektrinė Vilniuje.
Stovi į šiaurę nuo Gariūnų turgaus, Jočionyse (adresas – Jočionių g. 13).
Buvo Lietuvos energetinės sistemos dalis, trečia pagal pajėgumą Lietuvoje elektrinė (Instaliuota šilumos galia – 603 MW, elektros galia – 360 MW; galingesnės – Elektrėnų kompleksas ir Kruonio hidroakumuliacinė elektrinė). Kartu su Vilniaus antra termofikacine elektrine buvo didžiausia Lietuvoje pagal šilumos gamybos pajėgumą – 1516 MW bendras šiluminis galingumas.
Projektas
Visu pokario laikotarpiu Vilnius sparčiai augo ir gyventojų skaičium, ir pramonės potencialu, ir naujais gyvenamaisiais mikrorajonais. Atitinkamai didėjo ir miesto elektros bei šilumos poreikiai. Išnagrinėjęs miesto šiluminės energijos poreikių perspektyvą, „Promenergoprojekt“ instituto Minsko skyrius 1970 m. parengė Vilniaus šilumos tiekimo schemą, kurią 1974 m. kovo 14 d. sprendimu Nr. 28 patvirtino TSRS Energetikos ir elektrifikacijos ministerijos mokslinė – techninė taryba. Šioje schemoje įrodyta, jog Vilniuje būtina statyti naują termofikacinę elektrinę.
1972 m. liepos 10 d. TSRS Energetikos ir elektrifikacijos ministerijos įsakymu paskiriama komisija elektrinės aikštelei parinkti. Komisijos pirmininku tapo Vyriausiosios gamybinės energetikos ir elektrifikacijos valdybos viršininkas Vladas Grigaravičius. Atsižvelgdama į būsimosios elektrinės aprūpinimą vandeniu, kuru bei kitų poreikių tenkinimą, komisija liepos 12 d. parinko aikštelę pietvakarinėje miesto dalyje, kairiajame Neries krante Jočionių kaimo teritorijoje, 13 km atstumu nuo miesto centro. Iš pietvakarių jos teritoriją ribojo Vilniaus – Kauno automagistralė, iš kitos pusės – Neris. Parinktą aikštelės vietą tų pačių m. lapkričio 30 d. patvirtino TSRS Energetikos ir elektrifikacijos ministras P. Neporožnij.
Generaliniu projektuotoju buvo „Promenergoprojekt“ instituto Minsko skyrius. Kai kuriems elektrinės objektams projektuoti pasitelkti kiti projektavimo institutai – Pramoninės statybos projektavimo institutas – išoriniams inžineriniams tinklams, „Promtransniiprojekt“ Minsko skyrius – geležinkelio stočiai, išoriniams ir vidaus geležinkeliams projektuoti.
1974 m. kovo 7 d. TSRS Energetikos ir elektrifikacijos ministro pavaduotojas Justinas Nekrašas patvirtino elektrinės techninio projekto parengimo užduotį. 1977 m. rugpjūčio 3 d. TSRS Valstybinis plano komitetas techniniame projekte numatytus pagrindinius įrenginius pakeitė naujesniais: 670 t/h našumo TGME-206 tipo garo katilais ir T-180/ 210–130 turbinomis. 1978 m. birželio mėn. „VNIPI energoprom“ institutas pateikė pakoreguotą projektą. Tačiau naujajame techninio projekto variante buvo nemaža trūkumų, dėl kurių sumažėjo parinktų naujųjų agregatų elektrinė ir šiluminė galia – parinktos mažo aušinančio paviršiaus ploto aušintuvės, garo tiekimas elektrinės reikmėms numatytas iš karšto tarpinio perkaitinimo linijos per redukcinį aušinimo įrenginį (RAĮ). Todėl blokų termofikacinių šildytuvų našumas sumažėjo nuo 520 iki 433 Gcal/h. Techniniame projekte numatyta metinė elektros energijos gamyba – 2266,4 mln. kWh, o šilumos – 2680 tūkst. Gcal. 1984 m. kainomis elektrinės sąmatinė vertė sudarė 76,961 mln. rublių, iš jų įrenginių – 24,6 mln. rb.
Statyba
1976 m. pradėti statybos parengiamieji darbai. Generaliniu rangovu paskirta Energetikos statybos tresto Petrašiūnų mechanizuota kolona. Vėliau gen. rangovo funkcijos paskiriamos Lietuvos energetiniu objektų statybos valdybai, kuri specialiai įkūrė Vilniaus statybos aikštelę. Tačiau statybos tempai paspartėjo tik perdavus elektrinės statybą Energetikos statybos trestui. 1981 m. sausio mėn. vietoj Vilniaus statybos aikštelės įkuriama statybos – montavimo valdyba. Tuo metu jau buvo išbetonuotas 250 m aukščio kamino pamatas ir baigiama kasti pagrindinio korpuso pamatų duobė.
1983 m. buvo sunkiausi. Elektrinę statė 10 subrangovinių organizacijų. Nelengva buvo visus aprūpinti medžiagomis, konstrukcijomis, buitinėmis ir būstu. Kauno montavimo valdyba montavo pagrindinį elektrinės korpusą, aušintuvų gelžbetonines ir metalines konstrukcijas, ožinius kranus, turbinos pamatų konstrukcijas. Šiaurės-Vakarų energetinių įrenginių montavimo tresto („Sevzapenergomontaž“) Lietuvos montavimo valdyba montavo visų elektrinės objektų šiluminius energetinius įrenginius ir vamzdynus. Jiems talkino ir kitos „Sevzapenergomontaž“ bei „Centroenergomontaž" trestų valdybos.
Leningrado Šiaurės montavimo valdybos montuotojai jungtiniame pagalbiniame korpuse sumontavo vandens cheminio valymo ir paruošimo įrenginius. Minsko montavimo valdybos montuotojai sumontavo turbiną ir kitus mašinų salės įrenginius bei vamzdynus. Pabaltijo montavimo valdybos darbininkai sumontavo dūmsiurblius, ventiliatorius bei ortakius dūmsiurblių aikštelėje. Minsko statybos valdybos Lietuvos montavimo aikštelės specialistai sumontavo elektrinius įrenginius, kontrolės ir automatikos prietaisus. Minsko specializuotos valdybos „Bielenergomontažizoliacija" Vilniaus baras apmūrijo ir izoliavo šiluminius paviršius.
Petrašiūnų mechanizuotos kolonos Vilniaus aikštelė pastatė vieną didžiausiu objektu – jungtinį pagalbinį korpusą, kuriame tilpo vandens paruošimo ir valymo įrenginiai, mechaninės dirbtuvės, buitinės patalpos, cheminių reagentų ir kiti sandėliai. Karinė dalis Nr. 33149 nutiesė geležinkelio atšakas į elektrinę ir pastatė geležinkelio stotį. Melioracijos ministerijos Vilniaus valdybos darbininkai įrengė siurblinės prie Neries vandens įsiurbimo angą.
Daug sunkumų pridarydavo projektinės dokumentacijos vėlavimas, jos keitimas bei įrenginių tiekimo vėlavimas. 1983 m. gegužės 12 d. pradėjo dirbti pagrindinio korpuso turbinų salės 100 t kėlimo galios pirmasis tiltinis kranas, o gegužės 17 d. – antrasis. Gegužės 24 d. katilinės korpuse pradėjo veikti 50 t galios tiltinis kranas ir buvo galima pradėti montuoti pagrindinius įrenginius. 1983 m. gegužės 30 d. Lietuvos montavimo valdybos montuotojai pakėlė ir sumontavo 37 tonų svorio pirmąjį garo katilo karkaso bloką. Šia proga prie pagrindinio korpuso įvyko mitingas, per kurį statybininkai simbolinį raktą įteikė šiluminių įrenginių montuotojams – Lietuvos montavimo valdybos viršininkui V. Brežnevui. Tą pačią dieną Minsko montavimo valdybos montuotojai sumontavo pirmosios turbinos kondensatorių.
1983 m. liepos 12 d. LTSR Vyriausiosios gamybinės energetikos ir elektrifikacijos valdybos viršininkas Justinas Nekrašas sukvietė energetikos sistemos įmonių vadovus ir paprašė visų prisidėti, kad elektrinė pradėtų dirbti laiku. Kiekvienai įmonei pavedamas konkretus darbas, pavyzdžiui: Lietuvos VRE – pagrindinio korpuso pulte pakloti grindis ir atlikti apdailą, Vilniaus šilumos tinklams – pakloti grindis pagrindinio korpuso baigtame gale ir t. t.
1983 m. liepos 13 d. sumontuojamas pirmasis katilo blokas, o liepos 27 d. – turbinos žemo spaudimo cilindro apatinė dalis. Rugpjūčio 17 d. Talino specializuotos valdybos darbininkai baigė betonuoti 250 m aukščio kaminą, o rugpjūčio 27 d. Lietuvos montavimo valdyba baigė 20 000 tonų talpos mazuto baką. Po hidraulinių bandymų rugsėjo 23 d. jis pradedamas eksploatuoti. Rugsėjo mėn. išbetonuojama vandens siurblinė prie Neries ir nutiesiama geriamojo vandens vandentiekio linija. Lapkričio 23 d. baigiamas pagrindinis korpusas. Tą pačią dieną įjungiamas centrinis šildymas. Gruodžio 12 d. pradėjo veikti 6 kV elektros energijos skirstykla elektrinės reikmėms. 1983 m. gruodžio 29 d. 22:15 garo vamzdžiams prapūsti užkurtas pirmasis TGME-206 tipo garo katilas. Praėjus lygiai aštuoniasdešimčiai metų, kai buvo pastatyta pirmoji Vilniaus centrinė elektrinė, miesto pietvakariniame pakraštyje pradėjo darbą nauja termofikacinė elektrinė.
2002 m. vasario 1 d. 15 m. išnuomota AB „Vilniaus energija“, kuri priklausė didžiausiai Europoje energetikos paslaugų kompanijų grupei „Dalkia“.
Uždarymas
2011 m. buvo labiausiai aplinką teršianti elektrinė Lietuvoje, į aplinką išmetė 1317,699 tonų teršalų.
2015 m. spalį Vyriausybė nutarė nuo 2016 m. sausio 1 d. panaikinti Viešuosius interesus atitinkančių paslaugų (VIAP) kvotas elektrinėms, be to, LR Energetikos ministerija viešai paskelbė, kad elektrinė nebūtina Vilniaus miestui apsirūpinti šiluma.
„Vilniaus energija“ pranešė, kad nuo 2016 m. sausio 1 d. nustos eksploatuoti elektrinę ir nori ją grąžinti Vilniaus savivaldybei. Tuo tarpu AB „Vilniaus šilumos tinklai“ teigė negalinti perimti turto tokiomis sąlygomis, kokiomis jį nori grąžinti UAB „Vilniaus energija“. 2017 m. spalį „Lietuvos energija“ iš Vilniaus šilumos tinklų už ~10 mln. € nusipirko nebeveikiančią elektrinę. 2018 m. elektrinę iš holdingo „Lietuvos energija“ perėmė „Lietuvos energijos gamyba“.
Įranga
Katile sumontuota 12 dujų ir mazuto degiklių. Į kūryklą tiekiamas oras pašildomas regeneratyviniuose oro šildytuvuose RVP-68. Katilo kūrykla ir konvekcinė dalis dūmams sandari, todėl katilas gali dirbti be dūmsiurblio, su slėgiu kūrykloje. Tačiau sumontuoti ir du dūmsiurbliai.
Turbiną T-180/210-130 pagamino Leningrado metalo gamykla. Ši turbina gali dirbti kondensaciniu, termofikaciniu ir mišriu režimu. Dirbdama kondensaciniu režimu, esant normaliai (27 °C) aušinančio vandens temperatūrai ji gali išvystyti 210 MW, termofikaciniu režimu – 180 MW galią. Tačiau šiai galiai išvystyti į turbinos aukšto slėgio cilindrą turi būti tiekiama 670 t/h garo, t. y. visas garas, kurį gali pagaminti katilas, dirbdamas nominalia apkrova. Kadangi blokui ir elektrinės reikalams reikia apie 115 t/h garo, reali bloko galia yra apie 165 MW, o šiluminė (priklausomai nuo šiluminių tinklų vandens temperatūros) – 230–240 Gcal/h. Pagal „Južtechenergo“ derinimo organizacijos 1985–1986 m. atliktus šiluminius bandymus, tiekiant į turbinos ASC 670 t/h garą, turbina išvysto 185 MW ir 276 Gcal/h galią. Tačiau iš tikro tokiu režimu blokas nedirba. Sumontavus Leningrado metalo gamyklos, Kirovo politechnikos instituto ir Maskvos VTI specialistų sukonstruotą aušinimo įrenginį žemo slėgio cilindre, turbina gali dirbti išmesdama į kondensatorių labai nedaug garo.
TGV-200-2M tipo turbogeneratorių pagamino Charkovo sunkiųjų energetikos mašinų gamykla „Elektrotiažmaš“. Šis turbogeneratorius gali ilgai dirbti 210 MW (247 MVA) apkrova. Galios koeficientas – 0,85, statoriaus įtampa – 15750 V, srovė – 9060 A. Rotoriaus srovė – 1945 A. Sužadinimo sistema – nešepetinė, tiristorinė, BTV-300 tipo. Generatorius aušinamas vandeniliu, o statoriaus apvija – ir distiliatu.
Pagrindinis bloko transformatorius TDC-250 000/110-70 UI – dviejų apvijų, 250 MVA galios, su priverstine alyvos cirkuliacija ir aušinimo sistema, įtampa – 121/15,75 kV, srovė – 1,195/9,164 kA. Bloko savoms elektros energijos reikmėms transformatorius TRDNS-25000/35-72 UI – su dviguba antrine apvija, kurių kiekviena 12,5 MVA galios. Bendra transformatoriaus galia 25 MVA, įtampa – 15,75/6,3 kV, srovė – 916/1146x2 A. Įtampą galima reguliuoti esant apkrovai. Bloko pagrindinis ir elektrinės reikmėms skirtos elektros energijos transformatoriai pagaminti Zaporožės transformatorių gamybiniame susivienijime.
Elektrinės reikmėms skirtos elektros energijos rezervavimui sumontuotas rezervinis dviejų apvijų, 32 MVA galios, TRDN-32 000/110-76 UI tipo transformatorius, įtampa – 115/6,3 kV, srovė – 160,7/1466X2 A. Transformatorius pagamintas Toljačio transformatorių gamykloje.
Elektrinė su energetikos sistema sujungta dvylika 110 kV orinių elektros linijų. Atviroje 110 kV skirstykloje yra trys šynų sistemos – dvi sekcionuotos ir apeinamoji. 110 kV jungtuvai yra didžiabakiai, alyviniai, U-l10-8 tipo. Elektrinės reikmėms skirtos 6 ir 0,4 kV elektros energijos skirstyklos sumontuotos iš komplektinių įrenginių. 6 kV skirstykloje panaudoti K-XXV tipo narveliai su mažabakiais alyviniais VMPE-10 tipo jungtuvais.
Buvo didžiulis vandens paruošimo ir valymo ūkis, kurį sudaro 117 t/h našumo nudruskinimo, 300 t/h – šiluminių tinklų maitinimo įrenginiai, kondensato, tepaluotų vandenų valytuvai, katilų ir regeneracinių oro šildytuvų plovimo, rūgščių ir šarmingų vandenų neutralizavimo įrenginiai.
Darbo principas
1984 m. sausio 7 d. paleistas pirmasis energetinis blokas ir įjungtas į energetikos sistemos tinklą. Su VE-2 jungiančioji šiluminė magistralė buvo nebaigta statyti, todėl 1984 m. šis blokas dirbo tik kondensaciniu režimu. Šilumą jis pradėjo tiekti 1985 m. sausio 18 dieną, pradėjus veikti šiluminei magistralei. Antrasis energetinis blokas tiek įrenginiais, tiek ir galia analogiškas pirmajam, paleistas 1986 m. rugsėjo 11 dieną. 1988 m. sausio 18 d. įjungta antroji jungiančioji šiluminė magistralė tarp VE-2 ir VE-3.
Elektrinė gali dirbti kondensaciniu arba termofikaciniu režimu. Jeigu energetiniai blokai dirba termofikaciniu režimu, tai vienu metu gaminama ir šiluma, ir elektros energija. Jeigu energetiniai blokai dirba kondensaciniu režimu, tai gaminama tik elektros energija. Termofikacinis režimas yra žymiai ekonomiškesnis, nes turbinose atidirbęs garas šildo tinklų vandenį, o tik nedidelis garo kiekis patenka į kondensatorių. Pastaruoju metu dirbo termofikaciniu režimu, kai turbinoje atidirbęs garas šildo šilumos tinklų vandenį.
Buvo įrengti du energijos gamybos blokai su pagalbiniais įrengimais. Energijos gamybos bloką sudaro: garo katilas, garo turbina su tinklo vandens šildytuvais, elektros generatorius, transformatorius. Pagalbiniai įrengimai – tai kranto siurblinė, chemijos ūkio įrengimai, kuro ūkis, paleidimo katilinė, jungtinė siurblinė ir t. t. Gaminant energiją, pagrindiniai naudojami ištekliai yra vanduo, oras ir kuras – gamtinės dujos arba M-100 markės mazutas. Mazuto ūkis pradėtas eksploatuoti 1983 m. gruodžio mėnesį. Mazuto ūkyje yra 4 rezervuarai (po 20000 t. talpos). Mazutui išpilti įrengta estakada, kurioje vienu metu telpa 52 geležinkelio cisternos.
Kiekvienas garo katilas gali pagaminti 700 t/h perkaitinto garo, slėgis 140 bar, garo temperatūra 545 °C. Perkaitintas garas iš katilų patenka į turbinos aukšto slėgio dalį. Aukšto slėgio cilindre atidirbusio garo dalis grįžta į katilą ir jis vėl yra perkaitinamas. Šio garo slėgis yra 25 bar ir jis nukreipiamas į vidutinio slėgio turbinos dalį, o po to į žemo slėgio dalį. Vienu metu katile galima kūrenti ir dujas, ir mazutą. Degimo metu susidarę dūmai šalinami dūmsiurbiais per 250 m kaminą.
Pagal šilumos tiekimo ciklą abi Vilniaus termofikacinės elektrinės sujungtos nuosekliai. Grįžtantis iš šilumos tinklų vanduo pirmiausia pašildomas VE-2 turbinų kondensatoriuose ir šildytuvuose. Po to pirmo pakėlimo tinklo siurbliais nukreipiamas į VE-3 horizontaliuosius tinklo vandens šildytuvus, kuriuose gali būti pašildytas iki 114 °C. Tada šis vanduo antrojo pakėlimo siurbliais vėl grąžinamas į VE-2, kur, priklausomai nuo oro temperatūros, dar pašildomas vandens šildymo katiluose ar daugiau nešildytas tiekiamas į miesto šilumos tinklus. VE-2 termofikacinė schema gali veikti autonomiškai, t. y. ir be VE-3.