cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nekombatantas
Nekombatantams nepriskiriami neteisėti kombatantai.
Felacija
Praktika
Pagrindinis felacijos aspektas – oralinė varpos stimuliacija, kuomet ši yra apžiojama burna ir, pasitelkiant liežuvį bei lūpas, dirginama, siekiant lytiškai sujaudinti savo partnerį. Dažniausiai sekso partneris varpą stimuliuoja ritmiškai judindamas lūpas pirmyn ir atgal, stengdamasis išvengti jos kontakto su dantimis. Felacijos metu taip pat galimas oralinis vyro kapšelio lytinis dirginimas jį laižant, čiulpiant arba apžiojant visa burna. Šio akto metu ejakuliacija gali įvykti ir partnerio burnoje.
Giedrė Gučaitė
Kūryba
G. Gučaitė buvo kūrybinės grupės „Archyvas“ narė, nuo 1983 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė. Surengė per dvidešimt personalinių parodų Varšuvoje ir Vroclave (Lenkija), Vienoje (Austrija), Atėnuose (Graikija), Vilniuje, Kaune, Birštone, Anykščiuose ir kitur.
Apipavidalino ir sukūrė iliustracijas vadovėliams „Jums mažieji“ (1981 m.), „Mažųjų skaitiniai“ (1986 m.), knygelėms vaikams „Šešios žąsys“ (1988 m., 2001 m.), „Vaikų pasaka“ (1990 m., 2008 m.), „Pasakos be galo“ (2007 m.), užsienio šalyse išleistoms knygoms „Mała historia dandyzmu“ (1995 m., Lenkija), „Die Argonauten“ (1997 m., Vokietija); žurnalams („Nemunas“, „Genys“, „Laimiukas“) bei laikraščiams („Dienovidis“) ir kt.
Felacija
Praktika
Kai kuriems asmenims felacijos aktas gali sudaryti papildomų sunkumų, nes šie pasižymi perdėtu ryklės reflekso jautrumu, tačiau ilgainiui šį refleksą įmanoma išmokti numalštinti. Kokią dalį varpos partneris gali apžioti burna priklauso nuo jos dydžio ir ilgio, bet įprastai aktą atliekantis partneris burna apžioja tik varpos galutinę dalį.
Giedrė Gučaitė
Kūryba
Dailininkė apdovanota žurnalo „Nemunas“ premija, diplomais Lietuvos gražiausios metų knygos konkursuose (1980 m., 1981 m., 1986 m., Vilnius) ir kt. 2009 m. jai paskirta Lietuvos Respublikos kultūros ir meno kūrėjo stipendija.
Felacija
Ejakuliacija
Vyras, kurio penis yra stimuliuojamas felacijos akto metu, patiria lytinį susijaudinimą; kuomet būtinas lytinio dirginimo periodas yra pasiektas, ejakuliacija yra neišvengiama ir sperma gali būti išlieta ant savo partnerio. Vyras gali savo varpą prieš artėjančią ejakuliaciją laikyti palei savo partnerio veidą ar kitas kūno vietas, tokias kaip kaklas, krūtinė ar krūtys.
Felacija pilna burna
miniatiūra|Iliustracija, vaizduojanti moterį, pilna burna stimuliuojančią vyro varpą. Felacija pilna burna (angl. deep-throating) yra lytinis aktas, kuomet asmuo pilnai apžioja visą partnerio varpą erekcijos būsenoje iki pat ryklės. Šią techniką, o kartu ir terminą Vakaruose išpopuliarino 1972 m. pornografinis filmas „Gili gerklė“. Įprastai asmuo, kuriam atliekama felacija, kontroliuoja akto eigą. Felacijai pilna burna būtina varpa, kuri būtų pakankamai ilga, jog pasiektų asmens ryklės žiotis.
Ši akto forma gali būti sudėtinga dėl ryklės reflekso, kurį išprovokuoja varpos kontaktas su minkštuoju gomuriu. Felacija pilna burna yra kitokio pobūdžio oralinė stimuliacija nei įprasta felacija – asmuo, atliekantis šį aktą, negali judinti liežuvio ar čiulpti.
Istorija ir kultūra
kairėje|miniatiūra|198x198px|Kamasūtroje vaizduojamas oralinis aktas. Žinių apie tai, kad felacija buvo praktikuojama, randama iš įvairių kraštų ir laikų. Seniausias felaciją atliekančios poros atvaizdas buvo rastas Egipte ant sarkofago, kuris datuojamas maždaug 2000 m. pr. m. e. Felacija buvo vaizduojama taip pat romėnų freskose. Viduramžiais felacija buvo laikoma ydingu, nedoru elgesiu, ypač kalbant apie moteris. XX amžiuje, ypač 2-ojoje pusėje, tolerancija felacijai žymiai padidėjo, todėl dabar Vakarų pasaulyje felacija, kaip ir kitos oralinio sekso formos (pvz., kunilingas), yra priimtina daugeliui porų, nors kai kurie žmonės tai vis dar vertina kaip moters pažeminimą ir amoralų veiksmą.
Indų filosofas ir Kamasūtros autorius Vatsijajana tvirtina, kad šį aktą kartu praktikuoja ir „neskaisčios moterys“, užsimena apie tradicinius nuogąstavimus dėl felacijos netyrumo, o valstybės praktikantus vadina meilės partneriais. Panašu, kad autorius sutinka su požiūriu, kad „išmintingas vyras“ neturėtų dalyvauti šiame akte, tačiau pripažįsta kad kai kuriais neįvardintais atvejais tai yra pateisinama.
Juozapas Adrijonas Masalskis
Juozapas Adrijonas Masalskis (, 1726 m. – 1765 m. birželio 6 d.) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valstybės ir karo veikėjas.
Biografija
Kilęs iš rusų kilmės Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų Masalskių giminės. Tėvas Mykolas Juozapas Masalskis, motina – Pranciška Oginskaitė. Broliai – Kazimieras Adrijonas Masalskis, Ignotas Jokūbas Masalskis, Jonas Mikalojus Masalskis, seserys – Kotryna Niesiolovskienė, Marijona ir Teresė Masalskaitės.
Šeima
1745 m. vedė Antaniną Radvilaitę (, 1730–1764 m.), LDK raikytojo ir generolo leitenanto Martyno Mikalojaus Radvilos dukrą iš Nesvyžiaus.
Giedrė Gučaitė
Kūryba
Menininkės darbų yra įsigiję Nacionalinis M.K.Čiurlionio dailės, Lietuvos dailės ir kiti muziejai, privatūs asmenys Lietuvoje ir užsienyje.
Juozapas Adrijonas Masalskis
Šeima
Vaikai:
Valstybės tarnyba
Gardino (nuo 1748 m.), Berznyko, Lazdijų, Propoisko ir Vislicos seniūnas, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės lengvosios kavalerijos pulkininkas, nuo 1754 m. – Abiejų Tautų Respublikos kavalerijos generolas majoras, nuo 1763 m. – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės generolas leitenantas.
1744, 1750, 1756, 1758 ir 1760 m. ATR Seimo pasiuntinys, 1752 ir 1754 m. – Seimo maršalka. Priklausė Čartoriskių politinei grupuotei Familia, buvo vertinamas kaip gabus politikas, siekęs pertvarkyti Abietų Tautų Respublikos valždios struktūras. Nuo 1764 m. - Generalinės LDK konfederacijos narys.
1748 m. Vyriausiojo Lietuvos Tribunolo deputatas ir maršalka, nuo 1754 m. Lietuvos dvaro paiždininkis.
Apdovanojimai
1761 m. apdovanotas Baltojo Erelio ordinu.
Čitos sritis
Čitos sritis buvo Rusijos rytuose, Sibire. Centras – Čita.
Istorija
Sritis įkurta 1937 m. rugsėjo 26 d. Panaikinta 2008 m. kovo 1 d., kai su Agos Buriatų autonomine apygarda sujungta į Užbaikalės kraštą.
Miestai
Didžiausi miestai 2002 m. (> 15 tūkst. gyventojų):
Pažeimenės geležinkelio stotelė
Pažeimenės geležinkelio stotelė – stotis Švenčionių rajono savivaldybės pietvakariuose, Pažeimenės kaimo pietvakariuose, prie Meros žemupio, šalia Žeimenos kairiojo kranto, Labanoro girioje, šalia Vilniaus–Daugpilio geležinkelio. Stoja traukiniai Vilnius–Turmantas.
Istorija
Stotelė įkurta 1908 m.
Gyventojai
Seniau buvo atskira gyvenvietė, bet 2015 m. sujungta su Pažeimenės kaimu.
Serj Tankian
Serj Tankian (g. 1967 rugpjūčio 21 Beirute, Libane) – armėnų kilmės JAV gyvenantis alternatyvaus metalo grupės System of a Down vokalistas.
Ankstyvasis gyvenimas ir karjera
Būdamas 8 metų persikraustė į Los Andželą ir su šeima įsiliejo į armėnų bendruomenę. Baigęs mokyklą jis studijavo verslo vadybą. Jis ketverius metus mokėsi dainavimo ir taip pat vaikystėje lankė privačias gitaros pamokas. 1993 m. suformavo grupę pavadinimu Soil kartu su Daron Malakian, kuris vėliau tapo System of a Down nariu. Tankian nėra vien System of a Down narys, bet taip pat turi nuosavą įrašų studiją „Serjical Strike Records“. Dainininkas taip pat yra dainavęs kartu su kitomis grupėmis dainas Dog Fashion Disco Mushroom Cult, Deftones Mein.
Tankianas taip pat yra aktyvus politikos srityje. Kartu su Tom Morello iš grupės Audioslave jis įkūrė organizaciją Axis of Justice. Jie kartu su armėnų kilmės atlikėju Arto Tunçboyacıyan 2003 m. pasivadinę grupe „Serart“ įrašė to paties pavadinimo albumą. Tankianas dažnai viešai sako kalbas nukreiptas prieš smurtą ir neteisybę visuomenėje.
2007 m. išleistas solinis albumas „Elect The Dead“.
Sydsvenskan
„Sydsvenskan“ – dienraštis, leidžiamas Malmėje, Švedijoje. Laikraščio savininkas – „Bonnier“. Daugiausia platinamas pietiniame Skonės regione.
Istorija
Laikraštis įsteigtas 1870 m. 1871 m. susijungė su „Snällposten“ (įsteigtas 1848 m.). 1994 m. laikraštį įsigijo įmonių grupė „Bonnier“.
2004 m. spalio 5 d. laikraštis nuo broadsheet formato perėjo prie compact.
Komensalizmas
Komensalizmas (prancūzų k. – commensal – bendrastalis) – simbiozės forma, kai partneris yra būstas ir maisto šaltinis, tačiau tai jam nekenkia. Pavyzdžiui, kai kurie jūriniai polipai apsigyvena ant stambių žuvų ir minta jų išmatomis.
Bielsko rajonas
Bielsko rajonas  – administracinis vienetas, egzistavęs 1940–1941 m. ir 1944–1945 m. Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR teritorijoje, Balstogės srityje su centru Bielsko mieste.
Bravia Chaimite
Bravia Chaimite – Portugalijos gamybos šarvuotis, kurį gamino Portugalijos kompanija „Bravia“. Šiuos šarvuočius Portugalijos ginkluotosios pajėgos naudojo kolonijiniuose karuose (1967–1974 m.) Angoloje, Mozambike ir Portugalijos Gvinėjoje.
Bielsko rajonas
Istorija
Rajonas įkurtas iš dalies 1939 m. rugsėjo pabaigoje Tarybų Sąjungos okupuotos Bielsko apskrities žemių. Rajonas egzistavo iki Vokietijos kariuomenės įsiveržimo 1941 m. birželio mėnesį. Po šio įsiveržimo rajonas buvo priskirtas vokiškajai Balstogės sričiai. Nuo 1944 m. pabaigos iki 1945 m. rugpjūčio vėl priklausė Baltarusijos TSR. 1945 m. rugpjūčio 16 d. rajonas buvo perduotas Lenkijos Liaudies Respublikai, kur pateko į naujai įkurtos Bielsko apskrities sudėtį.
Bravia Chaimite
Tada ginkluotėje buvo du Chaimite variantai: Abu variantai turėjo 155 AG dyzelį su automatine pavarų dėže. Didžiausias greitis – 99 km/val. Šarvai atlaiko 7,62 mm NATO kalibro kulkas.
Mažieji Grūžiai
Mažieji Grūžiai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Grūžių. Čia būta baronų fon Radenų valdų ir dvaro.
Istorija
Baronai fon Radenai Lietuvoje įsikūrė XVIII a. Pirmasis Mažųjų Grūžių savininkas buvo Karl Dietrich von Rahden (1752–1797). Paskutiniais savininkais buvo Eduardas Leonas ir Nina fon Radenai. I pasaulinio karo metais baronas kariavo įvairiuose frontuose, o vėliau buvo suimtas bolševikų ir kalintas Sibiro kalėjimuose. 1922 m. sugrįžo į Lietuvą, bet dvaras tuo metu buvo apgailėtinos būklės. Dvaro rūmai sudegė dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą. Ant jo pamatų buvo pastatytas nedidelis namas svečiams ir ūkvedžiui. Išlikęs mažesnis pastatas tapo pagrindiniu šeimos namu. Baronienės pastangomis atkurtas parkas ir sodas su alėjomis, bei tvenkiniai. Prieš Antrąjį pasaulinį karą Eduardas Leonas ir Nina fon Radenai persikėlė į Panevėžį, kuriame netrukus po karo ir mirė.
Gevjunė
Skandinavų mitologijojethumb Gevjunė (Gevjona – „santuoka“) – deivė pranašė, skaistybės ir derlingumo deivė. Odino sūnaus karaliaus Skjoldo žmona. Ji yra visų mitinių danų karalių protėvė.
Gevjunė priklauso asams ir vanams. Siejama su skaistybe, žemdirbyste (plūgu) ir sėkme. Merginos, kurios mirdavo nekaltos, patekdavo į Gevjunės rūmus, kur tarnaudavo deivei.
Pagal mitą, Odinas pasiuntė Gevjunę gauti gabalą žemės iš švedų karaliaus Giulvio (Gilfio). Karalius pažadėjo padovanoti Gevjunei tiek žemės, kiek ji išars per vieną naktį. Gevjunė pavertė savo keturis sūnus milžinus jaučiais ir suarė didelį žemės plotą, kurį vėliau įstūmė į jūrą. Taip atsirado Zelandijos sala bei Malareno upė.
Čeliabinsko sritis
Čeliabinsko sritis  – Rusijos sritis pietų Urale ir Vakarų Sibiro žemumoje. Ribojasi su Kazachija pietryčiuose, Baškirija vakaruose, Sverdlovsko sritimi šiaurėje, Orenburgo sritimi pietuose ir Kurgano sritimi rytuose. Centras – Čeliabinskas.
Pagrindinės pramonės šakos yra mašinų gamyba ir metalo apdirbimas, regione taip pat yra gamtinių išteklių – geležies rūdos, cinko ir kt.
Istorija
Sritis įkurta 1934 m. sausio 17 d. Čeliabinsko tvirtovė pastatyta 1736 m., tačiau daugiau gyventojų srityje ėmė kurtis XIX a., po to kai čia buvo nutiestas geležinkelis.
Geografija
Sritis įsikūrusi Pietų Uralo kalnuose ir Užuralėje. Aukštis iki 1406 m. Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -16-18 °C, liepos mėnesio +17-20 °C. Per metus vidutiniškai iškrenta 300–500 mm kritulių. Rytinės srities upės priklauso Kamos baseinui (Ufa), pietinės – Uralo baseinui (Uralas), rytinės – Tobolo baseinui (Miasas, Ujus). Gausu ežerų (Uvildai, Turgojakas ir kt.). Vakaruose, kalnų šlaituose auga mišrieji miškai, pietuose plyti miškastepės ir stepės.
Gyventojai
Tautinė sudėtis pagal 2002 m. surašymą:
Miestai
thumb|250px|Srities vakarinės dalies kraštovaizdis
Didžiausi miestai 2002 m. (> 30 tūkst. gyventojų):
Šiaurės vilajetas
Šiaurės vilajetas  – Sudano vilajetas. Yra šiaurės vakarinėje šalies dalyje, Nubijos regione. Administracinis centras – Dongola.
Geografija
Teritorija turi sieną su Egiptu ir Libija. Rytine dalimi teka Nilas (yra dalis Nasero tvenkinio), tuo tarpu likusią dalį daugiausia užima Sacharos dykuma. Ties šiaurės vakariniu pakraščiu yra Džebel Uveinato masyvas. Prie Nilo yra senovės Nubijos miestų liekanų (Napata, Senoji Dongola, Kerma, Džebel Barkalis).
Administracinis suskirstymas
Vilajetas padalintas į 4 rajonus:
Pavirvytės dvaras
Pavirvytės dvaras – Pavirvytėje, Viekšnių seniūnijoje (Mažeikių rajone), dešiniajame Virvytės krante, prie kelio iš Kapėnų į Palnosus.
Istorija
Dvaro rūmai statyti XIX a. pradžioje. Iki 1840 m. dvaro savininkas buvo Ilinčius. 1840 m. dvarą įsigijo Juozas Paulavičius. Vėliau dvaras atiteko jo sūnui Edvardui Paulavičiui, buvusiam Kališo (pietvakarių Lenkijoje) gimnazijos direktoriui. Atsidėkodami už nuoširdų darbą gimnazijos steigėjai atsisveikindami jam padovanojo gimnazijos biblioteką, kurią pedagogas parsigabeno į Pavirvytę. Galima sakyti, kad čia – viešųjų bibliotekų Ventos krašte užuomazgos, nes Paulavičiai keitėsi knygomis su kitų dvarų raštingais savininkais. Į Pavirvytę knygų 8 kilometrus iš Viekšnių pėsčiomis žingsniuodavo ir būsimieji profesoriai Mykolas, Vaclovas bei Viktoras Biržiškos, knygomis buvo keičiamasi ir su gausius tuo metu literatūros rinkinius turėjusiais Santeklių, Daubiškių dvarais. Iš dvarininkų Paulavičių giminės kilusi ir garsaus lietuvių rašytojo Balio Sruogos žmona Vanda Daugirdaitė-Sruogienė, karo nublokšta į Vakarus ir daugiau į tėviškę nebegrįžusi. E. Paulavičius apie 1910 m. dvarą pardavė Viktorui Nagurskiui, kuris valdė jį iki Pirmojo pasaulinio karo.
Dvaro pastatus supo ūksmingas parkas, išlikęs iki šių dienų. Parkas už dvaro namo terasomis leidosi į Virvytės slėnį. Tašyto granito pakopų laiptai ir alėjos buvę apsodinti karpomais jazminų ir alyvų krūmais.
Išliko apie 7,6 ha buvusio dvaro sodybvietė, pagrindinis pastatas – medinis gyvenamasis namas. Apie 1900 m. užveistas ir 10 hektarų sodas, kuris kolūkinės santvarkos buvo sunaikintas po II pasaulinio karo.
Dzenas
Dzenas – tai dhjana praktikoje. Dhjana (sanskr. dhyāna) yra proto sutelktumas, meditatyvus pasinėrimas į savastį, kurio metu pranyksta visos dvilypės skirtys, kaip aš – tu, subjektas – objektas, tikrumas – netikrumas. Dzeną galima aiškinti egzoteriškai ir/arba ezoteriškai.
thumb|left|200px|[[Bodhidharma]]
Egzoteriškai dzenas, arba čan, jeigu kalbama apie šios srovės vystymąsi Kinijoje (ypač pradiniu laikotarpiu), yra mahajanos budizmo mokykla, mūsų dienomis įgyjanti visiškai savarankiškos budizmo srovės statusą, kuri išsivystė VI–VII amžiuje iš dhjanos budizmo, kurį į Kiniją atnešė Bodhidharma, susidūrusio su čia jau buvusiu daoizmu. Šiuo požiūriu dzenas yra religija, kurios mokymas ir praktiniai užsiėmimai yra skirti savęs pažinimui (kenšo, satori) ir galutiniam asmens atbudimui, kokį išgyvena buda.
Aibė (prekybos aljansas)
Aibė – prekybos įmonių aljansas. Dėl to prekybos tinklo parduotuvės priklauso skirtingiems verslininkams.
Violeta Kelertienė
Violeta Kelertienė (g. 1942 m. gegužės 7 d. Kaune) – Lietuvos literatūros tyrinėtoja, daktarė (1984 m.), Vilniaus pedagoginio universiteto garbės daktarė (1997 m.).
Biografija
1944 m. su tėvais pasitraukė į Vakarus. 1962 m. Toronto universitete baigė anglų kalbą ir literatūrą. 1976–1979 m. dirbo Viskonsino universitete Madisone. Nuo 1984 m. Ilinojaus universitete Čikagoje dėsto lietuvių kalbą ir literatūrą, nuo 1993 m. Lituanistikos katedros vedėja. Nuo 1988 m. Lituanistikos instituto pirmininkė. 1996 m. buvo išrinkta Baltijos studijų plėtros asociacijos (AABS) prezidente. Nuo 1997 m. žurnalo „Metmenys“ (iki 2006 m. su R. Šilbajoriu), nuo 1999 m. žurnalo „Lituanus“ redaktorė.
Mokslinė veikla
Parašė studiją „Marius Katiliškis“, sudarė straipsnių apie jį rinkinį „Išėjęs negrįžti“ (1986 m.) ir lietuvių prozos vertimų antologiją „Įeikite į mano laiką“ (Come into my Time 1992 m.). Žurnaluose „Aidai“, „Akiračiai“, „Journal of Baltic Studies“, „Lituanus“, „Metai“, „Metmenys“, „World Literature Today“ paskelbė straipsnių, recenzijų apie dabartinę lietuvių prozą ir dramaturgiją, moterų literatūros problematiką, XX a. pradžios lietuvių literatūrą.
Vileikiai (Kelmė)
Vileikiai – kaimas Kelmės rajone, 3 km į vakarus nuo Grinių, Kražantės dešiniajame krante, prie kelio. Kaime yra trečiasis pagal dydį Lietuvoje Vileikių (Kriaučiaus) akmuo.
Pryšmančiai
Pryšmančiai – kaimas pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 2 km į vakarus nuo Kretingos, prie kelio ir Tenžės upelio. Seniūnaitijos centras. Veikia 6 vėjo jėgainės.
thumb|300px|Pryšmančių kapinynas
Istorija
Apylinkėse gyventa jau žalvario amžiuje. Apie tai liudija Patenžės durpyne rasti žalvarinis įmovinis ietigalis ir įvijinis smeigtukas. Rytinėje kaimo dalyje yra II – V a. kapinynas, vadinamas Varnų pušynėliu, ir VII – XIII a. kapinynas, vadinamas Švedkapiu. Tarp kapinynų Tenžės dešiniojo kranto šlaite stūkso akmuo, vadinamas Laumės kūliu.
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Pryšmančiai paminėti 1566 m. Kretingos valsčiaus inventoriuje. Kaimas priklausė Kretingos vaitijai, o jo žemės plytėjo abipus Tenžės upės. Rytuose ir šiaurėje jos ribojosi su Kretingos ir Kvecių, vakaruose – su Palangos seniūnijos Virkštininkų (dab. Vydmantai), pietuose – su Prūsijos kunigaikštystės žemėmis. Pryšmančiuose gyveno 40 žemdirbių šeimų, kurios iš Kretingos dvaro savininkų nuomojo 40 valakų (880 hektarų) ariamos žemės bei 6 valakus (132 hektarus) ganyklų ir šienaujamų pievų.
Per XVII – XVIII a. karus dėl Livonijos ordino žemių, Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė neteko dalies pasienio teritorijų – vokiečiai užgrobė pietinę dalį Pryšmančių, Virkštininkų ir Kretingos kaimų žemių, kurių nebegrąžino. 1709–1711 m. kaimą nusiaubė maro epidemija. Mirę kaimiečiai buvo laidojami dvejose kapinėse. Senosios kapinės veikė šalia II–V a. kapinyno, Varnų pušynėlio kalvoje, prie Gadeikupio. Daugėjant mirštančiųjų, kitos kapinės buvo įrengtos arčiau gyvenvietės, prie Rąžės upelio. XVIII a. pabaigoje kapines uždarius, abi buvo pavadintos Marų kapeliais, o mirusiesiems atminti pastatyti monumentalūs kryžiai ir stogastulpiai.
1771 m. Pryšmančiuose gyveno 38 šeimos, prie kelio į Palangą stovėjo medinė smuklė, kurioje keleiviai galėjo pavalgyti ir pernakvoti. XIX a. pirmoje pusėje Kretingos dvarininkai grafai Zubovai kaimo žemėse įkūrė Pryšmančių dvarą, kurį sudarė du ūkiniai padaliniai – Pryšmančių ir Platonavo palivarkai. Dvaro administracinis centras įsikūrė Pryšmančiuose, o sodybos pastatai iškilo abipus Kretingos–Palangos, o dalis – prie Pryšmančių–Liepynės kelio. Kuriant dvarą, kaimo sodybos buvo nugriautos, o teisę į nuomotą žemę praradę valstiečiai paversti kumečiais ir apgyvendinti prie dvaro centre pastatytuose kumetynuose. Pryšmančiai neteko dalies žemės, buvusios kairiajame Tenžės krante. Jas Kretingos dvaro valdytojai prijungė prie Kretingos kaimo žemėje įkurto palivarko, kurį kunigaikščio Platono Zubovo garbei pavadino Platonavu. 1841 m. Pryšmančių dvaro administratorius pulkininkas Zegerkrancas apsodino spygliuočių medžių mišku nedirbamas ir nederlingas Pryšmančių palivarko žemes, esančias paribyje su Virkštininkų kaimu. Taip atsirado Pryšmančių miškas.
Nuo XVII a. pradžios Pryšmančiai priklausė Kretingos parapijai. Jų gyventojų dvasiniu gyvenimu rūpinosi bernardinai (pranciškonai observantai) kunigai. 1827 m. kaime buvo 26 katalikų kiemai, 1846 m. – 18 dūmų.
XIX a. pradžioje prie Palangos kelio pastatytame akmenų mūro pastate buvo įkurdinta Rusijos imperijos pasienio sargybos užkarda. Pasienio sargybiniai budėjo Rusijos–Vokietijos pasienyje, gaudydavo ir bausdavo kontrabandininkus ir kitus sienos pažeidėjus. Ypač spaudos draudimo metais rusų žandarai persekiojo knygnešius, kuriuos bausdavo didelėmis piniginėmis baudomis, sodindavo į kalėjimą ar net ištremdavo į Sibirą.
Pryšmančių dvare 1920 m. gyveno 18 katalikų šeimų, o 1923 m. buvo 7 kiemai. Vykdant Lietuvos žemės reformą, 1926 m. dvaras buvo išparceliuotas. Jo žemes valstybė nusavino ir išdalino kovose dėl Lietuvos nepriklausomybės dalyvavusiems kariams savanoriams ir dvaro kumečiams, kurie atkūrė Pryšmančių kaimą. Dvaro centrą su 80 hektarų žemės valstybė grafui Aleksandrui Tiškevičiui išnuomavo, o vėliau atidavė kaip kompensaciją už kitas nusavintas žemes.
Tarpukariu Pryšmančių žemės ribojosi su Klaipėdos kraštu. 1939 m. Vokietijai kraštą aneksavus, buvo įkurta Pasienio policijos Kretingos rajono Pryšmančių sargyba, kurią sudarė 12 policininkų, saugojusių sieną nuo Kretingos iki Palangos. 1940 m. Lietuvą okupavus Raudonajai armijai, sienos apsauga ėmė rūpintis NKVD pasienio kariuomenė. Enkavedistai evakavo iš pasienio zonos visus gyventojus, nugriovė joje stovėjusias sodybas, įrengė apsaugines kontrolines juostas ir įtvirtintas kliūtis. 1940 m. vasarą į Pryšmančių dvarą gyventi persikėlė grafas Aleksandras Tiškevičius su sūnumi, Lietuvos kariuomenės atsargos karininku Kazimieru Tiškevičiumi ir dukra Imakulata. Tačiau evakuodami pasienio zonos gyventojus, enkavedistai netrukus juos iškeldino į Židikus.
Po karo Pryšmančių dvaras tapo Kretingos tarybinio ūkio skyriumi, o kaimo gyventojai buvo paversti žemės ūkio darbininkais. Per masinius trėmimus iš Pryšmančių į Irkutską, Krasnojarsko kraštą buvo išvežtos kelios šeimos. Vėliau Pryšmančiai tapo Vydmantų agroprekybinio tarybinio ūkio pagalbine gyvenviete. Būdama netoli Kretingos ir Palangos, gyvenvietė išvengė liūdno daugelio Lietuvos kaimų likimo, neištuštėjo, o toliau auga. 2008 m. nutiestas vandentiekio ir nuotėkų tinklas.
Daron Malakian
Daron Vartan Malakian (arm. Տարոն Վարդանի Մալաքյան, gimė 1975 m. liepos 18 d. Holivude) – buvęs alternatyvaus metalo grupės System of a Down gitaristas iki grupės paskelbtos pertraukos 2006 metais.
Šiuo metu grupės Scars on Broadway gitaristas ir pagrindinis vokalistas.
Asmeninis gyvenimas
Dabar Daron’as gyvena Los Andžele savo paties namuose. Kolekcionuoja žvakes, persiškus kilimus, instrumentus ir kaukoles. Malakian’o šeima gyvena Irake. Daron’as buvo nominuotas ir išrinktas žurnalo „Metal Edge“ kaip vienas geriausių metų gitaristų, užėmęs ketvirtą vietą.
Mėgstamos frazės:
Gindviliai (Kupiškis)
Gindviliai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Palėvenėlės, prie Mituvos upės.
Daron Malakian
Asmeninis gyvenimas
Kai Malakian’as buvo dar vaikas, jis lankė Rose & Alex Pilibos' armėnų mokyklą Holivude, tačiau kaip jis dabar pats teigia – tai buvo tikras košmaras, todėl išėjo iš šios mokyklos. Tada pradėjo lankyti Ruzvelto vidurinę mokyklą.
Gindviliai (Kupiškis)
Šaltiniai
thumb|left|240px|Pakelės kryžius prie Gindvilių
Daron Malakian
System of a down
Malakianas parašė didelę dalį visos grupės System of a Down muzikos ir šiuo metu taip pat dažnai atlieka vokalisto ir tekstų kūrėjo vaidmenį. Kaip ir kiti grupės nariai, Daron Malakianas yra armėnų kilmės.
1995 metais jo parašytas eilėraštis „Victims of the Down“ įkvėpė grupės narius pakeisti pavadinimą į „System of a Down“.
Petaras Stojanovas
thumb|Petar Stojanov Petaras Stefanovas Stojanovas (g. 1952 m. gegužės 25 d. Plovdivas, Bulgarija) – bulgarų politikas, teisininkas, nuo 1997 iki 2002 m. trečiasis Bulgarijos Prezidentas.
Brolis Emilis Stojanovas, EP narys, politikas.
Biografija
1976 m. Kliment Ohrid universitete su pagyrimu baigė teisę.
1978–1990 m. advokatas Plovdive.
1990 m. Plovdivo SDS pirmininkas. 1992 m. teisingumo viceministras (Filip Dimitrow vyriausybėje, SDS).
2001 m. po nesėkmingų rinkimų pasitraukė iš politikos.
Vedęs. Turi du vaikus.
Nambungo nacionalinis parkas
Nambungas – nacionalinis parkas Vakarų Australijoje (Australija), 162 km į šiaurės vakarus nuo Perto. Jame yra Pirštuotoji dykuma.
left|thumb|240px
Pašventupis
Pašventupiu vadinami kaimai:
Jaunadaris
Jaunadaris – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybės pietvakariuose, Labanoro–Pabradės miškų apsuptyje, kairiajame Žeimenos krante, prie geležinkelio Vilnius–Turmantas. Yra Žeimenos geležinkelio stotelė. Prie Jaunadario prijungtos seniau atskiromis gyvenvietėmis laikytos geležinkeliečių būdelės.
Ilopangas
Ilopangas  – vulkaninis ežeras Salvadoro centrinėje dalyje, San Salvadoro ir Kuskatlano departamentuose. Tai didžiausias šalies ežeras. Telkšo 8 x 11 km matmenų vulkaninėje kalderoje, netoli į rytus nuo San Salvadoro, 440 aukštyje. Susidarė po katastrofiško ugnikalnio išsiveržimo V a. Išsiveržimo metu piroklastų srautai nusiaubė majų miestus, išmesta 25 km³ tefros. Vėlesni išsiveržimai sudarė lavos kupolus, iš kurių kai kurie tapo Ilopango ežero salomis (Islas Quemadas).
Svarbiausias pakrantės miestas – Ilopangas. Ežeras – svarbus poilsinis, turistinis šalies objektas.
Kombatantas
Kombatantas – asmuo, tiesiogiai ir teisėtai dalyvaujantis karo veiksmuose, valstybės ar kito ginkluoto konflikto subjekto (pvz., išsivadavimo judėjimo), dalyvaujančio tarptautiniame ginkluotame konflikte, ginkluotųjų pajėgų narys. Kombatantais laikomi ir vaikai iki 15 m., tiesiogiai dalyvaujantys karo veiksmuose.
Teisėti kombatantai yra asmenys, atitinkantys žemiau aprašytus kriterijus; patekę nelaisvėn jie tampa karo belaisviais, kuriuos gina atitinkamos tarptautinės teisės normos. Neteisėtais kombatantais laikomi asmenys, kurie nėra ginkluotųjų pajėgų nariai ar partizanai ir neturi teisės dalyvauti ginkluotame konflikte (pvz., samdiniai ar civiliai, tiesiogiai dalyvaujantys ginkluotos kovos veiksmuose). Paimti į nelaisvę jie neįgyja karo belaisvio statuso, juos leidžiama traukti baudžiamojon atsakomybėn už dalyvavimą ginkluotame konflikte, tačiau draudžiama su jais susidoroti vietoje. Tokius asmenis gali teisti tiktai kompetentingas tribunolas.
Karo veiksmuose nedalyvaujantys civiliai, medicinos personalas (įskaitant karo medikus) bei religinis personalas (pvz., karo kapelionai) laikomi nekombatantais.
Kombatantų įvairovė
Kombatantais pripažįstami (pagal 1949 m. Ženevos konvencijas ir 1977 m. jų papildomus jų protokolus dėl karo aukų apsaugos):
Skiriamieji ženklai
Teisėti kombatantai turi turėti iš toli matomus skiriamuosius ženklus ir atvirai nešioti ginklus. Ginkluotųjų pajėgų ar kitų sukarintų struktūrų atstovai nuo civilių skiriasi dėvima uniforma. Tačiau uniforma ar aiškiai matomi skiriamieji ženklai nėra privalomas ir esminis kombatanto požymis. Naktį ar užsimaskavusių karių skiriamieji ženklai nematomi, tačiau jie dėl to kombatanto statuso nepraranda.
Pagal 1949 m. Ženevos konvencijų I papildomo protokolo nuostatas, kombatantai privalo atvirai nešioti ginklą tik kiekvieno karinio susidūrimo metu arba tada, kai ruošiamasi kariniam susidūrimui ir juos mato priešas bei privalo laikytis kariavimo taisyklių ir papročių.
Nuorodos
לוחם
PDF
right|150px PDF – atviro standarto formatas, skirtas elektroniniam dvimačiam dokumentui atvaizduoti. PDF sukurtas ir tvarkomas korporacijos „Adobe Systems“.
Į PDF failą gali būti įtraukiami tekstas kartu su jam naudojamais šriftais, vektoriniai, rastriniai ir daugialypės terpės vaizdai. PDF leidžia CMYK ir RGB spalvų paletes. Rastriniai vaizdai gali būti keliais būdais suspaudžiami. Formatas numato dokumento elektroninį parašą.
PDF formatas plačiai naudojamas, kai norima užtikrinti, kad gavėjas matytų tokį patį vaizdą, kaip ir dokumento siuntėjas.
Programinė įranga
Paplitusioms operacinėms sistemoms prieinami įvairių kūrėjų nemokamos bei laisvai platinamos PDF atvaizduojančios programos. (Adobe Reader, Foxit Reader, Xpdf ir kt.)
PDF kūrimui pritaikytos programos yra mažiau paplitusios. Tai dažniau profesionaliems maketuotojams skirti įrankiai, pavyzdžiui, pdfTeX – TeX maketavimo programos versija, skirta darbui su PDF.
Liepynė
Liepynė – kaimas Kretingos rajono savivaldybės pietvakarinėje dalyje, 4 km į vakarus nuo Kretingos.
PDF
Programinė įranga
Mažiau patyrę vartotojai PDF kūrimui naudojasi konverteriais. Biuro programų paketai LibreOffice bei Apache OpenOffice gali padaryti PDF failą iš bet kokio palaikomo dokumento (pvz., tekstinio dokumento ar pateikties), naujesnės versijos taip pat gali ir atverti bei keisti (redaguoti) PDF failus.
Regina Zdanavičiūtė
Biografija
1943 m. baigė Panevėžio mergaičių gimnaziją ir Juozo Miltinio dramos studiją, iki 2003 m. dirbo Panevėžio dramos teatre.
Buvo ištekėjusi; vyras Stasys Petronaitis (g. 1932), aktorius. Palaidota Ramygalos gatvės kapinėse.
Göteborgs-Posten
„Göteborgs-Posten“ – dienraštis, leidžiamas Geteborge, Švedijoje. Laikraščio savininkas – „Stampen“ AB.
Istorija
Laikraštis įsteigtas 1813 m., bet jau 1822 m. jo leidyba buvo nutraukta. Laikraštį vėl leisti pradėta 1850 m. Septynis kartus per savaitę leisti pradėta 1939 m.
2004 m. spalio 5 d. laikraštis nuo broadsheet formato perėjo prie compact.
Tiražas
1998 m. laikraščio tiražas siekė 258 000 egz. darbo dienomis ir 286 000 egz. sekmadieniais. 2005 m. tiražas siekė 245 900 egz. 2010 m. – 227 200 egz. 2012 m. – 189 400 egz. 2013 m. – 173 700 egz.
Airiška virtuvė
Airiška virtuvė – viena iš vakarietiškų virtuvių, kurios tradicijos paplitusios Airijoje.
Tradicinė airių virtuvė veikiau rūpinasi kokybišku maisto gaminimu negu stengiasi užvaldyti vaizduotę, gana paprastai ruošiami patiekalai puikiai tinka palaikyti žmogaus gyvybines funkcijas, o ne sukelti nuostabą. Airiškajai kulinarijai beveik nepadarė įtakos nei prancūziškoji, nei kitų Europos kraštų virtuvės. Šviežios, upėse sugautos lašišos, aukščiausios rūšies pieno produktai, sultinga ėriena ir gardi bekoniena – puikūs daugelio nelabai įmantrių airiškųjų valgių sudedamuosios dalys.
Tradicinė airių virtuvė
Airiai dažniausiai maitinasi sočiais pusryčiais, verda košes, kepa bekonieną, kiaušinius, žuvį, desertui pasiskrudina duonos, pasitepa ją marmeladu ir sušveičia užsigerdami kava arba arbata. Pusiaudieno valgymas, vadinamieji pietūs, svarbiausias dienos stiprinamasis. Vakare airiams patiekiama lengvai virškinama vakarienė.
Airijos virtuvės istoriją gana stipriai pakreipė bulvės, kurias, kaip manoma, XVI a. pabaigoje atvežė Anglijos kolonistai. Bulvės airių šaliai, kurią nuolatos persekiojo bado pavojus, buvo tikra dovana, pasodintos nederlingose dirvose, palyginus su grūdinėmis kultūromis, bulvės duodavo šešeriopą derlių. Žmonėms ir galvijams bulvės tapo pagrindiniu maisto produktu. 1845 m. airių bulves apniko amaras, derlius žlugo, badavo ištisos šeimos.
thumb|left|[[Airiai|Airių užaugintos bulvės]]
Iš bulvių airiai ruošia daug tradicinių valgių, pavyzdžiui, iškeptus keptuvėje bulvinius pyragėlius iš trintų bulvių su sviestu ir tuščialaiškiais česnakais. Taip pat bulvė – pagrindinė sriubų, troškinių ir tešlų sudedamoji dalis. Be jos neįsivaizduojamas airiškasis troškinys, tradiciškai gaminamas iš avies ar ėriuko kaklo, svogūnų ir bulvių. Juoda duona, kurios tešla maišoma su pasukomis ir išpurenama geriamąja soda, kepama bet kuriame Airijos kampelyje. Arių – žvejų kaimeliuose ir pakrantės miestuose gausiai gaminami patiekalai iš gardžiausių jūros produktų, pavyzdžiui, rūkytos skumbrės, sūdytos lašišos. Iš įvairiems Airijos rajonams būdingų valgių, minėtini: keptos Korko miesto kiaulės kojos ir Dublinietiškasis troškinys su kiaulienos dešrelėmis bei bulvėmis.
Airija taip pat garsi savo stipriu juodu porteriu, kurį 1759 m. pasauliui pristatė Artūras Ginesas. Airių porterį mėgstama gerti aludėse, tačiau dera ir virtuvėje, kur šio alaus pilama į jautienos troškinį ir riebų pyragą su vaisiais, šis pagardas suteikia patiekalui šiek tiek kartoką prieskonį.
Kitas nemažiau populiarus airių gėrimas – airiškasis viskis, daromas iš miežių salyklo, kviečių arba avižų ir brandinamas septynerius metus. Airiai viskį, kurį vadina usigne breatha ėmė gaminti pirmieji.
Mažieji Kudžionys
Mažieji Kudžionys – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Turgelių.
Šiaurės žaidynės
miniatiūra|Pirmųjų Šiaurės žaidynių plakatas (1901 m.) Šiaurės žaidynės – pirmasis tarptautinis žiemos sporto renginys, organizuotas 1901–1926 m. Pagrindinis žaidynių organizatorius – Švedijos centrinė sporto populiarinimo asociacija, taip pat vienas iš 5 pirmųjų Tarptautinio Olimpinio Komiteto narių Viktor Balck. XX a. 3-iojo dešimtmečio gale Šiaurės žaidynės sunyko pradėjus rengti žiemos olimpines žaidynes.
Žaidynės organizuotos 1901, 1903, 1905, 1909, 1913, 1917, 1922 ir 1926 m., visus kartus, išskyrus 1903 m., žaidynės vyko Stokholme. Dauguma dalyvių taip pat buvo švedai. Žaidynėse rengtos šuolių su slidėmis, ledo ritulio, skeletono, kurlingo ir kitų žiemos sportų varžybos. Be žiemos sportų kartais rengtos ir ne žiemos sportų (plaukimo, fechtavimosi) varžybos.
Jonava B
Jonavos "Jonava B" – Lietuvos futbolo komanda iš Jonavos. Tai dublerinė "Jonavos" klubo komanda. Ankstesniais metais žinoma "Fajetono", "Lietavos B" ir kitais pavadinimais.
Istorija
Jonavos futbolas turi ilgas tradicijas. Reprezentacinė komanda turėjo ir jaunimo komandą. Ji buvo įvairiai vadinama: "Fajetonu", "Lietava-2", o dabar yra naudojamas "Jonava B" žymuo.
Komandos spalvos
Komanda ankstesniais metais žaidė mėlynomis sportinėmis formomis: mėlyni marškinėliai, šortai ir kojinės. O svečiuose baltomis aprangomis. 2017 m. aprangos kodas tapo panašus į Argentinos futbolo rinktinės: juodi šortai, o marškinėliai žydri-balti, vertikaliais strypais.
"Bekų" trenerių štabas
Treneris - Eisvinas Utyra
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. rugsėjo 12 d.
Koatepekė
Koatepekė  – vulkaninis ežeras vakarų Salvadore, Santa Anos departamente, į pietryčius nuo Santa Anos miesto. Telkšo vulkaninėje kalderoje, susidariusioje prieš 72-57 tūkst. metų, 740 m aukštyje. Ežere yra vulkaninis kupolas – Teopano sala, kuri buvo majų šventviete. Aplink Koatepekės ežerą yra karštųjų versmių.
Promenada
Promenada ( 'pasivaikščiojimas') – terminas, apibūdinantis pasivaikščiojimui arba pėstiesiems sukurta erdvę ir yra dalinai naudojamas kaip sinonimas apibūdinti pėsčiųjų zoną.
Rėžiukas
Rėžiukas (Nasturtium) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso vienintelė Lietuvoje labai reta rūšis – paprastasis rėžiukas (Nasturtium officinale). Augalas 15-60 cm aukščio, su šakniastiebiu. Šaknyse yra jodo. Auga upių ir upelių krantuose, grioviuose, kartais tekančiuose vandenyse. Lapai plunksniški, su blizgančia viršutine puse. Žydi gegužės – rugpjūčio mėn. Vaisiai – pailgos ankštaros.
Lisonė
Lisonė – miestas Italijoje, Lombardijoje, Moncos ir Briancos provincijoje. Miestas yra 18 km nuo Milano. Lisonė miesto titulą prezidento dekretu gavo 1982 m. lapkričio 27 d.
Ekonomika
2011 m. mieste buvo 1029 pramoninės firmos, kuriose dirbo 3838 t. y. 34,59% dirbančiųjų. 948 aptarnavimo sferos firmose darbavosi 2879 darbuotojai. Iš viso Lisonėje buvo 11 095 darbuotojai, kurie sudaro 32,21% savivaldybės gyventojų.
Imigrantai
{| border="0"
Gindviliai (Rokiškis)
Gindviliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km į vakarus nuo Obelių, prie kelio. Į vakarus nuo kaimo auga Varaščinos miškas, teka Audrupys.
Dar nebučiuota (filmas)
Dar nebučiuota – 1999 m. JAV režisieriaus Radžo Gosnelio  lyrinė komedija. Peržiūros amžiaus riba : N-7.
Filmo premjera įvyko 1999 m. balandžio 9 d. JAV.
Siužetas
Džosė Geler – kukli ir nedrąsi jauna žurnalistė dirba populiariame dienraštyje. Kartą „pilkoji pelytė“ gauna užduotį – aprašyti moksleivių gyvenimą. Grįžti į mokyklą, kur iš jos nuolat visi tyčiojosi?! Žinoma!
Juk Džosė turi įrodyti viską galinti. Po kelių kosmetinių procedūrų, patariama brolio Robo, vieną gražią dieną mergina peržengia mokyklos slenkstį. O čia jos laukia juokingos situacijos, nesusipratimai ir pirmoji meilė. Galbūt šįkart išsipildys Džosės svajonė ir ją pirmą kartą pabučiuos vaikinas?…
Aktoriai
ir kt.
Olomega
Olomega  – ežeras pietryčių Salvadore, San Migelio departamente, 15 km į pietryčius nuo San Migelio. Per ežerą prateka Rio Grande de San Migelio upė.
Ežere yra didelė žuvų įvairovė, lankosi paukščiai (baltieji garniai, antys). Turizmas.
Šonų kalba
Šonų kalba arba čišona (chiShona) – Nigerio-Kongo kalbų šeimos, bantų kalbų grupės kalba. Vartojama daugiausia šonų tautybės žmonių, gyvenančių Zimbabvėje, Mozambike ir Zambijoje. Kartu su anglų ir šiaurės ndebelų kalba tai pagrindinė Zimbabvės kalba. Kalbančiųjų skaičius siekia 11-14 mln. žmonių.
Išskiriamos šios šonų kalbos tarmės:
Šonų kalba pradėta užrašinėti XX a. pr., o galutinai standartizuota amžiaus viduryje. 1957 m. išleistas pirmas romanas šia kalba „Feso“ (Solomon Mutswairo).
Žinduoliai
Žinduoliai, arba žvėrys (Mammalia) – stuburinių gyvūnų klasė.
Žinduoliai yra gyvavedžiai (išskyrus kloakinius, kurie deda kiaušinius) ir jauniklius žindo pienu.
Žinduolių evoliucijos istorija
Manoma, kad žinduoliai išsivystė iš cinodontų triaso periodo pabaigoje. Juros periode atsirado pantoterijai (išmirę kreidos periode), iš kurių kilo tikrieji žvėrys (Theria). Seniausioms žinomoms žinduolių fosilijoms yra 200 milijonų metų (juros periodas).
Oda ir jos dariniai
Žinduolių kūną dengia odos epidermio darinys – plaukai. Plauką sudaro stiebas (scapus) ir panirusi į odą šaknis (radix). Šaknis yra plauko maišelyje. Žinduolių kailis yra iš nevienodų plaukų. Ilgesni ir storesni plaukai vadinami akuotais, trumpesni ir garbanoti – vilnaplaukiais. Šių plaukų visuma sudaro pavilnę, kuri saugo kūną nuo nepalankių temperatūros svyravimų. Stori akuotai vadinami šeriais. Labai stori šeriai gali virsti kietais ir aštriais spygliais. Jais ginamasi nuo priešų (ežys, dygliatriušis, echidna).
Aktyviems naktiniams žinduoliams labai svarbūs stangrūs lytėjimo plaukai – vibrisės. Jos išsidėsčiusios nedidelėmis grupelėmis ant lūpų (ūsai), taip pat virš akių. Plaukai nuolat auga, todėl kailis periodiškai keičiamas. Žiemą jis esti tankesnis, vasarą plonesnis. Toks plaukų keitimo reiškinys vadinamas šėrimusi.
Skeletas ir raumenys
thumb|Mėlynojo banginio skeletas Žinduoliai turi 7 kaklo (ir žirafa taip pat), 12-14 krūtinės, 5-7 juosmens (šuns – 6), 3-46 uodegos slankstelius. Kaukolės dėžė stambi, joje kai kurie kaulai suaugo. Pirmos septynios šonkaulių poros kremzliniais galais būna prisitvirtinusios prie segmentuoto krūtinkaulio, sudarydamos krūtinės ląstą.
Žinduolių kojos prigludusios po liemeniu, o ne išžergtos kaip roplių. Dėl to judesiai greiti ir grakštūs. Dėl tokio kaulų funkcionavimo pagrindiniu pečių juostos kaulu tampa mentė. Išnyksta varnakauliai (juos turi tik kloakiniai), o greitai bėgiojančių – ir raktikauliai (plėšrieji, kanopiniai). Išsivysčiusius raktikaulius turi tik tie žinduoliai, kurie priekinėmis galūnėmis atlieka sudėtingus judesius (laipioja medžiais, rausia žemę).
thumb|150px|Žmogaus ir gorilos skeletai Dubuo uždaras iš apačios ir sudarytas iš klubakaulių, gaktikaulių ir sėdynkaulių. Tipiški žinduoliai vaikščioja keturiomis, eidami remiasi visomis letenomis ir turi po 5 pirštus. Daugelio laipiojančių žinduolių pirmasis pirštas atsilenkia. Nemaža dalis žinduolių dalį pirštų yra praradę (pvz., neporakanopiai turi tik vieną pirštą). Rausikų kojos būna labai raumeningos ir trumpos, su stipriais nagais. Banginių ir sirenų užpakalinės galūnės redukuotos, o priekinės virtusios plaukmenimis. Šikšnosparniai turi skraidomąją plėvę, kuri yra tarp pailgėjusių pirštų. Daugumos žinduolių stipriai išsivystę nugaros, galūnių ir jų juostų raumenys. Stiprūs raumenys judina ir apatinį žandikaulį.
Kvėpavimo organai
Žinduolių medžiagų apykaita greita, todėl jie turi intensyviai kvėpuoti. Visa jų kvėpavimo sistema tokio pat plano kaip ir žmogaus. Krūtinės srityje esanti ilga trachėja šakojasi į porą bronchų, kurie dar keletą kartų šakojasi iki smulkių bronchiolių, o šių galuose susiformuoja plonos pūslelės – alveolės. Alveolėse vyksta dujų apykaita. Kvėpavimo takuose išsivysto gerklų kremzlės, susidariusios iš antrojo ir trečiojo žiauninių lankų. Čia yra balso stygos. Kai kuriems žinduoliams būdingi garso rezonatoriai.
Kraujotakos organai
Didysis ir mažasis kraujo apytakos ratai nesikerta, o širdyje nuosekliai pereina vienas į kitą. Širdis – iš 4 kamerų. Yra tik kairysis aortos lankas. Venų sistemoje beveik išnyksta inkstų vartinė apytaka, o kepenų vartinė apytaka gerai išsivysčiusi.
Žinduolių kūno temperatūra pastovi, nors ji keliais laipsniais žemesnė, negu paukščių. Normali šuns kūno temperatūra 37,0-38,0 laipsniai.
Šalinimo organai
Žinduoliams būdingi antriniai (metanefriniai) inkstai. Inkstas – pupelės formos, iš vidinio įdubusio šono išeina šlapimtakis, pro čia taip pat išeina ir įeina kraujagyslės. Inksto žievė kompaktiška, joje gausu Malpigijaus kūnelių (nefronų), nuo kurių Baumano kapsulėmis prasideda vingiuoti šlapimo kanalėliai. Tokių kanalėlių inkste yra apie 2 mln. Perpjauta inksto šerdis yra vienos arba daugelio piramidžių formos. Tokia piramidė sudaryta iš tiesiųjų surenkamųjų šlapimo kanalėlių, kurie piramidės viršuje atsiveria į inksto geldelę, iš kurios šlapimas teka šlapimtakiu į šlapimo pūslę, o iš ten neporiniu šlapimkanaliu periodiškai šalinamas iš organizmo.
Žinduoliai, išskyrus ančiasnapius ir echidnas, kloakos neturi. Žinduolių šlapime, kitaip negu roplių ir paukščių, daugiausiai yra šlapalo ir tik šiek tiek šlapimo rūgšties.
Lytiniai organai
Vyriški lytiniai organai
Sėklidės – porinės, ovalios formos organai. Prie kiekvienos sėklidės yra jos prielipas, sudarytas iš vingiuotų sėklinių kanalėlių. Abu sėklatakiai (Volfo latakai) už šlapimo pūslės jungiasi su neporiniu šlapimkanaliu, kuris toje vietoje virsta urogenitaliniu kanalu, atsiveriančiu į išorę varpos gale.
Daugelio žinduolių sėklidės kirkšnių srityje sudaro kabantį kapšą. Tai būdinga kanopiniams, plėšriesiems ir primatams. Į sėklatakus atsiveria įvairios liaukos. Pažymėtina graužikų porinė pūslinė liauka. Jos išskyros, baigiantis kopuliacijai, patenka į makštį, tirštėja, ją užkemša kaip kamštis ir neleidžia iš jos ištekėti sėklai.
Urogenitalinio kanalo pradžioje atsiveria priešinė liauka. Jos išskyros atskiedžia sėklą ir sudaro šarminę terpę. Kopuliacijos organo (varpos) apačioje yra urogenitalinis kanalas, kurio viršuje ir šonuose susiformuoja akytkūniai. Lytiškai susijaudinus, akytkūnių vidinės ertmės pritvinksta veninio kraujo, todėl varpa pasidaro stangri ir labai padidėja.
Rilos vienuolynas
Rilos vienuolynas yra Bulgarijoje, Rilos kalnuose, 1 147 m virš jūros lygio. Nutolęs 117 km į pietus nuo Sofijos ir 29 km į rytus nuo Sofijos−Salonikų autostrados.
Žinduoliai
Lytiniai organai
Moteriški lytiniai organai
Rilos vienuolynas
Vienuolynas įkurtas X a. vienuolio Ivano Riliečio. Turkų priespaudos metais buvo bulgarų kultūros ir švietimo centras. Vienuolyno kompleksas užima 32 000 m² plotą, apjuostas 24 m aukščio akmeninėmis sienomis. Išliko senųjų pastatų (Chrelio bokštas, 1335 m., freskos XIV a.). Dabartiniai vienuolyno pastatai atstatyti XIX a. (po 1833 m. gaisro). Gyvenamieji korpusai akmeniniai, 3−4 aukštų, sudaro uždarą netaisyklingo penkiakampio plano kiemą; kiemo centre 5 kupolų Marijos gimimo cerkvė (1834−1860 m.). Kitas vienuolyno patalpas (jų apie 300) puošia freskos, medžio raižiniai.
Žinduoliai
Lytiniai organai
Kiaušidės – porinės. Žinduolių jos labai mažos, slypi pilvo ertmėje už inkstų, šalia gimdos. Subrendusios kiaušialąstės slenka 2 pakitusiais Miulerio latakais, kurie prasideda prie kiaušidės plačiu piltuvu. Pradinė latako dalis panaši į siaurą vingiuotą vamzdį. Toliau yra platesnė latako dalis – gimda.
Rilos vienuolynas
Rilos vienuolyno muziejuje yra ikonų, rankraščių su miniatiūromis, taikomosios dailės kūrinių, bibliotekoje apie 16 000 tomų senų knygų.
Žinduoliai
Lytiniai organai
Galinė Miulerio latako dalis virtusi makštimi, kuri, kaip ir šlapimkanalis, atsiveria į makšties prieangį. Kloakinių žinduolių abu Miulerio latakai atskirai atsiveria į kloaką. Sterblinių patelės neturi kloakos, tačiau yra 2 makštys, kurių priekinės dalys labai sustorėjusios į trumpą neporinę kišenę. Į ją atsiveria 2 gimdos. Dėl tokios makščių sandaros sterblinių patinų varpa yra dvišakė.
Žinduolių klasės statistika
Žemiau, pasaulio žinduolių rūšių statistikos sąrašas sudarytas pagal autoritetingą tarptautinį mamalogijos mokslo žurnalą Journal of Mammalogy, 2018 m. vasario mėn. 1 d. duomenis:
Žinduolių sistematika
Žinduolių sistematika tarp mokslininkų vis dar diskutuojama, ypač kalbant apie didžiųjų žinduolių grupių (Eutheria, Protothera ir t. t.) sąsajas, pavadinimus ir vietą sistematikoje.
Benkajango regencija
Benkajango regencija (indonez. Kabupaten Bengkayang) – regencija Indonezijos Vakarų Kalimantano provincijos šiaurės vakaruose. Sudaryta padalinus Sambaso regenciją. Šiaurėje ribojasi su Malaizija (Saravaku), šiaurės vakaruose – su Sambaso regencija, pietuose – su Landako regencija, pietvakariuose – su Pontianako regencija, vakaruose remiasi į Pietų Kinijos jūrą. Plotas 5396 km². 286,3 tūkst. gyventojų. Administracinis centras – Benkajangas.
Karvelis keleivis
Karvelis keleivis (Ectopistes migratorius) – išnykęs karvelinių (Columbidae) šeimos paukštis, iki XX a. pradžios gyvenęs Šiaurės Amerikoje. Vienintelė karvelių keleivių (Ectopistes) genties rūšis.
Išvaizda, gyvenimo būdas
Svoris 340–400 gramų, šiek tiek stambesni nei naminiai karveliai. Ilgis apie 42 cm patinų ir 38 cm patelių. Galva ir pasturgalis melsvai pilka, nugara pilka, krūtinė raudona.
Didelėmis kolonijomis gyveno beveik visoje Šiaurės Amerikoje, į rytus nuo Uolinių kalnų. Arealas nuo centrinės ir pietinės Kanados iki Jungtinių Valstijų šiaurės. Žiemomis migruodavo į pietines Jungtinės Valstijas, kartais ir į Meksiką ar Kubą. Kolonijos driekdavosi šimtus kvadratinių mylių, viename medyje būdavo iki šimto lizdų.
Mito įvairiu augaliniu maistu: buko riešutais, miško uogom, įvairiom sėklom. Pavasarį ir vasarą lesdavo ir įvairius bestuburius.
Dar XIX a. buvo labai gausus. 1866 m. Ontarijo pietuose stebėtas pulkas buvo aprašytas kaip 1 mylios (1,6 km) pločio ir 300 km ilgio. Vieną tašką šis pulkas praskrisdavo per 14 valandų. Pagal dabartinius skaičiavimus, tame pulke turėjo būti apie 3,5 milijardo paukščių.
Spietimasis į milžiniškas kolonijas būdavo ir savita „apsauga“ nuo plėšrūnų. Kai įsitvirtindavo milžiniška kolonija, tai vietinių plėšrūnų (lapių, vanagų, žebenkščių) būdavo gerokai per mažai, jog jų daroma žala atsilieptų paukščių bendruomenei. Tačiau toks apsaugos mechanizmas tapo labai pavojingas, kai paukščius pradėjo masiškai medžioti žmogus. Tinklais išgaudžius didelę dalį bendruomenės, išnykti buvo pasmerkta ir likusi dalis.