cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Erna
Veikla
Grupės užduotis buvo atlikti žvalgybą Suomijos kariuomenės naudai giliame Raudonosios Armijos užnugaryje, bet taip nutiko, kad grupė padėjo išsigelbėti maždaug 2 tūkst. civilių, kurie slėpėsi Kautlos miškuose, kol Ernos grupė 1941 m. liepos 31 d. – rugpjūčio 1 d. kovėsi su gausesnėmis NKVD naikintojų batalionų pajėgomis. . Rugpjūčio 4 d. grupei buvo įsakyta nutraukti veiklą ir kirsti fronto liniją. Grupė prarado 32 karius, kurie žuvo ar pradingo be žinios. .
Tolesnis likimas
„Ernos“ grupės likučius papildžius dar 400 vyrų buvo suformuotas batalionas, pavadintas „Erna II“ ir prijungtas prie vermachto 311-ojo pėstininkų pulko. 1941 m. spalio 10 d. batalionas buvo išformuotas.
Pasibaigus karui dalis buvusių pirmosios „Ernos“ grupės karių tapo „miško broliais“ ir vykdė partizaninį karą.
Tarybinė istoriografija
Pradedant Stalino laikais tarybinė propaganda teigė, kad pirmoji „Ernos“ grupė dalyvavo masinėse tarybinių aktyvistų žudynėse. Buvo teigiama, kad „Ernos“ nariai aukų nugarose išpjaustydavo raidę „E“.
Šie teiginiai vėl imti platinti XX a. 9-tą dešimtmetį siekiant atitraukti dėmesį nuo Kautlos žudynių. Po 2000 m. apie tai vėl prabilta Rusijos žiniasklaidoje.
Romanas Širokovas
Per savo karjerą Širokovas rungtyniavo daugelyje Rusijos klubų, tačiau 2008 m. tapo „Zenit“ nariu, ir jame praleido 6 metus.
1446 m.
1446 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mahometas
Mahometas (dar rašoma Muhamadas, Muchamadas, Muhammadas,, apie 570 m. balandžio 20 d. Mekoje – 632 m. birželio 8 d. Medinoje) – islamo pradininkas, pranašas, per kurį Alachas perdavė Koraną. Taip pat diplomatas, prekiautojas, filosofas, oratorius, įstatymų leidėjas, reformatorius ir karinis lyderis. Maiklo H. Harto sudarytame įtakingiausių pasaulio istorijos asmenybių sąraše Mahometas užėmė pirmąją vietą.
To paties laikotarpio nepriklausomų šaltinių apie Mahometo gyvenimą ir veiklą yra labai mažai, todėl šiandien svarbiausiais šaltinis apie Mahometo kaip pranašo veiklą yra ankstyvųjų musulmonų žodžiu perduotos ir 8-ąjame bei 9-ąjame amžiuose surašytos tradicijos (hadisai).
Jaunystė
Mahometo tėvas Abdula ibn Abdas al-Mutalibas mirė beveik 6 mėnesiai prieš jam gimstant. Pasak Islamo tradicijos, netrukus po gimimo jis buvo pasiųstas pas beduinus, nes dykumoje geresnės sąlygos kūdikiams, bet kai kurie vakarų istorikai atmeta šio teiginio istoriškumą. Mahometas pirmus dvejus metus praleido su pamote (aukle) Halima ir jos vyru. Mahometo motina Amina bint Vab mirė, kai jis buvo šešerių metų ir jis tapo našlaičiu. Iki aštuonerių metų Mahometą globojo jo senelis iš tėvo pusės Abd al Mutalibas iki jo mirties. Pasak škotų istoriko W. Montgomery Watt globėjai nesirūpino jaunesniais genties nariais VI a. Mekoje. Buvo žiūrima, kad Mahometas nebadautų, o daugiau globėjai nelabai galėjo padaryti, nes genčiai sekėsi prastai.
Būdamas paauglys jis su dėde kelis kartus lankėsi Sirijoje, kad išmoktų verslo. Islamo tradicija teigia, kad Mahometui buvo 9 ar 12 metų, kai keliaudamas su Mekos karavanu jis sutiko krikščionių vienuolį ar atsiskyrėlį Bahira. Teigiama, kad šis numatė Mahometo tapimą Dievo pranašu.
Labai mažai žinoma apie Mahometo vėlyvąją paauglystę. Informacija fragmentuota, nemaža dalis jos - legendos. Žinoma, kad jis tapo pirkliu ir dalyvavo prekyboje tarp Indijos vandenyno ir Viduržemio jūros. Dėl sąžiningumo jis buvo vadinamas „al-Amin“ (arabų k.: الامين t. y. patikimu) ar „al-Sadiq“ (teisingu) ir į jį būdavo kreipiamasi kaip į nešališką arbitrą. Jo reputacija paskatino 40 metų našlę Khadiją pasiūlyti 25 metų Mahometui santuoką. Jis sutiko ją vesti, visi šaltiniai rodo, kad santuoka buvo laiminga.
Po kelių metų, pasak Mahometo biografo Ibn Ishako, Mahometas dalyvavo įstatant Juodąjį Akmenį į Kaabos sieną 605 m. Šis akmuo buvo išimtas renovuojant Kaabą. Mekos vadai nesutarė, kuriam iš klanų turėjo tekti garbė įstatyti akmenį. Jie nutarė, kad tai nuspresti turi pirmas pro vartus praėjęs žmogus. Tas vyras buvo 35 metų Mahometas. Tai įvyko 5 metai prieš angelui Gabrieliui apsireiškiant. Mahometas paprašė audeklo ir padėjo Juodąjį akmenį į centrą. Klanų vadai nešė audeklo galus, o Mahometas įstatė akmenį. Taip buvo patenkintas visų garbės troškimas.
Sodelių apylinkė (Panevėžys)
Sodelių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Geležių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vabalninko rajonui. 1954 m. prijungta Pruselių apylinkė, dalis Gelažių apylinkės ir dalis Lebeniškių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Sodelių apylinkė prijungta prie Karsakiškio apylinkės.
Mahometas
Islamo pradžia
Mahometas pasitraukdavo į vienumą į Hiros uolą Džabal al-Nouro kalne dykumoje už kelių kilometrų nuo Mekos, kur kelias savaites per metus meldėsi. 610 m. jam pasirodė viziją. Jis pamatė antgamtinę būtybę (teigiama - angelą Gabrielių), kuri liepė jam deklamuoti duotą tekstą bei pavadino jį Dievo Pasiuntiniu (rasul Allah). Šis tekstas dabar sudaro pirmus penkis posmelius iš Korano 96 sūros (skyriaus). Išsigandęs Mahometas grįžo į namus, kur žmona Kadidža jį įkalbėjo (pagal kitus šaltinius – nusprendė pats) apsilankyti pas jos pusbrolį nestoriečių šventiką Varaką bin Naufalą, pastarasis patvirtino, kad vizija tikrai buvo Dievo siųstas angelas.
Kelerius metus šis įvykis tebuvo artimų žmonių pokalbių tema, o apie 612 m. vizijos neva vėl prasidėjo. Jis girdėjo neaiškius garsus, kurie ilgainiui įgaudavo prasmę. Pagal Koraną, jam buvo prisakyta neskubinti įvykių bei neskubėti atskleisti savo žinių.
Pasak islamo tradicijos, Mahometo žmona Kadidža pirmoji patikėjo, kad jis yra pranašas. Po to sekė jo dešimties metų amžiaus pusbrolis Ali ibn Abi Talibas, šeimos draugas Abu Bakras, Mahometo įsūnis Zaydas ibn Harita. Praėjus trejiems metams po pirmosios vizijos, Mahometas pradėjo viešai pamokslauti 613 m., teigdamas, kad „Dievas yra vienas“, kad žmogaus tikėjimas (dīn) yra visiškas paklusimas ir atsidavimas (islām) Jam, kad jis pats yra Dievo pranašas, kaip ir Adomas, Nojus, Abraomas, Mozė, Jėzus ir kt. Korane pabrėžiama būtinybė neprieštarauti pranašams ir kaip sunkiai nubausti iki Mahometo buvusiais pranašais netikėję žmonės. Iš pradžių Mahometo idėjos Mekos bendruomenėse buvo pajuokiamos ar ignoruojamos. Jis turėjo nedaug pasekėjų, kurie buvo iš trijų pagrindinių grupių: stambių pirklių jaunesni sūnūs ir broliai, praradę ar neįgiję svarbios padėties savo gentyse asmenys ir siplni bei apsaugos neturintys užsieniečiai.
Pasak Ibn Saad, pasipriešinimas Mahometui prasidėjo kai jis pasmerkė stabų garbinimą ir Mekos protėvių pradėtą politeizmą. Kai jo pasekėjų skaičius išaugo Mahometas tapo grėsme vietinėms gentims ir Mekos valdovams, kurių klestėjimas priklausė nuo Kaabos garbinimo, o Mahometas grasino savo monoteizmu tam padaryti galą. Mekos politeizmo tradicijų atmetimas ypač užkliuvo jo paties genčiai kurayšams, nes jie buvo Kaabos sergėtojai. Galingi pirkliai bandė įtikinti jį nustoti pamokslauti: Mahometui buvo pasiūlyta gera vieta jų tarpe ir gera santuoka. Jis atmetė abu pasiūlymus.
Islamo tradicija išsamiai aprašo Mahometo ir jo pasekėjų patirtas skriaudas. Sumaja bint Kabata, svarbaus Mekos pirklio Amr ibn Hišamo vergė, buvo pirmoji islamo kankinė (arab. k. شهيد‎ šahīd, tiesioginė prasmė „liudytojas“). Jos vergvaldys pasmeigė ją su ietimi, kai ji atsisakė išsižadėti islamo. Bilalas ibn Rabahas, juodaodis vergas, vos nemirė nuo Umaja ibn Kalafo kankinimų, kai šis uždėjo akmenį ant jo krūtinės, nes neišsižadėjo islamo.
615 m. kai kurie Mahometo pasekėjai pabėgo į Aksumą ir įkūrė nedidelę koloniją, kurią saugojo krikščionių imperatorius Arma. Ibn Saadas mini dvi tokias migracijas. Pasak jo, dauguma musulmonų grįžo į Meką prieš Hidžą, o antroji emigrantų banga susitiko su Mahometu Medinoje. Ibn Hišamas ir Tabaris kalba tik apie vieną musulmonų migraciją. Abu šaltiniai sutinka, kad Mahometas pasiūlė savo pasekėjams vykti į krikščionišką Aksumą dėl persekiojimų Mekoje. Pasak Tabario pateikto Urvos laiško, musulmonai iš Etiopijos grįžo, kai musulmonų pozicijos sustiprėjo ir į jį atsivertė tokie svarbūs Mekos gyventojai kaip Umaras ir Hamza. Al-Vakidi pirmasis pamini kitą priežastį, kurią Ibn Saadas ir Tabaris pakartoja, but apie tai neužsimena Ibn Hišamas ar Ibn Ishakas. Al-Vakidi teigia, kad musulmonai grįžo iš Aksumo dėl „Šėtoniškos eilutės“. Mahometas, tikėdamasis pagaliau susitaikyti su savo gentimi, paskelbė eiles, kurios pripažino trijų Mekos deivių egzistavimą ir nurodė, kad jos yra Dievo dukros. Kitą dieną Mahometas atsižadėjo eilių skatinamas angelo Gabrielio ir tvirtino, kad eiles pašnibždėjo pats Šėtonas. Vietoj atmestų eilių buvo pasiūlyta tų trijų deivių pajuoka. Pasak Al-Vakidi, Mekos valdovų ir Mahometo susitaikymas paskatino musulmonus grįžti iš Aksumo, tačiau prieš jiems grįžtant angelas Gabrielis paskelbė, kad tos eilės nėra Dievo apreiškimo dalis. Garsūs islamo istorikai neigė šį epizodą dėl skirtingų priežasčių Malikas ibn Anas, al-Šafi'i, Ahmad ibn Hanbalas, Al-Nasa'i, Muhamedas al Bucharis, Abu Davood, Al-Navavi ir kiti vadino Al-Vakidį melagiu ir klastotoju. Vėliau ši istorija susilaukė pripažinimo tam tikrose grupėse, bet pasipriešinimas šitam epizodui tęsėsi, kol dabartiniai musulmonai ortodoksai visiškai atmetė jo tikroviškumą.
617 m. Banu Makzumo ir Banu Abd-Šamso klanai iš kuraišo genties pradėjo viešą Banu Hašimo klano, jų prekybos varžovo, boikotą, nes šis saugojo Mahometą. Boikotas truko trejus metus, bet nepasiekė savo tikslų. Tuo metu Mahometas galėjo pamokslauti tik per šventus piligrimystės mėnesius, kai visos nesantaikos tarp arabų būdavo sustabdomos.
Laukagaliai (Šilai)
Laukagaliai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Pašilių, Neries upės dešiniajame krante (40 km nuo žiočių), priešais Skarulius. Pietvakarinė kaimo dalis prijungta prie Jonavos miesto. Ribojasi su Jonavos miškų urėdijos gyvenviete. Kaime stūkso Laukagalių piliakalnis (Kryžkalnis), Neries krante riogso dabar apaugęs akmuo „Juoda Kumelė“ (dydis 1,4 x 2,1 m, iš žemių iškilęs 0,7 m).
Mahometas
Islamo pradžia
619 m. dėl boikoto metu užsitęsusio bado mirė Mahometo žmona Kadidža bei dėdė Abu Talibas, tad tie metai vadinami „Sielvarto metais“. Po Abu Talibo mirties genties vadu tapo aršus Mahometo priešas Abu Lahabas. Apsauga Mahometui buvo atšaukta ir jam iškilo pavojus. Bet kas galėjo nužudyti Mahometą nebijodamas klano keršto. Mahometas aplankė svarbų Taifo miestą ieškodamas gynėjo. Jo pastangos buvo nesėkmingos ir įstūmė į didesnį fizinį pavojų. Mahometas buvo priverstas grįžti į Meką. Mekos gyventojas Mutimas ibn Adis (ir Banu Navfalo genties apsauga) padėjo Mahometui įžengti į gimtąjį miestą.
Daug žmonių aplankydavo Meką verslo reikalais ar kaip piligrimai į Kaabą. Mahometas tuo pasinaudojo, kad surastų naujus namus sau ir savo pasekėjams. Po kelių nesėkmingų derybų jam nusišypsojo sėkmė sutikti kelis vyrus iš Jatribo (dabar Medina). Jiems buvo žinomos monoteizmo ir pranašo sąvokos, nes Jatribe buvo žydų bendruomenė. Neilgai trukus įvairių genčių nariai atsivertė į islamą. Kitų metų birželį 75 Jatribo musulmonai atvyko į Meką susitikti su Mahometu. Slapta naktį susirinkę jie davė „Antrą al-Akabos priesaiką“. Po priesaikų Akaboje Mahometas įtikinėjo musulmonus persikelti į Mediną. Kaip ir migracijos į Aksumą atveju, kuraišai bandė sustabdyti musulmonus, bet daugeliui jų pavyko išvykti.
Hidžra
Hidžra yra Mahometo ir jo pasekėjų migracija iš Mekos į Mediną 622 m. Ši kelionė žymi musulmonų kalendoriaus pradžią. 622 m. birželį Mahometas sužinojo apie sąmokslą jį nužudyti ir slapta išvyko iš Mekos į Mediną už 450 km. Dvylika svarbių Medinos klanų kreipėsi į Mahometą dėl jo neutralumo prašydami, kad jis būtų svarbiausias arbitras. Medinoje jau šimtą metų vyko kova tarp jos arabų ir žydų bendruomenių. Skerdynės ir keršto siekis už jas, ypač po Buato mūšio, kuriame dalyvavo visi klanai, parodė, kad principas akis už akį nebetinka. Reikėjo žmogaus su autoritetu, kuris išspręstų klanų ginčus. Medinos atstovai prisiekė, kad miestiečiai priims Mahometą į savo tarpą ir fiziškai gins. Mahometas liepė tol jo pasekėjams vykti į Mediną, kol jų beveik neliko Mekoje.
Medinoje Mahometui pavyko suvienyti konfliktuojančias gentis, ir po aštuonerių metų kovos su Mekos bendruomenėmis, jo pasekėjai, kurių dabar buvo apie dešimt tūkstančių, Meką įveikė. 632 m., po savo „atsisveikinimo piligrimystės“ grįžęs į Mediną, Mahometas susirgo ir mirė. Iki šio laiko dauguma Arabijos gyventojų buvo atsivertę į islamą.
Mahometo gyvenimo įvykių seka
Šioje chronologijoje surašyti pagrindiniai pranašo Mahometo gyvenimo įvykiai. Visos datos apytikslės.
Prašiškės
Prašiškės – šiaurinė Vilniaus miesto dalis, esanti miesto paribyje prie kelio, 2 km į šiaurės vakarus nuo Santariškių, dabar faktiškai susiliejęs su Skersine ir Vanagine.
Prie plento yra stotelė „Prašiškės“, kur stoja 26 ir 87 nr. autobusai.
Istorija
XX a. pradžioje buvo gatvinis kaimas Riešės valsčiuje, prie kelio Utenon. Prijungtos prie Vilniaus 1987 m. kovo 27 d.
Paranenija
thumb|250px|Paranenija. [[Mondajaus krioklys]]
Paranenija, Rytų Paragvajus  – vienas iš dviejų gamtinių Paravajaus regionų. Yra Paranos ir Paragvajaus upių tarpupyje. Vyrauja kalnuotas, miškais apaugęs, kraštovaizdis. Klimatas šiltas ir drėgnas.
Bliūdžiškiai
Bliūdžiškiai – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 8 km nuo Šunskų. Kaimas buvo žinomas kaip dalies Bliūdžių giminės tėviškė.
Aloyzas Jurgutis (1939)
Aloyzas Jurgutis (1939 m. birželio 9 d. Laukuvoje (Šilalės raj.)) – dirigentas, pianistas, vargonininkas, pedagogas, kompozitorius.
Biografija
Tėvas Stanislovas Jurgutis studijavo Klaipėdos ir Kauno konservatorijose. Nuo 1920 m. iki mirties vargonininkavo Laukuvos, Kėdainių ir Kauno parapijose. Todėl ir pirmasis Aloyzo muzikos mokytojas buvo tėvas.
1953–1954 m. A. Jurgutis choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje, o 1955–1958 m. – Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje. Mokydamasis vadovavo Panemunės ligoninės moterų vokaliniam ansambliui, grojo estradiniuose orkestruose.
1958–1963 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. Konrado Kavecko klasė). Studijuodamas buvo šios mokslo įstaigos koncertmeisteris, vadovavo miesto vokaliniams ansambliams ir Lentvario metalo fabriko „Kaitra" mišriajam chorui (1961–1963 m.). Už gautą stipendiją privalėjo trejus metus dirbti pagal paskyrimą, todėl 1963–1966 m. dirbo Kazachijos konservatorijoje Alma Atoje. Dėstė dirigavimą ir muzikos teorijos disciplinas, buvo choro vadovas ir besikuriančios operos studijos dirigentas.
1974 m. rugsėjo 25 d. atvyko į JAV ir apsigyveno Čikagoje. Pradėjo dirbti Chicago Conservatory College. Iš pradžių buvo Alice Stephens dainavimo klasės ir choro studijos koncertmeisteris, vėliau – dirigento padėjėjas, kamerinio orkestrėlio vadovas. 1981 m. uždarius konservatoriją, kurį laiką vertėsi privačiomis muzikos (fortepijono, vargonų, akordeono) pamokomis ir kūryba. 1975–1976 m. buvo Čikagos Lietuvių operos dirigento Vytauto Marijošiaus asistentas. Pastatė tris vienveiksmes lietuviškas operas: Jeronimo Kačinsko „Juodas laivas“, Vytauto Marijošiaus „Priesaika“ ir Juliaus Gaidelio „Gintaro šaly", dirigavo keletui spektaklių.
1975–1983 m. – Lietuvių meno ansamblio „Dainava“ Čikagoje meno vadovas ir dirigentas. Šiam kolektyvui sukūrė ir pastatė penkis muzikinius veikalus: „Pamario pasaka“ (1976 m.), „Kūlgrinda“ (1977 m.), „Emilija Pliaterytė“ (1979 m.), „Čičinskas“ (1980 m.) ir „Vilniaus pilies legenda" (1982 m.). Dauguma šių veikalų buvo parodyti Klyvlende ir Toronte. Muzikinių veikalų pastatymuose dalyvavo 60–70 dalyvių mišrusis choras, solistai, šokėjai ir 18–20 muzikantų orkestras. Chorą parengė 1978 m. 5-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Toronte.
1983–1989 m. (su vienerių metų pertrauka) – Šv. Kazimiero lietuvių parapijos Los Andžele vargonininkas ir choro vadovas, chorą parengė 1983 m. 6-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Čikagoje. Buvo Lituanistinės mokyklos dainavimo mokytojas ir vyrų vokalinio kvarteto vadovas.
1984–1986 m. – privačios Eubanks Conservatory of Music fortepijono ir vargonų dėstytojas, moterų choro vadovas. 1985–1986 m. – privataus universiteto (Sierra University) Muzikologijos katedros muzikos teorijos ir kompozicijos pagrindų dėstytojas. 1986–1987 m. – šio universiteto Leimert Community Orchestra and Music Institute minėtų disciplinų dėstytojas. 1989 m. vasarą apsigyvenęs St. Petersburge, FL, verčiasi privačiomis fortepijono, vargonų ir akordeono pamokomis, vadovauja vyrų chorui ir moterų vokaliniam kvartetui, dalyvauja koncertuose ir gieda bažnyčiose. 1991–1992 m. buvo Floridos (Seminole) berniukų choro koncertmeisteris.
A. Jurgutis – 1976 m. 5-osios Pasaulio lietuvių tautinių šokių šventės Čikagoje dirigentas, 1978 m. – 5-osios ir 1983 m. – 6-osios JAV ir Kanados lietuvių dainų švenčių Toronte ir Čikagoje dirigentas. Pasižymi ir kaip kompozitorius. Be minėtų scenos muzikinių veikalų, sukūrė kūrinių simfoniniam orkestrui, fortepijonui, dainų ir giesmių chorams. Aranžuoja ir orkestruoja įvairius kūrinius lietuvių dainų šventėms ir kitiems kultūriniams renginiams. Australijos 16-osios lietuvių dainų šventės atidarymo (1989 m. gruodžio 26 d.) šv. Mišiose Melburne atliktas stambesnis A. Jurgučio kūrinys „Malda". Los Andžele susikūrė komitetas jo kūriniams leisti.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Airijos futbolo varžybos 1940–1941 m.
Airijos futbolo varžybos 1940–1941 m.
Viktoras Jurgutis
Viktoras Jurgutis (1942 m. sausio 1 d. Kaune -1995 m. kovo 1 d. Pagėgiuose, Šilutės r.), muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
Baigęs Pagėgių vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1958–1967 su pertrauka (tarnavo sovietinėje armijoje) choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos technikume (dėst. R. Varnas).
Nuo 1967 rudens iki mirties dirbo Pagėgiuose. Buvo kultūros namų meno vadovas ir mokyklos – internato muzikos mokytojas. Vadovavo suaugusiųjų ir moksleivių chorams, vokaliniams bei instrumentiniams ansambliams, akompanavo šokėjams. Su savo vadovaujamais kolektyvais koncertavo Pagėgiuose, Šilutėje, Šilalėje, Kretingoje, Jurbarke, Klaipėdoje ir Kaliningrado srityje, dalyvavo dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose. 1985 respublikinei dainų šventei ir 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei parengė Pagėgių kultūros namų mišrųjį chorą, o 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje moterų chorą. Yra dirigavęs dainų šventėse Šilutėje, Jurbarke, Klaipėdoje ir Rambyno kalne.
Vasario 28
Vasario 28 yra 59-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių. Nuo šios dienos iki metų galo lieka 306 dienos (keliamaisiais metais – 307).
Vardadieniai
Draudvilas – Draudvilė – Osvaldas – Ramona – Ramonas – Roma – Romana – Romanas – Romas – Valdas – Vilgarda – Vilgardas – Vilgardė – Žygimantė.
Urvinė kosifa
Urvinė kosifa (Xenocopsychus ansorgei) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti urvinių kosifų (Xenocopsychus) genčiai. Šios rūšies paukščiai aptinkami vakarinėje Angoloje ir į pietus nuo Kunenės upės šiaurės Namibijoje.
Stango dėsnis
Stango dėsnis – fonetinis dėsnis, atrastas norvegų kalbininko Kristiano Stango (Christian Stang). Pasak šio dėsnio, dviejų sonantų arba laringalo ir sonanto grupė, uždaranti paskutinį žodžio skiemenį, būdavo supaprastinama šalinant pirmąjį sonantą arba laringalą ir kompensuojamai ilginant prieš jį einantį balsį.
Pavyzdžiai:
Paskarbiškiai
Paskarbiškiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Pajūrio, ne keliais. Per kaimo vidurį prateka Šlaunis. Paskarbiškiuose, Vėlavičių sodyboje stovi Šv. Ignaco koplyčia. Saugomos Paskarbiškių liepos.
Žemųjų Šančių kapinės
Žemųjų Šančių kapinės – riboto laidojimo kapinės Kauno Žemųjų Šančių rajone. Išsidėsčiusios netoli Panemunės tilto, kampe tarp judraus Juozapavičiaus pr. ir Nemuno. Už 200 m yra Vilijos parkas. Užima 2,4 ha plotą.
Paskarbiškiai
miniatiūra|220px|left|Gatvė Paskarbiškiuose
Žemųjų Šančių kapinės
Valdyti ir naudoti patikėjimo teise šių kapinių statiniai perduoti Kauno miesto savivaldybės įmonei „Kapinių priežiūra“. Čia galima laidoti į šeimos kapų sklypus. Taip nusprendė miesto Taryba, nuo 2002 m. atnaujinusi laidojimus uždarytose kapinėse, atsižvelgdama į gyventojų prašymus ir tikėdamasi, kad jos bus geriau prižiūrimos. Kapinėse šiuo metu tvarkoma apie 210 šeimos kapaviečių – tai nesiekia nė pusės visos teritorijos ploto. Kapinių priežiūros įmonės darbuotojams retkarčiais kapinių teritoriją padeda tvarkyti netoli esančių mokyklų mokiniai, kareiviai ar politikai.
Kapinėse palaidoti
Originalūs antkapiniai paminklai išduoda, jog čia yra palaidota nemažai įžymių asmenybių, tarp kitų – Šančių savininkai Fanstiliai, pramonininkai Šmidtai.
Ipjalesas
Ipjalesas – miestas Kolumbijoje, Narinjo departamente, Ekvadoro pasienyje, priešais Tulkano miestą (nuo jo atskirta Río Carchi upe). Mieste gyvena apie 75 tūkst. gyventojų.
Ipjalesas iškilęs aukštai Túquerres plokščiakalnyje (2898 m aukštyje), apsuptas 3 ugnikalnių: Kumbalio (15 km nuo miesto), Čileso ir Asufralio. Su Tulkano miestu Ipjalesą jungia naturalus tiltas – Rumichaca uola, kertanti upę. 7 km nuo miesto yra gotikinė Santuario de Las Lajas bazilika – nacionalinis paminklas.
Žarijų I piliakalnis
Žarijų II piliakalnis, Bagrėnas – piliakalnis Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, į pietryčius nuo Žarijų kaimo, Ašmintos seniūnija. Pasiekiamas keliu Strielčiai – Pociūnai pravažiavus Bagrėną, prieš pirmąjį didesnį kelio posūkį į kairę pasukus į dešinę pietų kryptimi, 120 m link sodybos – yra 100 m į pietus nuo jos, miško pakraštyje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Nemuno kairiojo kranto aukštutinės terasos pakraštyje. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 40x26 m dydžio, 5 m žemesne pietvakarine dalimi. Jos šiaurės rytų krašte supiltas 6,5 m aukščio, 34 m pločio pylimas plokščiu 7x9 m viršumi. Pylimo išorinis 10 m aukščio šlaitas leidžiasi į 24 m ilgio, 32 m pločio, 4 m gylio griovį. Šlaitai statūs, 18 m aukščio.
Pylimas apardytas duobių, apaugęs lapuočiais. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 10 000 m².
Tyrimai
1953 m. ir 1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Šiaurinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi, taip pat žiestos keramikos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Gludas
Tai nereiklūs augalai, jų žiedai tinka puokštėms.
Rudolf Niemira
Rudolf Niemira (1886 m. gegužės 1 d. Švenčionyse, Rusijos imperija – 1952 m. rugpjūčio 6 d. Balochmyle, Škotija) – Lenkijos karininkas.
Biografija
Gimė 1886 m. gegužės 1 d. Švenčionyse. 1917 m. spalį būdamas Rusijos imperijos kariuomenės kapitonu perėjo į naujai suformuotą lenkų pulką. Nuo 1919 m. kovo iki rugsėjo kovojo Lenkijos-Ukrainos kare. Nuo 1920 m. kovo kariavo Lenkijos-sovietų kare. 1922 m. kovo 3 d. tapo papulkininkiu. 1923 m. liepos 1 d. tapo pulkininku. Pasibaigus karui iki 1927 m. balandžio tarnavo Balstogėje. 1929 m. kovą perkeltas į Peremislį. 1935 m. lapkritį perkeltas į Gardiną. Vokiečiams užpuolus Lenkiją per Vengriją pasitraukė į Prancūziją, kur prisijungė prie lenkų karininkų būrio. 1940 m. dalyvavo Mūšyje dėl Prancūzijos. 1940 m. gegužės 3 d. tapo brigados generolu. 1940 m. liepą persikėlė į Škotiją. 1945 m. spalį išleistas į rezervą. Po demobilizacijos liko gyventi Škotijoje, kur ir mirė Balochmylije 1952 m. rugpjūčio 6 d., palaidotas Glazgo Šv. Petro kapinėse.
1447 m.
1447 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Dygliuotasis kaparis
Dygliuotasis kaparis (Capparis spinosa) – kaparinių (Capparaceae) šeimos daugiamečių, lapus metančių krūmokšnių rūšis. Natūraliai paplitusi Viduržemio jūros regione, Kaukaze, auginama Indijoje, Šiaurės Amerikoje, Vidurinėje Azijoje.
Augalas sumedėjęs, šakotas, dygliuotas, užaugantis iki 1,5 m aukščio. Lapai apskriti, įgaubti, su lapkočiais. Žiedai 5-8 cm skersmens, 4 baltais, rožiniais ar gelsvais žiedlapiais. Vaisius (uoga) pailgas, prinokęs – tamsiai raudonas, juodomis sėklomis.
Dygliuotojo kapario padruskinti ar rauginti pumpurai nuo seno vartojami kaip prieskonis ar garnyras. Šio augalo žiedpumpuriai renkami balandžio ir gegužės mėnesį, po to jie rūšiuojami, apvytinami pavėsyje ir 3 mėnesius išlaikomi užberti druska arba užpilti druskos ir augalinio aliejaus tirpalu. Po 3 mėnesių žiedų pumpurai nusidažo tamsiai žalia spalva ir sumažėja iki žirnio dydžio. Panašiai naudojami ir kapario vaisiai. Tai dažnas ingredientas Sicilijos, Maltos, Kipro, Graikijos virtuvėse, dedamas į salotas, picas, spagečius, naudojamas padažų (pvz., tartaro) gamyboje (žr. Viduržemio jūros virtuvė). Graikai taip pat vartoja kapario lapus kaip salotas.
Gvadjana
Gvadjana  – upė Ispanijoje ir Portugalijoje. Prasideda La Mančoje, Ruideros ežeryne, Ochuelo ištakoje. Teka į pietvakarius Naujosios Kastilijos plynaukšte siauru slėniu, vėliau pasuka į vakarus, prateka Estremaduros regioną. Nuo sienos su Portugalija Gvadjana pasuka į pietus, sudaro Portugalijos-Ispanijos sieną, toliau teka vien Portugalijos teritorija (Alentežo sritimi). Pačiame žemupyje vėl sudaro dviejų valstybių sieną. Įteka į Atlanto vandenyno Kadiso įlanką tarp Ajamontės ir Vila Real de Santo Antonijo miestų.
Leirija
Leirija – miestas vidurio vakarų Portugalijoje, 72 km į pietvakarius nuo Koimbros; apygardos centras. Geležinkelio stotis. Išvystyta plastmasės, maisto, cemento pramonė. Yra politechnikos institutas, išlikusi viduramžių pilis.
Sportas
Mieste 2004 m. vyko XII Europos futbolo čempionatas.
Gvadjana
Didžiausi intakai: Chiguela, Sankara (dešinieji), Chabalonas, Sucharas, Gvadamesas (kairieji).
Prie Gvadjanos įsikūrę Meridos, Badachoso miestai.
Bolšoj Ungutas
Bolšoj Ungutas  – miško kirtėjų gyvenvietė Manos (Jenisiejaus dešinysis intakas) dešiniajame krante, Manos rajonas, Krasnojarsko kraštas, Rusija.
Lietuviai
1948 m. birželio mėn. į Kamarčiagos geležinkelio stotį atvežti 3 ešelonai tremtinių iš TSRS okupuotos Lietuvos. Pusė jų atvežta į Bolšoj Unguto miško pramonės ūkį, kur buvo ūkio centras. Bolšoj Ungute palikta apie 60 šeimų, kiti išskirstyti po aplinkinius miško kirtimo punktus; vėliau dalis jų persikėlė į Bolšoj Ungutą. Tremtiniai kirto ir plukdė mišką, tiesė kelius, dirbo statybose. Gyveno barakuose. 1948 m. rugpjūčio mėn. – 1950 m. veikė lietuvių tremtinių savitarpio pagalbos komitetas. 1956–1966 m. dauguma lietuvių grįžo į Lietuvą. 1990 m. beveik visų tremtinių palaikai iš Bolšoj Unguto kapinių parvežti į Lietuvą.
KWT
KWT, Kwt arba kwt be taškų arba su taškais gali reikšti:
Liepos (Jonava)
Liepos – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, prie šiaurinio Jonavos pakraščio ir Bazilionių miško.
Narbutų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Miežiškių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panevėžio rajonui. 1954 m. prijungtos Bajoriškių apylinkė, Pakryžių apylinkė ir dalis Nainiškių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Narbutų apylinkė prijungta prie Karsakiškio apylinkės ir Miežiškių apylinkės.
Mojobamba
Mojobamba  – miestas šiaurės Peru, prie Majo upės, Jungaso krašte; San Martino departamento administracinis centras. Keliai į Tarapotą, Beljavistą, Čačapoją. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (ryžiai, kava, kukurūzai, cukranendrės, tabakas, kakava). Alkoholio pramonė, gaminamos skrybėlės. Apylinkėse išgaunama nafta, auksas, trykšta karštosios versmės. Mojobamba garsi kaip orchidėjų auginimo centras. Greta miesto yra vaizdingų krioklių, ežerų, urvų, požeminių upių.
Istorija
Senovėje kraštas buvo Čačapojo kultūros įtakoje, vėliau užimtas inkų. 1540 m. Chuanas Peresas de Gevara įkūrė Santiago de los Ocho Valles de Moyobamba gyvenvietę. Tai seniausias ispanų miestas, įkurtas Amazonijoje. Kolonijiniais laikais tai buvo svarbus prekybinis centras, iš čia vyko krikščioniškos misijos į aplinkines džiungles. 1857 m. Mojobambai suteiktas miesto statusas, 1897 m. tapo Loreto departamento sostine, o 1906 m. – naujai sukurto San Martino departamento sostine. 2005 m. miestas nukentėjo nuo žemės drebėjimo.
Šiaulių geležinkelio stotis
Šiaulių geležinkelio stotis – geležinkelio stotis šiaurės Lietuvoje, Dubijos g. 44, Šiaulių miesto pietinėje dalyje. Stoja traukiniai Vilnius–Klaipėda, Kaunas–Šiauliai, Klaipėda–Radviliškis ir Panevėžys–Mažeikiai.
Istorija
thumb|left|Bėgiai Šiaulių geležinkelio stotyje
1871 m. įrengtas Liepojos–Romnų geležinkelis, rugpjūčio 4 d. atidaryta Šiaulių geležinkelio stotis. Atidarymo ceremonijoje buvo numatyta vienu metu iš abiejų geležinkelio ruožo galų išleisti traukinius, kad jie susitiktų pusiaukelėje – Šiauliuose. 1871 m. išlikusioje nuotraukoje užfiksuotas pirmasis pro Šiaulius einantis traukinys ir tolimesniame plane – Šiaulių šv. Petro ir Pauliaus bažnyčia, užmiestinis kelias tarp Talšos ežero ir Prūdelio. Už kelio matyti miškas, priemiesčio laukai. Tai buvo III klasės geležinkelio stotis.
1916 m. nutiestas Šiaulių–Mintaujos geležinkelis, 1931 m. – Klaipėdos–Šiaulių geležinkelis.
Bambukinės kurapkos
Bambukinės kurapkos – fazaninių (Phasianidae) šeimos paukščių gentis. thumb|left|200px|Kininės bambukinės kurapkos dviejų dienų viščiukas
San Chose de Chačalis
Miestas įkurtas 1571 m. birželio 25 d. Miesto statusą gavo 1921 m. Tradicinė vynininkystės pramonė. Yra archeologijos muziejus, svarbi istorinė šventykla ir bažnyčia (išaugusi iš 1616 m. pastatytos koplyčios). Svarbus kelių mazgas: keliai į San Chuaną, La Riochą ir Čilę.
Bambukinės kurapkos
Gentyje 3 rūšys.
Václav Pilař
Vaclavas Pilaržas (Václav Pilař; g. 1988 m. spalio 13 d.) – Čekijos futbolininkas, saugas.
Karjera
Karjerą pradėjo „FC Hradec Králové“ klube. Po sėkmingo sezono paskolintas Plzenio „Viktoria“ klubui.
Rinktinė
Čekijos rinktinėje debiutavo 2011 m.
Duracell
thumb|Duracell baterija Duracell Inc. – amerikiečių gamybinė įmonė, priklausanti Berkshire Hathaway, gaminanti baterijas ir išmaniąsias energijos tiekimo sistemas. Duracell šiuo metu užima apie ketvirtį pasaulinės baterijų rinkos, nors jų populiarumas mažėja.
Produkcija
Duracell gamina pagrindinių tipų baterijas – AAA, AA, C, D, 9 voltų (vadinamąsias „kronas“), taip pat CMOS baterijas motininėms plokštėms (CR2032). Leidžiamos ir retesnių tipų baterijos – AAAA (naudojamos rašikliuose su žibintuvėliais, portatyviniuose gliukozės kiekio kraujyje matuokliuose ir pan.). Duracell turi ir platų miniatiūrinių baterijų asortimentą – kalkuliatoriams, rankiniams laikrodžiams, klausos aparatams ir kitiems miniatiūriniams (dažniausiai medicininiams) prietaisams.
Duracell leidžia ir pakraunamas akumuliatorines baterijas.
Istorija
Durcell kompanijos istorija prasidėjo apie 1920 m., pradėjus bendradarbiauti mokslininkui Samuel Ruben ir verslininkui Philip Mallory bei įkūrus P.R.Mallory Company įmonę. Samuelis sukūrė gyvsidabrio baterijas, kurios pranašesnės už tais laikais populiariausiais cinko baterijas. Buvo įkurta bendra Philipo ir Samuelio įmonė „P. R. Mallory Company“. 1950 m., kai gyvsidabrio baterijos atgyveno, Samuelis patobulino šarminius mangano elementus, padarydamas juos mažesnius, patvaresnius ir ilgiau veikiančius nei bet kuris kitas maitinimo šaltinis.
1964 m. oficialiai pradėtas naudoti „Duracell“ vardas. Šarminių elementų rinkos augimą skatino fotografijos poreikiai. Tik 1970 m. pavyko padidinti jų gamybą tiek, kad pasiūla atitiktų paklausą.
Mausono stotis
Mausono stotis  – Australijos mokslinių tyrimų stotis Antarktidoje, pastatyta 1954 m. Tai seniausia australų stotis Antarktyje. Stotis pavadinta australų tyrinėtojo Daglaso Mausono garbei. Stoties personalas svyruoja nuo 60 žmonių vasarą iki 20-ies žiemą. Energijai gauti stotis naudoja vėjo jėgaines. Stotis pasiekiama jūra tik trumpą laikotarpį vasarį-kovą.
Mausono stotyje atliekami požeminių kosminių spindulių tyrimai, meteorologijos ir geomagnetinės spinduliuotės stebėjimai, Adelės pingvinų ir kitų gyvūnų apsaugos studijos.
2018 m. Mausono stotyje JAV mokslininkas ir astronautas Jay C. Buckey atliko tyrimus, naudodamas virtualios realybės priemones. Astronautas vykdė įvarius psichologinius žmogaus izoliacijos bandymus. Gauti rezultatai naudojami įvertinti žmogaus galimybes išlikti ilgoje izoliacijoje, pavyzdžiui, kelionėje į Marsą.
Klimatas
Vyrauja poliarinis klimatas. Vasarą (sausio mėn.) vidutinė aukščiausia temperatūra siekia +2,6 °C. Žiemą (rugpjūčio mėn.) būna -15,6 °C. Saulė šviečia vidutiniškai 5 h per mėnesį.
Pupinė
Pupinė – pietinė Vilniaus miesto dalis, esanti į rytus nuo Salininkų, vakarinėje kelio pašonėje.
Istorija
Pupinė 1969 m. iš dalies, o 1996 m. galutinai prijungta prie Vilniaus miesto.
Linkavos hidrografinis draustinis
Linkavos hidrografinis draustinis – saugoma gamtos teritorija Panevėžio rajone, Krekenavos seniūnijoje, Krekenavos regioniniame parke. Apima Linkavos upelio žemupio slėnį nuo Butrimonių iki Orelių. Įsteigtas siekiant išsaugoti Linkavos žemupio hidrografinę struktūrą, vertingas natūralių pievų buveines.
Draustinyje Linkava teka natūraliu, giliu slėniu. Vaga vingiuota, srauni.
Pažvėris
Pažvėris – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Jomantų. Kaimas apsuptas Lileikėnų miško, Lominės, Stigralinės miškų, Giraitės.
Bliūkiškiai
Bliūkiškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Sintautų, prie Novos upės, šalia kelių ir  sankirtos.
Abstinencija
Abstinencija – susilaikymas nuo alkoholinių gėrimų ar kitų svaiginančių medžiagų (narkotikai). Abstinencijos priežastis gali būti religiniai draudimai, kitokia pasaulėžiūra ar praktiniai sumetimai (pvz., sveikatos problemos).
Argumentas iš logikos
Logikos argumentas  – loginė argumentacijos klaida, grįsta prielaida, kad jei argumente yra loginė klaida, to argumento išvados yra neteisingos. Tai yra klaida, kadangi pagal logikos taisykles, naudojant net ir klaidingą argumentaciją, išvada gali būti teisinga.
Reikia pastebėti, kad teisinga išvada, gauta neteisingo argumento pagalba, neplaukia iš prielaidų, todėl teisinga ji gali būti arba atsitiktinai, arba kai jos teisingumas žinomas iš anksto, tik neteisingai parinkta argumentacija. T. y. kai bandyta argumentą ir prielaidas išvesti iš išvados, o ne atvirkščiai.
Anglijos futbolo varžybos 1912–1913 m.
Anglijos futbolo varžybos 1912–1913 m.
Abstinencija
Abstinentais tampama savarankiškai pasirenkant tokį gyvenimo būdą ar privertus aplinkybėms (religinė aplinka, gydytojų nurodymai, darbo sąlygos ir pan.).
Airijos futbolo varžybos 1941–1942 m.
Airijos futbolo varžybos 1941–1942 m.
Argumentas iš logikos
Logika
Neteisingo argumento išvados gali būti tiek teisingos, tiek neteisingos. Todėl korektiškai logikos argumentas turėtų skambėti taip – argumentas klaidingas, todėl tikėtina, kad klaidingos gali būti ir išvados. Klaidingu argumentu paremtos išvados yra tas pats, kas neparemtos jokiu argumentu, todėl jomis ir toliau galima abejoti. Toks suabejojimas nėra nei loginė, nei argumentacijos klaida. Klaida yra tik kategoriškas teigimas, kad neteisingą argumentą visada seka neteisinga išvada.
Tuo tarpu jei teisingos prielaidos ir teisinga argumentacija, visada gausime teisingas išvadas.
Luokės herbas
Luokės herbas – Luokės miestelio heraldinis simbolis.
Aprašas
Sidabriniame skydo lauke trys raudonos triliežuvės liepsnos virš pakelto žalio trikalvio.
Istorija
Istorinio herbo Luokė neturėjo. Svarstant herbo idėjas nutarta pavaizduoti svarbiausią seniūnijos įžymybę – Šatrijos kalną. Herbo etaloną sukūrė dailininkas Rolandas Rimkūnas. Herbas Lietuvos prezidento dekretu patvirtintas 2007 m. rugpjūčio 14 d.
Club Brugge KV
Briugės „Club“ – Belgijos futbolo klubas iš Briugės.
Istorija
Vienintelis Belgijos klubas, žaidęs s finale (1978 m. pralaimėjo Liverpool FC klubui).
Kambrijos kalnai
thumb|250px|Kambrijos kalnų dalis – [[Brekono Bakenai]] Kambrijos kalnai  – kalnų masyvas Didžiosios Britanijos pietvakariuose, Velse. Ilgis šiaurės – pietų kryptimi 150 km. Aukštis iki 1085 m (Snoudono k.). Sudaryti daugiausia iš skalūnų, klinčių, smiltainio. Vyrauja plokštikalnių reljefas su atskirais, ledynų nusmailintais masyvais (pvz., Snoudonija). Akmens anglių telkiniai. Viržynai, durpynai, slėniuose – plačialapių miškai, sodai.
Kalnai susidarė kambro periode.
Loroza
Istorija
Miestas pirmą kartą paminėtas 1009 m. 2001 m. gavo miesto teises.
Tumakas
Tumakas arba San Andres de Tumakas (San Andrés de Tumaco) – miestas pietvakarių Kolumbijoje, Narinjo departamente, Ramiojo vandenyno pakrantėje, apie 300 km nuo Pasto. 169 tūkst. gyventojų.
Tai antras pagal apyvartą Kolumbijos uostas (po Buenaventuros) Ramiojo vandenyno pakrantėje. Tumakas – populiarus pajūrio kurortas. Dėl švelnaus klimato ir vaizdingų peizažų vadinamas La Perla del Pacífico („Ramiojo vandenyno perlas“).
Bartkūnų apylinkė
Bartkūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Krekenavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ramygalos rajonui. 1954 m. prijungtos Kurgulų apylinkė ir Šventupių apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Bartkūnų apylinkė prijungta prie Krekenavos apylinkės.
Bubės mergina
Bubės mergina – 1964 m. Italijoje sukurta drama.
Turinys
1944 m., sąjungininkų kariuomenė baigia išvaduoti Italiją nuo fašistų. Arturas, pravarde Bubė, lanko žuvusio kovos draugo partizano šeimą, kur susipažįsta su šio seserimi Mara – smarkia, savarankiška mergina. Tarp jų įsiplieskia simpatija, tačiau vėliau Bubė netyčia nužudo žmogų ir yra priverstas bėgti iš šalies. Negaudama iš šio jokių žinių, Mara persikelia gyventi į miestą, pradeda susitikinėti su Stefanu, kai sužino, kad Bubė yra suimtas iš laukia teismo. Nors šiam gresia 14 metų kalėjimo, Mara nusprendžia palikti Stefaną ir laukti savo mylimojo.
Dilgėlė
Pavadinimas iš lotynų kalbos žodžio urere – dilginti. Žemaitiškai vadinama nuotnere.
Augalas turi dilginamuosius ir paprastuosius plaukelius.
Gentyje yra apie 45 rūšys, Lietuvoje auga trys:
Mondajus
Mondajus  – upė rytų Paragvajuje, Paranos dešinysis intakas.
Prasideda kordiljerose ir teka į rytus per Kaguasu ir Aukštutinės Paranos departamentus. Įteka į Paraną Triple Frontera srityje, prie Presidente Franko, keli šimtai metrų žemiau Paranos ir Igvasu santakos. Mondajaus žemupio kanjone yra 40 m aukščio Mondajaus krioklys.
ÉF Reims-Champagne
Reimso ÉF – buvęs Prancūzijos futbolo klubas iš Reimso. 1944 metais nuvertus profašistinį režimą, kurio iniciatyva klubas įkurtas, pastarasis iširo.
Trojos uncija
thumb|180px|right|Trojos uncija yra tradicinis brangiųjų metalų (pvz., aukso) masės matas Trojos uncija  – masės matas, naudojamas brangiesiems metalams, parakui ir brangakmeniams sverti.
1 Trojos uncija lygi 31,1034768 gramo, trumpinys – ozt. Skiriasi nuo britų uncijos, kuri lygi 28,3495225 g.
Pavadinimo kilmė
Žodis Troja čia reiškia Prancūzijos Trua (Troyes) miestą, kuris viduramžiais garsėjo savo mugėmis.
Tarapotas
Tarapotas  – miestas Peru šiaurinėje dalyje, San Martino departamente (didžiausias jo miestas), prie Kumbasos upės (į šiaurę nuo Hualjagos); provincijos centras. Yra oro uostas, keliai į Mojobambą, Jurimaguasą, Huanuką. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (kava, kakava, vaisiai, manijokai, ryžiai, kukurūzai); maisto, tekstilės pramonė. Vystomas turizmas. Apylinkėse yra vaizdingų krioklių ir lagūnų. Veikia San Martino valstybinis universitetas, kelių kitų universitetų filialai.
Istorija
Tarapotą 1782 m. įkūrė vyskupas Baltazar Jaime Martínez de Compagnon y Bujanda. Ilgą laiką tai buvo nedidelis miestelis Lamaso miesto įtakos srityje. XX a. išaugo į svarbų prekybinį centrą, aplenkė departamento sostinę Mojobambą.
Linksmavietė (Jonava)
Linksmavietė – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje.
Kosmėja
Kosmėja (Cosmos) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas iš graikų k. kosmos – papuošalas; augalo gražūs žiedai. Vienmetės arba daugiametės žolės. Lapai keliskart siauromis skiltimis plunksniškai suskaldyti. Graižai ant ilgų plonų žiedynkočių. Gentyje 29 rūšys, augančios tropinėje ir subtropinėje Amerikoje.
Lietuvoje darželiuose, kapinėse, sodybose auginama paprastoji kosmėja (Cosmos bipinnatus).
Puošnieji fazanai
Gentyje 2 rūšys:
Išnašos
thumb|left|210px|[[Deimantinis fazanas (Chrysolophus amherstiae)]]
Lietuvos Respublikos susisiekimo ministerija
Lietuvos Respublikos susisiekimo ministerija – Lietuvos vyriausybės institucija (susisiekimo ministerija), atsakinga už valstybės politikos įgyvendinimą ir koordinavimą transporto (oro, vandens, geležinkelių, kelių), pašto ir elektroninių ryšių srityse.
Vadovauja ministro pirmininko teikimu prezidento skiriamas susisiekimo ministras.
Istorija
1918 m. sudarius pirmąją Lietuvos vyriausybę, įsteigta ir Susisiekimo ministerija. 1919 m. pradžioje vyriausybę perkėlus į laikinąją sostinę Kauną, kartu perkelta ir ministerija. Kaune ministerija veikė iki 1940 m. SSRS okupacijos (buvo likviduota 1940 m. rugsėjo 16 d.).
1990 m. balandžio 11 d. prisiekė pirmoji jau atkurtos ir nepriklausomos Lietuvos vyriausybė ir atkurta Susisiekimo ministerija. 1992 m. įkurta Baltijos šalių transporto ministrų taryba. 1998 m. Susisiekimo ministerija perėmė dalį funkcijų iš panaikintos Ryšių ir informatikos ministerijos.
2002 m. patvirtintame visos Europos prioritetinių projektų sąraše numatytas ir europinės vėžės geležinkelio projektas Rail Baltica.
Pavaldžios įstaigos
Pavaldžios įstaigos: {|
Ministrai
Šie ministrai vadovavo nepriklausomos šalies susisiekimo ministerijai:
Kernavės piliakalniai
Kernavės piliakalniai (Vertybės kodas: A1469-1474) – penki piliakalniai Širvintų rajono savivaldybės teritorijoje, Kernavės pietinėje pakraštyje, Neries slėnio dešiniajame šlaite. Kernavės piliakalnių teritorija – vienas Lietuvos valstybės susidarymo centrų, didžiausias Lietuvoje gynybinis piliakalnių kompleksas bei buvusio viduramžių miesto vieta.
Kernavės archeologinė vietovė – valstybinis Kernavės kultūrinis rezervatas, įkurtas 1989 m., nuo 2004 m. liepos mėn. yra UNESCO Pasaulio paveldo sąraše.
Piliakalniai
Archeologinių paminklų kompleksą sudaro daugiau nei 50 archeologijos, istorijos ir kultūros paminklų: piliakalnis – Aukuro kalnas, du priešpiliai – Mindaugo sostas ir Lizdeikos kalnas, papilys – Įgulos kalnas, (piliakalniams vardai sugalvoti XIX a.), apie 0,4 km į pietryčius nuo jų esantis Kriveikiškio piliakalnis, taip pat Kernavės kapinynas, Kernavės pilkapynas ir Kernavės gyvenvietės. Nuo 1979 m. nuolat vykdomi komplekso archeologiniai tyrinėjimai, todėl Kernavė yra viena geriausiai pažįstamų priešistorinių – Viduramžių Lietuvos gyvenviečių.
Valstybinis Kernavės kultūrinis UNESCO saugomas rezervatas įsteigtas 1998 m. siekiant išsaugoti teritorinį kultūros paveldo objektų kompleksą, jo teritorijoje esančias nekilnojamąsias bei kilnojamąsias kultūros vertybes, jas tinkamai prižiūrėti, tvarkyti ir propaguoti, organizuoti mokslinius tyrimus. Rezervatas apima 194,4 ha teritoriją, aplink rezervatą suformuota buferinė 2456,2 ha apsaugos zona. Kultūrinio rezervato teritorijoje saugomas kultūros paveldo objektų kompleksas, kuriame šiuo metu žinoma ir įteisinta 18 archeologijos, istorijos ir kultūros vertybių.
Tyrimai
Keturiuose piliakalniuose ir jų papėdėse ištirtas 1755 m² plotas. Remiantis archeologinių tyrinėjimų medžiaga piliakalniai datuojami VI a.-XIV a. Pajautos slėnyje tyrinėtų geležies amžiaus gyvenvietės ir viduramžių miesto ištirtas 4590 m² plotas. Šiandien ištirta tik apie 1,5 % kultūrinio rezervato teritorijos. Radinius saugo Kernavės archeologijos ir istorijos muziejus. left|thumb|500x500px|Kernavės piliakalnių kompleksas, Širvintų rajone. Dešinėje Aukuro kalnas, priekyje Mindaugo sosto kalnas, o už jų Lizdeikos kalnas.
Teorijos ir kronikos
thumb|left|Mindaugo pilys Piliakalnių grupės centras – Aukuro piliakalnis, kitaip dar vadinamas Barščių ar Šventu kalnu. Jis žemiausias iš piliakalnių, nuo gretimų aukštumų atskirtas giliomis daubomis. Šio nupjauto kūgio formos kalno, pasibaigiančio ovalia aikštele, šlaituose pastebimas ryškus kultūrinis sluoksnis – tamsi žemė su degėsiais ir apdegusio molio trupinėliais. Kaip spėjo archeologas Adolfas Tautavičius, čia gyventa jau pirmaisiais mūsų eros amžiais. Ant šio piliakalnio medinių sienų saugomame, sunkiai prieinamame kieme stovėjusi sodyba, nuo kurios ir prasidėjęs Kernavės augimas. Pilies kalnas, vadinamas Mindaugo sostu, yra į šiaurę nuo Aukuro kalno. Nuo šio piliakalnio atsiveria gražiausi vaizdai į Pajautos slėnį ir Nerį, iš čia matyti visi piliakalniai. Archeologinių tyrinėjimų metu buvo nustatyta, kad XII a. – XIII a. čia stovėjusi pilis, kurią sudeginus buvo pastatyta kita.
Kernavė (Kernowe) pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose paminėta 1279 m. Henriko Latvio kronikoje. Eiliuotoje Livonijos kronikoje ji minima kaip Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Traidenio (1269–1282 m.) valda. Istoriniai dokumentai liudija, kad 1365 m. kryžiuočiai Kernavės ir Maišiagalos pilis sudegino. 1390 m. paskutinio kryžiuočių puolimo metu, Kernavės gynėjai patys sudegino įtvirtinimus ir pasitraukė į Vilnių.
thumb|800px|center|Pajautos slėnio panorama
1448 m.
1448 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Vandeninė raudonuodegė
Vandeninė raudonuodegė (Chaimarrornis leucocephalus) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti vandeninių raudonuodegių (Chaimarrornis) genčiai. Šios rūšies paukščiai aptinkami Indijos subkontinente ir Pietryčių Azijoje.
Rytinis Fidžio padalinys
Rytinis Fidžio padalinys – vienas iš keturių Fidžio padalinių. Jis skirstomas į tris provincijas – Kadavu, Lau ir Lomaiviti. Šiam regionui priklauso ir Rotumos sala. Padalinio sostinė yra Levukos miestas.
Rytinis Fidžio padalinys yra didžiausias pagal bendrą plotą, tačiau mažiausias pagal žemės plotą, nes didžiąją dalį padalinio teritorijos užima salos.
Atletas (leidinys)
Atletas – leidinys Lietuvos sporto visuomenei, ėjęs 1991 m. Kaune.
Istorija
Redaktorius Alvydas Staniulis.
Geležinio Vilko gatvė
miniatiūra|Pėsčiųjų viadukas per ties Jeruzale miniatiūra|Ties [[Saltoniškės|Saltoniškėmis]]
Geležinio Vilko gatvė – antra pagal ilgį Vilniaus gatvė. Prasideda Savanorių-Laisvės prospektų žiede, o baigiasi prie Santaros klinikų. Turi tunelį po Nepriklausomybės aikšte. Gatvėje leidžiamas didžiausias greitis visame Vilniuje – vietomis 80 km/h.
Istorija
XX a. septintojo dešimtmečio pradžioje imta planuoti magistralinę gatvę su tiltu per Neries upę ties Vilniaus pedagoginiu institutu.
Gatvė pradėta tiesti nuo Kosmonautų ir Raudonosios Armijos prospektų sankryžos XX a. aštuntojo dešimtmečio pr. 1978 m. įrengtas viadukas virš Žemaitės gatvės.