cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Muzika
Muzikos apibrėžimas
Muzikos apibrėžimas, esą tai garsas su individualia charakteristika, pasiskolintas iš psichoakustikos srities ir vieningai naudojamas tiek muzikologijoje, tiek atlikime. Yra daug vertų dėmesio pavyzdžių, kuriais apibūdinama muzika, ir kol mums suprantami kultūriniai svyravimai, tol muzikos ypatybės tiesiog vadinamos garso ypatybėmis, kurias sukuria ir pajaučia žmogus.
Graikų filosofai ir viduramžių teoretikai apibrėžė muziką, kaip natų melodijas, išdėliotas horizontaliai ir harmoniją užrašytą vertikaliai. Muzikos teorija šioje srityje studijuojama su prielaida, kad muzika yra tvarkinga ir jos klausytis malonu. Tačiau, XX-ame amžiuje, kompozitoriai metė iššūkį šiai nuostatai ir teigė, kad turi būti malonu jau kuriant muziką, kurioje ėmė vyrauti aštresni ir tamsesni tembrai.
Muzikos išraiška
Tradiciniai arba klasikiniai muzikos išraiškos elementai Europoje pirmiausia įvardijami tie, kurie turėjo daugiausia įtakos Europos klasicizmo muzikoje: melodija, harmonija, ritmas, tonų spalva, tembras ir forma. Išsamiau apibrėžiami garso išraiškos elementai: aukštis, tembras, garsumas ir trukmė. Šie elementai kombinuojami, kad sukurtų antraeilius aspektus: struktūrą, sandarą ir stilių. Kiti panašiai susiję aspektai priklauso nuo erdvinės aplinkos arba nuo garsų, gestų ir šokio erdvės dinamikos.
Kaip anksčiau paminėta, ne nuo elementų įvairovės ar skirtumų priklauso jų svarba. Pavyzdžiui, klasikinėje muzikoje melodija ir harmonija visada panaudojamos ritmo ir tembro sąskaita. Dažnai kritikai ginčijasi, kurie iš elementų galėtų būti universalūs. Debatai priklauso nuo apibrėžimų. Pavyzdžiui, bendrai manoma, kad pavadinimas „tonacija“ universaliai atitinka visus muzikinius reikalavimus plačiam tonacijos apibrėžimui.
Tempas irgi kartais priskiriamas prie universaliųjų elementų, nors yra vokalo solo partija ir instrumentiniai žanrai, kur ritmas laisvas, improvizuojamas ir neturi tikslaus tempo. Vienas pavyzdys – tai indiško muzikos kūrinio dalis alap. Pasak Deino Harvudo (Dane Harwood), mes turėtumėm paklausti, kuri skirtingų šalių muzikos universalija galėtų vadintis muzika (nepaisant struktūros ir funkcijų) arba priemone, kurios dėka muzika kuriama. ‚Muzikos daryme‘ jis įžvelgia ne tik patį atlikimą, bet ir tai, kaip ta muzika klausoma, suprantama, netgi išmokstama.
Nyderlandų futbolo taurė
Nyderlandų futbolo taurė – pagrindinis futbolo taurės turnyras Nyderlanduose. Vyksta nuo 1898 metų.
Muzika
Kūrimas
thumb|[[Nata|Natos]] Skiriami įvairūs muzikos kūrimo būdai: improvizavimas, komponavimas, aranžavimas. Muzika kuriama ir atliekama daugeliu tikslų, nuo estetinio pasitenkinimo, religinių apeigų, ceremonijų iki komercinio produkto pardavimui. Muzikantai mėgėjai kuria ir groja muziką pačių malonumui ir nežada pelnyti duonos iš muzikos. Profesionalūs muzikantai samdomi daugumos organizacijų ir institutų, nuo karinių pajėgų, bažnyčių ir sinagogų, simfoninių orkestrų, televizijos laidų iki filmų kompanijų ar muzikos mokyklų. Taip pat profesionalai dirba laisvu grafiku, siekia kontaktų ir susitarimų kuo įvairesnėmis sąlygomis.
Nors muzikantai mėgėjai skiriasi nuo profesionalių muzikų tuo, kad mėgėjai pragyvena ne iš muzikos, yra ir daug jungiančių dalykų. Pradedant tuo, kad ir mėgėjai, ir profesionalai mokosi muzikos. Bendruomenėje pažangūs mėgėjai groja kartu su profesionalais įvairiuose orkestruose ir ansambliuose. Kai kuriais retais atvejais mėgėjas įgyja profesionalo kompetencijos lygį ir gali atlikti kūrinius profesionalioje terpėje.
Didžiausias skirtumas pastebimas tarp muzikos, atliekamos publikai gyvai, ir muzikos, atliekamos tam, kad ji būtų įrašyta pardavimui ar televizijos laidai. Nors jau daug kartų gyvas koncertas auditorijai buvo įrašytas ir paruoštas parduoti.
Atlikimas
Muzikas – tai tas, kuris kuria, tvarko ar atlieka muziką. Muzikantai groja dėl daugelio priežasčių – kai kurie taip išreiškia savo jausmus, kitiems – profesionalams ir mėgėjams – grojimas teikia malonumo, ir tai dažnai daroma norint pelnyti auditorijos palankumą, kuri gauna estetinių, socialinių, religinių ar apeiginių vertybių atlikimo metu. Dalis motyvacijos profesionalui priklauso ir nuo to, kad iš muzikos jis pragyvena, tuo pat metu, galėdamas tobulinti įgūdžius ir atskleisti talentus.
Solo ir ansamblis
Daugumoje kultūrų plačiai paplitusi solo tradicija arba solo dainavimas, pvz., Indijos klasikinėje muzikoje arba Vakarų meno muzikos tradicijoje. Kitos kultūros, pvz., Balio, turi stiprias grupinio muzikavimo tradicijas. Visose kultūrose žmonės linkę sujungti tuos du dalykus, ir kūrinio atlikimas gali prasidėti improvizuotu solo grojimu, o baigtis kruopščiai suplanuotais kūriniais kaip klasikinis koncertas ar religinės procesijos.
Kamerinė muzika, skirta nedideliam ansambliui, grojančiam ne daugiau kaip vienu atskiros rūšies instrumentu, tinka truputį intymesnei aplinkai nei simfoniniai darbai. Atlikėjas vadinamas muzikantu arba dainininku, ir jis gali įsitraukti į muzikinį ansamblį tiek roko grupėje, tiek simfoniniame orkestre.
Dainos iš lūpų į lūpas ir natų užrašymas
Muzika išgrojama atmintyje arba pasirodymo metu, perduodama žodžiu arba įsimenama iš klausos. Kai kompozitorius nežinomas, muzika klasifikuojama kaip tradicinė. Skirtinga muzikinė tradicija turi skirtingą požiūrį į tai, kaip ir kur reikia keisti originalią kūrinio versiją – ar ją tik šiek tiek pakoreguoti, ar naudotis improvizacija ir kitais kūrinio pakeitimais. Pvz., Gambijoje, Vakarų Afrikoje, šalies istorija eina iš lūpų į lūpas per atliekamas dainas.
Kai muziką kas nors užrašo, notacija rodo, ką turėtų girdėti klausytojai ir ką turėtų atlikti muzikantas. Norint mokėti skaityti natas, muzikui reikia išmanyti muzikos teoriją, harmoniją, mokėti groti, ir kai kuriais atvejais suprasti istorinį pagrindą turinčio grojimo metodus.
Užrašyta notacija keičiasi taip pat kaip ir muzikos stilius ar periodas. Vakarų muzikoje, dauguma užrašytų notacijų yra partitūros, kur sudėtos visos muzikinės ansamblio dalys ir dalys, kuriose užrašytos natos individualiam atlikimui arba dainininkams. Populiarioje muzikoje, džiaze, bliuze, standartinė notacija yra pagrindinis puslapis, kur surašyta melodija, akordai, tekstas ir kūrinio struktūra. Partitūros ir partijos taip pat naudojamos populiarioje muzikoje ir džiaze, tik labiau didesniuose kolektyvuose, tokiuose kaip džiazo „big bendai“.
Populiariojoje muzikoje, gitaristai ir atliekantys elektrinės gitaros partijas dažnai skaito natas iš specialios lentelės, kurioje nurodyta, kur groti atitinkamu instrumentu. Tam jiems duota gitaros diagrama arba boso klaviatūra. Muzika, atliekama iš natų, vadinama „muzika iš lapų“. Tabuliatorių taip pat naudojo Baroko epochoje užrašyti natas liutnioms, styginiams instrumentams.
Kad būtų galima atlikti kūrinį iš natų, reikia suprasti muzikinį stilių ir mokėti groti tai, kas parašyta. Detalės, pažymimos notacijoje, varijuoja tarp žanrų ir istorinių periodų. Nuo XVII iki XIX amžiaus užrašytos partitūros reikalavo muzikų ypatingai gerai išmanyti atliekamą stilių. Tarkim, XVII–XVIII amžiuje solo partijų atlikėjai gaudavo paprastas, stilistiškai neišbaigtas melodijas, nes buvo įprasta, kad muzikantas pats papuoštų melodiją trelėmis ir įvairiais potepiais.
XIX amžiuje solo partijų atlikėjams gali liepti groti ekspresyviai, daugiau nieko apibrėžiant ir leidžiant muzikantui pačiam priimti sprendimą. Buvo tikimasi, kad atlikėjas išmanys, kaip panaudoti tempo pokyčius, sudėti akcentus ir pauzes (tarp kitų elementų), kad išpildytų ekspresyvų sumanymą.
XX-ame amžiuje notacijos tapo tikslesnės, jose naudojama daugiau ženklų ir beveik tiksliai užrašyta, ką muzikantas turi atlikti. Pop muzikoje ar džiaze partijose liko tik melodijos, harmonijos ar atlikimo užuominų pagrindai; iš muzikantų tikėjosi, kad jie žino atlikimo formalumus ir stilius, susijusius su konkrečiais žanrais ar kūriniais. Pvz., pagrindiniame džiazo kūrinio lape užrašyti tik pagrindiniai melodijos bruožai ir akordų pokyčiai. Džiazo muzikantams patikėta „išpainioti“ ir išplėtoti duotąją struktūrą.
Improvizacija, interpretacija, kompozicija
Daugumoje kultūrų, pvz., vakarų klasikinėje muzikoje, naudojama muzikos bendro suvokimo sampratos dalis arba kompozicija. Net jeigu kūrinys užrašytas preciziškai, atlikėjas vis tiek dar turi pakankamai galimybių keisti. Procesas, kai atlikėjas sprendžia, kaip jam sugroti anksčiau sukurtą kūrinį, vadinamas interpretacija.
Kai kuriuose žanruose, pavyzdžiui, džiaze ar bliuze, specialiai duodama daugiau laisvės atlikėjui, kad sudomintų klausytojus melodinių, harmoninių ar ritminių pagrindų improvizacijomis. Didžiausia laisvė duodama atliekant „laisvos improvizacijos“ stilių, kur pagrindai sugalvojami spontaniškai, begrojant, o ne iš anksto numatant. Tačiau pasak Georgian Costescu analizės, improvizuota muzika dažnai pasiduoda stilistiškiems žanro formalumams ir netgi visiškai išbaigta kompozicija turi nemažai laisvų pagrindų. Žodis „kompozicija“ dar nereiškia tikslaus grojimo iš natų ar išimtinių teisių į kūrinį.
Muziką dar galima apibūdinti kaip muzikinių garsų kūrybą, garsų pavyzdžius iš įvairių sąskambių, padedant kompiuterinėms programoms. Muzika, kurioje elementai parenkami atsitiktinai vadinama atsitiktine muzika ir dažniausiai asocijuojasi su Džonu Keidžu ir Vitoldu Lutoslavskiu (Witold Lutoslawski)
Kompozicijos
Muzikinė kompozicija – terminas, apibūdinantis muzikinio kūrinio sandarą. Kompozicijos metodai varijuoja plačiai, tačiau išanalizavus aišku, kad visos muzikos formos – spontaniškos, kvalifikuotos ar neparuoštos – sudarytos iš elementų, kuriančių muzikinį kūrinį. Muziką galima rašyti daugkartiniam grojimui, galima improvizuoti ir sukurti ‚čia ir dabar‘. Muziką galima atlikti iš atminties arba iš partitūros, arba kombinuojant abu variantus. Kompozicijos studijavimas tradiciškai paremtas klasikinės vakarų muzikos pagrindų egzaminavimu, bet kompozicijos apibrėžimas pakankamai platus ir gali apimti spontaniškus darbus, kaip laisvojo džiazo muzikų kūrinius arba Afrikos būgnininkų muzikavimą.
Suvokimas ir išklausymas
Muzikos klauso dauguma žmonių, nepriklausomai nuo socialinio sluoksnio. Klauso vieni arba eina į koncertus. Skirtingose kultūrose muzikiniai kūriniai atliekami skirtingai. Europoje ir Šiaurės Amerikoje labai ryški linija tarp „aukštosios kultūros“ ir „žemos kultūros“. Aukšto kultūros lygio muzikai priklauso Vakarų kompozitorių baroko, klasicizmo, romantizmo epochų kūriniai; moderniosios eros simfonijos, solo kūriniai tradiciškai atliekami formaliuose koncertuose salėse arba bažnyčiose, kur klausytojai tyliai sėdėdami mėgaujasi muzika.
Visai kitokie muzikos stiliai yra džiazas, bliuzas, soulas, kantri, grojami baruose, naktiniuose klubuose, teatruose, kur klausytojai gali vaišintis, šokti ir visaip kitaip išreikšti save. Iki XX a. pabaigos „aukštosios“ ir „žemosios“ muzikos formos skyrėsi kokybe, aukštesniu meniniu lygiu.
Bet 1980-ais ir 1990-ais, muzikologai, stebėję šį dviejų muzikos formų atsiskyrimą, ėmė teigti, kad šitie skirtumai neparemti nei muzikine verte, nei skirtingų žanrų kokybe. Jie teigė, kad skirtumus lemia muzikų ir auditorijos socialinė klasė, socialinės ir ekonominės sąlygos.
Pavyzdžiui, klasikinės simfonijos koncertuose tradiciškai lankosi aukštesnio mentaliteto auditorija, o hiphopo koncerte, apleistoje miesto dalyje, labiau lankysis žemesnio visuomeninio sluoksnio atstovai. Ir netgi jei atlikėjų, auditorijos ar atlikimo vieta priklauso žemesniam socialiniam sluoksniui, tai dar nereiškia, kad atliekama muzika negali būti sudėtinga ir rafinuota.
Kurtieji jaučia muziką per vibracijas kūne, sukeliamas, kai žmogus liečia rezonuojantį, tuščiavidurį daiktą. Vienas žinomiausių apkurtusių muzikų buvo Liudvikas van Bethovenas, sukuręs daug sėkmingų darbų netgi po klausos netekimo. Dar keletas retesnių pavyzdžių – tai nuo dvylikos metų apkurtusi, gerai vertinama perkusionistė Evelin Gleni (Evelyn Glennie) ir Krisas Bukas (Chris Buck), smuikininkas virtuozas, irgi praradęs klausą.
Media
Kompozitorių sukurta muzika galima išgirsti viešumoje; tradiciškai gyvo garso koncerte. Gyva muzika taip pat transliuojama per radijo stotis, televiziją ir internetą. Kai kurių stilių skambesys priklauso nuo atlikimo gyvai, kituose stiliuose garsai maišomi ir įrašomi, o jų gyvai niekas negroja. Įrašinėjant, netgi tuos stilius, kurie iš esmės turėtų būti atliekami gyvai, dažnai naudojamos specialios pataisymo priemonės, nes tokie įrašai geresnės kokybės, nei paprastas atlikimas.
Daugumoje šalių nėra didelio skirtumo tarp kūrinių atlikimo ir klausymo, faktiškai kiekvienas dabar yra įtrauktas į kokią nors muzikinę veiklą, dažnai bendrą. Maždaug XX amžiaus viduryje išsivysčiusiose šalyse įrašytų kūrinių garso takelių klausymas arba video klipų žiūrėjimas tapo populiaresnis nei gyvas koncertas.
Kartais netgi gyvai atliekant kūrinius prireikia įrašų. Štai didžėjai naudoja muzikines plokšteles, o kai kuriuose XX amžiaus darbuose juostoje įrašoma instrumento ar balso solo partijos fonograma. Kompiuteriai ir dauguma klaviatūrų suprogramuotos taip, kad grotų MIDI muziką. Klausytojai gali tapti dainininkais, naudodami karaokė, kurią sugalvojo japonai. Ten rodomas video klipas ir groja muzika be žodžių, taip atlikėjas įdainuoja kūrinį savo balsu.
Išsilavinimas
Profesionalūs muzikai, kai kuriose kultūrose ir žanruose, kuria, atlieka ir improvizuoja be specialaus pasiruošimo. Muzikos žanrai, kur muzikantas tradiciškai savamokslis arba mokęsis neformaliai, yra bliuzas, punk, rokas, pop, hiphopas.
Norint gauti muzikos bakalauro, muzikinio išsilavinimo bakalauro ir menų bakalauro laipsnius, reikia mokytis maždaug 3-4 metus. Šie laipsniai suteikiami studentams, susipažinusiems su muzikos teorija ir istorija, daugelis taip pat studijuoja pasirinktą instrumentą arba mokosi dainavimo technikos, nes tai yra kurso dalis. Baigę ketverių metų kursą, studentai gali rinktis tolesnes studijas muzikos magistro, menų magistro, rečiau muzikos menų daktaro laipsniui gauti. Muzikos magistro laipsnis, kuriam gauti reikia vienerių ar dvejų metų, suteikiamas tiems, kurie studijavo atlikimą tam tikru instrumentu, balsu arba kompozicija. Menų magistro laipsniui gauti reikia ginti disertaciją ir laipsnis suteikiamas studijuojantiems muzikologiją, muzikos istoriją arba muzikos teoriją.
Profesoriaus laipsniui, suteikiamam tiems, kurie nori dėstyti muzikologiją, muzikos istoriją ir teoriją universitete, gauti reikia mokytis nuo trejų iki penkerių metų, gavus magistro diplomą. Per tą laiką studentui reikia užbaigti kursus, imtis tiriamojo darbo ir apginti disertaciją. Muzikos menų daktaras – neseniai įsteigtas naujas laipsnis, suteikiamas kvalifikuotiems ir profesionaliems muzikams, kurie nori dėstyti universitete grojimą ir kompoziciją. Daktaro laipsniui gauti reikia studijuoti trejus arba penkerius metus, rengti įvairius projektus, koncertus.
Pagrindinio išsilavinimo muzikinė dalis
Muzikos mokymo įtraukimas tiek ikimokykliniame, tiek viduriniame išsilavinime yra bendras ir Šiaurės Amerikoje, ir Europoje, nes dėstant muziką, vaikus norima išmokyti koncentracijos, skaičiavimo, klausos lavinimo ir bendradarbiavimo, kas labiau padeda suprasti kalbą, pagerina atmintį, padeda prisitaikyti mokantis muzikos pakeitus aplinką. Pradinėse mokyklose vaikas mokosi groti instrumentais, pvz., fleita ar dūdele, dainuoja mažuosiuose choruose, mokosi vakarų muzikos istorijos. Vidurinėse mokyklose mokiniai jau gauna galimybę groti įvairiose grupėse, pvz., choruose, marširuojančiose ar džiazo grupėse, orkestruose, o kai kuriose mokyklose galima lankyti specialias muzikos pamokas.
Universitete studentai, studijuojantys menus ar humanitarinius mokslus gali pasirinkti muzikos kursus, kur dažniausiai studentams dėsto muzikos istoriją arba muzikos suvokimą, kur jie klausosi muzikos ir susipažįsta su skirtingais muzikos stiliais. Dauguma Šiaurės Amerikos ir Europos universitetų turi ansamblius užsiimančius muzikine veikla (chorai, orkestrai, folkloro ansambliai), kur studentai gali pasireikšti, jei jiems nėra dėstoma muzika.
Vakarų muzikos meno studijos vis labiau panašėja ir už Šiaurės Amerikos bei Europos ribų – STSI (Space Telescope Science Institute) Balio saloje arba klasikinės muzikos programos, kurios jau dėstomos Azijos šalyse – Pietų Korėjoje, Japonijoje, Kinijoje. Tuo pat metu vakarų šalys stengiasi išplėsti dėstomas temas ir įtraukti ne vakarų muzikos kultūrų pažinimą – Afrikos, Balio muzikos.
Tiek mėgėjai, tiek profesionalai šiaip jau mokosi muzikos, imdami trumpas, privačias pamokas. Mėgėjai dažniausiai mokosi, kad įgautų pradinių žinių ir pradinuko arba pereinamojo lygio muzikos technikos.
Studijos
Dauguma žmonių studijuoja ir apie muziką, ir tai vadinama muzikologija. Seniausiai į muzikologijos terminą įtraukti šie trys dalykai: sisteminė muzikologija, istorinė muzikologija ir aukštesniojo lygio muzikologija. Dabartiniame dėstyme, dalykas dažniau skirstomas į muzikos teoriją, muzikos istoriją ir etnomuzikologiją. Muzikologijos tyrimus visada praturtina darbai mokslo metų sandūroje. Tyrimai gali praturtinti psichoakustikos sritį. Ne vakarų muzikos studijavimas ir muzikos kultūrinės studijos, vadinamos etnomuzikologija.
Muzikos pedagogikos bruožai formavosi Antikos laikais ir Viduramžiais. Viduramžiais muzikos studijos buvo vienas kvadriviumo dedamasis dalykas iš septynių laisvųjų menų ir buvo dėstomas pagrindiniu ir aukštuoju lygiu. Kvadriviume muzika, dar dažniau harmonija, buvo priskiriama prie racionaliųjų proporcijų dalyko.
Zoomuzikologija tiria gyvūnų muziką arba muzikinius aspektus, kuriuos skleidžia gyvūnai. Kai Džordžas Hercogas (George Herzog) klausė: „ar gyvūnai gali muzikuoti?“, Fransua Bernaras Maše (François-Bernard Mâche) savo ornito-muzikologijos darbe Musique, mythe, nature, ou les Dauphins d’Arion (1983), (panaudojus Ruveto (Ruwet) Language, musique, poésie (1972) knygos paradigmatinės segmentacijos analizės techniką), rašė, kad paukščių čiulbėjimas organizuojamas pagal truputį pakeistus repeticijos principus. Žano Žako Natjė nuomone (1990), „paskutinėje analizėje žmogus sprendžia, kas yra muzikalu, o kas ne, netgi jeigu garsą išgauna ne žmogus. Jei mes pareiškiame, kad garsas nėra organizuotas ir suvokiamas (tai yra, neprimenantis muzikos) netiktai tiems, kurie jį išgavo, bet ir tiems, kurie jį supranta, tai muzika yra absoliučiai žmoniška.“
Lovičius
Lòvičius  – miestas vidurio Lenkijoje, Lodzės vaivadijoje, prie Bzuros upės (kairysis Vyslos intakas). 30,4 tūkst. gyventojų (2004 m.). Yra vyskupystė, bazilika, išlikę vyskupo pilies griuvėsiai. Etnografijos muziejus, yra pedagogikos mokykla, seminarija. Išvystyta siuvimo, statybų, metalo pramonė, svarbus maisto pramonės centras (sulčių, uogienių, pieno produktų gamyba). Mieste yra vienas iš keturių Europoje esančių trikampis turgus.
Istorija
Lovičius minimas nuo 1136 m. Abiejų Tautų Respublikos tarpuvaldžio metu Lovičius buvo laikinoji šalies sostinė. Po Antrojo Respublikos padalijimo atiteko Prūsijai. XIX a. buvo Varšuvo gubernijos Lovičiaus apskrities centras.
Čarnovo Bikai
Čarnovo Bikai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kulešės Košcelnės valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Seihanas (upė)
Seihanas  – upė Turkijos pietuose. Susidaro 80 km į šiaurę nuo Adanos susiliejus iš Tauro kalnų ištekančioms Zamanti ir Göksu upėms. Žemupyje teka derlinga Čukurovos žemuma, įsilieja į Viduržemio jūrą, suformuoja deltą.
Didžiausi intakai: Zamanti, Gioksu.
Didžiausias miestas – Adana (50 km nuo žiočių). Aukščiau Adanos patvenkta, naudojama drėkinimui ir hidroenergijos gamybai. Adanoje upę kerta vienas seniausių pasaulyje akmeninis tiltas.
Čarnovo Bikai
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 11 namų ir 57 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 21 namas ir 125 gyventojai.
Europos teisės magistras
thumb|200px|right Europos teisės magistras (, MLE, LL.M. Eur.; pažodžiui - Europos teisių mokytojas) – kvalifikacinis teisės magistro laipsnis, suteikiamas baigus podiplomines studijas Europos (ES, ES valstybių) teisės bei Europos studijų (European Studies) srityje. Studijų programa, struktūra panaši kaip ir LL.M. programos atveju.
Greta ES teisės studijų gilinamasi į ES šalių teisines sistemas, nagrinėjama politinė, ekonominė bei socialinė santvarka. Studijos baigiamos kvalifikaciniu magistro egzaminu. Kai kuriuose universitetuose privalomas studijų semestras užsienio aukštojoje mokykloje.
Muzika
Istorija
Muzikos istorija prasideda anksčiau nei buvo parašytas žodis, ir yra ypatingai susijusi su įvairių kultūrų individualumo išraiška. Tai ištisi šimtmečiai ir tūkstantmečiai. Muzika daug įtakos turėjo žmogui, tuo tarpu jis – civilizacijos aušrai. Pradinės muzikos išraiškos randamos Indijoje, Sama Vedoje. Populiarūs muzikos stiliai plačiai varijavo nuo kultūros iki kultūros, nuo periodo iki periodo. Skirtingos kultūros grojo skirtingais instrumentais, naudojo skirtingas technikas. Pati muzikos istorija yra muzikologijos ir istorijos papildomas dalykas, studijuojant istoriją, muzikos istorija pateikiama chronologiškai, pirmiausia nuo Vakarų pasaulio. Muzika taip pat dažnai naudojama įvairioms propagandoms.
Kad būtų lengviau orientuotis, muzikos (kaip ir kitų menų bei kultūros) istorija skirstoma laikotarpiais – epochomis. Išskirtinos šios pagrindinės muzikos raidos epochos:
Daug ginčijamasi dėl padalinių ir muzikos grupavimo bei suskirstymo, taip pat kaip ir dėl muzikos apibrėžimo. Vieni platesnių žanrų yra klasikinis ir populiarusis (arba komercinis) žanrai. Populiariajam priklauso rokenrolas, kantri ir folk muzika.
Kiekvienos epochos muzika gali būti skirstoma į dar smulkesnius periodus. Pavyzdžiui, viduramžių muziką muzikologai skirsto dar į grigališkojo choralo, o kartais netgi į romaninį bei gotikos stilius (romaninis bei gotikos stiliai ryškiausi architektūroje), tarp baroko ir klasicizmo išskiria rokoko bei galantiškojo stiliaus muziką, o tarp romantizmo ir XX a. muzikos – impresionizmą. Pati XX a. muzika turi dar visokiausių krypčių: tai ekspresionizmas, atonalizmas, neoklasicizmas, avangardizmas, neoromantizmas, minimalizmas ir t. t.
Dažnai nesutariama, kas vadinama „realiąja“ muzika: vėlesniojo periodo Bethoveno styginių kvartetai, Stravinsko baletai, serializmas, ‚bibop‘-eros džiazas, repas, pankrokas ir elektronika vos tik pasirodę ilgą laiką kritikų buvo vadinami tiesiog ne muzika.
Terminas world music atsirado, kai įtakos ir populiarumo įgijo muzika ne iš Europos, todėl taikomas muzikai ne iš Europos, nors terminą sugalvojo Wesleyan universitete, taikydami apibrėžimą visiems įmanomiems muzikos žanrams, nepamirštant ir Europos kultūrinių tradicijų. (akademiškai, šis terminas XX amžiaus viduryje buvo pakeistas į „etnomuzikologiją“ – nepatenkinantį naujadarą.)
Muzikos žanrai kaip ir dabartinė muzika, dažnai apibrėžiami pagal tradiciją ir prezentaciją. Kadangi dauguma klasikinės muzikos yra akustinė ir atliekama individualiai arba grupėmis, tai dauguma darbų ir vadinami klasikiniais – nesvarbu net jeigu tai būtų įrašai. Kai kurie darbai, kaip Geršvino (Gershwin) Rhapsody in blue taikomi ir prie džiazo, ir prie klasikinės muzikos.
Kai tautoms tapo lengviau komunikuoti, jų muzikos stilius papildė kiti atėję stiliai. Pvz., Jungtinių valstijų bluegrass stiliaus muzikoje vyrauja Anglo-airiškos, škotiškos, airiškos, vokiškos ir kiek afro-amerikietiškos instrumentalo ir vokalo tradicijos, kurios tarpusavyje turėjo susijungti JAV multi-etninėje „tautų katilo“ visuomenėje.
Lovičius
Istorija
thumb|left|600px|Lovičiaus Senosios rinkos aikštė
Rečiūnas
Rečiūnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Liubinskas
Liubinskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Liubinskienė (ištekėjusi moteris) ir Liubinskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Rečiūnas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Rečiūnienė (ištekėjusi moteris) ir Rečiūnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Gorgolo vilaja
Gorgolo vilaja  – vilaja pietinėje Mauritanijos dalyje. Regiono centras yra Kaedis.
Pietuose ribojasi su Senegalu, šiaurėje – su Braknos ir Asabos vilajomis.
Geografija
Būdingi pusdykumių ir savanų kraštovaizdžiai. Pietiniu pakraščiu teka Senegalo upė, apie kurią driekiasi derlingi plotai, link jos teka Gorgolo upė (įrengtas Fum Gleitos tvenkinys).
thumb|left|240px|Departamentų žemėlapis
Administracinis suskirstymas
Gorgolas yra padalintas į 4 departamentus:
Kriauklė (reikšmės)
Žodis kriauklė gali reikšti:
Lee Redmond
Lee Redmond (g. 1941 m. vasario 2 d.) – JAV moteris, turinti ilgiausius pasaulyje rankų nagus.
Ji gyvena Solt Leik Sityje. Serga Alzhaimerio liga.
Kališkos
Kališkos – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kurklių.
Kasiopėja (žvaigždynas)
thumb|Kasiopėja žvaigždynas
Kasiopėja (Cassiopeia, Cas) – 25-as pagal dydį šiaurės pusrutulio žvaigždynas Paukščių Take. Ryškus žvaigždynas, įsimenamas pagal penkias žvaigždes, sudarančias raidę W/Σ/M (priklausomai nuo vietos danguje). Pavadintas Etiopijos karalienės Kasiopėjos vardu (Poseidonas už puikybę nubaudė ją, pasmerkdamas suktis amžinai dangaus karuselėje). Lietuvoje matomas ištisus metus. Senovinis lietuviškas pavadinimas Jukštandis arba Juostadantis.
Ryškiausios žvaigždės:
Kiti objektai:
Faščė (Kulešės Košcelnės valsčius)
Faščė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kulešės Košcelnės valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į šiaurės rytus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 41 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 33 namai ir 166 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 31 namas ir 72 gyventojai.
Lidicė
Lidicė – kaimas (NUTS:CZ5–0203 532584) Čekijos vakaruose, į rytus nuo Kladno, Kladno apskritis, Vidurio Čekijos kraštas. 435 gyventojų (2006 m.).
Istorija
thumb|left|Brolių kapai Lidicėje thumb|left|Senosios ir naujosios Lidicės planas Lidicė pirmą kartą paminėta 1318 m. Visą laiką buvo nedidelis kaimas. Po 1942 m. gegužės 27 d. pasikėsinimo į Čekijos ir Moravijos protektorių R. Heidrichą (birželio 4 d. jis mirė) vokiečių okupantai pradėjo keršto akciją prieš civilius gyventojus. Lidicės sunaikinimo planą, pritarus pačiam A. Hitleriui, parengė protektorato aukštas valdininkas K. H. Frankas. 1942 m. birželio 9 d. vakare Lidicę apsupo SS daliniai ir vokiečių policija. 173 vyrai buvo suvaryti į rūsius ir 1942 m. birželio 10 d. sušaudyti. Kiti gyventojai buvo sušaudyti vėliau arba išsiųsti į koncentracijos stovyklas (Lodzėje, Chelmne prie Nerevo, dab. Didžiosios Lenkijos vaivadija, Ravensbriuką). Iš viso žuvo 340 žmonių: 192 vyrai, 60 moterų ir 88 vaikai. kaimas buvo sulygintas su žeme; jo sunaikinimas įgavo tarptautinį atgarsį.
Po karo į Lidicę sugrįžo 137 moterys ir 17 vaikų; Lidicė buvo atstatyta. Yra paminklas ir muziejus.
Sotnikas
Sotnikas – kavalerijos karininkas Rusijos kazokų kariuomenėje, kurio laipsnis analogiškas pėstininkų leitenantui. Nuo 1884 m. jis ėmė atitikti dabartinį vyresnįjį leitenantą.
Rusijoje IX-XVII a. sotnikas buvo šimtinės vadas.
Ukrainos nacionaliniuose daliniuose XX a. pradžioje ir Antrojo pasaulinio karo metais vermachto kazokų daliniuose – leitenanto analogas.
Andronovo kultūra
thumb|Andronovo kultūra (raudonas spalva) ir jos kaimynės thumb|Andronovo kultūra – [[indoeuropiečiai|indoeuropiečių – iranėnų pradžia]] Andronovo kultūra – bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta Andronovo kaimo (Krasnojarsko kraštas), prie kurio 1914 m. rasti pirmieji radiniai, vardu. Kultūrą 1927 m. išskyrė rusų archeologas Sergejus Teplouchovas.
Arealas
Andronovo kultūra buvo paplitusi 2 tūkstantmečio pr. m. e. viduryje ir antroje pusėje tarp Uralo ir Jenisiejaus (Kazachija, Vakarų Sibiras, Pietų Pauralė). Andronovo kultūra apima didelę teritoriją, skiriama įvairių jos variantų.
Kultūra
Žmonės gyveno pusiau žeminėse bei antžeminiuose pastatuose. Naudojo titnaginius ir metalinius dirbinius. Laidota kapinynuose ir pilkapynuose; dalis kapų su apskritais ir keturkampiais akmenų vainikais. Mirusieji laidoti nedeginti ir sudeginti. Rasta titnaginių dirbinių, metalinių įrankiu ir ginklų, plokščiadugnės keramikos, puoštos geometriniu ornamentu, žalvarinių ir auksinių papuošalų. Priskiriama indoeuropiečiams – indoiranėnams.
Purpurinis garnys
Purpurinis garnys (Ardea purpurea) – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Purpurinis garnys truputį mažesnis ir tamsesnis už pilkąjį.
Patino ir patelės nugarinė pusė tamsiai pilka, rusvo atspalvio. Viršugalvis, kuodukas, juostos ir dėmės ant kaklo, pagurklio bei krūtinės – juodi. Smakras ir gerklė balti. Juostelė virš akių, kaklo priekinė dalis ir pagurklis – ryškiai rudi. Krūtinė ir pilvo šonai – kaštoninės spalvos. Plasnojamosios ir vairuojamosios plunksnos juodos, pilko atspalvio. Antsnapis tamsiai rudas, posnapis – rusvai geltonas. Kojos juosvai rusvos. Rainelė geltona. Jauniklių viršugalvis tamsiai rudas, kaklas be juodų juostelių. Nugarinė dalis tamsiai ruda.
Paplitimas
Eurazijoje paplitęs nuo Atlanto iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia Belgiją, Lenkiją, Charkovo, Voronežo sritis, Turgajaus, Ču, Ilio upių žemupius, pietinę Himalajų papėdę, šiaurės rytų Kiniją, Amūro baseiną. Į pietus paplitęs iki Mažosios Azijos, Viduržemio jūros, Afrikos.
Žiemoja Afrikoje, Pietų ir Pietryčių Azijoje.
Pietinių kraštų rūšis, todėl į Lietuvą užklysta retai.
Biologija
Peri apsemtuose, sunkiai prieinamuose nendrių, švendrų, karklų sąžalynuose. Vengia atvirų vandens plotų net ieškodamas maisto. Baikštus, veisimosi ir klajonių laikotarpiu laikosi tarp augalijos. Pabaidytas kyla nenoriai. Staiga užkluptas, panašiai kaip ir didysis baublys, pakelia snapą aukštyn, sustingsta ir tampa panašus į stulpelį. Žmogų prisileidžia arti, bet po to staigiai kyla, sunkiai mojuodamas sparnais. Turi ilgus kojų pirštus, todėl gali vaikščioti per minkštą gruntą ar nendrių stiebais.
Nemėgsta kitų gandrinių paukščių kaimynystės, todėl aptinkamos atskiros purpurinių garnių kolonijos. Dažnai įsikuria šalia kitų garnių. Lizdus sukrauna ant nulinkusių ar nulūžusių nendrių, kartais – medžiuose. Dėtyje paprastai būna 3–5 kiaušiniai, perimi apie 26 dienas. Mėnesio amžiaus jaunikliai jau palieka lizdą ir pradeda savarankiškai ieškoti maisto.
Maitinasi žuvimis, varliagyviais, ropliais, vabzdžiais ir jų lervomis, augalais, kitų paukščių jaunikliais.
Žutaji
Žutaji  – upė vakarų Brazilijoje, Amazonės valstijoje; Amazonės dešinysis intakas. Prasideda Amazonės žemumoje ir teka ja labai vingiuodama. Įteka Amazonėn ties Žutaji miestu.
Didžiausi intakai: Kopatana, Patis (kairieji), Bija, Mutunas, Riozinjas (dešinieji).
Krantai pelkėti, apaugę Amazonijos selva. Upė patvinsta kovo–birželio laikotarpiu. Žutaji žemupys laivuojamas. Didesnės gyvenvietės prie Žutaji: Nona Vida, Bon Futuras, Boka do Mutunas, Tamandua, San Pedras, Porto Seguras. Aukštupys yra Žavari slėnio indėnų rezervate, taip pat keletas mažesnių įsteigta šalia Žutaji upės (Makarauno, Eštrela da Paso).
Klodava
Klodava – miestas vidurio Lenkijoje, Didžiosios Lenkijos vaivadijoje. 6,8 tūkst. gyventojų (2006). Dvi bažnyčios (1557 m. medinė ir XVIII a. vėlyvojo baroko), senasis karmelitų vienuolynas, rotušė. Pagrindinė miesto pramonės šaka – akmens druskos gavyba. Yra geležinkelio stotis.
Istorija
Klodava žinoma nuo XI a., iki 1430 m. gavo miesto teises, kurias 1870–1925 m. buvo praradusi. Smarkiai nukentėjo nuo XVII a. karų, II pasaulinio karo metu neteko 3000 gyventojų.
Žėbiškiai (Vilkija)
Žėbiškiai – buvęs kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 10 km nuo Vilkijos.
Nyderlandų futbolo asociacija
Asociacija įkurta 1899 m. gruodžio 8 d. ir 1904 m. bei 1954 m. atitinkamai buvo viena iš FIFA bei UEFA steigėjų.
Velnias galvoje
Velnias galvoje – 1972 m. Italijoje sukurtas kriminalinis filmas.
Turinys
Gydytojas Emilio, turintis apžiūrėti Rikį, prieina išvados, kad berniukas visiškai sveikas. Kartu su Oskaru jis ima aiškintis aplinkybes ir atranda vis daugiau įrodymų, kad nusikaltimą įvykdė ne vaikas, o kažkas iš suaugusių. Įtarimas krinta tiek ant motinos, tiek ant senelės, tačiau galiausiai paaiškėja, kad žmogžudys – Oskaras...
Europos migracijos tinklas
Europos migracijos tinklas (EMN) – Europos Sąjungos finansuojamas tinklas, įsteigtas siekiant teikti informaciją apie migraciją ir prieglobstį Europos Sąjungos institucijoms bei Europos Sąjungos valstybių narių valdžios institucijoms, siekiant prisidėti prie politikos formavimo šiose srityse. EMN buvo įkurtas Europos Vadovų Tarybos 2008 m. gegužės 14 d. sprendimu Nr. 2008/381/EB.
EMN veiklą koordinuoja Europos Komisijos vidaus reikalų generalinis direktoratas. Kiekvienoje valstybėje narėje ir Norvegijoje yra įkurti nacionaliniai informacijos centrai (EMN NIC), kurie koordinuoja tinklo veiklą šalyje. EMN NIC skiria valstybių narių vyriausybės. Valdyba, kurią sudaro Europos Komisija ir kiekvienos valstybės narės atstovas, priima svarbiausius politinius sprendimus. Taip pat stebėtojo teisėmis dalyvauja atstovai iš Europos Parlamento, Europos pasienio ir kranto apsaugos agentūra, Pagrindinių teisių agentūros, Europos prieglobsčio paramos biuro bei ES kovos su prekyba žmonėmis koordinatorius.
EMN savo veikla prisideda prie ES diskusijų konkrečiais migracijos ir prieglobsčio politikos klausimais, pavyzdžiui, apie darbo jėgos paklausą, nelegalia migraciją, šeimos susijungimą ir tarptautinius studentus. EMN glaudžiai bendradarbiauja su įvairiomis institucijomis, atsižvelgiant į konkrečius tyrimus ir politines temas, pavyzdžiui, su Europos Komisijos Statistikos agentūra ir Europos Komisijos Mokslinių tyrimų direktoratu, Pagrindinių teisių agentūra (FRA), FRONTEX, Europos prieglobsčio paramos biuru (EASO), ES kovos su prekyba žmonėmis koordinatoriumi ir Europos didžiųjų miestų asociacija.
Valstybių narių poreikį keistis informacija visais su migracija susijusiais klausimais ir prisidėti prie bendros prieglobsčio ir imigracijos politikos formavimo iš pradžių iškėlė Lakeno Europos Vadovų Taryba 2001 metais. Ši iniciatyva buvo paremta 2003 metais Salonikų Europos Vadovų Tarybos susitikimo metu pradėjus bandomąjį projektą. Hagos programa pabrėžė bendros su migracija susijusių reiškinių analizės poreikį, o ją pakeitusioje Stokholmo programoje taip pat akcentuojama informacijos apie migraciją ir prieglobstį palyginamumo ir keitimo tarp šalių narių svarba. Atsižvelgiant į tai, 2008 m. buvo įkurtas EMN.
Estijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Estijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Modemas
Modemas (angliškų terminų modulator-demodulator trumpinys) – įrenginys, kuris moduliuoja analoginį nešlio signalą, siekiant užkoduodi skaitmeninę informaciją. Jis taip pat atlieka ir atvirkščią funkciją: demoduliuoja nešlio signalą, kad iškoduotų perduotą informaciją. Paprastai kalbant, tai įrenginys, keičiantis analoginius signalus į skaitmeninius ir atvirkščiai.
Pavyzdžiui, vienas iš dažniausiai sutinkamų pritaikymo sričių: naudojimasis internetu per analoginio telefono linijas. Modemas verčia skaitmeninius kompiuterio signalus į analoginius telefono signalus ir atvirkščiai. Taip pat naudojami kabeliniai modemai, jungiantys kompiuterį prie tinklo per kabelinės televizijos kabelį.
Modemų tipai
Yra išskiriami tokie modemų tipai:
VI amžius pr. m. e.
Šeštasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 600 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 501 m. pr. m. e. gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 2 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis
Amžiai: VII amžius pr. m. e. – VI amžius pr. m. e. – V amžius pr. m. e.
Vytautas Žeimantas
Vytautas Žeimantas (g. 1944 m. gruodžio 13 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, rašytojas, vertėjas.
Biografija
1972 m. baigė Vilniaus universiteto Pramonės ekonomikos fakultetą.
1975–1984 m. dirbo laikraščio „Tiesa“ redakcijoje; Užsienio gyvenimo skyriaus korespondentas, Pramonės ir statybos skyriaus vedėjas. Nuo 1984 m. LKP CK darbuotojas. 1988–1998 m. laikraščio „Vakarinės naujienos“ vyriausiasis redaktorius, UAB „Vakarinės naujienos“ valdybos pirmininkas. Daugiausia rašė ekonomikos, visuomenės gyvenimo temomis, kelionių apybraižas. 1999–2009 m. laikraščio „Lietuvos aidas“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 2012 m. Baltarusijos dienraščio „Zviazda“ (Minskas) korespondentas Lietuvoje. Nuo 2013 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos internetinio laikraščio www.lzs.lt redaktorius.
Nuo 1972 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos, nuo 2003 m. Lietuvos sporto žurnalistų federacijos, nuo 2006 m. Lietuvos meno kūrėjų asociacijos, nuo 2010 m. Baltarusijos rašytojų sąjungos, nuo 2011 m. Lietuvos baltarusistų asociacijos narys.
Iš baltarusių kalbos išvertė rašytojų Lidzijos Arabei, Maksimo Tanko, Maksimo Hareckio, Alaizos Paškevič-Ciotkos, Georgijaus Marčiuko, Volgos Karatkevič ir Aleksandro Karliukevičiaus kūrinių.
Lietuvos, Baltarusijos, Lenkijos, Latvijos, Rusijos, JAV, Australijos ir Argentinos periodinėje spaudoje yra paskelbęs daugiau kaip porą tūkstančių publikacijų – straipsnių, interviu, komentarų, apybraižų, feljetonų, apsakymų, esė, humoreskų, legendų, eilėraščių  - lietuvių, baltarusių, anglų, rusų, altajiečių, lenkų ir latvių kalbomis.
20 euro centų moneta
20 euro centų moneta – moneta, bendrųjų pusių dizainą sukūrė Luc Luycx iš Belgijos Karališkosios monetų kalyklos. Jose atvaizduota Europos Sąjunga arba Europa – šie atvaizdai simbolizuoja ES vienybę. 2 €, 1 €, 50, 20 ir 10 centų monetose atvaizduota Europos Sąjunga iki jos išsiplėtimo 2004 m. gegužės 1 d. arba nuo 2007 m. sausio 1 d. – geografinis Europos atvaizdas.
Istorija
miniatiūra|kairėje|Pirmosios laidos 20 centų Moneta į apyvartą išėjo 2002 m., kai eurų monetos ir banknotai buvo pradėti naudoti 12 euro zonos ir su ją susijusių valstybių. Bendrąją pusę (reversą) sukūrė Luc Luycx iš Belgijos Karališkosios monetų kalyklos. Monetos nuo 1 iki 5 centų vaizdavo Europos Sąjungos vietą pasaulyje (tarp Afrikos ir Azijos), o monetos nuo 10 centų iki 2 eurų vaizdavo ES narių teritorijas iki 2004 m. išsiplėtimo.
Tuo metu 15 šalių (euro zonos + Monako, San Marino ir Vatikano) monetų nacionalinės pusės buvo sukurtos pagal nacionaliniu mastu įvykusius konkursus, tačiau tam tik reikalavimai buvo privalomi ir nacionalinėms pusėms (pvz., turi būti pavaizduota 12 žvaigždžių, daugiau žr. eurų monetos). Iki 2008 m. buvo draudžiama keisti nacionalines puses, išskyrus monarcho (kurio portretas būdavo dažnai vaizduojamas) mirties ar sosto perdavimo atveju. Taip nutiko Monakui ir Vatikanui (Vatikanas turėjo dar ir tarpinį dizainą, kol buvo išrinktas naujas Popiežius). Dėl naujų taisyklių, kuriose buvo reikalaujama, jog ant monetų nacionalinės pusės būtų užrašytas šalies pavadinimas, įvyko keletas pokyčių (Suomijos ir Belgijos monetose nebuvo užrašyti šalių pavadinimai). Po 2004 m. ir 2007 m. ES išsiplėtimo bei numanomų kitų išsiplėtimų monetų nuo 10 centų vertės dizainas 2007 m. buvo pakeistas taip, kad vaizduotų visą Europos žemyną. Šis naujesnis dizainas Italijos, San Marino, Vatikano, Austrijos ir Portugalijos monetose vaizduojamas nuo 2008 m. 1, 2 ir 5 centų monetų dizainas keičiamas nebuvo, nes senųjų narių kontūrai buvo išryškinti labai blankiai, taigi nuspręsta, jog keisti dizainą neverta.
Dizainas
miniatiūra|20 euro centų briauna 20 euro centų monetos yra pagamintos iš Šiaurės aukso. Jų skersmuo yra 22,25 mm, storis – 2,14 mm, o svoris – 5,74 g. Monetų briauna lygi su įdubimais.
Bendroji pusė (reversas)
Bendrosios pusės dizainą sukūrė Luc Luycx. Monetos kairėje, vaizduojama Europos Sąjunga iki jos išsiplėtimo 2004 m. gegužės 1 d. arba nuo 2007 m. sausio 1 d. – geografinis Europos atvaizdas. Šešios plonos linijos vertikaliai eina už Europos arba Europos sąjungos ir abejose linijų pusėse yra po vieną žvaigždę (iš viso 12 žvaigždžių kaip ir Europos Sąjungos vėliavoje). Viduryje, dešinėje, pavaizduotas didelis skaičius 20, o šalia jo mažomis raidėmis tekstas „EURO CENT“. Nominalo dešinėje pusėje galima įžiūrėti autoriaus inicalus LL.
Ješil Irmakas
Ješil Irmakas (, „Žalioji upė“;, Iris) – upė šiaurės Turkijoje. Įsilieja į Juodają jūrą į rytus nuo Samsuno. Naudojama drėkinimui, hidroenergijos gamybai. Didžiausi miestai prie upės – Amasija, Tokatas.
Kovalė (reikšmės)
Kovale vadinamos gyvenvietės:
Vytauto Didžiojo universiteto Švietimo akademija
Vytauto Didžiojo universiteto Švietimo akademija (VDU ŠA) – Vytauto Didžiojo universiteto akademinis padalinys. Įkurtas 2019 m. sausio 1 d. prie Vytauto Didžiojo universiteto prijungus Lietuvos edukologijos universitetą.
Istorija
1935 m. rugsėjo mėn. Lietuvos vyriausybė įsteigė pirmąją aukštąją pedagoginę mokyklą – dvimetį pedagoginį institutą Klaipėdoje, kurio pagrindinis uždavinys buvo rengti mokytojus reformuotai pradinei mokyklai ir plėtoti pedagoginius mokslus Lietuvoje. 1939 m. kovo mėn. Vokietijai užgrobus Klaipėdos kraštą, Pedagoginis institutas įsikūrė Panevėžyje, o tų pačių metų lapkričio mėn. perkeltas į Vilnių ir pavadintas Vilniaus pedagoginiu institutu.
1941 m. gegužės mėn. institutas pertvarkytas į keturmetę aukštąją mokyklą. 1943 m. kovo mėn. uždarytas, 1944 m. atkurtas. 1944–1946 m. prie jo veikė Vilniaus mokytojų institutas. 1945 m. pradėjo veikti neakivaizdinis, 1966 m. vakarinis skyrius. 1960 m. pastatyti nauji rūmai, 1978 m. fizikos korpusas. 1992 m. gegužės 20 d. LR Aukščiausioji Taryba suteikė institutui universiteto statusą, patvirtino universiteto statutą ir nuo tada jis vadintas Vilniaus pedagoginiu universitetu. 2011-2018 m. Lietuvos edukologijos universitetas.
2019 m. sausio 1 d. Lietuvos edukologijos universitetas prijungtas prie Vytauto Didžiojo universiteto.
Struktūra
thumb|II rūmai
Inširio vilaja
Inširio vilaja  – vilaja vakarinėje Mauritanijos dalyje. Regiono centras yra Akdžužtas.
Šiaurėje ir vakaruose ribojasi su Dachlet Nuadibu vilaja, pietuose – su Trarzos vilaja, rytuose – su Adraro vilaja.
Geografija
Iš vakarų prieina Atlanto vandenynas. Praktiškai visą teritoriją užima dykuma. Yra aukso, vario telkinių.
thumb|left|240px|Departamentų žemėlapis
Administracinis suskirstymas
Inširą sudaro vienintelis Akdžužto departamentas.
Magadha
thumb|270px|left|Šešiolika mahadžanapadų. Magadha – viena iš jų.
Magadha (skr. (devanagari) मगध) buvo vienas iš šešiolikos regionų (mahadžanapadų) senovės Indijoje. Jo šerdis – Biharo valstijos į pietus nuo Gangos upės dalis su sostine Radžagriha (dabar Radžgiras), kuri vėliau išsiplėtė, užimdama didžiają dalį Biharo ir Bengalijos.
Tam tikrais istoriniais laikotarpiais (Maurjų dinastijos ir Guptų dinastijos laikais) karalystė laikinai užvaldydavo visą Pietų Aziją, tapdama galinga imperija.
Magadhos valstybė (su pertrūkiais) egzistavo VII a. pr. m. e. – 550 m.
Magadhos istorija
Nors legendos Magadhos istoriją nukelia į II tūkst. pr. m. e., kuomet valdė legendinės Brihadrathų ir Pradjotų dinastijos, pirmoji istorinė dinastija buvo Šišunagų dinastija, valdžiusi nuo VII a. pr. m. e. Ši valstybė buvo gerokai jaunesnė nei senosios indoarijų valstybės, tokios, kaip Kuru ar Pančala. Senoji Magadhos karalystė paminėta Mahabharatoje, Ramajanoe, Puranose.
Šišunagų laikais Magadhoje VI–V a. pr. m. e. gimė dvi įtakingos Indijos religijos: Buda Gautama davė pradžią budizmui, o Mahavira džainizmui. Dėl to ji ypač daug minima budistų ir džainų tekstuose.
Nuo Nandų laikų (IV a. pr. m. e.) Magadha tapo ekspansyvia jėga Pietų Azijoje. Iš pradžių ji užėmė visas šiaurės Indijos valstybėles, sukurdama galingą imperiją. Nandų teritorijos paveldėtoja buvo Maurijų dinastija, kuri sukūrė didžiausią Pietų Azijos istorijoje imperiją, kuri vienintelę trumpam suvienijo visą Indiją iki britų kolonijinio laikotarpio.
Mirus garsiausiam maurijų valdovui Ašokai, III a. pr. m. e. pabaigoje Magadha patyrė krizę. Ji neteko visų pietinių teritorijų (ten įsigalėjo Satavahanos imperija). 185 m. pr. m. e., atėjus į valdžią Šungų dinastijai, neteko ir vakarinių sričių (ten įsigalėjo Graikų-Baktrų karalystė, vėliau – Kušano imperija). Taigi, teritorijos vėl sugrįžo iki istorinės Magadhos sričių.
Po ilgo nuosmukio valdant šungams ir kanvams, Magadha nebeteko valstybingumo 30 m., užkariauta Satavahanų. Tačiau 240 m. prasidėjo antrasis Magadhos atgimimas, sietinas su Guptų dinastija, kuomet valstybė vėl išsiplėtė Pietų Azijoje, o jos mokslas, religija ir filosofija išgyveno savo aukso amžių.
Magadha nustojo egzistuoti 550 m., Guptų imperiją nusiaubus eftalitams.
Momas
Momas (graikiškai Momos – gandas, kaltė, lotyniškai Momus) graikų mitologijoje – kaltės, piktžodžiavimo, sarkazmo personifikacija. Vienos Niktės sūnus. Iš vienos Niktės gimė jo broliai ir seserys: Ponas („sunkus darbas“), Moras („pražūtis“ ar „likimas“), Tanatas („mirtis“), Hipnas („miegas“), hesperidės, kerės, moiros, Nemezidė, Apatė („apgaulė“), Filotija („draugystė“, „prisirišimas“), Geras („senatvė“) ir Eridė („nesantaika“); iš Niktės sąjungos su Erebu gimė Hemera („diena“) ir Eteris („atmosfera“), jo sesuo ir brolis.
AT122
AT122 – Austrijos Žemutinės Austrijos žemės apskričių grupės „Žemutinė Austrija–Pietūs“ vok. Niederösterreich-Süd (Badeno apskrities dalies, Lilienfeldo, Noikircheno ir Vienos Noištato krašto apskrities) teritorijos (NUTS:AT) administracinių vienetų suskirstymas pagal LAU, smulkių vietinių administracinių vienetų suskirstymo į teritorinius statistinius vienetus sistemą.
LAU vietiniame lygmenyje pratęsia NUTS, pranc. Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques, Teritorinių statistinių vienetų nomenklatūrą, patvirtintą 2003 m. gegužės mėn. Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 1059/2003, galiojančiu nuo 2003 m. liepos 1 d.
Apskričių centrai – riebiu šriftu.
2011 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionatas/Maratonas moterys
Moterų maratonas pasaulio lengvosios atletikos čempionate vyko 13 kartą. Varžybos įvyko rugpjūčio 27 d.
Rezultatai
SG - sezono geriausias rezultatas, DSQ - diskvalifikuota, NBG - nebaigė distancijos, NST - nestartavo.