cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Club Español de Madrid
1904 m. Copa del Ray
1904 m. „Club Español“ laimėjo Campeonato Regional Centro – regioninę lygą, kuri buvo naudojama kaip atranka į 1904 m. Copa del Rey (Karaliaus taurės turnyrą).
Rungtynės, kurios buvo sužaistos Madride, baigėsi nesėkmingai. Pradiniame etape „Club Español“ sužaidė lygiosiomis 5:5 su „Madrid“ ir „Moderno“ futbolo klubais. Abi komandos atsisakė žaisti pratęsimą ir kitą dieną buvo suplanuotas rungtynių pakartojimas. Tačiau „Moderno“ ekipa š rungtynes neatvyko ir „Club Español“ nebuvo paskelbtas nugalėtojas.
Frank Lampard
Futbolininko karjera
Lampardas yra laimėjęs Anglijos Premier lygos čempiono titulą, Lygos taurę ir Community Shield turnyrą (visi – su Chelsea 2005), o 1999 atstovaudamas West Ham United klubui – UEFA Intertoto taurę. Anglijos rinktinės sudėtyje Lampardas sužaidė 38 rungtynes.
2005 lapkritį Lampardas užėmė antrą vietą geriausio Europoje žaidžiančio futbolininko rinkimuose, nusileidęs tik Brazilijos rinktinės ir FC Barcelona žvaigždei Ronaldinho. Po mėnesio jis nusileido brazilui ir užėmė antrą vietą FIFA rengiamuose geriausio Pasaulio futbolininko rinkimuose.
Club Español de Madrid
1904 m. Copa del Ray
„Club Español“ pusfinalyje žaidė prieš „Moncloa“. „Español“ klubui pirmaujant rezultatu 1:0, rungtynės buvo nutrauktos dėl rimtos traumos, kurią patyrė „Club Español“ žaidėjas. Tada „Club Español“ buvo paskelbti nugalėtojais ir pateko į finalą.
Frank Lampard
Futbolininko karjera
2014 metais Frankas Lampardas buvo pakviestas prisijungti prie vienos geriausių „Barclays Premier League“ komandos Manchester City.
2014 metų gruodžio 13-ą dieną Lampardas įsirašė 135-ąjį įvartį į savo sąskaitą ir tapo antruoju futbolininku kartu su Thierry Henry, įmušusiu daugiausia įvarčių „Barclays Premier League“.
Futbolininko karjerą baigė New York City klube 2016 m.
Žaidė Nacionalinėje komandoje nuo 1999 m. spalio 10 d., dalyvavo 2006 m. pasaulio čempionate.
Trenerio karjera
Lampardas pradėjo trenerio karjerą Derby County klube 2018 m. Atsilaisvinus Chelsea trenerio pozicijai, 2019 m. Lampardui buvo pasiūlytas trenerio kontraktas, kurį jis priėmė. Nepaisant klubo legendos statuso, Chelsea užimant tik 8 vietą čempionato lentelėje Lampardas buvo atleistas 2021 m. sausio mėn.
Club Español de Madrid
1909 m. Copa del Ray
1909 m. „Club Español“ antrą kartą laimėjo Campeonato Regional Centro ir pateko į 1909 m. Karaliaus taurę. Pusfinalyje jie 3:2 nugalėjo FC Barcelona, bet finale 3:1 nusileido San Sebastiano klubui.
1910 m. Copa del Ray
1910 m. buvo surengtos dvi Copa varžybos ir „Club Español“ žaidė prieš FC Barcelona ir Deportivo de La Coruña. Buvo žaidžiama kaip mini lyga, o lemiamose rungtynėse FC Barcelona įveikė „Club Español“ rezultatu 3:2. „Club Español“, jau anksčiau rezultatu 3:1 buvo laimėjęs prieš „Deportivo“, tad užėmė antrąją vietą.
Ūsuočiai
Ūsuočiai (Cerambycidae) – įvairiaėdžių vabalų (Polyphaga) pobūrio šeima, priklausanti lapgraužinių (Chrysomeloidea) antšeimiui. Ūsuočiams būdingos ilgos antenos, nuo ko ir kilo šeimos pavadinimas.
Kai kurie ūsuočiai cypia. Garsą išgauna prieškrūtinį trindami į vidukrūtinį.
Naktiniai ūsuočiai skraido vakarais ir naktimis. Jų kūnas paprastai būna juodas arba rudas ir be rašto. Dauguma jų skrenda į šviesą. Dieną jie slapstosi žievės plyšiuose, miško paklotėje, rąstų ar žabų krūvose.
Daugeliui rušių būdingas ryškus Lytinis dimorfizmas: Patinai už pateles yra daug lieknesni, ilgesnėm antenom. Kartais būna nevienoda patelės ir patinėlio spalva, antsparnių ar priešnugarėlės piešinys, plaukų danga.
Pasaulyje priskaičiuojama apie 26 tūkst. rūšių, Lietuvoje žinoma 116 rūšių, dar ieškotina apie 12-15 rušių.
Vystymasis
Lervos vystosi medžių žievėje ir medienoje, rečiau žolinių augalų audiniuose. Jų kūnas storokas, mėsingas, balsvai gelsvas su ruda galvute (pav). Generacijos trukmė dažniausiai trunka 1 - 2 metus. Stambesnių, ar tų, kurios vystosi sausoje medienoje, rušių gali trukti ir 5 – 6 metus. Išsiritę iš lėliukių vabalai turi dar papildomai maitintis, kad subręstų ir galėtų veistis. Vieni ūsuočiai (dažniausiai dieniniai) telkiasi ant įvairių augalų žiedų ir minta žiedadulkėm. Kiti apgraužia medžių lapus ir sumedėjusių lapuočių ir spygliuočių ūglių žievę. Pastarieji žydinčių augalų nelanko.
Reikšmė
Dauguma ūsuočių rušių yra pavojingi augalų ir medinių konstrukcijų kenkėjai. Paprastai puola ligotus, džiūstančius, nusilpusius medžius, bet kai kurie (pvz., Ožiaragiai (Monochamus), Saperda, Spondylis) pažeidžia ir visiškai sveikus medžius. Įsiveisia nenužievintuose rąstuose, medinių pastatų sienose (Naminis ūsuotis (Hylotrupes bajulus)), tvorose, stulpuose ar kitose medinėse konstrukcijose.
Lietuvoje aptiktos 136 rušys. 4 rūšys įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą:
Ūsuotis dailidė (Ergates faber)
Pjūklaūsis kelmagraužis (Prionus coriarius)
Didysis trumpasparnis medkirtis (Necydalis major)
Didysis ąžuolinis ūsuotis (Cerambyx cerdo)
Aksu (Kinija)
Aksu – miestas šiaurės vakarų Kinijoje, Sindziange (Uigūrijoje), oazėje prie Aksu upės. Prefektūros centras.
Tekstilės, maisto pramonė. Dailieji amatai. Prekyba ryžiais, šilku. Apylinkėse išgaunamos švino ir vario rūdos.
Istorija
Senovėje miestas buvo žinomas kaip Kumo (姑墨) ir buvo karalystės centras. 629 m. jį aplankė kinų keliautojas Suandzangas, aprašė ten stovėjusius budistų vienuolynus. VII-IX a. miestas priklausė tai Tangams, tai Tufanui, tai uigūrams. Aksu tapo vienu iš Šilko kelio punktų. 1220 m. tapo Mangalajaus karalystės sostine, bet netrukus buvo užimtas mongolų ir tapo Čagatajaus chanato dalimi.
Antofagastos regionas
Antofagastos regionas  – regionas šiaurinėje Čilės dalyje, tarp Ramiojo vandenyno, Argentinos (Saltos provincija) ir Bolivijos (Potosi departamentas). Ribojasi su Tarapakos regionu šiaurėje ir Atakamos regionu pietuose. Administracinis centras – Antofagasta.
Geografija
Beveik visą regioną užima Atakamos dykuma. Rytuose paviršius kyla į Andų kalnus. Antofagastos regionas – sausiausia vieta Žemėje. Čia beveik nėra jokios augalijos. Telkšo keletas druskingų lygumų ir prateka Loa upė. Dykumoje yra gausūs kalio nitratų, aukso, jodo, ličio telkiniai.
Administracinis skirstymas
Regonas padalintas į 3 provincijas:
Zamkelis
Zamkelis – viensėdis Trakų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Ubiškių.
Bongas
Apie muzikinį instrumentą skaitykite straipsnį Bongai. thumb|160px|right|Stiklinis bongas Bongas – tam tikra vandens pypkių rūšis, kuri daugiausia naudojama kanapių, kanapių ir tabako mišinio ar kitų medžiagų rūkymui.
Bongas yra tradicinis Azijos rūkymo prietaisas. Kilęs iš Tailando ir Indonezijos, tačiau naudotas ir Naujojoje Gvinėjoje bei Filipinuose, kur tradiciškai gamintas iš bambuko. Pavadinimas kilęs iš tajų kalbos.
Panašiai, kaip ir kaljane, čia dūmai prieš patekdami į burną pereina per vandenį. Bongas dažniausiai gaminamas iš stiklo ar keramikos. Nuo kaljano labiausiai skiriasi tuo, kad yra mažesnis ir neturi atskiros žarnelės; rūkymui skirtas vamzdelis yra jo paties dalis.
Vietoje vandens rūkant bongą naudojami ir kiti skysčiai, tarp jų – alkoholiniai gėrimai ar arbata.
75 m.
75 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Dumblavabaliai
Dumblavabaliai (Spercheidae) – vabalų (Coleoptera) šeima. Vabalai 5-7 mm ilgio, jų kūnas platus, išgaubtas. Antenos šešianarės.
Lervos trumpos, verpstiškos, su didele ir plačia galva. Gyvena stonvinčių vandens telkinių pakraščiuose.
Lietuvoje gyvena viena rūšis – margasis dumblavabalis (Spercheus emarginatus).
2014 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Europa – B grupė
2014 m. pasaulio futbolo čempionato atrankos Europos zonos, B grupės rezultatai.
Kanonų teisės kodeksas
180px|thumb|right|[[Nesuderinamų kanonų harmonija - bažnytinės teisės kodifikacijos pradžia. Decretum Gratiani, 1140 m.]] Kanonų teisės kodeksas (Codex Iuris Canonici, CIC) – krikščioniškų bendruomenių (bažnyčių, pvz., Katalikų Bažnyčios) teisynas (teisės normų rinkinys), bažnytinės teisės sąvadas. Bažnytinės teisės kodifikacijos pradininkas - vienuolis teis(ėtyr)ininkas Gracianas.
Išskiriami šie teisės rinkiniai:
Chosė de San Martinas
Chosė de San Martinas (José Francisco de San Martín y Matorras; 1778 m. vasario 25 d. Yapeyú, Korienteso prov. –  1850 m. rugpjūčio 17 d. Boulogne-sur-Mer, Prancūzijoje) – Argentinos generolas ir vienas garsiausių Pietų Amerikos išsilaisvinimo sąjūdžio lyderių.
Kartu su Simonu Bolivaru San Martinas išvadavo Pietų Ameriką iš Ispanijos jungo. San Martinas yra Argentinos, Čilės ir Peru nacionalinis didvyris. thumb|left|San Martinas skelbia Peru nepriklausomybę Chosė de San Martinas gimė nedideliame Yapeyú miestelyje, Korienteso prov., Argentinoje, tuometinės La Platos vicekaralystės teritorijoje. Jo tėvas buvo ispanų tarnautojas. Jaunystėje išvyko į Ispaniją, kur įgijo išsilavinimą. Jis mokėsi Madrido karo akademijoje, įgijo leitenanto, o 1808 m. papulkininkio laipsnį. San Martinas su Ispanijos armija kovojo prieš Portugaliją, Afrikos kolonijose ir prieš Napoleono invaziją.
1812 m. Napoleonui užėmus Ispanijos valdžią, grįžo atgal į Argentiną. Pasisiūlė tarnauti revoliucinėje armijoje. Laikinoji valdžia sudarė Granaderos kavaleriją vadovaujamą San Martino, kuri turėjo tapti svarbiausia revoliucijos jėga. San Martinas vadovavo sukilimams prieš ispanų pajėgas, o 1813 m. vasario 3 d. laimėjo San Lorenso mūšį. Tai buvo pirmoji argentiniečių pergalė Argentinos Nepriklausomybės kare. Revoliucinė valdžia jam suteikė generolo laipsnį. Atsisakė Kujo gubernatoriaus posto. 1817 m. persikėlė per Andus ir kartu su Bernardo O'Higginsu išvadavo Čilę. Tada atkreipė dėmėsį į Ispanijos tvirtovę – Peru. Net dvejus metus San Martinas ruošėsi puolimui jūra. Įsiveržęs į Peru sunkiai skynėsi kelią pergalės link, tačiau 1820 m. gruodžio 6 d. laimėjo Pisko mūšį ir vicekaralius buvo priverstas pasiduoti. 1821 m. liepos 12 d. San Martino armija įžengė į Limą. Netrukus Peru paskelbė nepriklausomybę. Paskelbtas nacionaliniu Peru gynėju. Suformavus parlamentą, jis atsisakė šių pareigų. 1822 m. liepos 26 d. Sam Martinas Gvajakilyje susitiko su šiaurinės Pietų Amerikos dalies išvaduotoju Simonu Bolivaru. Čia buvo sudaryti planai dėl Lotynų Amerikos ateities. Dauguma šių planų liko neišaiškinti ir nėra žinoma ką nusprendė didieji išvaduotojai. thumb|left|150px|San Martinas senatvėje. Vienintelė jo nuotrauka. 1824 m. mirus žmonai Remedios de Escalada, San Martinas su dukra pasitraukė į Prancūziją, kur Boulogne-sur-Mer mieste ir praleido paskutines savo gyvenimo dienas. 1880 m. Chosė da San Martino palaikai pergabenti ir palaidoti Buenos Airių katedroje.
Odoo
Savybės
Programa turi tokias savybes, kaip finansų apskaita, pardavimai ir pirkimai, atsargų apskaita, CRM, gamyba ir paslaugos, projektų valdymas, Business Inteligence. Sukurta 700+ modulių, daugelis iš jų sukurti siekiant priderinti programą vietinės šalies reikmėms.
Konkurentai
Pagrindinis konkurentas – GPL licencijos pagrindu sukurta programa Compiere (tampanti vis labiau komercine) ir nuo jos atskilusi atvira Adempiere.
Autofagija
Autofagija – normalus ir valdomas ląstelės savęs virškinimo procesas. Šalinamos ląstelės dalys apgaubiamos endoplazminio tinklo sluoksniu, taip susidaro autofaginė pūslelė. Jai susiliejus su lizosoma į lizosomos vidų patekusios struktūros visiškai suardomos.
Baltymų atranka ir po jos sekanti viduląstelinė proteolizė vykdomos citoplazmoje, ją atlieka sudėtinga daugiakomponentė sistema. Čia labai svarbų vaidmenį atlieka oligopeptidas ubikvitinas ir ubikvitinavimo sistema. Be to, baltymų degradacijoje dalyvauja ATP ir polifermentinis kompleksas, vadinamas proteosoma, kuri be proteolizinio aktyvumo turi dar ir ATPazinį aktyvumą, taip pat šaperonai, specifiniai baltymai, kontroliuojantys polipeptidinių grandinių susilankstymą, jų migraciją ir proteolizę.
Mikro ir makro autofagijos
Daugiausia viduląstelinių baltymų degraduojami lizosomose vykstant makroautofagijai. Šio proceso metu citoplazmos regionas su citozoliniais baltymais yra apgaubtas membranos tam, kad susidarytų dvigubos membranos dariniai, kurie žinomi kaip autofagosomos arba autofaginės vakuolės. Autofagosomos viduje baltymai po susiliejimo su lizosomomis visiškai suardomi.
Makroautofagijos valdyme svarbų vaidmenį atlieka baltymų fosforilinimas.
Kitas, viduląstelinių baltymų sekvestracijos lizosomose procesas, vadinamas mikroautofagija. Jos metu lizosomos įlinkstančia membrana praryja (apgaubia) mažas citoplazmos porcijos. Po šių pūslelių internalizacijos ir tūrinio suskaldymo pūslelę supančios membranos baltymai degraduojami lizosomos viduje.
Taigi, skirtingai nei makroautofagija, kur svarbiausia aktyvacija vyksta po trumpalaikio maisto medžiagų netekimo, mikroautofagija yra atsakinga už pastovią, ilgai gyvuojančių baltymų degradaciją.
Riešės šv. Faustinos Kovalskos pagrindinė mokykla
'''Vilniaus rajono Riešės šv. Faustinos Kovalskos pagrindinė mokykla''' – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniaus raj., Didžiojoje Riešėje, Mokyklos g. 19, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba. Įstaigos kodas 191319845. Steigėjas Vilniaus rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Archyviniai duomenys rodo, kad mokykla Riešėje buvo įkurta 1864 m. Prieš Antrąjį pasaulinį karą mokykla buvo įsikūrusi tame pačiame pastate kur ir seniūnija. 1939 m. buvo pastatytas naujas pastatas su erdviomis klasėmis ir dideliais langais. Deja, vaikai neilgai džiaugėsi nauja mokykla. Prasidėjus karui, vokiečiai ją pavertė grūdų sandėliu, o 1944 m. traukdamiesi pastatą sudegino. Po karo mokykla buvo įkurta Sluščiznos palivarke, vėliau pavadintame Kalino kaimu. Buvo mokoma rusų kalba. 1952 m., kai Taraškevičių šeima buvo išvežta į Sibirą, mokyklą perkėlė į jų namą.
Vietiniai gyventojai siekė, kad vaikai būtų mokomi gimtąja kalba. Buvo įkurtos lietuviškos ir lenkiškos klasės, mokykla tapo trikalbe. 1960–1984 m. mokyklai vadovavusi Praskovja Ustinova siekė, kad būtų pastatyta nauja mokykla, tačiau buvo pastatytas tik priestatas. 1965 m. gruodžio 11 d. įvyko mokyklos atidarymas. Tik pradinės klasės glaudėsi sename mediniame pastate. 1998 m. mokyklai atiduotas darželio pastatas, kuriame dabar mokosi pradinių klasių mokiniai. 2003 m. prie mokyklos pastatytas priestatas.
2010 m. prijungta Karvio pagrindinė mokykla.
Šv. Bartolomėjaus sala
'''Šv. Bartolomėjaus sala arba Sen Bartelmi, oficialiai – Šv. Bartolomėjaus teritorinė bendrija' (Collectivité territoriale de Saint-Barthélemy), paprastai vadinama Sen Bartu (St. Barts, St. Barths'') yra viena Mažųjų Antilų sala, Prancūzijos užjūrio bendrija. Sala užima 21 km². 2006 m. saloje gyveno 8 255 gyventojai. Sostinė – Gustavija.
Istorija
Žiūrėti: Karibų jūros regiono istorija, Prancūzijos Vakarų Indijos, Švedijos Vakarų Indijos
Salą 1493 m. atrado Kristupas Kolumbas. Joje gyvenę tainai salą vadino Ouanalao, tačiau Kolumbas jai suteikė Šv. Bartolomėjaus vardą. Kolonizacija prasidėjo 1648 m., kai atsikėlė 50–60 prancūzų naujakurių iš Sent Kitso, tačiau jie buvo išvyti karibų antpuolių. Sala priklausė Prancūzijos Vakarų Indijų kompanijai, o 1674 m. tapo Prancūzijos valda.
1758 m. salą buvo trumpam užėmę britai, o 1784 m. Prancūzijos karalius Liudvikas XVI ją perleido Švedijai. Švedai Šv. Bartolomėjuje įkūrė klestintį Gustavijos uostą. Vergovė saloje veikė iki 1847 m. Po 1877 m. referendumo, Švedija grąžino salą Prancūzijai. Ji buvo prijungta prie Gvadelupos kolonijos. Nuo XX a. vid. ekonominę padėtį Šv. Bartolomėjuje pagerino suklestėjęs turizmas.
2007 m. Šv. Bartolomėjaus sala atsiskyrė nuo Gvadelupos ir tapo Prancūzijos užjūrio bendrija su savo atstovu parlamente Paryžiuje.
Geografija
thumb|left|250px|Šv. Bartolomėjaus salos žemėlapis
Šv. Bartolomėjaus sala yra Mažųjų Antilų salyne, Pavėjinių salų grupėje, 250 km į rytus nuo Puerto Riko. Sala yra tarp Angilijos ir Šv. Martyno salų šiaurės vakaruose, Sent Kitso ir Nevio pietuose, Sabos ir Sint Eustatijaus pietvakariuose. Be pagrindinės Šv. Bartolomėjaus salos valdą sudaro dar daug smulkių aplinkinių salelių ir uolų (Foršu, Ševro, Koko, Fregatų, Tok Ver ir kt.).
Vaineikių Pilalė
Vaineikių mitologinė vieta, vadinama Pilale, Papilale, Žuvėdų pilale – mitologinė vieta centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Vaineikiuose (Darbėnų seniūnija), 0,32 km į šiaurės rytus nuo kelio Darbėnai–Vaineikiai, 0,2 km į vakarus nuo kelio Vaineikiai–Grūšlaukė, Akmenos kairiajame krante.
Apibūdinimas
Tai pusovalio plano aukštumos kraštas, kurį iš rytų, šiaurės ir vakarų pusių juosia Akmenos vingis. Igis rytų - vakarų kryptimi 75 m, plotis šiaurės - pietų kryptimi – 50 m. Šlaitai statūs, 5–6 m aukščio. Piliakalniams būdingų gynybinių įtvirtinimų (pylimo, griovio) nėra.
Šv. Bartolomėjaus sala
Geografija
Salos kranto linija raižyta, o paviršius kalvotas (aukštis iki 286 m, Vitė k.). Centrinėje dalyje yra Grande Saline ežeras. Sala skirstoma į pavėjinę ir priešvėjinę puses. Būdinga krūmokšnių augmenija.
Klimatas tropinis, temperatūra svyruoja tarp 25–30 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis ~1000 mm. Rytinė pusė drėgnesnė, nei vakarinė. Lietingasis laikotarpis būna nuo gegužės iki lapkričio.
Atomo numeris
miniatiūra|Cheminis elementas X ir jo masės (A) bei atomo (Z) numeris Atomo numeris, atominis numeris, atominis skaičius, (Z) – protonų skaičius atomo branduolyje. Atomas, kuris turi neutralų krūvį, turės atominį numerį lygų elektronų skaičiui. Cheminiai elementai periodinėje elementų lentelėje yra išdėstyti atominio numerio didėjimo tvarka.
Šv. Bartolomėjaus sala
Geografija
thumb|260px|Salos reginys thumb|250px|Gustavijos bažnyčia
Vaineikių Pilalė
Apibūdinimas
Teritorijos plotas – 0,15 ha.
Atomo numeris
Atominis numeris neturėtų būti maišomas su masės numeriu (A), kuris yra lygus protonų ir neutronų (nukleonų) skaičiui branduolyje. Neutronų, esančių atomo branduolyje, skaičius žymimas N, todėl galioja tokia minėtus skaičius apjungianti formulė: A = Z + N (šie skaičiai visada yra natūralūs).
Popierius
thumb|right|Popieriaus lapas Popierius – plona, plokščia medžiaga, gaminama presuojant pluoštą. Paprastai naudojamas natūralus pluoštas celiuliozės pagrindu, dažniausiai gaminamas iš medienos masės (dažniausiai minkštos medienos, pavyzdžiui, kanadinės eglės). Kartais naudojamas medvilnės, lino ar kanapių pluoštas.
Atomo numeris
Pradžioje, atomo numeris reiškė elemento vietą periodinėje elementų lentelėje. Kai Mendelejevas surašė visus žinomus cheminius elementus ir sugrupavo juos pagal cheminį panašumą, buvo pastebima, kad išrikiuojant juos pagal griežtą atominės masės numerį yra neatitikimų. Jodas ir telūras, jeigu išrikiuoti pagal atominę masę atrodo išdėlioti netvarkingai ir geriau atitiktų savo vietas jei jų numeriai būtų apkeisti vietomis. Išdėliojus elementus pagal chemines savybes, jie gavo savo elementų numerius. Šis numeris pasirodė labai artimas atomo masei.
Šv. Bartolomėjaus sala
Ekonomika
Svarbiausia ūkio šaka – turizmas. Šv. Bartolomėjaus sala garsėja kaip turtuolių rojus. Taip pat vystoma prekyba Gustavijos laisvajame uoste. Dėl skurdžios dirvos žemės ūkis išvystytas menkai, dauguma produkcijos įvežama.
Vaineikių Pilalė
Istorija
Vieta vadinama Pilale, Papilale, Žuvėdų pilale. Jos rytinėje dalyje seniau buvo 8×5 m dydžio šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi pailga pakiluma, kurioje aptikta akmenų vainikų. Vieta apnaikinta XX a. antroje pusėje ariant ir melioruojant laukus. Pasakojama, kad dirbant žemę buvo rasta žalvarinių ir geležinių dirbinių.
Popierius
Istorija
thumb|right|Popieriaus gamyba Senovės Kinijoje thumb|right|Spygliuočių mediena, skirta popieriaus gamybai Popieriaus išradėju laikomas Cai Lunas iš Kinijos, 105 m. pirmasis aprašęs popieriaus gamybą. Kinai augalinę žaliavą rankiniu būdu trindavo akmeniniuose grūstuvuose su vandeniu. Skystą plaušinę masę semdavo semiamąja forma, ant rėmo ištemptu tinkleliu. Nutekėjus vandeniui, ant tinklelio likdavo plonas susipynusių plaušų sluoksnis. Taip suformuotą popieriaus lapą perkeldavo ant audeklo, nuspausdavo, džiovindavo, lygindavo, pjaustydavo. Kinai popieriaus gamybos būdą ilgai slėpė. Tik 610 m. popierių pradėjo gaminti japonai. 751 m. šį popieriaus gamybos būdą iš kinų belaisvių sužinojo arabai. Jie pradėjo naudoti kanapinius, lininius, vėliau ir medvilninius skudurus. Juos pjaustydavo, virindavo katiluose su kalkėmis, mirkydavo, po to trindavo grūstuvuose. Tokia popieriaus žaliava buvo naudojama iki XIX a. Iš arabų popieriaus gamyba paplito Egipte, Šiaurės Afrikoje, apie XII a. pasiekė Ispaniją, vėliau ir kitas Europos šalis.
Vaineikių Pilalė
Istorija
1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1966 m. – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (tyrimų vadovas Adolfas Tautavičius), 1994 m. – Aurelijus Škimelis (Kultūros paveldo centras). 1977 m. tyrinėjo Ignas Jablonskis.
Kultūrinio sluoksnio, gynybinių įtvirtinimų pėdsakų ar laidojimo žymių nerasta. 1966 m. konstatuota „atrodo, kad aukštumos krašte buvęs piliakalnis, kurį jau XIX a. nunešė upė“.
Popierius
Gamyba
Tiek rankiniu būdu, tiek ir mašinomis, popieriaus procesą sudaro keli žingsniai:
Vaineikių Pilalė
Padavimai
1) Šioje vietoje senovėje švedai įsirengė požeminius gyvenamuosius rūsius, į kuriuos patekdavo pro varinius vartus, įrengtus aukštumos šlaite. Kai lietuviai švedus sumušė, juos palaidojo Akmenos ir Šlaveitos santakoje esančiuose Švedų kapeliuose;
Popierius
Degimas
Įprastas popierius įsiliepsnoja nuo 242 laipsnių Celsijaus temperatūros.
Vaineikių Pilalė
Padavimai
2) Rūsiuose ir šiandien tebėra kelios aukso skrynios, kurios retsykiais iškyla iš požemių į paviršių;
Popierius
Pluošto paruošimas
Popieriaus gamybai naudojama medžiaga pirmiausiai paverčiama vientisa mase, maišant pluoštą su skysčiu. Kadangi naudojamos natūralios medžiagos, dažnai prireikia daugelio atskyrimo ir plovimo fazių. Išskyrus pluoštą, kartais jis balinamas arba džiovinamas siekiant pakeisti popieriaus išvaizdą.
Vaineikių Pilalė
Padavimai
3) Seniau šioje vietoje iš žemės iškildavusi raudona ugnis, t. y. degdavę pinigai. Ne vienas drąsuolis ėjo slapta ieškoti užburtų turtų, bet nei vienam to padaryti nepavyko;
Šv. Bartolomėjaus sala
Ekonomika
Salą lanko kruiziniai laivai, jachtos. Yra vietinis, gana pavojingas Gustavo III oro uostas. Gyvenvietes jungia kelių tinklas.
Gyventojai
Dauguma gyventojų yra baltieji (prancūzai, anglai, švedai ir kt.), taip pat mišrios kilmės (mulatai, metisai), yra juodaodžių.
Popierius
Lapų formavimas
Medienos masė toliau skiedžiama vandeniu iki labai skysto skiedinio. Skiedinys nufiltruojamas per smulkų rėtį, o ant rėčio lieka pluošto sluoksnis. Šiame gamybos etape galima įspausti vandens ženklus. Pluošto sluoksnis vėliau presuojamas ir džiovinamas.
Atomo numeris
Vėliau buvo atrasta, kad atomo numeris atitinka branduolio elektrinį krūvį – kitaip sakant kiek protonų yra branduolyje. Krūvis, o ne atomo masė, suteikia elementams jų chemines savybes.
Simbolis Z
Atomo numerio simbolis Z greičiausiai atsirado nuo vokiško žodžio Atomzahl, nors iki 1915 m. buvo naudojamas žodis Zahl.
Popierius
Pagerinimas
Neapdirbtas popierius yra labai absorbuojantis ir nėra tinkamas rašymui ar spausdinimui, todėl reikalingas papildomas apdirbimas, vadinamas glitavimu ar šlichtavimu.
Glitas paprastai sudarytas iš polimerų, sukuriančių geresnį spausdinimo paviršių. Dažnai naudojamas krakmolas, taip pat polivinilo acetatas (PVA), bet taip pat naudojamos ir įvairios kitos medžiagos.
Džiovinimas
Popierius gamybos metu džiovinamas keletą kartų, nes džiovintas popierius yra žymiai tvirtesnis.
Panaudojimas
Daugiausia popierius naudojamas plonais lakštais, rašyti, spausdinti ir pan. Taip pat jis yra svarbus kaip pakavimo medžiaga, statybinė medžiaga (tapetai), be to – higieninėms reikmėms, įvairioms meno formoms kurti.
Šv. Bartolomėjaus sala
Gyventojai
Oficiali kalba yra prancūzų. Taip pat plačiai vartojama anglų kalba, kreolinės prancūzų kalbos šnektos.
Dauguma tikinčiųjų – Romos katalikai. Yra protestantų, Jehovos išpažinėjų.
Vaineikių Pilalė
Padavimai
4) Pilalėje senovėje stovėjusi Vaineikių valdovo pilis. Jam žuvus, pilis sunyko, o valdovas buvo palaidotas prie Vinkšnupio supiltame pilkapyje.
Škotijos futbolo varžybos 1890–1891 m.
Škotijos futbolo varžybos 1890–1890 m.
Sudervės Mariano Zdziechovskio pagrindinė mokykla
Vilniaus rajono Sudervės Mariano Zdziechovskio pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniaus raj., Sudervėje, M. Zdziechovskio g. 1, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba. Įstaigos kodas 191320242. Steigėjas Vilniaus rajono savivaldybės taryba. Filialas: Vilniaus r. Sudervės Mariano Zdziechovskio pagrindinės mokyklos Putiniškių pradinio ugdymo skyrius.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Mokykla 2015 m. Vaikų mokymas Sudervės apylinkėse pradėtas dar 1910 m., kai iš Vilniaus m. atvykdavo mokytoja Jadvyga Sventecka, kuri pradėjo mokyti aplinkinius vaikus skaitymo bei rašymo pradmenų. Mokytoja neturėdama pastovios gyvenamosios vietos gyveno pas savo mokinius. Po kelerių metų Lukoševičių šeima iš Vidautiškių kaimo mokyklai atidavė dalį savo namo. 1930 m. mokykla perkelta į Sudervės kaimą. kur ilgą laiką mokytojavo J. Klemaševski, o paskui Vanda Lebiežinska.
1947 m. septynmetė mokykla įkurta klebonijos patalpose. 1958 m. mokykla įsikūrė buvusiame, žinomo filologo ir profesoriaus Vilniaus universiteto rektoriaus Mariano Zdziechovskio motinos dvare. Iki šiol Sudervės pagrindinė mokykla yra šiame pastate. 2002-2003 m. išplėstas naujas mokyklos pastatas, o 2004 m. sausio mėn. dalis mokinių persikraustė į naują priestatą. Čia įsikūrė pradinukų klasės, informacinių technologijų kabinetas, sporto salė, valgykla.
Dendrobis
thumb|right|250px|[[Pūstapėdis dendrobis (Dendrobium crumenatum)]] thumb|right|250px|[[Blakstienotasis dendrobis (Dendrobium fimbriatum)]] thumb|right|250px|[[Dendrobium unicum]]
Dendrobis (Dendrobium) – gegužraibinių (Orchidaceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas iš dviejų graikų kalbos žodžių: dendron – medis ir bios – gyvybė, t. y. gyvenantis medyje.
Augalai arba epifitai, augantys ant medžių arba retkarčiais litofitai, augantys ant uolų. Auga įvairiuose biotopuose – nuo Himalajų aukštikalnių iki tropikinių miškų žemumų.
Savaime paplitę Pietryčių Azijoje, Naujoje Gvinėjoje ir Indonezijoje
Rūšys
Gana didelė rūšių skaičiumi gegužraibinių augalų gentis. Žinoma apie 1200 rūšių:
Seirijų Antano Žmuidzinavičiaus gimnazija
miniatiūra|265px|right
Filialai:
Istorija
1598 m. Ldk Jurgis Radvila įpareigojo kalvinų bažnyčios kantorių (giedojimo mokytoją) Seirijuose organizuoti pradžios mokyklą ir mokyti rašto dvaro ir sodžiaus vaikus. 1752 m. dokumentuose minimas evangelikų mokyklos mokytojas Aramovič, o 1726 m. – Dijež. 1820 m. evangelikų mokykla tapo parapijine – ją galėjo lankyti ir kitų tikybų vaikai, bet tėvai noriau leisdavo savo vaikus mokytis pas daraktorius. Nuo 1837 m. Seirijuose buvo dvi mokyklos – evangelikų ir katalikų. Iki 1905 m. jose mokyta tik rusų kalba.
1918–1940 m. Seirijuose veikė dvi, katalikų (lietuvių) ir žydų mokyklos. 1926–1938 m. veikė dar ir amatininkų mokykla. 1935 m. pastatyta nauja mūrinė 6 komplektų pradinė mokykla. 1944 m. rudenį įkurta progimnazija, kuri 1949 m. tapo gimnazija. 1955 m. buvusio Amatų mokyklos mašinų skyriaus vietoje pastatyta salė, 1965 m. pastatytas pirmasis, 1982 m. – antrasis priestatas su sporto salė. 1986 m. balandžio 26 d. mokytojų B. Ambrulevičiaus, G. Rimšienės ir A. Rimšos iniciatyva, talkinant mokytojams, įkurtas ir atidarytas dailininko Antano Žmuidzinavičiaus kambarys-muziejus. 1989 m. rugsėjo 16 d. mokyklos direktorės Irenos Šinkauskaitės pastangomis įrengtas ir mokyklos istorijos muziejus, mokyklai suteiktas Antano Žmuidzinavičiaus (1876–1966) vardas.
1996 m. mokytojų profesinė sąjunga kartu su mokiniais pradėjo leisti mokyklos laikraštį „Versmė“. Nuo 1998 m. mokykloje veikia Lazdijų meno mokyklos dailės ir muzikos filialai. Nuo 1999 m. veikia Lazdijų sporto mokyklos dziudo sekcija. 2005 m. akademikas Antanas Kudzys įsteigė Prano Kudzio vardo premiją gabiems mokiniams skatinti. 2008 m. Seirijų Antano Žmuidzinavičiaus vidurinė mokykla reorganizuota į gimnaziją.
Lazdinių ežeras
Lazdinių ežeras – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, apie 4,5 km į šiaurės rytus nuo Adutiškio. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 2,34 km, plotis – iki 1,28 km. Altitudė 131,3 m. Giliausia ežero vieta (12 m) yra centrinėje dalyje. Ežeras netaisyklingos formos, patvenktinis. Kranto linija labai vingiuota. Krantai apaugę siaura medžių ir krūmų juosta, daugiausia neaukšti, pietvakariuose ir šiaurėje supelkėję, o vakaruose yra 2 m aukščio ardomas skardis. Šiaurinėje pakrantėje auga miškelis, kitose pakrantėse plyti dirbami laukai ir pievos.
Pietiniame ežero krante yra Lazdinių kaimas, veikia kaimo turizmo sodyba, šiauriniame krante – Kavaltiškės ir Mociškės kaimai. Pietrytine pakrante eina kelias Nr.4412 (Adutiškis–Lazdiniai–Mociškė).
2017 m. atliktame ežero ichtiologiniame ištyrime nustatyta, kad žuvų išteklių būklė vidutinė, vyrauja smulkios karpinės žuvys (ypač kuojos ir pakiai), yra nemaži ir ešerių bei lydekų ištekliai.
76 m.
76 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Pirmykštė baimė
Pirmykštė baimė – 1996 m. režisieriaus Gregory Hoblit filmas pagal to paties pavadinimo William Diehl novelę. Siužetas sukasi apie advokatą Martin Vail (vaid. Richard Gere), teisme ginantį ministrantą Aaron Stampler (vaid. Edward Norton). Aaronas kaltinamas nužudęs visų gerbiamą, visuomenėje žinomą arkivyskupą.
Už šį debiutinį vaidmenį Edvardas Nortonas buvo nominuotas Oskarui ir tai tapo tvirta jo karjeros pradžia.
真実の行方
Julijai
thumb|right|[[Gajus Julijus Cezaris|Gajaus Julijaus Cezario biustas]] Julijai  – svarbi senovės Romos patricijų giminė, save kildinusi iš Julaus, kuris savo ruožtu tapatinamas su Enėjo sūnumi Askanijumi ir per juos – iš Veneros. Julijų pavardė Romoje buvo ypač išplitusi, kadangi pagal paprotį ją pasiimdavo šios šeimos atleistiniai.
Mauravabaliai
Mauravabaliai (Georissidae) – vabalų (Coleoptera) šeima, kuriai priklauso smulkūs vabalai. Kūnas trumpas, išgaubtas, rutuliškos formos. Antenos 9-narės, su trinare buožele.
Julijai
Kitos žinomesnės asmenybės:
Mauravabaliai
Gyvena smėlėtuose vandens telkinių krantuose.
Julijai
Mūsų laikais Julijus tapęs tiesiog vardu. Šiuo vardu buvo pasivadinę ir trys Romos katalikų bažnyčios popiežiai.
Mauravabaliai
Pasaulyje yra 44 rūšys. Lietuvoje gyvena paprastasis mauravabalis (Georissus crenulatus).
Zamotiškis
Zamotiškis – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Spitrėnų, esantis dešinėje kelio atkarpos Utena–Zarasai pusėje.
Gyventojai
Gyventojų surašymų duomenys fiksuoja tokią gyventojų kaitą:
Locmanas (žuvis)
Locmanas (Naucrates ductor) – stauridinių (Carangidae) šeimos žuvis.
Kūnas melsvai baltas, su 5-7 tamsiai mėlynomis plačiomis skersinėmis juostomis, iki 60 cm ilgio. Sutinkamas beveik visada su rykliais, nes minta jų maisto likučiais. Pavadinimą „locmanas“ žuvis gavo dėl to, kad, rykliui artinantis prie grobio, ji plaukia pirma jo, tarsi rodydama kelią.
Gyvena visose tropinio ir subtropinio klimato jūrose. Tolimas migrantas. Maitinasi smulkiomis žuvimis, vėžiagyviais ir kt. Neršia atviroje jūroje.
Nuorodos
thumb|left|250px|Locmanai, lydyntys [[Ilgapelekis pilkasis ryklys|ilgapelekį pilkąjį ryklį (Carcharhinus longimanus)]]
Maltos darbininkų partija
thumb Maltos darbininkų (leiboristų) partija, (MLP, maltietiškai Partit Labourista) – viena iš dviejų pagrindinių Maltos partijų. Tiek Britanijos valdymo, tiek nepriklausomybės metais ne kartą sudarė vyriausybes.
Įkurta 1920 m. kaip Darbo partija ir buvo valdanti partija iki 1947 m. 1938–1939 įvykdė socialinio aprūpinimo ir švietimo reformas.
1949 m. po kelių politinių krizių, pasitraukus iš partijos jos lyderiui dr. Pauliui Bofai, kuris kelis kartus buvo premjeru varžydamasis su kitu lyderiu Domu Mintofu, reorganizuota ir pavadinta Maltos darbininkų partija.
7-ame dešimtmetyje apribojo bažnyčios dalyvavimo politikoje galias, dėl to buvo atskiriamas nuo bažnyčios kiekvienas maltietis, įstojęs į MLP ar balsavęs už ją.
1971–1987 vykdė ekonomikos ir socialines reformas, žymiai pagerinusias gyvenimo lygį. Buvo nacionalizuoti visi bankai, ryšių priemonės, sausi dokai perduoti dirbančiųjų kontrolėn, sutvarkyta mokesčių sistema, įvestas garantuotas minimalus darbo užmokestis, sulygintos vyrų ir moterų darbo sąlygos. 1974 m. Malta tapo respublika.
MLP uždraudė JAV laivams įplaukti į Maltos uostus, pasiekė, kad iš salos būtų iškeltas NATO štabas, 1979 m. likviduota ir Didžiosios Britanijos karinė bazė.
1981 rinkimuose buvo gavusi 49,1 balsų ir turėjo 35 vietas parlamente. 1982–1987 Maltos prezidente buvo išrinkta A. Barbara. Reformas kiek sustabdė 8 dešimtmečio pabaigos ekonomikos krizė, iki 15 % padidėjo nedarbas, todėl, nors 1987 m. rinkimuose ir gavo 48,9 balsų bei 34 vietas Atstovų rūmuose, o partijos lyderis Alfredas Santas tapo ministru pirmininku, valdžią 1998 m. teko užleisti Nacionalistų partijai. 2003 m. parlamente gavo 30 vietų iš 65 ir liko opozicijoje.
2004 m. laimėjo 3 iš 5 Maltai skirtų vietų Europarlamente. MLP tapo PES nare.
SI narė nuo 1955 m., turi 30 000 narių. Glaudžiai bendradarbiauja su Visuotine darbo sąjunga.
Partijos pirmininkai:
Radioelektronika
Radioelektronika – radijo elektronika, elektronikos sritis.
Lietuvoje
Lietuvoje veikia Vilniaus radioelektronikos ir tiksliosios mechanikos mokykla – valstybinė ugdymo institucija, ruošianti kvalifikuotus II-os ir IV-os pakopos kompiuterinės įrangos derintojus, radijo ir televizijos aparatūros taisytojus, bei pramonės mechanikus. Kaune anksčiau XX a. 7 dešimtmetyje veikė 1964 m. įkurtas Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) Radioelektronikos fakultetas (dabar – KTU Telekomunikacijų ir elektronikos fakultetas). Fakulteto įkūrimo iniciatoriai – Kauno universiteto Elektrotechnikos fakulteto dekanas, Kauno politechnikos instituto pirmasis ir ilgametis rektorius akademikas prof. K. Baršauskas, Radiotechnikos katedros įkūrėjas ir vedėjas doc. J. Stanaitis, pirmasis fakulteto dekanas doc. E. Vaineikis.
Lietuvių kalba yra išleistas radioelektronikos terminų žodynas. Jame be pagrindinių elektronikos ir mikroelektronikos terminų yra teikiama per 3000 ryšių technikos ir radiotechnikos, per 1000 televizijos, per 1000 lazerių fizikos, per 2000 elektrotechnikos ir per 1000 kompiuterijos terminų.
Tongos transportas
Tongoje išvystytas daugiausia jūrų ir oro transportas. Sausumos transportas didelės reikšmės neturi.
grįstų: 184 km
negrįstų: 496 km
Automobilių parkas: ~1700 mašinų
Uostai ir krantinės: Neiafu, Nukualofa, Pangai
Prekybos laivynas:
iš viso: 7 laivai (1000 GRT ar daugiau) iš viso 17760 GRT/25948 DWT
77 m.
77 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Tongos transportas
laivai pagal rūšį: birių krovinių 1, krovininiai 2, suskystintų dujų 2, naftos tankeris 1, keltas 1
Oro uostai: 6
iš viso: 1
2438–3047 m: 1
Oro uostai su negrįstu pakilimo taku:
iš viso: 5
1524–2,37 m: 1
914 to 1,523 m: 2
virš 914 m: 2
Slobudka
Slobudka vadinamos šios gyvenvietės:
FIBA EuroBasket 2015 atkrintamosios varžybos
EuroBasket 2015 atkrintamosios varžybos vyko rugsėjo 12–20 dienomis Lilio arenoje „Pierre-Mauroy stadionas“.
Keturios nugalėjusios komandos iš visų grupių pateko į šį etapą.
Patekimo į olimpines žaidynes formatas
Šio čempionato nugalėtojas ir komanda, užėmusi antrą vietą, automatiškai patenka į 2016 m. vasaros olimpines žaidynes. Komandos, pralaimėjusios pusfinalyje, patenka į 2016 m. FIBA pasaulio olimpinį kvalifikacijos turnyrą. Kitos keturios komandos, pralaimėjusios ketvirtfinalyje, kovoja dėl 5–8 vietos (komandos užėmusios 5–7 vietas taip pat patenka į kvalifikacijos turnyrą).
I amžius pr. m. e.
Tūkstantmečiai: 2 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis
Amžiai: II amžius pr. m. e. – '''I amžius pr. m. e.''' – I amžius
Apžvalga
Per šį amžių visos nepriklausomos valstybės atsidūrė Senovės Romos valdžioje, jas valdė paskirti valdytojai ar marionetiniai karaliai. Pačioje Romoje kelis kartus buvo kilę pilietiniai karai, galiausiai sukėlę 500 metų senumo respublikos žlugimą, kai visa valdžia susitelkė vieno žmogaus (imperatoriaus) rankose. Respublikos žlugimas atvėrė kelią tokių žmonių kaip Julijus Cezaris, Markas Antonijus ir Augustas autoritarinėm ambicijom. Oktaviano tapimas imperatoriumi Augustu žymi Romos respublikosa pabaigą ir Romos imperijos pradžią. Amžiaus pabaigoje gimė Jėzus, pagrindinė krikščionybės figūra.
Žibalas
thumb|100px Žibalas (, iš 'vaškas') – degusis angliavandenilinis skystis, gaunamas iš naftos, kaitinant ją 150–275 °C temperatūroje. Žibalą sudaro 12–15 eilės angliavandeniliai. Pirmą kartą žibalas buvo aprašytas Bagdade IX a. Žibalas naudojamas šildymui, apšvietimui, maisto gamyboje, transporte.
Tongos ryšiai
Ryšių sistemos Tongoje išvystytos silpnai, ypač už Tongatapu salos ribų.
Šalies kodas – 676
Bojotija
Bojotija, Beotija  – Senovės Graikijos regionas, buvęs šiaurės rytinėje Korinto įlankos pakrantėje. Šių laikų Graikijoje Bojotijos nomas turi beveik tokias pat ribas.
Geografija
Pietuose Bojotija ribojosi su Atika ir Megaride, šiaurėje su Opuncijos Lokride ir Euripo sąsiauriu, esančiu Eubojos įlankoje, o vakaruose ribojosi su Fokide. Copais ežeras buvo buvo didelis ežeras Bojotijos centre.
Senovės Bojotija
thumb|250px|left|Bojotijos puodelis su paukščių atvaizdais, rastas [[Tėbai (Graikija)|Tėbuose, Graikijoje]] Istoriniais laikais svarbiausias Bojotijos miestas buvo Tėbai, dėl kurio geografinės pozicijos ir karinės galios buvo tinkamas sostinei. Tėbai nuolat bandė sujungti Bojotijos miestus į vieną valstybę kaip Atėnai padarė Atikoje. Bet nuošalūs miestai sėkmingai priešinosi šiai politikai, todėl susidarė tik netvirta federacija, kuri iš pradžių buvo religinė. Svarbiausi Bojotijos miestai-valstybės (be Tėbų) buvo Orchomenas, Platėja, Tespijai, Cheronėja, Koronėja, Haliartus, Lebadėja, Tanagra.
Nors Bojotijos, priešingai nei Arkadijos, gyventojai užpuolus priešui veikdavo vieningai, miestų kovos stabdė krašto plėtrą. Bojotija praktiškai neminima iki VI a. pr. m. e. pabaigos. Prieš tai bojotiečiai labiausiai žinomi kaip geometriniais raštais margintų puodų, panašių į Atėnų Dipylono indus, gamintojai.
Kovos su Atėnais
Apie 519 m. pr. m. e. Platėja pasipriešino Tėbų federacinei politikai ir jai į pagalbą atėjo Atėnai. Per persų invaziją 480 m. pr. m. e. Platėja jiems padėjo, todėl vadovavimas Bojotijoje buvo atimtas iš Tėbų. Bet Sparta 475 m. pr. m. e. atkūrė miesto politinę galią kaip atsvarą Atėnų agresijai po Tanagros mūšio. Į tai Atėnai atsakė staigiai įsiverždami į Bojotiją bei po sėkmingo Enofitos mūšio užimdami visą kraštą išskyrus sostinę. Dešimt metų Atėnai valdė Bojotiją per naujai įsteigtas „demokratijas“, bet 447 m. pr. m. e. žmonės sukilo ir po pergalės Koronėjos mūšyje atgavo nepriklausomybę.
Per Peloponeso karą Bojotija kovojo su Atėnais. Nors ji šiek tiek nutolo nuo Spartos po Nikijo taikos, bet priešiškumas kaimynams niekada nenusilpo. Jie labai padėjo Sirakūzams Arginusų mūšyje, bet didžiausias jų pasiekimas buvo lemiama pergalė prieš Atėnus Delijo mūšyje (424 m. pr. m. e.), kur labai sėkmingai kovojo Beotijos sunkieji pėstininkai ir kavalerija.
Tėbų hegemonija
thumb|Tėbų hegemonija
IV a. pr. m. e. yra didžiausias Bojotijos regiono iškilimas. Kadangi nuolatiniai miestų tarpusavio karai labai trukdė krašto vystymuisi, Bojotija ėmė kurti Bojotijos lygą, kuri įteisinta 379 m. pr. m. e. Lygą sudarė vienuolika nepriklausomų miestų-valstybių ir jungtinių miestų grupių, kurių kiekviena rinko Beotarchą (karo ir užsienio reikalų ministrą) ir siųsdavo 60 delegatų į federacijos tarybą Tėbuose ir parūpindavo tūkstantį karių ir šimtą žirgų federacijos armijai. Apsauga nuo perdėto centrinės vyriausybės kėsinimosi buvo individualių miestų tarybose priimami svarbiausi sprendimai, kurie turėjo būti patvirtinti. Vietinės tarybos, į kurias galėjo būti renkami tik turtingi žmonės, buvo padalintos į keturias sekcijas, panašias į Atėnų pritanėjas (prytaneas), kurios paeiliui balsuodavo. Bojotijos lygos konstitucija pripažino demokratines vyriausybes. Nepriklausoma valdžia buvo įteisinama susirinkimuose, kurie rinko beotarchus (nuo 7 iki 12) ir patvirtindavo įstatymus. Lygai vadovavo Tėbų polis.
Sustiprėjusi Bojotija vaidino svarbų vaidmenį Korinto kare su Sparta, ypač Heliarte ir Koronėjos mūšyje (395-394 m. pr. m. e.). Tai leido išplėsti Tėbų hegemoniją į didelę Graikijos teritoriją, įskaitant Tesaliją ir centrinį Peloponesą. Nors nepasitenkinimas Tėbais vis didėjo, o Sparta skatino polių nepriklausomybę (Antalcido taika 387 m. pr. m. e.), bet 374 m. pr. m. e. Pelopidas atstatė Tėbų dominavimą. Bojotijos kariai kovojo Epaminondo žygiuose prieš Spartą, ypač Leuktros mūšy 371 m. pr. m. e., o vėliau kare su Fokiu (356-346 m. pr. m. e.) ir kovoje su Filipu Makedoniečiu.
Po Chaironėjos mūšio, kuriame vėl pasižymėjo Bojotijos sunkieji pėstininkai, kraštas nebeatgavo klestėjimo ir Tėbų hegemonija baigėsi.
Smukimas
Kai Aleksandras Makedonietis sugriovė Tėbus (335 m. pr. m. e.), Bojotija prarado politinę energiją. Ji niekada nebeturėjo nepriklausomos politikos ir nors kariai buvo treniruojami ir organizacijos išliko, žmonės nesugebėjo apginti savo sienų ir Bojotija pavirto „Arėjo šokių aikštele“. Trumpam priklausė Etolijos lygai (apie 245 m. pr. m. e.), Bojotija liko ištikima Makedonijai ir rėmė jos karius prieš Romos respubliką. Roma panaikino lygą, bet Augustas leido ją atkurti ir sujungė su kitom centrinės Graikijos federacijomis į Achajos tarybą. Kraštas buvo visiškai nuniokotas per Pirmąjį Mitridato karą.
Žymūs bojotiečiai
Tarp Bojotijos gyventojų buvo Pindaras, Hesiodas, Epaminondas, Pelopidas ir Plutarchas.
Vykintas
thumb|right|200px|Kunigaikštis Vykintasthumb|200px|Paminklas Vykintui Tveruose Vykintas (m. prieš 1253 m.) – XIII amžiaus žemaičių kunigaikštis.
Pirmą kartą minimas 1219 m. kaip sutarties su Volynės kunigaikščiais dalyvis. Spėjama, kad jis galėjo vadovauti žemaičiams 1236 m. Šiaulių (Saulės) mūšyje. 1248–1251 m. organizavo koaliciją prieš Mindaugą, tuo tikslu vyko į Livoniją prašyti kryžiuočių pagalbos. Vykinto sesuo buvo ištekėjusi už Mindaugo brolio Dausprungo, todėl jis buvo Mindaugo brolėnų Tautvilo ir Gedvydo dėdė iš motinos pusės. Organizuodamas koaliciją prieš Mindaugą jis ir veikė jos naudai (koalicijai vadovavo Tautvilas, siekęs atimti valdžią iš Mindaugo).
1251 m. Mindaugas apgulė Vykinto pilį Tvirement (kartais siejama su Tverais) ir ten buvo sužeistas, bet netrukus Mindaugo kariai palaužė antimindauginės koalicijos pasipriešinimą. Tautvilas ir Gedvydas pabėgo į Volynę, o Vykintas istorijos šaltiniuose daugiau nebeminimas.
78 m.
78 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Zanavykai (Vilkaviškis)
Zanavykai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kataučiznos, prie kelio.
Taigvabaliai
Taigvabaliai (Sphaeritidae) – vabalų (Coleoptera) šeima. Kūnas išgaubtas, ovalus, apie 4,5-7,0 mm ilgio. Antenos 11-narės, su trinare buožele. Antsparniai su smulkių taškų eilėmis.
Pasaulyje yra tik 4 rūšys. Lietuvoje gyvena reta reliktinė rūšis – paprastasis taigvabalis (Sphaerites glabratus).
Grenoblis
Grenoblis (Franko-Provensalio: Grenoblo) – miestas pietryčių Prancūzijoje, Ronos Alpių regione, Alpių kalnų papėdėje, prie Izero ir Drako upių santakos. Izero departamento centras. Svarbus transporto centras, veikia oro uostas, geležinkeliai ir automagistralės jungia su Lionu, Marseliu, Ženeva. Išplėtota elektronikos ir informatikos, plastikų, maisto pramonė, energetikos įrenginių gamyba.
Šiuo metu mieste veikia 3 universitetai (Žozefo Furjė, Pjero Mendeso, Stendalio) ir politechnikos institutas. Mokslinių tyrimų centras (atominės energetikos tyrimai). Grenoblis vadinamas Prancūzijos Alpių sostine ir yra populiarus kalnų turizmo centras. Dailės, Stendalio, Šiuolaikinio meno muziejai.
Istorija
III a. Grenoblio vietoje buvo alobrogų gyvenvietė Kularon. 380 m. valdant romėnų imperatoriui Gracijanui pervadinta Gracianopoliu. Nuo IV a. vyskupijos centras. IX a. laikinai miestą užėmė arabai. 1339 m. įkurtas vienas seniausių Europoje Grenoblio universitetas. 1349 m. miestas atiteko Prancūzijai ir nuo to laiko buvo Dofinės provincijos sostine. Labai išsiplėtė XIX a.
Architektūra
Gotikinė XII–XIII a. Dievo Motinos katedra, XII a. Jėzuitų kolegija, XVI a. miesto rotušė, kelios bažnyčios. XX a. Grenoblio nacionalinis muziejus.
Žymūs žmonės
Iš Grenoblio kilę arba čia gyveno šie žymūs Prancūzijos žmonės: egiptologas Jean-François Champollion, rašytojas Stendalis, lenktynininkas René Arnoux, matematikas Jean Baptiste Joseph Fourier, filosofas Jean-Jacques Rousseau.
Sportas
1968 m. Grenoblyje vyko X žiemos olimpinės žaidynės. Mieste žaidžia Grenoble Foot 38 futbolo klubas.
Kretuonas
left|120px
Kretúonas arba Kretuonis – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, 9 km į šiaurės rytus nuo Švenčionėlių. Didžiausias Švenčionių rajono ir Aukštaitijos nacionalinio parko ežeras. Vakaruose pro ežerą praeina geležinkelis Vilnius – Daugpilis. Ežeras matomas nuo Lygumų apžvalgos bokšto.
Geologija
Plotas 864,3 ha. Ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius 5,0 km, didžiausias plotis ežero pietinėje dalyje – 2,63 km. Paviršiaus altitudė 145,7 m. Didžiausias gylis 10,9 m, vidutinis gylis 5,2 m. Ežero dubuo išgulėtas ledo luisto. Baseino plotas 154,7 km². Kranto linijos ilgis 14,8 km, su salų krantais 20,1 km. Krantai žemi, lėkšti, pietinis ir pietvakarinis krantai pelkėti, šiaurės vakarinis, vakarinis ir pietinis krantai – apaugęs mišku (Pakretuonės ir Klinaukos miškai), yra terasų. Ežere yra 6 salos – Didžioji, Skuivinės, Varonių, Galasalė, Alksnių, Beržų; iš viso 31,4 ha, 2 iš jų – didelės (Didžioji arba Plikasalė 23,5 ha ir Skuivinės arba Lazdynų 6,9 ha).
Geografija
Į ežerą įteka Žaugėda, ištekanti iš Kretuonykščio ežero (po sovietinių laikų melioracijų pastaroji įteka į Vajuonėlę), Pašaminė, Gylis, Kampupė, Vajuonėlė, ištekanti iš Vajuonio ežero. Šiaurės vakaruose išteka Kretuona, įtekanti į Žeimenio ežerą. Kretuonas priklauso Žeimenos baseinui. Ežero pratakumas 90 %. Atabradas platus, vakaruose jis smėlingas ir žvyringas. Nendrių ir meldų juosta 30–40 m pločio, kai kur platesnė kaip 150 m. Kretuono šiaurės vakarų krante auga du Kretuonių ąžuolai (gamtos paminklas). Šiaurės rytiniame krante įsikūrę Rėkučiai, rytiniame – Reškutėnai, pietiniame – Murmos, pietvakariniame – Kretuonys, o šiaurės vakariniame-vakariniame – Pakretuonė.