cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keturiasdešimt septyni roninai
Pasekmės
Auštant rytui samurajai nešė Kiros galvą iš jo dvaro į Sengaku-dži šventyklą, kurioje buvo palaidotas jų senjoras; jiems reikėjo eiti maždaug 10 kilometrų per miestą iki šventyklos. Pasakojimas apie jų kerštą greitai pasklido. Žmonės juos sveikino ir draugiškai siūlė gėrimų bei užkandžių. Prie šventyklos likę 46 roninai (visi, išskyrus Terasaką Kičiemoną) prie šulinio nuplovė ir nuvalė Kiros galvą, tada padėjo ją su durklu prie Asano kapo. Pasimeldę jie atidavė visus turėtus pinigus šventikui prašydami jo gražiai juos palaidoti ir pasimelsti prie jų kapo. Jie įdavė save šiogūnatui; grupė buvo padalyta į keturias dalis ir įkalinta keturiuose kalėjimuose, priklausiusiuose skirtingiems senjorams. Tuo metu du Kiros draugai atėjo iš šventyklos paimti jo galvos laidojimo ceremonijai. Šventykloje vis dar saugomas Kiros draugų bei šventiko pasirašytas kvitas, išduotas paimant galvą. Šiogūnato pareigūnai Edo mieste buvo pasimetę. Samurajai atkeršijo už savo pono mirtį, kas buvo priimtina ir gerbtina, tačiau jie taip pat nepakluso tiesioginiam šiogūnato įsakymui, uždraudusiam imtis keršto. Be to, šiogūnatas gavo nemažai prašymų jiems atleisti iš žmonių, kurie sveikino roninus ir jų elgesį. Kaip ir tikėtasi, roninai buvo nuteisti mirties bausme dėl Kiros žmogžudystės, tačiau šiogūnatas išsprendė dilemą leisdamas jiems garbingai įvykdyti seppuku kaip samurajams, o ne mirti nuo budelio rankos kaip nusikaltėliams. Yra žinoma, kad jie visi baigė savo gyvenimą ritualine savižudybe. Oiši Čikara, jauniausias iš jų buvo 15 metų išpuolio dieną ir 16 metų, kuomet įvykdė seppuku. Jie buvo palaidoti Sengaku-dži šventykloje, priešais savo pono kapą. Jų rūbai ir ginklai vis dar saugomi šventykloje iki šių dienų, kartu su būgnu ir švilpuku, naudotu puolimo metu. Visi jų naudoti šarvai buvo gaminti pačių samurajų nenorint sukelti įtarimų juos perkant. Jų kapai yra labai garbinga vieta, į kurią žmonės plūsta melstis iki šių dienų.
Asano klano grąžinimas į valdžią
Nors dažnai laikoma, kad kerštas buvo atliktas siekiant įrodyti ištikimybę, būta ir antrinių motyvų – grąžinti Asano klaną į valdžią. Šimtai samurajų, tarnavusių Asano klanui, liko be darbo ir dauguma jų negalėjo rasti naujo, nes anksčiau buvo tarnavę nemalonę užsitraukusiai šeimai. Dauguma gyveno kaip žemdirbiai ar amatininkai ir vos sudurdavo galą su galu. Keturiasdešimt septynių roninų kerštas sugrąžino jų garbę ir gerą vardą, o dauguma be darbo likusių samurajų greitai buvo įdarbinti po roninų teismo ir garbingos mirties. Asano Daigaku Nagahiro, Naganorio jaunesnis brolis ir įpėdinis, gavo Tokugavos šiogūnato leidimą atkurti Asano klaną, tačiau jo teritorija buvo sumažinta iki dešimtadalio iš pradžių turėtos žemės.
Nariai
Toliau pateiktas visas 47 roninų sąrašas tokia tvarka: pavardė, slapyvardis (仮名, kemio), vardas (諱, imina).
Mene
Keturiasdešimt septynių roninų tragedija tapo viena populiariausių temų japoniškame mene, o pastaruoju metu – ir vakarietiškame. Iškart po įvykio tarp Japonijos inteligentų atsirado įvairių nuomonių, kaip vertinti tokį keršto aktą. Dauguma sutiko, kad paisydami savo senjoro paskutinio noro roninai elgėsi teisingai, bet nesutarė, ar pats kerštingas senjoro noras buvo teisingas. Vis dėl to laikui bėgant istorija virto ištikimybės savo valdovui, o vėliau ir imperatoriui simboliu. Istorija galiausiai sužydėjo kaip dramų, pasakojimų ir vizualinio meno tema.
Vaidinimai
Įvykis iškart įkvėpė daug kabuki ir bunraku vaidinimų; pirmasis jų, „Puolimas naktį auštant prie Sogos“, pasirodė praėjus vos dviem savaitėms po roninų mirties. Jis buvo uždraustas šiogūnato, bet daug vaidinimų šio draudimo nepaisė, iš pradžių Osakoje ir Kiote, toliau nuo sostinės esančiuose miestuose. Kai kurie vyko netgi Maniloje, t. y. kitose Azijos šalyse.
Populiariausia versija buvo bunraku lėlių vaidinimas pavadinimu „Kanadehon čiūšingura“ (šiais laikais tiesiog čiūšingura arba „Ištikimų vasalų iždas“), kurį 1748 m. parašė Takeda Izumo ir du jo padėjėjai. Ji buvo adaptuota kabuki teatrui, kuris vis dar išlieka vienu populiariausių visoje Japonijoje.
Vengiant cenzorių dėmesio, dramoje įvykiai buvo nukelti į tolimą praeitį, XIV amžių. Asano tapo Enia Hanganu Takasada, Kira tapo Ko no Moronao, o Oiši tapo Oboši Juranosuke Jošio. Kitų roninų vardai taip pat buvo pakeisti. Vaidinime yra siužeto vingių, kurių nėra pačioje istorijoje: Moranao bando sugundyti Enios žmoną, vienas iš roninų miršta prieš patį puolimą dėl konflikto tarp ištikimybės savo šeimai ir savo kaip kario garbės.
Opera
Istorija taip pat inscenizuota ir kaip opera – Čiūšingura, kurios autorius 1997 m. yra Šigeaki Saegusa.
Kinas ir televizija
Istorija buvo pavaizduota kine bent šešis kartus Japonijoje. Pirmame filme šia tema vaidino Onoe Macunosuke. Jis buvo filmuotas ir išleistas tarp 1910 ir 1917 metų, tačiau tiksli data nėra žinoma. 1941 metais Japonijos kariuomenė paprašė režisieriaus Kendži Mizoguči, kuris vėliau režisavo filmą „Ugetsu“, sukurti Genroku čūšigura. Kariuomenė pageidavo moralę stiprinančio filmo apie ištikimuosius 47 roninus. Vis dėlto Mizoguči pasirinko Majamos čiūšingura spektaklio versiją kaip pagrindą savo filmui. Filmas, išleistas savaitę prieš Pearl Harboro užpuolimą, patyrė komercinę nesėkmę. Japonijos kariuomenė ir dauguma žiūrovų manė, jog pirmoji filmo dalis pernelyg rimta. Mizoguči ir kino studiją vis tiek pastatė antrą dalį nepaisydami kritikos, kurios susilaukė pirmoji dalis. Filmas buvo įvertintas tik Japonijoje, Amerikoje jis nebuvo rodomas iki pat 1970-ųjų. 1962 m. kurta filmo versija, režisuota Hiroši Inagaki, pavadinta „Čiūšingura“, yra geriausiai pažįstama Vakarų pasauliui. Daug japoniškų televizijos serialų, nuo trumpametražių serijų iki metus trunkančių serialų, tokių kaip „Daičiūšingura“, ar pastaruoju metu kurta „Genroku rioran“ pasakoja keturiasdešimt septynių roninų istoriją. Kai kurie filmai ir serialai pasakoja įvykius gan istoriškai, o kituose pakeisti tam tikri įvykiai ir detalės. Šiais laikas 2013 m. gruodžio 25 d. buvo išleistas amerikiečių filmas, pavadinimų „47 roninai“, vėliau, 2015 m. balandžio 3 d., ir jos stilizuota versija pavadinimu „Last Knights“.
Medžio raižiniai
Keturiasdešimt septynių roninų istorija yra viena populiariausių tematikų medžio ražiniuose arba ukijo-e. Daug gerai žinomų menininkų kūrė raižinius pagal samurajų istoriją, apie ją kurtus vaidinimus ar aktorius. Tarp šia tematika kūrusių menininkų yra tokios asmenybės kaip Utamaro, Tohokuni, Hokusai, Kunisada, Hirošige ir Jošitoši.
Pempės (gentis)
thumb|250px|right|[[Pietinė pempė (Vanellus chilensis)]]
Apibūdinimas
Stambiausios pempių gentyje yra kaukėtoji pempė, kurios Vanellus miles novaehollandiae porūšio kūno svoris 296–412 g, kūno ilgis 30-37 cm, tarp abiejų išskleistų sparnų atstumas 75–85 cm skersmens ir pietinė pempė (Vanellus chilensis), jos kūno svoris 250–425 g, kūno ilgis 32-38 cm. Juosvagalvė pempė (Vanellus lugubris) yra mažiausia genties rūšis, jos kūno ilgis 22-26 cm, svoris 100–140 g.
Pempių rūšys
Pasaulyje išskiriamos 24 pempių rūšys, bei iš dalies rūšių išskiriamas 21 porūšys:
Pempės Lietuvoje
Lietuvoje užregistruotos 2 rūšys:
Gamburcevo kalnai
Kalnus 1958 m. atrado tarybinės antarktinės ekspedicijos dalyviai. Pavadinti tarybinio geofiziko Grigorijaus Gamburcevo garbei.
Ignatas Konovalovas
Ignatas Konovalovas (g. 1985 m. gruodžio 8 d. Panevėžyje) – lietuvių dviratininkas, olimpinės rinktinės narys.
Lietuvos dviračių sporto trenerio Valerijaus Konovalovo ir dviratininkės Laimos Zilporytės sūnus.
Rytis Ambrazevičius
Rytis Ambrazevičius (g. 1961 m. rugpjūčio 31 d.) – Lietuvos etnomuzikologas, akustikas, profesorius.
Biografija
1984 m. baigė Vilniaus universiteto Fizikos fakultetą, 1984–1992 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Fizikos institute (Lazerinės optoelektronikos skyriuje). 1991–1994 m. dėstė Vilniaus konservatorijoje. 1991–2000 m. Lietuvos liaudies kultūros centro Folkloro skyriaus vyriausiasis specialistas. 2005 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje apgynė daktaro disertaciją. Nuo 1994 m. dėsto Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje (1994–2005 m. dirbo ir Muzikologijos instituto Etnomuzikologijos skyriuje), nuo 2005 m. – dar ir Kauno technologijos universitete. 2010 m. suteiktas profesoriaus laipsnis.
1995, 2001 m. stažavo Švedijoje, 1995, 2008 m. – Austrijoje, 1997 m. – Norvegijoje, 2003 m. – Suomijoje.
Veikla
Ryčio Ambrazevičiaus Tyrimų sritys – etnomuzikologija, muzikos akustika, muzikos psichologija.
Paskelbė daugiau kaip 80 mokslinių straipsnių. Surengė lietuvių tradicinio dainavimo kursus Švedijoje (1990 m.), Lenkijoje (nuo 1993 m.).
Jis yra tarptautinės tradicinės muzikos tarybos (nuo 1995 m.), Europos etnomuzikologijos seminaro (nuo 2003 m.), Europos kognityviųjų muzikos mokslų draugijos (nuo 2009 m.) narys.
Rytis Ambrazevičius groja grupėje „Atalyja“, taip pat – folkloro ansamblių „Intakas“ (nuo 1986 m.) ir „Mindrė“ (nuo 2014 m.) vadovas.
Muchalnica
Muchalnica  – saugoma teritorija vakarų Bulgarijoje, nutolusi 1 km į pietus nuo Botevgrado miesto ir 63 km į šiaurės rytus nuo sostinės Sofijos. Muchalnica buvo įkurta 1992 m. siekiant apsaugoti unikalų pievinių varlių (Rana temporaria) migracijos maršrutą.
Liubavo dvaro kelias
thumb|200px|Kelio pietinė dalis netoli Avietynės
Liubavo dvaro kelias (kitaip, Didikų Goštautų kelias) – akmenimis grįstas istorinis kelias Vilniaus rajone, Riešės seniūnijoje, vedantis į Liubavo dvarą. Tai vietinės reikšmės kelio Liubavas–Bireliai atkarpa nuo Liubavo dvaro iki Avietynės kaimo apylinkių. Seniau ši kelio atkarpa siejo Liubavo ir Raudondvario dvarų valdas. Grįstos kelio atkarpos ilgis – 1352 m. Grindinys lauko akmenų, jo plotis – 3 m. Kelias eina per banguotai kalvotą vietovę bei negyvenamus laukus; šiaurinėje dalyje, arčiau dvaro apsodintas lapuočiais.
2014 m. aptariama kelio atkarpa įtraukta į Valstybės saugomų objektų registrą.
Inkunabulas
right|200px
Inkunabulas ( 'lopšys, vystyklai') – ankstyviausiojo spaudos laikotarpio knyga. Šis laikotarpis skaičiuojamas nuo vokiečių spaustuvininko J. Gutenbergo išleistos garsiosios "42 eilučių Biblijos (apie 1456 m.) iki 1500 m. gruodžio 31 d. Šiuo metu išliko labai mažai šių knygų egzempliorių, nes pirmuoju knygų spausdinimo laikotarpiu buvo leidžiami nedideli jų tiražai.
XV a. antroje pusėje knygų spausdinimas Europoje sparčiai plito. Tuo metu skirtingu laiku 246 Europos miestuose veikė 1099 spaustuvės. Iš viso buvo išspausdinta apie 40 000 pavadinimų inkunabulų bendru 12–15 mln. egz. tiražu. Leisti inkunabulai buvo panašūs į rankraštines knygas: inkunabulų tekstas buvo be pastraipų, iš naujos eilutės buvo spausdinami tik svarbiausi skyriai, iliustracijas piešdavo iliuminantai, naudota daug trumpinių, nebuvo antraštinių lapų.
Inkunabulai Lietuvoje
Pirmieji inkunabulai Lietuvoje atsirado dar XV a. Šiuo metu Lietuvoje saugoma apie 510 inkunabulų, daugiau kaip pusė jų išleista Vokietijoje. Daugumoje Lietuvoje saugomų inkunabulų dominuoja religinio turinio tekstai.
Kamensko krateris
thumb|250px|Palydovinė Kamensko kraterio nuotrauka Kamensko krateris – smūginis krateris, esantis už 10-15 km į pietus nuo Šatkų Kamensko miesto Rostovo srityje, Rusijoje. Kraterio diametras 25 km, amžius apie 49,0 ± 0,2 mln. metų.
Ganalio kalnagūbris
Ganalio kalnagūbris  – kalnagūbris Rusijoje, pietų Kamčiatkoje, Rytinio kalnagūbrio sistemoje. Sudarytas iš gneiso, granito, kristalinių skalūnų. Aukštis iki 2277 m (Bakenango k.). Būdinga alpinio pobūdžio augmenija.
Martins Dukurs
Martins Dukurs (g. 1984 m. kovo 31 d. Rygoje) – Latvijos skeletonininkas. Europos ir pasaulio čempionas, olimpinis medalininkas.
Biografija
1998 m. Dukurs pradėjo sportinę karjerą. 2004–05 m. pasaulio taurės įskaitoje sportininkas liko 19-oje vietoje. Po metų sportininkas pasaulio taurės įskaitoje liko 20-as, bet pateko į 2006 m. žiemos olimpines žaidynes. Olimpiadoje Dukurs užėmė aukštą 7-ą vietą. 2009–10 m. pasaulio taurės sezone Dukurs laimėjo ketverias varžybas iš aštuonių ir pirmą kartą nugalėjo. 2010 m. pirmą kartą sportininkas tapo Europos čempionu, o vėliau šį titulą apgynė dar 4 kartus iš eilės. 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Dukurs pelnė sidabro medalį ir tapo pirmuoju šalies skeletonininku, pelniusiu olimpinį medalį. 2011 m. ir 2012 m. Dukurs pelnė pasaulio čempiono titulus. 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Dukurs pakartojo savo olimpinį rekordą ir pelnė antrą sidabro medalį.
2022 m. Europos moterų bokso čempionatas
2022 m. Europos moterų bokso čempionatas – Tarptautinės bokso asociacijos organizuotas geriausių Europos moterų bokso čempionatas, kuris vyko spalio 14 d. – spalio 22 d. Juodkalnijoje.
Reaguojant į 2022 m. Rusijos invazija į Ukrainą, čempionate neleista startuoti atletams iš Rusijos ir Baltarusijos.
Dalyvaujančios šalys
154 boksininkės iš 30 šalių dalyvavo čempionate:
Lisi (Gruzija)
Lisi – mažas ežeras Tbilisio kaimynystėje, Gruzijoje. Priklauso Kuros upės slėniui.
Paltiškė
Paltiškė – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km nuo į šiaurės rytus nuo Dūkšto.
Istorija
Kaimas sunyko XX a. 8-ajame dešimtmetyje per melioraciją (panaikintas 1982 m. kovo 26 d.).
Teresa Ann Savoy
Tereza Ana Savoj (1955 m. liepos 18 d. – 2017 m. sausio 9 d.) buvo Didžiojoje Britanijoje gimusi aktorė, didžiąją gyvenimo dalį praleidusi Italijoje.
Būdama 16, Tereza pabėgo iš namų ir apsigyveno hipių komunoje Sicilijoje. 1973 m. jos aktai pasirodė vyrų žurnale „Playmen“ ir tai atkreipė keleto kino režisierių dėmesį. Debiutavusi kine 1974 m., per savo karjerą ji sukūrė 18 vaidmenų, dažnai susijusių su erotika. Režisierius Tinto Brass suteikė jai vienus pagrindinių vaidmenų savo filmuose „Kitės salonas“ (1976) ir „Kaligula“ (1979).
Elizabeth Yarnold
Elizabeth Yarnold (g. 1988 m. spalio 31 d. Sevenokse) – Jungtinės Karalystės skeletonininkė. Olimpinė čempionė.
Biografija
E. Yarnold sportinę karjerą pradėjo kaip septynkovininkė. 2008 m. jai pasiūlyta dalyvauti skeletono varžybose pagal Jungtinės Karalystės Girls4Gold talentų paieškos schemą. Nuo 2010 m. E. Yarnold priklauso nacionalinei komandai. 2010–11 m. pasaulio taurės įskaitoje sportininkė liko vos 35-a, o 2013–14 m. pasaulio taurėje jau buvo čempione. 2012 m. pasaulio čempionato bronzos medalininkė. 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse E. Yarnold laimėjo visus keturis nusileidimus ir tapo olimpine čempione. 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Pjongčange ji iškovojo antrąjį olimpinį aukso medalį.
Mošonmadiarovaras
Mošonmadiarovaras  – miestas šiaurės vakarų Vengrijoje, Dėro-Mošono-Šoprono medėje, į pietryčius nuo Bratislavos, prie Austrijos ir Slovakijos sienų. Praeina Vienos–Dėro geležinkelis, Bratislavos–Budapešto automobilių greitkelis. Vystoma mašinų gamybos, metalo apdirbimo, chemijos, siuvimo, baldų, maisto (vyno) pramonė. Apylinkėse trykšta karštosios mineralinės versmės (su chloru, fluoru, jodu; 75 °C temperatūros). Veikia Hanšago muziejus, meno galerija.
Istorija
Mošonmadiarovaras įkurtas 1939 m., sujungus Mošono ir Madiarovaro gyvenvietes.
Mošono pavadinimas kildinamas iš slavų *Mъšьnъ („samanotas; samanynė“), o Madiarovaras reiškia „madjarų (vengrų) pilis“.
Šaltiniai
thumb|left|280px|Miesto užrašas [[senasis vengrų raštas|senuoju vengrų raštu]]
Bajaderė (operetė)
Bajaderė  – trijų veiksmų Imrės Kalmano operetė, parašyta pagal Juliaus Bramerio ir Alfredo Grunvaldo  libretą. Lietuvių kalbos žodynas aiškina: bajaderė- profesionali Indijos Budhos šventyklų arba pasaulietinių renginių šokėja.
Istorija
Kai libretistai Brameris ir Grunwaldas atvyko pas Kalmaną su naujos operetės pasiūlymu, nors iš tiesų jie teturėjo sukūrę vieną personažą ir abstrakčias detales (jie įsivaizdavo kažką indiško ir Paryžiuje gyvenantį princą baltu tiurbanu), Kalmanui to pakako, ypač dėl to, kad Grunvaldas sugalvojo viliojantį pavadinimą – „Bajederė“.
Pirmoji premjera įvyko 1921 m. gruodžio 23 d. Karlteatre Vienoje. Pagrindinį princo Radžami vaidmenį atliko Luisas Trumanas, išgarsėjęs kaip pirmasis pasaulyje Danilas Franzo Leháro operetėje „Linksmoji našlė“. Kalmanui anaiptol nebuvo svetimi naujųjų laikų ritmai. Pavyzdžiui, komiška pora Marieta ir Napoleonas šoka madingą šokį „šimi“, kuris 1921 m., Kalmanui kuriant muziką „Bajaderei“, buvo visiškai naujas. Kitos melodijos buvo parašytos lėto foks ir fokstroto  šokių ritmais. Laikui bėgant operetė išnyko iš repertuaro, iš dalies nukonkuruota naujų kūrinių. Vokietijoje ir Austrijoje „Bajaderė“ buvo rodoma iki 1938 m., kai naciai uždraudė visus Kalmano kūrinius. Tačiau ir po karo darbas nepatyrė renesanso. Spektaklis retai išvysta sceną ir dabar.
Operetė, pervadinta „Jankių princese“, anglų kalba buvo parodyta 1922 m. Niujorke
Kūrinys išsiskiria dviem ryškiais pagrindinių herojų aktoriniais vaidmenimis ir gan sudėtingomis vokalo partijomis, suteikiančiomis galimybę artistams demonstruoti savo įvairiapusius gabumus. Ypač tuo pasižymi Odetės vaidmuo  jį atliekanti artistė turi puikiai dainuoti, šokti, būti artistiškai žavi.
Pagrindiniai veikėjai
Odetė Darimonde, Princas Radžami, Pimprinetė, Marieta, Luizas Filipas, Napoleonas Sant Kloše, Grafas Armandas, Teatro direktorius Trebizondas, Pulkininkas Parkeris, Fifi, Deva Ling, Princo adjutantas, Rajdžanas iš Punbaro, Redžis, Odetė Derimonde, Kohenas, žurnalistas, Mari, padavėja, barmenas Džionis, Baro savininkas, princesė Odys, princesė Rao, princesė Ata, princesė Lydana, princesė Ranja, princesė Sita, princesė Rita.
Pirmas veiksmas
Veiksmas vyksta 1921 metais Paryžiuje.
Jaunasis indų princas Radžami fon Lahore beviltiškai įsimylėjęs aktorę Odetę Darimonde ir po jos pasirodymo operetėje „Bajaderė“ prašo teatro direktoriaus juos supažindinti. Jis trokšta nedelsiant vesti Odetę, nes namuose jo jau laukia nuotaka, kurią jam parinko tėvai. Tačiau Odetė leidžia suprasti, kad jis jai neįdomus. Princas kreipiasi pagalbos į savo pažįstamą Napoleoną. Tačiau Napoleonas turi savų rūpesčių, nes tuo metu jis bando suvilioti ištekėjusią damą Marietą, girdamasis savo kelionėmis po pasaulį, tigrų medžiokle Indijoje ir pažintimi su princu. Princas vėl prisipažįsta meilę Odetei ir maldauja už jo ištekėti, bandydamas ją užhipnotizuoti rožėmis. Princo rūmuose surengtame vakarėlyje Odetė pasirodo su rožėmis rankose ir atrodo, lyg būtų užburta.
Antras veiksmas
Veiksmas vyksta princo rūmuose Paryžiuje. Vakarėlyje Radžami pasako Odetei, kad nespės nė naktis pasibaigti, kai ji jam pasižadės. Įsitikinęs, kad vestuvės įvyks, Radžami pasikviečia savo „draugą“ Napoleoną būti liudininku. Tai sužavi Marietą, ji sutinka išsiskirti su savo vyru Louis-Filipu ir ištekėti už Napoleono. Vykstant Radžami ir Odetės jungtuvių ceremonijai, Odetė pabunda iš transo, šaiposi iš princo arogancijos ir palieka jį pažemintą. Veiksmas baigiasi princo pažadu, kad vieną dieną Odetė jį tikrai pamils.
Trečias veiksmas
Jaukus nedidelis baras Paryžiuje. Marieta ir Napoleonas susituokę. Marietai išaiškėja, kad Napoleonas melavo apie save ir savo nuotykius ir kad jis toks pat nuobodus, kaip jos buvęs vyras. Tuo tarpu pasirodo puošniai apsirengęs Luisas Filipas, kurį princas ką tik paskyrė savo patarėju Indijoje. Napoleonas, kuriam Marieta taip pat pasidarė nuobodi, sako Louisui Filipui, kad gali ją susigrąžinti. Radžami įdarbina Pimprinetę, kad ši padėtų jam suvaidinti sceną, kuri įtikintų Odetę Radžami grįžus į Indiją. Odetė apimta sielvarto. Tuo tarpu pasirodo Radžami ir Odetė puola jam į glėbį, taip išreikšdama savo meilę.
Pastatymai Lietuvoje
Spektaklis tris kartus pastatytas Kauno valstybiniame muzikiniame teatre.
Statytojų grupė
Režisierius Stasys Čaikauskas, dirigentas Stepas Graužinis, dailininkas Nikolajus Zelinskis.
Pagrindinių vaidmenų atlikėjai
Rostislavas Andrejevas, Vytautas Rimkevičius, Jadvyga Garunkštytė, Jadvyga Steckaitė.
miniatiūra|kairėje|Operetės „Bajaderė“ 1973 m. pastatymo Kauno valstybiniame muzikiniame teatre programa. KMVT archyvas
Karlsbadas (Naujoji Meksika)
Karlsbadas  – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, Naujosios Meksikos pietryčiuose, Gvadalupės kalnų rytinėse pašlaitėse, prie Pekoso upės. Edžio apygardos administracinis centras. Svarbus kalio druskos gavybos centras (nuo 1934 m.). Apylinkėse plėtojama drėkinamoji žemdirbystė, gyvulininkystė. Prekybos medvilne, vilna, galvijais, liucerna, nafta centras.
Bajaderė (operetė)
Pagrindinių vaidmenų atlikėjai
Odetė – Danutė Dirginčiūtė ir Janina Ragaišytė, Marietė – Aldona Mikšytė, Aldona Valiukėnaitė, Radžamis – Vytautas Blažys, Valentinas Čepkus ir Eduardas Eidukaitis, Napoleonas – Algis Jacunskas ir Mykolas Rekys, Lui Filipas – Anicetas Kunčius, Algis Mertynas, Gelendžis Baba – Jonas Janulevičius ir Stasys Pupkis, Pimprinetis – V Grigas ir A Žurumskas, Deva Singas – Vitoldas Christauskas ir Juozas Malikonis, Deva – Vincas Čižauskas ir Feliksas Einas, Džonis – Vincas Čižauskas, V Nikulajevas ir E Vainštokas, Armanas – R Papickas, V Samsonas ir R Šapkevičius, Kolenas – A Kontrimavičius ir V Šimonis, Kapeldineris – Feliksas Einas, Algis Jacunskas ir Stasys Pupkis ir kiti.
Karlsbadas (Naujoji Meksika)
Apylinkėse trykšta mineralinės versmės. Aplinkui Karlsbadą yra nemaža turistinių objektų: Karlsbado urvai (pasaulio paveldo objektas), Gvadalupės kalnų nacionalinis parkas, Linkolno nacionalinis miškas.
Bajaderė (operetė)
Pagrindinių vaidmenų atlikėjai
miniatiūra|kairėje|Operetės „Bajaderė“ 2004 m. pastatymo Kauno valstybiniame muzikiniame teatre programa. KMVT archyvas
Karlsbadas (Naujoji Meksika)
2010 m. 77,4 % gyventojų buvo baltieji, 1,9 % – afroamerikiečiai, 1,3 % – indėnai, 15,28 % – mišrios kilmės; iš jų visų 42,5 % – lotynoamerikiečiai.
Bajaderė (operetė)
Statytojų grupė
Pastatymo meno vadovas ir režisierius Gintas Žilys, dirigentas Jonas Janulevičius, režisierius Algimantas Pociūnas, scenografas Artūras Šimonis, kostiumų dailininkė Jolanta Rimkutė, choreografas Andrius Kurienius, chormeisteriai Ramūnas Tilvikas, Rasa Vaitkevičiūtė. Vokalo korepetitorėe Rūta Blaškytė, Rasa Janulevičiūtė, Ligija Richterytė. Koncertmeisteris Povilas Grigas. Libreto autorė Violeta Sagaitytė.
Pagrindinių vaidmenų atlikėjai
Odetė – Aušra Cicėnaitė ir Kristina Zmailaitė, Velso princas Viljamas (originalioje versijoje indų princo Radžami) – Laimonas Pautienius, Napoleonas – Kęstutis Alčauskas, Raimondas Baranauskas, Filipas – Gediminas Maciulevičius ir Benjaminas Želvys, Marijetė – Kristina Siurbytė ir Ieva Vaznelytė, Rahulas (Viljamo draugas) – Jonas Lamauskas, Tomas Vaitkus ir Žanas Voronovas, Pimprinietis – Algis Jacunskas ir Tomas Ladiga, Indų šventikas – Jonas Janulevičius ir Ričardas Karalevičius, Barmenas – Juozas Janušaitis ir Danielius Vėbra, Režisieriaus padėjėjas – Pranas Petryša ir kiti.
Karlsbadas (Naujoji Meksika)
Istorija
Karlsbadą 1887 m. įkūrė gyvulininkystės kompanijos vadovas Čarlzas Edis (Charles B. Eddy). Pradžioje gyvenvietė ir vadinta Edžiu, bet 1899 m. pervadinta į Karlsbadą (pagal tuometinį Karlovi Varų kurorto Čekijoje pavadinimą), taip norint pritraukti turistų į vietines mineralines versmes. Apygardos centras nuo 1889 m.
Leonas Vytautas Glinskis
Leonas Vytautas Glinskis (g. 1937 m. lapkričio 22 d. Joniškėlyje) – aktyvus Sąjūdžio narys, dailininkas, metraštininkas, filmavimo kamera fiksavęs LPS Seimo, Kauno Sąjūdžio tarybos posėdžius ir mitingus.
Biografija
Kauno „Sąjūdžio“ iniciatyvinės grupės, tarybos ir „Sąjūdžio“ Seimo narys. Apdovanotas Nepriklausomybės medaliu, jubiliejiniais „Sąjūdžio“ medaliais, „Sąjūdžio“ padėkos raštais. Filmuoti pradėjo, kai 1988 m. buvo pakviestas į Kauno „Sąjūdžio“ iniciatyvinę grupę. Filmavo daugumą Kauno „Sąjūdžio“ tarybos posėdžių, mitingų, sąjūdžio grupių įkūrimų, rinkiminių kovų momentų, taip pat 1991 m. sausio mėnesio įvykius.
Pasaulinė pašto ženklų apskaitos sistema (WADP)
WADP apskaitos sistema (WNS) – pasaulinis pašto ženklų apskaitos projektas, kuriuo vienoje vietoje kaupiama informacija apie nuo 2002 m. sausio 1 d. pasaulyje išleistus pašto ženklus. Projektą įgyvendina Pasaulinė filatelijos plėtros asociacija (angl. World Association for the Development of Philately – WADP) ir Pasaulinė pašto sąjunga (PPS). Projektas kaupia duomenis pagal nacionalinių pašto tarnybų pateikiamą informaciją.
WADP duomenys pateikiami projekto interneto svetainėje, kurioje lankytojai gali ieškoti pašto ženklų pagal įvairius raktažodžius – šalį, datą, temą ar kt.
WNS tikslas – pašto ženklų pirkėjams ir kolekcionieriams pateikti išsamų visų oficialių leidimų pašto ženklų katalogą ir kovoti su nelegaliai išleistais pašto ženklais, spausdinamais be pašto administracijų sutikimo. Naudojant WADP ir padedant PPS kai kurioms besivystančioms šalims pavyko identifikuoti ir atšaukti jų vardu išleistus nelegalius pašto ženklus.
Į sistemą įtraukiamas pašto ženklo vizualus atvaizdas (dizainas, nominalas, spalvos ir matmenys), jam suteikiamas WNS kodas, kurį sudaro:
Lietuvos viršūnė
Lietuvos viršūnė – 6080 m (arba 6100 m) aukščio viršukalnė pietvakarinėje Pamyro dalyje, Šachdaros kalnagūbryje (Tadžikistanas).
Pirmąsyk į šią viršukalnę 1964 m. rugpjūčio 18 d. įkopė Kazimiero Monstvilo vadovaujama ekspedicija (joje dar dalyvavo Juozas Antanavičius, Balys Binkauskas, Aleksandras Jurgelionis, Romualdas Kęstutis Augūnas, Augustas Kubilius, Stasys Miglinas, Jaroslavas Okulič-Kazarinas, Vilius Šaduikis). Tais pačiais metais ši ekspedicija įkopė į dar dvi Šachdaros kalnagūbrio viršukalnes, pavadindama jas Čiurlionio ir Donelaičio. Lietuvių alpinistai į Lietuvos viršukalnę dar įkopė 1974 m. (dvi grupės skirtingais maršrutais), 2014 ir 2018 m.
Lietuvos viršūnė stūkso netoli sienos su Afganistanu, greta esama Lietuva-100 perėjos (tokį pavadinimą suteikė 2018 m. žygio dalyviai).
Pranciškus Miroslavas Čapskis
Pranciškus Miroslavas Čapskis (g. 1607, m. 1677 m.) – Malborko pakamaris.
Biografija
Malborko pakamario Aleksandro Jono (m. 1711), Kulmo kašteliono Sebastiano (m. 1699) brolis.
Pamario vėliavininkas nuo 1676 metų, vėliau Malborko pakamaris nuo 1677 metų.
Šeima
Vedė Zofiją von Holtzen (Guldenblock von Holt). Kulmo vyskupo Tomo Pranciškaus (1675-1733), Elbinngo kašteliono Jano Krizostomo (1656-1716), Kulmo kašteliono Petro Aleksandro (m. 1717) tėvas.
Šibin al Komas
Šibin al Komas (arba Šibin el Kaumas, paprastai vadinamas tiesiog Šibinu ) – miestas Egipto šiaurėje, Nilo deltoje, į pietus nuo Tantos miesto, 60 km į šiaurę nuo Kairo Minufijos muchafazos centras. Prie miesto įrengtas Šibino kanalas.
Pastaraisiais metais miestas pradėtas industrializuoti. Komercinis regiono centras. Tekstilės, medvilnės ir tabako pramonė. Apylinkėse auginama medvilnė, linai, kviečiai. Įsikūręs žemdirbystės institutas, Kairo al Acharo universiteto filialas. Yra kelios privačios ir valstybinės mokyklos, ligoninės, stadionas, sporto komandos, tarptautinis oro uostas.
Centrinė Ekvatorija
Centrinė Ekvatorija  – vilajetas Pietų Sudane, šalies pietinėje dalyje, Kongo Demokratinės Respublikos ir Ugandos pasienyje. Administracinis centras – šalies sostinė Džuba.
Geografija
Centrinė Ekvatorija yra kur kas didesnio Ekvatorijos regiono dalis. Vilajeto teritorija teka Bahr al Džabalio (Baltojo Nilo) upė. Svarbiausi miestai: Džuba, Kadžo Kedžis, Lirija, Rokonas, Jejus, Kaja.
Gyventojai ir istorija
Pagrindinės vilajos tautos: bariai (mandariai, podžulai, kakvai, kelikai, kukai, niangvarai), lugbarai, makarakai, lulubai. Jos nesukūrė savo valstybinių junginių, o gyveno susiskaidę į gentis ir klanus. XIX a. viduryje regionas tapo svarbiu dramblio kaulo tiekimo regionu, dėl ko išaugo Gondokoro miestas. 1871 m. regionas įjungtas į Egipto Ekvatorijos provinciją, 1894 m. teritorijos į vakarus nuo Nilo atiduotos Belgijos Laisvajai Kongo Valstybei (sudarė dalį Lado enklavo). 1910 m. grįžo britams, vėl atiteko Ekvatorijai. Kaip atskiras administracinis vienetas Sudano Respublikos sudėtyje Centrinė Ekvatorija atskirta 1994 m., Ekvatoriją padalinant į tris vilajas. Iš pradžių vadinosi Bahr al Džebelio vilaja, vėliau pakeitė pavadinimą į dabartinį. Nuo 2005 m. – Pietų Sudano autonomijos, nuo 2011 m. – Pietų Sudano administracinis teritorinis vienetas.
Suskirstymas
Vilajetas padalintas į 6 apskritis:
Haidūbesermėnis
Haidūbesermėnis  – miestas rytų Vengrijoje, Dunojaus vidurupio lygumoje, Haidū Bihare, 20 km į šiaurės vakarus nuo Debreceno. Plentai į Debreceną, Miškolcą. Vystoma trikotažo, statybinių medžiagų, maisto pramonė, turizmas. Haidūbesermėnio apylinkėse trykšta karštosios versmės. Plėtojamas žemės ūkis. Yra krašto muziejus, XV a. protestantų bažnyčia.
Karltonvilis
Karltonvilis  – miestas Pietų Afrikos Respublikoje, Gautenge, į pietvakarius nuo Johanesburgo, Vitvatersrando aukso kasyklų srityje. Svarbus aukso gavybos centras. Šalia yra giliausia pasaulyje "Western Deep Levels Ltd. " aukso gavybos šachta (3777 m žemiau žemės paviršiaus). Taip pat kasama urano rūda, vystoma maisto, lengvoji pramonė. Dėl dolomitinio sluoksnio gausu smegduobių.
Haidūbesermėnis
Istorija
Haidūbesermėnį XIII a. sunaikino mongolų antpuolis. XIII a. pab. – XIV a. gyvenvietė atkurta, 1325 m. gavo prekybinio miesto statusą. Haidūbesermėnis nuo XVI a. priklausė Batorams. Miesto haidukai pasižymėjo atkaklia kova prieš turkus. 1605 m. miestui suteikta savivalda. Nuo XVII a. plėtojosi kaip svarbus žemės ūkio centras. XIX a. pab. miesto augimą sąlygojo kelių plėtra.
Karltonvilis
2011 m. 70 % gyventojų buvo juodaodžiai (daugiausia kosai, tsvanai, sotai), 27,4 % – baltieji (daugiausia afrikanai), 1,3 % – azijiečiai, 0,9 % – mišrios kilmės. Mieste gyvena 23 tūkst. gyventojų, su priemiesčiais – 210 tūkst.
Istorija
1937–1957 m. apie aukso kasyklas steigėsi įvairios neoficialios kasėjų gyvenvietės. 1959 m. Karltonvilis paskelbtas miestu ir pavadintas vietinio pramonininko Gajaus Karltono Džonso (Guy Carleton Jones) garbei. 2000 m. miestas įjungtas į Merafongo savivaldybę.
Haidūbesermėnis
Istorija
Tarybinės Vengrijos metais smarkiai industrializuotas, bet XX a. pab. dauguma pramonės įmonių užsidarė.
Šaltiniai
thumb|left|280px|Miesto užrašas [[senasis vengrų raštas|senuoju vengrų raštu]]
Franziska Preuß
Franciska Prois (, g. 1994 m. kovo 11 d. Vaserburge prie Ino, Vokietijoje) – vokiečių biatlonininkė, olimpinė medalininkė, pasaulio čempionė estafetėje.
Karjera
Biatlonu užsiima nuo 2009 m., Vokietijos rinktinėje nuo 2012 m. Iki 2013 m. dalyvavo jaunimo čempionatuose, Europos čempionate. 2013 m. Estešunde debiutavo pasaulio taurės varžybose, buvo 43 vietoje asmeninėse lenktynėse. 2013–2014 m. sezono metu iškovojo pirmąjį pasaulio taurės medalį – antrą vietą estafetėje Hochfilcene ir pirmąją pergalę – estafetėje Ansi. 2014 m. debiutavo Sočio olimpinėse žaidynėse, moterų estafetėje užėmė 11 vietą. 2014–2015 m. sezone iškovojo savo pirmąjį pasaulio taurės medalį asmeninėse rungtyse – sidabrą masinio starto lenktynėse Rūpoldinge. 2015 m. debiutavo pasaulio čempionate Kontiolahtyje, tapo čempione estafetėje, iškovojo antrą vietą masinio starto lenktynėse. Dalyvavo Pjongčano olimpinėse žaidynėse, iškovojo 4 vietą asmeninėse lenktynėse. 2018–2019 m. sezone iškovojo savo pirmąją pergalę asmeninėse rungtyse – masinio starto lenktynėse Rūpoldinge. 2022–2023 m. sezone didesnę dalį varžybų praleido.
Pasiekimai
Lentelės sudarytos pagal Tarptautinės biatlono sąjungos statistinius duomenis.
Pasaulio taurė
*nuo 2022–2023 sezono pasikeitė taškų skaičiavimo sistema
Pergamentas
thumb|right|200px|Ožkos odos pergamentas Pergamentas – plona medžiaga, pagaminta iš nukalkintos, išplautos, išdžiovintos ir be plaukų gyvulių odos. Pergamentas, iki popieriaus paplitimo, buvo naudojamas tekstui užrašyti ir išsaugoti. Pergamento pavadinimas kilo iš antikinio Mažosios Azijos Pergamo miesto pavadinimo, kuriame ši medžiaga buvo išrasta II amžiuje pr. m. e. Pergamo mieste pergamentas buvo specialiai šlifuojamas, balinamas chlorkalkėmis, įtrinamas kreida ir pemza. Dažniausiai pergamentas gamintas iš veršelių, ėriukų, ožiukų, kiaulių, buivolų odos. Pergamentas yra labai plonas, stiprus plėšiant. Iš pergamento gaminami būgnai ir kiti muzikos instrumentai, audimo staklių detalės, kiti dirbiniai.
Gangotrės ledynas
thumb|250px|Gangotrės ledyno galas ir viena Gangos ištakų
Gangotrės ledynas kaip viena Gangos ištakų vietų laikomas hinduizme šventu. Gangotrės miestelis, esantis ledyno papėdėje, lankomas piligrimų, o prie pat ledyno liežuvio galo, Gomukho („karvės burnos“) vietovėje, taip pat yra šventyklėlė.
Petu kalba
Petu kalba  – maišyta kalba, susidariusi su vokiečių aukštaičių, vokiečių žemaičių, danų ir pietų jutlandų kalbų elementais. Pastaroji yra stipriai įtakota vokiečių žemaičių kalbos ir laikoma danų kalbos tarme.
Petu buvo kalbama Flensburge, Vokietijos–Danijos pasienyje. Šios kalbos žodynas įtakotas vokiečių aukštaičių kalbos su kai kuriais danų kalbos akcentais, leksika ir gramatika paremtos danų ir vokiečių žemaičių kalbų. Petu išsivystė XIX a. ir dar buvo gyva 1950-aisiais metais. Šiuo metu ji yra ant išnykimo ribos.
Petu vardas kilęs nuo metinio bilieto plaukti keltais Flensburgo fjorde prancūziškos kilmės pavadinimo partout. Petu kalbą žinojo dažniausiai pagyvenusios moterys, kurios susitikdavusios iškylų laivuose ir fjordo pakrančių kavinėse.
Pienocentro rūmai
Pienocentro rūmai – pastatas Kaune, Laisvės alėjos ir S. Daukanto gatvės kampe. Kultūros paminklas, vienas ryškiausių Kauno modernizmo architektūros pavyzdžių, kartu su kitais pastatais 2015 m. pažymėtas Europos paveldo ženklu. Rūmai statyti Centralinei Lietuvos pieno perdirbimo bendrovių sąjungai „Pienocentras“, 1946–2014 m. juose veikė aukštosios mokyklos, nuo 2018 m. – privačiose rankose.
Rūmų projektas 1937 m. tarptautinėje parodoje „Menas ir technika moderniame gyvenime” (Exposition Internationale des Arts et des Techniques) Paryžiuje apdovanotas garbės diplomu ir bronzos medaliu.
Istorija
Iki XX a. ketvirtojo dešimtmečio pradžios Laisvės alėjos ir S. Daukanto gatvių kampe stovėjo Adelei Kosakauskienei ir jos įpėdiniams priklausęs vieno aukšto mūrinis gyvenamasis namas, kurį kartu su sklypu 1931 m. savo administracinių rūmų statybai įsigijo „Pienocentro” bendrovė. Rūmų projektą, laimėjęs „Pienocentro” inicijuotą konkursą, parengė architektas Vytautas Landsbergis-Žemkalnis, jam padėjo tuometinis Kauno miesto inžinierius Karolis Reisonas. Konstrukcijų skaičiavimus atliko inžinieriai Saliamonas Milis ir Pranas Markūnas, statybą organizavo rangovai L. Markovičius ir J. Kaplanas. Rūmai pastatyti per metus, 1932 m., bet baigiamieji darbai užsitęsė iki 1934 m.
thumb|left|270px|Rūmų vaizdas 1938 m. Kairėje (tamsesnio tinko) – „Pažangos” rūmai Baigus statybą, naujojo pastato pirmame aukšte įsikūrė bendrovei priklausanti krautuvė, valgykla ir užkandinė, vadinta „Pienocentro darželiu”, pirmame ir antrame – prestižinė Juozo Muralio kirpykla (pirmame aukšte – vyrų, antrame – moterų, interjeras projektuotas architekto Arno Funko), kurios paslaugomis naudodavosi turtingi kauniečiai, tarp jų ir svarbiausi valstybės asmenys bei jų žmonos. Pasak tuometinės spaudos, tai buvo „europietiško pobūdžio moderniškiausia įmonė”. Antrame ir trečiame aukšte buvo administracinės patalpos, viršutiniuose aukštuose – prabangūs butai. Juose kurį laiką gyveno nepriklausomos Lietuvos valstybės veikėjai: ministras pirmininkas Juozas Tūbelis, užsienio reikalų ministrai Dovas Zaunius, Juozas Urbšys. Po pirmuoju rūmų aukštu buvo erdvus rūsys – „ledainė”. Kol Kaune nebuvo pastatyta centrinė pieninė, rūsyje buvo įrengta nedidelė pieninė ir šaldytuvas.
Architektūra
thumb|180px|Rūmų „vizitinė kortelė” – lenktas kampinis fasadas ir stiklinis stogelis Rūmai laikomi vienu ryškiausiu lietuviškojo funkcionalizmo pavyzdžių, išsiskiria paprastumu, raiškia ir įtaigia architektūra. Pastatyti Kauno centre, svarbių gatvių sankryžoje, ankštame sklype, tuo metu ryškiai išsiskyrė iš aplinkinio kelių aukštų Laisvės alėjos užstatymo, vadinti „dangoraižiu”. Pastatas „L” raidės plano, 5 aukštų su mansarda; šalia išlikęs dviejų aukštų priestatas, skirtas sargo butui, po visu pastatu ir kiemu įrengtas rūsys. Stogas dvišlaitis, rytinio fasado laiptinės rizalito – vienašlaitis. Pastato tūrinė kompozicija santūri, simetriška. Fasadai iš gatvės pusės paįvairinti tariamaisiais rizalitais ir pirmą aukštą juosiančiu plačiu, plokščiu, šviečiančiu stiklo ir metalo stogeliu. Pirmojo aukšto fasadas dengtas juodo poliruoto labradorito plokštėmis, kitų aukštų – granitiniu tinku. Pastato viršutinė dalis paryškinta modernizuoto istorizmo statiniams būdingu profiliuotu karnizu.
Rūmų kampinis fasadas gaubtas, per visus aukštus įrengti lenkti langai. Sprendžiant iš informacijos V. Landsbergio-Žemkalnio archyvuose, tokį pastato kampo sprendimą architektas rado ne iš karto, o po gana ilgų ieškojimų. Šiuo metu lenkti langai išlikę tik antrame aukšte. Lenkti langai įrengti ir vitrinose prie įgilinto centrinio portalo.
Kiemo fasadai su gelžbetoniniais balkonais, langai įvairaus dydžio, išdėstyti priklausomai nuo patalpų dislokacijos. Pastatas kartu su „Pažangos” rūmais formuoja nedidelį uždarą kiemą, sujungtą įvažiavimu su S. Daukanto gatve. Kiemas laikomas vienu įspūdingiausiu šviesos „šulinių” Lietuvoje.
Mirella D'Angelo
Mirela D‘Anželo (, g. 1956 m. rugpjūčio 16 d. Romoje) – buvusi italų kino aktorė.
1974-96 m. ji sukūrė 31 vaidmenį ,iš kurių žymiausi: Tinto Brass erotinis filmas „Kaligula“ (1979 m.), komedija su Jean-Paul Belmondo „Le Guignolo“ (1980) ir trileris „Apartamentai 0“ (1998).
1980 m. ji pozavo „Playboy“ ir „Penthouse“ žurnalams.
Žau nacionalinis parkas
Žau nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas Brazilijoje, Amazonės valstijoje. Ketvirtas pagal plotą šalyje ir trečias pagal plotą tropinių miškų parkas pasaulyje. Užima 23 377 km² teritoriją. Priklauso Brazilijos aplinkos ministerijai pavaldžiam ICMBio institutui.
Parko paskirtis – saugoti unikalią Amazonijos džiunglių ekosistemą. Prateka Negras ir jo intakai Žau, Uninis, Karabinanis. Parko teritorijoje yra didžiausias Amazonijos ežeras Amananas.
Būdinga augalija: brazilinė bertoletija, sparenis, beždžionpupė, kvaruba, virolė, kulkmedis, gausu lianų. Šiaurės rytinė parko dalis yra kiek aukščiau, ten auga sorvaras, įvairūs krūmynai. Žau ir Karabinanio upių pakrantėse gausu palmių (kopūstpalmė, mauricija ir kt.). Iš gyvūnų parke sutinkami jaguarai, pumos, ocelotai, jaguarundžiai, dėmėtosios katės, upėse gyvena lamantinai, brazilinės ūdros, upiniai delfinai, arapaimos, ciklės, kolosomos. Gausu beždžionių, kaimanų, gyvačių, vėžlių, įvairių paukščių.
Parką patogiausia lankyti plaukiojant upėmis. Geriausias lankymo laikotarpis – liepa-lapkritis. Vėliau prasideda lietingasis laikotarpis. Pasiekiamas iš Manauso plaukiant Negro upe iki Novo Airano. Ten persėdama į kitą laivą ir plaukiama Žau upe iki parko pradžios. Parke yra lankytojų centras, pora prieplaukų.
Žau nacionalinis parkas dėl savo ekologinės svarbos 2000 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą (2003 m. į pasaulio paveldo objektą įtraukta dar keletas aplinkinių saugomų teritorijų).
Kačkanaras (kalnas)
Kačkanaras  – kalnų masyvas Rusijoje, Sverdlovsko srityje, Vidurinio Uralo šiaurinėje dalyje, dešiniajame Iso krante, šalia Kačkanaro miesto. Didžiausias aukštis 878 m (Kačkanaro kalnas). Masyvas sudarytas iš gabro, peridotito, piroksenito. Slūgso titanomagnetitinės rūdos telkiniai (žinomi nuo XVIII a., gavyba pradėta 1957 m.).
thumb|left|240px|Ant kalno stovėjęs Šedrub Lingo vienuolynas
Kalnų šlaituose veši taiga ir kalnų tundra.
1995–2022 m. ant kalno stovėjo budistų vienuolynas Šedrub Lingas. Nugriautas plečiant kasyklas.
Indoiranėnų kalbos
Indoiranėnų kalbos – indoeuropiečių kalbų atšaka, apimanti rytines indoeuropiečių kalbas. Kartais šios kalbos įvardijamos arijų kalbomis. Indoiranėnų prokalbė susidarė 3 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje ir siejama su Andronovo kultūra.
Indoiranėnų kalbų šaka turi daugiausiai kalbėtojų tarp visų kitų indoeuropiečių kalbų šakų. Jai priklausančios kalbos paplitusios nuo pietvakarių Europos (romų kalba) iki vakarų Kinijos (sarikolių kalba), tačiau daugiausia vartojamos Irano kalnyne ir Indijos subkontinente. Senovėje indoiranėnų kalbų arealas buvo kur kas didesnis: jomis kalbantys skitai užėmė didelius vidurio ir rytų Europos stepių plotus.
Indoiranėnų grupei priklauso tokios senovinės kalbos kaip sanskritas, avestos kalba, senovės persų kalba, taip pat rasta nežinomos indoiranėniškos kalbos užrašų šiaurės Mesopotamijoje.
Indoiranėnų kalbos skirstomos į 3 grupes:
Barbara Krafft
Marija Barbara Kraft (, 1764 m. balandžio 1 d. – 1825 m. rugsėjo 28 d.) – austrų dailininkė, šiandien geriausiai žinoma dėl plačiai reprodukuoto pomirtinio Volfgango Amadėjaus Mocarto portreto.
Gyvenimas ir karjera
B. Kraft gimė Iglau (dabar Jihlava, Čekija), kur tuo metu dirbo jos tėvas, Austrijos imperatoriaus dvaro dailininkas Johanas Nepomukas Štaineris. Tapybos ją mokė tėvas, su kuriuo ji kartu išvyko į Vieną, kur 1786 m. savo pirmąjį paveikslą eksponavo Dailės akademijoje. left|thumb|Pomirtinis [[Wolfgang Amadeus Mozart|Volfgango Amadėjaus Mocarto portretas, kurį 1819 m. nutapė Barbara Kraft]]
1789 m. ji ištekėjo už Vienos vaistininko Jozefo Krafto. 1792 m. gimęs jų sūnus Johanas Augustas Kraftas, kurį mokė motina, vėliau tapo tapytoju ir litografu. 1794–1803 m. įvairiais laikotarpiais B. Kraft dirbo ir keliavo viena Jihlavoje, Zalcburge ir Prahoje, vis sėkmingiau tapydama portretus ir kurdama buitinius bei religinius paveikslus. 1804 m. ji išsiskyrė su vyru ir apsigyveno Zalcburge, kur gyveno iki 1821 m. Paskutinius ketverius savo gyvenimo metus ji buvo paskirta Bambergo miesto dailininke. B. Kraft mirė būdama 61 metų amžiaus.
Darbai
Savo stiliumi Barbara Kraft priklausė sentimentalizmo ir klasicizmo kryptims. Dailininkė buvo viena paklausiausių ir labiausiai užimtų to meto portretų tapytojų. Vien per paskutinius ketverius metus Bamberge ji nutapė 145 portretus. Dėl didelio paveikslų skaičiaus ne visi jos paveikslai yra kruopščiai nutapyti, tačiau, pasak meno žinovų, šiandien ji nepelnytai yra gerokai primiršta.
Šiandien geriausiai yra žinomas jos sukurtas Volfgango Amadėjaus Mocarto portretas, kurį 1819 m., praėjus 28 metams po Mocarto mirties, užsakė austrų libretistas Jozefas Sonlaitneris, remdamasis Mocarto sesers Marijos Anos pateikta informacija ir aiškiai remdamasis „didžiuoju šeimos paveikslu“, ilgą laiką priskiriamu Johanui Nepomukui dela Kročei. Vis dėlto, naujausiais tyrimais tai yra paneigta. B. Kraft paveikslas šiandien yra vienas dažniausiai reprodukuojamų Mocarto portretų.
Barbara Kraft tapė ne tik portretus, bet ir religinius bei buitinius paveikslus, kuriuose jaučiama olandų dailininko Gerito van Honthorsto įtaka. Pasak meno ekspertų, ypatingo dėmesio yra vertas jos spalvų traktavimas.
Mimsy Farmer
Mimsė Farmer (g. 1945 m. vasario 28 d. Čikagoje) – buvusi amerikiečių kino aktorė.
Pradėjusi vaidinti nuo 16 metų, ji nors ir sulaukdavo didesnių vaidmenų pramoginiuose filmuose, 7 dešimtmečio pabaigoje persikėlė į Italiją, kur jos karjera klostėsi kur kas sėkmingiau: ji filmavosi Dario Argento, brolių Taviani ir kitų režisierių juostose.
Baigusi karjerą 1991 m., Mimsė tapo skulptore bei dailininke ir ėmė dirbti Italijos bei Prancūzijos teatruose, taip pat dalyvavo kuriant tokius filmus kaip „Čarlis ir šokolado fabrikas“, „Auksinis kompasas“ ir kiti.
1970 – 86 m. buvo ištekėjusi už scenarijų autoriaus Vincenzo Cerami, su kuriuo susilaukė dukters Aisha Cerami, taip pat tapusios aktore.
Nuo 1989 m. yra ištekėjusi už skulptoriaus Francis Poirier, taip pat dirbančio kine.
Kazys Grybauskas
Kazys Grybauskas (g. 1954 m. kovo 5 d. Martnoniuose ) – Lietuvos politinis veikėjas.
Biografija
1961–1972 m. mokėsi Valų pradinėje, Žemaitkiemio aštuonmetėje, Balninkų vidurinę mokyklose. 1977 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Miškų ūkio fakultetą.
1977–1979 m. Ukmergės miškų ūkio gamybinio susivienijimo Šešuolių girininkijos girininkas. 1981–1984 m. Ukmergės miškų ūkio gamybinio susivienijimo vyresnysis miškų ūkio inžinierius. 1984–1986 m. LKP Ukmergės rajono komiteto Organizacinis skyriaus instruktorius, 1986–1989 m. – komiteto partinės komisijos pirmininkas, 1989–1990 m. – komiteto Organizacinio skyriaus vedėjas.
1990–2002 m. Ukmergės miškų urėdijos vyriausiasis miškininkas, urėdo pavaduotojas, 2002–2009 m. – urėdas. 2009–2013 m. urėdijos medienos ruošos inžinierius.
2013–2016 m. Seimo narys.
1987–1990 m. Ukmergės rajono liaudies deputatų tarybos deputatas, 2003–2013 m. ir nuo 2019 m. Ukmergės rajono savivaldybės tarybos narys.
Andžu
Andžu  – miestas Šiaurės Korėjoje, Pietų Pchenjano provincijoje. 2008 m. mieste gyveno 240 117 gyventojų.
Ekonomika
Andžu yra netoli didelių antracito anglių telkinių, čia veikia didžiausių šalyje anglių gamyklų. Šiuose telkiniuose yra daugiau kaip 130 mln. metrinių tonų anglies. Andžu taip pat yra bent vienas viešbutis, kuriame gali apsistoti užsieniečiai ir kuris visų pirma naudojamas tam, kad atostogų piko metu apgyvendintų daugiau keliautojų.
Paola Quattrini
Paola Quattrini (g. 1944 m. kovo 9 d. Romoje) – italų aktorė.
Kine filmuojasi nuo 5 metų, kuomet buvo sukurta karinė drama „Il bacio di una morta“ (1949).
1993 m. apdovanota Nastro d"Argento prizu kaip geriausia antrojo plano aktorė.
Osnabriukas
Osnabriukas – miestas Vokietijos šiaurės vakaruose. Trečiasis pagal dydį Žemutinėje Saksonijoje (po Hanoverio ir Braunšveigo). 163 286 gyventojų (2008 m.). Jis yra tarp Miunsterio ir Brėmeno prie sienos su Šiaurės Reinu-Vestfalija.
Istorija
Osnabriukas plėtėsi kaip turgaus vieta šalia vyskupystės centro, kurį įkūrė Karolis Didysis, frankų karalius, 780 m. Prieš 803 m. miestas tapo Osnabriuko vyskupo-princo sostinė. Nors tiksli data nežinoma, manoma, kad Osnabriukas yra seniausia vyskupystė Žemutinėje Saksonijoje.
Teigiama, kad 804 m. Karolis Didysis čia įkūrė Gymnasium Carolinum (mokyklą). Tokiu atveju tai būtų seniausia mokykla Vokietijoje. Tačiau daug istorikų mano, kafd tai teigiantis dokumentas suklastotas.
Arnulfas Karintietis 889 m. miestui suteikė verslo, muitų ir monetų kalimo privilegijas. Osnabriukas pirmąkart pavadintas "miestu" 1147 m. Po 1157 m. Frydrichas I Barbarosa suteikė įtvirtinimų privilegiją (Befestigungsrecht). Dalis viduramžių įtvirtinimų ir daug bokštų išliko iki šių dienų. XII a. Osnabriukas tapo Hanzos sąjungos ir Vestfalijos miestų federacijos nariu.
Daugiausiai raganų medžioklių mieste įvyko 1561-1639 m., kuomet dėl Reformacijos ir religinių karų buvo didelė socialinė įtampa. 1582 m., valdant merui Hamacheriui (1565–1588 m.), buvo nužudytos 163 moterys, apkaltinus raganavimu ir sudeginus. Kai Dr. Pelsneris buvo meras 1636–1639 m. daugiau nei 40 moterų buvo nužudyta. Iš viso dėl ragananimo buvo nužudyta 276 moterys ir 2 vyrai.
1803 m. miestas atiteko Hanoverio elektoratui Vokietijoje vykstant sekuliarizacijai, o 1806 m. trumpam Prūsijos karalystei. Osnabriukas priklausė Vestfalijos karalystei 1807–1810 m., kol atiteko Pirmajai Prancūzijos imperijai. Po Napoleono karų miestas tapo Hanoverio karalystės dalimi 1815 m.