cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos sporto muziejus
Ekspozicija
Lietuvos sporto muziejaus fondams nemažai eksponatų padovanojo įvairių sporto šakų veteranai ir olimpiečiai: Antanas Bagdonavičius, Jonas Čepulis, Vladas Česiūnas, Vida Vencienė, Gintautas Umaras, Robertas Žulpa, Lina Kačiušytė, Birutė Kalėdienė, Adolfas Varanauskas, Birutė Užkuraitytė-Statkevičienė, Genovaitė Ramoškienė, Algirdas Šocikas, Stanislovas Stonkus, Modestas Paulauskas, Arvydas Sabonis, išeivijos lietuviai A. Supronas, Vincentas Paulionis. Didelį indelį įnešė prisidėdamos įvairios organizacijos: Kūno kultūros ir sporto departamentas, Lietuvos tautinis olimpinis komitetas, Lietuvos studentų sporto asociacija ir kt.
Lietuvos cirko ekspozicija
thumb|left|240px|Cirko ekspozicijos pastatas Atskiras patalpas užima 2006 m. balandžio 28 d. atidaryta Jono ir Jadvygos Ramanauskų išsami Lietuvos cirko istorijos ekspozicija. Joje eksponuojamos nuotraukos, asmeniniai J. ir J. Ramanauskų daiktai, cirko rekvizitai, seni reklaminiai plakatai, knygos, suvenyrai, parvežti iš gastrolių užsienyje. Beje, J. Ramanauskas (1912–1996) buvo ir vienas iš sporto muziejaus steigimo Kaune iniciatorių: surinko daug sporto veteranų, sporto visuomenės parašų.
Dovanotos kolekcijos
thumb|right|240px|[[Žydrūnas Savickas|Žydrūno Savicko dovanotas įrankis (betoninis svarmuo) muziejaus kiemelyje]] thumb|right|240px|Čempionų ietys ir kita atributika Paminėtinos kai kurios asmeninės dovanotos kolekcijos:
Olimpinė tema
thumb|left|180px|Čempionų taurės thumb|left|180px|Vaikiško trikrepšio stovas Paminėtinos ir gausios asmeninės kolekcijos, išimtinai susijusios su olimpinėmis žaidynėmis ir Lietuvos atletų pasiekimais jose. Nors nacių ir bolševikinė okupacijos išblaškė Nepriklausomos Lietuvos olimpiečius, dingo arba buvo sunaikinti jų asmeniniai apdovanojimai, dalis olimpiečių represuoti, bet muziejui daug eksponatų padovanojo Lietuvos esami bei buvę olimpiečiai ar jų artimieji, bičiuliai:
Kultūrinė veikla
thumb|right|240px|Stende – Lietuvos olimpinė futbolo rinktinė, 1924 m. Muziejus ne tik renka, saugo, tiria, eksponuoja kūno kultūros ir sporto istorijos bei šių dienų sporto relikvijas, tačiau vysto ir plačią kultūrinę bei šviečiamąją veiklą:
Dance Dance Revolution
thumb|right|200px|„Dance Dance Revolution“ [[žaidimų automatas su platforma dviem žaidėjams]] Dance Dance Revolution (trumpiau DDR, Europoje – Dancing Stage) – ritmo muzikinių vaizdo žaidimų serija, 1998 m. pradėta leisti japonų „Konami“ kompanijos.
Pirmasis „Dance Dance Revolution“ žaidimas išleistas 1998 m. žaidimų automatams. Žaidėjas turi atsistoti ant platformos, kurioje kojų pėdų padėčiai skirti keli skirtingų spalvų rodyklėmis pažymėti taškai. Grojant šokių muzikai priešais esančiame ekrane pagal ritmą vaizduojamos slenkančios rodyklės ir žaidėjas turi kojomis atkartoti jų seką užmindamas ant atitinkamos rodyklės ženklo platformoje. Laiku nepataikius fiksuojama klaida. Platformoje paprastai yra keturi pėdų padėčiai skirti taškai; yra išleistų su 6 ir 8 padėtimis. Ant kai kurių rodyklių gali būti iškelta užduotis ne tik užminti, bet ir išlaikyti pėdą tam tikrą laiką. Buvo išleista žaidimų automatų su platforma dviem žaidėjams, kad jie galėtų rungtis tarpusavyje vienu metu. Daugelis „Dance Dance Revolution“ žaidimų pritaikyti namų žaidimų konsolėms – tokiu atveju žaidėjas turėdavo šokiams įsigyti papildomą sulankstomą paklotą, pažymėtą rodyklėmis ir pajungiamą prie konsolės.
Jurgaičių ąžuolas
Duomenys
Jurgaičių ąžuolas paskelbtas saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1960 m. rugsėjo 1 d. įsakymu Nr. 165. Pagrindiniai duomenys:
Pakražantokai
Pakražantokais vadinami kaimai:
Bastonė
Bastonė  – Belgijos miestas, viena iš Liuksemburgo provincijos komunų.
Gyventojų skaičius – 15 580 (pagal 2016 m. sausio 1 d. duomenis.).
Susiformavus valstybei, Belgijos ekonomika rėmėsi miško pramone, stambiųjų raguočių veisimu ir mugėmis. Pirmojo pasaulinio karo metu Bastonė buvo užgrobta Vokietijos kariuomenės. 1944 m. gruodį – 1945 m. sausį vyko Bastonės apgultis, kurios metu sąjungininkų kariai išlaisvino miestą.
Šiandieninė Bastonė – nedidelis miestelis, žinomas klasikinėmis dviračių lenktynėmis „Lježas-Bastonė-Lježas“.
Leonas Valkūnas (1914)
Leonas Valkūnas (1914 m. vasario 23 d. Berniūnai, Naujamiesčio valsčius – 1990 m. balandžio 21 d.) – klasikinės filologijos tyrėjas, literatūrologas, vertėjas.
Biografija
1933 m. baigė Panevėžio berniukų gimnaziją, 1938 m. – Vytauto Didžiojo universitetą (klasikinę filologiją). Nuo 1945 m. dėstė Vilniaus universitete, 1960–1976 m. Klasikinės filologijos katedros vedėjas; docentas (1969).
Iš senosios graikų ir lotynų kalbų išvertė antikinės literatūros kūrinių; iš lotynų – kitų filologinių ir filosofinių darbų, taip pat reikšmingų Lietuvos istoriografijos veikalų (Petro Dusburgiečio „Prūsijos žemės kroniką“, 1985; Alberto Kojalavičiaus‑Vijūko „Lietuvos istoriją“, 1989).
Sūnus – fizikas Leonas Valkūnas.
Dvietės lankų gamtos parkas
Dvietės lankų gamtos parkas – saugoma teritorija Latvijos pietrytinėje dalyje, kairiajame Dauguvos krante, Aukšzemėje. Tai viena iš didžiausių išsaugotų natūralių upių salpų visoje Europoje. Parkas įsteigtas 2004 m. siekiant atkurti ir išsaugoti natūralias lankas. Plotas apima beveik 5 tūkst. ha.
Gamtos parko draustinio teritorija įtraukta į Europos Sąjungos saugomų gamtos teritorijų tinklą Natura 2000, kaip svarbi paukščių buveinė. Gamtos parko ribose aptinkama 12 ypatingai saugomų augalų ir gyvūnų rūšių, daugiau kaip 40 Latvijoje arba ES saugomų paukščių rūšių, 7 Europoje ir 2 Latvijoje saugomi biotopai.
Istorija
Senasis Dvietės slėnis yra viena iš seniausiai apgyvendintų Latvijos vietovių. Manoma, jog pirmieji gyventojai čia atsikraustė dar ledynmečio pabaigoje, prieš maždaug 11 tūkst. metų. Randama archeologinių paminklų – akmens amžiaus, vėlyvojo geležies amžiaus ir viduramžių gyvenviečių. Aptinkami ankstyvojo geležies amžiaus piliakalniai ir vėlyvojo geležies amžiaus senkapiai.
Gyvūnija
thumb|200px|[[Juodasis gandras|Juodieji gandrai – itin saugoma rūšis.]] thumb|200px|[[Konikai|Konikų veislės laukiniai arkliai labiausiai primena tarpanus.]]
Paukščiai
Tarp laikinai pavasarį apsistojančių vandens paukščių galime išvardinti gausius želmeninių ir baltakakčių žąsų, gulbių būrius, visų rūšių antis bei įvairius gandrinius paukščius. Tuo metu pievose ieško sau laimikio plėšrieji paukščiai – didysis erelis rėksnys, mažasis erelis rėksnys, rečiau jūrinis erelis, erelis žuvininkas.
Vasarą užliejamose pievose ir susidarančiuose salpiniuose ežeruose peri griežlės, stulgys ir švygžda, ypač saugomi paukščiai. Pievose veda jauniklius ir kiti paukščiai – upiniai ir margieji žiogeliai, lakštingalos, perkūno oželiai, rečiau putpelės ir kurapkos. Ežeruose telkiasi gulbės, baltasparnės ir juodosios žuvėdros, įvairios lingės. Kartais pastebimi ir juodieji gandrai. Aplinkiniuose miškuose gausu įvairių geninių paukščių.
Rudenį praskrenda baltieji ir pilkieji garniai, dideli gervių ir baltųjų gandrų pulkai. Taip pat žąsys.
Žiemą pasilieka žiemoti geniniai paukščiai, kurapkos, sklando plėšrieji paukščiai.
Žvėrys
Nuo anksčiau būta briedžių, tauriųjų elnių, vilkų, lūšių.
Nuo 2006 m. parke įveisti konikų veislės laukiniai arkliai ir laukiniai hailanderių veislės jaučiai. Šie atstoja išnykusius tarpanus ir taurus. Bandoma išvesti taurams artimiausius gentainius.
Stambieji žolėdžiai užliejamose pievose ganosi ištisus metus. Jie neleidžia užželti lankoms. Tokiu būdu apsaugomos užliejamų pievų augalų ir jose perinčių paukščių rūšys.
Rewilding Europe
Užsimota iki 2022 m. atkovoti 1 milijoną hektarų ploto laukinės gamtos 10 Europos vietovių. Kiekvienos iš tų vietovių plotis sieks 100 tūkstančių hektarų. Tarp jų Dunojaus ir Odros delta, kalnų grandinės – Karpatai, Velebitas, Apeninai, Rodopai – Pirėnų pusiasalis ir Laplandija.
Mokslininkai siekia grąžinti didžiuosius žolėdžius gyvūnus, kurie anksčiau gyveno Europos žemyne. Tai tarpanai, stumbrai, briedžiai bei taurieji elniai. Be to, šiuo metu dedamos pastangos iš šiuolaikinių karvių išvesti galvijus, kurie kiek įmanoma labiau primintų taurus. O šių žolėdžių populiacija būtų kontroliuojama lūšių, lokių ir vilkų.
Gobindas Singhas
Gobindas Singhas (, 1666 m. gruodžio 22 d. – 1708 m. spalio 7 d.) – paskutinis, dešimtasis sikhų gurus (nuo 1675 m.).
Biografija
Gimė devintojo guraus Tegho Bahaduro šeimoje Bihare, kai jo tėvai keliavo į Bengaliją ir Asamą. 1670 m. grįžo į Pandžabą. Kai 1675 m. jo tėvas buvo nužudytas musulmonų, sikhų bendruomenė Gobindą Rajų Singhą išrinko dešimtuoju gurumi. Turėjo 3 žmonas, susilaukė 4 vaikų.
Gobindas Singhas dalyvavo daugelyje mūšių prieš musulmonus, kurie Aurangzebo valdymo laikais, siekė sunaikinti sikhizmą. Mogolai nužudė visus guraus vaikus, jis pats buvo priverstas slapstytis džiunglėse. 1705 m. parašė laišką Aurangzebui (Zafarnāma), kuriame smerkė Mogolų žiaurumą, nuklydimą nuo dvasinio kelio ir žmoniškumo. 1708 m. Gobindas Singhas nužudytas Mogolų užsakytų žudikų.
Mokymas
Gobindas Singhas nustatė daugelį taisyklių, kurių sikhai laikosi iki šių dienų. Jis 1698 m. įsakė sikhams nepripažinti masandų (vietos bendruomenių vadovų, kuriuos skirdavo gurūs). 1699 m. Anandpure įkūrė chalsos (išrinktųjų, arba nesuteptųjų) bendriją. Pasiūlė 5 vyrams leistis jo nukirsdinamiems, taip aukojant gyvybę už tikėjimą. Jiems sutikus Gobindas Singhas šių vyrų nenužudė, o paskyrė savo išrinktaisiais ir pirmaisiais chalsos bendrijos nariais. Nurodė, kad chalsos nariai turi laikytis „penkių K“ nuostatos (pañj kakār): nesikirpti jokių kūno plaukų (keś, simbolizuoja dvasingumą), mūvėti pusę blauzdų siekiančias kelnes (kacchera, simbolizuoja skaistumą), metalinę apyrankę (kaṛā, simbolizuoja Dievo atminimą), nešiotis kardą (kirpān, simbolizuoja kovą su neteisybe), šukas (kanghā, simbolizuoja savitvardą). Į chalsą įšventintoms moterims pridedamas vardas Kaur („princesė“), vyrams Singh („liūtas“). Gobindas Singhas paskelbė, kad po jo mirties daugiau didžiųjų gurų nebebus, o jį sikhų bendruomenei atstos šventraštis Adi Granthas (Gurus Granthas Sahibas).
Pakražantokai (Lioliai)
Pakražantokai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Liolių.
Azerbaidžano geografija
thumb|260px|Azerbaidžano topografinis žemėlapis thumb|240px|Kalnai Kubos apylinkėse thumb|240px|Azerbaidžano tyrai Azerbaidžano geografija – Azerbaidžano Respublikos gamtinių ir geografinių sąlygų aprašymas.
Geografinė padėtis
Azerbaidžanas įsikūręs Kaukazo geografiniame regione, priskiriamame tiek Azijai, tiek Europai. Tai didžiausia iš Užkaukazės valstybių.
Azerbaidžano sausumos siena driekiasi 2468 kilometrų. Šalis šiaurėje ribojasi su Rusija (338 km), šiaurės vakaruose su Gruzija (428 km), vakaruose su Armėnija (atskiros sienos atkarpos ginčytinos, de jure pasienio ilgis 996 km), eksklavinė Nachičevanės autonominė respublika turi 17 km sienos ruožą su Turkija, o pietuose driekiasi 689 km siena su Iranu. Vakarinėje Azerbaidžano dalyje yra Kalnų Karabacho kraštas, kuris faktiškai nuo šalies nepriklauso ir besiskelbia esant Arcacho Respublika.
Paviršius
Kuros–Arakso žemuma, įsiterpusi tarp Didžiojo ir Mažojo Kaukazo kalnų, žemėja Kaspijos jūros link. Išskiriamos kelios jos dalys: Milio lyguma, Širvano lyguma, Mugano lyguma. Lygumos dalis Kaspijos jūros pakrantėje yra žemiau vandenyno lygio (iki -28 m). Pietryčių Azerbaidžane plyti Lenkoranės žemuma, šiauriau – Pietryčių Širvano ir Saljano lygumos, Apšerono pusiasalyje – Apšerono lyguma, į šiaurės vakarus nuo pusiasalio – Samuro–Deveči žemuma. Toliau į šiaurę nuo jos – Kusaro lyguma. Nachičevanės Autonominės Respublikos pietvakariuose plyti Paaraksės lyguma.
Klimatas
Azerbaidžane būdingos įvairios klimatinės sąlygos – nuo drėgnųjų subtropikų Lenkoranės žemumoje iki Kaukazo sniegynų. Didžiojoje, centrinėje šalies dalyje vyrauja subtropinis žemyninis klimatas su karšta ir sausa vasara, bei vėsia ir drėgna žiema.
thumb|left|240px|Lietaus debesys prie [[Kabala (Azerbaidžanas)|Kabalos]]
Sausio vidutinė temperatūra lygumose apie 0 °C, kalnuose 2000 m aukštyje –5 °C, aukštikalnėse (virš 3000 m) nesiekia –10 °C, liepos vidutinė temperatūra atitinkamai +24, 15, 3–9 °C.
Vasaromis dažnos ilgalaikės sausros. Šaltuoju metu laiku kalnuose pučia šilti sausvėjai – fenai.
Aukščiausia Azerbaidžane užfiksuota temperatūra +46 °C (Džulfoje ir Ordubade), žemiausia -33 °C (ten pat).
Vidaus vandenys
Praktiškai visa šalis patenka į Kaspijos jūros baseiną. Upių tinklas tankiausias kalnuose, 1000–2500 m aukštyje, rečiausias sausose lygumose. Iš daugiau kaip 8000 upių tik 24 ilgesnės nei 100 kilometrų.
Didžiausia Azerbaidžano upė yra Kura su intakais – Araksu (su Arpa), Terteru, Karkarčajumi, Alazaniu, Joriu, Tiurjančajumi. Atskirai į Kaspijos jūrą teka Samuras, Kudjalčajus, Vileščajus, Lenkoranė. thumb|left|240px|Sraunus Tertero aukštupys
Daugumos upių vanduo naudojamas laukams drėkinti – įrengti kanalai, gausu tvenkinių (didžiausias Mingečevyro tvenkinys). Telkšo ~250 ežerų, daugiausia kalnuose (didžiausi: Sarysu, Aggiolis, Gioigiolis).
Dirvožemiai
Kuros–Arakso žemumoje ir Paaraksės lygumoje vyrauja pilkžemiai, vietomis uždruskėję, priekalniuose – kaštonžemiai ir rudžemiai, kalnų šlaituose – kalnų pievų, kalnų stepių ir kalnų miškų rusvažemiai, šiaurinių upių slėniuose – salpžemiai, Lenkoranės žemumoje – geltonžemiai.
Augalija ir gyvūnija
2005 m. 13,7 % šalies ploto dengė miškai. Kuros–Arakso žemumoje, Paaraksės lygumoje bei Apšerono pusiasalyje vyrauja pusdykumių ir dykumų kraštovaizdžiai, kur vyrauja kiečiai, druskės, puskrūmiai. Priekalniuose plyti stepės ir sausamėgiai retmiškiai. Kalnų šlaitai apaugę miškais ir retmiškiais (auga ąžuolai, skroblai, bukai, klevai, alksniai); aukščiau yra subalpinės ir alpinės pievos. Iš viso šalyje auga ~4500 induotinių augalų rūšių, iš kurių 210 – endeminės. Tarp ypač vertingų rūšių – kalnuose augančios laukinės obelys, riešutmedžiai, pistacijos.
thumb|240px|Kalnų pievos. [[Šahdago nacionalinis parkas]]
Sausringose šalies teritorijose sutinkami šakalai, lapės, kaukazinės agamos, gazelės, įvairūs graužikai, nuodingosios gyvatės, vėžliai, ilgaausiai ežiai, fazanai, lingės. Kalnų miškuose veisiasi lokiai, lūšys, vilkai, vilpišiai, miškinės ir akmeninės kiaunės, šernai, Kaukazo elniai, džeiranai, stirnos, o Talyšo kalnų miškuose pasitaiko leopardų ir tigrų, yra baltauodegių dygliatriušių, barsukų, chauzų. Aukštikalnėse gyvena gemzės, bezoariniai ožiai, Kubanės ožiai. Kaspijos jūra pasižymi žuvų įvairove – įvairūs eršketai, Kaspijos lašišos, silkės, Kaspijos kuojos, taip pat ten gyvena ruoniai. Šalyje užfiksuotos 667 stuburinių gyvūnų rūšys: 102 – žuvų, 10 – varliagyvių, 54 – roplių, 394 – paukščių, 107 – žinduolių.
Gamtosauga
Azerbaidžane saugomos teritorijos užima kiek daugiau nei 10 % šalies teritorijos. Šalyje įsteigta 10 nacionalinių parkų (didžiausias – Kyzyagadžo nacionalinis parkas, 990 km², seniausias – Zangezuro nacionalinis parkas, 2003 m.).
Gamtai pavojų kelia žemių degradacija (druskėjimas, erozija), buveinių fragmentacija (miškų kirtimas, stepių išdirbimas, irigacija, užtvankų statybos), išteklių išnaudojimas (nuganymas, vandens nuostoliai), tarša (buitinės atliekos, nuotekos, naftos išsiliejimai), invazinės rūšys, klimato kaita.
Kopaonikas
Kopaonikas (,, Mali i Kopaonikut) – kalnų masyvas Serbijoje, Dinarų kalnyne. Stūkso Kopaoniko nacionaliniame parke (įsteigtas 1981 m.), centrinėje Serbijos dalyje, taip pat apima mažą dalį šiaurinio Kosovo. Aukščiausias taškas – Pančičiaus kalnas (Serbijos ir Kosovo pasienyje), iškilęs 2017 m virš jūros lygio. Masyvo ilgis – 75 km, plotis iki 40 km.
Kalnai sudaryti daugiausia iš granito ir kristalinių skalūnų. Vakariniai šlaitai statūs, nusileidžia į Ibaro (Vakarų Moravos dešiniojo intako) slėnį, rytiniai – suskaidyti upių slėnių. Šlaituose auga ąžuolų, bukų, spygliuočių miškai, pievos.
Kopaonikas yra Serbijos pagrindinis slidinėjimo kurortas.
Istorija
Kopaonikas pasižymi istoriniu paveldu. Viduramžių laikais buvo svarbus kasybos centras (kastas švinas, cinkas, geležies rūda). Ant kalnų yra senų tvirtovių, statytų Serbijos dinastijų.
Paslaptingoji sala
Paslaptingoji sala  – fantastinis Žiulio Verno romanas. Knygoje aprašyta penkių keleivių, skridusių oro balionu ir patyrusių katastrofą, nuotykiai negyvenamojoje saloje. Siužetas pratęsia ir sujungia į vieną dvi ankstesnes Verno knygas: „Kapitono Granto vaikai“ ir „Dvidešimt tūkstančių mylių po vandeniu“.
Leidimai lietuvių kalba
Lietuviškai ši knyga pirmą kartą išleista 1938–1939 m. trimis dalimis, vertė Pranas Būdvytis.
1959 m. Valstybinė grožinės literatūros leidykla išleido naują vertimą iš rusų kalbos, vertė Jonas Stukas, (2 leid. „Vaga“, 1982).
2013 m. šis vertimas, Stasės Banionytės atnaujintas ir patikslintas pagal prancūzišką tekstą, išleistas trečią kartą (leidykla „Žara“).
Arpa (Vileika)
Arpa – kaimas šiaurės Baltarusijoje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Sosenkos.
Istorija
Nuo 1793 m., po antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, kartu su visu Vilėjos kraštu priklausė Rusijos imperijai.
Tarpukariu Arpa (lenk. Orpa) priklausė Lenkijai.
Literatūra
Orpa, powiat wilejski, gmina Serwecz, Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, Tom_VII/597
Al-Wathba SC
„Al-Wathba Sports Club“ – Sirijos futbolo klubas iš Homso.
Chalido Ibn al-Valido stadionas – klubo namų arena, talpinanti 32 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas įkurtas 1937 m. Žaidžia Premjer lygoje.
Futbolo komanda iškovojo šalies futbolo taurę. (2019 m.)
Pakražantokai (Pakražantis)
Pakražantokai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pakražančio.
Chažova
Chažova – agromiestelis šiaurės vakarų Baltarusijoje, 9 km į pietus nuo Maladečinos.
Istorija
XIX a. minimas miestelis ir dvaras, Maladečinos valsčiaus Chažovos seniūnijos centras.
Rumelijos ejaletas
Rumelijos ejaletas (osmanų turkų kalba: Eyālet-i Rūmēlī, ) buvo Osmanų imperijos teritorinis administracinis vienetas (ejaletas), oficialiai įkurtas 1362 m. Ilgą laiką jis buvo didžiausias ir svarbiausias imperijos ejaletas Balkanuose.
Raida
Ejaletas buvo vienas iš dviejų pirmųjų Osmanų imperijos administracinių vienetų, į kuriuos sudalinta imperija administracinės reformos metu 1365. Jis apėmė visas Osmanų valdas Balkanų pusiasalyje, kurios iki 1389 m. išsiplėtė nuo siauro pajūrio ruožo į nemažą teritoriją dabartinėje Europinėje Turkijos dalyje, pietų Bulgarijoje, pietų Serbijoje, Makedonijoje. Ejaleto sostine tapo Edirnė, kuri buvo ir visos imperijos sostinė. XIV a. pabaigoje ir XV a. ejaletas sparčiai plėtėsi, Osmanams vykdant užkariavimus. Prie jo prijungta Antroji Bulgarijos imperija, Prilepo karalystė (1395), Velbuždo despotija (1395). 1444 m. prijungta Dobrudžos despotija, 1459 m. Serbijos despotija ir Osmanų valdos pasiekė Dunojų, 1463 m. inkorporuota Bosnijos karalystė, 1479 m. – Epyro despotija. Tokiu būdu XV a. pabaigoje Ejaleto teritorija apėmė visus Balkanus iki Dunojaus šiaurėje, išskyrus kai kurias vakarinės pakrantės dalis, kur viešpatavo Jūrinė Venecija. Tuo metu sandžakų skaičius jame išaugo iki 33 vienetų. thumb|left|200px|Ejaletas 1850 m. Ejaleto teritorijos tapo per didelės efektyviai administracijai, kas lėmė naujų ejaletų atskyrimą. 1533 m. pietinėje Graikijoje, Jonijos jūros salose ir Anatolijos vakarinėje pakrantėje suformuotas Salų ejaletas, 1541 m. dalis teritorijų buvo prijungtos prie naujo Budino ejaleto, 1580 m. šiaurės vakarinės teritorijos tapo Bosnijos ejaletu, 1593 m. Juodosios jūros vakarinės pakrantės – Silistros ejaletu, 1670 m. pietinės teritorijos – Joaninos ejaletu. Po visų atskyrimų, XVIII a. pradžioje sandžakų ejalete liko 18.
XVIII a. Sofiją, kaip administracinį centrą keitė Monastiras, kuriame reziduodavo beilerbėjai. 1815 m. iš šiaurės rytinių dalių sudormuota autonomiška Serbijos karalystė. 1836 m. ejaletas buvo padalintas į tris dalis, nuo jo atskiriant Edirnės ir Salonikų ejaletus. Likęs trečdalis su administraciniu centru Monastire liko funkcionuoti kaip Rumelijos ejaletas iki 1867 m. Jame bebuvo 3 sandžakai: Iskenderijos, Ohrio, ir Kesrijos. Administracinės reformos metu jis perorganizuotas į Salonikų vilajetą.
Sandžakai
Toliau pateikiamas ejaleto sandžakų sąrašas, sudarytas valdant Suleimanui Puikiajam (1520–1566), didžiausio ejaleto išsiplėtimo laikais:
Maroko himnas
Maroko himnas – Maroko Karalystės valstybinis simbolis, oficialiai vadinamas Maroko valstybiniu himnu arba Šarifo himnu. Maroko himnu tapo 1956 m., šaliai paskelbus nepriklausomybę.
Himnui muziką parašė prancūzas Léo Morgan, tarnavęs sultonui Mulajaus Jusefui. Himnas buvo skirtas sultono pasveikinimui, bet po šalies nepriklausomybės tapo valstybiniu himnu. Eilės himnui sukurtos 1970 m. – jas parašė rašytojas iš Feso Al Skvalis Husainis.
Oskaras Kurnatauskas
Oskaras Jonas Kurnatauskas (,, ; 1834 m. Kražiuose – 1911 m. Rygoje) – Lietuvos ir Latvijos evangelikų reformatų kunigas, vicesuperintendentas.
Biografija
Kurnatauskų giminė Lietuvoje įsikūrė 1676 m., kai iš Poznanės atvykęs Andriejus Kurnatovskis buvo paskirtas Slucko kunigaikštystės paseniūniu. Vėliau devyni Kurnatauskų vyrai tarnavo kunigais Lietuvos reformatų bažnyčioje „Unitas Lithuaniae“.
Oskaras gimė ir augo žinomo Žemaitijos distrikto vicesuperintendento ir Kėdainių kunigo Tito Romano Kurnatausko vienuolikos asmenų šeimoje. Baigęs Slucko gimnaziją, jis studijavo teologiją Dorpato universitete. Paskirtas kunigauti į Biržus, šiame mieste praleido 18 metų. Kartu su superintendentu Konstantinu Močiulskiu pastatė iki mūsų dienų išlikusią raudonų plytų Biržų evangelikų reformatų bažnyčią.
Šeimoje užaugo šeši vaikai, iš kurių labiausiai žinomas Konstantinas Kurnatauskas – pirmasis Kelmės progimnazijos direktorius ir Kauno valstybinio universiteto profesorius, Lietuvos reformatų bažnyčios Sinodo išrinktas išeivių generaliniu superintendentu.
O.Kurnatauskas nebuvo abėjingas krašto istorijai. 1884 m. kartu su Mintaujos apskrities teisėju baronu Francu fon Bistramu, Mintaujos gimnazijos mokytoju Karlu Boy ir kunigu Augustu Bylenšteinu dalyvavo tiriant lietuvių Griežės ir latvių Griezės apylinkes.
Igor Mitoraj
Igoris Mitorajus (, 1944−2014 m.) – XX a. pb ir XXI a. pr. lenkų kilmės skulptorius, kūrė Italijoje.
Biografija
Igoris Mitorajus gimė 1944 m. kovo 26 d. Ederane Saksonijoje, Vokietijoje. Jo motina buvo lenkė, tėvas − prancūzas. Po antrojo pasaulinio karo jis gyveno Pietų Lenkijoje. 19 metų būdamas I. Mitorajus įstojo į Krokuvos dailės akademiją, kur mokėsi tapybos vadovaujamas avangardinio dailininko ir teatro režisieriaus Tadeusz Kantor. 1967 m. I. Mitorajus dalyvavo bendroje parodoje Krokuvoje. Mokytojo paskatintas 1968 m. išvyko į Paryžių, mokėsi Nacionalinėje dailės mokykloje. Po 1970 m. I. Mitorajus apsilankė Centrinėje Amerikoje, susidomėjo ikikolumbinių kultūrų menu ir pradėjo užsiimti skulptūra. 1976 m. Paryžiaus La Hune galerijoje įvyko jo personalinė skulptūros paroda. Iš pradžių I. Mitorajus dirbo su bronza ir terakota, 1979 m. apsilankęs Kararoje pradėjo dirbi su marmuru.
1983 m. I. Mitorajus įkūrė studiją Pjetrosantoje Italijoje, palaikė ryšius su Paryžiaus aplinka. 1986 m. jis dalyvavo Venecijos bienalėje, išgarsėjo tarptautiniu mastu. Daugelis jo viešų skulptūrų buvo užsakytos Italijoje. Garsiausiu jo kūriniu įvardijamos 2006 m. sukurtos bronzinės durys Romos Santa Maria degli Angeli e dei Martiri bažnyčiai. Kitas durys skulptorius sukūrė Matka Boża Łaskawa bažnyčiai Varšuvoje. 2001 m. jis apdovanotas Vittorio De Sica prizu Italijoje, 2007 m. jam Krokuvos dailės akademija suteikė garbės laipsnį ir 2012 m. jis apdovanotas Lenkijos Atgimimo ordino komandoro kryžiumi. Igoris Mitorajus mirė 2014 m. spalio 6 d. Paryžiuje. Savo kūryboje jis daugiausiai vaizdavo senovės dievų, herojų, mūzų, titanų figūras su tarsi nukirstomis dalimis: be galūnių, galvos fragmentų. Jo kūryba turi ryškių sąsajų su antikine skulptūra, tačiau savo žinia ir estetika išliko šiuolaikiška, modernistine.
Meno kūrinys techninio jo reprodukuojamumo epochoje
miniatiūra|Valteris Benjaminas „Meno kūrinys techninio jo reprodukuojamumo epochoje“  – Valterio Benjamino kultūrinės kritikos esė, pasirodžiusi 1935 m. Esė turi didžiulę intelektualinę įtaką meno istorijos, kultūros studijų, medijų teorijos ir architectūrinės teorijos srityje. Parašyta nacių valdymo Vokietijoje laikais (1933–1945).
Benjaminas pateikė tokią teoriją apie meną: „tai naudingas įrankis revoliucinių reikalavimų formulavimui meno politikoje“. Tai reiškia, kad mechaninės reprodukcijos amžiuje, tradicinės ir ritualinės vertės trūkumo epochoje, menas būtų neišvengiamai paremtas politine praktika. Benjaminas išleido tris „Meno kūrinio techninio jo reprodukuojamumo epochoje“ versijas: originalą vokiečių kalba (1935), prancūzišką versiją (1936) ir paskutinę versiją 1939-aisiais, kuri išversta į anglų kalbą.
Ši esė buvo parašyta mažam akademikų ratui, kad parodytų meną masinių medijų aplinkoje, pirmą kartą išleista Prancūzijoje (1936 m., išversta Pjero Klosovskio).
Vokiškai pirmą kartą ji buvo išleista Benjamino darbų rinkinyje (1955). Anglų kalba pirmą kartą išleista 1968-aisiais.
Esė santrauka
Esė prasideda Paul Valéry citata iš Pièces sur L’Art, kuri ginčijasi, kad menas, kuris buvo išvystytas praeityje, skiriasi nuo dabartinio, todėl to meno supratimas ir naudojimas turi vystytis tam, kad būtų suprantamas moderniame kontekste ir padėtų tobulinti naujas technologijas. Šitokia pradžia nustato toną Benjamino marksistiniam argumentui.
Prologas pristato marksistinę teoriją, pritaikytą visuomenės formavimui ir meno pozicijai kapitalizmo kontekste. Jis paaiškina sąlygas, kad parodytų, ko būtų galima tikėtis iš kapitalizmo ateityje, įskaitant proletariato išnaudojimą ir galimybę sunaikinti kapitalizmą.
Dėstymas tiria techninio vizualinio reprodukuojamumo vystymą kopijuojant meistro darbą, graikišką štampavimą, medkirtystę, graviravimą, litografiją ir fotografiją, demonstruodamas tai, kad techninis reprodukavimas nėra modernus fenomenas, nors modernūs metodai leidžia tiksliau reprodukuoti masinę produkciją.
Benjaminas apžvelgia visuomenės vertybių pasikeitimus, kurie vyko bėgant laikui. Toliau jis aprašo skonio ir stiliaus pasikeitimus meno istorijoje, ir kaip tai susiję su jo „auros“ koncepcija.
Nepaisant efekto, kurį reprodukcija daro originalui, Benjaminas rašo, kad „meno kūrinio unikalumas yra neatskiriamas nuo jo paties, tapusio svarbia tradicijų dalimi“.
Taip pat yra analizuojama besikeičianti parodų vertė. Nuo istorinių ir religinių meno kūrinių, kurie skirti tik labai ribotam demonstravimui, iki moderniojo meno, ypač svarbaus masinėse parodose.
Įtaka
Ši esė turėjo didžiulę įtaką Frankfurto mokyklai ir jos estetinei bei politinei analizei, ypač Theodor W. Adorno, Max Horkheimer ir Herbert Marcuse.
John Berger pasinaudojo esė idėjomis kurdamas keturių dalių televizijos serialą „Ways of seeing“, kurį BBC pirmą kartą parodė 1972 metais. Bergerio idėja, išdėstyta kur kas aiškiau nei Benjamino, buvo tai, kad modernūs produkcijos būdai sunaikino meno autoriškumą.
Gabriel Jesus
Nacionalinei rinktinei žaidžia nuo 2016 m.
San Chuan Bautista (Paragvajus)
San Chuan Bautista ( – 'Šv. Jonas Krikštytojas') – miestas pietryčių Paragvajuje, 196 km nuo Asunsjono; Misjoneso departamento centras. Pro miestą eina plentas Ruta 1. Žemės ūkio srities prekybinis centras (soja, medvilnė, ryžiai, kviečiai, matė, kukurūzai, galvijai). Veikia keleto universitetų padaliniai, teatras, meno galerija, katedra, Santa Rosa de Limos koplyčia, seminarija.
Birželio 24 d. vyksta miesto šventė, skirta Šv. Jonui Krikštytojui, pažymima procesijomis, koridomis, vaidinimais.
Pakryžė (Ignalina)
Pakryžė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kazokinės.
Gyventojai
miniatiūra|240px|left|Kapinės
Lordų Rūmai
thumb|400px|Lordų Rūmų pagrindinė salė
Spekuliatyvioji literatūra
Spekuliatyvioji literatūra – plati grožinės literatūros kategorija, apimanti žanrus, kurių elementai neegzistuoja tikrovėje, istorijoje, gamtoje ar dabartinėje visatoje. Tokia fantastika apima įvairias antgamtinių, futuristinių ir kitų vaizduotės sričių temas. Šiai kategorijai priskiriami žanrai, be kita ko, apima mokslinę fantastiką, maginę fantastiką, siaubo, superherojų, alternatyviąją istoriją, utopinę ir distopinę fantastiką, antgamtinę fantastiką, taip pat jų derinius (pvz., mokslinę maginę fantastiką).
Lordų Rūmai
Lordų Rūmai, dar žinomi kaip Perų Rūmai , – Jungtinės Karalystės parlamento aukštesnieji rūmai. Lordų Rūmus sudaro nerenkami nariai: perai iki gyvos galvos (life peers, ministro pirmininko teikimu skiriami monarcho neterminuotam laiko tarpui, nepaveldima pozicija), paveldimi perai (hereditary peers, paveldima pozicija) ir dvasiniai lordai (Lords Spiritual, Anglijos bažnyčios vyskupai). Lordų Rūmų nariai, kaip ir Bendruomenių Rūmų nariai, posėdžiauja Londone, Vestminsterio rūmuose.
Spekuliatyvioji literatūra
Istorija
miniatiūra|258x258px|Euripidas Spekuliatyvioji literatūra kaip kategorija apima tiek senovinius kūrinius, tiek paradigmą keičiančius ir neotradicinius XXI a. kūrinius. Spekuliatyviosios literatūros bruožai atpažįstami senesniuose kūriniuose, kurių autorių intencijos ar vaizduojamų istorijų socialiniai kontekstai dabar jau žinomi. Pavyzdžiui, senovės graikų dramaturgas Euripidas (apie 480–406 m. pr. m. e.), kurio pjesė „Medėja“, regis, papiktino Atėnų publiką, kai jis samprotavo, kad titulinė šamanė Medėja nužudė savo vaikus, o ne kad juos nužudė kiti korintiečiai jai išvykus. Be to, įtariama, kad Euripido pjesė „Hipolitas“, kurioje naratyviai pristatoma meilės deivės Afroditės asmenybė, sukėlė tuometinės publikos nepasitenkinimą, nes jo vaizduojama Fedra buvo laikoma pernelyg geidulinga.
Lordų Rūmai
Lordų Rūmai vykdo parlamentinę Jungtinės Karalystės vyriausybės ir Bendruomenių Rūmų kontrolę. Perai reguliariai peržiūri ir teikia įstatymų pataisas, siekia bendro sutarimo su Bendruomenių Rūmais dėl galutinio įstatymo varianto. Nors Lordų Rūmai negali užkirsti kelio įstatymams, tačiau gali uždelsti jų priėmimą ir priversti Bendruomenių Rūmus persvarstyti sprendimus. Lordų Rūmai, kaip nepriklausomas nuo rinkimų proceso organas, veikia kaip Bendruomenių Rūmų parlamentinė kontrolė. Lordų Rūmų nariai gali užimti kitas aukštas vyriausybines pareigas, tačiau ministrų kabineto nariai dažniausiai pasirenkami iš Bendruomenių Rūmų. Lordų Rūmai neturi įtakos Jungtinės Karalystės ministro pirmininko ar Jungtinės Karalystės vyriausybės darbo tęstinumui. Tik Bendruomenių Rūmai gali priversti premjerą atsistatydinti ar paskelbti naujus rinkimus.
Vienišoji Zvėgių miško pušis
Vienišoji Zvėgių miško pušis – buvęs botaninis gamtos paveldo objektas, augęs Zvėgių miške (Pagojukų sen.), Raseinių rajone. 1960 m. ji paskelbta gamtos paminklu, o 1987 m. – respublikinės reikšmės paminklu.
Pušis augo Raseinių miškų urėdijos Pikčiūnų girininkijos (30 kv.) teritorijoje, apie 0,2 km į rytus nuo kelio, nedidelėje laukymėje. Nuorodos link objekto nėra, vienas iš orientyrų įvažiuojant į mišką – kairėje pusėje matyti nedidelis antkapinis paminklas su kryželiu.
Spekuliatyvioji literatūra
Istorija
Spekuliatyviosios literatūros kūrimas bendrąja prasme – hipotetinės istorijos, paaiškinimų ar ahistorinio pasakojimo – taip pat priskiriamas tariamai negrožinės literatūros autoriams nuo pat Herodoto iš Halikarnaso (V a. pr. m. e.) veikalo „Istorija“  ir jau buvo ir praktikuojamas, ir redaguojamas ankstyvųjų enciklopedijų autorių, tokių kaip Sima Čianis.
Vienišoji Zvėgių miško pušis
Prie medžio įrengti apsauginė tvorelė, informacinis stendas, poilsio vieta. Medį supa aukštaūgės eglės ir pušys, lapuočiai medžiai. Žemai išsišakojusios Vienišosios pušies šakos byloja kažkada aplinkui nebuvus miško.
Medis visiškai nudžiūvęs, kamiene akivaizdžios ertmės, atšokusi žievė, nulūžusi dalis viršūnės, kamieno papėdė nusėta nukritusių sausų šakų.
2017 m. pušis išbraukta iš saugomų GPO sąrašo kaip sunykęs objektas.
Spekuliatyvioji literatūra
Istorija
Šie pavyzdžiai pabrėžia, kad daugelis kūrinių, dabar laikomų tyčine ar netyčine spekuliatyviąja literatūra, atsirado gerokai anksčiau nei žanro terminas. Jo sąvoka plačiąja prasme atspindi tiek sąmoningą, tiek pasąmoningą žmogaus psichologijos aspektą įprasminant pasaulį ir reaguojant į jį, kuriant vaizduotę, išradingumą ir meninę išraišką. Tokios išraiškos gali prisidėti prie praktinės visuomenės pažangos per tarpasmeninę įtaką, socialinius ir kultūrinius judėjimus, mokslinius tyrimus ir pažangą bei mokslo filosofiją.
Lordų Rūmai
Parlamento naujos sesijos pradžios proga monarchas sako kalbą Lordų Rūmuose. Iki 2009 metų, kai buvo įsteigtas Jungtinės Karalystės Aukščiausiasis Teismas, Lordų Rūmai Jungtinės Karalystės teisinėje sistemoje veikė kaip paskutinė instancija.
Spekuliatyvioji literatūra
Istorija
„Spekuliatyviosios literatūros“ sąvoką, reiškiančią nepasitenkinimą tradicine ar įsitvirtinusia moksline fantastika, septintajame ir aštuntajame dešimtmetyje išpopuliarino Judith Merril, taip pat kiti rašytojai ir redaktoriai. Tačiau maždaug aštuntojo dešimtmečio viduryje ši sąvoka nustota vartoti.
2000-aisiais šis terminas pradėtas vartoti plačiau, kaip patogus bendras terminas žanrų grupei įvardyti. Tačiau kai kurie rašytojai, pavyzdžiui, Margaret Atwood, ir toliau išskiria „spekuliatyviąją literatūrą“ būtent kaip „be marsiečių“ tipo mokslinę fantastiką, „apie dalykus, kurie tikrai gali nutikti“.
Žanrai
Spekuliatyvioji literatūra gali turėti vieno ar daugiau šių žanrų elementų:
Juodpelkio tvenkinys
Juodpelkio tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Mažeikių rajone, Mažeikių miesto pietrytinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Duobupio upelį (Ventos intakas) 2,4 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,28 km, plotis – iki 0,055 km. Yra 1 a salelė. Altitudė 68 m. Krantai žemi. Pietinis ir rytinis krantai apaugę medžiais. Aplinkui plyti pievos, šiaurinėje pakrantėje - krūmynai.
Tvenkinys 2014 m. buvo nuleistas, išvalytas dugnas, iš naujo suformuoti krantai, sutvarkyta aplinka.
Albertas Jauniškis
Albertas Jauniškis (1863 m. rugpjūčio 15 d.  Karklynėje (Rusijos imperijos Vilniaus gubernijos Vilniaus apskrityje) – 1941 m. lapkričio 25 d. Molėtuose) – Lietuvos gydytojas.
Biografija
Gimnaziją baigė 1883 metais, toliau studijavo mediciną Dorpato universitete. Priklausė studentiškai korporacijai Konventas Polonia. Su gydytojo diplomu 1892 m. atvyko į Molėtus, kur praleido likusį savo gyvenimą. 1896 m. vedė molėtiškę Juzefą Kondrackaitę, gimė duktė Vanda. 1928 m. miestelyje įkūrus Gaisrininkų draugiją, A.Jauniškis buvo paskirtas valdybos pirmininku.
Dirbdamas laisvai praktikuojančiu gydytoju pelnė pacijentų pagarbą kaip kompetetingas specialistas. Už suteiktas medicinines paslaugas jam buvo gerai atlyginama, Molėtuose Albertas Jauniškis pasistatė dailų dviaukštį mūrinį namą. Lietuvos TSR laikais pastatas buvo nacionalizuotas, jame įsikūrė rajono administracinės įstaigos. XX a. pab. stovėjo apleistas, vėliau Molėtų krašto muziejaus ir dailės galerijos iniaciatyva A.Jauniškio name pradėtos rengti dailininkų parodos.
Mykolas Jastržembskis
Mykolas Jastržemskis (, ; 1859 m. rugsėjo 28 d. Izabeline prie Valkavisko – 1938 m. birželio 16 d. Vilniuje) – Lietuvos ir Baltarusijos evangelikų reformatų kunigas, superintendentas.
Biografija
Gimė ir augo Slucko reformatų bažnyčios kunigo šeimoje. Baigęs Slucko gimnaziją, jis studijavo teologiją Dorpato universitete. Studijų metais priklausė studentiškai korporacijai Konventas Polonia.
1889 m. liepos 7 d. ordinuotas į kunigus. Paskirtas kunigu pamokslininku į Vilniaus reformatų bažnyčią, iki 1907 m. kartu aptarnavo ir bendratikių parapiją Deltuvoje. Dėl kunigų trūkumo bei vizituodamas važinėdavo ir į rytines Vilniaus Sinodo parapijas dabartinės Baltarusijos teritorijoje.
Nuo 1894 m. ėjo skyrybų komisijos Sinode pirmininko pareigas, nuo 1893 m. renkamas į Sinodo kolegiją kaip narys iš dvasininkų. Po trylikos tarnystės metų Vilniuje 1902 m. buvo ordinuotas į vicesuperintendentus. 1907 m. išrinktas Vilniaus distrikto superintendentu, tose pareigose išbuvo iki mirties.
Gražusis Plauginių miško ąžuolas
miniatiūra|180px|right|Gražusis ąžuolas
Gražusis Plauginių miško ąžuolas – botaninis gamtos paveldo objektas, esantis miške šalia Plauginių, Raseinių rajone. Priklauso Raseinių miškų urėdijos Padubysio g-jos (36 kv.) teritorijai (Šiluvos sen.). 1960 m. paskelbtas saugomu.
Gražusis ąžuolas keroja Plauginių botaniniame-zoologiniame draustinyje. Pasiekiamas važiuojant miško žvyruotu keliu pagal įrengtas nuorodas iš kelio („Gražusis ąžuolas“ 3,5 km), pusiaukelėje tarp Raseinių ir Šiluvos, ties Bedančiais. Prie jo veda 350 m ilgio pažintinis takas. Čia pastatytos miško gyvenimą atspindinčios ąžuolinės skulptūros, šalia matyti didelė augalų įvairovė, yra galimybė pamatyti ne vieną miško gyvūną. Greta yra atokvėpio vieta su pavėsine, laužaviete.
Marina Ovsianikova
Marina Ovsianikova (🇷🇺; g. 1978 m. birželio 19 d.) – Rusijos žurnalistė, buvusi Pirmojo kanalo darbuotoja. Kanale nuo XXI a. 1-ojo deš. pradžios vedė vakaro naujienų laidą „Vremja“, vėliau savo vaidmenį laidoje apibūdino kaip „Kremliaus propagandos skleidimą“.
M. Ovsianikova pateko į tarptautinių žiniasklaidos priemonių antraštes po to, kai 2022 m. laidos „Vremja“ tiesioginės transliacijos metu iškėlė prieš 2022 m. Rusijos invaziją į Ukrainą nukreiptą plakatą, tuo pat metu balsu šaukdama jo turinį. Už tai ji buvo sulaikyta be teisės kreiptis į advokatą, nubausta 30 000 rublių (tuo metu 150 dolerių) bauda ir, vėliau, paleista.
Biografija
M. Ovsianikova yra baigusi Kubanės valstybinį universitetą ir kurį laiką dirbo Kubanės regiono televizijoje.
Gyvena Maskvos apylinkėse drauge su savo dviem vaikais (17 ir 11 metų amžiaus), išsiskyrusi (buvo ištekėjusi už Rusijos televizijos režisieriaus), protesto metu buvo 42 metų amžiaus.
Antikariniai protestai
2022 m. kovo 14 d., tiesioginės transliacijos metu, už diktoriaus nugaros M. Ovsianikova iškėlė prieš Rusijos–Ukrainos karą nukreiptą plakatą, tuo pat metu balsu šaukdama jo turinį. Diktorė tuo metu toliau skaitė savo propagandinį tekstą, bet jau garsiai rėkdama, kad Marinos žodžius būtų sunkiau girdėti. Nors transliacija buvo nedelsiant sustabdyta, keletas sekundžių spėjo pasiekti eterį. Mergina dėvėjo Ukrainos vėliavos spalvų (mėlynos ir geltonos) karolius.
OVD-Info žmogaus teisių gynimo grupei M. Ovsianikova taip pat pateikė iš anksto parengtą vaizdo įrašą, kuriame ji sako besigėdijanti savo darbo Rusijos televizijoje, kurios pagrindinis tikslas buvo „sėti Kremliaus propagandą“.
Už visus šiuos veiksmus pagal dabartinius Rusijos įstatymus gresia iki 15 metų kalėjimo, potencialiai gal ir daugiau. Tuo metu Rusijoje už prieškarinius protestus jau buvo suimta 15000 žmonių, įskaitant vaikus ir senyvo amžiaus žmones. Prancūzijos prezidentas E. Makronas pasiūlė politinį prieglobstį arba pačioje Prancūzijoje, arba jos ambasadoje Maskvoje. Šio prieglobsčio televizijos žurnalistė atsisakė, teigdama esanti savo šalies patriotė ir nenorinti jos palikti. . Šiuo metu žurnalistė nubausta tik 30000 rublių (apie 256 eurų) bauda už chuliganizmą.
Tai buvo pirmas kartas, kuomet Rusijos žiniasklaida paskelbė Rusijos-Ukrainos karui kritišką informaciją. Ukrainos prezidentas Volodymyras Zelenskis padėkojo dabar jau nušalintai Rusijos žiniasklaidos ekspertei už protestą.
Kalnėnų I tvenkinys
Kalnėnų I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Mažeikių rajone, Mažeikių miesto pietvakarinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Ventos intakas) 0,33 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,3 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 56,6 m. Krantai aukštoki, rytinis ir pietinis krantai apaugę medžiais ir krūmynais. Priešsroviui iškart telkšo Kalnėnų II tvenkinys. Rytinėje pakrantėje įsikūrusi kolektyvinių sodų bendrija, vakarinėje plyti pievos ir krūmynai.
Vyšegrado kongresas (1335)
Kongresas taip pat pripažino Čekijos suverenitetą Silezijos kunigaikštystėje, kurią Čekijos karaliai de jure kontroliavo kartu su Lenkijos karūna. Jonas Liuksemburgietis atsisakė Lenkijos karūnos Kazimiero III Didžiojo naudai mainais į 1 200 000 Prahos grašių. Taigi Silezijos kunigaikštystė tapo Čekijos karūnos dalimi iki 1742 m., kai didžioji jos dalis atiteko Prūsijai ir po Antrojo pasaulinio karo 1945 m. prisijungė prie Lenkijos. Nedidelė jos dalis dabar yra Čekijos Respublikoje.
Antrasis susitikimas įvyko 1339 m. ir jame buvo išrinktas naujasis Lenkijos karalius.
Bengalinis lėtasis loris
Bengalinis lėtasis loris (Nycticebus bengalensis) – lorinių šeimai (Lorisidae) priskiriama primatų rūšis. Tai naktinis gyvūnas, gyvenantis Pietryčių Azijoje (nuo Bengalijos iki Malakos pusiasalio, Vietnamo ir Sičuano).
Bengalinis lėtasis loris sveria nuo 1 iki 2,1 kilogramo, ūgis – 26–38 centimetrų. Didelės, specialią struktūrą turinčios akys leidžia lėtiesiems loriams puikiai matyti tamsoje. Tačiau šviesai jų akys – itin jautrios. Gyvena tropinio ir subtropinio klimato zonose, dažniausiai bambukų gausiuose drėgnuosiuose miškuose. Lėtieji loriai yra visaėdžiai, tad minta tiek vaisiais ir uogomis ir kitu augaliniu pašaru, tiek vabzdžiais ar paukščių kiaušiniais, smulkiais graužikais.
Bengalinio lėtojo lorio įkandimas gali sukelti stiprią alerginę reakciją.
Elektroninis sportas
thumb|250px|right|„[[StarCraft: Brood War Sky Proleague“ finalas Pietų Korėjoje]] Elektroninis sportas – varžybos, kuriose žaidžiami kompiuteriniai žaidimai. Dažniausiai turimos omenyje profesionalų varžybos, tačiau ne visur riba yra aiški. Šalyse, kuriose elektroninis sportas nėra labai populiarus, neegzistuoja atskiros profesionalų varžybos, mėgėjai ir profesionalai dalyvauja tuose pačiuose turnyruose. Elektroninis sportas dar vadinamas '''el. sportu, kibersportu ar tiesiog profesionaliomis kompiuterinių žaidimų varžybomis'''. 2017 m. Esports auditorija iš viso pasiekė apie 385 milijonus žmonių visame pasaulyje.
Žaidimai
Elektroninio sporto varžybose žaidžiami įvairūs žaidimai. Tokio tipo turnyrai radosi XX a. paskutiniame dešimtmetyje. Tuomet juose daugiausiai žaisti muštynių ir šaudykliniai žaidimai, kadangi jie tuo metu buvo populiarūs tarp žaidėjų. Šiems žaidimams atsidavusių mėgėjų bendruomenė vis dar aktyvi ir yra linkusi save išskirti iš kitų labiau į komerciją orientuotų žaidimų žanrų turnyrų bendruomenių. XXI a. pradžioje realaus laiko strateginiai žaidimai labai išpopuliarėjo interneto kavinėse Pietų Korėjoje ir ženkliai prisidėjo prie el. sporto plėtros pasauliniu mastu. 2010 m. itin populiariu žanru el. sporto turnyruose tapo MOBA žaidimai. Vyksta įvairaus žanro žaidimų turnyrai, tačiau populiarumo viršūnėje dominuoja „League of Legends“, „Dota 2“, „Counter-Strike: Global Offensive“ ir „StarCraft II“. „Hearthstone“ nuo savo pasirodymo 2014 m. el. sporto turnyruose išpopuliarino CCG žanrą.
Turnyrai
Profesionalai žaidžia aukšto lygio turnyruose ar lygose, gali gauti už tai ir nuolatinį atlyginimą, jų komandos yra remiamos stambių įmonių. Mačai dažnai rodomi per televizorių, su profesionaliais komentatoriais.
Elektroninis sportas populiariausias Pietų Korėjoje (ypač – „StarCraft“), kur yra įkurta el. sporto organizacijų, nuo 2000 m. suteikiančių profesionaliems žaidėjams licencijas. Tačiau populiarumas sparčiai auga ir Šiaurės Amerikoje bei Europoje, taip pat Australijoje ir Kinijoje. 2002 m. JAV atsidariusi „Major League Gaming“ šiuo metu yra didžiausia profesionalių kompiuterinių žaidimų varžybų lyga pasaulyje, ir artimiausiu metu ketina plėstis į Europą.
2000–2013 metais didžiausias kasmetinis elektroninio sporto renginys buvo „Microsoft“ ir „Samsung“ remiamas „World Cyber Games“ (WCG), kuriame dalyvaudavo virš septynių šimtų varžovų iš daugiau, nei septyniasdešimties šalių, įskaitant Lietuvą. WCG kas metus sutraukdavo apie milijoną žiūrovų. Šiuo metu tarp Europos ir kitų Azijų valstybių populiarėja pasaulio čempionatas „DreamHack“.
El. sporto turnyrai tapo populiaria įvairaus žanro konventų dalimi. Pavyzdžiui, „Riot Games“ organizavo „League of Legends 2014“ turnyrą Europoje, „Gamescom“ renginio metu, o Šiaurės Amerikoje – „PAX“ metu.
Klasifikavimas kaip sporto šaka
Konkurencinio tipo vaizdo žaidimų priskyrimas sportui yra laikomas kontroversišku. Šalininkai teigia, kad elektroninis sportas yra sparčiai auganti „netradicinė sporto šaka“, kuriai būdinga „kruopštus planavimas, laiko valdymas ir meistriškas atlikimas“. Nepritariantys elektroninio sporto tapatinimui tradiciniam sportui teigia, kad sportas susijęs su fiziniu pasirengimu ir fizinėmis treniruotėmis. Jie elektroninį sportą priskiria proto sportui.
Kinija buvo viena iš pirmųjų šalių, 2003 m. pripažinusi esportą tikra sporto šaka, nepaisant tuo metu kilusių nuogąstavimų, kad vaizdo žaidimai sukelia priklausomybę. Tokiu būdu vyriausybė skatino esportą, teigdama, kad dalyvaudami esporte žaidėjai taip pat „treniruoja kūną Kinijai“. Be to, 2019 m. pradžioje Kinija pripažino esporto žaidėjus oficialia profesija pagal "Žmogiškųjų išteklių ir socialinės apsaugos ministerijos profesinių įgūdžių testavimo" tarnybos rekomendacijas, taip pat profesionalius žaidimų operatorius, t. y. tuos, kurie platina ir valdo esporto žaidimus. Iki 2019 m. liepos mėn. pagal šią nuostatą profesionaliais žaidėjais užsiregistravo daugiau nei 100 000 žmonių, o ministerija teigia, kad per penkerius metus tikisi sulaukti daugiau nei 2 mln. šios profesijos atstovų.
2013 m. Kanados „League of Legends“ žaidėjas Danny „Shiphtur“ Le tapo pirmuoju profesionaliu žaidėju, gavusiu Amerikos P-1A vizą – kategoriją, skirtą „tarptautiniu mastu pripažintiems sportininkams“. 2014 m. Turkijos jaunimo ir sporto ministerija pradėjo išduoti esporto licencijas žaidėjams, sertifikuotiems kaip profesionalai. 2016 m. Prancūzijos vyriausybė pradėjo rengti esporto reguliavimo ir pripažinimo projektą. Filipinų žaidimų ir pramogų taryba 2017 m. liepos mėn. pradėjo išduoti sportininkų licencijas filipiniečių esporto žaidėjams, už kuriuos laiduoja profesionali esporto komanda.