cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peterburgo dvasinė akademija
Asmenybės
Antanas Alekna, Antanas Pranciškus Audzevičius, Pranas Augustaitis, Pranciškus Augustaitis, Jonas Balvočius, Antanas Baranauskas, Feliksas Bartkus, Aleksandras Kazimieras Beresnevičius, Pranciškus Budrys, Pranciškus Būčys, Gasparas Cirtautas, Blažiejus Česnys, Kristupas Čibiras, Antanas Dambrauskas, Juozapas Silvestras Dovydaitis, Andrius Dubinskas, Petras Dvaranauskas, Vincas Dvaranauskas, Jonas Giedraitis, Silvestras Gimžauskas, Aleksandras Grigaitis, Povilas Januševičius, Kazimieras Jaunius, Stanislovas Jokūbauskis, Motiejus Juodišius, Antanas Juzumas, Klemensas Kairys, Pranciškus Karevičius, Antanas Karosas, Kazimieras Kybelis, Petras Kraujalis, Juozas Laukaitis, Teofilius Matulionis, Juozas Meškauskas, Liudas Noreika, Kazimieras Paltarokas, Juozas Purickis, Jonas Radavičius, Mečislovas Reinys, Juozapas Jonas Skvireckas, Ignas Starkus, Jonas Starkus, Jonas Steponavičius, Kazimieras Šaulys, Antanas Šmulkštys, Juozas Vailokaitis, Juozapas Želvys-Želvavičius ir kiti kunigai.
Pterozaurai
Maistas
Pterozaurai mito labai įvairiai. Vieni, turėję ilgas kaukoles ir aštrius dantis, matyt mito žuvimis, gal net smulkiais sausumos padarėliais. Kiti gaudydavo vabzdžius, smulkius dinozaurus ar maitinosi dvėseliena.
Sistematika
Yra žinoma daugiau kaip 120 pterozaurų rūšių. Ankstyviausieji iš jų – rhamphorhynchoidea pobūrio atstovai, kurie turėjo ilgą uodegą ir trumpą kaklą. Vėliau pasirodė pterodaktiloidai (Pterodactyloidea). Šie buvo daug didesni, turėjo trumpą uodegą, ilgą galvą ir ilgą kaklą.
Pobūris Ramforinchoidai (Rhamphorhynchoidea)
thumb|right|210px|Eudimorfodontas Neaiški klasifikacija
Pobūris Pterodaktiloidai (Pterodactyloidea)
thumb|220px|Kreidos periode gyvenęs Anhanguera piscator greičiausiai mito žuvimi Neaiški klasifikacija
Imperializmas
thumb|right|180px|Cecilis Rhodesas – britiškojo imperializmo „ideologas“, karikatūroje, vaizduojančioje geležinkelio iš Kapo į Kairą projektą thumb|right|Afrikos padalijimas tarp Europos valstybių 1913 metais Imperializmas, terminas, apibrėžiantis valstybės pastangas išplėsti bei primesti savo įtaką kitoms šalims ir jų gyventojams. Tokios politikos priežastys gali būti demografinės, nacionalistinės ar ekonominės. Dažnai šiuo terminu įvardijamos ir XIX–XX a. sandūroje vykusios pasaulinės varžybos dėl viešpatavimo. Imperializmą nuo kolonializmo skyrė pakitęs metropolijų santykis į kolonijas: kolonialistinėje epochoje valstybinių koncesijų pagrindu visos veiklos teisės kolonijose dažniausiai būdavo suteikiamos bendrovėms, kurios palaikė prekybinius santykius tarp metropolijos ir kolonijos, aprūpindamos metropolijas žaliavomis; imperialistinėje epochoje kolonijų grobimas turėjo spręsti demografines bei socialines metropolijos problemas. Tą turėjo užtikrinti perteklinių gyventojų įkurdinimas kolonijose bei pasirūpinimas rinkomis jų fabrikuose ir kasyklose gaminamoms prekėms.
Imperializmo teorijos
Paaiškinimą, kodėl kapitalistinės valstybės XIX a. viduryje ėmė aktyviai ieškoti naujų kolonijų, nors iki tol dešimtmečiais buvo joms abejingos, pateikė ekonomistas Johnas Atkinsonas Hobsonas. XIX a. pab. kartu su mąstytoju A. F. Mummeriu jis išvystė savo laiko ekonomikos supratimui visiškai prieštaravusią mintį, kad periodiški ūkio veiklos nuosmukiai arba krizės kyla dėl per didelių taupymo mastų ir ūkio sistemos nesugebėjimo perkamąją galią paskirstyti taip, kad būtų nupirktas visas jos sukurtas produktas. 1902 m. paskelbtoje knygoje „Imperialism: A Study“ Hobsonas, nors ir nebuvo originalus, imperializmą paaiškino kaip natūralią išeitį iš kapitalistinės ekonominės sistemos krizių. Jis teigė, kad kapitalizmas susidūrė su neišsprendžiamais vidaus sunkumais ir kad į imperializmą jis esąs priverstas pasukti ne tiek geisdamas daugiau užkariauti, kiek dėl to, kad apskritai išliktų kaip ekonominė sistema.
Kad rinka būtų subalansuota, šalies ūkis turi suvartoti viską, ką pagamina: kiekviena prekė turi turėti pirkėją. Tačiau dėl pajamų nelygybės skurstantieji negali nusipirkti nieko daugiau už būtiniausias prekes, o turtingieji, kad ir nestokodami pinigų, stokoja fizinių galimybių vartoti tokiu mastu. Dėl nelygaus turto paskirstymo turtingieji yra priversti taupyti. Jie taupo ne tik todėl, kad daugelis jų to nori, bet todėl, kad neturi kitos išeities – jų pajamos paprasčiausiai per didelės lyginant su galimybe vartoti. Tačiau tam, kad ekonomika būtų apsaugota nuo pražūtingų pasekmių, kurias sukeltų nepakankama perkamoji galia, minėtą taupymą reikėjo padaryti naudingą. Ekonomikos klasikai Smithas, Ricardo, Millis teigė, kad santaupas reikia investuoti statant dar daugiau fabrikų bei gaminant dar daugiau produkcijos ir tokiu būdu pasiekiant dar aukštesnį gamybos masto bei produktyvumo lygį. Tačiau Hobsonas manė, kad jeigu jau dabar dauguma žmonių dėl menkų pajamų nebeišgali nupirkti visų į rinką išmestų prekių, tai sviedus į perkrautą rinką dar daugiau prekių, problema tik labiau paaštrėtų. Tad turtingųjų santaupos turi būti investuotos taip, kad, tebepriklausydamos jiems, nedidintų produkcijos pasiūlos krašto ūkyje. Vadinasi jos galėtų būti investuojamos užjūryje. Tame Hobsonas ir įžvelgė imperializmo genezės paaiškinimą. Tačiau kadangi visos valstybės skatina savo perteklinės produkcijos siuntimą į užjūrį, prasideda pasaulio dalybų lenktynės, nes kiekviena valstybė saviems investuotojams bando atitverti kuo turtingesnes ir pelningesnes rinkas. Šios lenktynės natūraliai veda į karą.
Marksizme - leninizme (Lenino, Nikolajaus Bucharino ir kt. darbuose), pasiremiant Hobsono ir kt. tyrinėtojų teiginiais, imperializmas buvo pavaizduotas kaip kapitalizmo aukščiausioji raidos stadija. Imperializmo epocha, esą užbaigdama socializmo materialinių prielaidų (gamybos priemonių koncentracijos, darbo suvisuomeninimo gigantiškais mastais, stiprėjančių darbininkų organizacijų) kūrimo procesą, tuo pat metu aštrina prieštaravimus tarp svarbiausių valstybių ir provokuoja karus, kurie suardo vieningą pasaulio ūkį. Todėl imperializmas marksizme - leninizme yra mirštantis kapitalizmas, paskutinioji kapitalizmo vystymosi stadija ir pasaulinės socialistinės revoliucijos pradžia.
Mikudas
Mikudas  – miestas ir kvartalas Sent Lusijoje, pietrytinėje salos pakrantėje, prie Atlanto vandenyno. Beveik 16,2 tūkst. gyventojų. Žvejyba, turizmas.
Pigmentas
thumb|[[Indija|Indijos turgavietėje pardavinėjami pigmentai.]] Pigmentas ( – dažai) organinė ar neorganinė medžiaga, turinti spalvą. Organizmuose – tai medžiaga, lemianti organizmų arba jų organų spalvą, dailėje ir pramonėje – įvairios medžiagos, suteikiančios spalvą dažams ar kitoms medžiagoms. Pigmentas sugeria vienas spektro dalis ir praleidžia (ar atspindi) kitas. Dėl tokio selektyvumo pigmentas įgyja spalvą.
Pigmentai suteikia spalvas augalams, gyvūnams, naudojami dailėje, dažų gamyboje. Dažams naudojami pigmentai būna įvairūs natūralios ir dirbtinės kilmės organiniai ir neorganiniai junginiai, mineralai.
Tekstilės ir dažų pramonėje pigmentais dažniausiai vadinami tik netirpūs dažančių medžiagų milteliai, nors griežtos ribos nėra: tie patys cheminiai junginiai vienuose tirpikliuose elgiasi, kaip netirpūs junginiai, kituose – kaip tirpūs. Dispersiniuose mišiniuose netirpios dažančios medžiagos naudojamos taip, lyg būtų tirpios. Kartais spalvos suteikimas netirpiais pigmentais vadinamas tiesiog dažymu, o tirpiais – spalvinimu.
Moussa Sow
Musa Sou (Moussa Sow; g. 1986 m. sausio 19 d.) – Senegalo futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje. Turkijos klubo „Fenerbahçe SK“ žaidėjas.
Gimė Prancūzijoje, imigrantų iš Senegalo šeimoje. Karjerą pradėjo „Stade Rennais FC“ klube, kurio jaunimo komandoje treniravosi. 2010 m. perėjo į Lilio klubą, su kuriuo laimėjo šalies čempionatą ir taurę. 2012 m. už 13 mln. eurų parduotas „Fenerbahçe“ klubui.
Musa Sou žaidė už Prancūzijos U-19 rinktinę, su kuria laimėjo Europos čempionatą. 2007 m. pakviestas į Prancūzijos U-21 rinktinę. Vėliau pasirinko atstovauti Senegalą ir šios šalies rinktinėje debiutavo 2009 m., varžybose prieš Kongą.
Bučkai
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Juškai (Vilkaviškis)
Juškai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Kudirkos Naumiesčio.
Istorija
Juškų kaimas 1982 m. kovo 26 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku. 2018 m. vėl atkurtas.
Kulakovas
Kulakovas − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Spoldingo elektrinė
Spoldingo elektrinė  – gamtinėmis dujomis kurenama šiluminė jėgainė Spoldinge, Jungtinėje Karalystėje.
Istorija
Elektrinės projektas pasiūlytas 1996 m., bet Jungtinės Karalystės prekybos ir pramonės departamento statybų leidimas išduotas tik 2000 m. Jėgainę valdo „Intergen“ antrinė įmonė „Spalding Energy Company Ltd.“. 2001 m. pradėtos elektrinės statybos. 2002 m. pasirašytas energijos tiekimo 17-os metų kontraktas su „Centrica“. 2004 m. jėgainės statybos užbaigtos. Statybų vertė – 425 milijonai £.
Plėtra
2016 m. Intergen laimėo valstybinį kvotų konkursą 300 MW jėgainės plėtros darbams. Kompanija pasirinko atviro ciklo gamtinių dujų turbiną. Statybų vertė - 100 milijonų £, Planuojama eksploatacijos pradžia - 2019 m. birželį.
2018 m. spalį į statybų vietą atgabenta 300 MW galios Siemens F klasės turbina.
Kasikas (upė)
Kasikas – upė Jurbarko rajone, Viešvilės (Nemuno baseinas) kairysis intakas. Ilgis 13 km. Išteka iš Leipgirių miško. Teka į pietvakarius, nuo Antupių upė tampa melioruota. Įteka į Viešvilę 1 km nuo jos žiočių. Prieš santaką įrengtos dvi užtvankos.
Vindžiuliai
Vindžiuliai – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 6 km nuo Naujųjų Kietaviškių.
Rowen Fernández
Rovenas Fernandesas (g. 1978 m. vasario 28 d.) – futbolininkas, Pietų Afrikos Respublikos rinktinės ir PAR „Supersport United“ klubo vartininkas.
žaidžia nuo 2004 m. Su rinktine dalyvavo 2008 m. Afrikos Tautų taurėje.
Gižų Kazimiero Baršausko mokykla-daugiafunkcis centras
Vilkaviškio rajono Gižų Kazimiero Baršausko mokykla-daugiafunkcis centras – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Gižuose (Vilkaviškio raj.), vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba.
Istorija
Seniausi apylinkės žmonės pasakoja, kad Gižuose parapijinė mokykla įsteigta apie 1869 m. Joje buvo dėstoma lenkų kalba. 1885 m. įsteigta mokykla, kurioje visi dalykai dėstomi jau rusų kalba. Buvo 3 skyriai, dirbo vienas mokytojas.
Vladas Skrinska, mokęsis Gižuose 1905 m. pasakojęs, kad 1905 m. žiemą į mokyklą atėjo 3 ginkluoti vyrai, revoliucionieriai ir pareikalavo, kad mokykloje būtų dėstoma lietuvių kalba. Valdžios įsakymu buvo įvesta 1 lietuvių kalbos pamoka.
Tuomet  Gižų valsčiuje, kuris buvo daug didesnis negu dabar, buvo dvi mokyklos – Gižuose ir Bardauskuosee. Gižų mokyklą tada lankė apie 70 mokinių, daugiausia berniukai. Karo metais jau buvo dėstoma lietuvių ir vokiečių kalbomis.
Po nepriklausomybės paskelbimo nuo 1918 m. buvo jau 4 skyrių pradinė mokykla. (ji buvo netoli bažnyčios).
Kai po 1930 m. Gižų kunigų seminarija išsikėlė į  Vilkaviškį, jos pastatas atiteko Gižų pradinei mokyklai. Jos vedėjas ilgus metus buvo mokytojas Vincas Ignatavičius.
1938-1939 m. mokykla tapo šešiamete, buvo 6 skyriai.
Vokiečių okupacijos metais vėl mokyklos vedėju buvo Vincas Ignatavičius. 1944 m. liepos mėn. jis pasitraukė į Vokietiją, vėliau gyveno Anglijoje. Iki jo mokinio Kosto Kubilinsko mirties su juo susirašinėjo, buvo atsiuntęs Kosto Kubilinsko vaikų poezijos tekstų plokštelių (apie tai pasakojo K. Kubilinsko motina).
Po karo šešiametė mokykla peraugo į progimnaziją. 1952-1953 m. progimnazija buvo perorganizuota į vidurinę mokyklą. Pirmoji abiturientų laida  išleista: 1956 m. 11 mokinių.
1959 m. mokykla perorganizuojama į aštuonmetę.
Gimnazijai vadovavo Sigitas Plečkaitis. Aštuonmetės direktoriumi iš Vilkaviškio buvo atkeltas Sigitas Skamaročius (1959-1961 m.).
1965-1966 m. m. Gižų aštuonmetė mokykla vėl buvo perorganizuota į vidurinę mokyklą. O 2002 m. mokykla perorganizuota į pagrindinę.miniatiūra|250px|left1979 m. mokyklai buvo suteiktas profesoriaus, mokslų daktaro, nusipelniusio mokslo veikėjo Kazimiero Baršausko vardas. 1992 m. mokykla šio vardo neteko, jis vėl grąžintas  2004 metais.
Mokinių skaičius mokykloje būdavo įvairus: nuo 400 iki 200. Būdavo metų, kai žemesnėse paralelėse klasėse būdavo po daugiau kaip 32 mokinius.
Senosios mokyklos pastatas buvo pradėtas statyti prieš I Pasaulinį karą. Pastatas Gižuose pastatytas, bet nespėtas įrengti, nes kilo karas. Po karo šį pastatą nupirko dvasinė vyresnybė ir įsteigė kunigų seminariją.
1989 m. buvo nugriauta senoji mokykla. Mokyklos pastatų padaugėjo, kai Vilkaviškio švietimo skyrius vaikų darželio pastatą paskyrė Gižų mokyklai. Čia įsikūrė pradinės klasės, mokyklos buhalterija.
Priešais mokyklą ant supilto kalnelio stovi labai sena liepa. Jos šakos per audrą aplaužytos, vidurys išpuvęs. Tą vidurį mokytojas Lingys su mokiniais užmūrijęs plytomis ir cementu.
Skariai
Skariai – kaimas pietinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 5 km į šiaurės rytus nuo Vaizgučių.
Bermontininkai
thumb|Išlikusi bermontininkų vėliava Bermontininkai (oficialiai Rusijos Vakarų savanorių armija, ) – 1919 m. įkurta provokiškos orientacijos kariuomenė, sudaryta po Vokietijos kapituliacijos, Antantei įpareigojus laikinai palikti kariuomenę okupuotose Baltijos valstybėse. Armija įkurta dėl kelių tikslų: Vokietijos ekspansiniai planai Baltijos šalyse, rusų baltagvardiečių noras atkurti carinę Rusiją, kova su Raudonąja armija ir bolševizmu.
Armijos veiklos pradžia Latvijoje
thumb|left|250px|P. Bermontas su savo armijos karininkais 1919 m. Rusijos Vakarų savanorių armijos branduolį sudarė rusų baltagvardiečiai (dauguma – karo belaisviai, buvę Vokietijoje) ir vokiečių tautybės kariai. Pirmieji bermontininkai į Latviją atvyko 1919 m. gegužės 30 dieną. Birželio 12 d. Pavelas Bermontas su 350 savanorių samdinių įkūrė štabą Jelgavoje. Čia jį iš karto parėmė tiek generolo Riudigerio fon der Golco vadovaujama vokiečių kariuomenė, tiek vietos dvarininkai vokiečiai. Jo kariuomenė sparčiai didėjo ir netrukus turėjo apie 50 000 patyrusių karių, iš jų apie 10 000 buvo rusai, kiti – vokiečiai, ginkluoti 100 pabūklų, 400 kulkosvaidžių, 50 minosvaidžių, 120 lėktuvų.
Ta proga P. Bermontas pasivadino pulkininku (būdamas vos leitenantu) ir kunigaikščiu, net pavardę pasikeitė, tapo Avalovu – kad būtų solidu ir neliktų jokių vokiškumo pėdsakų. 1919 m. spalio 7 d. P. Bermontas įkūrė Vakarų Rusijos apygardos centro tarybą. Bermontininkai leido į apyvartą pinigus, juos rėmė stambūs Vokietijos pramonininkai. Iš pradžių P. Bermontui sekėsi manevruoti tarp kelių jėgų: Vokietijos, kuri labiausiai jį rėmė, tikėdamasi su jo pagalba galutinai įsitvirtinti Baltijos kraštuose, baltagvardiečių, kuriems jis žadėjo padėti grįžti į valdžią, sugrąžinti Rusijai reikalingus Baltijos jūros uostus, Antantės, kurios šalys tarpusavy nesutarė: Prancūzija vis dar tikėjosi, kad atsikurs senoji Rusija, vieninga ir nedaloma, o Didžioji Britanija jau buvo linkusi pripažinti naujai susikūrusias valstybes – ne tik Suomiją ir Lenkiją, bet ir Lietuvą, Latviją, Estiją.
Latvijoje bermontininkai karinius veiksmus pradėjo 1919 m. pabaigoje. Spalio ir lapkričio mėn. jie užėmė Latvijos teritorijos didumą Dauguvos kairiajame krante. Lapkričio 11 d. Latvijos kariuomenė bermontininkus sumušė ties Ryga. Kai lapkričio pabaigoje bermontininkai buvo sumušti Lietuvoje, Antantė pareikalavo bermontininkų išvedimo ir iki gruodžio 1 d. visi bermontininkų daliniai pasitraukė iš Latvijos.
Bermontininkai Lietuvoje
thumb|left|250px|Į [[Kaunas|Kauną gabenami bermontininkų lėktuvai, juos Radviliškio kautynių metu kaip trofėjų paėmė Lietuvos kariuomenė (1919 m. lapkričio mėn.)]] 1919 m. liepos 26 d. bermontininkai pasirodė Kuršėnuose, kur pradėjo rekvizuoti butus. Kareiviai plėšė vietos gyventojus ir net planavo karinį perversmą Kaune. Prieš jų plėšikavimą į kovą pakilo vietos gyventojai, atsirado partizanų būrių. Jų veiksmus koordinavo Laikinasis partizanų štabas Šiauliuose. Lietuvos vyriausybė pareikalavo, kad bermontininkai išsikraustytų iš šalies, tačiau jie reikalavimų nepaisė. Lietuvos vyriausybės nurodymu pradėta ruoštis ginklu atremti užpuolikus.
Spalio 9 d. P. Bermonto-Avalovo įsakymu prasidėjo puolimas. Lietuvos kariuomenės vadas generolas Pranas Liatukas prieš bermontininkus sutelkė beveik visas karines pajėgas: šešis pėstininkų pulkus, raitelių pulką, 5 baterijas, geležinkelių kuopą ir kitas technines dalis. Visoms dalims vadovauti paskyrė Kazį Ladygą, vėliau jį pakeitė Vladas Skorupskis.
Su bermontininkais kovojo Raseinių komendantūros kuopa kairiame sparne ir Pasvalio batalionas dešiniajame, taip pat prisidėjo partizanų rinktinės. Per spalio ir lapkričio mėnesius bermontininkai užėmė didesniąją dalį Latvijos, taip pat Šiaulius, Biržus, Radviliškį, Raseinius, Jurbarką, Linkuvą.
Lapkričio 21–22 dienomis lietuviai Radviliškio kautynėse sumušė kariuomenės likučius ir privertė juos pasitraukti į Rytprūsius. Po pergalės Lietuvos kariuomenei atiteko daug karinio turto: 10 patrankų, 30 lėktuvų ir jų variklių, 100 kulkosvaidžių, taip pat šautuvų, pabūklų, šovinių, artilerijos sviedinių, automobilių, šarvuotį (kuris vėliau buvo sutaisytas ir gavo „Perkūno“ vardą). Po šių pralaimėjimų Antantė pareikalavo bermontininkų išvedimo ir iki gruodžio 1 d. pasitraukė visi daliniai iš Latvijos, o iki gruodžio 15 d. – ir iš Lietuvos.
Kuleša
Kuleša − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kulešienė (ištekėjusi moteris) ir Kulešaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Skujagalvė
Skujagalvė (Pholiota) – gleiviabudinių (Strophariaceae) šeimos grybų gentis.
Polubiče Viejskie Piervšė
Polubiče Viejskie Piervšė  – kaimas Lenkijos rytuose, Višnicės valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Skujagalvė
Grybai išaugina vidutinio dydžio vaisiakūnius, kurių kepurėlė plaušuota ar žvynuota, retai jos paviršius būna lygus, kartais gleivėtas. Kotas žvynuotas, retai su žiedu. Auga ant negyvos medienos, retai ant augalų liekanų, tarp samanų. Su aukštesniaisias augalais mikorizės nesudaro. Daugiausia yra miško sanitarai, bet yra keletas parazitinių ir valgomų rūšių.
Lietuvoje žinoma virš 20 rūšių:
Oro uostas
thumb|250px|Vaizdas iš oro į [[Incheon International Airport (Korėjos Respublika), didelis oro uostas.]] Oro uostas – transporto įmonė, esanti oro linijos trasoje ir skirta reguliariems keleivių ir krovinių pervežimams, pasireiškianti kaip infrastruktūra, kurioje toks orlaivis, kaip kad lėktuvas ar sraigtasparnis, gali pakilti ir nusileisti.
Vienas pirmųjų pasaulio oro uostų tapo Kenigsbergo aerouostas Devau, atsidaręs 1919 metais.
Minimali sudėtis yra vienas aerodromas ar helipadas (skirtas sraigtasparniams), bet kiti įprastiniai komponentai tokie pastatai kaip:
Karinis oro uostas dar vadinamas oro bazė ar oro stotis. Terminai oro laukas, oro juosta ir aerodromas gali būti naudojami apibūdinant įvairaus dydžio oro uostus. Tam tikrose jurisdikcijose terminas oro uostas naudojamas tuomet, kai įrenginiai yra licencijuoti atitinkamos valstybinės institucijos (pvz., CAA, angl. FAA).
Lietuvoje
2008 m. kovo 30 d. Lietuvos oro uostuose panaikinta Šengeno erdvės sienų kontrolė. Lėktuvais po Šengeno erdvę keliaujantiems Lietuvos piliečiams nebereikia gaišti laiko prie pasieniečių kabinų oro uostuose.
Oro uostų klasifikacija
Oro uosto klasė apsprendžiama metinės žmonių pervežimo srauto apimties (suminis visų atskrendančių ir išskrendančių keleivių, įskaitant ir tranzitinius keleivius, t. y. persėdančius iš vieno orlaivio į kitą):
Oro uostai, pervežantys daugiau kaip 10 000 tūkst. žmonių (t. y. 10 000 000 = 10M) priskiriami prie užklasifikacinių, o su mažesniu kaip 100 tūkst. žmonių srautu – prie neklasifikuojamų.
Infrastruktūra
Mažesni ar mažiau išsivystę oro uostai, kurie sudaro didžiąją oro uostų dalį, dažniausiai turi vieną taką, skirtą pakilimams ir nusileidimams (trumpesni nei 1000 m.). Didesni aerouostai dažniausiai oro linijoms nutiesia kelis takus(apie 2000 m ar net ilgesnius). Daugybė mažų oro uostų turi žemės, žolės ar žvyro takus, o ne asfaltuotus ar betonuotus kaip didieji aerouostai.
Jungtinėse Amerikos Valstijose yra nustatytos normos dėl takų drėgmės, dangos kietumo, kuriuos kontroliuoja „FAR Landing And Takeoff Field Lengths“. Jie nustato visas leistinas saugumo normas pakilimo ir nusileidimo metu. Sunkesniems lėktuvams būtinas ilgesnis takas.
Ilgiausias pasaulyje takas, skirtas keleiviniams lėktuvams, yra Qamdo Bangda oro uostas Kinijoje. Jo ilgis yra 5500 m. O plačiausias pasaulyje oro takas (105 m) yra įsikūręs Rusijoje, Ulyanovsk Vostochny oro uostas.
Didžiausias pasaulyje oro uostas pagal aptarnautų keleivių ir orlaivių skaičių yra Atlantoje – Hartsfyldo-Džaksono Atlantos tarptautinis oro uostas. 2013 m. oro uostas aptarnavo 94 430 785 keleivius, o 2012 m. – 930 310 orlaivių.
2009 metai CŽV pareiškė, kad yra apie 44 tūkstančiai oro uostų, kuriuos įmanoma atpažinti iš oro. Jungtinės Amerikos Valstijos, turinčios apie 15 tūkstančių oro uostų pirmauja pagal oro uostų skaičių.
Ivaniškės
Ivaniškės – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Prieraslio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į rytus nuo Prieraslio, apie 21 km į šiaurės vakarus nuo Suvalkų ir 127 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Praslenas (Sent Lusija)
Praslenas  – buvęs kvartalas Sent Lusijoje, rytinėje salos pakrantėje, prie Atlanto vandenyno. Žvejyba, turizmas, žemės ūkis. 2014 m. panaikintas.
Ot Serca k Nebu
Ot Serca k Nebu (От сердца к небу; 'iš širdies į dangų') – ketvirtasis Rusijos pagoniško metalo grupės Arkona albumas. Išleistas 2007 m.
Pakriaušė
Pakriaušė – viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 22 km į rytus nuo Biržų, Biržų girios pietrytiniame pakraštyje.
Kuoduotoji sifaka
Kuoduotoji sifaka (Propithecus verreauxi) – indrinių (Indriidae) šeimos primatas, paplitęs Madagaskare. Kūnas 43-45 cm ilgio, uodega – 56-60 cm ilgio. Svoris 3-5 kg. Kailis baltas, tik ant veido, pakaušio ir apatinėje galūnių pusėje yra rudai juodi lopai. Turi stiprias kojas ir ilgą uodegą, kuri tarnauja išlaikyti pusiausvyrą gyvūnui peršokant nuo medžio iki medžio. Minta lapais, vaisiai, žiedais ir žieve. Gyvena nespastoviomis bendruomeninėmis grupėmis.
thumb|left|210px|Kuoduotoji sifaka
Alfonsas Bulotas
Alfonsas Bulotas (g. 1946 m. spalio 10 d. Išlauže) – Lietuvos kunigas, buvęs Lietuvos kariuomenės vyriausiasis kapelionas, atsargos majoras.
Biografija
Baigė Išlaužo mokyklą. 1965 m. baigė technikos mokyklą Kaune, 1976 m. – Kauno tarpdiecezinę kunigų seminariją, kunigas.
1976–1983 m. Šiaulių ir Kauno parapijų vikaras. 1983–1990 m. Jurbarko raj. Šimkaičių ir Vadžgirio parapijų administratorius, 1988 m. Jurbarko rajono Sąjūdžio organizatorius. 1990–1991 m. Kauno kunigų seminarijos vedėjas ir dėstytojas. 1990 m. rugpjūčio 26 d. Kaliningrade, prie Knypavos salos, kurioje yra Karaliaučiaus katedros pastatas, aukojo nesankcionuotas Šv. Mišias J. Bretkūno „Biblijos“ vertimo į lietuvių k. 400 m. sukakčiai paminėti. Iš dalies dėl šio įvykio Kaliningrado srities administracija 1990 m. rugsėjo 15 d. leido veikti miesto katalikų bendruomenei. 1991–1992 m. Kauno Šv. Mykolo Arkangelo (Įgulos) bažnyčios rektorius, kartu 1991–1993 m. dirbo administracinį darbą Kauno kurijoje. 1993 m. ir 1995–1996 m. kardinolo V. Sladkevičiaus sekretorius. 1992–1996 m. Kauno apskr. karinis kapelionas. 1996–2002 m. Lietuvos kariuomenės vyr. kapelionas. 1996 m. majoras. Su L. Beniu parengė katalikų kalendorių „Šventųjų gyvenimai“ (1994 m.). Nuo 2003 m. Kauno Šventosios Dvasios parapijos rezidentas. Nuo 2009 m. – Raudondvario (Kauno r.) parapijos altarista. Nuo 2001 11 17 Lietuvos Atsargos Karininkų Sąjungos narys majoras. Kanados „Knight of Columbus“ garbės narys.
Kuliešienė
Kuliešienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Kuliešiūtė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Kuliešius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vičų kalba
Vičų kalba yra išleista Biblija, gramatikos rinkiniai.
2015 m. Nobelio premijos laureatai
2015 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Vičų kalba
Kalba priesaginė, polisintetinė. Veiksmažodžiai turi nuo 2 iki 15 morfemų. Balsių yra 5 ar 6 priklausomai nuo dalekto.
Sabaliūnai (Anykščiai)
Sabaliūnai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje. Kaimo rytinėje pusėje prateka Šventoji. Ribojasi su kaimais: Krepšiagalys, Latava, Migdoliškis, Krivinskai. Kaimo teritorija priklauso Anykščių regioniniui parkui. Po juridinio kaimų ribų įteisinimo, plotas 107 ha.
Vindžiuliškės
Vindžiuliškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Varkalių.
Vyriausiasis Lietuvos išlaisvinimo komitetas
Vyriausiasis Lietuvos išlaisvinimo komitetas (sutr. VLIK) – lietuvių organizacija, įkurta politinių partijų ir rezistencinių organizacijų atstovų steigiamajame susirinkime 1943 m. lapkričio 25 d. Kaune. Organizacijos vadovu išrinktas Steponas Kairys.
Dauguma komiteto narių – tautininkų, krikščionių demokratų, liaudininkų, socialdemokratų, kitų partijų atstovai. VLIK’o vadovai ir eiliniai nariai tikėjosi, kad, karui baigiantis, tarp TSRS ir Vakarų sąjungininkų kils konfliktas dėl Europos ateities ir Lietuvai pavyks atgauti laisvę.
1944 m. vasario 16 d. VLIK'as išplatino atsišaukimą su deklaracija, kurioje skelbiama: "„Išlaisvinta Lietuva turi būti demokratinė respublika. Kol bus sušauktas demokratiniu būdu išrinktas Lietuvos seimas, išlaisvintoji Lietuva bus valdoma pagal Laikinosios Valstybės Konstitucijos nuostatus. Laikinosios Valstybės Konstitucijos nuostatus priima VLIK'as pagal 1922 m. Lietuvos Konstitucijos principus“."1944 m. gegužės – birželio mėnesiais gestapas suėmė dalį VLIK'o žmonių.
Prieš Potsdamo konferenciją, 1945 m. liepos 10 d., VLIK’as pasiuntė memorandumą JAV prezidentui ir Didžiosios Britanijos ministrui pirmininkui. Jame buvo prašoma nepripažinti prievartinio Lietuvos įjungimo į TSRS ir pareikalauti, kad TSRS išvestų savo kariuomenę iš Lietuvos, ir lietuvių tauta galėtų atkurti Nepriklausomą valstybę.
VLIK'as 1944 m. veikė Berlyne, nuo 1945 m. kovo – Viurcburge, po to – Roitlingene, nuo 1955 m. – Niujorke, XX a. devintajame dešimtmetyje persikėlė į Vašingtoną.
VLIK'as siekė Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo, bendradarbiavo su JAV, Jungtinės Karalystės, Šventojo Sosto valdžia. 1949 m. birželio 14 d. VLIK'as paskelbė Lietuvių  Chartą (Chartiją) - pasaulio lietuvių ideologijos dokumentą. Jo pagrindu formavosi Vakarų kraštuose, pirmiausia JAV lietuvių bendruomenės , kurioms  susivienijus 1958 m.  įsikūrė Pasaulio lietuvių bendruomenė. VLIK'as, atstovaudamas lietuvių politines sroves, išliko Lietuvos laisvinimo centru Vakaruose.
VLIK’as prisiėmė sunkią pareigą vadovauti tautos laisvės kovai ir ją vykdė pusę amžiaus – iki 1990 m. kovo 11 d. Per tą laiką Lietuvos teisė į laisvę buvo primenama kiekviena proga, kada tik pasaulio galingieji susirinkdavo spręsti įvairias problemas. Savo misiją VLIK'as baigė 1992 m. gegužės 29 d. surengęs seimo suvažiavimą Vilniuje.
Juškaičiai (reikšmės)
Juškaičiais vadinami kaimai:
Čarujai
thumb
Čarujai  – faktiškai išnykusi Pietų Amerikos indėnų gentis. Gyveno Urugvajuje, šiaurės rytų Argentinoje ir pietinėje Brazilijoje. Čarujų kalba su aplinkinėmis kalbomis sudarė čarujų kalbų šeimą.
Juozas Bulotas
Biografija
1950 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1961 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
Nuo 1950 m. dirbo Žemdirbystės institute (1956-1989 m. Vokės filiale), 1967-1989 m. Dirvožemio skyriaus vedėjas.
Su Antanu Mejeriu ir Jonu Vaitiekūnu 1961 m. ir 1971 m. sudarė Lietuvos dirvožemių žemėlapius (mastelis 1:100 000 ir 1:300 000).
Čarujai
Manoma, kad čarujų genties žmonės 1515 m. nužudė La Platos pakrantėje išsilaipinusį keliautoją Chuaną Diasą de Solį. Tačiau netrukus kolonizaciją pradėję europiečiai daugelį čarujų išžudė. Ypač daug indėnų nužudyta 1831 m. Salsipuedeso žudynėse, vadovaujamose pirmojo Urugvajaus prezidento Fruktuoso Riveros. Žudynių metu keletas indėnų išsigelbėjo, o indėnas Takuabė netgi pabėgo į Prancūziją.
Dėl žudymų ir engimo praktiškai neišliko grynakraujų čarujų. Dabartiniai čarujai daugiausia yra metisai. 2001 m. Argentinos surašymo duomenimis, šalies teritorijoje (Entre Riose) yra 676 čarujais save laikantys žmonės.
Giorgio Chiellini
Džordžijus Kielinis (g. 1984 m. rugpjūčio 14 d.) – buvęs Italijos futbolo rinktinės ir Turino „Juventus“ klubo gynėjas bei kapitonas. Karjeros pradžioje jis žaidė kaip kairiojo krašto gynėjas, vėliau žaidė kaip vidurio gynėjas. Italijos rinktinėje žaidė nuo 2004 iki 2022 m. ir sužaidė 117 rungtynių. 2022 m. liepos 1 d. italas prisijungė prie JAV klubo „Los Angeles FC“.
Livorno
Futbolą italas pradėjo žaisti 1990 m. prisijungęs prie Livorno jaunimo akademijos. Čia žaidėjas praleido net 10 metų, o 2000 m. D. Kielinis debiutavo Lega Pro Prima Divisione lygoje su suaugusiųjų komanda.
2002 m. žaidėją nusipirko A.S. Roma komanda, tačiau Livorno klubui patekus į Serie B lygą, D. Kielinis buvo išnuomotas savo pirmai komandai.
2004 m. D. Kielinį vėl oficialiai sugrįžo į Livorno klubą.
Fiorentina
2004 m. vasarą žaidėją nusipirko Juventus komanda ir vienam sezonui jį paskolino Fiorentinos ekipai. Su šia komanda italas debiutavo Serie A lygoje.
Artemidės šventykla
right|thumb|300px| Artemidės šventykla Efese
Artemidės šventykla – vienas iš septynių pasaulio stebuklų, stovėjusių Efese (dabartinė Turkija). Pagal legendą Efesą įkūrė amazonės – karingų moterų gentis. Paskutinė Artemidės šventykla jame buvo statoma daug kartų. Ankstyvieji mediniai statiniai pasenę suirdavo, sudegdavo arba sugriūdavo per žemės drebėjimus, todėl VI a. pr. m. e. viduryje buvo nutarta globėjai deivei Artemidei pastatyti didingą buveinę, negailint nei lėšų, nei laiko. Geriausiu buvo pripažintas Chersitrono projektas. Jis pasiūlė šventyklą statyti iš marmuro, pelkėje prie upės. Chersitronas nutarė, kad minkšta pelkėta dirva bus geras amortizatorius per žemės drebėjimus. O kad savo svorio slegiamas marmurinis kolosas nenugrimztų į žemę, buvo iškasta gili pamatų duobė ir pripildyta medžio anglies bei vilnos mišinio - padaryta kelių metrų storio pagalvė. Šventyklos statyba buvo labai sudėtinga, ir kada didysis architektas būdavo bejėgis, jam į pagalbą ateidavo pati Artemidė…Cheristonas nesulaukė statybos pabaigos. Šventykla buvo baigta apie 550 m. pr. m. e.
Nežinoma, kaip ji buvo papuošta, kokios statulos joje stovėjo, kokios buvo freskos ir kokie paveikslai, kaip atrodė pati Artemidės statula. Visa, ką buvo padaręs Chersitronas ir jo įpėdiniai, sunaikino Herostratas. Eilinis žmogus nutarė tapti nemirtingas, atlikdamas nusikaltimą - 356 m. pr. m. e. liepos 21 d. sudegindamas Artemidės šventyklą.
Giorgio Chiellini
Juventus
2018 m. birželio 29 d. italas pasirašė sutarties pratęsimą, o iš komandos išvykus Džianluidžiui Bufonui tapo jos nauju kapitonu.
Artemidės šventykla
Antrąją šventyklą statė architektas Cheirokratas. Šį kartą statyba ilgai neužtruko. Dabar nebuvo mįslių ir techninių išradimų. Reikėjo pakartoti tai, kas padaryta anksčiau.
Giorgio Chiellini
Juventus
Su Turino ekipa italas laimėjo 9 Serie A čempionų titulus, 5 kartus tapo Coppa Italia ir Supercoppa Italiana laimėtoju.
Artemidės šventykla
Svarbiausią statinį rėmė 127 marmuro kolonų, kurių aukštis siekė 20 metrų. Pastatas dekoruotas gražiomis skulptūromis ir kitais papuošimais. Šventyklos viduryje pastatyta Artemidės skulptūra. Tai viena didžiausių senovės šventyklų - jos pagrindas buvo 109 m ilgio ir 50 m pločio. Artemidės šventykla pastatyta apie 550 m. pr. m. e. (Achemenidų dinastija). Iš vidaus šventyklą puošė nuostabios Praksitelio ir Skopo statulos, bet dar puikesni buvo paveikslai.
Giorgio Chiellini
Juventus
Pasibaigus 2022 m. sezonui gynėjas paskelbė pasitraukiantis iš „Juventus“ ekipos.
Artemidės šventykla
Ši šventykla ir buvo paskelbta pasaulio stebuklu, nors to galbūt labiau verta buvo pirmoji, pastatyta Chersitrono.
Giorgio Chiellini
Italija
Į pagrindinę komandą italas buvo iškviestas 2004 m.
2020 m. D. Kielinis tapo Europos čempionu.
2022 m. birželio 1 d., po Italijos ir Argentinos rungtynių Finalissima finale, D. Kielinis paskelbė baigiantis karjerą nacionalinėje rinktinėje.
Laimėjimai
Livorno
Juventus
Italija (U19
Italija (olimpinė rinktinė)
Italija
Laimutė Stankūnaitė
Laimutė Stankūnaitė (g. 1986 m. balandžio 8 d. Kaune) – Lietuvos visuomenės prieštaringai vertinama dalyvė rezonansinėje byloje dėl savo ir sugyventinio Drąsiaus Kedžio mažametės dukters (g. 2004 m.) globos.
Biografija
L. Stankūnaitė gimė Kauno Petrašiūnų rajone, vairavimo instruktoriaus ir pardavėjos šeimoje.
2004 m. baigė suaugusiųjų vakarinę vidurinę mokyklą. Nuo 2006 m. liepos mėn. mokėsi Kauno Naujamiesčio rinkos mokymo centro kirpėjų grupėje. Taip pat lankė privačias pamokas pas kirpimo meistrą, bet gavusi kursų baigimo pažymėjimą pagal specialybę nedirbo. 2006 m. rugpjūčio mėn. buvo priimta į mokamas studijas Kauno technologijos universiteto telekomunikacijų fakultete. 2007–2008 m. dirbo baldų įmonėje „Tesidė“. 2008 m. gavo Mokesčių inspekcijos leidimą verstis individualia veikla – teikti valymo paslaugas.
Byla
L. Stankūnaitė su D. Kedžiu 2004 m. susilaukė dukters. Tačiau šeimyninis gyvenimas nebuvo laimingas, 2006 m. poros keliai išsiskyrė. Prasidėjo teisminiai ginčai dėl teisių į dukterį, jos pagrindinės gyvenamosios vietos nustatymo su tėvu, jam mirus – su jo seserimi Kauno rajono apylinkės teismo teisėja Neringa Venckiene. Manoma, jog dėl nesutarimų dėl dukters globos ir su mažamete susijusio pedofilijos skandalo įvyko žudynės Kaune 2009 m.
Kėdainių rajono apylinkės teismas 2011 m. gruodžio 16 d. priėmė sprendimą N.Venckienės globojamą jos velionio brolio D. Kedžio ir L.Stankūnaitės dukrą perduoti jos motinai. Byla susilaukė didžiulio visuomenės dėmesio tiek Lietuvoje, tiek užsienyje. Prieštaringų vertinimų bangą sukėlė teismo sprendimo vykdymas, 2012 m. kovo 23 d. vykęs globėjos N. Venckienės namuose Garliavoje. 2012 metų gegužės 17 d., vadovaujant antstolei Sonatai Vaicekauskienei, mergaitė motinai buvo perduota. Tą pačią dieną Kauno savivaldybės administracija panaikino N. Venckienei suteiktą laikinosios vaiko globėjos statusą.
Kuliešius
Kuliešius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kuliešienė (ištekėjusi moteris) ir Kuliešiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Povilas Aksomaitis
Povilas Aksomaitis (1938 m. kovo 29 d. Kaune – 2004 m. rugpjūčio 23 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius hidrotechnikas, politinis veikėjas, signataras.
Biografija
1956 baigė Kauno 8-ąją vidurinę mokyklą. 1961 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1967 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
1990 m. išrinktas į Lietuvos Respublikos Aukščiausiąją Tarybą, Kovo 11 d. Akto signataras. Kandidatavo 1992 m. Seimo rinkimuose.
1995–2000 m. Kėdainių rajono savivaldybės tarybos narys.
1993–1995 m. išrinktas Tėvynės sąjungos (TS) Kėdainių skyriaus tarybos pirmininku. 2000 m. pasitraukė iš TS, rinkimuose atstovavo Tėvynės liaudies partijai.
Peleliai
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Peleliai susikūrė iš 1642 metais atsiradusio dvaro ir baudžíauninkų kaimo. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime buvo 205 gyventojai, iš kurių 81 lenkas, 6 rusai ir 118 lietuvių. Pokaryje veikė kooperatinis ūkis (kolūkio analogas). 1958 m. vasario 7 d. buvo įkurtas Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos skyrius. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai. 2001 m. birželio ir liepos mėnesį kaime buvo filmuojamas lenkiškas filmas Užmerk akis.
Arbata
thumb|Arbatos puodelis miniatur|hochkant=1.5|thumb|right|Žydintis arbatmedis
Arbata – gėrimas, ruošiamas iš džiovintų kininio arbatmedžio (Camellia sinensis), Camellia assamica arba jų hibridų lapų ir pumpurų, kelioms minutėms užpylus juos karštu vandeniu.
Arbata vadinami ir perdirbti bei išdžiovinti kininio arbatmedžio lapai – arbatžolės, taip pat bet koks vaisių ar žolelių gėrimas.
Arbatą galima gerti prieš miegą, tačiau ją plykyti reikia ne mažiau 3 minučių, kitaip ji veiks stimuliuojančiai.
Po gryno vandens arbata yra populiariausias pasaulyje gėrimas.
Arbatos pavadinimo kilmė
right|thumb|Kinų arbata (Camellia sinensis)
Iš varianto Te kildinami arbatos pavadinimai šalyse, kuriose kalbama armėniškai, daniškai, olandiškai (thee), angliškai (tea), suomiškai, estiškai (tee), prancūziškai (Thé), vokiškai (Tee), hebrajiškai (תה, te arba tei), vengriškai, islandiškai, indonezietiškai, itališkai (tè), latviškai (tēja), malajiškai, norvegiškai, singalietiškai, ispaniškai (té), švediškai (te), tamiliškai (thè), jidiš ir lotynų (thea) kalbomis.
Pavadinimai iš Cha arba Chai kilo šiose šalyse: albanų, arabų, bulgarų, bengalų, kroatų, čekų, graikų, hindi, japonų (茶, ちゃ, cha), korėjiečių, nepaliečių (chia), persų, portugalų (chá), rumunų, rusų (чай, chai), serbų, slovakų, slovėnų (čaj), suahilių, tagalogų, tajų, tibetiečių, turkų, malajų, ukraniečių, vietnamiečių(chà arba trà), kartais naudojamas Airijoje (Dubline) cha, Šiaurės Amerikoje chai naudojamas išskirtinai indiškai chai arba masala chai.
Pietų Amerika (ypač Andų šalys) – vienintelė vieta, kur arbatos pavadinimas nesusijęs su anksčiau paminėtais žodžiais. Stimuliuojantis užpilas Matė čia jau buvo vartojamas seniau nei atvežta mums žinoma arbata. Dabar įvairiose Pietų Amerikos vietose bet kuri arbata yra vadinama mate.
Arbatos atsiradimo mitai
thumb|Arbatos gėrimo ceremonija Pasakojama, kad Gautama Buda atrado arbatą, kai, jam medituojant sode, krentantis lapas nusileido į jo puodelį. Šaltiniuose taip pat minimas Bodhidharma, kuris, kad neužmigtų medituodamas, nusipjovė savo akių vokus: ten, kur jie nukrito, užaugo pirmieji arbatos krūmeliai.
Pasakojama, kad keliaujant legendiniam Kinijos imperatoriui ir kinų medicinos kūrėjui Šenongui, keli laukinio arbatos krūmo lapeliai įkrito į jo karštą vandenį, iš smalsumo jis paragavo gėrimo. Buvo pastebėta, kad arbatos lapai padeda stiprinti, harmonizuoti organizmą. Todėl arbata laikoma viena pirmųjų kinų medicinos priemonių.
Arbatos kilmė ir paplitimas
Laukiniai arbatos krūmai augo pietryčių Azijoje, todėl arbata kildinama iš pietryčių Azijos. Dauguma istorikų teigia, kad arbatos gimtinė yra Kinija, nes ten ji pradėta vartoti nuo 1000 metų pr. m. e. iki III m.e. amžiaus. Arbata, ruošiama iš šviežių arbatžolių, buvo vartojama kaip vaistas ar tonizuojantis gėrimas.
Arbata kaip užpilas, geriamas malonumui, atsirado Tangų dinastijos arba ankstesniais laikais. Tangų dinastijos rašytojas Lu Ju (陆羽) parašė pirmąjį arbatai skirtą traktatą Cha Jing (茶经).
Japonijoje arbata auginama nuo IX a. Auginimo ir paruošimo būdai buvo perimti iš kinų, tačiau vėliau japonai arbatos kultūra kai kuriose srityse kinus net pralenkė.
miniatur|right|thumb|Šalys – arbatos gamintojos
Iki XIX a. Kinija buvo vienintelė arbatos eksportuotoja pasaulyje. Didelė arbatos paklausa Britanijoje sukėlė milžinišką prekybos deficitą su Kinija. Britai įkūrė savo arbatos plantacijas kolonijinėje Indijoje. Prekybos deficitą bandė subalansuoti pardavinėdami kinams opiumą, dėl ko 1842 metais prasidėjo pirmasis opiumo karas. Po to didelės arbatos plantacijos atsirado kitose europiečių kolonijose – Indonezijoje, Kenijoje, o dar vėliau Bangladeše, Tarybų Sąjungoje, Turkijoje, Irane, Argentinoje, Vietname, Naujojoje Gvinėjoje, nors čia užauginta arbata nepasižymi ypatingomis savybėmis ir naudojama įvairiems mišiniams gaminti.
Arbatos tiekėjos
thumb|right|Globalinės arbatos produkcijos kiekis procentais 2007 m.
Dabar arbatžolės auginamos Kinijoje, Indijoje, Bangladeše, Irane, Korėjos respublikoje, Šri Lankoje, Taivane, Japonijoje, Indonezijoje, Nepale, Australijoje, Argentinoje ir Kenijoje.
Arbatos augintojai iš Korėjos, Japonijos, Taivano ir Kinijos dažniausiai gauna didesnes pajamas, negu juodąją arbatą gaminančios šalys.
Maisto chemija
right|thumbnail|Arbatos krūmas. Tangų dinastijos laikotarpis [[VII amžius|618–907 arbatos „aukso amžius“]]
Arbatžolėse yra alkaloidų (kofeino daugiausia – 2–4,4 %), angliavandenių, baltymų, fermentų, mineralinių medžiagų, organinių rūgščių, rauginių medžiagų, daug vitaminų: A, C, B1, B2, PP, P.
Fermentacija ir arbatos ruošimas
Kininio arbatmedžio, nuolat žaliuojančio krūmo, lapai greitai nuvysta ir oksiduojasi, jei nuskynus jie tuoj pat nesudžiovinami. Lapuose esantis cukrus virsta krakmolu, o chlorofilas skyla ir sudaro taninus. Todėl būtina juos iš karto pradėti džiovinti.
Kitas apdorojimo žingsnis – oksidacijos proceso sustabdymas – atliekamas kaitinant nusausintus lapus. Esant netinkamai drėgmei ir temperatūrai ant arbatlapių atsiranda pelėsis, kuris sukelia fermentaciją ir išskiria nuodingas medžiagas. Tuomet arbatą reikia sunaikinti.
Pagal lapų brandumą
Arbatos derlius yra renkamas ištisus metus – nuo ankstyvo pavasario, kai lapeliai tik pradeda kaltis, iki rudens. Pagal tai ir išskiriamos šios arbatų rūšys:
Pagal lapų fermentaciją
right|thumb|Arbatos lapas po ir iki apdorojimo
Pagal lapų fermentacijos (oksidacijos) laipsnį ir laiką skiriamos 6 arbatos grupės:
Baltoji arbata (白茶)
Skinami pumpurėliai su dviem pirmaisiais lapeliais, padengtais švelniu pūkeliu. Pumpurai uždengiami nuo saulės šviesos, kad nesiformuotų chlorofilas. Ši arbata gaminama mažais kiekiais, todėl yra brangesnė už kitas arbatas.
Atsiradus baltajai arbatai maišeliuose, ji tapo labiau žinoma Vakarų šalyse.
Žalioji arbata (绿茶)
right|thumb|Žalioji arbata
Oksidacijos procesas sustabdomas po minimalaus laiko. Ryte skinti lapeliai nevytinami, o oksidacija stabdoma kaitinant: naudojant garus (tradicinis japoniškas metodas) arba sausai kepinant karštose keptuvėse (tradicinis kiniškas metodas). Taip išsaugomos naudingos maistinės medžiagos – vitaminai, mineralinės medžiagos, teinai, taninai.
Arbatos lapai paliekami džiūti pavieniui arba suvynioti į mažus kamuoliukus, jeigu gaminama Parako arbata. Pastarasis procesas užima daug laiko ir dažniausiai taikomas tik aukštesnės kokybės Pekoe arbatoms. Arbata dažniausiai apdorojama praėjus 1–2 dienoms po derliaus nuėmimo.
Iki XVII a. buvo gaminama tik tokia (žalioji) arbata.
Ulongas (烏龍茶)
Oksidacija sustabdoma stadijoje, esančioje maždaug tarp žaliosios ir juodosios arbatos. Procesas užtrunka 2-3 dienas.
Juodoji arbata (紅茶)
Arbatlapiai visiškai oksiduojami ir šis procesas užtrunka 2–4 savaites. „Juodoji arbata“ toliau klasifikuojama į „tradicinę“ ir, pagal 1932 m. išrastą naują gamybos metodą, „CTC“ („Crush, Tear, Curl“), išvertus iš anglų kalbos, tai reiškia Susmulkink, Suplėšyk, Suvyniok.
Nemaišytos „Juodosios arbatos“ identifikuojamos pagal jų kilmę, metus, derlių (pirmas, antras arba rudens), toliau rūšiuojamos pagal poprodukcinę lapų kokybę Oranžinių Pekoe sistemoje.
Pu-erh (普洱茶/黑茶)
Egzistuoja dvi Pu-erh arbatų formos: žalioji (青饼) ir subrendusi (熟饼). Subrendusi „Pu-erh“ gaminama iš žaliosios „Pu-erh“ arbatos lapų, kurie praeina antrąjį oksidacijos laipsnį. Šis procesas panašus į komposto ruošimą, labai atidžiai sekant drėgmės ir temperatūros pokyčius. Arbata dažniausiai suspaudžiama į plytelių ar diskų formas.
Jei daugumą arbatų rekomenduojama suvartoti per pirmus metus po pagaminimo, „Pu-erh“, dėl skonio ir kvapo pagerinimo, gali būti laikoma kelerius metus. Kinijoje, Junanio provincijoje, terminu „Pu-erh“ vadinama subrendusi arbatos forma. Dažnai arbata yra ilgą laiką mirkoma ar net verdama (tibetiečiai verda ją per naktį). Kinijoje Pu-erh laikoma medicinine arbata.
Geltonoji arbata (黃茶)
Šis terminas naudojamas aukštos kokybės arbatoms, pateikiamoms imperatoriškajame dvare Japonijoje arba specialiu būdu apdorotai arbatai, panašiai į žaliąją, tik naudojant lėtesnį džiovinimo procesą.
Pagal arbatų maišymą
thumb|right|Arbatos svėrimo punktas šiaurės [[Batumis|Batumyje, prieš 1915]]
Beveik visos arbatos sufasuotos pakeliuose ir dauguma kitų yra maišytos. Maišomos arbatos plantacijoje arba iš įvairių vietų atvežtos arbatos. Maišymo tikslas – stabilus skirtingų metų derliaus skonis, aukštesnės kainos.
Pastaruoju metu, tobulėjant sauso džiovinimo technikai, ištraukimo metodams ir dėl paprastesnio pagaminimo, vis dažniau vartojamos miltelių ar kondensuotos arbatos.
Abu minėti mišiniai yra populiarūs Britų salose.
Neįprasti arbatos paruošimo būdai
Yra daug neįprastų arbatos paruošimo būdų:
Žolelių arbata
thumb|right|Mėtų arbata
Tai yra nemaža grupė žolelių ir vaisinių arbatų. Anglų kalboje joms įvardinti vartojamas atskiras žodis tisane, kilęs iš graikiško πτισάνη ptisanē. Vietoj arbatžolių arbatai gaminti naudojamos įvairios žolelės, sėklos, šaknys, žievė, grūdai.
Pačios žinomiausios yra:
Šios arbatos mėgstamos ir tose šalyse, kur auginami arbatmedžiai ir yra tvirtos „tikrosios“ arbatos tradicijos: Indijoje, Tolimuosiuose Rytuose. Jos gali pakeisti arbatas tada, kai nepageidaujamas tonizuojantis teino poveikis.