cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Euro 2012/D grupė
Pirmos dvi grupės komandos pateko į kitą etapą.
Kęstutis Oginskas
Biografija
1977 m. baigė Klaipėdos K. Donelaičio vidurinę mokyklą, 1985 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete – žurnalistikos specialybę. Studijavo Oklahomos valstijos universitete.
1983–1984 m. dirbo žurnale „Sparnai“, 1985–1988 m. Šiaulių miesto laikraščio „Raudonoji vėliava“, 1988–1989 m. dienraščio „Klaipėda“ korespondentas, 1989–1991 m. savaitraščio „Mažoji Lietuva“ redaktoriaus pavaduotojas, 1991 m. laikraščio „Vakarų ekspresas“ vienas steigėjų.
1988 m. Šiaulių Sąjūdžio iniciatyvinės grupės ir tarybos narys. Nuo 1991 m. Lietuvos televizijos Klaipėdos redakcijos vyriausias redaktorius, 1994–1997 m. – Lietuvos televizijos Naujienų direkcijos Klaipėdos korespondentų punkto žurnalistas. Rengė reportažus apie Klaipėdos miesto ir apskrities, aplinkinių rajonų visuomeninį ir kultūrinį gyvenimą. 1997–1998 m. laikraščio „Vakarų ekspresas“ žurnalistas, 2000–2005 m. AB „Mažeikių nafta“ atstovas spaudai. Gyvena ir dirba Šventojoje.
1388 m.
1388 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Konsepsjono departamentas
Konsepsjono departamentas  – departamentas centriniame Paragvajuje, Brazilijos pasienyje. Administracinis centras – Konsepsjonas.
Geografija
Departamentas (5 pagal plotą šalyje) yra Paranenjos regiono šiaurėje. Ribojasi šiaurėje su Brazilija (riba eina Apos upe), rytuose su Amambajumi, pietuose su San Pedru, vakaruose su Presidente Hajeso ir Aukštutinio Paragvajaus departamentais (skiria Paragvajaus upė).
thumb|left|240px|Membi kalnas prie kelio [[Ruta 5]]
Šiaurėje ir rytuose paviršius aukštas su pavieniais masyvais (San Luiso ir Valjemi aukštumos), o vidurinėje dalyje plyti lygumos, rytuose – Sarambi aukštuma, o pietinė dalis aukščiausia ir labiausiai miškinga (Medinos kalva). Paragvajaus upėje yra Penja Hermosos sala. Svarbiausia upė – vakarine riba tekantis Paragvajus. Į jį srūva intakai – Apa, Akidabanas, Ipanė, taip pat gausu kitų upokšnių, ežerėlių.
Vidutinė metinė oro temperatūra yra 25 °C, tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 20 ir 32 °C. Per metus iškrenta apie 1300 mm kritulių, daugiausia – nuo gegužės iki spalio.
Sauslaukis (Šilalė)
Sauslaukis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Pajūralio. Saulėtekio seniūnaitijos centras. Pietiniu pakraščiu teka Ašva, rytiniu – Vyknešys. Aukščiausias kaimo taškas – 96,7 m. Kaimo centre yra karjeras.
Konsepsjono departamentas
Gyventojai
Konsepsjono departamente 2002 m. gyveno 189,9 tūkst. gyventojų, tai sudaro ~2,8 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 10,5 žm./km². Tankiau gyvenama pietinė teritorijos dalis, rečiausiai šiaurė. Daugiausia gyventojų gyvena kaimuose. Vyrų ir moterų santykis panašus. Indėnų Konsepsjono departamente yra apie 3000 (2804; 2002 m.), tai daugiausia gvaraniai. Didesnė dalis ūkių turi elektrą (77,1 %), vandentiekį turi apie pusė gyventojų (41,4 %), o kanalizaciją – nedaugelis (33,2 %).
Ūkis
Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, paslaugomis. Svarbiausios auginamos kultūros: soja (1,7 tūkst. t, 2002 m.), kukurūzai (26,6 tūkst.), cukranendrės (20,5 tūkst.), medvilnė (3,4 tūkst.). Auginamos kiaulės (45,9 tūkst. vnt.), galvijai (651 tūkst.), avys (30 tūkst.). Auginami naminiai paukščiai, verčiamasi žvejyba. Vystoma cemento, malimo, įrengimų gamybos pramonė. Kasamas marmuras.
Administracinis suskirstymas
Konsepsjono departamentas padalintas į 11 apygardų:
Biržija
Biržija – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Reškutėnų.
Telonas
Telonas – upė Kanadoje, Šiaurės Vakarų teritorijose ir Nunavute. Prasideda Vaitfišo ežere, teka daugiausia į rytus, prateka Beikerio ežerą. Įteka į Hadsono įlanką, sudaro estuariją. Telonas teka daugiausia negyvenamomis tundrų platybėmis. Upę kerta migruojantys šiaurės elniai. Upės ilgis siekia 904 km, o baseino plotas – 142 400 km².
Akihito
Akihito (jap. 明仁 lt. Šviesusis žmogus, g. 1933 m. gruodžio 23 d.) – 125-asis Japonijos imperatorius, valdęs 1989–2019 m.
Telonas
Svarbiausi intakai – Dubontas ir Kazanas.
Akihito
Vaikystės vardas – Cugu – no – mija. Japonijoje vadinamas tiesiog kaip „valdantysis imperatorius“ (jap. 今上天皇 kinjō tennō), mat tikrasis vardas nėra tariamas. Tėvas – Imperatorius Šiova. Devizas – 平成 Heisei. Šis devizas po mirties taps oficialiu imperatoriaus vardu.
Telonas
1893–1894 m. upę tyrinėjo kanadiečių geologas Joseph Tyrell ir jo brolis James Tyrell.
thumb|left|240px|Telonas tundros platybėse
Akihito
2007 m. gegužės 26 d. Akihito su žmona Michiko oficialaus vizito lankėsi Lietuvoje. Iki šiol tai aukščiausias oficialus Japonijos asmuo viešėjęs Lietuvoje.
Palikuonys
1959 m. vedė Mičiko Šioda (gimusi 1934 m.). Turi tris vaikus:
Baubliai (Laukuva)
Baubliai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Laukuvos.
Beloreckas
Beloreckas  – miestas apie 245 km į pietryčius nuo Ufos, prie Kamos intako Belajos upės aukštupio; Belorecko rajono centras.
Istorija
Statant metalurgijos įmonę pradėjo kurtis gyvenvietė Beloreckij Zavod. Gamykla pradėjo dirbti 1762 m. spalio 14 d. Joje veikė 2 aukštakrosnės, 14 plaktų. 1777 m. išlydyta 110131 pūdų ketaus. 1773 m. kaime jau gyveno 1724 iš Rusijos atvežti darbininkai, 1859 m. buvo 5583 gyventojai. Miesto teisės ir dabartinis pavadinimas suteikti 1923 m.
Infrastruktūra
Pro Belorecką eina plentas Magnitogorskas-Sterlitamakas, yra Belorecko oro uostas. Išplėtota juodoji metalurgija, siuvimo, maisto pramonė; traktorių lingių ir spyruoklių, elektrinių gręžtuvų, betono laužtuvų gamyba. Yra Magnitogorsko kasybos ir metalurgijos instituto fakultetas, Kraštotyros muziejus.
Karmazinų piliakalnis
Karmazinų piliakalnis ir pilkapynas – piliakalnis ir pilkapynas Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, prie Karmazinų kaimo.
Piliakalnis
Piliakalnis, dar vadinamas Viršupiu, yra apie 0,8 km į šiaurės vakarus nuo kaimo, apie 40 m į vakarus nuo Dūkstos dešiniojo kranto. Žemą Dūkštos slėnio kalvą supa daubos ir pelkės. Šlaitai statūs, 7–12 m aukščio. Aikštelė ovali, 20x10 m dydžio. Piliakalnio šiaurės rytų šlaite, 1 m žemiau aikštelės krašto, yra 4 m ilgio ir 0,5 m aukščio pylimas. Kitas 6 m ilgio ir 0, 5 m aukščio pylimas yra pietvakariniame šlaite, 2 m žemiau aikštelės krašto. Abu pylimus piliakalnio šiaurės vakarų šlaite jungia 1–2 m pločio ir 28 m ilgio terasa. Aikštelėje ir pietinėje papėdėje yra kultūrinio sluoksnio liekanų.
Pilkapynas
Karmazinų pilkapynas yra apie 1,8 km į pietryčius nuo piliakalnio, apie 0,3 km į šiaurės rytus nuo kaimo, apie 0,2 km į šiaurės rytus nuo Neries dešiniojo kranto, miške. Išliko apie 150 pilkapių. Sampilai nuo 6 m iki 12–15 m skersmens ir 0,3-1,0 m aukščio, dauguma plokšti, dalis apardyti. Piliakalnių pagrindus juosia grioviai arba duobės.
Tyrimai
1857 m. Konstantinas Tiškevičius ištyrė 3 pilkapius, 1933 m. Vilniaus universiteto archeologijos muziejus – 43 pilkapius (tyrimų vadovė H. Cehak-Holubovičova), 1997 m. Vilniaus universitetas (tyrimų vadovas Gintautas Vėlius) – 3 pilkapius. Pilkapius nutarta tirti, nes vienas jų buvo nuolat ardomas, ariant miško kvartalinę liniją, kiti du – sandėliuojant medieną miško aikštelėje.
Dalis pilkapių buvo su akmenų vainikais. Rasta sudegintų mirusiųjų kapų, kurie įrengti sampile ar ant pagrindo, su įkapėmis. Rasta verpstukų, vytinių antkaklių ir peilių fragmentų, pjautuvėlis, melsvo stiklo karolis. Kai kurie kapai be įkapių, kai kurie apdėti akmenimis. Kapai datuojami VI a.-VIII a. 1997 m. ištirtų 3 pilkapių sampilai buvo vėl supilti. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
800px|center|Karmazinų piliakalnis iš pietų pusės
Ain el Beida
Ain el Beida  – miestas Alžyre, 110 km į pietryčius nuo Konstantinos, Um el Buagio vilajoje. 110,1 tūkst. gyventojų (2007). Išsidėsčiusi plynaukštėse, apie 1000 m virš jūros lygio.
Anksčiau miestas vadinosi Daudu (Daoud).
Vasario 26
Vasario 26 yra 57-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių. Nuo šios dienos iki metų galo lieka 308 dienos (keliamaisiais metais – 309).
Vardadieniai
Aleksandra – Aleksandras – Aleksas – Alė – Aurimė – Izabelė – Jogintas – Sandra
Biržinė
Biržinė – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Leliūnų.
Šakėnai
Šakėnai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, prie kelio. Per Šakėnus teka Šakos upelis. Saugomas Šakėnų akmuo.
Gyventojai
miniatiūra|200px|left|Posūkis į Šakėnus miniatiūra|200px|left|Šakėnų akmuo pakelės krūmokšniuose
Jarnice Pienkai
Jarnice Pienkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Livo valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Je
Je – miestas pietų Mianmare, Monų valstijoje, prie Andamanų jūros. 27,8 tūkst. gyventojų. Dauguma gyventojų – monai. Jūrų uostas, geležinkelis į Jangoną. Žvejyba, gumos gavyba, betelio riešutų eksportas.
Enocho knyga
Enocho knyga – vienas žinomiausių Senojo Testamento apokrifų. Ši knyga cituojama Judo laiške, įeinančiame į Naująjį Testamentą. Tekstas minimas ankstyvosios krikščionybės rašytojų – Tertuliano, Origeno ir kitų. Tačiau pats tekstas nebuvo žinomas iki XVIII a., kai Enocho knyga buvo surasta Etiopijos ortodoksų bažnyčios Biblijoje, kurioje ši knyga įeina į kanoną.
Nuo to laiko tekstas buvo ne kartą verčiamas ir perleidžiamas įvairiomis kalbomis. Į rusų kalbą knyga išversta iš vokiečių ir kartu su komentarais išleista 1888 m. Kazanėje protojerėjaus Aleksandro Smirnovo.
Apokrifinėje Enocho knygoje rašoma, kad angelai ėmė sau į žmonas žemiškąsias moteris. Po viso to kilęs tvanas. Šis epizodas minimas ir Pradžios knygoje.
Be šio teksto, dar vadinamo Pirmąja Enocho knyga arba Etiopiškąja Enocho knyga, taip pat esama Slaviškosios Enocho knygos (Antroji Enocho knyga) ir Dangiškųjų Rūmų knygos (Trečioji Enocho knyga). Tarp savęs tekstai, neskaitant pagrindinio veikėjo vardo, jokių kitokių panašumų neturi.
Parazitinis aksombaravykis
Parazitinis aksombaravykis (Xerocomus parasiticus, sin. Boletus parasiticus) – baravykinių (Boletaceae) šeimos, aksombaravykių (Xerocomus) genties grybų rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Vaisiakūniai nedideli. Kepurėlė 3–7 cm skersmens, aksomiška, matinė, blyškiai žalsvai geltona, gelsvai ruda, geltonai ruda. Vamzdeliai geltoni, vėliau – žalsvai geltoni, sunkiai nuo kepurėlės atplėšiami, poros vamzdelių spalvos. Kotas 3–7×0,5–1 cm, gelsvas, rausvai geltonas, į pamatą smailėjantis. Trama pilkšva, gelsvai pilka, nekarti, silpno grybų kvapo. Sporos 11–18 (22)×4–5,5 μm.
Būdingi požymiai: vaisiakūniai nedideli, trama spalvos nekeičia.
Auga miškuose, parkuose, soduose, kaip parazitas. Labai retas, nevalgomas, nors kai kuriuose šaltiniuose nurodoma, kad valgomas. Šilumamėgis. Saugomas.
Paplitimas
Bendras paplitimas – Europa, Š. Amerika, Š. Afrika, Azija.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 81 psl.
Transpiracija
thumb|200px|[[Pomidoras|Pomidoro lapo žiotelė. Vaizdas gautas elektroniniu mikroskopu]] Transpiracija (, - „prakaituoti“) – vandens garavimas iš augalo dalių, ypač lapų, mažesniais kiekiais iš stiebų, žiedų ir vaisių.
Transpiracijos procesas
Transpiracija vyksta, kai imdamas iš oro fotosintezei reikalingą anglies dvideginį, augalas atveria lapuose esančias žioteles. Transpiracija leidžia sureguliuoti augalo temperatūrą (atvėsina) bei įgalina maistinių medžiagų srautus iš šaknų į pumpurus. Vandeniui garuojant, viršutinėse augalo dalyse mažėja hidrostatinis (vandens) slėgis, taip sukeldamas vandens iš apatinių augalo dalių ir jame ištirpusių medžiagų tekėjimą mediena (ksilema) į viršutines augalo dalis. Vanduo į medieną patenka iš dirvožemio per šaknis (osmozė).
Charakteristika ir matavimas
Transpiracijos greitis priklauso nuo to, ar žiotelės atvertos, ar uždarytos. Atiduodamo vandens kiekis priklauso nuo augalo dydžio, taip pat nuo jį supančios šviesos intensyvumo, temperatūros, drėgmės, vėjo stiprumo ir aprūpinimo vandeniu iš dirvožemio. Kuo didesnis vėjo greitis, aukštesnė temperatūra, oro drėgnumas mažesnis, tuo intensyvesnė transpiracija.
Karštą ir sausą dieną suaugęs medis gali prarasti kelis kubinius metrus vandens. Transpiracijai sunaudojama apie 90 % viso pro šaknis į augalą patenkančio vandens. Transpiracijos koeficientas parodo išgaruojančio vandens masės ir sausos susidariusios biomasės santykį; grūdų kultūrų transpiracijos koeficientas gali būti 200-1000 (t. y. kiekvienam kg susidariusios biomasės tenka 200-1000 kg išgaruojančio vandens).
Transpiracijos greitis matuojamas potometru.
Transpiracija sausuose regionuose
Dykumų augalai ir spygliuočiai turi specialias prisitaikymo strategijas, padedančias sumažinti transpiraciją ir sulaikyti vandenį – sumažintas lapų paviršiaus plotas, įdubusios žiotelės, plaukeliai. Daugumoje kaktusų fotosintezė vyksta sultinguose kamienuose, o ne lapuose. Daug dykumų augalų fotosintezę vykdo specifiškai, kai žiotelės užsidaro dienai, ir atsiveria naktį, kada garavimo greitis mažesnis dėl žemesnės temperatūros.
Reikšmė
Transpiracija yra svarbus hidrologinio ciklo komponentas, o atogrąžų miškuose - vienas iš klimatą reguliuojančių faktorių.
Mezenė
Mezenė  – upė Rusijoje, Komių respublikoje ir Archangelsko srityje.
Ilgis 966 km, baseino plotas 78 000 km², prasideda Komių respublikoje, Timano kalvagūbrio vakariniame šlaite. Aukštupy krantai aukšti ir uolėti. Po santakos su Vaška, žemupyje, tėkmėje atsiranda seklumų. Įteka į Baltosios jūros Mezenės įlanką.
Vidutinis debitas – 886 m³/s, didžiausias – 9530 m³/s. Mityba mišri, daugiausia – sniegas. Upė patvinsta gegužę – liepą. Užšalusi lapkritį–balandį. Upės žemupį veikia jūros potvyniai; jų aukštis ties žiotimis 7–12 m. Jūros potvyniai jaučiami 64 km nuo žiočių. Laivuojama 200 km nuo žiočių, iki santakos su Vaška, pavasarį – 680 km. Prie žiočių – Mezenės miestas, išvystyta žvejyba. Plukdoma mediena.
Didžiausi intakai – Mezenės Pižma, Suda, Peza (dešinieji), Irva, Pysa, Vaška, Bolšaja Loptiuga (kairieji).
Buciškė
Buciškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Požerės. Už 1 km į pietryčius nuo kaimo stūkso Medvėgalis.
Austrijos civilinis kodeksas
thumb|Titulinis ABGB lapas, 1811 m. Heeresgeschichtliches Museum, Viena Austrijos civilinis kodeksas (, ABGB - Visuotinis civilinis kodeksas, pažodžiui - Bendroji civilinė įstatymknygė) – 1812 m. sausio 1 d. įsigaliojęs privatinės teisės sąvadas, išsamiausia Austrijos kodifikacija, seniausias galiojantis kodeksas vokiškai kalbančiose valstybėse, antras pagal senumą Europoje. Stipriai paveikė prigimtinės teisės mokykla, jos nuostatos, jog teisė turi orientuotis į teisingumą. Austrijos civilinis kodeksas patvirtintas imperatoriaus patentu (įstatymu) 1811 m. birželio 1 d. ABGB atnaujintas 3 novelizuotais įstatymais 1914–1916 m. Nuo 1970 m. Austrijos CK keitimai (pra)retėjo.
Recepcija
ABGB Habsburgų monarchijos valdose (Vengrijoje ir kt.) galiojo epizodiškai (1852-1861 m.). Monarchijos panaikinimas neturėjo jokios įtakos kodekso galiojimui, jis veikė ir toliau atitinkamose valstybėse. Iš dalies galiojimo teritorija išsiplėtė - 1922 m. Vengrijos Burgenland (tais pačiais metais atiteko Austrijai). ABGB galiojimą Čekoslovakijoje pakeitė tarybinis kodeksas (1951 m.),  Lenkijoje - 1965 m. kodeksas. Iki šiol CK veikia Austrijoje ir Lichtenšteine; Kroatijoje Austrijos ABGB laikomas subsidiariu (papildomu) teisės šaltiniu.
ABGB iš dalies buvo recepuotas tokiose valstybėse kaip Saksonija (iki 1900 m.), Turkija, Čekoslovakija, Slovėnija, Kroatija bei Rumunija.
Belorečenskas
Belorečenskas  – miestas apie 80 km į pietryčius nuo Krasnodaro, Belajos dešiniajame krante, Belorečensko rajono centras, Krasnodaro kraštas, Rusija. 55 300 gyv. (2000 m.).
Istorija
Belorečensko apylinkėse yra XIV a. pilkapynų. 1863 m. pastatyta kazokų tvirtovė, vėliau buvo Belorečenskajos stanica. Miesto teisės ir dabartinis pavadinimas nuo 1958 m.
Infrastruktūra
Pro Belorečenską eina geležinkelis Tuapsė – Armaviras, veikia medžio apdirbimo, baldų, fosforo trąšų, statybinių medžiagų gamyklos, maisto (ricinos aliejaus) pramonė.
Barakis
Barakis  – miestas Alžyro šiaurės centrinėje dalyje, Alžyro vilajoje. 111,5 tūkst. gyventojų (2007). Faktiškai pietvakarinis sostinės Alžyro priemiestis.
Sulu jūra
thumb|Sulu jūra
thumb|left|250px|Sulu jūra iš kosmoso Sulu jūra − tarp Filipinų ir Mailaizijos esanti jūra. Žiemos vidutinė jūros temperatūra paprastai būna apie 25,5°С, o vasarą − 29°С. Plotas – 335 000 km².
Salos
Malaizijoje yra per 400 salų.
Čia pateikiamos didesnės šalių salos:
Žilvinas Andrius Kancleris
Žilvinas Andrius Kancleris (g. 1947 m. rugsėjo 5 d. Klaipėdoje) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Aktorių Vytauto Kanclerio ir Laimos Kerniūtės-Kanclerienės sūnus.
Biografija
1969 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą. Čia 1976 m. apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją tema „Tarpelektroninės sklaidos įtaka krūvininkų kaitimui kovalentiniuose puslaidininkiuose“, 1990 m. mokslų daktaro (dabar – habilituoto daktaro) disertaciją tema „Kinetinė šiltųjų elektronų puslaidininkiuose teorija įskaitanti tarpelektroninę sklaidą“.
Nuo 1969 m. dirba Puslaidininkių fizikos institute, nuo 1991 m. yra šio instituto Mikrobangų laboratorijos vedėjas. Instituto tarybos pirmininkas. 1996–1997 m. dėstė Vilniaus Gedimino technikos universitete, nuo 1998 m. dėsto Vilniaus universitete.
Mokslinė veikla
Pagrindinės mokslinių tyrimų kryptys – šaltieji krūvininkai puslaidininkiuose (pasiūlė specialų Monte Karlo metodą jų charakteristikoms skaičiuoti), puslaidininkių ir elektromagnetinių bangų sąveika. Sukūrė didelės galios mikrobangų impulsų jutiklių.
1389 m.
1389 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Birželis Lapkritis
Ukmergės Švč. Trejybės bažnyčia
Istorija
Bažnyčios pirmtakė - Pijorų Švenčiausios Maloningosios mergelės bažnyčia.
Ukmergėje apie 1742 m. įkurdinti pijorai. Apie 1745 m. pastatyta medinė bažnyčia ir vienuolynas. Prie jo veikė 5 klasių mokykla. 1788 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. 1803 m. pastatytas naujas mokyklos pastatas (1828 m. mokykloje mokėsi 110 mokinių). Vienuolynui 1804 m. priklausė 8 kaimai. 1839 m. pijorų mokykla pertvarkyta į apskrities bajorų mokyklą.
1845 m. vienuolynas ir bažnyčia uždaryti. Sudegusios bažnyčios sklype po 1863 m. pastatyta cerkvė. Buvusi cerkvė 1919 m. grąžinta katalikams. Nuo 1925 m. ji priklausė vienuoliams marijonams. Po Antrojo pasaulinio karo uždaryta. 1991 m. grąžinta tikintiesiems.
2018 m. buvo atnaujinama bažnyčios išorė - perdažant bokštui grąžintos autentiškos spalvos. Jos tapo tokios, kokios buvo pastačius soborą XIX a. antroje pusėje. Anksčiau, prieš aštuonerius metus (apie 2010 m.) vykdytos rekonstrukcijos metu neliko sovietmečiu maldos namų viduje sumontuotos perdangos, kuri buvo sudarkiusi šventovę.
Architektūra
Bažnyčia neobizantinė, kvadratinio plano, vienabokštė, su kūginiu kupolu.
Rūta Oginskaitė
Rūta Oginskaitė-Noreikaitė (g. 1954 m. gegužės 29 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistė, kino kritikė.
Biografija
1972 m. baigė Vilniaus S. Nėries vidurinę mokyklą, 1977 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
Pasmerkti
Pasmerkti – lietuviškas televizijos serialas, rodomas nuo 2011 m. vasario 14 d. iki 2018 m. birželio 22 d. per TV3, sukurtas prodiuserių kompanijoje „Videometra“.
Serialas 2011 metų Sidabrinės gervės kino apdovanojimams buvo nominuotas kategorijose „Geriausias televizijos filmas“ ir „Geriausia antro plano aktorė“ (Miglė Polikevičiūtė).
Tema
Tai rašytojo Edvino Kalėdos populiaraus romano trilogijos trečioji dalis. Ši daugiaserijinė kriminalinė drama – serialų „Nemylimi“ (2009 m.) ir „Svetimi“ (2010 m.) tęsinys. Jam taip pat būdingi tendencingi siužeto vingiai, neplanuoti meilės posūkiai, visiškai netikėta pabaiga.
Siužetas
Seriale netrūksta šaudymų, meilių ir išdavysčių... Asta (Toma Vaškevičiūtė), pastarąjį sezoną „Svetimuose” praradusi ne tik mylimą vyrą Viktorą, bet ir dukterį, šįkart bando visomis išgalėmis kabintis į gyvenimą, susigrąžinti pas tėvą pabėgusį vaiką, susitvarkyti buitį. Nors alkoholis ją traukia į gelmę...
Viktoras lyg ir susitvarkė gyvenimą – susisuko lizdelį brolio Normanto nupirktame bute. Tačiau jį pradeda lankyti iš kalėjimo grįžę draugai, ko visiškai netoleruoja nauja mylimoji (Gabrielė Bartkutė).
Jartiporai
Jartiporai  – kaimas Lenkijos rytuose, Livo valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į rytus nuo Vengruvo ir apie 79 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Aleksandrupolis
Aleksandrupolis arba Aleksandropolis  – miestas šiaurės rytų Graikijoje, Trakijoje, Egėjo jūros pakrantėje, 15 km į vakarus nuo Evro žiočių. Evro nomo centras. Pro miestą eina Salonikų-Stambulo plentas. Prekybinis ir žvejybos uostas, taip pat naudojamas ir Bulgarijos reikmėms. Veikia oro uostas. Apylinkėse auginamas tabakas, javai, daržovės, vaisiai (ypač melionai), verčiamasi pienininkyste.
Istorija
Įkurtas 1871 m. kaip žvejų kaimas, vadintas Dedeagaču ir iki 1912 m. priklausė Turkijai. Vėliau iki 1919 m. valdytas Bulgarijos, o 1920 m. atiteko Graikijai ir pervadintas į Aleksandrupolį.
Elena Pranckėnaitė
Elena Pranckėnaitė (1981 m. spalio 27 d. Utenoje) – Lietuvos archeologė, Klaipėdos universiteto, Humanitarinių mokslų fakulteto, Istorijos katedros, doktorantė.
Biografija
1999 m. baigė Molėtų gimnaziją. 2003 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą (bakalauro studijos). 2004–2005 m. magistro studijos Nicolaus Copernicus universitete, Torūnėje (Lenkijoje), Archeologijos katedra, povandeninės archeologijos specializacija. 2006 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, Archeologijos katedroje įgijo magistro laipsnį. Nuo 2006 m. Klaipėdos universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto Istorijos katedros doktorantė. Nuo 2005 m. dirba viešosios įstaigos „ Kultūros paveldo išsaugojimo pajėgos“ projektų koordinatore.
Archeologinių tyrimų interesai
Povandeninė archeologija, ežerų gyvenvietės, bronzos ir ankstyvųjų metalų laikotarpis.
Moksliniai darbai
1999 m. Platelių ežero povandeninių archeologinių tyrimų ekspedicijos dalyvė (vad. prof. V. Žulkus).
2002 m. „BSAAN“ konferencijoje Švedijoje (Visby), skaitytas pranešimas „New Discoveries in Lithuania: pile - dwellings“.
2002 m. IV tarptautinės archeologijos studentų konferencijos „Wiara, pamięć, archeologia“, Poznanėje (Lenkija) dalyvė.
2004 m. Žvalgomosios povandeninės archeologijos ekspedicijos Torūnės (Lenkija) apylinkėse dalyvė (vad. prof. A. Kola).
2006 m. Vilniaus Universitete apgintas magistrinis darbas „Rytų ir pietryčių Baltijos regiono ankstyvojo metalų laikotarpio ežerų gyvenvietės: tipai ir rekonstrukcijos galimybės“.
2001–2007 m. Luokesų ežero senovės gyvenviečių I ir II povandeninių archeologinių tyrimų dalyvė (vad. Z. Baubonis), straipsnių publikuotų „Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje“ bendraautorė.
2001–2007 m. Naujų povandeninių archeologinių objektų žvalgomųjų ekspedicijų dalyvė (vad. Z. Baubonis, M. Kvedaravičius).
Modestas Vorobjovas
Modestas Vorobjovas (g. 1995 m. gruodžio 30 d.) – centro saugo pozicijoje žaidžiantis Lietuvos futbolininkas.
FC Šiauliai
Po to, kai „Šiaulių“ klubas išnyko iš futbolo žemėlapio,
„Trakų“ klubas
2016 m. persikėlė į FK Trakus. Nuo 2016 m. tapo svarbiu šio klubo žaidėju. Rungtyniavo komandoje tris sezonus.
2018 m. gruodžio pabaigoje buvo pranešta, kad futbolininkas palieka „Trakų“ klubą.
Žalgirio klubas
2019 m. sausį pranešta, kad futbolininkas tapo „Žalgirio“ klubo nariu. 2019 m. A lygos sezone sužaidė 28 rungtynes.
FC UTA
Nuo 2021 m. žaidė Arado "UTA" ekipoje. 2022 m. balandžio 2 d. rungtynėse pasižymėjo pelnydamas du įvarčius.
2022 m. gegužės pabaigoje pasirodė pranešimai, kad žaidėjas palieka klubą.
FC Chindia
2022 m. birželio mėn. pasirašė sutartį su AFC Chindia Târgoviște (Rumunija).
Istanbulspor
2023 m. liepos mėn. perėjo į Istanbulspor (Turkija). 2023 m. rugpjūčio 12 d. debiutavo klube. Modestas Vorobjovas pasirodė po keitimo rungtynių pabaigoje, o mačas baigėsi lygiosiomis 1-1.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Žaidimas rinktinėje
Pirmą kartą į Lietuvos vyrų futbolo rinktinę buvo kviečiamas 2017 m., tačiau rungtynes stebėjo nuo atsarginių suolelio ir neturėjo progos pasireikšti.
2018 m. vėl buvo kviečiamas į nacionalinę rinktinę. Žaidėjas debiutavo rinktinėje rungtynėse su Gruzijos rinktine, kurias lietuviai pralaimėjo, bei sėkmingai sužaidė prieš Armėniją ir padėjo komandai iškovoti pergalę.
Valdas Ivanauskas žaidėją pašalino iš rinktinės narių.
Vengrijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Vengrijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Jonas Jankus
Jonas Jankus (1888 m. rugsėjo 18 d. Sidabrave, Panevėžio apskr. – 1944 m. sausio 21 d. Brukline, JAV) – Lietuvos vargonininkas ir chorvedys.
Vengrijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Finalo rungtynės
-- -- ---
Jonas Jankus
Biografija
Muziką mėgo iš vaikystės. Dvejus metus pasimokęs pas vietos vargonininką, pradėjo savarankiškai vargonininkauti Lenkimuose.
1909 m. išvyko į JAV, ten vargonininkavo ir vadovavo chorams daugelyje lietuvių parapijų: Maspethe, NY, Mt. Carmele, PA, Pitstone, PA, Pittsburghe, PA ir Filadelfijoje. Vargonininkaudamas studijavo Pittsburgh Institute of Music ir Carnegie Tech muzikos mokykloje. Studijavo vargonavimą, harmoniją ir dainavimą. 1927 m. išvyko į Romą, kur dvejus metus studijavo bažnytinės muzikos institute – studijoms vadovavo mons. prof. Raffaele Casimiri. 1929 m. grįžęs į JAV, kurį laiką vargonininkavo Šv. Antano lietuvių parapijoje Detroite, Dievo Motinos Sopulingosios parapijoje Karney, NY ir Harrisone, NY. Visur buvo subūręs ir chorus.
Nuo 1932 m. iki mirties vargonininkavo ir vadovavo chorui Apreiškimo lietuvių parapijoje Brukline. Čia išugdė skambų ir didelį chorą (60 moterų ir 35 vyrai), kuris giedojo bažnyčiose, rengė koncertus, statė operetes, dalyvavo Pasaulinių parodų Lietuvių dienų koncertuose, dainavo per radiją, dalyvavo tautinėse šventėse. 1935 m. Niujorko Evening Journal surengtame mėgėjų chorų festivalyje už Česlovo Sasnausko dainos „Karvelėli mėlynasai“ (solistė jo žmona Ieva) menišką atlikimą gavo pagyrimo raštą ir sidabro taurę. Choras kelis kartus pastatė Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai“ ir kitų stambesnių religinių kūrinių. Daugiausia J. Jankus vertėsi dainavimo bei fortepijono pamokomis.
Nuo 1914 m. ALRK Vargonininkų sąjungos narys, šios sąjungos Niujorko-Niudžersio provincijos narys, 1921 m. išrinktas Centro valdybos vicepirmininku, 1922–1925 m. buvo Centro valdybos pirmininkas, nuo 1940 m. iždininkas. Jo sūnus Justas taip pat vargonininkas.
Our Song (singlas)
„Our Song“ – kantri muzikos daina, kurią įrašė amerikietė atlikėja-dainų autorė Taylor Swift. Dainą parašė Swift, o prodiusavo – Nathan Chapman. „Big Machine Records“ ją išleido 2007 m. rugpjūčio 22 d. kaip trečiąjį debiutinio Swift albumo „Taylor Swift“ singlą. Swift sukūrė šią dainą mokyklos talentų renginiui, tai daina apie vaikiną, su kuriuo Swift neturėjo dainos.
Bronė Braškytė
Bronė Braškytė (g. 1952 m. Kazlų Rūdoje) – lietuvių teatro ir kino aktorė.
Baigė Kazlų Rūdos vidurinę mokyklą ir Lietuvos valstybinę konservatoriją. Dirba Vilniaus teatre „Lėlė“.
Arabijos dubuma
Arabijos dubuma – povandeninė dubuma Indijos vandenyno šiaurės vakarinėje dalyje, apima didžiąją dalį Arabijos jūros dugno. Apribota Arabijos-Indijos, Maldyvų, Mari kalnagūbrių ir Indostano pusiasalio šlaito. Ilgis apie 2500 km, plotis iki 1500 km. Vyraujantis gylis – 4000 m, didžiausias – 5803 m. Vakarinėje dalyje yra povandeninis MGU kalnas (gylis ties juo 2758 m).
Kordiljeros departamentas
Kordiljeros departamentas  – nedidelis departamentas rytinėje Paragvajaus dalyje. Administracinis centras – Kaakupė.
Geografija
thumb|left|230px|Itu upokšnis thumb|left|230px|Piraretos krioklys
Departamente galima išskirti dvi sritis: šiaurės rytinę, esančią už Ihagvi upės, kur būdingos lygumos ir šlapynės, tinkamos gyvulininkystei, bei kalvotą Altoso Kordiljerą, tinkamą žemdirbystei. Altoso aukštuma iškilusi ties riba su Centriniu ir Paragvari departamentais, ir tęsiasi nuo Ipakarajaus ežero per visą vakarinį departamento kraštą. Svarbiausios kalvos – Kaakupė, Atyra ir Altosas. Vakarine riba teka Paragvajaus upė, o link jos departamentą iš rytų į vakarus kerta Manduvira. Kitos svarbios upės – Piribebujus, iš Ipakarajaus ežero ištekantis Saladas, Ihagvi, Negras. Į šias upes suteka Tobatiri, Itu ir kiti upokšniai. Upėse yra krioklių (Piraretos, Čololo), Ihagvi upėje yra Ita Koti grota. Rytinėje dalyje telkšo Ipakarajaus ežeras.
Vidutinė metinė oro temperatūra yra 24,3 °C, tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 29,4 ir 19,2 °C. Per metus iškrenta apie 1420 mm kritulių, daugiausia – spalį, mažiausia – rugsėjį.
Gyventojai
Kordiljeros departamente 2002 m. gyveno 233,8 tūkst. gyventojų, tai sudaro ~4,5 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 57 žm./km². Tankiau gyvenama pietinė teritorijos dalis, rečiausiai šiaurė. 2/3 gyventojų gyvena kaimuose. Vyrų ir moterų santykis panašus. Indėnų skaičius nedidelis (38). Didesnė dalis ūkių turi elektrą (90 %), vandentiekį ir kanalizaciją turi virš pusės gyventojų (60 %).
Ūkis
Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, didėja paslaugų sektorius. Svarbiausios auginamos kultūros: cukranendrės (310 tūkst. tonų per metus, 2002 m.), kukurūzai (10,1 tūkst.), medvilnė (266), ryžiai (855). Auginamos kiaulės (57,2 tūkst. vnt.), galvijai (231,8 tūkst.), avys (9,5 tūkst.), arkliai (11,3 tūkst.), ožkos (1,4 tūkst.). Vystomas turizmas, daug žmonių pritraukia Kaakupės Mergelės atlaidai, prie Piraretos ir Čololo krioklių yra poilsiavietės, taip pat yra Vapor Kuė ir Akosta Nju vietovės, žinomos dėl Trigubo aljanso karo veiksmų.
Administracinis suskirstymas
thumb|230px|Atyra thumb|230px|Tobati bažnyčia
Kordiljeros departamentas padalintas į 20 apygardų:
Saksonijos civilinis kodeksas
Saksonijos civilinis kodeksas (, Sächsisches BGB) - XIX a. Saksonijos karalystėje priimtas civilinis sąvadas.
Istorija
1763 m. tuometinėje Saksonijos kurfiurstystėje buvo sumanyta kodifikuoti privatinę teisę.
1863 m. sausio 2 d. vadinamuoju Publikaciniu potvarkiu (Publikationsverordnung) Saksonijos Karalystėje buvo priimtas naujasis kodeksas, įsigaliojęs 1865 m. kovo 1 d.
Saksonijos civilinis kodeksas galiojo iki ., kai pradėjo veikti Vokietijos Imperijos civilinis kodeksas (rengtas iš dalies ir atsižvelgiant į Saksonijos CK).
Prūsų žemės teisynas
Istorija
Priimtas valdant Friedrich II ir Friedrich Wilhelm II. Prūsų žemės teisyno projektą parengė teisėtyrininkai Carl Gottlieb Svarez (civilinė teisė) ir Ernst Ferdinand Klein (baudžiamoji teisė), darbamas vadovavo Prūsijos didysis kancleris Johann Heinrich von Carmer, paskirtas 1780 m. balandžio 14 d. kabinetiniu orderiu. Prūsų žemės teisynas buvo pirmoji ir vienintelė išsami, visa apimanti teisės sistematizacija Prūsijoje.
Visuotinis Prūsijos žemės teisynas turėjo kiekvienam suprantamai pateikti teisės normas. ALR pradžioje buvo parengtas kaip Bendrasis teisynas Prūsijos valstybėms („Allgemeines Gesetzbuch für die Preußischen Staaten“, AGB, 1792 m.). Tačiau Prūsų žemės teisynas po Prancūzijos revoliucijos įvykių perdirbtas, įtrauktos reakcionierių bei konservatyviųjų sluoksnių reikalautos normos, pašalinta daug prigimtinės teisės, laisvių nuostatų arba jos apribotos (pvz., gerovė kaip valstybės tikslas).
Bučiai (Šilalė)
Bučiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Šiauduvos.
Netoliese yra memorialas, pasislėpęs už miškelio.
Palangos miesto savivaldybė
Palangos miesto savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos vakaruose, prie Baltijos jūros. Savivaldybė apima Palangos miesto teritoriją.
Geografija
thumb|200px|left|Birutės kalnas XIX a.
Visa savivaldybė nusidriekusi palei Baltijos jūros pakrantę nuo Palangos pietinių priemiesčių iki Latvijos sienos šiaurėje. Per savivaldybę iš pietų į šiaurę eina kelias.
Palangos miesto savivaldybė yra Pajūrio žemumoje. Per savivaldybę teka Šventoji, Rąžė. Miškai užima 39,9 % savivaldybės teritorijos; didžiausias – Palangos miškas.
Istorija
1951 m. liepos 3 d. Palanga tapo Klaipėdos srities pavaldumo miestu, t. y. tapo rajono lygmens administraciniu vienetu. Nuo 1953 m., kai buvo panaikintos LTSR sritys, Palanga buvo respublikinio pavaldumo miestas. 1970 m. prijungta Šventosios miestelis ir didžioji dalis Šventosios apylinkės. 1995 m. įsteigta Palangos miesto savivaldybė.
Administracija
Savivaldybės atstovaujamoji valdžia – Palangos savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Palangos savivaldybės administracija.
Seniūnijos
Palangos savivaldybėje yra viena – Šventosios seniūnija.
Švietimo ir ugdymo įstaigos
Savivaldybėje yra šios bendrojo lavinimo mokyklos:
Partnerystės ryšiai
Palanga yra Baltijos miestų sąjungos narė.
Alvydas Barzdžiukas
Alvydas Barzdžiukas (g. 1958 m. gegužės 25 d. Šiauliuose) – Lietuvos architektas.
Biografija
Lietuvos architektų sąjungos narys.
Ukmergės šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia
'''Ukmergės šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Ukmergėje. Neoklasicistinė, turi baroko bruožų.
Parapijos teritorijoje yra Vaižganto kapinių, Bernotiškių koplyčios.
thumb|220px|left|Bažnyčios interjeras miniatiūra|220px|left|Pagrindinis fasadas
Istorija
Ukmergėje pirmoji bažnyčia pastatyta apie 1387 m. (viena pirmųjų Lietuvoje). Klebonui išlaikyti Jogaila skyrė 3 valakus žemės. Apie 1560 m. pastatyta nauja parapijos bažnyčia. Maskvos kariuomenė 1655 m. bažnyčią sudegino. Ji iki 1674 m. atstatyta. Vėlesnė, statyta 1764 m., 1786 m. sudegė. Netrukus pastatyta laikina. Ukmergėje 1761–1773 m. veikė jėzuitų misija.
Klebono Motiejaus Šneideravičiaus rūpesčiu ir parapijiečių aukomis 1800–1820 m. pastatyta dabartinė bažnyčia. Jai 1813 m. priklausė šie kaimai: Baubliai, Kunigiškiai (arba Padraziai), Mažeikiai, Neprausčiai, Vareikiai. Rusijos valdžia 1842 m. bažnyčios žemes nusavino. Liko sklypas mieste ir 18 ha Mikailiškių palivarkas. Parapija, priklausiusi Vilniaus vyskupijai, 1849 m. su dekanatu prijungta prie Žemaičių vyskupijos. Bažnyčia 1875 m. ir 1901–1902 m. remontuota. Ukmergės dekanatas 1926 m. priskirtas Kauno arkivyskupijai.
Pagal inžinieriaus Vaclovo Michnevičiaus projektą klebono Leono Špokevičiaus rūpesčiu ir parapijiečių lėšomis (dalį lėšų davė JAV lietuvis Pr. Kalibatas) bažnyčia 1931–1939 m. perstatyta. Ji padidinta, pristačius presbiteriją ir dvi zakristijas buvusio fasado gale. Buvusios apsidės gale pastatytas naujas fasadas su portiku. Bažnyčią 1935 m. iš naujo konsekravo arkivyskupas Juozapas Skvireckas. Klebonas Jonas Aleksiūnas (1901–1987), (Ukmergėje 1947–1957 m.) ją suremontavo.
Architektūra
Bažnyčia neoklasicistinė, turi baroko bruožų, stačiakampio plano, bebokštė. Vidus 3 navų, dengtų cilindriniais skliautais. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su stulpiniais vartais. Jame stovi klasicistinė varpinė. Jos apačia akmenų mūro, viršus medinis.
Kazys Obolėnas
Kazys Petras Obolevičius-Obolėnas (1898 m. gegužės 22 d. Degutiškėje I, Daugėliškio valsčius, Švenčionių apskritis – 1966 m. balandžio 20 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
Nuo 1920 m. bendradarbiavo spaudoje. 1924–1930 m. žurnalo „Trimitas“ redaktorius, 1930–1934 m. „Mūsų rytojus“ redakcijos sekretorius. 1934–1935 m. Kauno miesto savivaldybės pareigūnas spaudos reikalams. 1935–1938 m. leidinio „Mūsų kraštas“ redaktorius, 1938–1939 m. spaudos korespondentas užsienyje. Nuo 1940 m. sausio 28 d. iki sovietinės okupacijos – žurnalo „Savaitė“ redaktorius-leidėjas. 1942–1944 m. toliau redagavo ir leido žurnalą „Savaitė“.
1944–1948 m. Vokietijoje bendradarbiavo leidiniuose „Mūsų kelias“, „Tėviškės garsas“. 1946 m. suredagavo Vysbadene ėjusio laikraščio „Tremtinių žinios“ pirmąjį numerį. 1949–1951 m. Londone ėjusio leidinio „Britanijos lietuvis“ redaktorius. 1954 m. VLIK’o informacinės tarnybos pareigūnas. 1955–1957 m. „Amerikos balso“ lietuviškos programos bendradarbis.
1925 m. su Matu Šalčiumi prie žurnalo „Trimitas“ suorganizavo pirmuosius Lietuvoje korespondencinius reporterių kursus. 1949 m. vadovavo lietuvių žurnalistų delegacijai Londone įvykusiame tarptautiniame iš komunistų pavergtų kraštų kilusių žurnalistų kongrese. 1955–1964 m. Lietuvių žurnalistų sąjungos valdybos pirmininkas.
Pranas Jankauskas (1929)
Pranas Jankauskas (g. 1929 m. liepos 23 d. Grincagalėje, Vabalninko valsč., Biržų apskr.) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Kupiškio gimnazijoje pramokęs muzikos, 1951–1954 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. Juozas Bagdonas, Adolfas Karaška, Aleksandras Liberis). Mokydamasis pradėjo vadovauti miesto mėgėjų chorams. 1954–1959 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. Konrado Kavecko klasė), vadovavo sostinės chorams ir dirbo muzikos metodininku Respublikiniuose liaudies kūrybos namuose.
1959–1971 m. Šiaulių pedagoginio instituto Muzikos katedros vedėjas, 1959–1963 m. studentų mišriojo choro vadovas. Chorą išmokė daug sudėtingų kūrinių, surengė nemaža koncertų, dalyvavo 1960 m. respublikinėje dainų šventėje (konkurse pelnė trečiąją vietą). 1963–1971 m. Pedagoginio instituto merginų choro „Pavasaris“ (1968 m.) meno vadovas ir dirigentas. Chorą parengė 1965 ir 1970 m. respublikinėms dainų šventėms, 1967, 1968 ir 1971 m. Baltijos studentų dainų šventėms „Gaudeamus“ Tartu, Vilniuje ir Rygoje. „Pavasario" koncertų programose buvo daug sudėtingų šiuolaikinių ir klasikinių kūrinių, choras buvo respublikinių konkursų prizininkas, 1971 m. išleido plokštelę. Tuo pačiu metu P. Jankauskas choro dirigavimą dėstė Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje, suorganizavo miesto jaunimo mišrųjį chorą ir kurį laiką jam vadovavo.
1971–1984 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų Choro dirigavimo katedros vedėjas, 1971–1979 m. studentų choro studijos vadovas. Per tuos metus mišrusis choras, be pagrindinio studijų darbo, surengė daug koncertų Klaipėdos krašto ir kituose Lietuvos miestuose, dalyvavo respublikinėse studentų dainų šventėse Panevėžyje (1974 m.) ir Klaipėdoje (1977 m.), 1974 ir 1978 m. Baltijos studentų dainų šventėse „Gaudeamus“ Tartu ir Vilniuje bei 1975 m. respublikinėje dainų šventėje Vilniuje.
Choro repertuare buvo daug sudėtingų lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, keletas jų įrašyti į K. Kavecko kūrinių jubiliejinę plokštelę. Pedagogas išugdė daug chorvedžių; 1979 m. jam suteiktas docento vardas. 1980–1987 m. vadovavo Klaipėdos celiuliozės ir kartono gamyklos mišriajam chorui, kurį parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei.
Kalniniai šnekučiai
Kalniniai šnekučiai (Thamnolaea) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių gentis.
1390 m.
1390 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Gimtadieniai
Nedatuota
Estų kalba
Estų kalba (eesti keel) – oficiali Estijos valstybės kalba, priklauso Uralo kalbų šeimos Baltijos finų kalbų pogrupiui. Ja kalba apie 1,1 mln. žmonių, dauguma iš jų gyvena Estijoje.
Estų kalba giminiuojasi su suomių kalba, kuria kalbama kitoje Suomių įlankos pusėje, ir yra viena iš kelių Europos kalbų, kurios nepriklauso indoeuropiečių kalboms. Nepaisant skolinių iš kitų kalbų, estų kalba negimininga kaimyninėms rusų, švedų, latvių kalboms, kurios visos yra indoeuropiečių kalbos, tačiau ji yra gimininga karelų ir lyvių kalboms.
Estų kalba didele dalimi yra agliutinacinė kalba, bet, skirtingai nuo suomių kalbos, ji prarado balsių harmoniją.
Estų kalbos žodžių tvarka apylaisvė, pagrindinė tvarka yra veiksnys–tarinys–papildinys.
Kuriant naujadarus, pasaulio kalbose paprastai pasitelkiami dūriniai ir vediniai. Tačiau į estų kalbą vyriausybės nutarimu XX a. buvo įvesta keletas tūkstančių naujų žodžių, sukurtų iš nieko – tiesiog dėliojant estų kalbos garsus pagal estų kalbos skiemens taisykles (todėl šie naujadarai neturi etimologijos).
Istorija
Dvi skirtingos istorinės estų tarmės, šiaurės ir pietų estų, atsirado dėl šiuolaikinių estų protėvių migracijos į Estijos teritoriją mažiausiai dviem skirtingomis bangomis, abiem grupėms kalbant labai skirtingomis Baltijos finų tarmėmis. Šiuolaikinė bendrinė estų kalba susiformavo šiaurės Estijos tarmių pagrindu.
Seniausi rašytiniai Estijos finų kalbų šaltiniai datuojami XIII amžiumi. Henriko Latvio senojoje Livonijos kronikoje yra estiškų vietovardžių, žodžių ir sakinių fragmentų.
Estų literatūra
Ankstyviausi išlikę jungtinės (šiaurės) estų kalbos pavyzdžiai yra vadinamosios Kullamaa maldos, datuojamos nuo 1524 iki 1528 m. 1525 m. buvo išspausdinta pirmoji knyga estų kalba. Tai buvo liuteronų rankraštis, kuris taip ir nepasiekė skaitytojo ir buvo sunaikintas iškart po išleidimo.
Pirmoji išlikusi estiška knyga – tai S. Wanradto ir J. Koello 1535 m., protestantiškosios reformacijos laikotarpiu, parašytas dvikalbis liuteronų katekizmo vertimas į vokiečių ir estų kalbas. Estų kalbos gramatika, skirta kunigams, buvo išspausdinta vokiškai 1637 m. Naujasis Testamentas į pietų estų tarmę buvo išverstas 1686 m. (į šiaurės estų tarmę – 1715 m.). Šias dvi tarmes, remdamasis šiaurės estų tarme, suvienijo Antonas Tor Helė.
Estų literatūra gimė 1810–1820 m., kai buvo išleisti Kristijano Jako Petersono patriotiniai ir filosofiniai eilėraščiai. Petersonas, kuris buvo pirmasis Dorpato universiteto, kuriame mokėsi vokiečių kalba, studentas, pripažinęs savo estišką kilmę, paprastai laikomas estų nacionalinės literatūros pranašu ir moderniosios estų poezijos pradininku. Jo gimtadienis, kovo 14 d., Estijoje švenčiamas kaip gimtosios kalbos diena. Petersono eilėraščio „Kuu“ fragmentas išreiškia reikalavimą atkurti estų kalbos prigimtinę teisę:
Lietuviškai: Šiuolaikiniais laikais Janas Krosas, Janas Kaplinskis ir Vivi Luikė yra trys geriausiai žinomi ir daugiausiai verčiami Estijos rašytojai.
Valstybinė kalba
Raštas estų kalba tapo reikšmingas tik XIX a., plintant Švietimo amžiaus idėjoms, estų apšvietos laikotarpiu (1750–1840 m.). Nors Baltijos vokiečiai estų ateitį matė kaip susiliejimą su jais pačiais, estofilų išsilavinusi klasė žavėjosi senąja estų kultūra ir jų laisvės epocha iki danų ir vokiečių užkariavimų XIII a.
Bronius Barzdžiukas
Bronius Barzdžiukas (g. 1919 m. sausio 29 d. Virbališkiuose, Kupiškio valsčius – 2010 m. kovo 18 d. Vilniuje) – Lietuvos architektas.
Estų kalba
Valstybinė kalba
Po 1919 m. Estijos nepriklausomybės karo estų kalba tapo valstybine naujos nepriklausomos šalies kalba. 1945 m. 97,3% Estijos gyventojų laikė save etniniais estais ir kalbėjo šia kalba.
Bronius Barzdžiukas
Biografija
1930 m. pradėjo lankyti Kupiškio progimnazĳą, 1934 m. baigė jos 4 klases ir įstojo į Panevėžio gimnaziją. Priklausė moksleivių ateitininkų organizacijai, kurią globojo kun. Alfonsas Sušinskas, dalyvavo Dobilo Lindės meno kuopos veikloje, 1937 m. buvo išrinktas į jos valdybą. Baigęs gimnaziją 1939 m. įstojo į Kauno karo mokyklą. 1940 m. birželio 16 d. atlikusi pratimus Švenčionėlių poligone mokykla grįžo traukiniu į rusų užimtą Kauną. Traukinys Kaune buvo okupantų sulaikytas, mokykla apsupta raudonarmiečių. Kariūnai padėtį vertino kaip išdavystę, palikimą okupanto savivalei. Kariūnai aspirantai tęsti tarnybą buvo išsiuntinėti į pulkus. B. Barzdžiukas pateko į 4-ojo pėstininkų pulko batalioną, perkeltą į Pakruojo barono fon Roppo dvarą. 1940 m. baigė karo mokyklą Lietuvos liaudies armijos atsargos aspirantu, tais pačiais metais įstojo į Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Statybos fakulteto Architektūros skyrių. Kartu su kitais studentais architektais įsĳungė į Lietuvos Aktyvistų Fronto veiklą, priklausė studentų ateitininkų technikų „Grandies“ korporacijai. 1941 m. gegužės mėn. suimtas, bet 1941 m. birželio 23 d. prasidėjus TSRS-Vokietijos karui iš Kauno kalėjimo išsivadavo. Birželio sukilimo dalyvis.
Birutė Savickaitė-Janonienė
Birutė Savickaitė-Janonienė (g. 1959 m. birželio 27 d. Šiauliuose) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.
Kerbedžiai
Kerbedžiais vadinami du kaimai Šilalės rajone:
Birutė Savickaitė-Janonienė
Biografija
1983–1988 m. Šiaulių miesto kultūros rūmų dainų ir šokių liaudies ansamblio „Jovaras“ meno vadovė. Ansamblis 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurso laureatas, koncertavo Čekoslovakijoje, Estijoje. 1983–1990 m. Šiaulių respublikinės ligoninės moterų choro meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvą išmokė namaža kūrinių ir dažnai koncertavo, parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei ir 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei. 1984–1986 m. Šiaulių trikotažo fabriko „Verpstas" moterų choro vadovė.
Nuo 1983 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. universitetas) Muzikos katedros asistentė, nuo 1993 m. vyr. asistentė. 1988–1993 m. instituto liaudiškos muzikos ansamblio „Saulė“ vokalinės grupės vadovė – koncertavo Lenkijoje ir Vengrijoje, dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose Švedijoje.
Estų kalba
Valstybinė kalba
Dėl sovietinių imigrantų grįžimo į savo kilmės šalis estų dalis Estijoje vėl viršijo 70%. Kaip ir Latvijoje, šiandien daugelis Estijoje likusių ne estų tautybės žmonių išmoko estų kalbą; 2000 m. surašymo duomenimis, apie 40% jų mokėjo estų kalbą.
Bronius Barzdžiukas
Biografija
Lietuvos architektų sąjungos narys.
Birutė Savickaitė-Janonienė
Biografija
B. Janonienė – Šiaulių miesto dainų švenčių dirigentė, įvairių kultūrinių renginių organizatorė ir režisierė.
Estų kalba
Raštas
Estų kalbos abėcėlė paremta modifikuotu lotynišku raidynu.
Raidės C, Q, W, X, Y naudojamos tik svetimų kalbų vardams, pavardėms ar pavadinimams užrašyti. Raidės F, Š, Z ir Ž sutinkamos tik skoliniuose. Raidė Õ tariama kaip tarpinis garsas tarp lietuvių y ir prancūzų uždarojo o. Raidė Ä tariama kaip lietuvių kalboje e, Ö – kaip lietuvių kalboje io, Ü – kaip iu.
Estų kalbos tarmės
Estų kalbą galima skirstyti į dvi nemažai skirtumų turinčias tarmes
Šiaurės estų
Pietų estų