cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kupiškio sinagoga
Kupiškio sinagoga – pastatas Kupiškio mieste, buvusi sinagoga adresu L. Stuokos-Gucevičiaus a. 3a. Joje dabar veikia Kupiškio viešoji biblioteka. Viena iš buvusių kelių Kupiškio sinagogų, buvusių šalia L. Stuokos-Gucevičiaus aikštės – vasarinė, skirta iškilmingoms progoms, statyta baroko epochoje.
Istorija
1682 m. vyskupas Mikalojus Pacas Kupiškio žydams leido statyti sinagogą. XX a. tarpukariu mieste buvo trys sinagogos – Kupiškio didieji maldos namai, maldos namai „Chasidim“ ir Kupiškio žydų sinagoga. Šiaurinėje pusėje buvo Didžioji sinagoga (dabar viešoji biblioteka), lygiagrečiai jai – pietinė arba Mažoji sinagoga, tarp jų, vakarų pusėje, – chasidų maldos namai. Šiuo metu tėra išlikęs vienas sinagogos pastatas, kuris 1984 m. atiteko bibliotekai. 2016 m. pradėta viešosios bibliotekos pastato renovacija.
Košigaja
Košigaja  – miestas Japonijoje, Honšiū salos rytuose, Saitamos prefektūroje, 30 km į šiaurę nuo Tokijo, prie Motoaros upės, priklauso Tokijo aglomeracijai. Stotis prie geležinkelio į Tokiją. Mašinų gamyba, chemijos, odos pramonė. Persikų, ryžių, daržovių, gėlių auginimo regiono prekybinis centras. Garsėja tradicinių japoniškų lėlių darumų gamyba. Veikia universitetas (įkurtas 1976 m.), Hisaidzu šventykla (VII a.).
Istorija
Košigaja iškilo Edo laikotarpiu. Miestas kurį laiką buvo Tokugavos šiogūno rezidencija, po to, kai 1657 m. Didysis Meirekio gaisras nuniokojo Edo pilį. Košigaja, kaip miestas, oficialiai sudaryta 1958 m.
Pakiršinėlis
Pakiršinėlis – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Palonų, prie Kiršino upės.
Mistelbachas
Mistelbachas (, pilnas pav. Mistelbach an der Zaya) – miestelis Žemutinės Austrijos žemėje, šiaurės rytų Austrijoje. Nutolęs 40 km į šiaurės rytus nuo Vienos, maždaug 30 km nuo Čekijos bei Slovakijos pasienių. Sudarytas iš aštuonių savivaldybių. Populiacija – 11 314 žmonių (2016 m. sausio 1 d. duomenys).
Pirmą kartą paminėtas apie 1130 m. 1372 m. suteiktos teisės prekybai mieste. 1874 m. liepos 5 d. suteiktos miesto teisės. XIX a. nutiesta geležinkelio linija.
Aleksandras Kristupas Naruševičius
Aleksandras Kristupas Naruševičius (, g. po 1616 m. – 1668 m. birželio 21 d.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos diplomatas, valstybės veikėjas.
Mistelbachas
Mistelbache yra kelios pradinės bei profesinės mokyklos, taip pat gotikinė bažnyčia (statyta maždaug 1500 m.), barokinė pilis, vienuolynas, keli muziejai, rotušė, kt.
Aleksandras Kristupas Naruševičius
Biografija
Kilęs iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų Naruševičių giminės. Tėvas Kristupas Naruševičius, brolis Stanislovas Kristupas Naruševičius (m. 1650 m.). Uošvis – Lietuvos didysis etmonas Povilas Jonas Sapiega (1609–1665 m.)
Studijavo Ingolštato, Paduvos, Bolonijos universitetuose. Nuo 1646 m. Lydos seniūnas, nuo 1654 m. Lietuvos didysis raštininkas, nuo 1658 m. Lietuvos pakancleris. 1647 m., 1648 m., 1654 m., 1655 m., 1666 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Seimų atstovas. dalyvavo 1664–1665 m. Gardino konvokacijoje. Per 1655–1660 m. I Šiaurės karą 1655 m. su kitais dalyvavo derybose su Švedijos karaliumi Karoliu X Gustavu, 1659–1660 m. su Rusija Maskvoje.
Šeima
Aleksandras Kristupas Naruševičius vedė Teodorą Sapiegaitę, Lietuvos didžiojo etmono Povilo Jono Sapiegos ir Anos Barboros Kopec dukterį. Vaikai:
Pakleviai
Pakleviai – viensėdis Elektrėnų savivaldybėje, 8 km nuo Laičių.
Babtų valsčius
Babtų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio Lietuvos teritorijoje. Centras – Babtai.
Istorija
Valsčius įkurtas carmečiu 1861 m. Kauno gubernijoje, didžiąją laiko dalį priklausė Kauno apskričiai. 1923 m. jame buvo 879 ūkiai, 59 gyvenamosios vietovės. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Kėdainių rajonui (1 apylinkė), Vilijampolės rajonui (5 apylinkės) ir Vilkijos rajonui (4 apylinkės).
Gyvenvietės
1934 m. valsčiuje buvę kaimai:
Berazveča
Berazveča (arba Berezvečė, ) – gyvenvietė šiaurės Baltarusijoje, šiaurinė Gluboko miesto dalis.
Istorija
Minima kaip miestelis nuo 1519 m. 1637 m. įkurta bažnyčia, 1643 m. – bazilijonų vienuolynas, buvo bajorų vaikų mokykla. XIX a. buvo atskiras miestelis, seniūnijos centras Dysnos apskrities Gluboko valsčiuje. XIX–XX a. sandūroje nutiestas Švenčionėlių–Berezvečės siaurasis geležinkelis.
1941 m. birželį sovietų NKVD čia atliko politinių kalinių žudynes. XX a. Berazveča buvo prijungta prie Gluboko miesto.
Verdeliškiai
Verdeliškiai, Vėdariai (, nuo 1938 m. Werden) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 19 km į vakarus nuo Pilkalnio, 17 km į šiaurę nuo Gumbinės, prie Eimenio.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Verdeliškių kaimo bendruomenė 1936 m. Minimi nuo 1590 m. Wedern, Weedern, Werdelischken, Werdeliszken pavadinimais. Po 1709–1711 m. maro į kaimą atkelta kolonistų: 1736 m. Verdeliškiuose gyveno 5 zalcburgiečių ir 2 lietuvių šeimos. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas ir zalcburgiečių kolonija su 8 ugniakurais, 1823 m. – mišrusis 7 sodybų kaimas su 43 gyventojais. 1854 m. Verdeliškiuose buvo 8 gyvenamieji pastatai ir 50 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Malviško valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai. 1857 m. prie kaimo prijungtas nedidelis Rozenfeldės dvaras.
Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Gusevo rajono Kubanovkos kaimo gyvenvietei.
Rozenfeldė
Rozenfeldės (Rosenfelde) dvaro sodyba stovėjo apie 1,5 km į šiaurę nuo kaimo branduolio, Eimenio kairiajame krante. 1823 m. Rozenfeldėje buvo 6, 1905 m. – 11 gyventojų. Netoli sodybos buvo vėjo malūnas.
Babrauščina
Babrauščina (arba Babruiščina) vadinamos Baltarusijos gyvenvietės Vitebsko srityje:
Baltabrastis
Baltabrastis – buvusi gyvenvietė šiaurės Baltarusijoje, 5 km nuo Jodų.
Istorija
XIX a. minima kaip miestelis Dysnos apskrityje, kuriame buvo 42 gyventojai. Jį valdė Lopacinskiai, gyvenvietė priklausė Jodų valsčiui.
Alpensijos kurortas
thumb|Naktinis slidinėjimas Alpensijos kurorte. Alpensijos kurortas – pramoginio slidinėjimo kurortas Pjončano apskrityje, Pietų Korėjoje. Įkurtas šalia Tegvalijongo miestelio ir Jongpjongo kurorto.
Alpensijos kurortą sudaro šeši šlaitai slidinėjimui ir snieglenčių sportui. Kurortas ir viešbučiai jame veikia ištisus metus.
Istorija
2003 m. paskelbti planai įkurti Alpensijos kurortą. Panaudotos anksčiau žemės ūkiui taikytos žemės, kuriose daugiausiai augintos bulvės. 2011 m. kurortas oficialiai atidarytas.
2012 m. paskelbta apie kurorto finansinius sunkumus ir galimą bankrotą kuomet kurortas patyrė 55 mln. $ metinį nuostolį.
2018 m. olimpiada
Alpensijos kurortas pasirinktas 2018 m. žiemos olimpinių žaidynių ir parolimpinių žaidynių pagrindine varžybų vieta. Kurorte pastatytas olimpinis miestelis ir keturi sporto centrai:
Pakliaupis
Pakliaupis – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Laižuvos.
Lietuvos sporto žurnalistų federacija
Lietuvos sporto žurnalistų federacija (LŽSF) – profesinė kūrybinė sporto organizacija, vienijanti spaudos, televizijos ir radijo, interneto portalų žurnalistus, fotografus, operatorius bei viešųjų ryšių specialistus, dirbančius sporto srityje. Būstinė Vilniuje.
Istorija
1957 m. įkurta kaip Sporto žurnalistų sekcija (pirmininkas Algimantas Litvaitis) prie Lietuvos žurnalistų sąjungos.
1958 m. tapo savarankiška organizacija.
Nuo 1993 m. Tarptautinės sporto žurnalistų asociacijos (, AIPS), nuo 1996 m. Lietuvos sporto federacijų sąjungos (LSFS) narė.
2007 m. turėjo 80 narių.
Veikla
Veiklą koordinuoja prezidiumas, renkamas kas ketveri metai. Rengia sporto žurnalistų kūrybinius konkursus, renka metų sportininkus, komandas ir trenerius, palaiko ryšius su Lietuvos ir užsienio sporto organizacijomis, organizuoja renginius Spaudos atgavimo kalbos ir knygos dienos (gegužės 7 d.) ir Tarptautinės sporto žurnalistų dienos (liepos 2 d.) proga, seminarus ir įvairių sporto šakų varžybas.
2005 m. įsteigtos Aleksandro Krukausko ir Romos Grinbergienės, 2014 m. – Vytauto ir Vytauto V. Saulių, 2016 m. – Vytauto Gudelio, o 2018 m. – Mindaugo Baryso premijos.
Arkties tautos
Arkties tautos – tautos, gyvenančios Arktyje ir palei Arktį (Šiaurės Azijos ir Šiaurės Amerikos tundroje). Tai čiukčiai, koriakai, jukagyrai, itelmenai, kamčiadalai, aleutai, eskimai. Kai kada Arkties tautomis vadinamos Rusijos tundros ir taigos vakarinių sričių tautos – nencai, encai, nganasanai, šiaurės jakutai, evenkai ir evenai. Seniau Arkties tautos dar vadintos hiperborėjais.
Lietuvos ir Maltos santykiai
Lietuvos ir Maltos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Maltos.
Maltos nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugpjūčio 26 d. Diplomatiniai santykiai užmegzti 1994 m. vasario 7 d.
Maltoje veikia Maltos lietuvių bendruomenė, 2017 m. gyveno 44 Lietuvos piliečiai. Tuo tarpu Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno 15 Maltos piliečių.
Abi šalys yra ES, eurozonos narės.
Lietuvai atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Romoje. Maltai Lietuvoje atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Varšuvoje. Vilniuje veikia Maltos Respublikos garbės konsulatas, Birkirkaroje – Lietuvos garbės konsulatas.
Santykių istorija
Tarpukariu diplomatinių santykiai tarp dviejų valstybių užmegzti nebuvo. Lietuvą okupavus SSRS, Malta laikėsi tyliosios nepripažinimo politikos, t. y., nepripažino Baltijos valstybių SSRS dalimi, bet vengė deklaruoti oficialią poziciją.
Diplomatiniai santykiai užmegzti 1994 m. 2012 m. gegužę pradėti organizuoti tiesioginiai skrydžiai iš Kauno į Valetą. Tarp Maltos ir Lietuvos pasirašyta sutartis dėl vizų režimo panaikinimo (1995 m.) ir sutartis dėl pajamų dvigubo apmokestinimo išvengimo ir pajamų mokesčių slėpimo prevencijos (2001 m.)
Įvyko du aukščiausio lygio vizitai. 2012 m. gegužės 29 d. į Lietuvą valstybinio vizito atvyko Maltos prezidentas George Abela, o 2017 m. vasario 2-3 d. Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė su darbo vizitu lankėsi Maltoje.
Švietimo, mokslo, sporto ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Maltos meno ir kultūros festivalyhe „Notte Bianca“ („Baltoji naktis“) pasirodymus surengė Vilniaus universiteto tautinis ansamblis „Ratilio“ (vadovė M. Ričkutė) kartu su Vilniaus mokytojų namų liaudies šokių kolektyvu „Šoktinis“ (vadovė A. Lomsargė).
Lietuvos ir Maltos vyrų futbolo rinktinės iki 2021 m. gruodžio yra tarpusavyje sužaidusios penkerias rungtynes, kurių dvi laimėjo Lietuvos rinktinė, vienerias laimėjo Maltos rinktinė, o dar dvejos baigėsi lygiosiomis.
Ekonominiai santykiai
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Maltos siekė 9,7 mln. eurų, o Malta buvo 89-a pagal prekybos apimtis Lietuvos prekybos partnerė.
Prekybos balanse vyrauja eksportas iš Lietuvos į Maltą.
Pagal tiesioginių užsienio investicijų Lietuvoje dydį Malta yra 29-a (investicijos siekia 47,67 mln. eurų). Savo ruožtu Lietuvos tiesioginių investicijų dydis Maltoje 2020 m. buvo 3,24 mln. eurų (34-a vieta pagal apimtį).
Pasiuntiniai Lietuvai
Sąrašas nėra baigtinis
Lietuvos ordinų kavalieriai Maltos piliečiai
Lietuvos valstybiniu apdovanojimu apdovanotas vienas Maltos pilietis:
Taip pat 2012 m. Dalia Grybauskaitė buvo apdovanota Maltos „Xirka gieh ir-Repubblika" ordinu.
Limšius
Intakai: Juodupis, Dūmė (kairieji), Vaja (dešinysis).
Aukštupio vaga vietomis ištiesinta, kitur – labai vingiuota. Prie Limšiaus įsikūrę kaimai: Kovaičiai, Joniliškės, Pridotkai, Palimšiai, Avinėliai, Mediniai Strėvininkai, Bundiškės, Zauliškės.
Vandenvardis Limšiùs kildinamas iš žodžių limti („linkti, svirti“), limus („kuris moka prisitaikyti, įtikti“).
Keslerio sindromas
Keslerio sindromas – hipotetinis scenarijus, kuomet objektų tankis žemoje orbitoje aplink Žemę dėl kosmoso užterštumo padidėja iki tiek, kad susidūrimai tarp objektų galėtų sukelti kaskadinį efektą, savo ruožtu sugeneruosiantį kosminių šiukšlių lauką, kuris padidintų tolimesnių susidūrimų tikimybę. Viena iš pasekmių yra ta, kad toks orbitoje susidaręs kosminių šiukšlių laukas galėtų nulemti, kad kosminė erdvė taptų visiškai netinkama praktiniam panaudojimui. Pirmą kartą tokį scenarijų išsamiai aprašė NASA konsultantas Donald J. Kessler.
Rimtumas
Keslerio sindromo klastingumas slypi „domino efekte“. Dviejų pakankamai didelių objektų susidūrimas sukeltų daugybę naujų nuolaužų. Kiekviena iš šių nuolaužų savo ruožtu susidurtų su kitomis nuolaužomis, kas sukurtų vis naujų nuolaužų atsiradimo „grandininę reakciją“. Įvykus pakankamai dideliam susidūrimui ar sprogimui (pvz., susidūrus nebenaudojamam palydovui su kosmine stotimi arba sunaikinus objektą balistine raketa), susidariusių naujų nuolaužų lavina galėtų paversti šalia Žemės esančią erdvę visiškai netinkama skraidyti.
Kosminių atliekų susidarymas ir problemos sprendimas
Kosminėmis atliekomis tampa orbitose skrieti paliktos panaudotos kosminių raketų pakopos, raketinio kuro talpyklos, nebenaudojami dirbtiniai palydovai, kosminiai zondai ir kiti kosminiai aparatai ar jų dalys, keliantys potencialiai pavojingą susidūrimo su naujai į orbitą paleistais objektais riziką.
Laimei dauguma šių objektų sklando žemose orbitose aplink Žemę ir palaipsniui krisdami atmosferon nekelia didelio susidūrimo pavojaus su, pavyzdžiui, žemesniame aukštyje skraidančiais orlaiviais, nes praranda greitį, o kartu ir kinetinę energiją, o vėliau, kaip taisyklė, paprastai sudega tankiuose atmosferos sluoksniuose.
Aukštyje, kur suirimo dėl susidarančio karščio neriant atmosfera žemyn tikimybė menka (t. y. nuo 700 iki 1000 kilometrų), kosminių atliekų gyvavimo laikas pailgėja. Dėl silpnos atmosferos, saulės vėjo ir mėnulio traukos tokių objektų orbitinės trajektorijos gali palaipsniui mažėti, tačiau tai gali užtrukti daugiau nei tūkstantį metų.
Siūloma jau projektuojant palydovus ir raketų pakopas pasirūpinti jų pašalinimu iš orbitos. Kaip vienas tokių sprendimo būdų yra objektuose montuoti greičio stabdymo tankiuose atmosferos sluoksniuose įtaisus, dėl kurių objektai krisdami žemėn sudegtų nepalikdami pavojingų didelių dalių. Kitas – nebenaudojamų objektų nukreipimas į vadinamąsias „laidojimo orbitas“.
Babruiščina
Babruiščina – kaimas šiaurės Baltarusijoje, 7 km į pietvakarius nuo Psujos.
Istorija
XIX a. minima kaip miestelis ir dvaras Dysnos apskrityje Prazarokų valsčiuje.
Keslerio sindromas
Kosminių atliekų susidarymas ir problemos sprendimas
Taip pat kuriami eksperimentiniai metodai pakeisti kosminių atliekų orbitas, pavyzdžiui, pasitelkiant galingą antžeminį nuolatinių bangų lazerį arba kosminį lazerį.
1964 m. AFC Azijos taurė
'''1964 m. AFC Azijos taurė''' – trečiasis AFC Azijos taurės turnyras, 1964 m. gegužės 26 – birželio 3 d. vykęs Izraelyje, kuris tuomet priklausė AFC. Turnyre dalyvavo 4 komandos, kurios varžėsi grupės turnyre. Čempionais pirmą ir vienintelį kartą tapo šeimininkai Izraelio futbolininkai.
Stadionai
Čempionato varžybos vyko 4 Izraelio stadionuose.
Atranka
Atrankoje į čempionatą ruošėsi dalyvauti 17 AFC narių, bet dauguma prieš atranką pasitraukė. Pietų Korėja ir Indija, susidarius tokiai padėčiai, pateko tiesiogiai, o dar 4 komandos grūmėsi atrankos turnyre, kurį laimėjo Honkongas. Izraelis kaip šeimininkai pateko be atrankos.
Jableh SC
„Jableh Sports Club“ ({{ar| ???}) – Sirijos futbolo klubas iš Džebos.
Namų arena yra Al-Baath stadionas, kurio talpa 10 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Futbolo komanda 4 k. tapo šalies čempionais. (1987, 1988, 1989, 2000 m.)
Iškovojo šalies futbolo taurę. (1999 m.)
Alpensijos šuolių su slidėmis centras
Alpensijos šuolių su slidėmis centras  – šuolių su slidėmis kompleksas Alpensijos kurorte, Pjončano apskrityje Pietų Korėjoje. 2018 m. žiemos olimpinių žaidynių trasa šuolių su slidėmis, snieglenčių sporto ir šiaurės dvikovės varžyboms.
Vasaros sezono metu kompleksas naudojamas kaip futbolo stadionas.
Paklibakiai
Paklibakiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Šaukėnų.
Alpensijos šuolių su slidėmis centras
Istorija
2007 m. lapkritį pradėtos projekto pirmojo etapo statybos. 2015–2017 m. vyko komplekso projekto antrojo etapo statybos darbai.
Glantraeth FC
Glantraeth FC – Velso futbolo klubas iš Bodorgano, esančio Anglesio saloje.
Istorija
Įkurtas 1984 m. Yra žaidę Cymru Alliance lygoje, tačiau neįsitvirtino. Dabar dėmesį skiria vaikų ir jaunimo ugdymui.
2001/2002 m. sezone sudarė jungtinę komandą su kaimynais Llangefni Town FC ir dalyvavo Cymru Alliance lygoje. Tą sezoną jungtinė komanda užėmė antrą vietą pirmenybėse.
2002/2003 m. sezone dar kartą dalyvavo jungtinė komanda. Šį kartą užėmė ketvirtą vietą. Po šio sezono vėl dalyvavo dvi atskiros komandos.
Klubo garbės prezidente tapo žinoma aktorė Naomė Vots.
Sezonai
Šaltinis:
Daučkėnų dvaras
Daučkėnų dvaras - Daučkėnuose, Pasvalio rajone, Krinčino seniūnijoje, nuo Pasvalio 20 km į šiaurės rytus. Prie Upytės upelio, važiuojant iš Gulbinėnų link Gulbinų (Biržų r.).
Daniūnų dvaras
Daniūnų dvaras – dvaras Daniūnuose, Pasvalio rajone, Krinčino seniūnijoje. Dvaro sodybos fragmentai 11 km į šiaurės rytus nuo Pasvalio, prie kelio Pasvalys–Biržai, Tatulos dešiniajame krante.
Daučkėnų dvaras
Dvaro sodyba kūrėsi XIX a. antroje pusėje – XX a. pradžioje.
Daniūnų dvaras
Dvaras priklausė neturtingų bajorų šeimai Anusavičiams. Čia gimė ir mirė poetas Julius Anusavičius (Hanusovičius) (1832–1907), Aktyviai dalyvavo 1863 m. sukilime, už tai ištremtas į Sibirą. Grįžo iš tremties apie 1890 m. Dvarelyje iki 1941 m. gyveno poeto brolio šeima. Poetas palaidotas gretimo Daumėnų kaimo kapinaitėse.
Likę dvaro pastatai: dvaro gyvenamasis namas, tvartas, svirnas, malūnas.
Daučkėnų dvaras
Dvaro sodybos fragmentai: vienaaukščiai mūriniai rūmai su mezoninu centre, kurį dengia klasicistinis keturių kolonų portikas, kelių ūkinių pastatų liekanos.
Rūmai ant akmeninių mūrinių pamatų, sienos tinkuotos, baltai dažytos. Buvę dvaro savininkai Verbutas ir Šepetys. Greta buvęs didelis sodas – sunykęs.
Lietuvos statybininkų asociacija
Veikla
Lietuvos statybininkų asociacija padeda bendrovėms spręsti ekonominius, juridinius, finansinius klausimus, bendradarbiauja su valdžios ir valdymo institucijomis, Lietuvos pramonininkų konfederacija (jai priklauso), dalyvauja rengiant teisės aktus ir reglamentus, inicijuoja verslui palankių įstatymų, nutarimų ir reglamentų rengimą, padeda ieškoti rinkų Lietuvoje ir užsienyje, organizuoja Lietuvos ir tarptautines parodas.
Asociacija vienija virš 160 atestuotų bendrovių ir organizacijų. Aukščiausias valdymo organas – visuotinis narių susirinkimas, jis keičia asociacijos įstatus, ketveriems metams renka ir atšaukia prezidiumą, nustato narių stojamųjų įnašų ir mokesčių dydį, tvirtina metinę finansinę atskaitomybę, priima sprendimus dėl asociacijos pertvarkymo. Asociacija bendradarbiauja su Vokietijos ir Latvijos statybos asociacijomis, Prancūzijos statybos federacija, Lenkijos statybos rūmais ir kt. valstybių panašiomis organizacijomis.
Prezidentas nuo 2013 m. Dalius Gedvilas.
Kurtis Kraft
thumb|right|200px|[[1955 m. Formulės 1 sezonas|1955 m. Kurtis Kraft bolidas]] Kurtis Kraft - buvusi Formulės 1 ekipa iš JAV. Lenktynėse ji dalyvaudavo tik Indianapolis 500 trasoje, tad nuo 1950 m. iki 1960 m. kasmet sudalyvaudavo tik vieneriose Formulės 1 lenktynėse. Per šiuos sezonus ekipa sugebėjo laimėti 4 lenktynes.
Ekipai vadovavo jos įkūrėjas amerikietis Frank Kurtis.
Dungčenas
miniatiūra|250px|right|Pučiami dungčenai poroje
Dungčenas, Tibeto ragas (, Vailis dung chen) – ilgas (iki 1,5-3,5 m), surenkamas iš kelių dalių, metalinis (varis, žalvaris, sidabras) pučiamasis instrumentas, plačiai naudojamas Tibeto ir Mongolijos budizmo ceremonijų metu. Tai labiausiai paplitęs instrumentas tibetiečių budistų kultūroje. Dažniausiai pučiamas porose ar grupėse. Eitynių metu neapseinama be pagalbininko, padedančio pernešti instrumentą.
Pasak žymaus amerikiečių budisto Tsultrim Allione, „šio instrumento skleidžiamas gilus ir ilgas garsas nukelia klausytoją kažkur anapus aukščiausių Himalajų viršūnių ir tuo pačiu metu grąžina atgal į savo motinos įsčias“.
Paliepių dvaras
Paliepių dvaras (Paliepiai) – buvusi dvaro sodyba tarp Šušvės ir Nevėžio upių (netoli jų santakos), dabartiniame Paliepiukų kaime, Kėdainių rajono savivaldybėje, Kauno apskrityje, 1,5 km į rytus nuo Kampų II.
Dvaro pastatai neišlikę. Gretimai esantis Šušvės slėnis paskelbtas Šušvės kraštovaizdžio draustiniu.
Pavadinimo kilmė
XVIII a. ir XIX a. dokumentuose dvaras įvardijamas kaip Polepie. Pavadinimo kilmė lietuviška, reiškia „po liepomis“ – teritorija apsodinta liepomis. Lietuvoje yra daugiau nei tuzinas kaimų ir dvarų įvardijamų Paliepiais.
Istorija
miniatiūra|290px|right|Šušvės ir Nevėžio santaka. miniatiūra|290px|right|Paliepių dvaras 1916 m. pavasarį po remonto.
Paliepių dvaras, esantis Vilkijos paviete, pirmą kartą minimas 1706 m. datuotame Kristupo Daugirdo, Gulbės herbo bajoro, testamente. Kristupas Daugirdas (1655–1717), Povilo sūnus, šiuo testamentu užrašė savo keturiems sūnums dvarus bei žemes Bernatoniuose, Kampuose, Paliepiuose ir Kudrėnuose. Vyriausiasis sūnus Kristupas Kristupaitis Daugirdas (g. apie 1678 m.) po tėvo mirties 1717 m. paveldėjo Paliepius ir Kampus. Iš testamento teksto paaiškėja, jog Daugirdams Paliepiai ir Kampai atiteko kraičiu po Kristupo ir Reginos Eigirdaitės santuokos, įvykusios 1677 m. Josvainiuose. Iki tos datos Paliepių ir Kampų savininku buvo Reginos tėvas Kristupas Eigirdas (g. apie 1620 m).
Kristupas Kristupaitis Daugirdas turėjo tik vieną sūnų Mykolą, kuris nepaliko palikuonių. Tad Paliepiai ir Kampai vėliau (po 1770 m.) atiteko jo jaunesniojo brolio, Samuelio Kristupačio, palikuoniams. XIX a. pr. Paliepius valdė Vincentas Juozapaitis Daugirdas, kuris mirė apie 1825 m. nepalikęs palikuonių. Paliepiai teko jo brolio, Stanislovo Daugirdo, Žemaitijos tijūno, sūnui Juozapui.
Juozapas Daugirdas (1803–1871) buvo Vilniaus gubernijos teisėju, paskutiniu Kauno apskrities ir Kauno gubernijos bajorų vadovu (maršalka). Paliepiuose jis apsigyveno po vedybų su Elvyra Elžbieta Zenefelt-Gadonaite; pora vaikų neturėjo. Juozapas Daugirdas labai pelningai ūkininkavo dvarui priklausiusiose žemėse. Juozapas Daugirdas mirė 1871 m. savo namuose, Paliepių dvare. Pagal Juozapo Daugirdo pageidavimą, testamentas įsigaliojo tik 1899 m. – po jo žmonos mirties. Remiantis šiuo testamentu visą Juozapo Daugirdo turtą turėjo paveldėti brolio Tado sūnus Stanislovas. Tačiau Elvyra Daugirdienė gyveno ilgiau negu sūnėnas, tad Paliepius paveldėjo brolio Tado anūkas – Stasys Daugirdas, Mykolo sūnus, archeologo ir dailininko Tado Daugirdo jaunesnysis brolis.
Stasys Daugirdas (1854–1925) Paliepiuose ėmėsi įvairių naujovių, tobulino ūkininkavimo metodus, iš dalies perstatė gyvenamąjį namą, nuosekliai kontroliavo dvaro buhalteriją ir ekonomiką. 1915-1916 m. paliepių dvaras buvo suremontuoti, pakeistas medinis dvaro stogas į skardinį, padidinti antrame aukšė esantys miegamieji kambariai, sutvarkyta dvaro aplinka, pasodinti nauji medžiai. Apylinkėse Stasys Daugirdas išgarsėjo kaip geras ūkininkas. Vienas jo atradimų buvo arkliu traukiamos šakės, kuriomis pievoje buvo galima greitu būdu suversti nupjautą šieną į kupetas. Senatvėje Stasys Daugirdas apleido ūkininkavimą, pastatai reikalavo remonto.
1925 m. Paliepius paveldėjo Stasio Daugirdo duktė Kristina ir jos vyras, Lietuvos susisiekimo ministras Benediktas Tomaševičius. Tuo metu dvarui kartu su kultūriniu ūkiu priklausė ir 220 ha ariamos žemės. Benediktas Tomaševičius gyveno ir dirbo Kaune, į Paliepius atvažiuodavo savaitgaliais, ūkio išlaikymui skirdavo pusę savo atlyginimo. Tačiau keletą metų Paliepių ūkis buvo nuostolingas, daug investicijų reikalavo kumečių namų remontas, nuolatinės bėdos pagrindiniame dvare. Padėtis pasikeitė 1939 m., kai Benediktas Tomaševičius išėjo į pensiją ir nuolat apsigyveno Paliepiuose, visas savo jėgas paskyrė ūkininkavimui. Ūkyje buvo įsigytas traktorius, motorinė kuliamoji mašina. B. Tomaševičius, būdamas aukštos kvalifikacijos elektros inžinierius, prie dvaro įrengė vėjo energijos elektros generatorių, pastatuose įrengė elektros apšvietimą. 1939 metais rinkoje pakilo žemės ūkio produktų kainos, ir tai buvo pirmi pelningi metai Paliepių ūkyje, po nuostolingų dešimtmečių. Iš gauto metų pelno B. Tomaševičius pirko statybinių medžiagų naujiems gyvenamiems namams, skirtiems kumečiams, pastatyti.
Pastatai
Paliepių sodyba buvo erdvi, sklypas apėmė 5 ha žemės.
Paliepių dvaro gyvenamasis pastatas buvo rąstinis, vieno pagrindinio aukšto, priekiniame fasade medinis keturių kolonų portikas; užpakalinio fasado centre įstiklintas priebutis, lydintis į sodą. Pastatą dengė aukštas kraiginis stogas, kuriame dar per du aukštus buvo įrengtos patalpos. Pastato pamatai sumūryti XVII a., tačiau medinė dalis buvo modernizuota XIX a. pabaigoje ir XX a. pirmame dešimtmetyje.
Pastato pirmo pagrindinio aukšto centrinėje dalyje buvo du salionai, sujungti plačia arka, vienas salionas įrengtas dominuojančia raudona spalva, kitas – žalia spalva. Taip pat pagrindiniame aukšte buvo erdvus valgomasis, virtuvė, darbo kabinetas ir trys prašmatnūs miegamieji kambariai. Visuose pirmojo aukšto kambariuose grindys buvo išklotos mediniu parketu. Iš valgomojo į kitus kambarius vedė ilgas tamsus koridorius, palei jo sienas buvo išdėstytos knygų lentynos, drabužių spintos. Už vienos spintos buvo įrengtas slaptas kambarys, nuo gaisro apsaugotas metalo plokštėmis, su rakinamomis geležinėmis durimis. Šiame kambaryje buvo saugomas Juozapo Daugirdo rankraščių archyvas, šeimos dokumentai, brangenybės.
Antrajame aukše, pastogėje, buvo įrengti keletas miegamųjų ir du maži „salkomis“ vadinami kambarėliai. Pastogės viršutinė dalis, arba trečias aukštas, buvo skirti nenaudojamų daiktų sandeliavimui, ten buvo laikomi seni baldai, vaikų žaislai, išaugtiniai drabužiai ir kt.
Namo vienoje pusėje buvo privažiuojamasis kiemas, kitoje – maždaug 1 ha pagrindinis sodas. Sode augo įvairių rūšių vaismedžiai, vaiskrūmiai, sodo galas apsodintas šermukšniais, už kurių buvo senų liepų alėja ir altana su įtaisais hamakams pasikabinti. Kampe sodo būta kūdros, šalia jos, netoli namo, Marijos statula.
Virtuvė buvo pirmame aukšte. Šalia virtuvės skiedrynas, ledainė (ledo rūsys), rūkykla su bokšteliu, ant kurio viršaus buvo skardinė vėliavėlė-vėjarodė; toliau vištidė ir sarginių šunų būdos. XX a. pradžioje dar buvo išlikę skiedryną supusios seno mūro sienos likučiai. Kadaise tokia siena supo visą Paliepių dvaro sodybą. Pagal Daugirdų šeimos legendą, ši siena buvo pastatyta apsisaugoti nuo vilkų ir nuo kaimynų Zabielų.
Nevėžio slėnio šlaite buvo dar vienas vaismedžių ir bičių avilių sodas. Sodo gale buvo medinis vasarnamis, skirtas vasarojantiems nuomininkams apgyvendinti.
Pagrindinis medinis kumečių gyvenamasis namas su ūkiniu pastatu stovėjo arčiau Nevėžio slėnio. Antras kumečių medinis gyvenamasis namas su ūkiniu pastatu stovėjo Paliepių žemės pakraštyje, prie Paliepiukų kaimo.
Alpensijos slidinėjimo lenktynių centras
Alpensijos slidinėjimo lenktynių centras  – slidinėjimo kompleksas Alpensijos kurorte, Pjončano apskrityje, Pietų Korėjoje. 2018 m. žiemos olimpinių žaidynių trasa lygumų slidinėjimo ir šiaurės dvikovės varžyboms.
Istorija
2017 m. vasarį trasoje vyko pasaulio taurės etapas. Tai buvo paskutinis pasirengimas prieš 2018 m. olimpiadą, kuriai slidinėjimo trasą suprojektavo slovėnų dizaineris Uroš Ponikvar.
Milupė
Milupė – upelis Lietuvoje, Sūduvoje, Šakių rajone; Šešupės dešinysis intakas. Prasideda prie Barzdų šiaurinio pakraščio, ties Sabijonais. Teka į pietvakarius daugiausia dirbamais laukais. Įteka Šešupėn 133,9 km nuo jos žiočių, ties Tumpais.
Intakai: Klampupis, Šiekštupis, Vėžupis, Varnupis, Vingrupis, Skriaudupis (dešinieji), Meškinis (kairysis).
Visa vaga ištiesinta. Prie Milupės įsikūrę Žiliai, Žardeliai, Janukiškiai, Stoškai, Tumpai.
Vandenvardis Mi̇̀lupė galimas vesti tiek iš milas („storas veltas audeklas“), tiek iš milti („šildyti įkaitintais akmenimis“).
Lietuvos TSR teatro draugija
Lietuvos TSR teatro draugija – Lietuvos teatro kūrėjų organizacija, veikusi 1947–1987 m. Vilniuje.
Istorija
Turėjo nuo 1958 m. Teatrologų, nuo 1962 m. Scenos veteranų, nuo 1963 m. Režisierių, nuo 1965 m. Meninio žodžio ir kitas sekcijas, skyrius visuose Lietuvos teatruose, Lietuvos Radijo ir televizijos komitete, Lietuvos filharmonijoje ir kitur. Aukščiausia valdymo institucija buvo suvažiavimas, šaukiamas kas 3 metai, tarp suvažiavimų – 1947–1957 m. organizacinis komitetas, nuo 1957 m. – taryba, iš jos narių buvo renkamas prezidiumas.
Lietuvos TSR teatro draugija propagavo teatro meną, rūpinosi teatralų profesionalumu: rengė paskaitas, seminarus, konferencijas, spektaklių aptarimus, festivalius, literatūros vakarus, parodas, koncertus. 1956–1958 m. leido Lietuvos TSR teatrų programas, 1958–1960 m. – tęstinį leidinį „Lietuvos teatrai“, 1962–1977 m. su Lietuvos kompozitorių sąjunga – almanachą „Muzika ir teatras“, 1964–1990 m. – informacinį biuletenį „Teatras“. 1964 m. prie draugijos prijungti Aktorių namai, įkurti 1959 m.
Draugijos tarybos prezidiumo pirmininkai: 1957–1974 m. Jonas Kavaliauskas, 1974–1987 m. – Virgilijus Noreika.
1987 m. draugijos funkcijas perėmė LTSR teatro veikėjų sąjunga, nuo 1989 m. pasivadinusi Lietuvos teatro sąjunga.
Lietuvos TSR valstybinė leidykla
Lietuvos TSR valstybinė leidykla – Lietuvos knygų ir periodinės spaudos leidimo įstaiga, veikusi 1940 m. rugsėjo mėn. – 1941 m. birželio mėn. ir 1944 m. rugpjūčio – gruodžio mėn. Kaune, 1942 m. rugsėjo mėn. – 1944 m. liepos mėn. Maskvoje.
Istorija
Lietuvos TSR valstybinė leidykla įkurta vietoje nacionalizuotų daugiau kaip 40 Lietuvoje veikusių privačių ir visuomeninių organizacijų leidyklų (Spaudos fondas, „Sakalas“, Šv. Kazimiero draugijos, „Dirva“, „Šviesa“ ir kt.) bei spaustuvių („Raidė“, „Varpas“, „Vaizdas“ ir kt.). Turėjo leidybos, 53 prekybos ir gamybos skyrius, filialus rajonuose.
Išleido originalių lietuvių autorių (Juozas Baltušis, Petras Cvirka, Liudas Gira, Julius Janonis, Kostas Korsakas, Salomėja Nėris, Antanas Venclova ir kt.) ir verstinių (Čarlzas Dikensas, Nikolajus Ostrovskis) grožinės literatūros, istorinės politinės tematikos knygų, vadovėlių; iš viso – apie 1200 knygų.
1945 m. vietoje Lietuvos TSR valstybinė leidyklos įsteigtos:
Damaru
Damaru dažniausiai gaminamas iš medžio. Jo didžiausias aukštis gali siekti kiek daugiau už pėdą. Grojama viena ranka. Garsas išgaunamas kamuoliukais, kurie pritvirtinti prie stygos ar odinio šniūro, apvynioto aplink instrumento siaurąją dalį. Taip pat garsą suteikia ir mazgeliai, surišti ant šniūro. Kai grojantysis siūbuoja būgną, naudodamas banguojančius rankų riešų judesius, kamuoliukas (ar kamuoliukai) atsimuša į abi damaru puses.
Dėl savo nedidelių matmenų instrumentas populiarus tarp keliaujančių muzikantų. Taip pat naudojamas Tibeto budizmo praktikoje. Damaru žinomas visame Indijos subkontinente. Tarp šaivizmo pasekėjų jis siejamas su Šivos Nataradžos forma. Keturrankis Nataradža laiko damaru viršutine dešiniąja ranka, kai atlieka savo kosminį Tandavos šokį. Pasak legendos, visų sanskrito garsų ištakos susiję su Šivos grojamo damaru skleidžiamais garsais. Šio būgno gaudesys simbolizuoja pasaulį kuriančių jėgų ritmą, o abi jo pusės įkūnija vyrišką (Linga) ir moterišką (Joni) pradžią. O šių dalių sujungimas yra ta pati vieta, kurioje užsimezga gyvybė.
Gérard de Lairesse
Biografija
Gerardas de Lairesė gimė 1640 m. rugsėjo 11 d. Lježe. Jis buvo antruoju tapytojo Renier de Lairesse (1597−1667) sūnumi. Tikriausiai tapybos mokėsi pas tėvą. Jo ankstyvieji darbai rodo pagrindinio to meto Lježo tapytojo Bertholet Flemal įtaką, kai didelis dėmesys skiriamas klasikinės architektūros aplinkos paveiksluose tiksliam vaizdavimui ir sodrioms spalvoms. Gerardas de Lairesė karjeros pradžioje gaudavo religinių užsakymų. 1664 m. jis turėjo palikti Lježą po nesėkmingos meilės istorijos. Gyveno Hertogenbose, po to Utrechte ir 1665 ar 1666 m. persikėlė į Amsterdamą, tikriausiai dėl ryšių su paveikslų dileriu Gerrit van Uylenburg, kuris išpopuliarino Lairesę. 1667 m. Lairesė tapo Amsterdamo piliečiu. Jis įsitraukė į miesto kultūrinę veiklą, priklausė intelektualų draugijai, kuri žavėjosi Prancūzijos to meto kultūra.
Likusius gyvenimo metus G. de Lairesė sėkmingai skaitė paskaitas iš meno teorijos. Jo sūnūs 1701 m. išleido paskaitų rinkinį Grondlegginge der teekenkunst (Dizaino principai) ir 1707 m. − daug didesnės apimties Her groot schilderboek (Didžioji tapytojų knyga). Šie veikalai buvo išleisti užsienyje ir daug prisidėjo prie klasicizmo principų populiarinimo ir formavimosi Europoje. Nyderlandų realistinius tapytojus (Adrianas van Ostadė, Adrianas Brauveris, Fransas Sneidersas Jaunesnysis) Lairesė laikė vulgariais. Jis iškėlė prancūzų Nikolos Puseno ir Šarlio Le Breno pavyzdžius. Gerardas de Lairesė mirė 1711 m., palaidotas liepos 28 d. Amsterdame. Gyvenimo metu Gerardas de Lairesė buvo vienu iš aukščiausiai vertinamų Europos dailininkų ir išliko populiariu visą XVIII a., kai jo paveikslai buvo parduodami už aukštas kainas. Dailininko autoritetas krito XIX a. išpopuliarėjus realistinei ir impresionistinei dailei.
Tibetietiška virtuvė
Tibeto virtuvė – istoriniame Tibete paplitusi kulinarinių tradicijų visuma, etnininių tibetiečių žemių, taip pat tibetiečių diasporos Indijoje ir Nepale nacionalinė virtuvė, kurią per šimtmečius sukūrė tibetiečiai. Virtuvė atspindi tibetiečių kraštovaizdį, kuriame dominuoja kalnai ir plynaukštės, ir yra šiek tiek paveikta kaimyninių virtuvių, būtent indų ir nepaliečių. Virtuvėje dominuoja makaronai, ožkos, jako mėsa, aviena, koldūnai, sūris (dažnai iš jako ar ožkos pieno), sviestas (jako arba ožkos) ir sriubos.
Grūdai, tradiciškai dažniausiai miežiai, yra pagrindinis tibetiečių maistas. Maistas ir pieno produktai taip pat užima svarbią nišą. Ryžiai auginami tik žemiau esančiuose regionuose pietinėse Tibeto žemėse ir daugiausiai yra importuojami. Daržovės ir vaisiai būdavo retai valgomi centriniame Tibete, nes praktiškai nebuvo sąlygų jų auginti, tačiau šiomis dienomis situacija keičiasi, nes šias kultūras galima užauginti šiltnamiuose. Dėl skirtingų klimatinių sąlygų, priklausomai nuo regiono, Tibeto virtuvė yra labai įvairi.
Gėrimai
Tibetiečiai daug vartoja specifinės arbatos iš jako sviesto. Taip pat kartais geriama ir jazminų arbata.
Alkoholis
Tibetiečių alkoholiniai gėrimai yra šie:
Ingredientai
Tibete miežiai buvo pagrindinis maistas nuo V a. Būtent daugiausiai maitindamiesi šiomis grūdinėmis kultūromis savu laiku tibetiečiai sugebėjo sukurti dideles armijas turinčią civilizaciją. Vienas miežių vartojimo būdų – sutrinti į miltus. Tokie miltai vadinami tsampa ir iki šių dienų plačiai vartojami virtuvėje. Pakepinus ir sumaišius su sviestu ir sviesto arbata suformuojama kietos konsistencijos tešla, iš jos kamuoliukai ir taip valgoma.
Dagilynės dvaras
Dagilynės dvaras – Dagilynėje, Pasvalio rajone, Krinčino seniūnijoje. Dvaro sodyba yra 8 km į šiaurės vakarus 8 km nuo Pasvalio, netoli kelio Pasvalys–Biržai, dešiniajame Tatulos krante.
Dvaro sodyba kūrėsi nuo XIX a. pirmosios pusės, priklausė Kuršo baronų giminei. Tai buvęs Oto von Ropo 315 ha dvaras. Išparceliuotas 1930 m., tačiau centras liko savininkui. Sovietmečiu nacionalizuotas. Pokariu dvaro rūmuose ilgai veikė mokykla.
Buvusio dvaro rūmai (17 m x 12 m) vieno aukšto, su mansarda, pastatas mūrinis, tinkuotas, stogas perdengtas šiferiu. Po rūmais yra rūsys, perdengimai mediniai, supuvę. Prie rūmų pristatytas vieno aukšto mūrinis pastatas (26 m x 10 m), lauko sienos tinkuotos, stogas dengtas šiferiu. Vidaus sienos mūrytos iš nedegtų plytų. Pastato rūsyje buvo įrengta krosnis duonai kepti. Virš vienų durų įmūrytame koklyje iškalta 1836 m. data. Iš šio pastato likę tik griuvėsiai. Šiaurinėje rūmų pusėje pristatytas dviejų aukštų priestatas, kuriame veikė septynmetė, o vėliau aštuonmetė mokykla. Ją uždarius, mokyklos patalpose buvo apgyvendinti žmonės. Centrinių dvaro rūmų būklė iki šių dienų yra patenkinama.
Yra keletas ūkinių dvaro sodybos pastatų – du svirnai, tvartas. Vienas svirnas (13 m x 10 m) yra dviejų aukštų su rūsiu, sienos raudonų plytų, dvišlaitis, raudonų molio čerpių stogas pakeistas šiferiu. Kitas (24 m x 9 m), vieno aukšto, dvišlaitis, raudonų molio čerpių stogas pakeistas šiferiu. Tvartas mūrinis, raudonų plytų, dvišlaičiu šiferio stogu.
Gamybiniai dvaro sodybos pastatai: rūkykla – sienos raudonų plytų, stogas likęs pirminis molinių čerpių, kiauras, nesuremontuotas. Dar buvusi padarginė, kalvė ir raudonų plytų pastatas. Kalvė (10 m x 6 m) – kiek toliau dvaro sodybos, kitame Tatulos krante, sienos raudonų plytų, stogas dvišlaitis, išlikęs raudonų molinių čerpių. Raudonų plytų pastatas – dvišlaičiu stogu. Pasakojama, kad pastate stovėjęs lokomobilis, sukęs svirne įrengtą malūną.
Prie dvaro sodybos buvęs parkas gerokai sunykęs. Auga stambūs beržai, uosiai, ąžuolai, lazdynai yra juodųjų pušų, pensilvaninių uosių, europinis maumedis. Išlikusios liepų alėjos. Pietiniu parko pakraščiu teka Tatulos upė.
Paknituvis
Paknituvis – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Vaiguvos.
Boko Haram
Boko Haram  – islamistų karinė grupuotė, iškilusi 2002 m. Nigerijos šiaurės rytuose.
„Boko Haram“ susikūrė Maiduguryje. Borno valstija buvo alinama skurdo, korupcijos, joje veikė radikalūs pamokslininkai, bendrai buvo tikima, kad Nigerijos pietūs išnaudoja šiaurines provincijas. Šie veiksniai tikriausiai prisidėjo prie Boko Haram ekstremizmo. Kitu požiūriu, Boko Haram buvo paveikti platesnio tarptautinio džihadistų judėjimo, juos rėmė užsienio grupės, ypač iš Alžyro. Boko Haram savo veiklą praplėtė į artimų valstybių pasienio ruožus Nigeryje, Čade, Kamerūne. Etniškai ji labiausiai paplito tarp kanurių.
Oficialiai pasivadinusi „Sunų skelbimo ir kovos grupe“ (JASDJ) tarptautiniu mastu ji geriau žinoma nigeriečių suteiktu pavadinimu „Boko Haram“, kur žodis Boko hausų kalba reiškia vakarietišką švietimo sistemą (iš „knyga“), o Haram – draudimą pagal islamą. Vienas iš pagrindinių grupuotės deklaruojamų tikslų buvo pasipriešinimas vakarietiško švietimo modelio įgyvendinimui, kuris neatitiko islamiškų sunų mokymo. Vienas skiriamųjų „Boko Haram“ bruožų buvo atakos prieš mokyklas, jų griovimas, mokytojų žudynės, vaikų grobimas. Tarptautiniu mastu „Boko Haram“ ypač pagarsėjo 2014 m. balandį pagrobę 276 mergaites mokines. Mergaitės verstos ištekėti ir tarnauti grupuotei. Keletą kartų vaikai panaudoti savižudžių išpuoliams.
„Boko Haram“ įkūrėjas Mohamedas Jusufas priklausė salafitų „Naujovių pašalinimo ir sunų atgaivinimo draugijai“ Maiduguryje. Jis savarankiškai pradėjo pamokslauti apie 2002 m. Neabejotinai jis buvo paveiktas Saudo Arabijos pamokslininkų, kai dalyvavo hadžo kelionėse 2003 ir 2004 m. Pasak jo, bet koks reiškinys, neaprašytas korane ar hadisuose, vertintinas kaip naujovė ir todėl naikintinas. Šia nuostata M. Jusufas buvo artimas vahabitams. „Boko Haram“ plito Borno ir Jobės valstijose pasekėjų kuopelių pavidalu iki 2009 m., kada atvirai suėjo į konfliktą su Nigerijos valdžia. Prasidėjęs sukilimas buvo numalšintas, Mohamedas Jusufas nužudytas. 2010–2013 m. „Boko Haram“, vadovaujami Abubakaro Šekau, užsiėmė teroristine veikla, bombos sprogdintos Nigerijos sostinėje Abudžoje. 2013–2015 m. Boko Haram tiesiogiai kontroliavo kai kurias teritorijas Nigerijos šiaurės rytuose, gyventojai turėjo paklusti jų tvarkai arba laukti smurto išpuolių. Prieš juos karines iniciatyvas rengė Prancūzija ir Afrikos Sąjunga. Po pralaimėjimų 2015 m. kovą „Boko Haram“ paskelbė apie ištikimybę Islamo valstybei, kas sukėlė skilimų jų pačių tarpe. Islamo valstybė priėmė jų priesaiką ir patvirtino savo „Vakarų Afrikos provincija“. Manoma, kad tiesiogiai nuo „Boko Haram“ žuvo daugiau nei 10 000 žmonių, dar antrą tiek žuvo nuo bado, ligų, nigeriečių kariuomenės veiksmų, šimtai tūkstančių pabėgo. Manoma, kad „Boko Haram“ pajėgos 2014 m. siekė 15000–20000 kovotojų.
2021 m. birželio mėn. pradžioje pranešta apie grupuotės vadeivos Abubakaro Šekau mirtį islamistų tarpusavio kovose.
Išpuoliai
Išpuoliai, kuriuos įvykdė ar už kuriuos atsakomybę prisiėmė „Boko Haram“ (paminėti plačiau žinomi):
Elasmotherium
Elasmoterijai (Elasmotherium) – neporakanopių (Perissodactyla) būrio, raganosinių (Rhinocerotidae) šeimos labai stambių gyvūnų išnykusi gentis.
Elasmoterijai buvo paplitę Eurazijoje nuo Vakarų Europos iki Rytų Sibiro plioceno ir pleistoceno laikotarpiais. Rūšys giminingos, tačiau primityvesnės rūšys žinomos iš Kinijos, Irano ir Ispanijos vėlyvojo mioceno ir plioceno epochų.
Rūšys
Keturios rūšys eilės tvarka, nuo seniausios iki naujausios rūšies, kurios evoliucionavo viena iš kitos tarp vėlyvojo plioceno iki vėlyvojo pleistoceno laikotarpio: E. chaprovicum, E. peii, E. caucasicum ir E. sibiricum.
Fosilinių rūšių sąrašas:
Galerija
Elasmotherium morfologiniai bruožai spėjami remiantis iškastais griaučių fragmentais, priešistorinių laikų urvuose ant sienų piešiniais ir šiuolaikinių raganosinių išvaizda:
Namas parko pakraštyje
Namas parko pakraštyje – 1980 m. Italijoje sukurtas psichologinis trileris. Filmas buvo uždraustas Didžiojoje Britanijoje iki 2002 m., kuomet leista demonstruoti cenzūruotą versiją.
Turinys
Mechanikas Aleksas, vakarais važinėjantis automobiliu ir aukomis pasirenkantis moteris, kurias vėliau išprievartauja ir nužudo, susipažįsta su jauna pora, kuri atvyksta į jo ir draugo Riko garažą taisyti automobilio. Šie pakviečia vaikinus į svečius į savo atokų namą parko pakraštyje, kur vakarėlyje dalyvauja dar viena pora. Pradžioje visi tiesiog geria viskį ir lošia kortomis, kol galiausiai Aleksas su Riku parodo savo tikrąjį veidą...
Vasilijus Žukovskis
Vasilijus Andrejevičius Žukovskis (1783 m. vasario 2 d. Mišenskoje, Tulos gubernija – 1852 m. balandžio 24 d. Baden Badene ) – rusų romantizmo pradininkas,poetas ir vertėjas. Rusijos imperijos himno „Dieve, laimink Carą!“ žodžių autorius.
Pjongčango olimpinis stadionas
Pjongčango olimpinis stadionas  – įvairių paskirčių stadionas Tegvalijonge, Pjončano apskrityje Pietų Korėjoje. 2018 m. žiemos olimpinių žaidynių ceremonijų vieta.
Reggie Jackson (krepšininkas)
Redžinaldas „Redžis“ Šonas Džeksonas (, g. ) – JAV krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Denverio „Nuggets“ komandoje.
2011 m. NBA naujokų biržoje krepšininką pirmajame rate 24-uoju šaukimu pasirinko Oklahoma Sičio „Thunder“. 2015 m. vasario 19 d. Džeksonas iškeistas į Detroito „Pistons“ komandą. 2020 m. vasario 20 d. jis pasirašė sutartį su Los Andželo „Clippers“.
2023 m. vasario 14 d. pasirašė sutartį su Denverio „Nuggets“.
1960 m. AFC Azijos taurė
'''1960 m. AFC Azijos taurė''' – antrasis AFC Azijos taurės turnyras, 1960 m. spalio 14–23 d. vykęs Pietų Korėjoje. Turnyre dalyvavo 4 komandos, kurios varžėsi grupės turnyre. Čempionais antrąsyk tapo titulą gynę šeimininkai korėjiečiai.
Stadionai
Čempionato varžybos vyko 1 Pietų Korėjos stadione.
Atranka
Atrankoje į čempionatą ruošėsi varžėsi 10 AFC narių, dar keletas rinktinių pasitraukė prieš atranką.
Romas Zabarauskas
Romas Zabarauskas (g. 1990 m. gegužės 31 d. Vilniuje) – lietuvių kino režisierius, scenaristas ir prodiuseris, visuomenės veikėjas.
Biografija
Baigė Vilniaus Jono Basanavičiaus gimnaziją. Kinematografinį išsilavinimą įgijo Niujorko Hanterio koledže ir Paryžiaus 8 Vinseno Sen Deni universitete.
2011 m. R. Zabarausko trumpametražis filmas „Porno melodrama“ buvo rodomas 61–ajame Tarptautiniame Berlyno filmų festivalyje. Jo filmai buvo pristatyti Europos nepriklausomo kino festivalyje ÉCU, Maskvos tarptautiniame kino festivalyje, Bušviko nepriklausomo kino festivalyje Niujorke ir kituose tarptautiniuose kino festivaliuose.
Knygos „Lietuva atsiskleidžia: 99 LGBT+ istorijos“ autorius.
Asmeninis gyvenimas ir visuomeninės, politinės pažiūros
Atviras gėjus ir LGBT aktyvistas.
2013 m. Maskvos tarptautiniame kino festivalyje Romas Zabarauskas ant raudonojo kilimo pasirodė vilkėdamas marškinėlius su užrašu „Free Pussy Riot“.
2018 m. solidarizuodamasis su LGBT Bendruomenės centru, kurio biuras buvo nukentėjęs nuo vandalų išpuolio, Romas Zabarauskas Vilniuje savo buto balkone pakabino vaivorykštinę LGBT vėliavą. Po to, kai buvo padegtos Romo Zabarausko kaimynų durys, policijos pareigūnė liepė nukabinti vaivorykštės vėliavą, „kol visas namas nesudegė“. Įvykus dar dviem padegimams toje pačioje laiptinėje, suimti įtariamieji; policijos tyrimas atskleidė, jog padegimai buvo susiję su grupuotėmis, kurios verčiasi prekyba žmonėmis. Lietuvoje ir Ispanijoje iš viso suimta penkiolika įtariamųjų. Policijos pareigūnei dėl minėtų komentarų nebuvo nustatytas tarnybinis nusižengimas, tačiau Lietuvos policija atkreipė dėmesį, kad demokratinėje visuomenėje visi asmenys gali laisvai reikšti savo nuomonę bei pažiūras, o pareigūnai neturėtų siūlyti to nedaryti.
2021 m. rugsėjo 20 d. viešu laišku kreipėsi į Lietuvos Prezidento G. Nausėdos dukteris, kad jos įtikintų savo tėvą, R. Zabarausko žodžiais, liautis kurstyti homofobiją Lietuvoje.
2022 m. sausio 18 d., po 6-erių metų draugystės, Romas Zabarauskas susižadėjo su grafiku Kornelijumi Pelkiu.
2021 m. Baltarusijos valdžia iš savo teritorijos ėmė skatinti nelegalių migrantų antplūdį į Europos Sąjungos valstybes ir Lietuva, siekdama išvengti šio antplūdžio, ilgainiui įteisino jų apgręžimo politiką (migrantai neįleidžiami, atstumiami nuo Lietuvos sienų). R. Zabarauskas 2023 m. balandžio 26 d. straipsnyje „Amorali Lietuva“ tokią praktiką ir apgręžimo įstatymą smerkia, pažymi tarptautinių institucijų kritiką Lietuvos atžvilgiu, apeliuoja į žmogaus teisių paisymą, humaniškumą ir atjautą.
Llandyrnog United FC
Llandyrnog United FC – Velso futbolo klubas iš Landirnogo.