cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jungtinių Amerikos Valstijų istorija
Prancūzų ir ispanų konfliktas
Po pralaimėjimo prancūzai liko įsikūrę Kvebeke ir Akadijoje, tačiau dėl stiprių prekybos ryšių su Amerikos čiabuviais jiems pavyko išsaugoti sako įtaką. Prancūzų kolonistų ūkininkų bendruomenės mažuose kaimeliuose greta Misisipės ir Ilinojaus upių aprūpindavo Įlankos pakrantės gyvenvietes grūdais. Prancūzai įkūrė plantacijas Luizianoje ir Naujojo Orleano, Mobilo, Biloksio gyvenvietes.
Britų kolonijos
Pirmoji britų kolonija Šiaurės Amerikoje buvo įkurta Roanoke 1585 metais, bet ji žlugo, ir po to prireikė 20 metų kol buvo bandyta įkurti kitą britų koloniją.
Ankstyvosios britų kolonijos buvo įkurtos privačių pelno siekiančių grupių. Šios kolonijos susidūrė su badu, ligomis ir Šiaurės Amerikos indėnų puldinėjimais. Daugelis imigrantų buvo religinės laisvės siekiantys ar bėgantys nuo politinio persekiojimo žmonės, dėl pramonės revoliucijos išstumti valstiečiai, ir tiesiog nuotykių ar galimybių ieškantys asmenys.
Tam tikrose vietovėse vietiniai indėnai išmokė kolonistus, kaip kultivuoti vietines maistines kultūras, kitose vietovėse – juos užpuldavo. Miškai buvo gausių statybinių medžiagų ir medienos šaltinis. Natūraliai susiformavusios įlankos tapo uostais, palengvinusiais būtinąją prekybą su Europa. Dėl Šiaurės Amerikos indėnų genčių priešinimosi ir nusidriekusių Apalačų kalnų, gyvenvietės buvo kuriamos arti kranto linijos.
Rykliai
Rykliai (Selachomorpha) – kremzlinių žuvų (Chondrichthyes) klasės antbūris.
Jungtinių Amerikos Valstijų istorija
Džeimstaunas
thumb|[[Squanto žinomas kaip vienas pirmųjų Šiaurės Amerikos indėnų, padėjusių palaikyti ryšį tarp vietinių Pietų Naujosios Anglijos gyventojų ir laivo „Mayflower” naujakurių.]]
Rykliai
Jų skeletas sudarytas ne iš kaulo, bet iš kremzlės. Pasaulyje suskaičiuojama daugiau nei 500 ryklių rūšių, o patys rykliai atsirado daugiau nei prieš 350 milijonų metų. Didžioji dauguma ryklių yra plėšrūs. Rykliams būdinga labai gera uoslė, jie taip pat gerai jaučia vibraciją vandenyje.
Jungtinių Amerikos Valstijų istorija
Džeimstaunas
Pirmąją sėkmingą Anglijos koloniją – Džeimstauną 1607 m. įkūrė Virdžinijos kompanija. Kolonistai užsiėmė aukso paieškomis ir buvo prastai pasirengę gyvenimui Naujajame pasaulyje. Kapitonas Džonas Smitas pirmuosius metus sugebėjo išlaikyti tvarką Džeimstaune, tačiau praėjus dvejiems metams, kai Smitas grįžo atgal į Angliją, kolonijoje įsivyravo anarchija ir ji beveik žlugo. 1612 m. Džonas Rolfas susidomėjo Vakarų Indijų tabaku ir iki 1614 metų pirmoji tabako siunta pasiekė Londoną. Per dešimtmetį tabakas tapo pagrindiniu Virdžinijos pajamų šaltiniu.
1624 m. po ilgus metus trukusių epidemijų ir čiabuvių atakų, įskaitant Džeistauno žudynes, karalius Jokūbas VI atšaukė užsakymus iš Virdžinijos kompanijos ir paskelbė Virdžiniją karališkąja kolonija.
Rykliai
Ryklių dydis ir išvaizda labai skiriasi. Tarp išlikusių didžiausias ryklys yra bangininis ryklys, kuris yra ir didžiausia žuvis.
Jungtinių Amerikos Valstijų istorija
Naujosios Anglijos kolonijos
Naujojoje Anglijoje iš pradžių apsigyveno puritonai, bėgę nuo religinio persekiojimo. Tėvai-piligrimai 1620 m. plaukė į Virdžiniją, bet dėl audros išsilaipino Plimute, kuriame jie susitarė dėl socialinio kontrakto taisyklių ir sudarė Mayflower susitarimą. Kaip ir Džeimstaune, Plimute kolonistus persekiojo ligos ir badas, tačiau vietinių vampanoagų indėnų gentis išmokė kolonistus auginti kukurūzus.
1630 m. puritonai įkūrė kitą – Masačusetso įlankos koloniją. Jie išlaikė savivaldos laisvę nuo Anglijos ir išrinko įkūrėją Džoną Vintropą gubernatoriumi. Rodžeris Viljamsas nepritarė Vintropo elgesiui su čiabuviais indėnais ir religinei netolerancijai, todėl religinės tolerancijos pagrindu įkūrė Rod Ailando koloniją. Kiti kolonistai įkūrė gyvenvietes Konektikuto upės slėnyje, ir dabartinių Naujojo Hampšyro ir Meino pakrantėse. Indėnų atakos tęsėsi, svarbiausi kolonistų ir vietinių susidūrimai vyko 1637 m. pekvotų kare ir 1675 m. Karaliaus Filipo kare. Naujoji Anglija tapo verslo ir pramonės centru, nes prasta kalnuota žemė netiko žemdirbystei. Upės buvo išnaudotos grūdams malti ir lentpjūvėms, o daugybė uostų palengvino prekybą. Bostonas tapo vienu svarbiausių Amerikos uostų.
Rykliai
Daug ryklių rūšių yra nykstančios, bet kai kurios tebegaudomos maistui arba sportinės žūklės metu.
Jungtinių Amerikos Valstijų istorija
Viduriniosios kolonijos
XVII a. 7-ajame dešimtmetyje vietoje olandų Naujųjų Nyderlandų įkurtos viduriniosios Niujorko, Naujojo Džersio ir Delavero kolonijos pasižymėjo etnine ir religine įvairove. Tuo pat metu, Niujorko irokėzai, susitiprėję po ilgus metus trukusios kailių prekybos su europiečiais, suformavo galingą Irokėzų konfederaciją.
Paskutinioji kolonija šiame regione buvo Pensilvanijos provincija, Viljamo Peno įkurta 1681 metais kaip užuovėja religiniams atskalūnams – kvakeriams, metodistams ir amišams. Kolonijos sostinė Filadelfija po kelių metų tapo vienu iš svarbiausių komercinių centrų. Mieste ir jo apylinkėse apsigyveno daugiausiai kvakeriai, vokiečių bei škotų-airių imigrantai.
Rykliai
Žvejyboje sugautam rykliui reikia tuoj pat nudirti odą – kitu atveju jo mėsa bus sugadinta. Pasirodo, tam, kad išlaikytų aplinkos vandens ir savo paties druskingumo balansą, ryklys išskiria šlapimą pro savo odą.
Jungtinių Amerikos Valstijų istorija
Religija
Gyventojų religingumas žymiai išaugo po pirmojo didžiojo pabudimo – XVIII a. 5-ojo dešimtmečio religinio atgimimo, įkvėpto tokių pamokslininkų kaip Džonatanas Edvardsas ir Džordžas Vaitfyldas. Amerikos evangelikai, paveikti pabudimo, pradėjo labiau praktikuoti savo tikėjimą. Taip pat būta nemažai atsivertusių į tikėjimą žmonių. Ši naujai atgimusi evangelinė krikščionybė buvo būdinga respublikos pradžioje, ir sudarė sąlygas antrajam didžiajam pabudimui to paties amžiaus paskutiniame dešimtmetyje. Evangelikai pietuose – metodistai ir baptistai, skelbdami religinės laisvės ir vergijos panaikinimo idėjas, į tikėjimą atvertė daug vergų.
Rykliai
Sistematika
Išlikę iki mūsų dienų ryklių būriai:
Pašvenčio apylinkė
Pašvenčio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Heroes of Might and Magic
thumb|Heroes of Might and Magic V Heroes of Might and Magic (sutrumpintai Heroes arba HoMM) – kompiuterinių strateginių žaidimų serija. Seriją kuria „New World Computing“, „3DO Company“ padalinys. Šiuo metu yra išleistos šešios dalys. Žaidimas yra ėjimų strategija, kurioje esminį vaidmenį vaidina herojai. Herojai kontroliuoja armijas ir magiškas galias. Armijas gali sudaryti įvairios mitinės ir išgalvotos būtybės, kurios perkamos skirtingose pilyse. Kiekviena žaidimo dalis pasižymėjo unikalia grafika, skirtingomis pilimis ir būtybėmis.
Pašvenčio apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Jurbarko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jurbarko rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dainių apylinkės.
Heroes of Might and Magic
Žaidimo veikėjai
Pagrindiniai žaidimo veikėjai yra herojai. Žaidėjas gali herojus pasamdyti pilyje. Herojus valdo armijas, už laimėtus mūšius gauna patirties, laikui einant tobulėja. Herojaus statistiniai duomenys nulemia armijos būtybių parametrus. Herojai taip pat gali rinkti artefaktus − stebuklingus daiktus, kurie duoda papildomų priedų prie herojaus statistinių parametrų ar papildomų kasdienių resursų. Pirmose dalyse tik herojai, o vėlesnėse − ir tam tikros būtybės gali naudoti magiją.
Jungtinių Amerikos Valstijų istorija
Valdžia
Kiekviena iš trylikos kolonijų turėjo šiek tiek skirtingą valdžios struktūrą. Įprastai, koloniją valdė britų paskirtas gubernatorius, kuris turėjo vykdomąją valdžią ir pasikliovė išrinktais įstatymų leidėjais. Iki XVIII a. Amerikos kolonijos dėl žemo mirtingumo ir gausių žemės bei maisto resursų labai sparčiai augo. Galiausiai kolonijos tapo turtingesnės nei daugelis nekolonijinių Britanijos dalių, o tai paskatino pastovų imigrantų srautą, ypač paauglių, atvykusių kaip sutartiniai vergai (asmenys, savanoriškai tapę vergais už numanomą gauti atlygį).
Jelounaifas
Jelounaifas (pranc., ) – miestas šiaurinėje Kanadoje, Didžiojo Vergų ežero šiauriniame krante, prie Jelounaifo upės žiočių. Šiaurės Vakarų teritorijų sostinė. Svarbus kalnakasybos pramonės centras. Apylinkėse kasamas auksas (daugelis telkinių išseko), uranas, volframas, tantalas.
Rykliai
Sistematika
Išnykę ryklių būriai, identifikuoti iš fosilijų:
Jungtinių Amerikos Valstijų istorija
Sutartinė tarnystė ir vergija
Daugiau nei pusė visų europiečių imigrantų į kolonijinę Ameriką atvyko kaip sutartiniai vergai. Kadangi tik maža dalis imigrantų turėjo pakankamai lėšų kelionei į Ameriką, ši nelaisvo darbo forma suteikė galimybę imigruoti. Įprastai žmonės pasirašydavo sutartį, kurioje numatytas neapmokamo darbo terminas, paprastai 4-7 metai, ir mainais būdavo pasirūpinama asmens atvykimu į Ameriką ir tarnytės pabaigoje suteikiamas žemės plotas. Kartais laivų kapitonai gaudavo atlygį už migrantų pristatymą, todėl išpūsti pažadai ir netgi žmonių pagrobimai buvo dažni. Virdžinijos kompanija ir Masačusetso įlankos kompanija taip pat naudojosi sutartinių vergų darbu.
Jelounaifas
Istorija
Jelounaifas įkurtas XX a. trečiajame dešimtmetyje, šalia aukso kasyklų. 1953 m. suteiktas miesto statusas, o 1967 m. Jelounaifas tapo Šiaurės Vakarų teritojų sostine. 1978 m. netoli Jelounaifo nukrito rusų palydovas Cosmos 954.
Punuko kultūra
Punuko kultūra – senovės eskimų kultūra, kuri buvo paplitusi 600–1100 m. Beringo jūros salose, Beringo sąsiaurio pakrantėse, nuo Kolymos žiočių iki Baro kyšulio. Šią kultūrą 1928 m. atrado G. Kolinzas Punuko ir šv. Lauryno salose. Punuko kultūra kilusi iš senovinės Beringo jūros kultūros.
Heroes of Might and Magic
Žaidimo veikėjai
Armijas sudaro įvairūs realūs, istoriniai, mitologiniai ir kūrėjų išgalvoti kariai. Visose dalyse buvo drakonai, elfai, druidai, riteriai, minotaurai. Pirmoje dalyje pilyje buvo po 5 skirtingas būtybių rūšis, vėliau skaičius didėjo, penktoje žaidimo dalyje galima nusipirkti 7 skirtingų rūšių būtybes.
Bendrovės žinios
Bendrovės žinios – akcinės bendrovės „Kuro aparatūra“ savaitraštis, leistas nuo 1971 m. kovo 8 d. iki 1999 m. Vilniuje.
Punuko kultūra
Punuko kultūrai būdingi žeberklai su kauliniais antgaliais, nugludinto skalūno darbo įrankiai. Būstai statyti iš banginių kaulų. Daugiausia buvo verčiamasi jūrų medžiokle. Skulptūra bei raižyba primityvi, schematiška, būdingi geometriniai ornamentai.
Uraka
Uraka (1082 m. – 1126 m. kovo 8 d.) – Kastilijos ir Leono valdančioji karalienė, valdė nuo 1109 m. liepos 1 d. iki mirties.
Bendrovės žinios
Istorija
Iki 1993 m. Nr. 37 vadinosi „Darbininko garbė“, leido Vilniaus kuro aparatūros gamykla. Tiražas 1981 m. – 1000 egz. lietuvių kalba ir 1200 egz. rusų kalba, 1997 m. – 1600 egz. lietuvių k. ir 1500 egz. rusų k.
Uraka
Santuokos ir vaikai
1-mas vyras: nuo 1090 metų Rimundas Burgundas (apie 1059–1107), Amerua, Galisijos ir Koimbro grafas nuo 1089 metų. Nuo tos santuokos gimė du vaikai:
Jungtinių Amerikos Valstijų istorija
Sutartinė tarnystė ir vergija
1619 m. pirmieji Afrikos vergai buvo atgabenti į Virdžiniją praėjus vos 12 metų po Džeimstauno įkūrimo. Iš pradžių jie laikyti sutartiniais vergais, galinčiais išsipirkti savo laisvę, tačiau vergijos institutas įsitvirtino dėl darbo tabako ir ryžių plantacijose XVII a. 7-ajame dešimtyje paklausos, ir priverstinis darbas tapo neterminuotas, trunkantis visą gyvenimą. Vergija buvo pradėta sieti su juoda odos spalva, „juodųjų rase”, o moterų vergių pagimdyti vaikai tapdavo vergais. Iki XVIII a. 8-ojo dešimtmečio Afrikos vergai sudarė penktadalį visos Amerikos populiacijos.
Raida iki revoliucijos
Po karo Anglijos finansinė padėtis pašlijo. Anglų nuomone, dalį karo išlaidų turėjo padengti ir kolonijų gyventojai. Tuo tarpu kolonistai manė, kad jie savo įnašą jau padarė, o karas Europoje jų neliečia.
Kolonistų laisvė buvo apribota, pavyzdžiui, buvo uždrausta apgyvendinti Apalačų vakarinę dalį, buvo įvesta griežtesnė kontrabandos kontrolė, papildomi mokesčiai cukrui, kavai, tekstilei. Quartering Act nurodymais kolonistai buvo priversti britų kareiviams suteikti prieglobstį ir juos aprūpinti. Po Stamp Act potvarkio įsigaliojimo visi laikraščiai, teisiniai dokumentai ir įvairios licencijos turėjo būti apmokestinti.
Situacija paaštrėjo, nes kolonistai neturėjo jokios politinės atstovybės užimtose šalyse. Kolonistai buvo nuomonės, kad mokesčių įvedimas be bendro nutarimo nebuvo teisingas („No taxation without representation“). 1765 m. įvyko pirmasis 9 valstijų susirinkimas, kur Stamp Act buvo panaikintas. Britų valdžia privalėjo spaudimui pasiduoti, tačiau sugebėjo pasiekti, kad Quartering Act galiotų. Kolonistų pasipriešinimą sustiprino muito arbatai įvedimas. Tik kai pirmasis britų kancleris Lordas Nortas visus mokesčius įskaitant ir arbatos muitą užšaldė, įtampa sumažėjo.
Nepaisant to, 1773 m. buvo suorganizuota Bostono arbatėlė. Radikalūs amerikiečių patriotai persirengė indėnais ir užpuolė britų laivus Bostono uoste bei išmetė už borto iš viso 342 dėžes arbatos. Britai reagavo permesdami į Bostoną kariuomenę, uždarydami uostą ir uždrausdami prekybą. Tuo tarpu amerikiečiai 1774 m. rugsėjį Filadelfijoje surengė pirmąjį kontinentinį kongresą.
Nepriklausomybės karas
Nepriklausomybės karas vyko 1775–1783 m. Karas dar vadinamas JAV revoliucija. Karo priežastys: Karo pretekstas: 1774 m. Anglija panaikino Masačusetso kolonijos savivaldą bei uždraudė prekybą per Bostono uostą (Bostono arbatėlė). Karo eiga: Karo pradžia buvo nesėkminga kolonistams, nes karalius dalį indėnų patraukė į savo pusę. Be to, kolonistų kariuomenė buvo neprofesionali.
1776 m. liepos 4 dieną 13 kolonijų atstovų Filadelfijoje paskelbė nepriklausomybės deklaraciją, kurioje buvo panaudotos Europos švietėjų idėjos. Deklaracijos autorius buvo Tomas Džefersonas, kuris vėliau tapo trečiuoju JAV prezidentu. Karo pasekmės: 1787 m. buvo paskelbta pirmoji pasaulyje konstitucija. Ją 1791 m. papildė Teisių bilis, kuris skelbė žmonių laisves.
Amerikos – Meksikos karas
thumb|250px|Mūšis prie Verakruso.
1846–1848 metų karas kilo dėl teritorinių ginčų tarp JAV ir Meksikos po to, kai valstijos aneksavo Teksasą 1845 m. Dar 1836 m. Teksasas buvo paskelbęs savo nepriklausomybę ir ginklu ją apgynęs, tačiau Meksikos vyriausybė jos niekada nepripažino ir Teksasą laikė savo maištaujančia teritorija. Teksaso nepriklausomybę Meksika pripažino tik tada, kai jis faktiškai įėjo į JAV sudėtį, tačiau siekė, kad jis būtų laikomas nepriklausoma valstybe, o ne JAV sudėtine dalimi. Karo priežastimi tapo ginčas dėl teritorijos tarp Neuseso ir Rio Grandės upių – JAV reikalavo, kad ši teritoriją įeitų į jos sudėtį kartu su Teksasu, o Meksika, teigė, kad ši teritorija niekada nebuvo Teksaso dalis, todėl yra ir liks neatskiriama Meksikos dalimi.
Teksaso aneksija ir karas su Meksika sukėlė prieštaringą amerikiečių visuomenės reakciją. Daugelis demokratų JAV palaikė karą, o daugelis vigų jam nepritarė. Meksikoje karas buvo nacionalinės garbės reikalas.
Svarbiausios karo pasekmės – didelės Meksikos teritorijos perleidimas JAV. Buvo atiduotos Viršutinės Kalifornijos ir Naujosios Meksikos teritorijos – dabartinių Kalifornijos, Naujosios Meksikos, Arizonos, Nevados ir Jutos žemės. Amerikos politikai kelerius metus svarstė dėl vergovės statuso naujosiose teritorijose, kol galiausiai ryžosi „1850 metų kompromisui“ (tik Kalifornija buvo pripažinta teritorija be vergovės).
Pilietinis karas
Apie 1860 m. JAV turėjo 4 mln. vergų, o tai yra beveik 8 kartus daugiau nei 1790 m. Per tą laiką medvilnės gavimas per metus išaugo nuo mažiau nei 1000 tonų iki beveik milijono tonų. Šalyje kilo vergų sukilimai, kuriems vadovavo Gabrielis Proseris (1800 m.), Denmarkas Vesėjus (1822 m.) ir Natas Turneris (1831 m.), bet jie visi nepavyko, o vergai tapo griežčiau prižiūrimi.
Po Abraomo Linkolno pergalės 1860 m. rinkimuose 11 JAV valstijų atsiskyrė nuo sąjungos 1860–1861 m. ir suformavo Amerikos Valstijų Konfederaciją 1861 m. vasario 8 d. Kartu su vakarine Virdžinijos dalimi, kuri tapo atskira Vakarų Virdžinijos valstija, nuo JAV neatsiskyrė 4 iš 5 šiaurinių vergovinių valstijų, kurios tapo žinomos kaip Pasienio valstijos.
Pilietinis karas prasidėjo 1861 m. balandžio 13 d., kai konfederatai užpuolė Samterio fortą Pietų Karolinoje. Balandžio 15 d. Linkolnas kreipėsi į valstijas pareikalavo atsiųsti karių, kurių atvyko 75 tūkst., atgauti fortus, apginti sostinę, „išsaugoti Sąjungą“, kuri jo nuomone vis dar egzistavo nepaisant atsiskyrusių valstijų veiksmų. Pirmas rimtas susidūrimas Bull Run pirmame mūšyje baigėsi netikėtu Sąjungos pralaimėjimu, bet abi pusės suprato, kad karas bus ilgas ir kruvinas.
Karas vyko dviejuose teatruose: Vakarų ir Rytų. Vakaruose sąjungininkai sėkmingai sumušė konfederatus. thumb|200px|left|Vyriausi vadai: [[Ulysses S. Grant kairėje, o Robert E. Lee dešinėje.]] Rytuose Sąjungai sekėsi prasčiau. 1861 m. vasarą generalui Irvin McDowell įsakyta vienu dideliu mūšiu nugalėti naujai suformuotą Šiaurės Rytų Virdžinijos armiją. Tačiuau pirmasis Bull Run mūšis baigėsi konfederatų pergale ir George B. McClellan tapo nauju sąjungininkų armijų vadu. Po naujos Patomako armijos reorganizacijos jis nesugebėjo užimti konfederatų sostinės Ričmondo Virdžinijoje per Pusiasalio kampaniją ir turėjo trauktis dėl naujai paskirto konfederatų generolo Robert E. Lee spaudimo.
Lee, pasitikėdamas savo armija po antros pergalės Bull Run mūšyje, įsiveržė į Šiaurę, bet buvo sustabdytas kruviname Antietamo mūšyje. Nepaisant pergalės McClellan atsisakė vytis nusilpusią Lee armiją ir buvo nušalintas nuo posto. Naujasis generolas Ambrose Burnside buvo sutriuškintas mažesnės Lee armijos Frederiksburgo mūšyje 1862 m. pabaigoje. Lee vėl laimėjo Šancelorsvilio mūšį 1863 m. gegužę, prarasdamas pagrindinį savo padėjėją Stonewall Jackson. Lee įsiveržė į Pensilvaniją ieškodamas išteklių ir norėdamas nuvarginti Šiaurę. Tačiau jis buvo sumuštas Getisburgo mūšyje 1863 m. liepos 1-3 d. ir vos pabėgo į Virdžiniją.
Tų metų liepos 4 d. Ulysses S. Grant užėmė Misisipės slėnį Viksburgo mūšyje padalindamas Konfederaciją. Linkolnas paskyrė Grantą Sąjungos armijų vyriausiuoju vadu.
Pagal 1860 m. surašymą per karą mirė 8% JAV baltųjų, kurių amžius 13-43 metai, 6% Šiaurėje ir 18% Pietuose, tad Pilietinis karas buvo nuostolingiausias Amerikos istorijoje. Po karo buvo panaikinta vergovė, atnaujinta Sąjunga ir sustiprintas federalinės vyriausybės vaidmuo.
Rekonstrukcija ir Paauksuotas amžius (1865–1890 m.)
thumb|Transkontinentinio geležinkelio užbaigimas (1869 m.), Andrew J. Russell Rekonstrukcija truko visą dešimtmetį po pilietinio karo. Tuo metu patvirtintos „Rekonstrukcijos pataisos“ turėjo praplėsti juodaodžių civilines teises. Šioms pataisoms priklausė Tryliktoji, kuri uždraudė vergovę ir Keturioliktoji, kuri garantavo pilietybę visiems gimusiems JAV ar naturalizuotiems, Penkioliktoji suteikė teisę balsuoti visiems vyrams nepriklausomai nuo rasės. Nors Pilietinių Teisių aktas (1875 m.) draudė diskriminaciją viešų postų tarnyboje, Juodieji kodeksai, patvirtinti valstijų ir vietiniu lygiu, neleido juodaodžiams naudotis baltųjų privilegijomis.
Kaip atsakas į Rekonstrukciją atsirado Kukluksklanas (KKK) prieš 1870 m. kaip baltųjų viršenybę ginanti organizacija, kuri ribojo juodaodžių laisves. Kongresas išleido Kukluksklano aktą (1870 m.) ir policija uždarė klaną bei paskelbė jį teroristine organizacija. Tačiau 1883 m. Aukščiausiasis Teismas panaikino Pilietinių Teisių aktą (1875 m.) ir taip baigėsi federalinės pastangos nutraukė privačius smurto protrūkius, nukreiptus prieš žmonių teises.
Tuo metu daugelį pietinių JAV sričių valdė kariškiai, kurių dauguma buvo korumpuoti. Rekonstrukcija baigėsi po abejotinų 1876 m. prezidento rinkimų, kuriuose respublikonas Rutherford B. Hayes po ilgos teisinės kovos nugalėjo demokratą Samuel J. Tilden, armija pasitraukė iš Pietų ir jie grįžo į šalies politinę areną.
Uraka
Santuokos ir vaikai
1107 metų rugsėjo 20 d. Raimundas Burgundas mirė nuo dezinterijos, ir 1109 metų spalį Uraka antrą kartą ištekėjo už Alfonso I, nuo kurio vaikų neturėjo.
Fitolakiniai
Fitolakiniai (Phytolaccaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima.
Lietuvoje retai sodybų želdiniuose aptinkama:
Jungtinių Amerikos Valstijų istorija
Rekonstrukcija ir Paauksuotas amžius (1865–1890 m.)
Amžiaus pabaigoje pagal pramonės produkciją ir pajamas vienam žmogui JAV pasaulyje nusileido tik Didžiajai Britanijai. Dėl didelių skolų ir kritusių sodybų kainų, javų ir medvilnės žemdirbiai prisijungė prie Populistų partijos. Vėliau milžiniška migracijos banga suteikė Amerikai pigios darbo jėgos ir sukūrė įvairias bendruomenes anksčiau neapgyvendintose vietose. 1880–1914 m. buvo migracijos pikas, kai į JAV atvyko apie 22 mln. žmonių. Dėl blogų darbo sąlygų atsirado Darbininkų judėjimas. Svarbios to meto figūros yra John D. Rockefeller ir Andrew Carnegie.
Progresyvizmas, imperializmas ir Pirmasis Pasaulinis karas (1890–1918 m.)
left|thumb|Mulberry gatvė, palei kurią susitelkusi Manheteno Mažoji Italija apie 1900 m. Apie 97% 10 didžiausių Amerikos miestų 1900 m. gyventojai buvo ne ispanų kilmės baltieji. Viduriniosios klasės nepasitenkinimas politika ir valdžios nesugebėjimas susidoroti su iškilusiomis miesto ir verslo problemomis sukėlė Progresyvizmo judėjimą po 1890 m. Kiekvienam svarbiam mieste, valstijoje ar šalies lygiu progresyvistai reikalavo pasenusių verslo, medicinos ir švietimo institucijų reformų, pašalinti korupciją iš politikos, įvestiefektyvumą kaip algos matą. Svarbūs to meto politikai Theodore Roosevelt, Charles Evans Hughes ir Robert LaFollette Respublikonų partijoje ir demokratas William Jennings Bryan nusprendė imtis progresyvių reformų. Moterys ypač pradėjo siekti rinkimų teisės, prohibicijos, geresnių mokyklų. Svarbiausia jų lyderė buvo Jane Addams iš Čikagos. Progresyvistai įvedė antimonopolinius įstatymus, reguliavo mėsos fasavimą, vaistus ir geležinkelį. Keturios naujos konstitucijos pataisos (Nuo Šešioliktos iki Devynioliktos) atsirado įtakotos judėjimo, tad buvo įvestas federalinis pajamų mokestis, tiesioginis senatorių rinkimas, alkoholio draudimas ir moterų rinkimų teisė. Judėjimo aktyviausias laikotarpis buvo 1900–1918 m.
Užsienio politika
1890 m. JAV iškilo kaip pasaulio ekonominė ir karinė galia. Pagrindinis epizodas buvo Ispanijos-Amerikos karas, prasidėjęs, kai Ispanija atsisakė sušvelninti savo politiką Kuboje, nepaisant Amerikos reikalavimų. „Nuostabų mažą karą“ kaip jį pavadino vienas pareigūnas, sudarė serija amerikiečių pergalių jūroje ir sausumoje. Pagal taikos sutartį JAV gavo Filipinus, Puerto Riką ir Guamą. Kuba tapo nepriklausoma, bet Amerika ją labai globojo. Nors karas buvo populiarus, taikos sutartis daug kam nepatiko. William Jennings Bryan vadovaujami demokratai priešinosi tam, kad Amerika valdytų Filipinus, nes tai laikė imperializmu, netinkančiu Amerikos demokratijai. McKinley atmetė kaltinimus ir jį palaikė daugelis, nes šalyje grįžo klestėjimas, o amerikiečiai triumfavo kare. McKinley lengvai nugalėjo Bryan 1900 m. prezitento rinkimuose. Nugalėjusi filipiniečių patriotų sukilimą, Amerika pradėjo plataus masto programą modernizuoti Filipinų ekonomiką, drastiškai pakelti medicinos paslaugų lygį šalyje. Apie 1908 m. amerikiečiai prarado susidomėjimą imperija ir nukreipė dėmesį į Karibus, ypač Panamos kanalo statymą. Kanalas buvo atidarytas 1914 m. ir pagyvėjo prekyba su Japonija ir Tolimaisiais Rytais. Pagrindinė naujovė buvo Atvirų durų politika, pagal kurią visos imperialistinės jėgos turėjo vienodas teises dalyvauti Kinijos politikoje, bet nė viena negalėjo jos užgrobti.
Prezidentas Woodrow Wilson 1917 m. balandį paskelbė, kad Amerika įsitraukia į Pirmąjį Pasaulinį karą po metus trukusio neutraliteto. Prieš tai JAV rodė susidomėjimą pasauline taika dalyvaudama Hagos konferencijose. Amerikos dalyvavymas kare nulėmė Sąjungininkų pergalę. Vilsonas taip pat sukūrė pasiūlymą, vadinamą Keturiolika punktų, bet jie buvo atmesti Paryžiaus taikos konferencijoje 1919 m. Izolianistinės tendencijos, vyravusios po karo, taip pat sutrukdė JAV dalyvauti Tautų lyga|Tautų lygoje, kuri buvo Versalio sutarties svarbi pasekmė.
Tarpukaris ir Didžioji Depresija (1918–1940 m.)
Po Pirmojo Pasaulinio karo JAV toliau augo kariniu ir ekonominiu atžvilgiu. JAV neratifikavo Versalio sutarties, šalyje dominavo unilateralizmas, netgi izoliacionizmas. Po Spalio revoliucijos amerikiečiai pradėjo bijoti komunistų, kilo trejus metus trukusi Raudonųjų baimė. 1918 m. Amerika prarado 675 tūkst. žmonių dėl Ispaniško gripo pandemijos. thumb|left|[[Prohibicijos biuras|Prohibicijos biuro agentai naikina statines su alkoholiu Čikagoje 1921 m.]] 1920 m. JAV Konstitucijos Aštuonioliktoji pataisa uždraudė alkoholio prekybą, gamybą, eksportą ir importą. Todėl atsirado nelegalios aludės, vadinamosios spykyzy užeigos, o prekeiviai pelnydavosi nelegaliai parduodami alkoholį. Prohibicija panaikinta 1933 m. pripažinus nesėkmę. Be to, tą dešimtmetį reformavosi Kuklusklanas – apie 1924 m. turėjo maždaug 4,5 mln. narių. 1924 m. Imigracijos aktas apribojo užsieniečių atvykimą į JAV. Tas dešimtmetis vadinamas Triukšmingais dvidešimtaisiais dėl ekonominio klestėjimo. Jaunuoliai pamėgo džiazą, tad kartais tas laikotarpis vadinamas Džiazo amžiumi.
Tuo metu JAV vyko nesubalansuotas klestėjimas: sodybų kaina ir užmokestis krito, o pramonė ir iš jos gaunamas pelnas kilo. Burbulą išpūtė akcijų birža, kuri žlugo 1929 m. lapkričio 29 d. Tai ir kiti ekonominiai faktoriai sukėlė Didžiąją depresiją. JAV patyrė degliaciją, nedarbas nuo 3% 1929 m. išaugo iki 25% 1933 m., trečdaliu smuko pramonės gamyba.
1932 m. demokratų kandidatas į prezidentus Franklin D. Roosevelt pažadėjo „naują sandėrį amerikiečiams“. Ši frazė prilipo jo vadovaujamai administracijai ir jos pasiekimams ekonomikoje. Prasta ekonominė padėtis ir bei demokratų pergalė 1932 m. rinkimuose suteikė Ruzveltui neįprastą įtaką Kongresui per pirmas 100 dienų jam būnant prezidentu. Jis pasinaudojo tuo, kad greitai būtų priimtos priemonės įgyvendinti gyvenimo kokybės gerinimo programos, sustiprinta bankų ir akcijų biržos, ekonomikos, žemės ūkio, pramonės kontrolė, kad būtų užbaigta depresija ir reformuota ekonomika. Atsigavimas buvo greitas visose srityse išskyrus nedarbą, kuris išliko gan aukštas iki 1940 m.
Antrasis Pasaulinis karas (1941–1945 m.)
Kaip ir Pirmojo Pasaulinio karo metu, Amerika iš pradžių buvo neutrali. Pirma JAV parama Sąjungininkams buvo tai, kad ji nutraukė naftos ir kitų žaliavų tiekimą Japonijai, kurių jai reikėjo Kinijos užgrobimui. Kita pagalba buvo 1940 m. rugsėjį Lendlizo forma.
1941 m. gruodžio 7 d. Japonija netikėtai užpuolė Perl Harborą, teisindamasi Amerikos jai uždėtu embargu. Franklin D. Roosevelt kitą dieną paskelbė karą Japonijai, teigdamas, kad gruodžio 7 d. yra „data, kuri gyvuos gėdoje“. Gruodžio 11 d. Trečiasis Reichas paskelbė karą JAV.
Karas su Vokietija
Įstojusi į karą Amerika ir sąjungininkai nusprendė iš pradžių nugalėti Hitlerį Europoje, o kovoje su Japoniją Ramiajame vandenyne laikytis gynybinės pozicijos iki pergalės prieš Vokietiją. Pirmas JAV žingsnis buvo įkurti milžinišką oro bazę Anglijoje iš kur būtų galima bombarduoti Vokietiją. Amerikos oro pajėgos pasitikėjo B-17 Skraidančia tvirtove kaip pagrindiniu sunkiuoju bombonešiu. Britanija nutraukė bombardavimus dienos metu, nes Luftwaffe padarė milžiniškus nuostolius. Amerikiečiai irgi smarkiai nukentėjo, kol neatsirado P-51 Mustangas, ilgo nuotolio karinis lėktuvas, kuris lydėdavo bombonešius. thumb|Išsilaipinimas Normandijoje, Robert F. Sargent nuotrauka. Per karą mūšiuose ir nuo kitų priežasčių žuvo 416 837 amerikiečių kariai. Pirmi amerikiečių kariniai veiksmai sausumoje buvo kartu su Britanija, Naująja Zelandija ir Australija Šiaurės Afrikoje. 1943 m. gegužes mėn. Britų 8 armija išvijo vokiečius iš Afrikos ir Sąjungininkai kontroliavo regioną iki karo pabaigos. Amerikos laivynas saugojo laivus, kurie per Atlantą gabeno krovinius į Britaniją. Nuo 1943 m. Sąjungininkai kovojo iš Anglijos su nenutrūkstančiu tiekimu, o vokiečiams pradėjo atsiliepti nuolatiniai bombardavimai.
1944 m. pradžioje buvo planuojama invazija į Vakarų Europą. 1944 m. birželio 6 d. Sąjungininkai išsilaipino Normandijoje. Po to JAV smarkiai prisidėjo prie pergalės prieš Nacistinę Vokietiją, ypač per Ardėnų puolimą, kurio Hitleris ėmėsi karo pabaigoje.
Karas brangiai kainavo Amerikai, vien per Ardėnų puolimą (Bulgės mūšis) ji neteko 19 tūkst. žmonių. Po išsilaipinimo Normandijoje dar labiau sustiprėjo Vokietijos bombardavimas, apie 70% visų bombų numestų ant Vokietijos buvo panaudotos tuo metu. 1945 m. balandžio 30 d. Berlyną užėmė sovietai, o Adolfas Hitleris nusižudė. Gegužės 8 d. Vokietija pasidavė.
Karas su Japonija
Dėl karo Europoje, JAV laivynas užėmė gyvybinę poziciją prieš Japoniją ir neleido jai dominuoti viso vandenyno. Iš pradžių Japonija greitai laimėjo keletą pergalių ir įkūrė karines bazes Guame, Tailande, Malajoje, Honkonge, Indonezijoje ir Birmoje. Tai buvo atlikta beveik be pasipriešinimo ir greičiau nei Blickrygas Europoje. Tai buvo svarbu Japonijai, nes jos pramonės pajėgumas sudarė tik 10% JAV. thumb|left|[[Douglas MacArthur išsilaipina per Leyte mūšį]] Lemiamas momentas kare buvo Midvėjaus mūšis 1942 m. birželį. Po to amerikiečiai kovėsi dėl kelio į Kiniją, kad iš ten galėtų bombarduoti Japoniją su bombonešiais. JAV pradėjo nuo mažesnių, silpniau ginamų salų ir iš pradžių nelietė japonų tvirtovių.
Ramiojo vandenyno karas tapo didžiausiu jūrų mūšiu per žmonijos istoriją. Amerikiečių laivynas laimėjo, nors vienu momentu buvo arti žlugimo. JAV ketino įsiveržti į Japoniją ir priversti ją pasiduoti. 1945 m. balandžio 12 d. mirė prezidentas Franklin D. Roosevelt ir viceprezidentas Harry S. Truman tapo 33-iuoju JAV prezidentu. Po to buvo leista panaudoti atominį ginklą prieš Japoniją.
Sprendimas panaudoti atominį ginklą sukėlė daug ginčų. Šalininkai teigia, kad tokiu būdu buvo išsaugota daug gyvybių, o priešininkai sako, kad neteisinga žudyti nekaltus civilius. Pirma bomba buvo numesta ant Hirošima|Hirošimos 1945 m. rugpjūčio 6 d., o antroji ant Nagasakio rugpjūčio 9 d. Japonija besalygiškai pasidavė 1945 m. rugpjūčio 15 d. užbaigdama karą. Ramiajame vandenyne žuvo daugiau nei 100 tūkst. JAV kareivių.
Šaltojo karo pradžia 1945–1964 m.
Po karo JAV, siekdamos viešpatavimo pasaulyje, turėjo puikias starto sąlygas (flying start). Gamyba nenukentėjo nuo karo, žmonės turėjo pinigų ir didžiulį pirkimo troškulį. Visa tai ir sumažinti mokesčiai spartino ekonomikos kilimą.
Prezidentas Haris Trumenas pasiūlė, kad teisę į darbą visiems garantuotų įstatymas. Kongresas nesutiko. Tada Trumenas pateikė programą „Teisingas kursas“ (Fair Deal), kurioje buvo siūlomos socialinės reformos, siekiančios dar toliau negu Ruzvelto „Naujasis kursas“ (New Deal) 4-ame dešimtmetyje. Valstybė turėjo remti gyvenamųjų namų statybą ir įvesti naujas pašalpas. Tačiau kongresas ir vėl atsisakė dar ir dėl to, kad šaltasis karas reikalavo pinigų ginklavimuisi.
Kontrkultūrinė revoliucija ir Šaltojo karo atšilimas (1964–1988 m.)
Per Šaltąjį karą Amerika įsivėlė į Vietnamo karą, kurio nepopuliarumas maitino jau buvusius visuomeninius judėjimus, buvusius tarp moterų, mažumų ir jaunimo. Presidento Lyndon B. Johnson Didžios visuomenės programos ir Vareno (Earl Warren) teisinis aktyvumas prisidėjo prie visuomenės permainų septintame ir aštuntame dešimtmetyje. Feminizmas ir aplinkosaugos judėjimai tapo politinėmis galiomis, pamažu visi amerikiečiai galėjo naudotis pilietinėmis teisėmis. Tuo metu įvyko Kontrkultūrinė revoliucija suskaldžiusi ir taip priešišką visuomenę, bet atnešusi liberalesnes pažiūras.
1968 m. buvo neramūs metai JAV. Pirmiausia buvo nužudytas Martinas Liuteris Kingas, rinkimų kompanijos metu buvo nušautas demokratų kandidatas į prezidentus Robertas Kenedis.
Šaltojo karo pabaiga (1980–1991 m.)
thumb|right|200px|Reiganas prie [[Brandenburgo vartai|Branderburgo vartų ragina nugriauti Berlyno sieną.]] Ronaldo Reigano dvi prezidento kadencijos 1980–1988 m. atnešė daug permainų. Dėl jo ekonominės politikos pajamų mokestis sumažėjo nuo 70% iki 28% per 7 metus. Jis toliau mažino valstybės reguliavimą ir mokesčius. 1982 m. JAV patyrė recesiją, bet padėtis greitai pagerėjo: infliacija sumažėjo nuo 11% iki 2%, nedarbas nuo 1982 m. gruodžio mėn. 10,8% nukrito iki 7,5% 1984 m. lapkritį, o ekonomikos augimas nuo 4,5% pakilo iki 7,2%.
Reiganas padidino karines išlaidas, sukurdamas didelį biudžeto deficitą. Jis pristatė sudėtingą raketų gynybos sistemą, pavadintą Strateginės gynybos iniciatyva, kurios dėka JAV teoriškai galėtų kosmose nušauti raketas lazeriais. Nors sistema nebuvo sukurta ar panaudota, sovietus neramino galimybės, atsivėrusios amerikiečiams, o iniciatyvos technologijos paklojo pagrindus dabartinėms antibalistinėms sistemoms.
Reigano vyriausybė taip pat rėmė antikomunistus visame pasaulyje. Jo įsikišimas į Grenadą ir Libiją buvo populiarūs šalyje, bet su Iranu susijusi kontrų afera buvo sutikta nepalankiai. Dėl ginklai-už-įkaitus skandalo buvo nuteisti Oliveris Nortas ir Džonas Poindeksteris.
Pasaulio supergalia (1991 m.–dabar)
Po Bilo Klintono tapimo prezidentu 1992 m. Amerikoje prasidėjo viena iš ilgiausiai trukusių ekonominių plėtrų, kurią sukėlė skaitmeninė revoliucija ir atsivėrusios verslo galimybės internete. Su respublikonų kongresu jis priėmė pirmą subalansuotą federalinį biudžetą per 30 metų. 1998 m. Atstovų rūmai apkaltino Klintoną, nes šis melavo apie savo seksualinius santykius su Baltųjų rūmų stažuotoja Monica Lewinsky. Dėl nepavykusios apkaltos ir demokratų pergalės 1998 m. rinkimuose atsistatydino spikeris respublikonas Newt Gingrich.
2000 metų JAV prezidento rinkimuose Džordžas V. Bušas per plauką nugalėjo Alą Gorą. Ypač artimas rezultatas buvo Floridos valstijoje, kuri nulėmė rinkimų baigtį.
Po rugsėjo 11 d.
thumb|right|200px|Niujorkas per rugsėjo 11 d. atakas. JAV vėl užpuolė Al-Qaeda teroristai 2001 m. rugsėjo 11 dieną, nužudydami 3000 žmonių. Prezidentas Džordžas V. Bušas paskelbė „karą terorizmui“. JAV ir NATO įsiveržė į Afganistaną, kad nuverstų Talibaną, kuris slėpė Al-Qaeda įkūrėją Osamą bin Ladeną. Federalinė vyriausybė ėmėsi priemonių užkirsti kelią galimoms atakoms. Daug ginčų sukėlęs JAV patriotinis aktas suteikė didesnę galią vyriausybei sekti komunikacijas ir panaikino apribojimus federalinės teisėsaugos organams ir žvalgybos tarnyboms keistis informacija. Buvo sukurtas Jungtinių Valstijų nacionalinio saugumo departamentas koordinuoti federalinius antiteroristinius veiksmus. Kai kurie iš šių veiksmų ir JAV elgesys su Gvantanamo įlankos kaleimo sulaikytaisiais sukėlė įtarimų, kad Amerika pažeidinėja žmonių teises.
2003 m. JAV įsiveržė į Iraką, nuvertė jo vyriausybę, sugavo diktatorių Sadamą Huseiną. Bušas teigė, kad karo priežastys yra demokratijos plėtimas ir noras sunaikinti Irako masinio naikinimo ginklus bei išlaisvinti irakiečius. Invazija ir užsitęsęs Irako karas sukėlė tarptautinį nepasitenkinimą. Sumažėjo demokratinių jėgų parama Amerikai, nepaisant pradinės sėkmės. 2007 m. Bušas į Iraką permetė daugiau karių. Tai sumažino mirčių skaičių, bet nepadidino stabilumo šalyje.
Dėl Bušo ir Irako karo nepopuliarumo, 2008 m. finansinės krizė 2008 m. prezidentu buvo išrinktas pirmasis afroamerikietis Barack Obama. Jis palaipsniui pradėjo mažinti Amerikos karių skaičių Irake, tikėdamasis, kad iki 2011 m. gruodžio 31 d. 50 tūkst. amerikiečių sugebės paruošti irakiečių pajėgas tvarkai palaikyti. Obama permetė 30 tūkst. karių į Afganistaną, tikėdamasis po to palaipsniui mažinti jų skaičių. 2011 m. gegužę po dešimtmečio slapstymosi Abotabade buvo nužudytas Osama bin Ladenas.
Dabartiniai įvykiai
2007 m. gruodį Amerikoje ir beveik visoje Europoje prasidėjo ilgiausia po Antrojo pasaulinio karo recesija, dėl kurios išaugo nedarbas ir kilo finansinė krizė. Aukščiausias krizės taškas buvo 2008 m. rugsėjis, kai bankrutavo Lehman Brothers bankas ir kitos finansinės institucijos. JAV vyriausybė turėjo išpirkti nuostolingai dirbusius General Motors ir Chrysler Group koncernus, kurių laikina savininke tapo vyriausybė. Recesija oficialiai baigėsi 2009 m. birželį, bet nedarbas iki 2011 m. vis dar siekia 9% ir daugiau.
Henrikas II (Anglija)
Henrikas II (1133 m. kovo 5 d. Le Mane – 1189 m. liepos 6 d. Šinone) – Anglijos karalius.
Valdymas
thumb|left|150px|Užkariauta ir valdoma Henriko II teritorija 1154 m. stojo į kovą dėl karūnos su Steponu I iš Blua ir laimėjo. Iš tėvo paveldėjo Anžu, Meną bei Tureną, iš motinos (Anglijos karaliaus Henriko I dukters Matildos) – Angliją bei Normandiją su leno teisėmis į Bretanę. Susituokęs su Eleonora Akvitaniete, įgijo Puatu bei Giujeną su Gaskone, todėl Prancūzijoje pasidarė galingesnis net už Prancūzijos karalių. Jam pavyko įveikti baronų pasipriešinimą ir atstatyti centralizuotą valdžią. Klarendono konstitucijoje (1164 m.) reiškė pretenzijas į teisę disponuoti bažnyčios turtu bei teisti dvasininkus. Kenterberio arkivyskupas ir buvęs Henriko kancleris Tomas Beketas nepripažino Henriko konstitucijos, todėl karaliaus riteris 1170 m. jį nužudė. 1171–1172 m. užgrobė dalį Airijos ir čia įtvirtino Anglijos valdžią. Vėliau regentystę perėmė jo sūnūs – Ričardas I Liūtaširdis ir Jonas Bežemis.
Santuoka ir vaikai
Žmona: nuo 1152 gegužės 18 (Puatje, Prancūzija) Eleonora Akvitanietė (1122–1204), Akvitanijos hercogė. Vaikai:
Vilhelmina
thumb|left|150px|Vilhelminos monograma
Vilhelmina (, 1880 m. rugpjūčio 31 d. Hagoje – 1962 m. lapkričio 28 d. Apeldorne) – Nyderlandų karalienė (1890 − 1948).
Biografija
thumb|left|150px|Vilhelmina po įžengimo į sostą 1890 metais Nyderlandų karalienė Vilhelmina gimė 1880 m. rugpjūčio 31 d. Būdama dešimties metų ji tapo šalies karaliene.
1890 m., kai po karaliaus Vilhelmo III sostą užėmė jo duktė karalienė Vilhelmina, Liuksemburgas (nors ir priklausė Nyderlandams, tačiau turėjo kitokią sosto paveldėjimo tvarką) atsiskyrė, nes Liuksemburgo įstatymai draudė moteriai būti valstybės galva. Į sostą įžengusi dar mergaitė Vilhelmina valdė karalystę 50 metų.
Per Antrąjį pasaulinį karą Hitleris gyrėsi okupuosiąs Nyderlandus per vieną dieną − iš tikrųjų tai pavyko jam per keturias dienas; karalienė Vilhelmina su vyriausybe pasitraukė į Angliją. Dėl ryžtingos olandų monarchės laikysenos tuomet pagarsėjo sparnuota Čerčilio frazė: „Karalienė Vilhelmina yra vienintelis vyras Nyderlandų vyriausybėje“.
1905 metais Nyderlandų karalienė Vilhelmina suteikė Bredos miesto vyrų chorui „karališkojo“ titulą, kurio galiojimą 1986 metais oficialiai pratęsė karalienė Beatričė.
1948 m. − Vilhelmina atsisakė sosto dukters Julianos naudai, o 1980 m. − karalienė Juliana (Juliana) atsisakė sosto dukters Beatričės (Beatrix) naudai.
C6
C6 gali reikšti:
Videniškių šv. Lauryno bažnyčia
'''Videniškių šv. Lauryno bažnyčia''' – katalikų bažnyčia, stovinti Molėtų rajone, Videniškių kaime, prie kelio. Šv. Lauryno bažnyčia yra sakralinis ir architektūros paminklas (unik. kodas ), priklausantis Atgailos kanauninkų vienuolyno ansambliui.
thumb|left|240px|Interjero puošmena – altoriai
Istorija
1549 m. pastatyta pirmoji medinė bažnyčia. 1618 m. pradėta statyti mūrinė bažnyčia. Naujoji bažnyčia buvo sumanyta kaip palaimintojo Mykolo Giedraičio kulto židinys, o kartu ir kaip šeimyninis kunigaikščių Giedraičių giminės mauzoliejus. Giminė aktyviai palaikė naujo palaimintojo Mykolo kultą, akivaizdžiai siekdama jo kanonizacijos. Statyba rūpinosi Videniškių augustijonų provincijolas Ipolitas Žepnickis, nuo 1643 m. – Poznanės katedros kanauninkas, valdovo sekretorius Benediktas Kazimieras Rysinskis. 1631 m. pristatyta koplyčia su rūsiu, kuriame laidoti Giedraičių šeimos nariai. 1618–1620 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia (konsekruota 1654 m.) ir mūrinis 2 aukštų vienuolynas. Martynas Giedraitis jam dovanojo Videniškių dvarą ir 4 palivarkus (dovanotose žemėse buvo apie 200 dūmų). Bažnyčia ir vienuolynas smarkiai nukentėjo per 1655-1661 m. karą. Atstatyta bažnyčia konsekruota 1684 m.
Videniškiai tapo Lietuvos reguliariųjų atgailos kanauninkų centru. Vienuolyno vyresnysis turėjo infulato titulą. 1783 m. bažnytinei vyresnybei atėmus daugelį vienuolyno žemių, infulatūra panaikinta. XVIII a. prie vienuolyno veikė parapinė mokykla. Mykolas Antonevičius 1750–1751 m. bažnyčiai dovanojo varpus. 1801 m. bažnyčia atnaujinta. Jos perstatymu rūpinosi klebonas Ipolitas Stanislavovičius.
XVII-XVIII a. prie vienuolyno veikė parapijos mokykla, špitolė, bažnyčioje buvo išlaikoma profesionali giedotojų kapela. Po 1831 m. sukilimo 1832 m. vienuolynas uždarytas, bažnyčia tapo parapine, vienuolyne įsikūrė klebonija.
Alpensas Grybauskis, Videniškiuose klebonavęs 1874–1906 m., parapiją lenkino. Lietuvių kalbą į bažnyčią grąžino kunigas Jonas Skardinskas. 1884 m. atnaujinti bažnyčios altoriai. 1910 m. klebonas Petras Valiuškis su parapijiečiais bažnyčią atnaujino ir nudažė. 1911–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Jis 1912 m. įsteigė arbatinę. Iki 1913 m. pastatyti parapijos namai. Bažnyčia remontuota 1926 ir 1956 m.
Architektūra
Bažnyčia stovi ties trikampe, dar XVI a. susiformavusia miestelio aikšte. Rytiniame šventoriaus kampe stūkso infulato namai ir mediniai bei mūriniai ūkiniai pastatai, prie jų buvo vienuolyno sodas. Kadaise vienuolyno ansamblis per tvenkinių sistemą jungėsi su Giedraičių dvaru Žižmava.
Bažnyčia renesansinė, stačiakampio plano, su pusapskrite apside ir 42 m aukščio fasado bokštu, vienanavė su presbiterija, dengta cilindriniu skliautu su rozetėmis, bokšto antrame aukšte esančiu vargonų choru bei balkonu, išeinančiu į navą. Abipus presbiterijos pristatytos dvi nedidelės zakristijos. Prie pietinio fasado prišlieta Giedraičių koplyčia su dvišlaičiu stogu, po ja ir rytine bažnyčios dalimi įrengti rūsiai. Abipus bokšto išsidėstę šiauriniai ir pietiniai prieangiai. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su tinkuotais arkiniais vartais. Šventoriaus prieigose atidengtas miestelio 650 m. jubiliejaus akmuo (2017 m.).
Vidaus dekoras
Įrengti W. Biernacki dirbtuvių vargonai (XX a. pr.), reljefinės epitafijos: Stanislovo Sipailos graviruotos alavo skardos epitafija (1762 m., 88x62 cm), Martyno Marcelijaus Giedraičio granito epitafija (1639 m., 88x62 cm), Ipolito Žepnickio (?) granito epitafija (1639 m.).
XVIII a. pirmo ketvirčio laikotarpiu datuojami altoriai:
Šoninėje Giedraičių koplyčioje tikinčiuosius pasitinka palaimintojo M. Giedraičio atvaizdas – prieš altorėlį klūpantis vienuolis. Presbiterijoje įmontuotose antkapinėse plokštėse įamžinti abu bažnyčios istorijoje svarbiausi asmenys - fundatorius ir pirmasis vienuolyno viršininkas.
Ateitis (žurnalas)
thumb|Pirmasis žurnalo numeris, 1911 m. Ateitis – krikščioniškos pakraipos žurnalas Lietuvoje, prisidedantis prie ateitininkų ideologijos skleidimo.
Istorija
1910 m. vasario 19 d. Leuvene (Belgija) susidariusi Lietuvių katalikų studentų sąjungos Valdyba atspindėjo naujai kilusį lietuvių katalikų šviesuomenės sąjūdį už ištikimybę Dievui, tautai ir krikščioniškai kultūrai. Naujas sąjūdis siekė sujungti gimnazijų moksleivius ir universitetų studentus bei aukštuosius mokslus jau baigusius lietuvius katalikus į tamprią organizaciją, kuriai parinktas šūkis: „Visa atnaujinti Kristuje“.
Pirmųjų organizavimosi pastangų vaisius buvo ryškus. Jau tų metų rudenį Kaune pasirodė ranka rašytas laikraštis „Ateitis“. Pasiryžta išleisti savo spausdintą žurnalą, kuris gvildentų mokslus einančiai lietuvių jaunuomenei rūpimus klausimus, tarp kurių svarbiausi buvo religijos, tautiškumo ir krikščioniškos kultūros reikalai. Šis tikslas buvo pasiektas 1911 m. vasario mėnesį, kai pasirodė „Ateitis“. Tai buvo priedas prie prelato Aleksandro Dambrausko-Jakšto redaguotos „Draugijos“ (1907–1914). Pirmasis žurnalas išėjo kartu su 50-uoju „Draugijos“ numeriu, 1913 m. pradėjo eiti kaip savarankiškas žurnalas. Spausdino „Šviesos“ spaustuvė.
Pirmasis „Ateities“ redaktorius Pranas Dovydaitis, naujojo sąjūdžio pagrindinis pradininkas. Straipsniu „Trys pamatiniai klausimai“ pirmajame „Ateities“ numeryje jis pravėrė mąstančiai jaunuomenei duris į „plačiausios apimties idėjų rūmus“. Po Prano Dovydaičio straipsniu padėtas parašas „Ateitininkai“ tuojau prigijo ir įsiteisino lietuvių šviesuomenėje. Nuo „Ateities“ žurnalo pavadinimo kilo ir ateitininkų organizacijos vardas. Mokslas, literatūra, menas, muzika, teatras – sritys, kuriose patys ateitininkai ypač stengėsi reikštis. „Ateitis“ buvo tas šaltinis, iš kurio tryško jaunos kūrybinės pajėgos ir kurio aplinkoje brendo nauji kūrybos talentai.
Lietuva pirmuoju analizuojamu laikotarpiu buvo okupuota carinės Rusijos, antruoju laikotarpiu – Sovietų Sąjungos. Pačioje žurnalo leidimo pradžioje (1911–1913) Lietuva siekė politinės autonomijos. Plečiantis lietuviškai spaudai, kultūra ėmė įgauti autonominę reikšmę. Vėliau prasidėjo inteligentijos trėmimai dėl kurių didelė dalis lietuvių šviesuomenės pasitraukė į Vakarus. Iš pradžių – į Vokietiją (DP stovyklos), vėliau išsibarstė po visą pasaulį – JAV, Kanadą, Australiją ir kitur. Tad žurnalas „Ateitis“ iš pradžių buvo pradėtas leisti Čikagoje, po to – Brukline. Žurnalo leidėjai visomis išgalėmis stengėsi, kad emigravę lietuviai nenutautėtų, nepamirštų lietuviškų papročių bei tradicijų, kuo dažniau kalbėtų ir skaitytų gimtąją kalba. Ateitininkai ragino lietuvius kovoti už Lietuvos laisvę, žadino tautinę savimonę, skatino krikščionišką tikėjimą, kuris stiprina dvasią, neleisdamas užmiršti dviejų, tuo laikotarpiu pagrindinių, lietuviui keliamų klausimų: „Kuo aš turiu būti?“ ir „Ką aš turiu daryti?“.