cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Panerių žudynės
Kontekstas
Po jungtinio Trečiojo Reicho ir Tarybų Sąjungos Lenkijos pasidalinimo 1939 m. rugsėjo mėnesį, regionas buvo aneksuotas Tarybų Sąjungos ir spalio 10 tais pačiais metais regionas buvo atiduotas aneksuotai Lietuvai.
1940 m. birželį sovietams aneksavus Lietuvą ir Baltijos šalis, šalia Panerių pradėta statyti naftos saugyklą kartu su būsimu sovietų kariniu aerodromu. Tas projektas taip ir nebuvo baigtas, o 1941 m. birželį šią teritoriją užėmė Trečiojo Reicho kariuomenė operacijos „Barbarossa“ metu. Nacių žudikų būriai nusprendė panaudoti šešias dideles duobes, iškastas naftos rezervuarams, ir pagrobti, nužudyti ir paslėpti pasmerktų vietos gyventojų kūnus.
Žudynės
miniatiūra| Panerių žudynių vieta Lenkijos Holokausto žemėlapyje (viršutiniame dešiniajame kampe, netoli [[Vilnius|Vilniaus (Wilno)), pažymėta balta kaukole]] Žudynės prasidėjo 1941 m. liepos mėn., kai tik SS Einsatzkommando 9 grupė atvyko į Vilnių 1941 m. liepos 2 d. Daugumą pačių žudynių įvykdė Ypatingojo būrio savanoriai. Rugsėjo mėnesį buvo įkurtas Vilniaus getas. Tą patį mėnesį per vieną operaciją buvo sušaudyta 3700 žydų, o per kitą – 6000, suvaryti mieste ir nukeliauti į Panerius. Dauguma aukų buvo nurengtos prieš sušaudant. Tolesnės masinės žudynės, padedamos Ypatingojo būrio vyko visą vasarą ir rudenį. Iki metų pabaigos, remiantis Holokausto enciklopedija, buvo nužudyta apie 50 000–60 000 Vilniaus žydų.
Žudynių tempas sulėtėjo 1942 m., kai Vermachtas pasisavino į getą patekusius žydų vergus. 1943 m. sovietų kariuomenei žengiant į priekį, nacių daliniai bandė nuslėpti nusikaltimą pagal Aktion 1005 direktyvą. Aštuoniasdešimt kalinių iš Štuthofo koncentracijos stovyklos buvo suformuoti į Leichenkommando („lavono dalinius“). Darbininkai buvo priversti iškasti kūnus, sukrauti juos ant medžio ir sudeginti. Tada pelenai buvo sumalti, sumaišyti su smėliu ir užkasti. Po kelių mėnesių šio kraupaus darbo 1944 m. balandžio 19 d. brigadai pavyko pabėgti per tunelį, iškastą šaukštais. Vienuolika iš aštuoniasdešimties pabėgusių išgyveno karą; jų parodymai prisidėjo prie žudynių atskleidimo.
Aukos
Bendras aukų skaičius 1944 m. pabaigoje buvo nuo 70 000 iki 100 000. Sovietų 2-ojo Baltarusijos fronto pajėgų pokario ekshumacijos duomenimis, dauguma (50 000–70 000) aukų buvo Lenkijos ir Lietuvos žydai iš gretimų Lenkijos ir Lietuvos miestų, o likusieji daugiausia buvo lenkai (apie 20 000) ir rusai (apie 20 tūkst.). 8 000). Pasak Monikos Tomkiewicz, 2008 m. knygos apie Ponario žudynes autorės, žuvo 80 000 žmonių, įskaitant 72 000 žydų, 5 000 sovietų kalinių, 1 500–2 000 lenkų, 1 000 žmonių, vadinamų komunistais ar sovietų aktyvistais, ir 40 romų.
Lenkų aukos daugiausia buvo lenkų inteligentijos atstovai – akademikai, pedagogai (pvz., Stefano Batoro universiteto profesorius Kazimieras Pelczaras), kunigai (pvz., kunigas Romualdas Świrkowskis) ir Armia Krajowa pasipriešinimo judėjimo nariai. Tarp pirmųjų aukų buvo maždaug 7500 sovietų karo belaisvių, sušaudytų 1941 m. netrukus po operacijos „Barbarossa“ pradžios. Vėlesniuose etapuose taip pat buvo mažiau aukų ir kitų tautybių, tarp jų vietiniai rusai, romai ir lietuviai, ypač komunistų simpatoriai (Liudas Adomauskas, Valerijonas Knyva, Andrius ir Aleksandra Bulotos) ir per 80 Generolo Povilo Plechavičiaus vietos lietuvių būrio karių kurie atsisakė vykdyti vokiečių įsakymus.
Paminėjimas
Informacija apie žudynes pradėjo sklisti jau 1943 m. dėl Helenos Pasierbskos, Józefo Mackiewicziaus, Kazimiero Sakowicziaus ir kitų veiklos bei darbų. Vis dėlto sovietų režimui, kuris rėmė lenkų perkėlimą iš Kresių, buvo patogu neigti, kad lenkai ar žydai buvo išskirti žudynėms Paneriuose; oficiali nuostata buvo tokia, kad Paneriai buvo tik sovietų piliečių žudynių vieta. Dėl to kai kurie, įskaitant Lenkijos ministrą pirmininką Jerzy Buzeką, palygino tai su Katynės žudynėmis.
2000 m. spalio 22 d., praėjus dešimtmečiui po komunizmo žlugimo, nepriklausomoje Lietuvoje kelių lenkų organizacijų pastangomis per oficialią ceremoniją, kurioje dalyvavo tiek Lenkijos, tiek Lietuvos vyriausybių atstovai, buvo pastatytas paminklas (kryžius) žuvusiems Lenkijos piliečiams. (Bronislovas Komorovskis, Lenkijos gynybos ministras ir jo kolega iš Lietuvos), taip pat keletas nevyriausybinių organizacijų.
Žudynių vietą įamžina paminklas Holokausto aukoms atminti (pastatytas 1991 m.), memorialas lenkų aukoms atminti (pastatytas 1990 m., atstatytas 2000 m.), paminklas gegužę nacių nužudytiems Lietuvos vietinio būrio kariams, 1944 (pastatytas 2004 m.), paminklinis akmuo sovietų karo belaisviams, žuvusiems badu ir čia sušaudyti 1941 m. (įstatytas 1996 m.) ir nedidelis muziejus (šiuo metu Panerių memorialinis informacijos centras). Pirmąjį paminklą buvusioje masinių žudynių vietoje 1948 m. pastatė Vilniaus žydai, tačiau sovietų režimas netrukus jį pakeitė tradiciniu obelisku, skirtu „fašizmo aukoms“.
Fauvel AV.60
Fauvel AV.60 („AV" = – „skraidantis sparnas“) – vienvietis turistinis eksperimentinis lėktuvas, septintojo dešimtmečio pradžioje sukurtas Prancūzijos aviakonstruktoriaus Šarlio Fovelio (pranc. Charles Fauvel) ir pagamintas įmonėje „Guerchais et Caudron“.
Fauvel AV.60 buvo medinės konstrukcijos skraidančio sparno tipo žemasparnis monoplanas, pirmam skrydžiui pakilęs 1963 m. liepos 14 d.
Pagamintas vienintelis egzempliorius.
Laure Boulleau
Lorė Bulo (Laure Boulleau, g. 1986 m. spalio 22 d.) – buvusi Prancūzijos futbolininkė, gynėja.
Karjera
Futbolą žaisti pradėjo Prancūzijoje. 2003–2005 m. atstovavo CNFE Clairefontaine klubui.
2005–2018 m. atstovavo Paris Saint-Germain klubui.
Rinktinės
Kitados atstovavo Prancūzijos jaunimo rinktinėms. 2005–2016 m. rubgtyniavo nacionalinėje rinktinėje.
Senkonys (Varėna)
Senkonys – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, prie pietvakarinio Krivilių pakraščio ir Nočios aukštupio (Krivilių I tvenkinys, Krivilių II tvenkinys). Yra kapinaitės.
Kaimas išnyko per melioraciją, sodybų nebėra.
Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 102 žmonės, iš kurių 93 užsirašė lietuviais ir 9 lenkais.
Jordan Stolz
Džordanas Štolcas (Jordan Stolz, g. 2004 m. gegužės 21 d. Vest Bende) – Jungtinių Amerikos Valstijų greitojo čiuožimo sportininkas, daugkartinis pasaulio čempionas, olimpinių žaidynių dalyvis.
Biografija
Stolz debiutavo tarptautinėse varžybose 2021 m., kuomet dalyvavo pasaulio jaunimo taurės etape. Sportininkas jau pirmose varžybose laimėjo 500 m distanciją, pasiekė naują pasaulio jaunimo rekordą ir pagerino JAV visų laikų 500 m čiuožimo nacionalinį rekordą.
Savo debiutinėse 2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse amerikietis dalyvavo būdamas vos 17-os metų. Vyrų 500 m distancijoje užimta 13-oji vieta, o 1000 m rungtyje sportininkas liko 14-as.
2023 m. pasaulio jaunimo čempionate Stolz pelnė bronzos medalius masinio starto ir 5000 m rungtyse, bei laimėjo penkis aukso medalius: 500 m, 1000 m, 1500 m, komandinio sprinto ir daugiakovės įskaitos rungtyse.
2023 m. pasaulio greitojo čiuožimo čempionate vos 18-os amerikietis iškovojo tris aukso medalius 500 m, 1000 m ir 1500 m rungtyse. Jis taip pat tapo pirmuoju vyru istorijoje laimėjusiu tris aukso medalius viename pasaulio čempionate.
Paul Signac
Polis Sinjakas (, 1863 m. lapkričio 11 d., Paryžius – 1935 m. rugpjūčio 15 d., ten pat) – XIX a. pb. ir XX a. pr. Prancūzijos tapytojas. Neoimpresionistas, dailės teoretikas.
Biografija
Polis Sinjakas gimė 1863 m. lapkričio 11 d. Paryžiuje, pasiturinčių prekybininkų šeimoje. Tėvai tikėjosi ji tapsiant architektu, tačiau P. Sinjakas paliko aukštąją mokyklą jos nebaigęs ir apsigyveno Monmartre, atrado K. Monė ir kitų impresionistų dailę. Susitiko Berthe Roblès, kuri buvo tolima K. Pisaro giminaitė. Pirmasis P. Sinjako paveikslas datuojamas 1881 m., jis nesimokė sistematiškai dailės. 1882−1883 m. P. Sinjako paveikslai buvo įtakoti K. Monė. Tvirta tėvų finansinė padėtis leido P. Sinjakui nesirūpinti pragyvenimo šaltiniais. 1884 m. P. Sinjakas eksponavo Nepriklausomųjų dailininkų parodoje, kuri buvo suorganizuota daugeliui kūrinių nebuvus priimtų į akademistinį Paryžiaus Saloną. Steigiamos Nepriklausomųjų dailininkų draugijos susirinkimuose P. Sinjakas susipažino su Žoržu Sera ir maždaug tuo metu − su impresionistu Armanu Gijomenu, per kurį − 1885 m. su Kamiliu Pisaro.
P. Sinjako dailė buvo lemiamai paveikta Ž. Sera tapybos metodo, vadinto divizionizmu, kuriam meno kritikas Feliksas Feneonas priskyrė neoimpresionizmo terminą. Šie paveikslai buvo tapomi mažų grynų spalvų taškelių visuma. Iš atstumo žmogaus akies tinklainėje taškelių vaizdas susiliedavo suformuodamas vientisą spalvos toną. Nuo taškavimo metodo tapyba buvo dar praminta puantilizmu. P. Sinjakas perėmė Ž. Sera naujovišką metodą, kuris buvo paremtas moksliniais spalvų tyrimais. P. Sinjakas palaikė ryšius su polimatu ir eksperimentatoriumi Šarliu Anri, kuris kūrė spalvų ir linijų poveikio dailėje teorijas. Ž. Sera, P. Sinjakas ir K. Pisaro eksponavo neoimpresionistines drobes paskutinėje Paryžiaus impresionistų grupės parodoje 1886 m.
1887 ir 1889 m. P. Sinjakas keliavo po pietų Prancūziją, tapė Viduržemio jūros pakrančių miestelių vaizdus, aplankė Arlyje sergantį V. van Gogą. Po Ž. Sera mirties 1891 m. P. Sinjakas tapo neoimpresionistų grupės lyderiu (K. Pisaro nuo neoimpresionizmo atsimetė dar anksčiau). 1891 m. P. Sinjakas apsistojo Sen Tropeze, pradėjo tapyti akvarele, išbandė dekoratyviąją dailę. Maždaug tuo metu jo potėpiai tapo laisvesni ir ne taip nuosekliai sekė neoimpresionistiniu taškavimo metodu. Vėlesniais metais skirstė laiką tarp veiklos Paryžiuje ir tapybos pietų Prancūzijoje. 1892 m. lapkričio 7 d. P. Sinjakas vedė Berthe Roblès. 1893 m. P. Sinjakas pradėjo vesti asmeninį kūrybinį žurnalą. 1899 m. buvo išleistas jo teoretinis veikalas „Nuo Eženo Delakrua iki neoimpresionizmo“, kuriame labiau ne teorizuojama, o buvo ginama neoimpresionistinė dailė.
1908 m. P. Sinjakas tapo Nepriklausomųjų dailininkų draugijos prezidentu, kuriuo išbuvo iki mirties. Jį Sen Tropeze lankė Anri Matisas ir Morisas Deni, kuriuos paveikė P. Sinjako dailė ir prisidėjo prie fovizmo susiformavimo. Maždaug po 1910 m. P. Sinjakas galutinai atidavė pirmenybę akvarelės paveikslams prieš aliejinę tapybą. 1915 m. P. Sinjakas išsinuomojo namą Antibe, kur spalio 2 d. jam gimė nesantuokinė duktė Džinetė. Gyveno tai Antibe, tai Sen Tropeze. 1922 m. pirmą kartą buvo publikuota monografija apie P. Sinjaką (aut. Lucie Cousturer). 1927 m. P. Sinjakas publikavo monografiją „Jongkindas“ apie XIX a. olandų tapytoją, kurioje aptarė akvarelės naudojimo ypatybes. Savo paveiksluose P. Sinjakas daugiausiai vaizdavo Pietų Prancūzijos uostus, yra nutapęs Bretanijos, Normandijos pakrančių vaizdų, pabuvojęs Venecijoje. P. Sinjakas mirė po ilgos ligos 1935 m. rugpjūčio 15 d., palaidotas Per Lašezo (Père Lachaise) kapinėse Paryžiuje. Jis buvo karšto charakterio, skirtingai nuo Ž. Sera, ir dailės istorijoje pristatomas Ž. Sera sekėju, kai Ž. Sera − pagrindiniu neoimpresionizmo inovatoriumi. P. Sinjakas laikėsi kraštutinių kairiųjų politinių pažiūrų. Dailininkas paliko daugiau nei 600 paveikslų, kelis šimtus piešinių, 20 litografijų ir 7 ofortus.
Naujasis egiptietiškas stilius
200px|right|thumb|Juvelyrų Melchioro ir Johanno Friedricho Dinglingerių iš brangakmenių ir tauriųjų metalų apie 1729–1731 m. pagamintas Apio šventyklos altorius. Darbas buvo sukurtas [[Saksonija|Saksonijos-Lenkijos-Lietuvos valdovui Augustui Stipriajam, todėl šoniniuose ornamentuose pavaizduoti Lenkijos Erelis ir Lietuvos Vytis. Dabartiniu metu šis altorius saugomas Dresdeno pilies Žaliųjų skliautų rinkinyje.  ]] Naujasis egiptietiškas stilius − meno srovė, perimanti ar atkartojanti Senovės Egipto meno temas, formas ir siužetus. Pasireiškė nuo XVIII a. iki XX a. pradžios.
Bruožai
Šios srovės kūriniai gana lengvai atpažįstami dėl naudojamų charakteringų mėlyno safyro ir geltono smėlio atspalvių, puošybos auksinių detalių, tamsaus medžio elementų. Neretai vaizduojami sfinksai, liūtai ir grifonai, skarabėjai ir katės, lotoso žiedai ir vynuogės, mėgiami ornamentai. Taip pat buvo atkartojamos piramidžių formos ar statomi Senovės Egiptui būdingi obeliskai, konstrukcijose mėgiamos vidinės kolonos ir arkos. Statinių apdailoje vyrauja šviesus marmuras, jei naudojami audiniai − tai jie dažniausiai būna lininiai. Stiliaus kūrėjams būdingas konstruktyvizmo, statiškumo ir kanoniškumo pasireiškimas.
Zeiderzė
Įlanka yra ~50 km pločio, būdingas 3–4 m gylis, farvateryje – 8–24 m. Zeiderzė seniau užėmė ~5000 km² plotą, bet nuo XX a. pr. polderiais didelė įlankos dalis buvo paversta sausuma. thumb|left|230px|Zeiderė, Afleitdeiko damba padalinta į Vatų jūrą ir Eiselio ežerą (jame matomi polderiai)
Romėnų laikais šioje vietoje minimas Flevo ežeras. Tai buvo ežerų ir šlapynių tinklas, siauromis protakomis besijungęs su jūra. Šlapynes dengę durpynai palaipsniui ėmė zmegti, o jūros vanduo, ardydamas krantus, plūsti sausumon. 1282 m. potvynis pralaužė Fryzijos kopų juostą ir užtvindė ežerą. Amsterdamas ėmė augti kaip jūrų uostas, nes į įlanką jau galėjo įplaukti jūrų laivai. 1287 m. Šv. Liucijos potvynis dar labiau išplėtė Zeiderzės plotą. Nuo XV a. dambomis pradėta įtvirtinti įlankos krantus.
Naujasis egiptietiškas stilius
Ištakos
Naujojo egiptietiško stiliaus užuomazgų reiktų ieškoti dar Senovės Romoje. Po Akcijaus mūšio Egiptas buvo prijungtas prie Romos imperijos ir tapo jos provincija. Į Imperijos teritoriją buvo atvežti daug karo trofėjų, tarp kurių buvo ir dailės kūrinių. Susiformavo tradicija iš šios provincijos gabenti ir puošti Imperijos miestus skulptūromis ir obeliskais (iki mūsų dienų Romoje išliko trylika tokių obeliskų; ant Kapitolijaus kalvos atsirado egiptietiškos kilmės juodo bazalto liūtai ir t. t.). Senasis Egipto menas, kad ir koks paslaptingas, egzotiškas, mistinis ir svetimas jiems bebuvo, romėnams padarė didžiulį įspūdį. Vienas charakteringiausių besiformuojančios egiptietiškos įtakos pavyzdžių: Cestijaus piramidė, pastatyta Romoje 18−12 m. pr. m. e. Egiptomaniją demonstruoja ir Klaudijaus valdymo metu pasireiškęs Senovės Romos tapybos trečiasis stilius, jo charakteringu pasireiškimu galėtų būti Misterijų vila Pompėjoje ar kt. to laikotarpio dailės kūriniai. 200px|left|thumb|[[Rapa|Bičiūnuose (dab. Rapa Lenkijoje) XVIII a. pab.−XIX a. pr. iškilo piramides primenanti Farenheidų šeimos kapinių koplyčia.]] Prasidėjus renesansui vėl buvo atsigręžta į antikinį paveldą, kartu prisimenant ir egiptietiško meno apraiškas romėnų kultūroje. Pvz.: apie 1532 m. italų tapytojas Džulio Klovio (spėjama) egiptietiškus motyvus panaudojo iliustruodamas kardinolui Pompeo Kolonnai  skirtą „Kolonnos Mišiolą“. Vigi to laikotarpio dailininkai, savo kūriniuose dažnokai vaizduodami Egipto figūras ar hieroglifus, darė tai daugiau emociškai, nes rašytinis egiptiečių palikimas iššifruotas dar nebuvo. 200px|right|thumb|Egiptietiško stiliaus pietų servizas. Jį, primindamas [[Nemunas|Nemuno upėje pasiektą Tilžės taiką, Prancūzijos imperatorius Napoleonas Bonapartas padovanojo Rusijos valdovui Aleksandrui I. Šiuo metu stalo indų rinkinio viena dalis saugoma Sankt Peterburgo Ermitaže, kita − Keramikos muziejuje Kuskove (prie Maskvos).]]
Stiliaus istorija
Naujasis egiptietiškas stilius susiformavo Prancūzijoje renesanso laikotarpiu kaip klasicizmo sudėtinė dalis, priešpastatydamas save baroko ir rokoko krytims. Pradžioje meno teoretikai nesutarė ką vadinti klasikine kultūra: tik Senovės Graikijos kultūrą ar romėnų ir graikų kultūras kartu, o gal dar ir Senovės Egipto kultūrą pridėti (pastaroji buvo pripažinta pamatu vėliau užgimusiems senovės romėnų ir graikų menams). Anas Klodas de Kelius buvo pirmasis, kuris apčiuopė ir pagrindė Naujojo egiptietiško stiliaus teorinius pamatus, o Džovanis Batista Piranezis  šiuo stiliumi pirmas ėmė ruošti stambius architektūrinius projektus.
Apie 1780 m. šis stilius jau klestėjo Prancūzijoje, o per ją ir visoje Europoje, nes šiame žemyne tuo metu prancūzų kultūra buvo vyraujanti. Pradžioje juo mėgavosi kilmingieji, o vėliau Lui Mary d’Omon privertė juo susidomėti ir dailiųjų amatų meistrams. Galiausiai net pati karalienė Marija Antuanetė ėmė skatinti naująją mados tendenciją: šiuo stiliumi įrenginėjo savo privačius apartamentus, o sfinksą pasirinko asmeniniu ikonografiniu simboliu.
Prancūzų enciklopedininkai egiptietiško meno apraiškas paskelbė absoliutizmo pasireiškimu ir vertino neigiamai. Vokiečių menotyrininkas Johanas Joakimas Vinkelmanas su bendraminčiais „aukštąjį“ senovės graikų meną skyrė nuo „barbariško“ egiptietiško. 160px|left|thumb|Egiptietiški motyvai figūruoja architekto [[Mykolas Songaila|Mykolo Songailos suprojektuotame name Sankt Peterburge, Zacharjevskaja g−vė 23 (pastatytas 1911 m.).]] Didžiojoje Britanijoje Naujasis egiptietiškas menas netapo madingu, o jeigu naujuose kūriniuose ir buvo prisimintas Egiptas, tai buvo daroma stengiantis nenukrypti nuo originalių vaizdų (pavyzdžiu galėtų būti Wedgwood & Co. Ltd. firmos keramika). Vokietiją šios tendencijos pasiekė gana vėlai, buvo įvardintos kaip iracionalios ir romantiškos, tad įsišaknijo, visų pirma, masonų ir rozenkreicerių tarpe. Didžiosios Prancūzijos revoliucijos ideologai šį meną pripažino esantį pirmapradžiu ir artimu gamtai.
Naujasis egiptietiškas stilius dar vieną pakilimo bangą išgyveno po Napoleono Bonaparto žygio į Egiptą (1798−1801 m.). Prancūzijos valdovas jį laikė Imperijos sudėtine dalimi, kuri, kartu su karine ir kultūrine ekspansija, plito visoje Europoje. Tai jau nebebuvo vien kilmingųjų, o greičiau visų Imperijos piliečių menas. Dar vieną impulsą šio stiliaus vystymuisi davė Egipto hieroglifų iššifravimas. Tačiau senoji Egipto kultūra tebeliko egzotiška ir to laikotarpio menininkų tarpe dažnai pralaimėdavo graikų klasicizmui (išskyrus baldus ir vidaus apdailoje pamėgtus ornamentus ar puošimo detales).
Vėliau archeologinių kasinėjimų metu atidengtus objektus vis dažniau pritaikydavo naujuose projektuose. Taip atsitiko su 1860–1863 m. Bostone (Linkolnšyro grafystė Anglijoje) iškilusia su egptietiškais užrašais puošta masonų ložės būstine, kuri yra Denduro šventyklos replika. Neretai naujaegiptinis stilius buvo panaudojamas statant tokius „egzotiškus“ objektus kaip zoologijos sodus, o vėliau ir kino teatrus.
Paskutinį pakilimo blyksnį Naujasis egiptietiškas stilius išgyveno XX a. trečiajame dešimtmetyje, kai buvo atidengtas faraono Tutanchamono kapas ir visuomenėje vėl šoktelėjo susidomėjimas senąja Egipto kultūra.
Senlaukis
Senlaukis – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kruopių.
Senlioliai
Senlioliai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Liolių.
Javeras
Javeras  – upė Peru, Kusko departamente; dešinysis Urubambos intakas (Amazonės baseinas). Prasideda Anduose, 3900 m aukštyje, į pietus nuo Skarhuajo (Ccarhuayo). Teka į šiaurės vakarus giliais tarpukalnių slėniais. Aukštupyje vadinama Mapaču (Río Mapacho), toliau – Paukartambu (Río Paucartambo). Įteka į Urubambą ties Pangoa.
Didžiausias intakas – Kolkepata.
Javeras vandeningiausias vasario–kovo mėnesiais. Pagrindiniai miestai prie upės: Paukartambas, Čaljabamba.
Ama-gi
thumb| ama-gi4 užrašytas klasikiniu šumerų dantiraščiu Ama-gi – šumerų kalbos žodis, užrašomas ama-gi4 arba  ama-ar-gi4. Šis žodis verčiamas kaip „laisvė“, taip pat „manumisija“, „atleidimas nuo skolų ir įsipareigojimų“ bei „pradinės padėties sugrąžinimas asmenims ir nuosavybei“, įskaitant atleidimą nuo skolų. Esama ir kitokių interpretacijų, pvz., „sugrįžimas į ankstesnę padėtį“ ir išlaisvinimas (atleidimas) nuo skolų, vergovės, mokesčių ar bausmės.
Šis žodis sudarytas iš daiktavardžio ama, reiškiančio „motina“ (kai kada su enklitiniu naudininko linksnio žymeniu ar), ir esamojo laiko dalyvio gi4 „sugrąžinti, atkurti, padėti atgal“; taigi, pažodžiui ama-gi reiškia „sugrįžtąs pas motiną“. Anot asirologo Samuel Noah Kramer, ama-gi – pirmoji rašytinė užuomina į laisvės sąvoką. Aptardamas tiesioginę žodžio reikšmę „sugrįžtąs pas motiną“, S. N. Kramer 1963 m. tvirtino, kad „vis dar neaišku, kodėl ši išraiškos priemonė imta vartoti laisvei įvardinti“.
Ankstyviausias žinomas šio žodžio paminėjimas siejamas su Urukaginos reformomis. Trečiosios Ūro dinastijos laikotarpiu šis žodis vartotas kaip teisinis terminas – juo buvo įvardijamas laisvės suteikimas asmenims.
Ama-gi susijęs su akadų k. žodžiu anduraāru(m), reiškiančiu „laisvė“, „atleidimas“, „atleidimas nuo vergovės (už skolas)“.
Kaip savo simbolį, dantiraščiu užrašytą žodį ama-gi naudojo keletas libertarų organizacijų, tarp jų Peru veikiantis Instituto Político para la Libertad, „New Economic School – Georgia“ ir kt.
Rusijos Federacijos Federalinė kontržvalgybos tarnyba
Rusijos Federacijos Federalinė kontržvalgybos tarnyba (, trumpinama ФСК России) - dabartinės RF Federalinės saugumo tarnybos (FSB) pirmtakas, gyvavęs 1993-1995 metais. Tarnyba atliko kontržvalgybinės veiklos koordinavimo funkcijas.
Palapinė
thumb|Palapinių miestelis
Palapinė – laikinas lengvai išardomas bei transportuojamas statinys, skirtas gyventi.
Palapinės taip pat gali būti statomos užuovėjai sukurti, renginiams (pvz., cirko palapinė), turizmui ir kt.
Palapinės gali būti mini, poilsinės, kelioninės; skirtos pasislėpti nuo saulės; gyventi ilgesniam laikotarpiui (pvz., jurta).
Naudžiai (Vilkaviškis)
Naudžiai (arba Naudziškiai, Margiai) – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Paežerių, prie Rausvės upelio. Praeina plentas.
Istorija
Anksčiau priklausė Vilkaviškio apskrities Paežerių valsčiui. Pirmojo Lietuvos visuotinio gyventojų 1923 metų surašymo metu, Naudžių kaime buvo 9 ūkiai ir 72 gyventojai.
Gyventojai
Kaime gimė knygnešys, visuomenės veikėjas Juozas Rimša (1875–1970) ir jo brolis skulptorius, grafikas, „Vargo mokyklos“ autorius, Petras Rimša (1881–1961). Išlikęs jų gimtasis namas, ūkiniai pastatai. Gyvenamajame name įkurta P. Rimšos memorialinė ekspozicija.
Kutsajokis
Kutsajokis  – upė Rusijoje, Murmansko srities pietvakariuose; viena iš Tumčią sudarančių upių. Išteka iš Nijarvio ežero. Teka į pietryčius miškingomis, pelkėtomis ir negyvenamomis vietomis netoli Rusijos-Suomijos sienos. Susilieja su Tuntsajokiu ir sudaro Tumčią.
Upės vaga labai slenkstėta, yra krioklių (Mažasis Janiskengasas – ~10 m, Didysis Janiskengasas – ~20 m). Vagos plotis – 20-60 m, gylis – 0,2-1,5 m (vietomis iki 6 m). Vandens tėkmės greitis – 0,2-2 m/s. Pakrantės akmenuotos, vietomis yra skardžių. Pavasario poplūdžio metu (gegužės antra pusė – birželio pradžia) vandens lygis pakyla 2-3 m.
Aplink upę įsteigtas Kutsos draustinis. Gyvenviečių nėra. Upė mėgiama ekstremaliojo vandens turizmo gerbėjų.
Pavadinimas Kutsajokis suomių kalba reiškia „kviečianti upė“.
Pjedras Negrasas (Koahuila)
Pjedras Negrasas  – miestas Meksikoje, Koahuilos valstijoje, JAV ir Meksikos pasienyje. Pjedras Negrasas yra to paties pavadinimo savivaldybės administracinis centras. 2020 m. duomenimis, mieste gyveno 173 959 žmonės.
Istorija
Ispaniškas miesto pavadinimas Piedras Negras reiškia 'juodi akmenys', toks vardas duotas dėl to, kad ši vietovė turtinga akmens anglies telkinių.
1888 m. gruožio 1 d. gyvenvietė gavo miesto statusą ir buvo pervadinta tuometinio Meksikos prezidento Porfirijo Diaso garbei į Porfirio Díaz. Šio prezidento režimui žlugus, miestas buvo pervadintas dar kartą ir gavo dabartinį pavadinimą Piedras Negras.
Zėjos–Burėjos lyguma
Zėjos–Burėjos lyguma  – lyguma Rusijos Tolimuosiuose Rytuose, Amūro srityje, Zėjos ir Burėjos tarpupyje. Ilgis iki 300 km, plotis iki 250 km, būdingas aukštis 200–300 m. Užpildyta aliuvinėmis nuogulomis. Yra gausūs akmens anglių telkiniai.
Carla Gugino
Karla Gugino (g. 1971 m. rugpjūčio 29 d.) – JAV aktorė.
Zėjos–Burėjos lyguma
Šiaurėje veši mišrieji, pietuose – plačialapių miškai, tarp kurių yra pievinių stepių („Amūro prerijų“), kurių dauguma išdirbtos. Lygumoje įsikūrę dauguma Amūro krašto gyventojų, susitelkę beveik visi miestai.
Carla Gugino
Biografija
Carla Gugino gimė 1971 m. rugpjūčio 29 d. Sarasotoje, Floridoje. Jos tėtis yra italų kilmės ortodontas, mama – anglų-airių kilmės, apibūdinama kaip „bohemietė“. Jos tėvai išsiskyrė kai jai buvo dveji metai.
Šiaurės Anatolijos lūžis
Šiaurės Anatolijos lūžis daugeliu atžvilgių panašus į San Andreaso lūžį Kalifornijoje. Abu yra žemyniniai transforminiai tektoniniai lūžiai, bei abu yra panašaus ilgio bei plokščių judėjimo greičio. Marmuro jūra, esanti netoli Stambulo, yra įduboje, panašioje į Saltono įdubą Kalifornijoje.
Senoniškis
Istorija
Kaimas paminėtas Ukmergės apskrities seniūnijų 1765 m. inventoriuje.
Donald Ringe
Donaldas „Donas“ Rindžas (, g. 1954 m.) – amerikiečių kalbininkas, indoeuropeistas.
Biografija
D. Rindžas baigė Kentukio universitetą, vėliau, kaip Maršalo stipendininkas, Oksfordo universitete apgynė kalbotyros magistro laipsnį. 1984 m., vadovaujamas V. Kaugilo, Jeilio universitete apgynė daktaro laipsnį. 1983–1985 m. Bardo koledže dėstė klasiką. Nuo 1985 m. dirba Pensilvanijos universiteto Kalbotyros fakultete, nuo 1996 m. čia jis eina profesoriaus pareigas.
D. Rindžas yra daugybės knygų ir straipsnių autorius, daugiausia rašo apie indoeuropiečių istorinę kalbotyrą, ypač gilinasi į senąją graikų, tocharų ir germanų kalbas.
Belaja (Imandra)
Vagoje gausu rėvų. Upė teka per Kirovsko ir Apatitų miestus, kenčia nuo pramoninės taršos.
Žemyna (reikšmės)
Žodis Žemyna reiškia:
Kanados moterų vandensvydžio rinktinė
Kanados moterų vandensvydžio rinktinė – nacionalinė moterų komanda, kuri atstovauja Kanadai oficialiose vandensvydžio varžybose.
Ferenco Puškašo apdovanojimas
Ferenco Puškašo apdovanojimas – tai 2009 m. spalio 20 d. FIFA organizacijos įsteigtas apdovanojimas, skiriamas futbolo žaidėjui (gali būti tiek vyrui, tiek moteriai), pelniusiam gražiausią įvartį per kalendorinius metus.
Įvartis pavadintas žymaus vengrų futbolininko, pasižymėjusio itin rezultatyviu žaidimu, Ferenco Puškašo garbei.
Zėjos rezervatas
Zėjos rezervatas  – saugoma gamtos teritorija Rusijoje, Amūro srityje, Zėjos ir Gilujo tarpupyje. Įsteigtas 1963 m.
Žydrė (reikšmės)
Žodis žydrė reiškia:
Čapoma
Čapoma  – upė Rusijoje, Murmansko srityje, Kolos pusiasalio pietryčiuose. Teka pietryčių kryptimi, įteka į Baltąją jūrą ties Čapomos kaimu.
Vaga slenkstėta. 12 km nuo upės žiočių yra Čapomos krioklys – didžiausias ir aukščiausias visoje šiaurės Rusijoje (gamtos paminklas). Jis sudarytas iš trijų 15 m aukščio kaskadų ir daugybės protakų.
Élisabeth Vigée Le Brun
thumb|right|200px| Elizabet Vižė-Lebren autoportretas, 1781 m. Elizabet Vižė Lebren (pilniau, Marija Luiza Elizabet Vižė-Lebren,, 1755 m. balandžio 16 d., Paryžius – 1842 m. kovo 30 d., ten pat) – XVIII a. pb. ir XIX a. pr. Prancūzijos tapytoja, portretistė.
Biografija
Elizabet Vižė gimė 1755 m. balandžio 16 d. Paryžiuje. Jos tėvas Luji Vižė buvo pastelinių portretų tapytojas ir mirė, kai dukteriai buvo 12 metų. Elizabet Vižė išsimokslino daugiausiai savarankiškai kopijuodama Paryžiuje buvusius dailės darbus. Ji tobulinosi pas menkai žinomus tapytojus Gabriel Briard (1725−1777) ir Pierre Davesne (veikė 1764−1796). 1776 m. ji ištekėjo už įtakingo Paryžiaus dailės kūrinių dilerio Žano Baptisto Pjero Lebreno (1748−1813). Pora susilaukė vienos dukters Žanos Julijos Luizos (1780−1819). 1778 m. Elizabet Vižė-Lebren buvo pakviesta nutapyti karalienės Marijos Antuanetės portretą. Tai buvo tapytojos sėkmė. Ji buvo priimta į karališkojo dvaro aplinką, su karaliene tapo draugėmis. Elizabet Vižė-Lebren nutapė daugiau nei 20 Marijos Antuanetės portretų.
Vaiva (reikšmės)
Žodis vaiva gali reikšti:
Zėjos tvenkinys
Pagrindinės gyvenvietės prie tvenkinio: Gornas, Bomnakas, Verchnezeiskas, Beregovojus, Snežnogorskis, Chvoinas.
Louisa Necib
Luiza Nesib (Louisa Nécib Cadamuro, g. 1987 m. sausio 23 d.) – buvusi Prancūzijos futbolininkė, saugė.
Karjera
Futbolą žaisti pradėjo Prancūzijoje. Nuo 2004 m. rungtyniavo CNFE Clairefontaine.
Bolivijos ir Lietuvos santykiai
Bolivijos ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Bolivijos ir Lietuvos. Dvišaliai santykiai siekia dar tarpukarį, kai Bolivija 1922 m. birželio 6 d. de jure pripažino Lietuvos nepriklausomybę, o vėliau buvo užmegzti diplomatiniai santykiai.
Nepriklausomybę nuo SSRS pripažino 1991 m. rugsėjo 9 d. Diplomatiniai santykiai atkurti 1994 m. sausio 12 d.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų, kitų tarptautinių organizacijų narės.
Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno 4 Bolivijos piliečiai.
Bolivija yra Lietuvai akreditavusį ambasadorių (reziduoja Danijoje). Lietuva Bolivijai akreditavusi ambasadoriaus nėra.
Santykiai iki 1918 m.
thumb|250px|Andrius Strupinskas, pirmasis Bolivijoje kunigavęs lietuvis. Pirmuoju į Boliviją atvykusiu lietuviu laikomas katalikų kunigas Andrius Strupinskas, Bolivijoje praleidęs 1867–1873 m.
Santykiai 1918–1990 m.
1922 m. birželio 14 d. Bolivija pripažino Lietuvą de jure. Vėliau tarpukariu tarp valstybių buvo užmegzti diplomatiniai santykiai.
Tarpukariu Bolivijoje lankėsi lietuvių publicistas Petras Babickas, 1938 ir 1940 m. – lietuvių keliautojas ir žurnalistas Matas Šalčius. Šis 1940 m. susirgo ūmiu smegenų uždegimu ir mirė. Palaidotas Guajaramerino mieste.
Bolivijoje gyveno ir kūrė vienas ryškiausių lietuvių išeivijos dailininkų Jonas Rimša. Jis dar 1936 m., susidomėjęs senųjų indėnų kultūrų civilizacija, išvyko į Boliviją, kur tyrinėjo aimarų istoriją, kultūrą. Dėl to 1937 m. buvo pakviestas Bolivijos vyriausybės atvykti į šalį, kur įkūrė keletą meno mokyklų, jose dėstė ir kūrė. 1950 m. už didelius nuopelnus Bolivijos kultūrai Jonas Rimša Bolivijos vyriausybės apdovanotas valstybinių ordinu, taip pat jam suteiktas Bolivijos Garbės piliečio vardas, o šio dailininko paveikslai paskelbti Bolivijos nacionaliniu turtu.
Santykiai Lietuvos okupacijos metais
Lietuvą okupavus SSRS, Kazimieras Graužinis Bolivijos Vyriausybei per įgaliotąjį ministrą Buenos Airėse pasiuntė protesto notą. Nėra informacijos, kad Lietuvos okupacijos metais Bolivija būtų palaikiusi ryšius su Lietuvos diplomatinėmis atstovybėmis. . Kita vertus, nors ir vengdama deklaruoti oficialią poziciją, nepripažino Baltijos valstybių kaip Sovietų Sąjungos dalies.
Santykiai po 1991 m.
Bolivija Lietuvos nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugsėjo 9 d., o diplomatiniai santykiai atkurti 1994 m. sausio 12 d.
2011 m. Bolivija akreditavo pirmąjį savo ambasadorių Lietuvai. Nepaisant to, politiniai santykiai išlieka minimalūs.
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
1948 m. Jono Rimšos sukurta kompozicija „La Paso įkūrimas“, tebėra išlikusi La Paso rotušėje.
2012 m. Bolivijoje apsilankė lietuvių kelionių žurnalistai Martynas Starkus ir Vytaras Radzevičius ir įspūdžius nufilmavo „Starkaus ir Radzevičiaus kelionės“ dokumentikos septintajame sezone pavadinimu „Kitą kartą Pietų Amerikoje“. Tais pačiais metais Lietuvos užsienio reikalų ministerijoje balandžio 17 dieną atidaryta nepriklausomo fotografo ir keliautojo Tomo Griškevičiaus nuotraukų paroda „ Lotynų Amerikos žmonės ir jų gyvenimai“, kuriose užfiksuotos ir kelionės po Boliviją akimirkos.
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Bolivijos siekė 1,45 mln. eurų.
Prekybos balanse dominuoja importas iš Bolivijos į Lietuvą, nors yra svyruojantis.
Pasiuntiniai Bolivijai
Lietuva Bolivijai ambasadoriaus akreditavusi nėra.
Lietuviškų ordinų kavalieriai
Už nuopelnus Bolivijos kultūrai 1950 m. apdovanotas Andų Kondoro ordinu – garbingiausiu civiliniu Bolivjos apdovanojimu. Lietuviškais ordinais apdovanotų Bolivijos piliečių nėra.
Kanda
Kanda  – upė Rusijoje, Murmansko srityje, Kandalakšos rajone. Prasideda įlomėje tarp Sildoivos ir Mochatnyje Rogos kalnų. Teka miškingomis, vietomis supelkėjusiomis vietomis. Įteka į Baltosios jūros Kandos užutėkį, sudaro deltą su keletu nedidelių salų.
Svarbiausi intakai: Riabina, Lobka (dešinieji).
Upės pakrantės apaugusios eglynais ir pušynais. Vaga slenkstėta (didžiausi slenksčiai – Suchojus, Padunas, Suomių). Upę kerta Kandalakšos-Zarečinsko kelias. Prie Kandos gyvenviečių nėra.
Senosios Naniškės
Senosios Naniškės – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Daržininkų, 4,5 km į vakarus nuo Tetėnų. Šalia – Brastos aukštupys, karjerai. Keliai į Tetėnus, Kuršius, Čebatorius.
Gyventojai
thumb|left|240px|S. Naniškėse
Bernardino Drovetti
Bernardino Michele Maria Drovetti (1776 m. sausio 4 d. – 1852 m. kovo 9 d.) – italų diplomatas, teisininkas, tyrinėtojas, egiptologas ir antikinių senienų kolekcionierius, Napoleono paskirtas Prancūzijos konsulu Egipte. Taip pat jis atvežė į Europą pirmąsias didžiąsias Egipto senienų kolekcijas, kurios buvo nupirktos Italijos Turino muziejaus ir eksponuojamos ten iki šiol.
Jaunystė
Drovetti gimė Barbanijoj, Pjemonto – Sardinijos karalystėje. Jo tėvas buvo Džordžio Francisko Drovetti, o motina Ana Vacca Vittoria. Jo vyresnis brolis Džiuzepė buvo teisininkas, o jaunesnysis Luidžis – kunigas. Nieko nežinoma apie jo seserį. Drovetti mokėsi College della Provincie, Italijoje ir taip pat Turino universitete studijavo teisę.
1796 m. Pjemonto – Sardinijos karalystė buvo užimta Napoleono, todėl Drovetti šeima tapo Prancūzijos piliečiais. Po Turino universiteto baigimo jis įstojo į armiją kaip husaras. 1801 m. pavasarį Drovetti buvo karo ministras Pjemonte. Vėliau tais pačiais metais tapo Turino teisėju.
Egiptas
left|200px|thumb|[[Muchamedas Alijus, Egipto paša]] 1803 m. Napoleonas išsiuntė jį ir generolą Lesepą į Egiptą kaip diplomatus užsienio ryšiams. Jis susitarė su Ali Paša, kuris veikė kaip Osmanų vicekaralius. 1815 m. Drovetti atsistatydino iš konsulo pareigų, bet liko Egipte. Pradėjo keliauti po šalį, užsiimti kasinėjimais ir antikvarinių senienų paieškomis bei kaupimu. 1829 m. vėl buvo paskirtas Prancūzijos konsulu Egipte.
Rinkdamas savo kolekcijas Drovetti varžėsi su tokiais pačiais kolekcionieriais kaip Giovanni Battista Belzoni ir britų konsulu Henriu Soltu. Jis su jais ginčijosi, pavyzdžiui, dėl Filėje rasto obelisko ir panašiai. Drovetti, kaip archeologo darbas, iki šiol yra vertinamas gana dviprasmiškai, pagrindinė to priežastis, kad jis suniokojo daugelį eksponatų, taip siekdamas pakelti jų kainas, pavyzdžiui, iš surastų kapuose vazų, dalį jų sudaužydavo, supjaustydavo obeliskus, kad juos būtų patogiau transportuoti ir panašiai.
Bernardino Drovetti taip pat keliavo ir tarėsi su kolekcionieriais tokiais kaip Žanas Žakas Rifaud, Frederiku Cailliaud, Robertu Ričerdsonu, Aleksandru Riči, Enegildo Frediani, Karlu Vidua, Eduardu Montule, Francu Christianu Gau ir Žanu Dubua Ayme.
Rifaud ir Cailliaud buvo jo palydovai kelionėje nuo pirmųjų dienų, kai kirtę antrajį Nilo slenkstį atrado Abu Simbelio šventyklą. Cailliaud buvo prancūzų minerologas, geologas, rinkęs įvairias uolienas. Drovetti dėka jis buvo supažindintas su Ali Paša.
Palikimas
Bernardino Drovettis rinko viską Prancūzijos vardu, bet jis taip pat pardavinėjo senienas aukštiems asmenims, nustatydamas aukštas kainas. 1824 m. Sardinijos karalius Karolis Feliksas nupirko didžiąją dalį Drovetti surinktos kolekcijos, kurią sudarė 5,268 objektai. Ši kolekcija buvo eksponuojama Turino universitete, o vėliau perkelta į naujai įkurtą Turino Egipto muziejų.
Bernardino Drovetti mirė 1852 m. kovo 9 d. Turine, Italijoje.
Populiarioje kultūroje
Bernardino Drovetti buvo portretizuotas Joseph Long 2005 m. BBC dokumentinėje dramoje Egypt.
Lost in Space Part I
Lost in Space (Part I) – EP iš muzikinio projekto Avantasia albumo The Scarecrow.
Briedžiai (Pilkalnio apskritis)
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Briedžių kaimo bendruomenė 1927 m. Minimas nuo 1556 m. Augspirtha pavadinimu. Nuo 1580 m. vadinamas Briedžkiemiais, pagal ten gyvenantį činšininką Narkų Briedį, nuo 1625 m. – Briedžiais. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas ir pasienio gyvenvietė su 7 ugniakurais, 1821 m. – valstiečių kaimas su 28 gyventojais. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Visbarynų valsčiui. Tikintieji iki 1793 m. priklausė Lazdynų, vėliau – Šilėnų evangelikų liuteronų parapijai. Po Antrojo pasaulinio karo kaimas išnyko. Nuo 2008 m. jo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Kanados moterų softbolo rinktinė
Kanados moterų softbolo rinktinė – komanda atstovaujanti Kanadai tarptautinėse moterų varžybose.
Siankuano provincija
Siankuano provincija ( „Horizontalus miestas“) – Laoso provincija įsikūrusi šalies šiaurės rytuose. Smarkiai nukentėjo per Vietnamo karą.
Senovėje buvo žinoma kaip Muang Phuanas. Provincija garsėja dėl čia esančio Akmenų lygumos. Šioje provincijoje kalbančių žmonių (daugiausia phuanai) tarmė skiriasi nuo Vientiano regiono tarmės. Šiame regione labai populiarus Lum Phuan.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 8 rajonus:
Thatom rajonas prie Siankuano provincijos prijungtas 2006 m. atskyrus nuo Saisombuno.
Gaoh
Gaoh, Ga-oh arba Gǎ-oh – vėjo dvasia ir milžinas irokėzų, huronų ir senekų mitologijoje.
Gaoh įgyjąs vienišo senio pavidalą. Pavaldus Didžiajai Dvasiai, o irokėzų mitologijoje – dievui Adekagagvaa. Gali būti susijęs su Ga-Gaah – šventuoju varnu.
Nors Gaoh laikytas daugiausia palankia dvasia, tikėta, jog galįs būti ir neramus, šėlstantis (taip atsirandančios audros). Gaoh kai kuriuose mituose apibūdinamas kaip žmogėdra, galintis su šaknimis išrauti medžius ir besišvaistantis akmenimis. Pasak vienų mitų, Gaoh gyvenąs danguje esančiame name, pasak kitų – kalnų oloje, pramintoje „Vėjų namais“. Iš savo buveinės Gaoh valdo metų laikus bei keturių krypčių vėjus: Ya-o-gah, šiaurės vėją lokį, Da-jo-ji, vakarų vėją panterą, O-yan-do-ne, rytų vėją briedį, ir Ne-o-gah, pietų vėją elniuką. Kai kada mituose vėjai įvardijami Gaoh namų sargais, o kitose mitų atmainose pasakojama, kad vėjai užrakinti Gaoh namuose ir paleidžiami, kuomet Gaoh gauna nurodymą iš Didžiosios Dvasios. Anot senekų mito varianto, Gaoh yra prikaustytas prie uolos, jam pamėginus išsilaisvinti, ima pūsti vėjai. Kai Gaoh pavargęs ilsisi, vėjai nurimsta.
Jane Goodall
Dama Valeri Džeinė Moris Gudal (, g. 1934 m. balandžio 3 d.) – anglų primatologė ir antropologė. Ji praleido 60 m. tyrinėdama laukinių šimpanzių elgesį ir yra laikoma kompetentingiausia pasaulyje šimpanzių eksperte bei viena iš trijų Leakey angelų (kartu su Diana Fosi ir Birute Galdikas).
Gimė Hampstedo kvartale Londone (JK), verslininko ir rašytojos šeimoje. Bendradarbiaudama su paleontologu ir antropologu L. S. B. Lykiu Džeinė 1960 m. įkūrė stovyklą Gombe Strymo rezervate Tanzanijoje (dabar nacionalinis parkas), kad galėtų stebėti šimpanzių elgesį.
Džeinė Gudal yra savo vardo instituto ir programos „Šaknys ir ūgliai“ įkūrėja ir daug dirbo gyvūnų apsaugos ir gerovės klausimais. Nuo 2022 m. ji yra Nežmoginių gyvūnų teisių projekto valdybos narė. 2002 m. balandžio mėn. tapo Jungtinių Tautų taikos pasiuntine, yra Pasaulio ateities tarybos garbės narė.
Gudal yra vegetarė, tokią mitybą pasirinkusi dėl etinių, aplinkosaugos ir sveikatos priežasčių. Šia tematika 2009 m. išleido knygą „Vidinis ūkio gyvūnų gyvenimas“, o 2021 m. parašė kulinarinę knygą „Valgyk mažiau mėsos“. Džein Gudal yra nemažai rašiusi ir pasisakiusi klimato kaitos poveikio nykstančioms rūšims, įskaitant šimpanzes, klausimu. Gudal fondas bendradarbiavo su NASA miškų nykimą rodančioms palydovinėms nuotraukoms gauti ir šviesti vietinius apie miškų nykimo poveikį šimpanzėms ir vietinėms Vakarų Afrikos bendruomenėms.
Už aplinkosaugos ir humanitarinę veiklą yra pelniusi nemažai aukščiausio lygio apdovanojimų, iš kurių labiausiai prestižiniai Kioto premija (1990 m.), Tailerio premija (1997 m.), Templtono premija (2021 m.).
2017 m. apie Džeinės Gudal gyvenimą ir kūrybą sukurtas dokumentinis filmas.
Bibliografija
Yra parašiusi daug mokslinių publikacijų ir 1969–2021 m. išleidusi 16 knygų bei 11 knygų vaikams. Tarp žymiausių knygų – „Mano draugai laukinės šimpanzės“ (, 1969 m.), „Žmogaus šešėlyje“ (, 1971 m.), „Gombės šimpanzės: elgesio modeliai“ (, 1986 m.), „Afrika mano kraujuje“ (, 2000 m.) 2021 m. kartu su Douglasu Abramsu ir Geil Hudson išleista „Vilties knyga“ 2022 m. buvo išversta į lietuvių kalbą.
Senosios Rakliškės
Senosios Rakliškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Butrimonių, netoli Šalčios kairiojo kranto, Šalčios-Tetėnų miškų pakraštyje. Praeina vieškelis Naujosios Rakliškės–Kalitonys.
Istorija
XIX a. pab. Senųjų Rakliškių palivarkas pateko į Lydos apskrities Aleksandravo valsčių, buvo seniūnijos centras. Buvo dvarininkų Patackų valda.
Gyventojai
thumb|left|250px|Senosios Rakliškės iš rytų
Kinjetis
Kinjetis (Kinyeti) – kalnas vidurio-rytų Afrikoje, Imatongo kalnuose. Tai aukščiausia Pietų Sudano vieta (anksčiau buvo ir Sudano aukščiausias taškas). Aukštis – 3187 m. Stūkso Rytų Ekvatorijos vilajete, netoli Ugandos sienos.
Kalno šlaitus dengia drėgnieji tropiniai miškai, o aukštikalnėse plyti krūmynai, kalnų pievos ir uolos.
Vienas pirmųjų europiečių, įkopusių į Kinjetį, buvo britų botanikas Thomas Ford Chipp. Jis čia atrado endeminę lakišių rūšį Bidens chippii.
Frederikke Thøgersen
Frederikė Tiogersen (Frederikke Thøgersen, g. 1995 m. liepos 24 d.) – Danijos futbolininkė, saugė.
Karjera
2013–2019 m. atstovavo Fortuna Hjørring (Danija).
2021–2022 m. atstovavo FC Rosengård (Švedija).
2023 m. persikėlė į „Intero“ klubą (Italija).
Rinktinės
Nuo 2014 m. kviečiama į nacionalinę rinktinę.
Senosios Viesos
Senosios Viesos – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Žemųjų Viesų. Stovi Viesų koplyčia.
miniatiūra|220px|left|Riboženklis senajame Vilniaus–Ukmergės kelyje
Pensilvanijos vokiečių tarmė
Pensilvanijos vokiečių tarmė (, pačia tarme Deitsch) – vokiečių kalbos tarmė, kurią vartoja dalis vokiečių migrantų palikuonių, gyvenančių JAV šiaurės rytuose, ypač Pensilvanijos valstijoje. Panašia tarme kalba ir vokiečių palikuonys, gyvenantys Ohajo ir Indianos valstijose. Tarp religinių bendruomenių, Pensilvanijos vokiečių tarmę daugiausia vartoja amišai, tačiau ji vartojama ir žmonių, savęs nepriskiriančių konkrečiai religijai. Šia tarme nuo 1996 m. leidžiamas laikraštis „Hiwwe wie Driwwe“.
Istorija
XVII a. pabaigoje – XVIII a. pradžioje į dabartines Pensilvanijos, Merilando, Virdžinijos, Vakarų Virdžinijos ir Šiaurės Karolinos valstijas atsikėlė migrantai iš pietinės Vokietijos, Elzaso, Lotaringijos, Šveicarijos. Daugiausia jų buvo iš Kurpfalco regiono. XVIII a. šie migrantai ir jų palikuonys kalbėjo gretimomis tarmėmis, kol apie 1800 m. nusistovėjo norminė tarmė Pfalco tarmės pagrindu. 1938 m. suvienodinta rašyba.
Žas-Sunkar (moterys)
Istorija
Klubo ištakos siekia 2004 m., kai buvo įkurta „Akku“ ekipa. Vėlesnias metais keitėsi ekipos klubinė priklausomybė.
Pasiekimai
Kazachstano moterų futbolo lyga:
Kazachstano moterų futbolo taurė:
Senovė (Kazlų Rūda)
Senovė – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 6 km nuo Purviniškės.
Vaiva (leidykla)
Vaiva – 1922–1926 m. Kaune veikusi leidykla.
Leidykla įkurta 1922 m. Kaune. Tuomet tai buvo kooperatinė knygų leidimo bendrovė, vadinta „Spaudos bendrove“. Leidyklą įkūrė rašytojas ir inžinierius Kazys Puida, prieš tai dirbęs „Vilniaus žinių“ redakcijoje, todėl išmanęs apie žurnalistinį ir leidybinį darbą. Įkuriant bendrovę prisidėjo Jonas Lapėnas, Jonas Pakalka ir Antanas Sutkus.
„Vaiva“ leisdavo įvairias knygas, kurių didesnė dalis buvo verstinė literatūra, kadangi originalios lietuviškos literatūros tuomet buvo nedaug. Dauguma „Vaivos“ leidinių buvo didaktinio ar bent pažintinio pobūdžio. Leidžiamos knygos buvo grupuojamos serijomis. Per ketverius egzistavimo metus „Vaiva“ išleido daugiau kaip 50 knygų.
Leidykla savo spaustuvės neturėjo, pradžioje daug jos knygų buvo spausdinamos Tilžėje, Enzio Jagomasto spaustuvėje, kartais dar tolesniuose Vokietijos miestuose. 1924 m. daugiau „Vaivos“ leidinių ėmė spausdinti „Raidė“ bei Valstybės spaustuvė.
Susidurdama su ekonominiais sunkumais leidykla ėmė leisti vis mažiau knygų, o 1926 m. užsidarė.
Vladimiras Pimenovas
Vladimiras Pimenovas (, 1930 m. rugsėjo 24 d. Voroneže, Rusijoje – 2012 m. lapkričio 1 d. Maskvoje, Rusijoje) – Rusijos mokslininkas etnografas ir etnologas, finougrų tautų specialistas.
Biografija
Gimė menotyrininko Vladimiro Pimenovo (1905–1995 m.) šeimoje.
1949–1954 m. mokėsi Maskvos valstybinio universiteto istorijos fakulteto etnografijos katedroje.
1954–1958 m. – Karelijos kraštotyros muziejaus Petrozavodske vedėjas.
1958 m. TSRS Mokslų akademijos Etnografijos institute baigė neakivaizdines aspirantūros studijas.
1958–1966 m. dirbo Karelijos mokslinio centro kalbos, literatūros ir istorijos institute.
1986–2006 m. – profesorius, Maskvos valstybinio universiteto istorijos fakulteto etnologijos katedros vedėjas.
Palaidotas Maskvoje Arkangelo Mykolo kapinėse.
Darbai
Daugiau kaip 100 darbų autorius. Mokslinių interesų sritys – etninės grupės teorija, etninė istorija, etnosociologija.
Sepijoniškės
Sepijoniškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Varkalių.
Salavano provincija
Salavano provincija (Saravane, ) – Laoso provincija, esanti šalies pietuose.
Administracinis suskirstymas
Provincija yra padalinta į 8 rajonus:
Gariga
miniatiūra|Gariga Gariga  – Viduržemio pajūrio augalijos tipas: žemaūgiai (iki 50 cm ) krūmynai ir krūmokšniai. Auga levandos, čiobreliai, žemi ąžuolai. Tarp augalijos lopinėlių žemė dažnai būna pilka. Susidaro iškirstų miškų vietoje dėl žmogaus ūkinės veiklos, nuganytose ir dirvožemio erozijos paveiktose vietose, taip pat po dažnų gaisrų.
FK Kajsar Ķyzylorda (moterys)
Kyzylordos „Kajsaras“ – Kazachijos futbolo klubas iš Kyzylordos. Šis straipsnis apie klubo moterų ekipą, kuri rungtyniavo Kazachstano aukščiausioje moterų futbolo lygoje. Namų rungtynes žaidžia Ganio Muratbajevo stadione, kuris talpina 6 800 žiūrovų.
Gariga
Labiausiai paplitusios daugelyje Viduržemio jūros salų, ypač Korsikoje, Sardinijoje ir Maltoje.
Suchoj
„Suchoj“ – Rusijos kompanija, kurios pagrindinė veikla susijusi su lėktuvų projektavimu ir gamyba. 1939 m. ją įkūrė Pavelas Suchojus pavadinimu „Suchojaus konstruktorių biuras“ (gamykla nr 51).
FK Kajsar Ķyzylorda (moterys)
Istorija
Klubo įkūrimo data laikoma 2020 m. Tais pačiais metais debiutavo aukščiausioje lygoje. Liko penktoje vietoje.
Suchoj
Įmonės valdymas
Po TSRS žlugimo visas konstruktorių biuras, su jam priklausančiomis gamyklomis, buvo privatizuotas. Tik 1996 m. Rusijos valdžia priėmė sprendimą atkurti lėktuvų konstruktorių biurą. Buvo atpirkta dalis gamyklų iš privačių rankų. Visas biuras atgimė turėdamas naują pavadinimą: „Suchojaus karinės aviacijos industrinis kombinatas“.