cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Energijos taupymas
Energijos taupymas – tokia veikla, kai siekiama pasiekti lygiavertį rezultatą, sunaudojant mažesnį kiekį energijos. Fiziniams asmenims tai svarbu dėl mažesnių išlaidų energijai bei aplinkosauginių sumetimų, įmonėms energijos taupymas leidžia sutaupyti lėšų ir padidinti pelną. Valstybiniame lygmenyje energijos taupymas gali būti svarbus nacionalinio saugumo užtikrinimui, jei šalis didžiąją dalį energijos šaltinių importuoja iš užsienio. Tuo pačiu tai gali būti viena iš valstybės energetinės politikos sudėtinių dalių.
Energijos naudojimo tendencijos JAV
JAV yra didžiausios energijos vartotojos pasaulyje. JAV Energetikos departamentas skirsto energijos naudojimą į keturias stambias grupes: transporte vartojama energiją, gyventojų namų ūkių sunaudojamą energiją, versle sunaudojamą energiją ir pramonėje naudojamą energiją. Energijos taupymas JAV sietinas su įvairiomis programomis, tačiau nėra taip paplitęs, kaip, pavyzdžiui, Skandinavijos šalyse.
JAV namų ūkiuose naudojama energija
Beveik pusę energijos namų ūkiai sunaudoja apšildymui ir vėdinimui (kondicionavimui). JAV namų ūkiai energiją naudoja taip:
Tačiau energijos naudojimas labai skiriasi pagal vietoves, nes, pavyzdžiui, Ramiojo vandenyno pakrantės miestams, esantiems šiltoje klimato zonoje reikia daug mažiau energijos patalpų apšildymui, nei, pavyzdžiui, Niujorkui ar Klaipėdai. Tokiose vietovėse didžioji dalis sunaudojamos energijos tenka apšvietimui. JAV Gamtos apsaugos agentūra teigia, kad panaudojus turimus energijos taupymo mechanizmus, JAV namų ūkiai galėtų sunaudoti nei iki 70 proc. mažiau energijos.
Cisleitanija
Provincijos
Cisleitaniją sudarė 15 karūnos žemių, kurios turėjo atstovus reichsrate (Cisleitanijos parlamentas):
333px|thumb|right|Austrijos-Vengrijos žemėlapis. Cisleitanija: 1. Bohemija, 2. Bukovina, 3. Karintija, 4. Karniola, 5. Dalmatija, 6. Galicija, 7. Austrijos pakrantė, 8. Žemutinė Austrija, 9. Moravija, 10. Salcburgas, 11. Silezija, 12. Štirija, 13. Tirolis, 14. Aukštutinė Austrija, 15. Forarlbergas; Transleitanija: 16. Vengrija, 17. Kroatija ir Slavonija; 18. Bosnija ir Hercegovina
Politika
Kiekviena karūno žemė turėjo regioninį parlamentą (Landtag), kuris siųsdavo atstovus į reichsratą iki 1873 m., kai buvo įvesta visuotinė rinkimų teisė besiremianti klasiniais skirtumais (aukštesnė klasės rinkimuose turėjo didesnę įtaką).
Federacinių klausimų (finansai, gynyba) sprendimui reichsratas skyrė 60 narių delegaciją, kuri šiuos klausimus aptarinėjo su imperatoriumi.
Politinių sprendimų priėmimas dažnai buvo neįmanomas dėl įtemptų santykių tarp skirtingų tautų atstovų. Nuo 1909 m. imperatorius Pranas Juozapas I valdė autokratiškai per imperatoriaus įsakymus.
Reichsrato veikla buvo nutraukta 1914 m. kovą ir reichsratas nesusirinko iki 1916 m., kai imperatoriumi tapo Karolis I.
Ricardo Lavolpe
Ricardo Antonio Lavolpe (g. 1952 m. vasario 6 d. Buenos Airėse) – buvęs futbolininkas (žaidė vartininko pozicijoje), o dabar yra futbolo treneris.
Būdamas žaidėjų kaip atsarginis Argentinos rinktinės vartininkas laimėjo 1978 m. Pasaulio futbolo čempionatą. Būdamas treneriu laimėjo 1992 m. Meksikos čempionatą.
Karaveli
Karaveli  – miestas Peru, Arekipos departamente. Karaveli provincijos administracinis centras. Šalia miesto teka Karaveli upė.
Vincas Jomantas
Vincas Jomantas (1922 m. rugsėjo 24 d. Kaune – 2001 m. gruodžio 19 d. Melburne) – lietuvių kilmės Australijos skulptorius.
Biografija
Tėvas Vilius Jomantas. 1942 m. studijavo Vilniaus dailės institute. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946 m. studijavo Miuncheno dailės akademijoje.
1948 m. emigravo į Australiją, nuo 1951 m. gyveno Viktorijos valstijoje. 1960–1987 m. dėstė Karališkajame technologijos institute Melburne, 1964–1987 m. Skulptūros katedros vedėjas.
Kūryba
Sukūrė abstrakčių medžio skulptūrų ir monumentalių reljefinių kompozicijų interjerams („Gate“, „Biros“). Derino įvairias medžiagas – akmenį, sintetines dervas, naudojo polichromiją („Myth“). Skulptūros sudėtingos kompozicijos, darnios ritmikos, būdingi pagoniški ir krikščioniški simboliai. Nuo 1956 m. dalyvavo parodose (Paryžius, Tokijas, Naujoji Zelandija), dailininkų modernistų grupuotės „Centre Five“ veikloje. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Australijos galerijos.
Karakorumo plentas
thumb|200px|Kelio maršrutas
Karakorumo plentas  – automobilių kelias Pietų ir Centrinėje Azijoje, jungiantis Pakistano miestą Hasan Abdalą (netoli Abotabado) ir Kinijos miestą Kašgarą. Oficialus kelio numeris Pakistane yra N-35, Kinijoje – G314. Karakorumo plentas kerta Karakorumo kalnų grandinę per Chundžerabo perėją (4693 m) – aukščiausią pasaulyje asfaltuotu keliu kertamą perėją. Ilgis – 1300 km.
Istorija
Karakorumo plentas jungtinėmis Kinijos ir Pakistano pastangomis pradėtas statyti 1959 m., užbaigtas 1979 m., o viešai naudojamas nuo 1986 m. Statybų metu žuvo apie 810 pakistaniečių ir 200 kinų, daugiausia dėl nuošliaužų arba nukritę. Kelio trasa eina vienu iš senųjų šilko kelio maršrutų.
Būklė
Nors kelias gerai prižiūrimas, dėl ekstremalių geologinių ir klimatinių sąlygų keliaujant juo iškyla pavojų. Karakorumo plentas eina ypatingai seismiškai aktyvia sritimi, todėl čia pasitaiko žemės drebėjimų, galinčių sukelti nuošliaužas ar akmenų griūtis. Ypač pavojingas laikotarpis yra vasaros musono metu (liepa-rugpjūtis), kuomet kyla purvo nuošliaužos ir upių potvyniai. Žiemą dažnai eismas keliu uždaromas dėl storos sniego dangos. Be to, Pakistanui priklausanti kelio dalis eina per ginkluotais konfliktais pasižymintį Kašmyro regioną.
Turizmas
Karakorumo plentas pastaruoju metu tampa svarbia turistine atrakcija, mat jis driekiasi itin vaizdingais kraštovaizdžiais. Nuo kelio galima išvysti vienus aukščiausių pasaulio kalnų Nanga Parbatą, Rakapošį, Diraną, Ultar Sarą ir kt., vienus ilgiausių pasaulyje kalnų ledynų (Baltorą, Pasu, Gulkiną). Kelias kerta Indo, Hunzos, Gilgito upes, eina šalia Karakulio, Atabado ežerų. Pakistano pusėje esančiose olose galima išvysti 7000 m. senumo petroglifų.
Prie plento įsikūrę miestai: Bešamas, Čilasas, Gilgitas, Karimabadas, Nagaras, Gulmitas, Pasu, Sustas (Pakistanas), Taškurganas, Upalas, Kašgaras (Kinija).
Aleksandras Puškinas
Aleksandras Sergejevičius Puškinas (rus. Алекса́ндр Серге́евич Пу́шкин, tariama [ɐlʲɪˈksandr sʲɪˈrɡʲejevʲɪtɕ ˈpuʃkʲɪn]; 1799 m. birželio 6 d. – 1837 m. vasario 10 d.) – rusų romantizmo poetas ir rašytojas. Laikomas geriausiu rusų poetu  ir modernios rusų literatūros pradininku. Jis taip pat rašė istorinę beletristiką. Jo kūrinys „Kapitono duktė“ vaizduoja Pugačiovo sukilimą Rusijoje valdant Jekaterinai II.
Gimęs Maskvoje, Puškinas savo pirmąją poemą išleido būdamas penkiolikos. Jis buvo plačiai pastebėtas literatūra besidominčios aukštuomenės, kai baigė imperatoriškąjį licėjų Caro Kaime. Puškinas palaipsniui įsipareigojo siekti socialinių reformų ir iškilo kaip literatūrinių radikalų delegatas. XIX a. trečiajame dešimtmetyje jis susipyko su valdžia ir buvo ištremtas į pietinę Rusijos dalį. Esant stipriai vyriausybės cenzūrai ir neturėdamas galimybės keliauti ar spausdinti savo kūrinius, Puškinas parašė savo žinomiausią pjesę, dramą „Borisas Godunovas“, kurią išspausdinti galėjo tik po metų. Jo eiliuotas romanas „Eugenijus Oneginas“ buvo dalimis išspausdintas 1825–1832 m.
Dėl jo politinių įsitikinimų bei įtakos Rusijos maištininkų kartoms, Puškinas bolševikų buvo vaizduojamas kaip priešininkas buržuazinei literatūrai ir kultūrai bei kaip tarybinės literatūros ir poezijos pirmtakas. 1937 m., Caro Kaimo miestelis Puškino garbei buvo pavadintas jo vardu: Puškinas.
Vaikystė
Puškinas gimė 1799 m. gegužės 25 d. (birželio 6 d.) Maskvoje. Jis turėjo afrikietiško kraujo, kadangi jo prosenelis buvo Hanibalas, kilęs tikriausiai iš šiaurinės Afrikos (spėjama, kad jį krikštijo dar Petras I Vilniaus Piatnicos cerkvėje). 1805–1810 m. vasaros mėnesius jis dažniausiai praleisdavo pas savo močiutę Mariją Aleksejevną pamaskvės kaime Zacharove, netoli Zvenigorodo. Tie ankstyvi vaikiški įspūdžiai atsispindėjo pirmuose A. Puškino poemų rašymo bandymuose („Monach“, 1813; „Bova“, 1814), licėjaus eilėraščiuose „Siuntimas pas Judiną“ (1815), „Sapnas“ (1816). Šešerius metus A. Puškinas praleido Caro Kaimo licėjuje, atidarytame 1811 m. spalio 19 d. Čia jaunas poetas pergyveno 1812 metų karo prieš Napoleoną įvykius.
thumb|315px|left|A.Puškinas licėjaus egzamine Caro Kaime. [[Ilja Repinas|Iljos Repino paveikslas (1911)]]
1815 metų pradžioje, dalyvaujant Gavrilui Deržavinui, A. Puškinas skaitė savo patriotinį eilėraštį „Atsiminimai Caro Kaime“ (tais pačiais metais išspausdintą žurnale „Rusų muziejus“ su autoriaus parašu). Dar sėdėdamas licėjaus suole A. Puškinas buvo priimtas į literatūrinę bendruomenę „Arzamas“, besipriešinančią rutinai ir archajiškumui literatūroje.
Ankstyvoji poeto poezija perteikė greitai tekančio gyvenimo pojūčius, kuriuos diktavo pasimėgavimų troškimas. 1816 m. A. Puškino lyrikos charakteris stipriai pasikeičia. Elegija tampa pagrindiniu rašytojo žanru.
Jaunystė
A. Puškino portretas (Akvarėlė S.G.Čirikovo, [[1810); A.S. Puškino Centrinis Muziejus, Sankt Peterburgas|thumb|right]] Iš licėjaus A. Puškinas buvo išleistas 1818 m. birželį, gavęs koledžo sekretoriaus laipsnį (10 klasės, pagal rangų lentelę), ir paskirtas į Užsienio reikalų kolegiją. Jis tampa pastoviu teatro lankytoju, dalyvauja „Arzamo“ susirinkimuose, 1819 m. įstoja į literatūrinę draugiją „Žalia lempa“, kuriai vadovauja „Labdaros sąjunga“. Nedalyvaudamas pirmųjų slaptųjų organizacijų veikloje, A. Puškinas vis dėlto draugiškais ryšiais susietas su daugeliu dekabristinių draugijų narių, rašo politines epigramas ir eilėraščius „Pas Čadajevą“ (1818), „Laisvė“ (1818), „Kaimas“ (1819). Tais metais jis daugiausia laiko skyrė poemos „Ruslanas ir Liudmila“, pradėtos Licėjuje, rašymui. Ši poema buvo atsakas į draugijos „Arzamas“ prašymą sukurti nacionalinę karžygių poemą. Ji užbaigta 1820 metų gegužę, ir po paskelbimo sukėlė neigiamus kritikų, pasipiktinusių aukštų kriterijų sumenkinimu, atsiliepimus.
Tremtis
1823 metais A. Puškinas siekia perkėlimo į tarnybą Odesoje. Tuo metu A. Puškinas pripažįsta save kaip profesionalų literatą. Tai lėmė masišką jo kūrinių skaitymą. Odesoje susidarius sunkiai padėčiai, A. Puškinas, užmiršęs apie savo tremtį, paduoda atsistatydinimo prašymą. 1824 metų liepą A. Puškinas buvo pašalintas iš tarnybos ir išsiųstas pas tėvus į Michailovską.
Michailovskas
thumb|right|180px|Natalija Puškina, Aleksandro Brulovo piešinys Nepaisant didelių rūpesčių, pirmas ruduo poetui buvo sėkmingas. A. Puškinas užbaigia Odesoje pradėtus eilėraščius „Knygnešio pokalbis su poetu“, kuriuose pasireiškia jo profesionalumas, „Prie jūros“– lyrinius pamąstymus apie žmogaus likimą Napoleono ir Bairono epochoje, apie valdžios žiaurumą asmenybės atžvilgiu, poemą „Čigonas“ (1827), tęsia eiliuoto romano rašymą. 1824 metų rudenį jis pradeda rašyti autobiografinius užrašus ir apmąsto liaudies dramos „Borisas Godunovas“ siužetą (baigta 1825 m. lapkričio 7 d. (atskiras leidimas 1831), rašo satyrinę poemą „Grafas Nulinas“.
1825 metais Trigorske susitinka Aną Kern, kuriai skiria eilėraštį „Menu akimirką žavingą…“. 1825 metų pabaigoje – 1826 m. pradžioje A. Puškinas užbaigia penktą ir šeštą romano „Eugenijus Oneginas“ dalis, kurios tuo metu jam atrodė kaip pirmos kūrinio dalies pabaiga. Paskutinėmis dienomis Michailovsko tremtyje poetas rašo eilėraštį „Pranašas“.
Po tremties
left|150px|thumb|1 rublio jubiliejinė moneta su A. Puškino profiliu ([[1999)]] 1826 metų naktį iš rugsėjo 3 d. į rugsėjo 4 d. į Michailovską atvyksta gubernatoriaus B. A. Aderkaso pasiuntinys iš Pskovo. A. Puškinas, lydimas feldjegerio, vyksta į Maskvą, kur vyks naujo imperatoriaus Nikolajaus I karūnavimas. Rugsėjo 8 d., iš karto po atvykimo, A. Puškinas asmeniškai pristatomas caro audiencijai. Poeto grįžimas iš tremties garantavo aukščiausią pripažinimą ir išsilaisvinimą nuo cenzūros. Būtent tais metais A. Puškino kūryboje atsiranda susidomėjimas caro – reformatoriaus Petro I asmenybe. Jis tampa pradėto romano apie poeto prosenelį, Abromą Ganibalą, naujos poemos „Poltava“ herojumi. Neturėdamas savo namų, A. Puškinas neilgai pabūna tai Maskvoje, tai Peterburge, kartais išvažiuoja į Michailovską, veržiasi į karinį teatrą, į Kinijos ambasadą, 1829 metais savo noru išvažiuoja į Kaukazą. Tuo metu poeto kūryboje atsiranda nauja kryptis – gili istorinė ir socialinė aplink supančio pasaulio analizė, kuri priartina A. Puškino kūryba prie fantastikos, atgimsta liūdni prisiminimai iš ligos laikotarpio, mintys apie mirtį. 1827 metais prasideda eilėraščio „Andrėjus Šenjė“ (parašyto 1825 m. Michailovkse) tyrimas. Jame buvo įžvelgti 1825 metų gruodžio 25 dienos įvykių faktai, o 1828 metais valdžia sužinojo apie Kišiniove sukurtą poemą „Gavriliada“. Tyrimas po A. Puškino pasiaiškinimo buvo nutrauktas, bet poetui buvo paskirta policijos priežiūra.
Boldinas
Tarp Boldino kūrinių, lyg specialiai nepanašių vienas į kitą pagal žanrą ir tonalumą, labiausiai tarpusavyje kontrastuoja du ciklai: proziškas ir dramatinis. Tai du jo kūrybos poliai, kuriems priskiriami kiti kūriniai, parašyti per tris 1830 m. mėnesius.
„Belkino apysakos“ yra pirmas mus pasiekęs užbaigtas prozinis Puškino prozos kūrinys, kurios jis ėmėsi ne vieną kartą. Jau 1821 m. jis suformulavo pagrindinį savo prozinės apysakos dėsnį: „Tikslumas ir glaustumas – štai pirmieji prozos privalumai. Ji reikalauja tik minčių – be jų įspūdingi išsireiškimai beprasmiški“. Šios apysakos – lyg savotiški paprasto žmogaus memuarai, kuris, neradęs nieko reikšmingo savo gyvenime, pripildo savo užrašus girdėtų istorijų, pakerėjusių jo vaizduotę savo nepaprastumu, pasakojimais.
1831 m. vasario 18 d. (kovo 2 d.) Puškinas Maskvoje susituokia su N. N. Gončiarova, o tų pačių metų pavasarį kartu su žmona persikelia į Peterburgą, išsinuomojęs vasarai vasarnamį Carskoje Selo. Čia Puškinas rašo „Onegino laišką“, taip visiškai užbaigdamas eiliuotą romaną, kuris tapo jo „ištikimu draugu“ net aštuoneriems gyvenimo metams.
Naujas realybės suvokimas, išryškėjęs Puškino kūryboje 20-ųjų metų pabaigoje, reikalavo išsamaus istorijos nagrinėjimo: joje reikėtų atrasti esminių šiuolaikiško gyvenimo klausimų šaltinius. 1831 m. jis gauna leidimą dirbti archyvuose ir vėl pradeda tarnauti kaip „istorikas“, gavęs Jo didenybės užduotį parašyti „Petro istoriją“. Choleros maištai, siaubingi dėl savo žiaurumo, bei įvykiai Lenkijoje, pastatę Rusiją ant karo su Europa ribos, atrodo poetui grėsmingais Rusijos valstybingumui. Šiomis sąlygomis stipri valdžia atrodo jam Rusijos išsigelbėjimo garantu – šia idėja įkvėpti jo eilėraščiai „Priešais šventąjį antkapį…“, „Rusijos šmeižikams“, „Borodino metinės“: du paskutiniai kartu su V. A. Žukovskio eilėraščiu buvo atspausdinti specialioje brošiūroje „Varšavos užkariavimo proga“ ir sąlygojo apkaltinimus politiniu renegatiškumu, Puškino populiarumo smukimą Vakaruose ir tam tikra prasme – Rusijoje. Kartu su tuo, F. V. Bulgarin, susijęs su III skyriumi, kaltino poetą atsidavimu liberalioms idėjoms.
Nuo 1830-tų metų pradžios Puškino kūryboje pradėjo dominuoti proza. „Belkino apysakos“ (išleista 1831 m.) neturėjo pasisekimo. Puškinas sumąsto plačią epinę drobę, romaną apie Pugačiovo sukilimo epochą su herojumi-dvarininku, perėjusiu į sukilėlių pusę. Šį sumąstymą jis kuriam laikui palieka dėl nepakankamų žinių apie tą epochą, ir pradeda dirbti su romanu „Dubrovskis“ (1832–1833), kurio herojus, keršydamas už tėvą, iš kurio neteisingai buvo atimtas giminės dvaras, tampa plėšiku. Nors siužetinį kūrinio pagrindą Puškinas pasisėmė iš šiuolaikiško gyvenimo, tačiau dirbant su romanu, jis vis daugiau įgydavo tradicinės avantiūristinės apysakos bruožus, su šiaip netipiška rusų realybei kolizija. Galbūt, numatydamas neįveikiamus cenzūrinius sunkumus, publikuojant romaną, Puškinas nutraukia šio romano rašymą, nors jis jau buvo beveik pabaigtas. Idėja parašyti romaną apie J. Pugačiovo sukilimą ir vėl užvaldo jį, ir būdamas ištikimas istoriniam tikslumui, jis kuriam laikui nutraukia studijuoti Petro epochą, ir nagrinėja spausdintus leidinius apie Pugačiovą, siekia susipažinti su dokumentais apie valstiečių sukilimo numalšinimą (pati „Pugačiovo byla“, griežtai įslaptinta, yra nepasiekiama), o 1833 m. jis nuvažiuoja prie Volgos ir į Uralą tam, kad pats pamatytų šių rūsčių įvykių vietas, išgirstų gyvas legendas apie Pugačiovo sukilimą. Puškinas važiuoja per Žemutinį Naugardą, Kazanę ir Simbirską į Orenburgą, o iš ten į Uralską, išilgai senos upės Jaik, kurios pavadinimas po valstiečių sukilimo buvo pakeistas į Uralą.
1833 m. rudenį jis grįžta į Boldiną. Dabar Puškino ruduo Boldine yra dukart trumpesnis, nei prieš trejus metus, tačiau pagal paskirtį jis prilygsta 1830 m. Boldino rudeniui. Per pusantro mėnesio Puškinas pabaigia rašyti „Pugačiovo istoriją“ ir „Vakarų slavų dainas“, „Varinį raitelį“, „Pasaką apie žvejį ir žuvelę“ bei „Pasaką apie mirusią caraitę ir septynis milžinus“, eilėraštį oktavomis „Ruduo“.
Peterburgas
1833 m. lapkritį Puškinas grįžta į Peterburgą, jausdamas būtinybę iš esmės pakeisti gyvenimą ir, visų pirma, atsisakyti dvaro globos.
1834 m. išvakarėse Nikolajus I suteikia savo istorikui jaunesniojo dvaro kamerjunkerio rangą. Vienintelė išeitis iš šios dviprasmiškos padėties, į kurią pateko Puškinas, tai – nedelsiant atsistatydinti. Tačiau šeima augo, aukštuomenės gyvenimas reikalavo didelių išlaidų, o paskutinės Puškino knygos išėjo daugiau kaip prieš metus ir neatnešė daug pelno, istorijos nagrinėjimas reikalavo vis daugiau laiko, istoriko atlyginimas buvo nereikšmingas, ir tik caras galėjo leisti Puškino kūrinių išleidimą, kurie galėtų pagerinti jo materialinę padėtį. Tuo pat metu buvo uždrausta poema „Varinis raitelis“.
thumb|270px| A. Puškino bareljefas Charkove. XX a. pabaiga Tam, kad kaip nors išsivaduotų iš spaudžiančių skolų, Puškinas 1834 m. pradžioje pabaigė rašyti kitą, prozinę Peterburgo apysaką „Pikų damą“, ir išleido ją žurnale „Skaitymo biblioteka“, kuris mokėjo Puškinui iškart ir pagal aukščiausius tarifus. Ji buvo pradėta Boldine ir, tikriausiai, buvo skirta bendram su V. F. Odojevskiu ir N. V. Gogoliu almanachui „Troičiatka“.
1834 metais Puškinas atsistatydino ir prašo jam išsaugoti teisę dirbti archyvuose, kas buvo būtina „Petro istorijos“ rašymui. Prašymas atsistatydinti buvo priimtas, bet dirbti archyvuose jam buvo uždrausta. Puškinas buvo priverstas prašyti Žukovskio tarpininkavimo sprendžiant konfliktą. Už paklusnumą jam buvo suteikta anksčiau prašyta piniginė paskola darbo užmokesčio už penkerius metus sąskaita. Ši suma nepadengė ir pusės Puškino skolų, ir, nutraukus darbo užmokesčio mokėjimą, reikėjo tikėtis pajamų tik iš literatūros. Tačiau profesionalus literatas buvo labai neįprasta figūra Rusijoje. Jo pajamos priklausė nuo to, ar jo kūriniai yra paklausūs tarp skaitovų. 1834 m. pabaigoje – 1835 m. pradžioje buvo išleistas keletas Puškino kūrinių galutinių leidimų: pilnas „Eugenijaus Onegino“ tekstas (1825–1832) m. romanas buvo išleistas atskirais skyriais), eilėraščių, apysakų ir poemų rinkiniai – visos šios knygos buvo labai sunkiai parduodamos. Kritika jau garsiai pareikšdavo apie Puškino talento sumenkėjimą, bei apie jo epochos pabaigą rusų literatūroje. Du rudenys – 1834 m. (Boldine) ir 1835 m. (Michailovskoje) buvo nekūrybingi.
Plačiai publikai, apgailestaujančiai dėl Puškino talento sumenkėjimo, buvo nežinoma, kad jo geriausi kūriniai buvo nepraleisti į spaudą, ir kad tais metais jis sunkiai dirbo prie didžiulių idėjų: „Petro istorijos“, romano apie Pugačiovo sukilimą. Poeto kūryboje pribrendo esminiai pokyčiai. Puškinas-lyrikas šiais metais tampa labiau „poetu sau“. Dabar jis atkakliai eksperimentuoja su prozos žanrais, kurie jo netenkina visiškai, o lieka tik idėjomis juodraščiuose, ieško naujų literatūros formų.
„Sovremennik“
thumb|180px|Žurnalo „Sovremennik“ antraštinis lapas, 1837 m. Šiomis sąlygomis jis randa išeitį, iškart išsprendžiančią daugelį problemų. Jis sukuria žurnalą ir pavadina jį „Sovremennik“ (amžininkas). Jame buvo spausdinami Nikolajaus Gogolio, Aleksandro Turgenevo, V. A. Žukovskio, P. A. Viazemskio kūriniai.
Bet pasisekimo tarp skaitovų žurnalas vis tik neturėjo: rusiškai publikai dar reikėjo priprasti prie naujo rimto periodinio leidinio tipo, dedikuoto aktualioms problemoms, traktuojamoms, pagal būtinybę, užuominomis. Žurnalas turėjo tik 600 prenumeratorių, kas darė jį skurdinančiu leidėją, nes jis nepadengė nei tipografinių išlaidų, nei darbuotojų honorarų. Du paskutinius „Sovremenniko“ tomus Puškinas daugiau nei per pusę pripildo savo kūriniais, daugiausia anoniminiais.
Ketvirtame „Sovremenniko“ tome pagaliau buvo atspausdintas romanas „Kapitono duktė“.
Tokiu pat veržimusi į būsimas kartas buvo įkvėptas ir finalinis Puškino eilėraštis, paeinantis iš Horacijaus, „Sukūriau pats sau paminklą ne rankų darbo…“ (rugpjūtis, 1836 m.). Ši tema buvo populiari tais laikais, panašius eilėraščius sukūrė, pavyzdžiui, Michailas Lomonosovas ir Gavrila Deržavinas, tačiau būtent Puškino eilėraštis tapo geriausiai žinomu.
Žūtis
1837 m. žiemą įvyko poeto konfliktas su Žoržu Dantesu, kuris buvo priimtas tarnauti į Rusijos gvardiją jį įsivaikinusio Olandijos atašė barono L. Gekereno protekcijos dėka. Ginčas, kurio priežastis buvo Puškino įžeista garbė, nulėmė dvikovą.
Sausio 27 d. poetas buvo mirtinai sužeistas į pilvą.
Prieš mirtį Puškinas prašė Imperatoriaus Nikolajaus I atleidimo už caro dvikovų draudimo pažeidimą: „laukiu caro žodžio, kad galėčiau mirti ramiai“. Valdovas raštelyje, kurį perdavė Žukovskis, parašė: „Jeigu Dievas jau nebeleidžia mums susitikti šiame pasaulyje, tai siunčiu tau mano atleidimą ir mano paskutinį patarimą mirti kaip krikščioniui. Nerimauti dėl žmonos ir vaikų nereikia, aš paimu juos savo globon“.
Prieš mirtį Puškinas priėmė Komuniją, o sausio 29 d. (vasario 10 d.), mirė nuo peritonito.
Valdovo potvarkis: „1. Sumokėti skolas. 2. Atleisti nuo skolos užstatytą tėvo dvarą. 3. Pensionas žmonai ir dukrai, kol ištekės. 4. Sūnus į pažus ir po 1500 r. kiekvieno auklėjimui, kol pradės tarnauti. 5. Kūrinius išleisti iždo sąskaita našlės ir vaikų naudai. 6. Vienkartinė pašalpa – 10000 r.“
Poemos
thumb|A. Puškino poemoje aprašytas [[Bachčisarajus|Bachčisarajaus „Ašarų fontanas“, Krymas. ]]
A. Puškinui atminti
Nuo 1937 metų Caro Kaimas vadinamas Puškino miestu. Įvairiuose miestuose (Maskvoje, Sankt Peterburge, Charkove, Odesoje, Rygoje) yra A. Puškino garbei pavadintos gatvės. 2007 metais buvo planuojama įamžinti poeto vardą Samaros vietovardžių sąraše.
A. Puškino vardu pavadintos visuomeninės ir kultūrinės organizacijos: Yra keletas A. Puškino muziejų užsienyje:
Sankt Peterburge yra sukurtas dviejų stotelių metro (A. Puškino ir Juodojo upelio, paskirti A. Puškino garbei). A. Puškino stotelė yra šalia Vitebsko stoties, kuri tiesia geležinkelio atšaka jungiasi su Caro Kaimu. Požeminiame laukiamajame Caro Kaimo sodo vaizdo fone pastatyta sėdinčio ant akmens poeto skulptūra. 2019 m. Aleksandro Puškino vardas suteiktas Šeremetjevo tarptautiniam oro uostui Maskvoje.
Prie Juodojo upelio, dvikovos vietoje, pastatyta atminimo lenta.
A. Puškino skulptūros stovi įvairiuose buvusios Rusijos imperijos, Tarybų Sąjungos ir VSO šalių miestuose, taipogi virš 50 A. Puškino skulptūrų yra kitose užsienio šalyse:
A. Puškino vardu yra pavadinta mažoji planeta 2208 Pushkin, atrasta N. Černych 1977 m. rugpjūčio 22 d., pavadinimas suteiktas 1981 m. kovo 1 d.
Jak and Daxter
thumb|right|220px| Džekas ir Deksteris (Džekui ant peties) žaidimo „[[Jak and Daxter: The Precursor Legacy“ viršelyje]] Jak and Daxter – kompiuterinių žaidimų serija, kurią 2001 m. pradėjo JAV kompanija „Naughty Dog“. Tai nuotykių žaidimų serija, pasakojanti apie dviejų draugų, Džeko ir Deksterio, nuotykius. Serijos žaidimus išleido „Sony Computer Entertainment“ tik „PlayStation“ konsolėms.
Žaidimai:
Pagrindinių žaidimų serija:
Kiti žaidimai
Džeko ir Deksterio personažai pasirodė šiuose žaidimuose:
Kolonistai
Kolonistai – kaimas Alytaus rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, už 1 km į šiaurę nuo Simno, prie kelio. Į vakarus nuo kaimo telkšo Simno ežeras.
Gadūnavo seniūnija
Gadūnavo seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Telšių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 3 seniūnaitijos:
Conus algoensis
Paplitimas
Aptinkama Indijoje, Jungtinėse Amerikos Valstijose, Liberijoje, Pietų Afrikos Respublikoje.
Wilhelm Dörpfeld
Vilhelmas Derpfeldas (, 1853 m. gruodžio 26 d. Barmenas, dab. Vupertalis – 1940 m. balandžio 25 d. Leukadė, Leukadės sala, Graikija) – vokiečių archeologas.
Biografija
1887–1892 m. Vokietijos archeologijos instituto Atėnuose direktorius. Nuo 1923 m. Jenos universiteto profesorius.
Mokslinė veikla
1877–1881 m. dalyvavo Olimpijos kasinėjimuose. Kasinėjo su H. Šlymanu 1882–1886 m. Atėnus, Mikėnus, Troją, 1882–1894 m., Tirintą, 1900–1912 m. Pergamą, 1908–1914 m. ir 1932–1933 m. Korfu. Sukūrė archeologijos kasinėjimų metodiką.
Forum Palace
miniatiūra|2012 m.
Forum Palace – verslo, pramogų ir sporto centras Konstitucijos pr. (Vilnius).
Yra sporto klubas, baseinas, treniruoklių/treniruočių salės, restoranas, automobilių plovykla, švaros centras, odontologo salonas, SPA centras, grožio salonas ir įmonių biurai.
Vengerskai
Vengerskai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 8 km į pietus nuo Kalnujų, šiauriau dešiniojo Bebirvos kranto. Seniūnaitijos centras.
Vilius Jomantas
Vilius Jomantas (1891 m. vasario 22 d. Liepoja, Rusijos imperija – 1960 m. lapkričio 30 d. Vilnius) – Lietuvos tapytojas, grafikas.
Biografija
Sūnus Vincas Jomantas. 1910–1912 m. mokėsi Vilniaus piešimo mokykloje, 1912–1914 m. Dailės skatinimo draugijos mokykloje, A. Štiglico techninio piešimo mokykloje (abi Sankt Peterburge), nuo 1914 m. – Kijevo karo mokykloje.
Nuo 1912 m. Lietuvių dailės draugijos narys. 1918 m. grįžo į Vilnių. Dėstė Vilniaus mergaičių gimnazijoje, A. Varno tapybos studijoje. 1919 m. Švietimo liaudies komisariato meno kolegijos narys. 1922–1924 m. studijavo Miuncheno dailės akademijoje. 1924–1928 m. dirbo Kauno spaustuvėse, 1946–1947 m. dėstė Vilniaus dailės institute. 1947–1958 m. kalėjo Sibiro lageryje. Palaidotas Vilniuje, Antakalnyje, Saulės kapinėse.
Kūryba
Nutapė portretų (Lietuvos didžiųjų kunigaikščių, 1922 m. Liudas Gira, 1959 m.) Iliustravo knygų (Balys Sruoga. „Deivė iš ežero“ 1919 m., Kazys Binkis. „Meškeriotojas“ 1935 m.). Sukūrė viršelių knygoms (Faustas Kirša. „Aidai aidužiai“, 1921 m., Balys Sruoga, Viktoras Žadeika. „Kipras Petrauskas“, monografija, 1929 m.), litografijų („J. Jablonskio portretas“, 1930 m.), plakatų, ekslibrisų, 500 litų banknoto aversą (1924 m.), teatro scenografijų ir kostiumų, pašto ženklų. Kūriniai dekoratyvūs, geometrinio piešinio, kontrastingų spalvų. Plakatams būdingas detalus piešinys. Kūrinių turi Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Vytauto Didžiojo karo muziejus.
Veiviržėnų herbas
Veiviržėnų herbas – vienas iš Veiviržėnų miestelio ir seniūnijos heraldikos atributų.
Istorija
1792 m. suteiktas miestelio herbas, vėliau panaikintas. Dabartinis herbas patvirtintas 1992 m. liepos 20 d. LR AT dekretu.
Stanislovas Radvila II
Stanislovas Radvila (, 1559 m. gegužės 12 d. Vilniuje – 1599 m. kovo 19 d. Pasau, Vokietija) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Olykos-Nesvyžiaus linijos, tėvas Mikalojus Radvila Juodasis, motina Elžbieta Radvilienė. Broliai Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis, Albertas Radvila, Jurgis Radvila, seserys Elžbieta, Sofija, Ona, Kristina Radvilaitės.
Šeima
Žmona Marina iš Miškų giminės (Marina z Myszków). Sūnus Stanislovas mirė 1590 m., Jurgis – vaikystėje. Duktė Elžbieta (1582–1627 m.) ištekėjo už Andriaus Sapiegos, šiam mirus – už Mikalojaus Zavišos. Sūnus Mikalojus Kristupas Radvila (1589–1614 m.) – II Olykos valdytojas, mirė nevedęs. Duktė Kristina Radvilaitė (1598–1657 m.) tapo benediktinių vienuole.
Šeimos nuosavybę paveldėjo Albertas Stanislovas Radvila.
Dvarai
Nuo 1586 m. pirmasis Olykos valdytojas.
Valstybės tarnyba
1592–1599 m. Lietuvos didysis maršalka ir Žemaitijos seniūnas. Dalyvavo Stepono Batoro kovose su Maskva.
Nuorodos
Trimitų herbo Radvilos lenkų kalba
47 (skaičius)
Populiarioje kultūroje
Buvo naudojamas kaip alternatyva svastikai žymėti :
Litvančiškiai
Litvančiškiai – kaimas Alytaus rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Simno.
Kisieliškė
Istorija
Iki 2015 m. turėjo viensėdžio statusą.
Stambiasnapis garnys
Stambiasnapis garnys (Ardea sumatrana) – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis. Paukštis paplitęs nuo pietryčių Azijos iki Papua Naujosios Gvinėjos bei Australijos. Jo gyvenvietės yra daugiausia salų, koralinių rifų, mangrovių, didelių upių pakrantės. Kita vertus, retkarčiais jie gali būti aptinkami toli nuo jūros esančiose sekliose kūdrose bei vandens telkiniuose.
Stambiasnapis garnys minta sekliuose vandenyse perdurdamas žuvis ilgu bei smailiu snapu. Medžiodamas paukštis arba laukia nejudėdamas grobio, arba lėtai sėlina auką.
Stambiasnapis garnys yra didelis paukštis ir stovėdamas siekia 115 cm aukščio. Jis yra didesnis nei Rausvasis garnys, į kurį jis panašus išvaizda, nors yra didesnis ir tamsesnis. Plunksnos išorėje yra daugiausia tamsiai pilkos.
Plačiai paplitęs po visą didelę savo paplitimo teritoriją, stambiasnapis garnys yra įvertintas kaip „mažiausiai susirūpinimo kelianti rūšis“ IUCN nykstančių rūšių raudonojoje knygoje.
Džigituotė
thumb|right|250px|Vienas iš džigituotės triukų. thumb|right|250px|Džigituotė Džigituotė  – jojimas arkliu, kartu atliekant gimnastikos ir akrobatikos triukus. Tai karinė taikomoji žirgų sporto šaka ir cirko žanras.
Džigituotė atsirado ir vystėsi Kaukazo ir Vidurio Azijos tautose bei kazokų tarpe kaip paprasto jojimo variantas, kurio metu tiek raitelis, tiek žirgas gerino savo jojimo gebėjimus. Džigituotė buvo kazokų nacionalinė sporto šaka. . Pavadinta pagal žodį džigitas.
Džigituotė būna:
Istorija
Pirmąkart džigituotės tipo jojimas paminėtas Ksenofonto darbuose. .
Kazokų džigituotė
1899 m. Kazokų tarnybos rikiuotės statute buvo rašoma:
„205 str. Džigituotės paskirtis yra vystyti kazoko drąsą ir vikrumą, todėl džigituotė būtina kiekvienam kazokui.
209 str. Džigituotė skirstoma į: 1) privalomą kiekvienam kazokui, atliekamą su ginklu ir žygio nešuliu, ir 2) laisvąją, kuri gali būti atliekama be ginklo ir nešulio.“
Privalomoji džigituotė:
Laisvoji džigituotė:
1911-1915 m. Sytino leidyklos karinėje enciklopedijoje minima, kad džigituotę sudaro šie veiksmai:
FC Schifflange 95
Šiflanžo FC – Liuksemburgo futbolo klubas iš Šiflanžo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1936 m., kai buvo įkurtas Amis des Sports klubas.
Džigituotė
Kazokų džigituotė
Vėliau džigituotė buvo įtraukti į Raudonosios Armijos kavalerijos kovinio rengimo programą. Vėliau vystantis koviniam rengimui darėsi svarbiau kavaleristui gebėti bendradarbiauti su savo padalinio kavaleristais bei kitų dalinių kariais, negu didinti savo asmeninį jojimo meistriškumą. XX a. 6-tą dešimtmetį panaikinus kavaleriją kaip kariuomenės rūšį džigituotė kaip mokomoji disciplina buvo panaikinta.
FC Schifflange 95
FC Schifflange 95 įkūrimas
1995 m. įvyko Amis des Sports susijungimas su National Schifflange klubu.
Džigituotė
Kazokų džigituotė
Iki 8-to dešimtmečio džigituotė egzistavo kaip atskiras sporto šaka. Šešiskart TSRS džigituotės čempionas buvo žinomas meistras Irbekas Kantemirovas (Ирбек Кантемиров), žinomos cirko artistų Kantemirovų dinastijos narys. Žinomi džigituotės meistrai buvo nusipelnęs sporto meistras Valentinas Mišinas (Валентин Мишин) ir Rusijos kaskadininkų patriarchas Muchtarbekas Kantemirovas (Мухтарбек Кантемиров). 8-tame XX a. dešimtmetyje džigituotę Rusijos cirke pakeitė voltižiruotė.
FC Schifflange 95
FC Schifflange 95 įkūrimas
1999 m. pateko į aukščiausią šalies lygą, bet joje neįsitvirtino ir po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Džigituotė
Kazokų džigituotė
XX a. 3-čią dešimtmetį rusišką džigituotę į Europą ir JAV užvežė baltieji emigrantai, pvz., F. Jelisejevas (Ф. Елисеев) ir V. Soloduchinas (В. Солодухин). Jos pagrindu buvo sukurtas amerikietiškas stilius „western“ ir pratimų kompleksas „Cossack vaulting“.
FC Schifflange 95
FC Schifflange 95 įkūrimas
2018–2019 m. sezone rungtyniavo Pirmame divizione, Serie 2. Užėmė devintą vietą.
Džigituotė
Kazokų džigituotė
Rusijoje sportinė džigituotė atgaivinta 2005 m.
FC Schifflange 95
FC Schifflange 95 įkūrimas
2019–2020 m. sezone rungtyniavo Pirmame divizione, Serie 2. Kai dėl pandemijos gręsmių čempionatas buvo nutrauktas, ekipa užėmė antrą vietą. Po sezono buvo perkelti į aukštesnį divizioną.
Foussball Éierepromotioun (II)
2020–2021 m. čempionatas prasidėjo kaip įprasta, tačiau buvo nutrauktas. Tuo metu ekipa buvo tryliktoje vietoje.
Sniegstartė
Sniegstartė (Plectrophenax nivalis) – startinių (Emberizidae) šeimos paukštis. Kūno ilgis 16 cm, sveria 35 g. Patino nugara, pečiai, juosmuo, didžiosios planojamosios bei kraštinės mažosios plasnojamosios ir vidurinės vairuojamosios plunksnos juodos; likusioji apdaro dalis balta. Patelė blankesnė už patiną. Galva pilkai ruda su gelsvai rusvomis dėmėmis galvos šonuose. Nugara pilkai ruda, juodai dėmėta. Patino poilsio apdaru galva smėlio spalvos; nugara rudesnė, pilvinė pusė balsva su rusvomis dėmėmis krūtinės šonuose. Patelės poilsio apdaras už patino rudesnis.
Receptorius
Terminas receptorius reiškia kelis dalykus:
FC Schifflange 95
Foussball Éierepromotioun (II)
2021–2022 m. sezone rungtyniavo antroje pakopoje ir liko septintoje vietoje.
Sniegstartė
Gyvena šiauriniame pusrutulyje, aplink arktinę zoną, žiemą migruoja į vidutinio klimato zoną. Lietuvoje dažna traukimo metu, kartais žiemoja. Laikosi atvirose plotuose, pakelėse.
Novorosija
thumb|300px|Naujosios Rusijos teritorija (šviesiai geltona) Novorosija, kartais dar Naujoji Rusija – Rusijos imperijos istorinis regionas dabartinėje Ukrainos teritorijoje. Apėmė teritorijas į šiaurę nuo Juodosios jūros.
FC Schifflange 95
Foussball Éierepromotioun (II)
2022–2023 m. sezone rungtyniavo Foussball Éierepromotioun lygoje (Promotion d’Honneur) ir tapo nugalėtojais. Po sezono buvo perkelti į Nacionalinį divizioną.
Novorosija
Sąvoka atsirado ir buvo naudojama XVIII a. pab. – XX a. pr. 1764 m., ruošiantis karui su Osmanų imperija, buvo įkurta Novorosijos gubernija iš pasienio regionų kartu su pietine Etmonato dalimi. Ji vėliau išplėsta 1775 m. aneksavus Zaporožės Sečę. Vėliau tai buvo neoficiali gubernijų grupė, apėmusi dabartinės Ukrainos pietinę dalį ir Padniestrę. Atskirais laikotarpiais jai buvo priskiriamos ir Besarabija, Tauridė, Kubanės kraštas bei Čerkesija. Gamtiniu požiūriu išsidėstęs Juodosios jūros žemumos Ponto stepėse.
FC Schifflange 95
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia Stade Rue Denis Netgen – futbolo stadione, kurio talpa 2 tūkst. žiūrovų. Stadiono veja – dirbtinė danga.
Novorosija
Regionas buvo Rusijos imperijos sudėtyje iki Vasario revoliucijos 1917 m., po kurios tapo trumpai gyvavusios Rusijos respublikos dalimi. 1918 m. didžioji regiono dalis įėjo į Ukrainos valstybę ir Ukrainos Sovietų Respubliką. 1918-1920 m. regioną kontroliavo Pietų Rusijoje veikęs antibolševikinis baltųjų judėjimas. Sovietams pasiekus pergalę pilietiniame kare regionas įėjo į Ukrainos Sovietų Socialistinę Respubliką. Kraštą prijungus prie Ukrainos TSR šis pavadinimas nebebuvo naudojamas. Jį pakeitė terminas Pietų Ukraina.
Novorosijos kaip atskiro nuo Ukrainos regiono idėja buvo atgaivinta Karo Donbase metu separatistams įkūrus Novorosijos Federaciją.
Istorija
Iki XIX a. regionas nebuvo apgyvendintas sėslių žemdirbių kultūros. Per Juodosios jūros žemumos stepes yra perėjusios visos klajoklių migracijos: hunai, avarai, madjarai, pečenegai, polovcai, mongolai-totoriai.
Modernioji regiono istorija prasidėjo nuo Aukso ordos žlugimo. Rytinę jos dalį užvaldė Krymo chanatas, o vakariniai regionai buvo padalinti tarp Moldavijos ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės. Vėliau visą Juodosios jūros pakrantę užvaldė Osmanų imperija. Apie XVI a. Krymo chanatas leido Ponto stepėje įsikurti iš Volgos regiono maskvėnų ir kalmukų išstumtai Nagajų ordai.
Didelis regionas į šiaurę nuo Juodosios jūros išliko menkai apgyvendintas ir buvo vadinamas Dykra (Loca deserta - apleista vieta lotyniškuose žemėlapiuose). Dykra apėmė dabartinės Ukrainos pietus, iš dalies ir dabartinę Rostovo sritį Rusijoje. Nuo XV a. retai gyvenama krašto šiaurinė dalis (Zaporožė) buvo apgyvendinama pabėgėlių iš Lenkijos karalystės, vadinamųjų kazokų, kurie buvo realiai nepriklausomi ir organizavosi į Zaporožės sečę. XVII a. juos į savo globą paėmė Rusija, tačiau toliau musulmoniškos stepės kolonizuoti ji nepradėjo. Iki XVIII a. šis regionas stipriai skyrėsi nuo Abiejų Tautų Respublikos ir Rusijos imperijos valdomų teritorijų šiauriau. Jame vyravo islamas ir tiurkų kalbomis kalbančios tautos – nogajai bei Krymo totoriai.
Per XVIII-XIX a. pr. vykusius Rusijos-Osmanų imperijos karus Rusija palaipsniui įsitvirtino regione. Likvidavus Zaporožės Sečę ir 1783 m. aneksavus Krymą Rusija prisijungė visą regioną. 1764 m. Rusijos imperijoje įkurta Novorosijos gubernija. Pavadinimas atsirado pagal tuo metu laikmetyje vyravusią madą naujas valdas įvardinti, kaip „naująsias“, pavyzdžiui, Naujoji Anglija, Naujoji Prancūzija, Naujoji Ispanija. Gubernijos adminitraciniu centru tapo Šv.Elžbietos tvirtovė (dabartinis Kropyvnickis), turėjusi saugoti pietinį pasienį nuo Osmanų imperijos. Nuo 1765 m. administraciniu centru tapo Kremenčukas.
Regione iki XIX a. vidurio įvyko vienas iš didžiausių istorijoje etninių valymų. Jo tikslas buvo išvalyti regioną nuo musulmonų, dėl ko tiurkiškai kalbantys klajokliai nogajai, taip pat sėslūs totoriai bei turkai buvo išvaromi iš krašto. Šio priverstinio egzodo metu dauguma tautų rinkosi migruoti į Turkiją. Jų likučiai buvo perkeliami į Užuralę arba (nogajų atveju) suvaromi į jiems skirtus rezervatus. XIX a. viduryje musulmonų krašte beveik nebeliko.
Administracija dosniai žemes dalino dvarininkams ir kolonistams. Čia kėlėsi atvykėliai iš Ukrainos, taip pat nedidelės kolonistų grupės atvyko iš Rusijos, Vokietijos ir Balkanų. Persikėlėliai iš užsienio šalių - serbai, juodkalniečiai, vengrai - buvo skatinami subsidijomis.
Nemažą dalį imigrantų sudarė ir žydai. Buvo ketinimų paversti žydus žemdirbiais ir į stepes prie Azovo jūros buvo kviečiami apsigyventi žydai. Kėlėsi rusai ir ukrainiečiai. Regionas buvo daugiakultūris. Po šių tautinių procesų, Naujojoje Rusijoje vyravo ukrainiečių (mažarusių) tapatybę turintys gyventojai. Antrieji pagal gausumą buvo rusai, koncentravęsi didžiuosiuose miestuose. XX amžiaus pradžioje charakteris apibūdintinas taip: kaime vyrauja mažarusiai (taip buvo vadinami ukrainiečiai) su kompaktiškomis kitataučių kolonijomis, miestuose – nėra aiškios daugumos.
Rusijoje nukariavimai buvo suvokiami kaip priartėjimas prie antikinio graikų pasaulio, Konstantinopolio, savotiškas bandymas atkurti Bizantijos imperiją. Toks suvokimas buvo sąlygotas beprasidedančios romantizmo epochos, Rusijos carai save pateikdavo kaip pravoslavų tikybos gynėjais, tad apgyvendinti kraštą buvo kviečiami graikai iš Osmanų imperijos. Buvo steigimai nauji miestai ar seni pervadinti graikiškais pavadinimais: Visų miestų pavadinimuose esantis dalis -polis reiškia miestą graikų kalboje, πόλη. Buvusio Krymo chanato teritorija 1802 metais buvo pervadinta pagal antikinį įvardijimą kaip Tauridės gubernija.
Naujosios Rusijos regionas pradėtas administruoti kaip Novorosijos gubernija, kuri 1802 m. padalinta į tris gubernijas:
Raudonžiedis šalavijas
Raudonžiedis šalavijas (Salvia splendens) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos, šalavijų (Salvia) genties vienmetis augalas. Kilęs iš Brazilijos. Aukštis 40 - 80 cm. Auga saulėtoje, šiltoje vietoje, laidžioje, derlingoje dirvoje. Sėklos sėjamos vasario - kovo mėnesiais į dėžutes. Daigai pikuojami, sodinami gegužės mėn.
Novorosija
Istorija
Į šią grupę neretai patekdavo ir Besarabijos gubernija bei Kubanės sritis. Iki 1874 m. trys gubernijos kartu su Besarabija buvo grupuojamos ir administraciškai – kaip Besarabijos ir Naujosios Rusijos generalgubernija.
Somalio vėliava
thumb|250px|right|[[Vaizdas:FIAV 111111.svg|23px Somalio vėliava. Proporcija: 2:3]] Somalio vėliava įteisinta 1954 m. spalio 12 d. Ją sudaro žydros spalvos fonas bei jo centre esanti penkiakampė balta žvaigždė. Vėliava pradėta naudoti po nepriklausomybės atgavimo, kai Britų Somalilandas ir Italų Somalilandas susijungė į bendrą Somalio Respubliką. Vėliavą suprojektavo Mohammed Awale Liban.
Novorosija
Regiono ribos
Regionas buvo suvokiamas plačiąja ir siaurąja prasme. Plačiąja prasme apėmė teritorijas nuo Dunojaus iki Kaukazo, pavyzdžiui, miestas Novorosijskas pavadinimą įgijo nuo Naujosios Rusijos pavadinimo.
Somalio vėliava
Istorija
Kolonijiniu laikotarpiu dabartinę Somalio teritoriją kontroliavo dvi kolonijinės imperijos, Italija ir Didžioji Britanija, todėl atskiri jos regionai turėjo atitinkamas vėliavas. Britų kontroliuojamoje Somalilando dalyje buvo naudojama Britanijos kolonijoms bei priklausomoms teritorijoms būdinga vėliava, o Italijos kontroliuojamoje dalyje – tuometinės Italijos vėliava. Po pilietinio karo ir po jo sekusios suirutės, Somalis de facto tapo nebeegzistuojančia šalimi. Šaliai suskilus į keletą regionų (Somalilandas, Puntlandas), kiekvienas jų susikūrė po atskirą vėliavą. Kadangi nė viena pasaulio valstybė atskilusių regionų nepripažįsta, todėl ši vėliava išlieka oficialia Somalio Respublikos vėliava.
Novorosija
Regiono ribos
Siaurąja prasme apėmė tik tas gubernijas, kurios įėjo į oficialius teritorinius darinius kuriuose buvo naudojamas Naujosios Rusijos pavadinimas. Tokia prasme Naujosios Rusijos gubernija buvo įkurta 1764 metais, gubernijos centras – Kremenčugo miestas. Gubernijos ribos dažnai kito. 1775 metais gubernija buvo panaikinta.
Somalio vėliava
Simbolika
Somalis pasirinko žydros spalvos vėliavą, tuo imituodamas Jungtinių Tautų Organizacijos vėliavos spalvą, kuri nuo 1950 m. iki 1954 metų – kartu su Italijos pereinamąja administracija – kontroliavo Somalį, kai buvo paskelbta šios respublikos nepriklausomybė. Balta penkiakampė žvaigždė, esanti vėliavos centre, simbolizuoja penkias Somalio gyventojų grupes, gyvenančias Džibutyje, Ogadeno regione Etiopijoje, Šiaurės rytų provincijoje Kenijoje bei anksčiau Britų Somalilandui ir Italų Somalilandui priklaususiose teritorijose. Balta spalva simbolizuoja taiką šalyje bei jos klestėjimą.
Novorosija
Regiono ribos
Antrą kartą gubernija buvo įkurta 1796 metais. 1802 gubernija buvo vėl panaikinta ir padalinta į Chersono, Jekaterinoslavlis ir Tauridės gubernijas. 1822 metais gubernijos buvo apjungtos į Naujosios Rusijos – Besarabijos generalguberniją. Generalgubernija buvo panaikinta 1874 metais. Nors vėliau oficialiame šalies administraciniame dalijime terminas Naujoji Rusija nebebuvo vartojamas, iki 1917 metų terminas šnekamojoje kalboje, įstaigų pavadinime buvo plačiai paplitęs, pavyzdžiui, Odesos universitetas oficialiai vadinosi Naujosios Rusijos universitetu. Kartais buitinėje vartosenoje į Naujosios Rusijos sąvoką dar būdavo įtraukiama Besarabijos gubernija ir (rečiau) Dono kariuomenės sritis ir Kubanės guberniją. Tai nėra teisinga, klaida atsirado dėl dažnai trumpinamo pilno generalgubernatorijos (Naujosios Rusijos – Besarabijos) pavadinimo tiesiog kaip Naujosios Rusijos. Trumpinimas – be pagrindo, nes net pavadinime Besarabija yra lygiavertė sudedamoji dalis. Nei Dono kazokai, nei Kubanės kazokai oficialiai į Naujosios Rusijos sudėtį niekada neįėjo.
SS Lazio
Romos „Lazio“ – Italijos futbolo klubas iš Romos (Lacijas). Klubas išlaiko ir kitų sporto šakų komandas.
Futbolo komanda žaidžia šviesiai mėlynais marškinėliais, baltais šortais ir kojinėmis. „Lazio“ vardas buvo pasirinktas todėl, kad klubo įkūrėjai norėjo jį pavadinti kaip nors įspūdingiau nei vien tik miestas, kuriame jie gyveno – tai Lacijo regionas, kuriame įsikūrusi Roma. Šviesiai mėlyna ir balta komandos spalvos buvo pasirinktos dėl Graikijos vėliavos ir šalies, pagimdžiusios olimpines tradicijas, o erelį kūrėjai pasirinko kaip Romos imperijos simbolį. „Lazio“ yra pirmasis klubas istorijoje, kuris Romoje pradėjo žaisti organizuotą futbolą.
Istorija
Klubas buvo įkurtas 1900 metų sausio 9 dieną pavadinimu Società Podistica Lazio. Buvo devyni įkurėjai – neįgaliotasis Italijos Bersaglieri karinių pajėgų pareigūnas Luigi Bigiarelli, taip pat Giacomo Bigiarelli, Odoacre Aloisi, Arturo Balestrieri, Alceste Grifoni, Giulio Lefevre'as, Galileo Massa, Alberto Mesonesas, ir Enrico Venieras. Klubas buvo įkurtas kaip atletikos, tačiau 1901 metais klube įsikūrė ir futbolo sekcija, kuri pradėjo žaisti oficialias varžybas 1902 m. Šiuolaikinis Lazio yra vienas iš didžiausių sporto klubų Europoje – jame propaguojamos net 37 sporto šakos, nuo kriketo iki krepšinio ar parašiutizmo.
Spalvinė gama
Žydra ir balta spalvos.
Marjano Roke Alonsas
Marjano Roke Alonsas  – miestas Paragvajuje, Centriniame departamente, Didžiojo Asunsjono aglomeracijoje, 21 km į šiaurę nuo Asunsjono. Išsidėstęs kairiajame Paragvajaus upės krante, į vakarus nuo Silvio Pettirossi tarptautinio oro uosto. Pro miestą eina nacionalinis plentas Ruta 3 (Asunsjonas-Belja Vista) bei atsišakoja Transčako plentas (Ruta 9). Ties Marjano Roke Alonsu yra vienas iš dviejų tiltų (Remanso tiltas) per Paragvajaus upę Paragvajuje.
Marjano Roke Alonsas – svarbus pramoninis, prekybinis centras. Įkurtas Puerto Fenikso upių uostas. Veikia du popieriaus ir celiuliozės fabrikai, maisto (ypač mėsos) pramonė. Yra Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia, 34 mokyklos, 13 kolegijų, ligoninė, hipodromas, futbolo stadionas. Mieste vyksta kasmetinė Paragvajaus „Expo“ paroda.
Istorija
Vietovė seniau buvo žinoma kaip Corumbá cué ir priklausė Limpijaus apygardai. 1927 m. 700 ha plotą čia išpirko kompanija „Lievig’s“. Miestas pradėjo greitai augti, 1945 m. gavo savivaldybės statusą. Pavadintas Paragvajaus karinio veikėjo Marjano Roke Alonso garbei.
Andrew Ellicott Douglass
Endriu Elikotas Daglasas (, 1867 m. liepos 5 d. Vindzoras, Vermonto valstija – 1962 m. kovo 20 d. Tuksonas, Arizonos valstija) – JAV astronomas ir archeologas.
Biografija
1894-1901 m. dirbo Lovelio observatorijoje Flagstafe (Arizonos valstija), pagal medžių rieves tyrė Saulės dėmių aktyvumo poveikį Žemės klimatui ir augalijai. Arizonos universitete nuo 1906 m. dėstė astronomiją ir nuo 1936 dendrochronologiją, 1918-1938 m. vadovavo jo Stiuardo observatorijai, 1937 m. įkūrė Medžio rievių tyrimų laboratoriją ir jai vadovavo iki 1958 m.