cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kazys Skučas
Tragiškas likimas
Maskvoje pradėta Sovietų Sąjungos valstybės saugumo liaudies komisariato byla Nr. 1811. Pirmasis tardymas įvyko 1940 m. rugsėjo 13-14 d. Šių tardymų metu K. Skučui suformuluoti kaltinimai. Buvęs vidaus reikalų ministras kaltintas provokacinių veiksmų prieš Lietuvoje dislokuotus sovietinius dalinius organizavimu, žiauriais veiksmais prieš Lietuvos revoliucinį judėjimą. Taip pat byloje buvo rašoma, jog 1934–1938 m. būdamas karo atašė K. Skučas šnipinėjo prieš Sovietų Sąjungą. Šį nutarimą, kuris nulėmė generolo likimą, pasirašė Sovietų Sąjungos vidaus reikalų liaudies komisaro Lavrentijaus Berijos pavaduotojas Vsevolodas Merkulovas, kurio įsakymų tuo metu niekas negalėjo paneigti. Kitas tardymas vyko 1941 m. kovo 18 d. Jo metu apklausti daugelis buvusių aukštų Lietuvos pareigūnų: A. Merkys, buvęs Ministras Pirmininkas, Augustinas Povilaitis, buvęs Valstybės saugumo departamento vadovas, L. Bagdonas, buvęs Lietuvos misijos Maskvoje patarėjas, Pranas Saladžius, buvęs Lietuvos šaulių sąjungos vadas, Konstantinas Dulksnys, Generalinio štabo 2-ojo skyriaus buvęs viršininkas. Tačiau jų parodymuose nebuvo konkrečių įkalčių prieš K. Skučą. Nors įrodymų prieš generolą nesurinkta, K. Skučo byla 1941 m. birželio 26 d. baigta ir perduota į Sovietų Sąjungos Aukščiausiojo Teismo karinę kolegiją. Karinės kolegijos posėdis įvyko 1941 m. liepos 8 dieną ir buvo nuteistas mirties bausme sušaudant. K. Skučas parašė malonės prašymą, tačiau jis nebuvo svarstytas. Generolas 1941 m. liepos 30 d. sušaudytas Maskvos Butyrkų kalėjime. Palaikų užkasimo vieta nežinoma, bet galima spėti, kad buvo užkasti Maskvos specialiajame objekte "Komunarka" Butovo poligone, kur buvo užkasami sušaudytieji.
Sovietiniais metais K. Skučo gyvenimo aplinkybės buvo slepiamos. 1989 m. į Lietuvą patekus K. Skučo bylai paaiškėjo daugelis iki tol slėptų faktų. 1990 m. rugsėjo mėn. Lietuvos generalinis prokuroras Artūras Paulauskas pasirašė prašymą, kuriuo reabilitavo K. Skučą. 1992 m. tokį prašymą pasirašė ir Rusijos vyriausioji karinė prokuratūra.
Politinė pozicija
Visą savo karjeros valstybės aparate laiką jautė galimą pavojų iš Sovietų Rusijos. Baiminosi dėl 1917 m. revoliucijos, kuri galėjo pakenkti Lietuvai. 1939 m. grąžinus Vilnių Lietuvai, teigė, jog tai šalies okupacijos pradžia. Jo užimtos pareigos leido daryti pagrįstas išvadas, todėl K. Skučas buvo pavojingas asmuo sovietams. Būtent dėl to vienas iš 1940 m. birželio 15 d. ultimatumo reikalavimų buvo išduoti vidaus reikalų ministrą.
Zbžežnica
Zbžežnica  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Zambruvo ir apie 68 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Kazys Skučas
Įvertinimas
miniatiūra|160px|right|Atminimo lenta Kaune miniatiūra|240px|right|Atminimo akmuo Mauručiuose
Persepolis
Persepolis ( – „persų miestas“) buvo senovės Persijos sostinė, maždaug 70 km nuo dabartinio Širazo miesto Irane, netoli nuo Pulvaro (Pulwar) įtekėjimo į Kurą vietos.
Miestą juosianti siena suręsta iš stambių, kvadratinių kregždės uodegos pavidalo kalkakmenio luitų. didingi, Kserkso I pastatyti įeigos portalai sudaro kvadratinį portiką (atviras prieangis su kolonomis) su keturiomis kolonomis. Jis atviras iš visų keturių pusių. Abipus vakarinių vartų stovi po milžinišką, aukštesnį nei 5 m sparnuotą jautį. Rytinius vartus saugo sparnuoti jaučiai su žmogaus galvomis. Virš jaučių matome po keturis įrašus elemitų, senąja persų ir babiloniečių kalbomis.
Kitapus vakarinių vartų matomas Darijaus I pradėtas ir Kserkso I baigtas apadanas. Kvadratinė centrinė salė kadaise turėjo 36 kolonas, bet išliko tik trejetas. Pastato šonuose yra trys 6 kolonų portikai ir keletas prieigų. Į apadaną yra patenkama dvejais monumentaliais laiptais, kuriuos puošia stambūs ritualiniai reljefai. Čia galima perskaityti tris įrašus ir išvysti procesijas – persų, medų ir elamikų didikus, kurie, lydimi pėstininkų, raitelių ir lankininkų, žygiuoja pas duoklės mokėtojus
Tripilonas (pasitarimų salė) – kvadrato formos patalpa su keturiomis kolonomis. Į jį patenkama aukštais laiptais. Iš išorės sienas puošia reljefai – sfinksai, jaučius puolantys liūtai ir lotosų žiedus nešantys didikai bei dvariškiai.
thumb|left|250px|[[Faravaharas]]
Duris puošia negilus Darijaus ir Kserkso reljefas – juos soste, švęsdami triumfą, neša 28 imperatoriaus pavaldiniai. Čia matomas ir zoroastrų aukščiausiasis viešpats Ahūra Mazda (faravaharas).
Pro pietinius vartus patenkama į laiptus, kuriais kopiama į Kserkso I įsakymu aukščiausioje terasos vietoje pastatytą hadišą. Spėjama, kad jo kolonos buvo medinės dengtos tinku, tačiau iki mūsų dienų išliko tik pagrindai.
Panašiai suprojektuota ir Darijaus pradėta, o Kserkso baigta statyti trachara (priėmimų salė). Duris puošiantys reljefai vaizduoja į rūmus žengiantį ir juos paliekantį, taip pat su liūtu, jaučiu ir sparnuota pabaisa besigalinėjantį karalių.
Pagrindinė salė įgijo kitą vardą – dėl sienas dengusio akmens glotnumo ji pavadinta Veidrodžių sale. Kserksas I terasos šiaurės rytuose pradėjo statyti Šimto kolonų salę. Ją pabaigė Artakserksas I.
Kvadrato formos pagrindinėje patalpoje buvo 100 kolonų, tačiau po to, kai Persepolį užgrobė Aleksandro Makedoniečio pulkai, liko tik jų dalis prie pat grindų. Ir čia duris puošia negilūs reljefai, vaizduojantys dvariškių procesijas ir su laukiniais žvėrimis besigalinėjantį karalių.
Vydžiai (Pakruojis)
Vydžiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 5 km nuo Žeimelio.
Hernán Cortés
Hernanas Kortesas (, pirmasis Valle de Oaxaca markizas, 1485 m. Medeljino mieste, Estremadūros provincijoje, Ispanijos Kastilijos karalystėje – 1547 m. gruodžio 2 d. Castilleja de la Cuesta mieste Sevilijos provincijoje Ispanijoje) – ispanų konkistadoras, 1521–1530 m. Naujosios Ispanijos generalgubernatorius.
Jaunystė
E. Kortesas studijavo teisę Salamankos universitete, tačiau 1501 m., būdamas 17 metų, grįžo namo, tuo supykdydamas tėvus, norėjusius, kad jis kaip ir senelis studijuotų teisę.
Atvykimas į Naująjį pasaulį
Galiausiai Kortesas ėmė tarnauti kariuomenėje ir 1504 m. išplaukė į Vest Indiją, kur dirbo pas savo giminaitį, Espanjolos valdytoją Nicolás de Ovando. Jis dalyvavo Kubos užkariavime, už tai gavo didelę žemės valdą ir indėnų vergų. Ūkis buvo tvarkomas pagal enkomjendos sistemą, kuri puikiai veikė ispanams užkariavus Kanarų salas (kur buvo išnaikinti vietiniai gvančiai), tačiau Naujajame pasaulyje ji pasirodė pražūtinga vietiniams gyventojams. Kubos kampanijos brutalumas, ir po to sekusi masinė indėnų žūtis (nuo užkrečiamųjų ligų, sunkaus darbo ir nevilties) lėmė E. Korteso požiūrį į indėnus. Dėl to vėliau, jau tapęs Naujosios Ispanijos generalkapitonu jis švelniau elgėsi su meksikiečiais (tai tapo viena iš priežasčių, kodėl Meksikoje iki šiol išliko daug grynakraujų indėnų).
1517 m. Francisco Hernández de Córdoba ir 1518 Juan de Grijalva ekspedicijos link Jukatano krantų grįžo aptikusios labai mažai aukso, tačiau jos išgirdo pasakojimus apie tolimesnę šalį, kurioje esą labai daug aukso. E. Kortesas skubiai pardavė arba išnuomojo savo žemes, o už gautus pinigus įsigijo laivų ir atsargų, bei Kubos gubernatoriaus Diego Velázquez de Cuéllar (kuris buvo tolimas E. Korteso giminaitis) buvo paskirtas ekspedicijos vadu. Oficialus kelionės tikslas buvo ištirti tariamas žemes vakaruose ir prekiauti su jomis. E. Kortesui buvo uždrausta imtis kolonizacijos, tačiau jis (anksčiau studijavęs teisę) įtikino gubernatorių įtraukti nuostatą dėl nenumatytų priemonių, kurių galima imtis be leidimo iš aukščiau, vadovaujantis „tikraisiais karūnos interesais“. Tačiau paskutinę minutę gubernatorius, laikęs E. Kortesą per daug ambicingu, apsigalvojo.
Meksikos užkariavimas
thumb|300px|Ernanas Kortesas išsilaipina Verakruse
1519 m. Kortesas išplaukė iš Kubos su 11 laivų, 500 vyrų ir 15 žirgų. Ekspedicija trumpam sustojo prie Jukatano krantų. Nors ten buvo labai mažai aukso, bet ekspediciją papildė 2 vertėjai – iš sudužusio ispanų laivo išsigelbėjęs ir 7 metus tarp majų gyvenęs jūreivis (mokėjęs majų kalbą), bei vergė, vėliau tapusi E. Korteso meiluže, La Malinche (mokėjusi nahuatlių ir majų kalbas).
1519 m. kovo 4 d. E. Kortesas išsilaipino Meksikos pakrantės vietovėje, kurią pavadino Vera Cruz („Tikrasis kryžius“; dabar toje vietoje yra Verakruso miestas). Įkurdamas miestą, jo gyventojų (t. y. savo kareivių) vardu jis galėjo skelbti tą žemę Ispanijos karaliaus Karolio V valda.
Vietiniai Sempoalos miesto gyventojai totonakai sutiko atvykėlius su dovanomis, maistu ir auksu, taip pat moterimis, kurios pirmiausia būdavo pakrikštijamos, o tik tuomet prie jų buvo prileidžiami ispanų kareiviai. Iš totonakų E. Kortesas sužinojo, kad ši šalis valdoma Tenočtitlano miesto valdovo. Netrukus atvyko actekų (mešikų) imperatoriaus Moktesumos II (kitaip – Montesumos) atstovai, atvežę daugiau dovanų – tikriausiai, buvo tikimasi išlaikyti ispanus atokiau nuo šalies, patenkinant juos auksu. Tačiau efektas buvo priešingas – tai dar labiau pakurstė ispanų troškimą žengti toliau. E. Kortesas taip pat sužinojo, kad jis yra laikomas dievu Kecalkoatliu arba Kecalkoatlio atstovu (pagal actekų mitologiją, šis dievas išvyko į rytus, bet buvo pažadėjęs sugrįžti. Sutapimo dėka, 1519 m. buvo metai, kuriais, pagal actekų ciklinį kalendorių, tas sugrįžimas ir turėjo įvykti). E. Kortesas pilnai išnaudojo šį actekų tikėjimą savo naudai.
Kortesui atvykus į Tlaskalą (mažą nepriklausomą valstybė actekų imperijos įtakoje), tlaskaliečiai sutiko ispanus su ginklu, tačiau ispanai, ginkluoti šaunamaisiais bei plieniniais ginklais bei turėję žirgus, tlaskaliečius nugalėjo. E. Kortesas tlaskaliečiaims pažadėjo, kad jei jie apsikrikštys, taps jo pavaldiniais ir Ispanijos karaliaus vasalais, jis atleis jiems už jų pasipriešinimą ir nuvers pagrindinį jų priešą, imperatorių Moktesumą. Kitu atveju, visi tlaskaliečiai būsią išžudyti. Tlaskaliečiai sutiko su ultimatumu, tuomet E. Kortesas tęsė savo žygį, papildęs armiją maždaug 2000 tlaskaliečių karių bei nešikais. Taip pat buvo įsigyta medvilninių šarvų, kurie pasirodė besą efektyvesni prieš strėles nei ispanų turimi grandininiai šarvai.
Bruklinas
Bruklinas  – pietrytinėje dalyje esantis vienas iš penkių Niujorko miesto rajonų. Gausiai apgyvendintas, apie 2,5 mln. gyventojų (2010 m.). Rajonas įsikūręs Long Ailendo salos pietvakariniame gale.
Nuo Manhatano jį skiria Rytų upės sąsiauris. Ribojasi su Aukštutine ir Žemutine Niujorko įlankomis (vakaruose), Atlanto vandenynu (pietuose) ir Kvinso rajonu (šiaurėje ir rytuose). Bruklinas su Manhatanu sujungtas trimis tiltais (vienas iš jų Bruklino tiltas), vienu automobilių tuneliu ir keliais greitojo tranzito vamzdžiais. Su Stateno sala jungia Verrazano‑Narrowso tiltas. Teritorijoje daugiausia vyrauja gyvenamieji kvartalai, šiaurės vakarinėje dalyje – jūrų uostas ir pramoninis kvartalas. Mašinų gamyba, siuvimo, popieriaus, chemijos pramonė. Yra universitetų, muziejų, botanikos sodas, kolonijinio stiliaus bažnyčių. Gausu įvairių tautų gyventojų, tame tarpe lietuvių.
Istorija
miniatiūra|kairėje|Priešindustrinė „Žiema Brukline“, apie 1819–20 m. Dail. Francis Guy (Bruklino muziejus). miniatiūra|kairėje|Bruklinas, 1886 m. 1636 m. čia atsikėlę olandų kolonistai įkūrė gyvenvietę, pavadintą Bruklandu. 1664 m. britai Niujorko provinciją suskirstė į dvylika apskričių, iš kurių kiekviena buvo padalinta į miestus. 1683 m. britai Niujorko provinciją suskirstė į 16 apskričių. Laikui bėgant, miesto vardas vystėsi nuo Briokeleno (ol. Breuckelen) iki Bruklino. Dabartinis pavadinimas vartojamas nuo XVIII a. pabaigos. O pati apskritis, kuriai priklausė Bruklinas, buvo pavadinta Anglijos karaliaus Karolio II garbei.
Per Nepriklausomybės karą Bruklinas buvo svarbi Long Ailando mūšio vieta. 1776 m. Fortas Putnamas saugojo generolo Vašingtono atsitraukimą po mūšio. Toje pačioje vietoje amerikiečiai pasistatė fortą, kad apsisaugotų nuo britų užpuolimo per 1812 m. karą. Jie pavadino jį Greino fortu (angl. Fort Greene), generolo garbei.
Padalinus žemę Brukline, 1847 m. Greino forto teritorija tapo Greino forto parku, pirmuoju Bruklino parku. Taip pat prasidėjo Frederiko Olmstedo (angl. Frederick Law Olmsted) suprojektuoti Prospekto parko statybos darbai.
Devyniolikto amžiaus pirmojoje pusėje ekonomiškai strategiškas Rytų upės krantas smarkiai išaugo Niujorke. Pradėta vystyti laivų statybą. Bruklino populiacija išaugo daugiau nei tris kartus nuo 1800 iki 1820 m. Ir dar dvigubai padidėjo per 1830 m. Apskritis apėmė du miestus: Bruklino miestą ir Viljamsburgo miestą. 1854 m. Bruklinas aneksavo Viljamsburgą. Prisijungus šią naują sritį, Bruklinas išaugo iš nemažos 36 236 bendruomenės į 96 838 gyventojų turintį miestą. Taip pat viena iš priežasčių, paskatinusi staigų Bruklino augimą, buvo geležinkelio jungčių, tokių kaip Braitono (1878 m.) paplūdimio linijos pastatymas.
Bruklinas buvo savarankiškas miestas (anksčiau buvęs įgaliotasis miestelis pagal Niujorko valstijos konstitucijos nuostatas). Vėliau, po ilgos politinės kampanijos ir viešųjų ryšių ginčo, 1890 m. Bruklino „Didžiojo Niujorko“ savivaldybių chartija buvo sujungta su kitais miestais, miesteliais ir grafystėmis, kad būtų sudarytas modernus Niujorko miestas, supantis viršutinę Niujorko įlanką su penkiomis apygardomis. Tačiau Bruklinas ir toliau išlaikė savitą kultūrą. Daugelis apylinkių yra anklavai, kur vyrauja tam tikros etninės ir tautybės grupės bei kultūros. Bruklino oficialus devizas yra „Vienybėje yra stiprybė“ (oland. „Eendraght Maeckt Maght“). Šūkis skelbiamas ant apygardos antspaudo ir vėliavos, kurioje taip pat pavaizduota jauna apiplėšta moteris, turinti surištų lazdelių, vadinamų fasadų (angl. fasces). Bruklino oficialios spalvos yra mėlyna ir auksinė.
Bruklino tiltas, jungiantis Manhataną su Bruklinu, baigtas statyti 1883 m. ir tai buvo pirmasis plieninis kabantis tiltas pasaulyje. Iki šių dienų tiltas vienas iš seniausių JAV.
Viljamsburgo tiltas – buvo antrasis tiltas. Jis pradėtas statyti 1896 m., tuomet Bruklinas ir Niujorkas dar buvo atskiri miestai, tačiau miestams susijungus, statybos sustojo. Vėliau buvo atnaujintos ir 1903 m. atidarytas. Tiltas taip pat buvo pakabinamas, pagamintas iš plieno. Tikslas buvo nutiesti tiltą, kuris atspindėtų spartų miestų augimą, XIX amžiaus pramonės perversmą.
XIX a. Niujorko gyventojų augimas buvo labai spartus, todėl buvo statomas dar vienas tiltas, per žemutinę Rytų upę. Buvo sukurti planai statyti dar vieną pakabinamąjį tiltą, tiesa, jo struktūros buvo modernios ir simbolizavosi su pramoninio išradingumo simboliais. Tiltas atidarytas 1909 m.
1908 m. pradėjo veikti metro, kuris važiavo per povandeninį metro tunelį, jungiantis Manhataną ir Brukliną. Tunelio statyba truko penkerius metus.
Hernán Cortés
Meksikos užkariavimas
1519 m. lapkričio 8 d. ekspedicija pasiekė Meksiko slėnį ir jame stovinčią actekų imperijos sostinę Tenočtitlaną. Moktesuma pasitiko E. Kortesą ant pylimo, vedusio į sostinę, (kuri buvo įsikūrusi ežero, apsupto ugnikalnių, saloje). Šis susitikimas kartais vadinamas tikruoju Naujojo pasaulio atradimu – čia susitiko civilizacijos, kurios tūkstančius metų vystėsi be jokio tarpusavio kontakto.
Tenočtitlano užėmimas
Montesuma priėmė ispanus ir jų sąjungininkus indėnus ankstesniojo imperatoriaus Achajakatlio (Axayacatl) rūmuose. E. Kortesas pareikalavo daugiau dovanų ir aukso. Taip pat pareikalavo pašalinti du stabus nuo pagrindinės šventovės-piramidės, nuvalyti žmonių kraują, o šventovės vietoje įkurti Mergelės Marijos ir Šv. Kristupo šventyklas. Visi šie reikalavimai buvo patenkinti. Tuomet E. Kortesas įkalino Moktesumą savo paties rūmuose ir, siekdamas apsidrausti nuo actekų sukilimo, paėmė jį įkaitu. Taip pat pareikalavo dar didesnio kiekio aukso (šis reikalavimas irgi buvo įvykdytas).
Po kelių savaičių Tenočtitlane actekų įniršis ėmė didėti. Be to, iš pajūrio atėjo žinios, kad pakrantėje išsilaipino didesnės ispanų pajėgos, Velaskeso pasiųstos suimti E. Kortesą už nepaklusnumą. E. Kortesas pavedė valdyti Tenočtitlaną Pedrui de Alvaradui, o pats išžygiavo link pajūrio, kur sumušė iš Kubos atvykusias Pánfilo de Narváez vadovaujamas pajėgas. Sužinoję apie „aukso miestą“ Tenočtitlaną, Narváezo kareiviai sutiko prisijungti prie E. Korteso armijos.
E. Kortesui per kalnus sugrįžus į Tenočtitlaną, ten jau buvo susidariusi sunki padėtis. Alvarado surengė actekų aukštuomenės žudynes, po ko išlikę gyvi išsirinko naują imperatorių Kuitlahuaką (Cuitláhuac). Kuitlahuakas įsakė apsupti rūmus, kuriuose buvo ispanai ir Moktesuma. Kortesas įsakė Moktesumai kalbėti nuo rūmų balkono ir liepti actekams leisti išvykti į pajūrį, tačiau minia apmėtė Moktesumą akmenimis (nuo ko jis po kelių dienų mirė).
Naktį į 1520 m. liepos 1 d., E. Kortesas nusprendė prasiveržti iš apsupties, užverčiant vieną skylių pylime (pylimus actekai buvo praardę, kad užblokuotų ispanus). Žirgų kanopos buvo apmūturiuotos, tačiau viena moteris pastebėjo ispanus ir sukėlė aliarmą. Prasidėjo mūšis, kuriame ispanams trukdė dar ir tai, kad jie buvo pasiėmę tiek aukso, kiek tik galėjo panešti. Kova buvo tokia negailestinga, kad teigiama, jog minėtoji skylė kanale (kurią ispanai tikėjosi užversti) buvo tiesiog užversta žmonių kūnais, taigi likusieji galėjo pereiti per kūnus. Korteso gyvybę išgelbėjo tai, kad actekai norėjo paimti jį gyvą ir paaukoti karo dievui Huicilopočtliui. Kovoje žuvo apie 400 ispanų ir 2000 indėnų, tačiau Kortesui, Alvarado ir kitiems stipriausiems kariams pavyko pabėgti iš Tenočtitlano. Išsigelbėjo ir dalis moterų, tarp jų La Malinche, Alvarado meilužė ir dvi Moktesumos dukterys iš Korteso haremo. Ši actekų pergalė buvo praminta „Liūdnąja naktimi“ (La Noche Triste).
Prasiveržęs iš miesto Kortesas įsakė pastatyti 12 brigantinų miesto apgulčiai. Indėnai nešikai atgabeno iš pajūrio viską, kas liko nuo Korteso laivyno, tuo tarpu Korteso kariai užkariavo visus miestus Tenočtitlano ežerų ir kanalų sistemoje. Ši kampanijos fazė buvo brutali, trūko maisto (tlaskaliečiai maitinosi nužudytų priešų mėsa, o „krikščionys“ – šuniena ir kukurūzais). Kareiviai taip pat grobė moteris, kurias Kortesas planavo paversti vergėmis. Gražesniosios kartais būdavo paslepiamos miške, naktį su jomis miegama, o ryte paleidžiamos į laisvę (arba vedamos).
Tenočtitlano apgultis sutapo su raupų epidemija (indėnai neturėjo imuniteto europiečių atneštoms ligoms) – net tarp Korteso sąjungininkų indėnų mirtingumas siekė 40 %, tad apgultame mieste jis turėjo būti dar didesnis. Teigiama, kad Kortesas iš pradžių siekęs išsaugoti miestą, tačiau kadangi actekai gindavosi kiekviename name, atakuodami ispanus nuo stogų, verždamiesi ispanai turėjo griauti kiekvieną namą. Galiausiai, beveik visas miestas buvo visiškai sugriautas. Paskutinis actekų imperatorius, Kuautemokas, pasidavė Kortesui 1521 m. rugpjūčio 13 d. Spėjama, kad mieste žuvo nuo 120 000 iki 240 000 actekų.
Siekdamas atrasti auksą, prarastą per „Liūdnąją naktį“, Kortesas buvo įsakęs deginti į nelaisvę paimto Kuautemoko kojas. Teigiama, kad vėliau dėl šio nusikaltimo Kortesas prarado dvasinę pusiausvyrą, ir kai kurių bendražygių imtas laikyti išprotėjusiu. 1522 m. Karolis V paskyrė Kortesą nukariautų žemių generalkapitonu, o jo valdas pavadino Naująja Ispanija.
Žygis į Hondūrą
Kortesas išsirengė į naują, beprasmį žygį per Gvatemalą į Hondūrą, kurio tikslas buvo nubausti Kortesą išdavusį kovos draugą. Šio žygio metu Kortesas įsakė pakarti Kuautemoką.
Senatvė
Vos gyvas sugrįžęs iš Hondūro į Naująją Ispaniją, Kortesas buvo džiaugsmingai sutiktas netvarkos nukamuotų gyventojų. Kortesas sugebėjo kraštui suteikti stabilumo ir net kažkiek teisių gyventojams. Tačiau netrukus valdžią perėmė iš Kastilijos atvykę valdininkai, kurie vykdė kitokią politiką. Kortesas kartu su vyriausiu sūnumi išvyko į Kiniją, iš kur vėliau grįžo į Europą, kur vėliau dalyvavo karuose Italijoje. Kortesas mirė 1547 m. Castilleja de la Cuesta mieste Sevilijos provincijoje Ispanijoje.
Korteso vieta Meksikos istorijoje
Šiuolaikinėje Meksikoje E. Kortesas yra vertinamas neigiamai, tačiau jam yra pastatytas paminklas, keletas gatvių ir aikščių turi jo vardą.
Jo veikla apėmė tiek sunkiai įsivaizduojamus žiaurumus, tiek ir puikią karo strategiją, stengimąsi, kad Meksika netaptų plantacijų šalimi, atsidėkojimą savo sąjungininkams tlaskaliečiams, palaikomus santykius su vietos diduomene (Ispanijoje tebestovi viena Moktesumos palikuonių pilis), požiūrį į indėnus kaip pagarbos vertus priešininkus (ir šeimos narius taip pat). Tuo pat metu, (jam pastatytas tik vienas paminklas).
Bruklinas
Gyventojai
Gyventojų tankis yra labai gausus: 14 182 žm./km².
Mieste gausu etninių grupių, kalbama daugeliu kalbų, įskaitant ispanų (17 %), kinų (6,5 %), rusų (5,5 %), italų (1,7 %), hebrajų (1,2 %), lenkų (1 %), prancūzų (1 %), arabų (0,9 %), indų (0,8 %). O anglakalbiai gyventojai sudaro daugiau nei 54 %. Brukline gausu imigrantų, apskaičiuota, kad maždaug 38 % gyventojų yra gimę užsienyje.
2010 m. surašymo duomenimis, gyventojų rasinė sudėtis:
Kultūra
miniatiūra|Prospekto parkas miniatiūra Brukline yra tokių ikoniškų pastatų, kaip Art deco stiliaus dangoraižis. Žymus Viljamsburgo taupomojo banko pastatas, kuris įsikūręs Bruklino centre. Greino forto parkas ir kadaise grandiozinis objektas, viešbutis, esantis Bruklino aukštumose.
Bruklino viešoji biblioteka yra viena iš demokratiškiausių institucijų. Įkurta 1896 m. ir šiuo metu yra viena didžiausių Niujorko viešųjų bibliotekų, kurioje prisiregistravę beveik 700 000 vartotojų. Bruklino gyventojai biblioteką pripažinę kaip ugdymo programų lyderę. 2016 m. biblioteka buvo apdovanota nacionaliniu muziejaus ir bibliotekų medaliu (angl. National Medal for Museum).
Bruklino karalių teatras (angl. Kings Brooklyn Theatre), kurį 1929 m. suprojektavo viena geriausių teatro dizaino firmų šalyje. Pirmaisiais metais teatras turėjo 3600 vietų ir buvo vienas didžiausių Bruklino teatrų. Interjeras – puošnus ir dvelkiantis prabanga. Teatre buvo rodomi ir filmai. Bruklino teatras buvo populiarus ir Antrojo pasaulinio karo metais – vyko kariuomenės palaikymo pasirodymai ir labdaros renginiai. Tiesa, bėgant metams, teatras prarado svarbą, buvo uždarytas ir nedirbo beveik 37 metus. Po ilgo laikotarpio nuspręsta restauruoti pastatą. Ir 2015 m. Bruklino teatras vėl atvėrė duris.
Bruklino botanikos sodas – viena gražiausių parkų Niujorke, nors iš pradžių buvusi pelkėta vieta. Parką projektavo Frederikas jaunesnysis ir Jonas Olmstedas (angl. Brothers Frederick Jr. and John Charles Olmsted). Sodas užima 21 ha. Šioje didelėje teritorijoje galime rasti: Japonų sodą (angl. Japanese Hill-and-Pond Garden), Kranfordo rožių sodą (angl. Cranford Rose garden), Šekspyro sodą (angl. Shakespeare Garden), Natūralių augalų sodą (angl. Native Flora Garden), Vaikų sodą (angl. Children’s Garden), Vandens sodą (angl. Water Garden) ir daug kitų.
Švietimas
Bruklino koledžas (angl. Brooklyn College) – jau daugiau nei 85 metus pritraukia daugybę motyvuotų studentų – daug jų yra imigrantai arba imigrantų vaikai, kurie nori įgyti puikų išsilavinimą. Koledžas garsėja savo dėstytojais ir menininkais, kurie yra vieni geriausių savo srityje. Bruklino koledže yra 17 811 studentai, kurie yra kilę iš 143 tautų ir kalba 92 kalbomis.
Niujorko sveikatos mokslų universitetas (angl. Suny Downstate Health Sciences University) pagrindinis tikslas yra suteikti aukštos kokybės išsilavinimą jaunos kartos Niujorko valstijos sveikatos priežiūros specialistams. Atidarytas 1858 m.
Bruklino teisės mokykla (angl. Brooklyn Law school) – privati mokykla yra Bruklino miesto širdyje, netoli Bruklino tilto, todėl tai populiarus pasirinkimas tarp jaunimo. Įkurta 1901 m. ir tai pirmoji teisės mokykla pradėjusi mokyti tautinėms mažumoms ir moterims.
Didžiosios salos universitetas (angl. Long Island university) įkurtas 1926 m. Privatus universitetas, įsikūręs Bruklino centre ir turintis daugiau nei 500 studijų programų.
Prato institutas (angl. Pratt Institute) – privatus universitetas Brukline. Niujorkas, kaip vienas iš daugiakultūrių menų, kultūros, dizaino ir verslo epicentrų, suteikia Prato studentams išskirtinę mokymosi aplinką, esančią už Prato miestelių Brukline ir ManhatAne. Šiame institute paruošiami tiek mokslininkai, tiek dizaineriai ir menininkai. Atidarytas 1887 m.
Lietuvių paveldas
Viljamsburgo dalis Brukline XX a. pradžioje buvo laikoma Niujorko lietuvių rajonu. To paties amžiaus pradžioje Niujorke buvo įkurtos 5 lietuviškos parapijos ir net 3 iš jų – Brukline. Švč. Mergelės Marijos Apreiškimo parapija Brukline išlikusi iki šių dienų. Pastatyta vokiečių 1863 m., o 1914 m. parapiją įsigijo lietuviai. Bažnyčioje pastatytas Aušros vartų altorius, besimeldžiančio šv. Kazimiero freska, kuri apsupta tautine juosta.
Salininkai
Salininkai – Vilniaus miesto dalis, esanti 8 km į pietus nuo miesto centro, ties Salininkų gatve, Naujininkų seniūnijoje. Salininkus sudaro 3 pagrindinės dalys: Melioratorių, Naujoji ir Senoji. Salininkai rytuose ir pietryčiuose ribojasi su Pakupečiais, Pupine, Mickūnais, Kuzmiškėmis, pietuose – su Kelmijos sodais, vakaruose siekia Panerių miško pakraščius ir Raistelius, šiaurės vakaruose ribojasi su Ąžuolijais, o šiaurėje prieina Vilniaus oro uostas (prie jo – Sakalaičių ir Salininkų sodai). Rytiniu pakraščiu praeina Vilniaus–Lydos geležinkelis. Veikia paštas, ambulatorija, Vilniaus Salininkų gimnazija, lopšelis-darželis, biblioteka.
Salininkus aptarnauja 3, 19, 42, 82 nr. autobusai (pagrindinės stotelės: Salininkai, Melioratorių, Salininkų žiedas).
Istorija
Salininkų kaimas ir dvaras iš istorinių dokumentų žinomas XVI amžiuje. 1629 metais dvaro ribų apmatavimo dokumente valdytojų įrašytas LDK iždininkas Mikalojus Brosnickis. XVII amžiuje dėl ribų bylinėjosi Vilniaus magistras su Vladislavu Goreckiu, Lydos pavieto iždininku („skarbny“). XIX amžiuje Salininkų dvaras susijęs su Goreckių gimine. 1828 m. Antonas Goreckis, kariškis ir poetas, 1830–1831 m. laisvės kovų dalyvis, emigravęs į Paryžių, sudarė sutartį su Vilniaus karmelitais dėl pamaldų laikymo dvare. Antono sūnus Tadas Goreckis, dailininkas, priklausęs S. Daukanto draugų ratui, jį rėmęs materialiai, vedęs A. Mickevičiaus dukrą. 1864 m. revizija rodo, kad dvare buvo 48 „revizinės sielos“. Devintame XIX amžiaus dešimtmetyje palivarke buvo 30, o kaime – 50 katalikų, gyveno ir 4 provoslavai. Antroji XIX amžiaus pusė susiejo Salininkus su Vrublevskių gimine. Vilniaus vaivadijos iždo rūmų 1923 m. sąraše nurodyta dvare buvus 197 dešimtinės žemės. Vladislavas Vrublevskis II pasaulinio karo metais giminės dvare buvo ūkvedžiu. Vokiečių okupacinė valdžia dvarą paėmė reicho reikalams. Tuomet (1942 m. gegužės 27 d. visuotinio gyventojų surašymo žiniose), dvare gyveno 36 asmenys (7 šeimos).
Pokario metai
Melioratorių gyvenvietė pradėjo kurtis 1949 m., buvusio Salininkų dvarininko V. Vrublevskio rūmuose. Buvo reikalingi mechanizatoriai, techninis personalas, darbų vykdytojai, statybininkai, raštinės darbuotojai ir kiti specialistai. Darbų vykdytojai statė gyvenamuosius namus, dirbtuves. Buvo išgręžtas artezinis šulinys, kuris tiekė vandenį melioratorių gyvenvietei. Išvalyti du užakę tvenkiniai, o vienas įrengtas naujai. Keitėsi Salininkų gyvenvietės: kilo nauji namai, dirbtuvės, bendrabučiai, katilinė, projektavimo instituto pastatas. Melioracijos pastatyta moderni autoįmonė, su didžiausiu autoparku Vilniaus rajone. Atvestos gamtinės dujos.
Jonas Kiriliauskas
Jonas Kiriliauskas (g. 1966 m. balandžio 14 d. Skačiuose, Šiaulių rajonas) – valstybės tarnautojas, istorikas, Lietuvos ir Šiaulių rajono savivaldybės visuomenės bei politinis veikėjas.
Biografija
1985 m. baigė Šiaulių K. Didžiulio politechnikumą, metalo apdorojimo pjaunant technologas, 1996 m. baigė istoriją Vilniaus universitete.
1992 m. Kuršėnų politechnikos mokyklos, 2003 m. Kuršėnų politechnikos mokyklos direktoriaus pavaduotojas, 2006 m. Šiaulių rajono savivaldybės administracijos vyriausiasis specialistas.
Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narys, 1997–1999 m. Šiaulių rajono skyriaus pirmininko pavaduotojas, 1999–2001 m. skyriaus pirmininkas, nuo 2001 m. pirmininko pavaduotojas, LSDP tarybos narys. Nuo 2015 metų LSDP šiaulių rajono skyriaus pirmininkas, LSDP Tarybos narys.
2003–2007 m., 2007 m. ir 2011 m. (mandato atsisakė) Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys.
Šiaulių raj. Lions klubo narys, 2016–2017 m. sezono klubo prezidentas, Raudonojo Kryžiaus draugijos narys, Lietuvių kalbos draugijos narys.
Sutuoktinė Janina, vaikai Žygimantas, Urtė.
Bibliografija
Bendraautoris knygų: Rašė straipsnius knygoms:
Parašė knygas:
Čoma
Čoma (angl. Choma) – miestas Pietų provincijoje, Zambijoje.
Susisiekimas
Per miestą eina pagrindinis kelias ir geležinkelis jungiantis Lusaką su Livingstonu.
Gyventojai
2008 m. gyventojų skaičius siekė – 55 051 žmones.
Vydžionys (Trakai)
Vydžionys – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 12 km nuo Aukštadvario.
Guillermo Cañas
Giljermas Ignasijus Kanjasas (g. 1977 m. lapkričio 25 d.) – profesionalus Argentinos tenisininkas, olimpietis. Šiuo metu ATP reitinge Giljermas užima 192 vietą. Aukščiausia jo pasiekta vita reitinguose buvo aštuntoji. Per savo karjerą Kanjasas laimėjo 7 ATP titulus. Giljermą Kanjasą treniruoja argentinietis, buvęs profesionalus tenisininkas Gastonas Etlisas. Kanjasas pradėjo žaisti tenisą būdamas septynerių. Jis tapo profesionalu 1995 metais.
Po diskvalifikacijos dėl dopingo naudojimo, Kanjasas sugrįžo į profesionalų tenisą 2006 metų rugsėjį.
Tiras (reikšmės)
Tiras – sąvoka, kuri gali reikšti:
Panašūs:
Antanas Garbauskas
Antanas Garbauskas (1932 m. rugpjūčio 5 d. Skapiškis – 2008 m. gruodžio 11 d. Vilnius, palaidotas Antakalnio kapinėse) – Lietuvos dailininkas vitražistas, restauratorius, pedagogas.
Biografija
Baigė Panevėžio berniukų gimnaziją, 1958 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojas Algimantas Stoškus.
1958–1960 m. Vilniaus vaikų dailės mokyklos mokytojas ir direktorius. Nuo 1960 m. M. K. Čiurlionio menų mokyklos dėstytojas, 1960–1993 m. vadovavo šios mokyklos Dailės skyriui, jo steigėjas. 1970–1980 m. Paminklų restauravimo valdybos (1975–1990 m. Respublikinis kultūros paminklų restauravimo trestas) vitražo restauravimo dirbtuvių, įsteigtų 1971 m. jo iniciatyva, dailininkas restauratorius.
Kūryba
1970–1980 m. atkūrė vitražus Šv. Jonų bažnyčioje Vilniuje. Sukūrė plonastiklių ir storastiklių vitražų Lietuvos ir užsienio šalių bažnyčių, visuomeninių pastatų interjerams. Vitražai siužetiniai, ornamentiniai, kontrastingų ryškių spalvų, kartais subtilių pustonių. Nuo 1957 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje.
Adolfo Rodríguez Saá
Adolfas Rodrigesas Sa (g. 1947 m. liepos 25 d. San Luise) – Argentinos politikas. 7 dienas (2001 m. gruodžio 23 – 30 d.) buvo laikinuoju šalies prezidentu.
Teisininkas. Nuo 1983 m. buvo San Luiso provincijos gubernatoriumi. Vėliau tapo Kongreso nariu. Paskirtas laikinuoju prezidentu, nušalinus iki tol laikinuoju prezidentu buvusį Ramón Puerta. Dėl politinės suirutės netrukus atleistas. Dalyvavo 2003 m. prezidento rinkimuose, bet surinko tik 14,1 % balsų ir liko ketvirtas.
Funkcinė schema
thumb|250px|Funkcinės schemos pavyzdys, rodantis [[Programinės įrangos architektūra|architektūrą.]] Funkcinė schema – schema, kurioje geometrinėmis figūromis pavaizduotos svarbiausios sistemos dalys bei funkcijos, o tas figūras jungiančiomis linijomis – tų dalių bei funkcijų tarpusavio ryšiai. Funkcinės schemos yra sudaromos techninei ir programinei įrangai, bei vaizduojant procesų informacijos srautų schemas.
Funkcinės schemos paprastai naudojamos apibrėžiant aukšto lygio mažiau detalias principines schemas ir yra skirtos ne detaliam aprašymui, o bendram aprašomojo objekto suvokimui, skirtingai nuo elektrinių schemų, kurios naudojamos detaliai aprašant elektros prietaisus bei jų sudėtines dalis, arba įrenginio planų, kuriame parodomos visos sudėtinės įrenginio detalės.
Naudojimo pavyzdžiai
Pavyzdžiui, radijo funkcinė schema neparodo visų laidų, įtaisų ir jungiklių, bet tik schematiškai pavaizduoja pagrindinius radijo komponentus. Tuo tarpu radijo elektrinėje schemoje būtų pavaizduojamos visi laidai, jungikliai, jungtys bei kitos detalės.
Funkcinėse schemose yra naudojamas juodosios dėžės principas, pagal kurį turinys yra paslėptas ir yra atsiribota nuo detalių, kadangi jos nėra svarbios arba nėra žinomos. Mes žinome kas įeina ir kas išeina, bet nežinome kaip ta juodoji dėžė veikia.
Ramutis Rimeikis
Ramutis Rimeikis (g. 1950 m. kovo 30 d. Tilvikuose) – lietuvių aktorius ir režisierius.
Funkcinė schema
Naudojimo pavyzdžiai
Elektrotechnikoje, projektavimas dažnai yra pradedamas nuo aukšto lygio funkcinės schemos sukūrimo. Toliau projektuojant kuriamos vis detalesnės funkcinės schemos, kol galiausiai, funkcinėje schemoje yra atvaizduojami visi elementai tiek tiksliai, kad jau galima būtų juos lengvai įgyvendinti (šiuo atveju funkcinė schema virsta elektrine schema). Tai yra vadinama smulkinamuoju projektavimu. Geometrinės formos dažnai yra naudojamos interpretuojant bei paaiškinant proceso ar modelio prasmę. geometrinės formos jungiamos linijomis, kad parodyti sujungimus (bendravimą) ir kryptį. Kiekviena inzinerinė disciplina naudoja savas kiekvienos formos reikšmes.
Neringos savivaldybės taryba 2011–2015 m.
Neringos savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Neringos savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.
Ramutis Rimeikis
Biografija
1957–1968 m. mokėsi Plungės rajono Kulių vid. mokykloje. 1968–1972 m. studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Teatro meno fakultete aktoriaus specialybę.
Neringos savivaldybės taryba 2011–2015 m.
Rinkimų rezultatai
Rinkimuose dalyviai gavo vietų:
Ramutis Rimeikis
Biografija
Šiuo metu LNDT aktorius. Nuo 2021 m. sausio 15 d. LRTK narys.
Neringos savivaldybės taryba 2011–2015 m.
Veikla
Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 14 d. Neringos savivaldybės meru išrinktas Antanas Vinkus.
Vienpusis veidrodis
Vienpusis veidrodis (angl. One-way mirror), ar dar kitaip vadinamas dvipusiu veidrodžiu (angl. Two-way mirror) – tai veidrodis, kuris dalį šviesos atspindi, o kitą dalį praleidžia. Viena pusė veidrodžio yra šviesi, o kita – tamsi, todėl galima žiūrėti iš užtamsintos pusės, bet ne atvirkščiai.
Dizainas
thumb|290px|Optinės veidrodžio savybės gali būti pritaikomos keičiant atspindinčio sluoksnio storį
Stiklas padengtas, arba jo viduje yra plonas, beveik skaidrus metalo sluoksnis (paprastai aliuminis). Rezultatas – veidrodinis paviršius atspindi šiek tiek šviesos ir įsiskverbia likusią dalį.
Tikras vienpusis veidrodis neegzistuoja. Šviesa visada eina tiksliai ir vienodai į abi puses. Tačiau, kai viena pusė yra šviesi, o kita tamsi, iš tamsesnės pusės tampa sunku matyti ryškiai apšviestą pusę, nes ji yra maskuojama daug šviesesnių atspindžių apšviestoje pusėje. Yra įmanoma pasiekti kažką panašaus, suderinant optinio izoliatoriaus sluoksnį su tradicinių vienpusiu veidrodžiu, kuri užkirstų kelią šviesai iš vienos krypties.
Naudojimas
Vienpusis veidrodis dažniausiai naudojamos kaip normalus veidrodis, ryškiai apšviestame kambaryje, o kitoje veidrodžio pusėje tamsesnis kambarys. Žmonės ryškiai apšviestame pusėje mato savo atspindį ir atrodo kaip normalus veidrodis. Žmonės tamsiojoje pusėje mato lyg pro skaidrų langą. Šviesa iš ryškaus kambario atsispindėta nuo veidrodžio atgal į patalpą yra daug didesnė nei šviesą perduotą iš tamsaus kambario – neįveikiama nedidelio kiekio šviesos perduodama iš tamsaus į ryškų kambarį ir atvirkščiai, šviesa yra atsispindėta atgal į tamsiąja pusę ir yra priblokšta spinduliuojamos šviesos iš šviesiosios pusės. Tai leidžia tamsiosios pusės žiūrovui stebėti šviesųjį kambarį slaptai.
Grakštusis kazlėkas
Grakštusis kazlėkas  – baravykinių (Boletaceae) šeimos, kazlėkų (Suillus) genties grybų rūšis.
Parkai, skverai, miškai, tik po maumedžiais. Vasara, ruduo. Vaisiakūniai geltonai oranžinės spalvos.
Vaisiakūniai dideli, gražūs. Kepurėlė užauga iki 10 cm skersmens, geltonai rudos, oranžiškai geltonos arba raudonai rudos spalvos, gleivėta. Vamzdeliai geltoni. Kotas kepurėlės spalvos, su geltonu žiedu. Trama geltona, minkšta, švelnaus kvapo ir skonio, spalvos nekeičia. Sporos 7–11×3–4 μm.
Būdingi požymiai: kotas su geltonu žiedu, trama įpjauta spalvos nekeičia.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 72 psl.
Vidžiūnai
Vidžiūnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Spitrėnų.
Gyventojai
thumb|left|160px|Vidžiūnų kapinės
Joneliškė (Ignalina)
Joneliškė – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Mielagėnų. Telkšo Joneliškės ežeras.
Zdanuvka
Zdanuvka  – kolonija Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Venera
Venera gali reikšti:
Nordic Investment Bank
Šiaurės investicijų bankas (Nordic Investment Bank, NIB) – tarptautinė Šiaurės ir Baltijos šalių finansų institucija. Įkurtas 1975 m. NIB finansuoja konkurencingumą stiprinančius ir aplinką tausojančius projektus. Bankas savo klientams siūlo ilgalaikes paskolas ir garantuoja konkurencingas rinkos sąlygas privačiame ir viešame sektoriuose. NIB yra tarptautinė finansų institucija, kurios akcininkai yra aštuonių šalių vyriausybės: Danijos, Estijos, Suomijos, Islandijos, Latvijos, Lietuvos, Norvegijos ir Švedijos.
Bankas teikia paskolas ir valstybėse narėse, ir augančiose Afrikos ir Vidurio Rytų rinkose; Azijoje; Europoje ir Eurazijoje; Lotynų Amerikoje. Lėšas paskoloms NIB skolinasi tarptautinėse kapitalo rinkose. NIB obligacijoms suteikti aukščiausi kredito reitingai.
Ahmadnagaras
Ahmadnagaras  – miestas vakarinėje Indijoje, Maharaštros valstijoje, Sinos upės pakrantėje, 120 km į šiaurės rytus nuo Punos.
Svarbus cukraus, pieno, tabako pramonės centras. Taip pat tekstilės (medvilnės), odos pramonė. Amatinė vario kalyba. Apylinkėse auginami vilnamedžiai. Veikia 1968 m. įkurtas universitetas. Yra XV a. pab. Ahmadnagaro fortas, Durgos šventykla, Ganešos šventykla, Mehero Babos kapas.
Istorija
Ahmadnagaras 1490 m. įkūtas Achmedšacho Nizamo. Iki 1636 m. buvo Ahmadnagaro sultonato sostinė, vėliau priklausė Mogolų imperijai, 1803 m. užėmė Didžioji Britanija.
Vienbiskiai
Istorija
Kaimas panaikintas 2017 m.
Čomos apskritis
Čomos apskritis – viena iš Zambijos Pietų provincijoje esančių apskričių. Administracinis centras – Čoma. 2000 m. apskrities gyventojų skaičius siekė 204 898 žmones.
Fermos
Fermos – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Rutkiškių, prie Akmenos upės.
Banga Kaunas
Futbolo komanda Banga arba Kauno „Banga“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.
1960 – 1963 m.
1960 m. prie Kauno radijo gamyklos suburta komanda ir pavadinta Kauno „Banga“.
Į ekipą buvo pakviesti pajėgūs žaidėjai ir komanda iškart gavo teisę žaisti TSRS varžybose, kurią po 1962 m. perleido Klaipėdos „Granitui“.
1963 m. ši komanda buvo išformuota.
1967 – 1993 m.
1967 m. buvo atkurta. Kauno „Banga“ sovietmečiu buvo vienas stipriausių futbolo klubų Kaune.
1986 m. tapo Lietuvos čempionais. 1989 m. pakartojo šį pasiekimą.
Atgavus Nepriklausomybę, prie „Bangos“ 1991 m. vasarą prijungta Vilija Kaunas.
1993 – 2012 m.
Klubas buvo reorganizuotas 1993 m., pirmoji treniruotė įvyko gruodžio 27 d., o FBK Kaunas oficialiai įsteigtas 1999 m. gruodžio 30 d.
Mozambikas (miestas)
Mozambikas – miestas šiaurės rytų Mozambike, jūrų uostas mažoje koralinėje Mozambiko saloje (dar vadinama Ilja, Ilha) Mozambiko kanale. 42,2 tūkst. gyventojų (1997). Nutolęs 5 km nuo žemyne esančio Lumbo miesto, kuriame yra geležinkelio terminalas.
Mozambiko miestas yra prekybos centras, eksportuojama mediena ir riešutai. Mieste yra įvairi architektūra. Šis miestas davė pavadinimą visai šaliai.
Istorija
Mozambikas – vienas seniausių Rytų Afrikos miestų, įkurtas apie X a. musulmonų svahilių pirklių, kurie platino savo civilizaciją po rytines Afrikos pakrantes. Šis miestas buvo svarbus tarpinis taškas tarp Kilvos ir Sofalos. Čia susiformavo savarankiškas politinis darinys: prekybinis miestas-valstybė.
Portugalai miestą užėmė 1505 metais. 1522 m. jie čia pastatė bažnyčią, kuri laikoma pirmuoju europiečių statiniu pietiniame pusrutulyje. Iki 1907 m. jis buvo Portugalijos Rytų Afrikos kolonijos administracinis centras. Yra išlikę trys fortai, gubernatoriaus rūmai.
Po to, kai XVII a. šiaurinėje Svahilių kranto atkarpoje įsigalėjo Omano imperija, Mozambikas tapo šiauriausiu portugalų įtvirtinimu.
Irena Laurinaitienė
Biografija
1959 m. baigė 8 klases Kuršėnų 1–oje vidurinėje mokykloje, 1962 m. baigė Šiaulių politechnikumą, zootechnikė. 1982 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, ekonomistė organizatorė. 2001 m. išlaikė auditoriaus egzaminą.
1962–1964 m. Ringuvos tarybinio ūkio brigadininkė, 1964–1969 m. Šiaulių melioracijos statybos valdybos normuotoja, 1969 m. Lietkoopsąjungos Gelžbetonio konstrukcijų gamyklos normuotoja, 1970–1976 m. Žemės ūkio paruošų darbininkų ir tarnautojų profsąjungos rajono komiteto planuotoja, 1976–1985 m. Šiaulių rajono „Didžiojo spalio“ kolūkio vyr. ekonomistė. 1985–1990 m. Kairių apylinkės Vykdomojo komiteto pirmininkė, 1990–1995 m. Kairių apylinkės viršaitė. 1995–1997 m. Šiaulių apskrities viršininko administracijos Žemės ūkio departamento žemės ūkio gamybos skyriaus viršininkė. 1997–1998 m. Vėgelių žemės ūkio bendrovės darbuotoja, 1998–2000 m. Lietuvos metrologijos inspekcijos Šiaulių apskrities sektoriaus vyr. inspektorė, 2000–2007 m. Šiaulių rajono savivaldybės kontrolierė, Lietuvos savivaldybių kontrolierių asociacijos Šiaulių apskrities koordinatorė. 2007 m. Šiaulių rajono savivaldybės Socialinių paslaugų centro direktorė.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių rajono skyriaus narė, LSDP tarybos narė, Šiaulių rajono skyriaus pirmininkė.
Ramón Puerta
Jau kitą dieną Senatas laikinuoju prezidentu paskyrė Adolfo Rodríguez Saá. Puerta netrukus atsistatydino ir iš Senato prezidento posto.
Irena Laurinaitienė
Biografija
Rajono moterų klubo „Atgaiva“ tarybos narė, Šiaulių miesto Nevyriausybinių organizacijų konfederacijos tarybos narė.
Sutuoktinis Romualdas, vaikai Loreta Jurgutavičienė, Gintaras. .
Liepsnotosios pelėdos
Liepsnotosios pelėdos (Tytonidae) – pelėdinių (Strigiformes) būrio paukščių šeima. Nuo kitų pelėdų skiriasi širdies pavidalo skruostais. Kūnas lieknas, snapas silpnas ir ilgas. Kojos ilgos, vidurinio (III) piršto nagas dantytas. Priskiriamos prie aktyvių naktį plėšriųjų paukščių kategorijos.
Pasaulyje žinoma 11 rūšių. Lietuvoje viena rūšis:
Keturiasdešimt Totorių
Keturiasdešimt Totorių – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, į vakarus nuo kelio, 3 km į pietus nuo Pagirių. Seniūnaitijos centras. Maža šiaurinė kaimo dalis prijungta prie Vilniaus. Stačiakampio plano gatvinis kaimas, gatvėms būdingi statūs susikirtimai. Stovi Keturiasdešimt Totorių mečetė (pastatyta 1815 m., restauruota 1993 m., musulmonų dvasinis centras. Fasadus juosia platus profiliuotas karnizas). Kaime yra trejos senovės totorių kapinės. Netoli mečetės pastatytas Vytauto Didžiojo paminklas.
miniatiūra|left|Pagrindinė gatvė miniatiūra|left|Riboženklis kelyje
Etimologija
Seniau kaimas vadinosi Kolnolarai, Kovnolarai.
Liaudies etimologija paaiškina kaimo pavadinimą. Belaisviai totoriai, apgyvendinti Trakų kunigaikštystėje, iš Vytauto gavo privilegijų – išlaikyti savo tikybą ir papročius. Jiems leista ir paprotinė daugpatystė. Vienas totorius, čia apgyvendintas, turėjo keturias žmonas. Kiekviena jų pagimdė jam po 10 sūnų – iš viso 40 vaikų. Nuo to ir kilęs kaimo pavadinimas.
Istorija
Keturiasdešimt Totorių – viena seniausių LDK totorių gyvenviečių. 1397 m. Ldk Vytautas parsigabeno pirmuosius totorius, kaip karo belaisvius iš sėkmingo karo žygio į Krymą, kur tuo metu telkėsi totorių karo pajėgos. Parsigabeno ir dalį jų apgyvendino prie Vokės upės. 1558 m. rašytiniuose šaltiniuose minima mečetė, kuri per Napoleono žygį į Rusiją sudegė. Apie 1630 m. kaime buvo 42 totorių namai.
1915 m. kaime pas mulą (musulmonų dvasininką) S. Poltarakevičių buvo rastas unikalus baltarusiškų tekstų rinkinys, rašytas arabų rašmenimis.
Pripučiamas sklandytuvas
Pripučiamas sklandytuvas – sklandytuvas, kurį sudaro oro pripučiami elementai.
Pripučiami sklandytuvai Tarybų Sąjungoje
Nuo 1934 m. Tarybų Sąjungoje pripučiamus sklandytuvus konstravo Pavelo Grochovskio konstruktorių biuras.
Guminiai sklandytuvai buvo kuriami kariniam panaudojimui. Jie buvo numatyti kaip daugkartiniai, nes iš nusileidusio sklandytuvo buvo galima išleisti orą, suvynioti jį ir vėl panaudoti. Tuo tarpu mediniai kariniai sklandytuvai būdavo vienkartiniai. Paprastai nusileidusius juos palikdavo, nes išgabenti juos iš nusileidimo vietos negalėdavo.
Viši režimas
Viši Prancūzijos įkūrimas
1940 m. liepos 10 d. įkurta Viši Prancūzijos vyriausybė. Jos vadovu tapo maršalas Filipas Petenas, išlikęs iki 1944 m. rugpjūčio 20 d.
Pripučiamas sklandytuvas
Pripučiami sklandytuvai Tarybų Sąjungoje
Buvo sukonstruoti trijų tipų pripučiami sklandytuvai:
1936 m. buvo pradėtas konstruoti pripučiamas lėktuvas, skirtas povandeniniams laivams. Konstravimo darbai liko nebaigti.
Zablociai (Tučnos valsčius)
Zablociai  – kolonija Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Joneliškės
Joneliškės – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Utenos.
Tautininkų balsas
Tautininkų balsas – politikos, visuomenės ir literatūros laikraštis, leistas 1927–1928 m. Kaune.
Istorija
Leido „Tautininko“ bendrovė kartą per savaitę. Spausdino Švyturio spaustuvė Kaune. Išėjo 102 numeriai. Leido priedą „Lietuvos jaunimas“.
Skirtas kaimo gyventojams. Rašė religijos, žemės ūkio, ekonomikos, prekybos, švietimo, kultūros ir kitais klausimais.
Kororas
Kororas  – Ramiojo vandenyno valstybės Palau didžiausias miestas. 14 tūkst. gyventojų (2004 m.). Miestą sudaro kelios salos, iš kurių žymiausia Kororas (Koror Island arba Oreor Island). Čia gyvena apie 90 % visos šalies gyventojų. Kororo sala tiltais sujungta su gretimomis salomis – Ngerekebesang, Malakal (kurioje yra Kororo uostas) ir Babeltuapu (kurioje yra tarptautinis oro uostas). Iki 2006 m. spalio 7 d. Kororas buvo šalies sostinė. Dabar sostinė perkelta į Melekeoką.