cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ačiū... močiute
Turinys
Inžinierius Pino, gyvenantis Pizoje, gauna telegramą, iš kurios sužino, kad jo tėvas, prieš daug metų emigravęs į Venesuelą, mirė, ir kad šio žmona atvyksta, kad susipažintų su giminaičiais. Kadangi visi tikisi, kad tai bus pagyvenusi įnoringa dama, jos sutikti į oro uostą nusiunčiamas jauniausias sūnus Karleto. Tačiau oro uoste jo laukia staigmena – senelė Marijana pasirodo esanti jauna patraukli moteris, kuri netrunka apsukti galvą ne tik Karleto, bet ir šio vyresniajam broliui bei tėvui...
Zacišiai
Zacišiai (arba Zacišė) – viensėdis šiaurinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Šlapaberžės. Išsidėstę prie Kruosto, tarp Šlapaberžės ir Zacišių miškų. Praeina keliukas Šlapaberžė–Mantviliškis (dalis jo apsodinta medžių alėjomis).
Istorija
Iki XX a. vidurio buvo dvaras.
thumb|left|250px|Beržais apsodintas kelias Zacišėn
Antakalnio seniūnija
Antakalnio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus miesto savivaldybėje, kairiajame Neries krante, į šiaurės rytus nuo miesto centro, ties Antakalniu.
Veikia 29 švietimo įstaigos – universitetai, kolegijos, vidurinės ir pagrindinės mokyklos, vaikų lopšeliai-darželiai ir specialiosios paskirties ugdymo įstaigos, 24 gydymo įstaigos – ligoninės, klinikos, poliklinikos ir kita, taip pat policijos komisariatas, gaisrinė, 1 pašto skyrius, įsikūrusios užsienio šalių ambasados ir konsulatai, kolektyviniai sodai. Seniūnijos teritorijoje yra 64 gatvės. Viena iš pagrindinių – centrinė Antakalnio gatvė, kurioje yra įsikūrę dauguma prekybinės ir komercinės paskirties objektų. Antakalnio seniūniją su Žirmūnų seniūnija jungia 2 tiltai (Žirmūnų tiltas ir Valakampių tiltas) per upę Neris. Taip pat paklausios patalpos, esančios prie srautai. Nors Antakalnis yra Vilniaus miesto pakraštyje, tačiau per jį nutiesti 4 troleibusų (2, 4, 10, 14 ir 19) ir 20 autobusų (4G, 5G, 15, 17, 18, 27, 34, 37, 38, 39, 50, 114, 115,148, 154, 158, 163, 171, 172, 174) maršrutų, užtikrinantys labai gerą susisiekimą viešuoju transportu.
Geografija
2023 m. statistika, tai antra pagal užimamą didžiausią plotą seniūnija, jos plotas 77,2 km² arba 19,3% visos Vilniaus miesto savivaldybės teritorijos. Seniūnija antra ir pagal gyventojų mažiausią 557 žm./km² tankumą ir ketvirta pagal gyventojų skaitlingumą - 43 027 žmonės.
Antakalnio seniūnija apima šias miesto dalis:
Septuaginta
Septuaginta ( - septyniasdešimt) – Senojo Testamento vertimas iš ikimasoretinio teksto į senąją graikų kalbą. Ji apėmė tiek protokanonines, tiek deuterokanonines Senojo Testamento knygas, kurių nėra hebrajų Biblijoje.
Pasak legendos, Septuagintą į graikų kalbą Aleksandrijoje Egipto diasporoje vertė septyniasdešimt (arba septyniasdešimt du) žydų tautybės vertėjai maždaug 250–150 m. pr. m. e. Jie nebendravę tarpusavyje, bet Dievo įkvėpti visi išvertę vienodai. Biblijos vertimą rėmė Egipto karalius Ptolemėjas II Filadefas (285-247 m. pr. m. e.). Septuaginta supažindino graikus su žydų religija, istorija bei kultūra.
Šiuo vertimu cituodamas Senąjį Testamentą rėmėsi apaštalas Paulius ir kiti Naujojo Testamento autoriai, jis cituojamas Bažnyčios Tėvų raštuose. Septuaginta remiasi katalikų Biblijos kanonas.
Sent Vinsentas
thumb|200px|Sent Vinsento palydovinė nuotrauka
Sent Vinsentas  – vulkaninė sala Karibų jūros regione, Priešvėjinių Antilų salų grupėje, tarp Sent Lusijos šiaurėje ir Grenadinų pietuose. Įeina į Sent Vinsento ir Grenadinų valstybę, yra didžiausia ir gausiausiai apgyvendinta jos sala.
Salos plotas 345 km². Ji nusidriekusi iš šiaurės į pietus 29 km, plotis siekia 18 km. Kranto linija vingiuota, jos ilgis 84 km. Salos paviršius kalnuotas, sudarytas iš vulkaninių masyvų, kurių svarbiausias – aktyvus Sufriero ugnikalnis (1234 m). Sent Vinsento saloje veši tropinės džiunglės, pakrantėse driekiasi juodo smėlio paplūdimiai.
Sent Vinsente gyvena apie 100 tūkst. gyventojų. Svarbiausi miestai: Kingstaunas, Leju, Barualjė, Šatobleras, Džordžtaunas, Kaliaka.
Salą 1498 m. atrado Kristupas Kolumbas ir pavadino Šv. Vincento Saragosiečio garbei. Karibai salą tuo tarpu vadino Hairuna.
Šarovarai
Indijoje šarovarus dėvi paprastai tik moterys. Ten šarovarai paprastai būna kelnių ir palaidinės komplekto shalwar kameez dalis.
Rusija, Ukraina ir Lenkija
Rusijoje ir Ukrainoje šarovarai yra suvokiami kaip tradicinės kazokų aprangos dalis.
Abiejų Tautų Respublikoje šarovarus vilkėjo kazokai. Lenkijos karalystėje šarovarai buvo husarų, lengvosios ir šarvuotosios kavalerijų uniformos dalis.
Žiaudė
Žiaudė (Bothriochloa) – miglinių (Poaceae) šeimos žolinių augalų gentis. Sudaro 35 rūšys, paplitusios įvairiose pasaulio vietose, daugiausia šilto klimato kraštuose.
Bazildonas
Bazildonas – miestas Anglijoje, Esekso pietuose, į rytus nuo Londono ir į pietus nuo Čelmsfordo. Šv. Kryžiaus bažnyčia (XV a.). Miesto centre daug parduotuvių, išvystyta pramonė, yra parkų, zoologijos sodas (garsėja didžiosiomis katėmis).
Istorija
Įkurtas 1949 m. kaip vienas iš aštuonių naujų miestų, įkurtų po II pasaulinio karo 50 km spinduliu aplink Londoną.
Patefonas
thumb|215px|Patefonas
Jurkai
Jurkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zbuinos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į rytus nuo Zbuinos, apie 18 km į šiaurės vakarus nuo Lomžos ir apie 88 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Patefonas
Patefonas arba gramofonas – prietaisas, kuris groja muzikos plokšteles. Grojant gramofono adata judėdama plokštelės garso takeliu pradeda virpėti, susidarę virpesiai perduodami membranai, kuri šiuos paverčia garso bangomis, kurios tada atkuriamos garsintuvu (ruporu). Gramofonai ir patefonai buvo paplitę iki XX a. 5-ojo dešimtmečio.
Pavadinimo kilmė
Rytų Europos kalbose įsivyravo ne gramofono terminas, būdingas Vakaruose, o nuo prancūzų firmos Pathé (ji prekiavo gramofonais Prancūzijoje bei šalia esančiuose miestuose) kilęs žodis, prie jo pridėjus graikišką dėmenį 'garsas'.
Istorija
Pirmąjį prietaisą, galintį atkurti garsus, 1877 m. užpatentavo Tomas Edisonas. Šis prietaisas buvo pavadintas fonografu. Fonografe garso saugojimui buvo naudojamas cilindras. Garsas buvo įrašinėjamas adatėle ant cilindro paviršiaus įrėžiant kintamo gylio griovelį. Edisonas buvo svarstęs ir garso įrašinėjimą į diskus, tačiau pasirinko cilindrus, nes cilindro paviršiuje esančiu grioveliu, adatėlė galėjo judėti pastoviu greičiu. Disko paviršiuje, linijinis greitis mažėja artėjant prie disko centro.
thumb|left|185px|Gramofonas Prietaisas, atkuriantis garsą iš plokštelių, buvo užpatentuotas 1887 m. Emilio Berlinerio. Šis prietaisas buvo pavadintas gramofonu. Gramofono įrašuose garsas buvo saugomas disko paviršiuje esančiame spiralės formos griovelyje. Gramofono plokštelėse būdavo naudojama horizontali moduliacija (griovelis svyruodavo į šonus). Pirmieji gramofonai atkurdavo prastesnės kokybės garsą nei fonografai, tačiau vėliau buvo ištobulinti. Pagrindinis plokštelių privalumas prieš cilindrus yra tas, kad jos užima mažiau vietos.
Krokuva
Krokuva  – miestas-apskritis, Mažosios Lenkijos vaivadijos administracinis centras, išsidėstęs Vyslos aukštupyje pietų Lenkijoje. Krokuva yra antras pagal dydį Lenkijos miestas po Varšuvos. Nuo 1038 m. iki 1596 m. Krokuva buvo Lenkijos sostine, nuo 1815 m. iki 1846 m. buvo Laisvosios Krokuvos sostinė, o nuo 1846 m. iki 1918 m. Krokuvos Didžiosios Kunigaikštystės sostine.
Tradiciškai Krokuva laikoma vienu svarbiausių Lenkijos mokslo, kultūros ir meno centru. Seniausias Lenkijoje Jogailos universitetas, kurį įkūrė Kazimieras III Didysis. 1978 m. Krokuvos istorinis centras, apimantis Senamiestį, Kazimiežo kvartalą ir Vavelio pilį, buvo įtrauktas į Pasaulio paveldo sąrašą. Krokuvoje apsilanko apie 4,4 mln. turistų per metus. Miestas palaiko partnerystės ryšius su Vilniumi. Krokuvoje veikia Lietuvos Respublikos garbės konsulatas (konsulas Janas Vidackis).
Priešistorė ir viduramžiai
V a. Krokuvos apylinkėse apsigyveno vakarų slavų vyslėnų gentis. Krokuvos istorija prasideda prieš susikuriant Lenkijos valstybei, kai šis miestas buvo vyslėnų genties sostine. Pagal legendą Vavelio kalvoje gyvenęs slibinas, kurį nugalėjo genties kunigaikštis Krakas. Prieš jį daugelis riterių bandę nužudyti slibiną, bet nesėkmingai; Krakas pavaišinęs slibiną užnuodytais pusryčiais ir taip įveikęs.
thumb|left|250px|[[Vavelis, Vavelio pilis, Vavelio katedra]]
IX a. Krokuva greičiausiai dalinai priklausė Didžiajai Moravijai. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose miestas paminėtas 966 m., kai žydų keliautojas Abrahamas ben Jakobas aprašė Krokuvą kaip svarbų prekybos centrą.
X a. pabaigoje miestas tapo svarbiausiu Piastų dinastijos valdų prekybos centru. Pradėti statyti mūriniai pastatai, įskaitant Vavelio pilį, romanines bažnyčias, katedrą ir baziliką. 1241, 1259 ir 1287 m. totorių įsiveržimų metu miestas buvo beveik visiškai sugriautas. Miestas buvo atstatytas ir 1257 m. jam suteiktos Magdeburgo teisės, suteikusios miestiečiams mokesčių ir prekybos lengvatų. Lenkijos susiskaldymo laikotarpiu mieste įsikūrė daug vokiečių. Jausdami savo reikšmę ir tikėdamiesi Silezijos kunigaikščių palaikymo Krokuvos vokiečiai 1311 m. sukilo prieš karalių Vladislavą Lokietką, bet buvo numalšinti ir nubausti atimant lengvatas ir privilegijas.
Sostinė
thumb|left|250px|Collegium Maius, [[Jogailos universitetas]]
Vladislavas Lokietka 1313 m. Krokuvoje įkūrė savo rezidenciją (vietoje Gniezno) ir karūnuojasi. Didelę reikšmę miestas įgavo 1364 m. Kazimierui III įkūrus Krokuvos universitetą. Kazimieras Didysis pastatė mieste ir kitų pastatų bei skatino amatus bei prekybą.
1386 m. vasario 14 d. Krokuvoje buvo pakrikštytas Jogaila bei surengtos jo ir Jadvygos vestuvės. Valdant Jogailaičių dinastijai (1386–1572) miestas augo. Galingos valstybės sostinė ir Hanzos sąjungos narys, miestas traukė amatininkus, verslus ir gildijas, klestėjo menai ir mokslas. Gyventojų skaičius išaugo iki 100 tūkst.
1572 m. mirė paskutinis Jogailaitis valdovas Žygimantas Augustas. Abiejų Tautų Respublikos sostas atiteko Henrikui Valua, o vėliau kitiems valdovams iš užsienio. Miesto reikšmė menko, ypač po nusiaubimo švedų tvano metu ir maro, kuris nusinešė 20 000 miestiečių gyvybių. 1609 m. Zigmantas Vaza galutinai persikėlė į naująją sostinę, tačiau karūnacijos tebevykdavo Krokuvoje.
XVIII–XIX a.
XVIII a. nuo epidemijų, gaisrų, ir švedų puldinėjimų ėmė skursti. Po to jame ne kartą plėšikavo švedai, prūsai ir rusai. 1787 m. Krokuvoje bebuvo 9,5 tūkst. gyventojų.
Po 1795 metų išnykus Abiejų Tautų Respublikai, Krokuvos likimas buvo labai permainingas. Iš pradžių Krokuva įėjo į Austrijos imperijos sudėtį, kur buvo įjungta kaip Galicijos dalis. 1809 m. Napoleonas atkūrė Lenkijos valstybingumą, įkurdamas Varšuvos kunigaikštystę. Krokuva, kartu su Galicija, tapo šios valstybės miestu.
1815 m. po Vienos kongreso Krokuva tapo Laisvuoju Krokuvos miestu, kuris turėjo didžiulę savivaldą. Jo teritorija apėmė 1220 km² su 140 tūkst. gyventojų. Šiuo laikotarpiu miestas ėmė atsigauti po anksčiau patirtų sukrėtimų. 1846 m. po Krokuvoje vykusių sukilimų, Habsburgų monarchija aneksavo miestą. Jis buvo pervardintas Didžiąja Krokuvos Kunigaikštyste ir tapo sudėtine Austrijos imperijos dalimi. Nepaisant aneksijos, Krokuva tapo svarbiu kultūriniu centru ir lenkų tautinio atgimimo vieta, dar žinoma kaip Lenkijos Atėnai.
Lenkijos miestas
Nuo 1918 m. Krokuva vėl priklausė Lenkijai.
1939–1945 m. miestą okupavo Vokietija. Operacijoje, pavadintoje „Sonderaktion Krakau“, daugiau kaip 180 universiteto profesorių ir dėstytojų buvo suimti ir nusiųsti į Zaksenhauzeno ir Dachau koncentracijos stovyklas. Žydai buvo apgyvendinti gete ir vėliau nužudyti ar nusiųsti į „Płaszów“ ir „Oświęcim“ koncentracijos stovyklas.
Turizmas
Miestą sudaro centrinė dalis ir 7 priemiesčiai. Krokuvoje yra XV a. tvirtovės likučiai, 39 bažnyčios, daug varpinių, 25 vienuolynai, 7 sinagogos. Vavelyje yra lenkų karalių, vyskupų ir didvyrių laidojimo vieta. Gotikinė šv. Marijos bazilika, šv. Onos bažnyčia su Koperniko kapu. Didelė XIII a. pilis, Lenkijos karalių rezidencija. Joje yra nacionalinis muziejus, kuriame saugomi J. Mateikos, Semigradskio ir kt. dailininkų kūriniai; technikos ir pramonės muziejus, arkivyskupo rūmai. Universiteto pastatas, kuriame įsikūrusi ir mokslų akademija. Jogailos biblioteka su 300 000 knygų ir 5000 rankraščių. Čartoriskių muziejus. Studijuoti galima ne tik universitete, bet ir kunigų seminarijoje, konservatorijoje, Menų akademijoje. Turistai skuba pamatyti Arkivyskupų rūmus, pro kurių popiežiaus langelį tikintiesiems mojavo Jonas Paulius II. Lietuviai noriai aplanko Žalgirio mūšio paminklą, kuriame pavaizduotas ir Ldk Vytautas su kardu bei jo karys su ietimi rankose.
Administracinis suskirstymas
Miestas žemėlapyje:
Administraciškai nuo 1990 m. Krokuva suskirstyta į 18 apylinkių:
Klimatas
thumb|250px|Krokuvos klimato diagrama
Krokuva yra išsidėsčiusi ant atlantinio ir kontinentinio klimato zonų ribos. Orai priklauso nuo vyraujančių vėjų krypties. Vakarų vėjai (~40 %) dažniausiai vasarą atneša drėgną orą su lietumi, o rytų vėjai (~22 %), ypač žiemą, atneša sausus ir labai šaltus orus. Vidutinis vėjo greitis yra 11 km/h.
Ypač karštomis vasaros dienomis pasitaiko audrų su perkūnija. Paskutiniais metais ekstremalių orų reiškinių regione padaugėjo, pvz., liūtis, kurios metu iškrenta 50 l/m² ar net nedideli viesulai. 2003 m. buvo stebimi dulkių sūkuriai.
Lietuviai
Viena pirmųjų lietuvių, apsigyvenusių Krokuvoje, buvo LDK Gedimino duktė Aldona, ištekėjusi už Lenkijos karaliaus Vladislovo I sūnaus Kazimiero III Didžiojo. 1386 m. Lenkijos karaliumi čia buvo vainikuotas LDK Jogaila. Nuo pat universiteto įkūrimo jame studijavo ir Lietuvos bajorų vaikai, kitų visuomenės sluoksnių atstovai. XVI a. jame mokėsi lietuviškos raštijos kūrėjai Abraomas Kulvietis ir Stanislovas Rapolionis. 1885 m. Krokuvos Mokslų akademijos nariu koresondentu buvo išrinktas archeologas Tadas Daugirdas. Kai XX a. pradžioje lietuvių studentų pagausėjo, jie įkūrė savišalpos draugiją „Parama“. Atvykeliai iš lietuviškų gubernijų ypač noriai rinkosi studijas Krokuvos Menų akademijoje, kurioje profesinių žinių siekė skulptoriai Petras Rimša ir Kazimieras Ulianskis, tapytojai Justinas Vienožinskis, Adalbertas Staneika, Ignas Šlapelis bei kiti. 1908 m. Jogailos universitete kalbotyrą studijavo Kleofas Jurgelionis. Po Pirmojo pasaulinio karo dauguma lietuvių iš miesto išvažiavo ir tautiečių susitikimai nutrūko ilgiems dešimtmečiams. XX a. pabaigoje į universitetą dėstyti lietuvių kalbą atvyko lituanistė Greta Lemanaitė-Deprati. Jos ir Lietuvos ambasados darbuotojų pastangų dėka 2008 m. lapkričio 26-29 dienomis Krokuvoje įvyko pirmosios Lietuvos dienos, kurių metu pristatyta šalies istorija, dabartis; kultūra, menas ir literatūra. Universitete sėkmingai veikia Lenkų-lietuvių akademija – organizacija, siekianti dviejų šalių akademinių sluoksnių glaudesnio bendradarbiavimo.
Krokuvos lietuvių draugija „Rūta“
1904 m. vasario 27 d. buvo įkurta Krokuvos lietuvių draugija „Rūta“, žadinusi tautinę savimonę ir skatinusi kultūrinį bendradarbiavimą su Lietuva. Draugijos vadovais buvo universiteto profesoriai Janas Razvadovskis (dėstė lietuvių kalbą šioje aukštojoje mokykloje) ir Juozapas Albinas Herbačiauskas, sekretoriumi Adomas Varnas. Nariais buvo mieste studijavę Jurgis Baltrušaitis, Liudas Vailionis, Antanas Didžiulis, Aloiza Paškievič-Kairienė, Vladas Kairiūkštis, Pranas Mažylis, Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė, Adalbertas Staneika, Ignas Šlapelis, Kazimieras Ulianskis, Petras Rimša, Justinas Vienožinskis, ir kt. Draugijos įstatai buvo parašyti dviem kalbom: lietuvių ir lenkų; šios kalbos buvo naudojamos ir susirinkimų metu. „Rūta“ rengė literatūros vakarus, organizuodavo lietuvių susirinkimus, kuriuose buvo skaitomi referatai. Apie jos veiklą dažnokai rašydavo laikraštis „Czas“. Visuomenės susidomėjimas lietuviška tematika augo. 1908 m. Krokuvoje buvo išleistas pieštų lietuviškų stogastulpių ir kryžių albumas. Jo autorius dailininkas Francišekas Kšivda-Polkovskis liaudies drožėjų kūrinius perpiešė kelionės po Ukmergės ir Zarasų apylinkes metu. 1907 m. draugija išleido pirmąjį lietuvišką literatūrinį almanachą „Gabija“. Įžanga šiam leidiniu parašė Jonas Basanavičius.
Pamažu „Rūtoje“ prasidėjo trintis tarp vieningos (unijinės) lietuvių-lenkų valstybės šalininkų ir norinčių, kad Lietuva žengtų savarankiškesniu keliu. Pradėjo trūkti ir finansų organizuojamiems renginiams, draugijos veikla ėmė slopti. Kai 1907 m. į Krokuvą atvažiavo lietuvių visuomenės veikėjas Juozas Gabrys-Paršaitis, praktinės veiklos jis nebepastebėjo. Susidomėjimą Lietuva dar bandė palaikyti Juozapas Albinas Herbačiauskas, 1911–1924 m. universitete dėstęs lietuvių kalbą.
Meilė Lukšienė
Meilutė Julija Lukšienė–Matjošaitytė (1913 m. rugpjūčio 20 d. Vienoje – 2009 m. spalio 16 d. ) – lietuvių literatūros tyrinėtoja, pedagogė, edukologė, habilituota socialinių mokslų daktarė, viena iš Tautinės mokyklos koncepcijos autorių.
Stasio Matjošaičio–Esmaičio (1877–1949) ir Julijos Biliūnienės (1880–1978) Matjošaitienės duktė, Ingės Lukšaitės motina, Marijos Alseikaitės-Gimbutienės pusseserė.
Biografija
1924–1931 m. mokėsi Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje, 1931–1938 m. studijavo lituanistiką Kauno Vytauto Didžiojo universitete. 1973 m. pedagogikos mokslų daktarė.
Po studijų dirbo gimnazijos mokytoja. Nuo 1944 m. Kauno valstybinio universiteto asistentė. 1949–1959 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, 1951–1958 m. Vilniaus universiteto Lietuvių literatūros katedros vedėja. Tačiau per 1958 m. prasidėjusį Vilniaus universiteto Lietuvių kalbos katedros „išvalymą nuo nacionalistų” atleista kartu su Irena Kostkevičiūte, Vanda Zaborskaite ir Aurelija Rabačiauskaite.
1959–1997 m. – Pedagogikos instituto (iki 1973 m. Mokyklų mokslinio tyrimo institutas, nuo 2001 m. Švietimo plėtotės centras) vyresnioji mokslinė bendradarbė. Būtent šiame institute kartu su bendraminčiais 1988 m. prabilo apie Lietuvos švietimo reformą, humaniškos, atsakingą pilietį ugdančios mokyklos kūrimą. 1988 m. Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio iniciatyvinės grupės narė.
Mokslinė veikla
Mokslinę veiklą pradėjo kaip literatūros tyrėja. 1954–1955 m. parengė spaudai ir išleido savo motinos pirmojo vyro Jono Biliūno raštus (2 t. 1954–1955 m., 3 t. 1981–1982 m.), S. Daukanto (1955 m.), L. Jucevičiaus (1959 m., 1975 m.) raštų rinkinius. Parašė sintezes knygoms „Lietuvių literatūros istorija: Feodalizmo epocha“ (su kitais, 1957 m.), „Lietuvos mokyklos ir pedagoginės minties istorijos bruožai“ (su kitais, 1983 m.)
Vėliau tyrinėjo švietimo istoriją ir pedagoginę mintį, iškėlė švietimo istorijos svarbą, teigė, kad švietimas yra tautos kultūros dalis.
1988 m. – švietimo reformos pradininkė, esminių Lietuvos švietimo strateginių dokumentų – „Tautinės mokyklos koncepcija” (1988 m.), „Lietuvos švietimo koncepcija” (1992 m.), „Lietuvos švietimo reformos gairės“ (1993 m.), „Bendrojo lavinimo mokyklos programos” (1994 m.) – bendraautorė.
Šaltiniai
Nuorodos <ul><li> Meilės Lukšienės virtuali paroda </li> <li href="Kategorija:Lietuvos pedagogai"> [http://www.smm.lt/uploads/documents/Veikla_strategija/svietimo_reformos_pradzia/tautine_mokykla.pdf Tautinė mokykla. Lietuvos vidurinės bendrojo lavinimo mokyklos koncepcija]</li></ul>
Kėnis
Paplitimas
Paplitęs Šiaurės pusrutulio vidutinių platumų, subtropikų klimato juostose bei keletas rūšių auga atogrąžose.
Matmenys ir amžius
Tiesiakamieniai medžiai, priklausomai nuo rūšies, užauga iki 10–91 m aukščio, o kamieno skersmuo nuo 0,5 iki 3,8 m storio. Aukščiausi yra kvapieji kėniai (Abies procera), kaliforniniai kėniai (Abies grandis var. grandis), kaukaziniai kėniai (Abies nordmanniana). Praeityje buvo žinomas 99,06 m aukščio kvapusis kėnis, kurį sunaikino 1980 m. gegužės 18 d. galingai išsiveržęs Šv. Elenos kalno ugnikalnis. Vegetuoja nuo 150 iki 500–800 metų, vieni trumpiausiai sibiriniai kėniai (Abies sibirica), vieni ilgiausiai purpuriniai kėniai (Abies amabilis).
Apibūdinimas
Laja kūgiška ir tanki. Mediena balta, minkšta, naudojama statybose, popieriaus ir pakuočių gamyboje. Iš spyglių ir jaunų ūglių gaminamas kėnių aliejus, iš kai kurių kėnių rūšių – balzamas.
Kėniai Lietuvoje
thumb|200px|right|[[Europinis kėnis|Europinio kėnio (Abies alba) morfologinė iliustracija]] Sprendžiant pagal Butėnų parastratotipinį tarpledynmečio pjūvį, maždaug 440–370 tūkst. m. pr. mūsų erą Lietuvos teritorijoje augo europiniai kėniai. Dabar Lietuvoje nėra savaime augančių kėnių genties medžių, bet kai kurios jų rūšys naujai įveistos. Artimiausiai nuo Lietuvos pietinių sienų, Belovežo girioje, auga europiniai kėniai (Abies alba). Kita arčiausiai Lietuvos sienų auganti rūšis yra sibiriniai kėniai (Abies sibirica), kurių vakarinė savaiminio paplitimo arealo riba yra maždaug už 300 km į pietryčius nuo Onegos ežero, esančio europinės Rusijos šiaurėje.
Lietuvoje introdukuotų ir kitų mažiau auginamų kėnių rūšių sąrašas:
Gudeliai (Rokiškis)
Gudeliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Pandėlio.
Raguvėlės GS
Raguvėlės geležinkelio stotis – gyvenvietė Panevėžio rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Raguvėlės bažnytkaimio.
Stotis
XIX a. pabaigoje nutiestas Aukštaitijos siaurasis geležinkelis, 1899 m. pastatyta Raguvėlės stotis. XX a. pabaigoje stotis uždaryta, 1996 m. stoties kompleksas (pagrindinis namas, prekių sandėlis, vandens bokštas, hidrokolonėlė, dirbtuvė) paskelbtas kultūros paminklu.
Kokoškai (Zbuinos valsčius)
Kokoškai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zbuinos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Nacra 17
Nacra 17 – dvivietis sportinis katamaranas.
Istorija
Nacra 17 burlaiviai suprojektuoti 2011 m., o masinė prekyba prasidėjo po metų. 2012 m. gegužę Tarptautinė buriavimo federacija rinkosi tarp Nacra 17 ir Viper katamaranų naujai mišrių lyčių įgulos rungčiai 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse ir 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Rinkimus laimėjo Nacra 17 klasės burlaivis. 2013 m. įvyko pirmasis Nacra 17 klasės pasaulio čempionatas.
Vilkiniai
Vilkiniai arba Šolochovas (, nuo 1938 m. birželio 2 d. Willdorf, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Iljušino kaimo gyvenvietės kaimas.
Kochedesas
Kochedesas  – valstija, esanti šiaurinėje Venesuelos dalyje. Ribojasi su Gvariku rytuose, su Barinasu pietuose, su Portugesa vakaruose, su Lara, Jarakujumi ir Karabobu šiaurėje. Tai 13-a pagal plotą ir 22-a pagal gyventojų skaičių šalies valstija. Administracinis centras – San Karlosas.
Vilkiniai
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Stalupėnų apskrities kaimas, priklausė Katinavos parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Nesterovo rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Zavetų apylinkės kaimas.
Kochedesas
Valstija pavadinta pagal Kochedeso upę.
Geografija
Didžiąją dalį valstijos užima Orinoko žemuma, o šiauriniu pakraščiu driekiasi Andų kalnagūbris. Upės priklauso Orinoko baseinui (Kochedesas, San Karlosas, Tirgva ir kt.). Yra nemažas Pao tvenkinys. Būdingos savanos su miškų ir krūmynų sąžalynais.
Valstijos simbolis – panaminė sterkulija (Sterculia apetala).
Administracinis suskirstymas
Kochedesas padalintas į 9 savivaldybes (skliaustuose – administracinis centras):
Raoul Wallenberg
right|thumb|200px|Raulis Valenbergas, [[1944 m. birželio mėn. paso nuotrauka]]
Raulis Gustavas Valenbergas (Raoul Gustav Wallenberg; 1912 m. rugpjūčio 4 d. - dingo 1945 m. sausio 17 d.) – švedų architektas, verslininkas, diplomatas. Labiausiai žinomas dėl to, kad II Pasaulinio karo pabaigoje išgelbėjo nuo Holokausto dešimtis tūkstančių Vengrijos žydų. Dirbdamas Švedijos specialiuoju pasiuntiniu Budapešte nuo 1944 m. liepos iki gruodžio, Valenbergas išdavinėjo "apsauginius pasus" ir priglaudė žydus pastatuose, laikytuose Švedijos teritorija.
1945 m. sausio 17 d. Raudonajai Armijai užėmus Budapeštą Valenbergą suėmė SMERŠ'as, apkaltino špionažu ir jis po to dingo. Vėliau sužinota, kad jis mirė 1947 m. liepos 17 d., kalinamas KGB kalėjime Lubiankoje. Valenbergo suėmimo ir kalinimo motyvai bei klausimai susiję su jo mirties aplinkybėmis bei galimais ryšiais su JAV žvalgyba liko neišaiškinti. 12 Dėl savo drąsių veiksmų gelbėjant Vengrijos žydus po savo spėjamos mirties Raulis Valenbergas su laukė daugybės garbės įvertinimų ir apdovanojimų. 1981 m. JAV kongresmenas Tom Lantos, vienas iš Valenbergo išgelbėtųjų, inicijavo įstatymą, kuriuo Raulis Valenbergas buvo paskelbtas JAV garbės piliečiu. Valenbergas taip pat tapo Kanados, Vengrijos, Australijos ir Izraelio garbės piliečiu. Izraelis jam skyrė Pasaulio teisuolio titulą. Valenbergui pastatytas keletas paminklų, jo vardu pavadintos gatvės įvairiose pasaulio vietose. 1981 m. įkurtas Jungtinių Valstijų Raulio Valenbergo komitetas skirtas propaguoti Raulio Valenbergo humanitarinių idealus.
Biografija
Raulis Valenbergas gimė 1912 m. rugpjūčio 4 d. Stokholme, Švedijoje, vienoje turtingiausių Švedijos šeimų – dažnai vadinamų Švedijos Rokfeleriais. Tarp jos narių buvo daug bankininkų, pramonininkų, diplomatų ir dvasininkų. Nors Raulis studijavo Mičigano universitete architektūrą, jam jau buvo numatyta vieta šeimos banke, ir 1936 m., jis išvyko mokytis verslo į Haifą (tuometę Palestiną). Raulio proprosenelis buvo į krikščionybę atsivertęs žydas. Haifoje Raulis gyveno žydų pensione ir greitai pajuto nacistų grėsmę Europos žydams, nes dėl pabėgėlių mieste žydų padidėjo iki 50 000.
1939 m. Raulis grįžo į Švediją ir tapo vieno Vengrijos žydo verslo partneriu. Tačiau Valenbergas pradėjo bodėtis savo darbu ir gyvenimu ir užsimojo padaryti ką nors tikrai vertinga.
Trisdešimt vienerių metų Raulis Valenbergas buvo įtrauktas į amerikiečių planą užkirsti kelią žydų naikinimui. Slapta remiamas amerikiečių, bet keliaudamas kaip Švedijos diplomatas, Valenbergas atvyko į Vengrijos sostinę Budapeštą ir tapo atsidavusiu Budapešto žydų gynėju nuo nacistų. Jis žinojo, kad jo misija pavojinga ir kad jis turi veikti greitai. Valenbergo užduotis buvo išgelbėti kiek galima daugiau pasmerktųjų mirti.
Norėdamas išgelbėti kuo daugiau žydų, Valenbergas pradėjo išdavinėti jiems „apsauginius pasus“. Tokį pasą turintis asmuo galėjo repatrijuoti į Švediją ir jį globojo Švedijos karališkoji diplomatinė misija Budapešte. Iš pradžių pasus gaudavo tik asmenys, turėję Švedijoje giminių arba verslo reikalų. Vėliau, išduodamas pasus, Valenbergas šių apribojimų nepaisė.
Tačiau Valenbergas neapsiribojo vien pasų išdavimu. Netrukus jis sukūrė 335 paprastų žmonių ir 40 gydytojų organizaciją, kuri įsteigė ir prižiūrėjo dvi ligonines, vargšų valgyklas ir vaikų lopšelius. Pralaimintiems karą vokiečiams ir juos palaikantiems vengrams jis pareiškė, kad visi žydų persekiotojai vėliau ar anksčiau bus teisiami kaip karo nusikaltėliai. Grasinimų Valenbergas nebijojo: „Mano gyvenimas yra tik vieno žmogaus gyvenimas, o čia yra daugelio gyvybių išgelbėjimo klausimas“.
Karo pabaigoje liko gyvų apie 120 000 Vengrijos žydų, iš kurių apie 20 000 išgelbėjo Valenbergas.
1945 m. sausio mėn. Valenbergas buvo suimtas sovietų slaptosios milicijos NKVD ir išvežtas į NKVD būstinę Lubiankoje, vėliau į Lefortovo kalėjimą.
Raulis Valenbergas tapo pirmąja Šaltojo karo auka. Iš pradžių dėl jo ryšių su Eichmanu rusai įtarė Švedijos diplomatą esant nacistų agentu. Sužinoję apie tai, kad jį remia JAV karo pabėgėlių taryba, rusai tikriausiai nusprendė, kad Valenbergas buvo STB agentas.
1947 m. rugpjūtį Švedijos ambasadoriui Maskvoje Sovietų Sąjungos užsienio reikalų ministerija pranešė, kad Valenbergo Sovietų Sąjungoje nėra.
Vakaruose šis klausimas liko atviras. Budapešte Valenbergo gerbėjai siekė, kad jam būtų pastatytas paminklas už nuopelnus gelbėjant žmones. Prie siūlymų suteikti jam Nobelio taikos premiją prisidėjo ir pats Albertas Einšteinas. Tačiau svarbiausia buvo tai, kad į Vakarus atvyko buvusių sovietų kalinių, kurie pasakojo kalėjus Valenbergą kartu su jais. Trys iš kalėjimo paleisti Vokietijos diplomatai pasakojo padėję Valenbergui parašyti laišką Stalinui prancūzų kalba.
1956 m. Sovietų Sąjunga prisipažino, kad, pasibaigus karui, Valenbergas iš tiesų buvo kalinamas jos kalėjimuose, tačiau neva jis mirė nuo širdies smūgio dar 1947 m. Šios žinios neįtikino tų žmonių, kurie norėjo visiško Valenbergo dingimo išaiškinimo.
1963 m. lapkričio 26 d. Izraelis suteikė Valenbergui Pasaulio tautų teisuolio vardą.
1980 m. Tomas Lantosas, vengrų žydas, išsigelbėjęs nuo nacių persekiojimo Valenbergo pastangų dėka, buvo išrinktas į JAV Atstovų rūmus. Todėl visai suprantama, kodėl Tomas Lantosas pasiūlė Kongrese bilį suteikti Rauliui Valenbergui Jungtinių Valstijų garbės piliečio vardą. Iki jo šiuo garbingu titulu buvo pagerbtas tik Vinstonas Čerčilis.
1981 m. spalį prezidentas Ronaldas Reiganas patvirtino bilį parašu.
thumb|250px|Memorialas Valenbergui [[Budapeštas|Budapešte, Vengrija]]
1987 m. Budapešte holokausto didvyriui buvo atidengtas memorialas su granite iškaltu lotynišku posakiu: „Kol laimė tau šypsosi, turi daug draugų, atėjus sunkesniems laikams, tampi vienišas“.
Po keturių dešimtmečių pasaulis pamatė, kad Raulis Valenbergas turėjo draugų ir bėdoje, ir tada, kai jam sekėsi. Nors jo mirties aplinkybės taip ir liko kol kas neišaiškintos, atminimas apie jo heroizmą vis dar gyvuoja.
Mėlynoji bitė
Mėlynoji bitė (Xylocopa valga) – bičių (Apidae) šeimos vabzdys.
Biologija
Skraido nuo gegužės pradžios iki rugpjūčio pabaigos. Lanko daugelio augalų stambesnius žiedus. Lizdus daro negyvoje, sausoje medienoje: senuose sudžiūvusiuose medžiuose, mediniuose stulpuose, įvairiuose mediniuose pastatuose. Urvai būna iki 30 cm ilgio. Vienam lizde būna iki 10–15 akelių. Nauja karta išsivysto ir lizdus palieka liepos pabaigoje – rugpjūčio mėn. Žiemoja suaugėlio stadijos supuvusiuose kelmuose ar statinių sienose. Gali gyventi tiek miškuose, tiek ir greta žmogaus.
Paplitimas, gausumas
Aptinkama Vakarų ir Vidurio Europoje (išskyrus šiaurinius regionus), Šiaurės Afrikoje, Viduriniuosiuose Rytuose, Turkijoje, Kaukaze, pietų Sibire, Centrinėje Azijoje, Mongolijoje.
XX a. pirmoje pusėje arealas Europos šiaurėje siekė net Pietų Suomiją ir Ladogos ežero pakrantes. Šiuo metu Lietuvoje ir Latvijoje neaptinkama. Lenkijoje išliko tik pietrytinėje šalies dalyje. Lietuvoje paskutinį kartą pastebėta 1944 m. Mazgaigalio kaime (Panevėžio r.). Išnykimo priežastys nėra tiksliai žinomos, manoma, jog dėl medinių statinių ir pavienių sausų medžių sumažėjimo. Rūšis įrašyta į Lietuvos, Rusijos ir Ukrainos raudonąsias knygas. Taip pat ir Rusijoje ši anksčiau paplitusi rūšis daug kur išnyko ar tapo labai reta. Pasauliniu mastu vis dar laikoma nekeliančia susirūpinimo.
Pjetras Pomponacis
thumb|Pjetras Pomponacis
Pietro Pomponazzi (Pjetras Pomponacis; 1462 m. rugsėjo 16 d. – 1525 m. gegužės 18 d.) – italų filosofas.
Biografija
Pjetras Pomponacis gimė Mantutoje turtingo patricijo šeimoje. Mokėsi Paduvos universitete. Jį baigęs, šiame universitete su petraukomis dėstė filosofiją ir mediciną. Nuo 1512 m. iki gyvenimo pabaigos profesoriavo Bolonijos universitete. Europoje P. Pomponacis pagarsėjo kaip vienas iš žymiausių to meto materialistinės krypties aristotelinikų. Mirė 1525 m. Bolonoje.
Kiboklis
Kiboklis (Calycophyllum) – raudinių (Rubiaceae) šeimos augalų gentis. Sudaro 35 medžių ir krūmų rūšys, augančios tropikuose.
Antanas Mackevičius (1828)
Antanas Mackevičius (1828 m. birželio 26 d. Morkiuose, Viduklės valsčius, dab. Kelmės rajono savivaldybė – 1863 m. gruodžio 28 d. Kaune) – lietuvių kunigas, vienas iš 1863 m. sukilimo vadų.
Biografija
Gimė mažažemių bajorų šeimoje. Pėsčias nuėjo į Vilnių ir mokėsi Vilniaus gimnazijoje, pėsčias nuėjęs į Kijevą 1846–1849 m. studijavo Kijevo šv. Vladimiro universitete. Paveiktas 1848 m. revoliucijos Europoje, ėmė mąstyti, kaip išvaduoti Lietuvą iš rusų jungo, palengvinti sunkią valstiečių dalią. Matydamas, kad Lietuvos valstiečiai ypač pamaldūs ir labai pasitiki kunigais, nusprendė tapti kunigu. Metęs Kijevo universitetą, 1850 m. įstojo į Varnių kunigų seminariją. Baigęs seminariją 1853–1855 m. vikaravo Krekenavoje, 1856–1862 m. – Paberžėje. 1862 m. Vilniuje susitiko su būsimais sukilimo vadais Z. Sierakausku ir K. Kalinausku.
1863 m. pavasarį Lietuvoje prasidėjo sukilimas prieš carinės Rusijos priespaudą (carinio teismo teigimu, jis pirmasis iškėlė sukilimo vėliavą Lietuvoje). A. Mackevičius pirmasis išsakė nepriklausomos Lietuvos idėją. Kovo 20 d. Paberžės bažnyčioje jis perskaitė sukilėlių manifestą, kuriame gyventojai raginami sukilti, kad būtų atkurtas nacionalinis valstybingumas, pripažintos liaudies pilietinės teisės, nemokamai suteikta žemės. Po to jis nuskubėjo į kleboniją, kur nusimetęs sutaną apsivilko trumpais kailiniais, susiveržė diržu ir prisikabino pistoletą.
A. Mackevičius surinko apie 250 ginkluotų žmonių būrį ir ėmė jam vadovauti. Medžiokliniais šautuvais ir dalgiais ginkluotus 8-15 tūkstančių sukilėlių malšino beveik 145 tūkstančiai caro kareivių. 1863 m. lapkričio 26 d. netoli Vilkijos, Lebedžių kaime, įvyko paskutinis A. Mackevičiaus sukilėlių būrio mūšis. Gruodžio 17 d. kunigas suimtas ir pristatytas į Kauno kalėjimą (dab. Maironio namas). Atsisakius išduoti sukilimo vadus, Michailo Muravjovo nutarimu sukilėlių vadui paskirta mirties bausmė pakariant. Nuosprendis įvykdytas Kaune, Ožeškienės g. 1863 m. gruodžio 28 d.Paberžės bažnyčios šventoriuje pastatytas koplytstulpis. Paberžės 1863 m. sukilimo muziejuje įrengta memorialinė ekspozicija, pasakojanti apie kunigo vaikystę, mokslo bei darbo metus ir jo būrio sukilėlių kovas. Eksponuojami asmeniniai daiktai, baldai, dokumentai, priešmirtinis laiškas, rankraštis ir kt.
Eimantas Belickas
thumb|Repeticija prieš Sąjūdžio jubiliejui skirtą koncertą Katedros aikštėje 2008 m. birželio mėn. 6 d. Eimantas Belickas (g. 1974 m. sausio 29 d., Alytus) – muzikantas, režisierius, montažo režisierius, kompozitorius.
Biografija
Profesionaliai groja įvairiais instrumentais – smuiku, saksofonu, klarnetu, išilgine feita.
Spjaudančioji kobra
Spjaudančioji kobra (Hemachatus haemachatus) – aspidų (Elapidae) šeimos gyvačių rūšis, priklausanti monotipinei Hemachatus genčiai. Paplitusi pietinėje Afrikoje (PAR, Lesote, Svazilande, izoliuota populiacija prie Zimbabvės-Mozambiko sienos).
Eimantas Belickas
Biografija
Pradėjo muzikuoti su grupe Vynas.
Spjaudančioji kobra
Būdingos tamsios spalvos su 1–2 šviesių spalvų žiedais. Vidutinis ilgis – 90–110 cm. Maitinasi daugiausia rupūžėmis, rečiau smulkiais žinduoliais, varliagyviais, ropliais. Gyvena pievų plotuose.
Nuodai neutrotoksiški, iš dalies citotoksiški, bet mažiau klampūs nei kitų Afrikos aspidų. Susidūrusi su žmogumi, išpučia kapišoną, taikosi nuodus spjauti į akis. Patekimas sukelia labai stiprų skausmą. Spjūvis gali siekti 2,5 m distanciją. Įgėlimo simptomai – galvos svaigimas, pykinimas, silpnumas, pilvo skausmai.
Eimantas Belickas
Biografija
Taip pat kelerius metus grojo grupėje Naktinės Personos.
Spjaudančioji kobra
Jauniklių vedimo būdas – kiaušgyvavedystė. Išveda vidutiniškai 20-35 jauniklius.
951 Gaspra
thumb|250px|Gaspra 951 Gaspra – asteroidas, skriejantis asteroidų žiede. 1991 m. šis asteroidas buvo nufotografuotas kosminės stoties Galileo. Gaspra yra 15 km ilgio asteroidas. Asteroidas nuo Saulės nutolęs 2, 21 av. Apie ašį asteroidas apsisuka per 7 valandas ir 5 min., o aplink Saulę per 3 metus ir 102 dienas, pagal Julijaus kalendorių. Vidutinis orbitos greitis (sukimosi aplink Saulę) sudaro maždaug 19,88 km/s.
Eimantas Belickas
Biografija
2006 m. su LT United užėmė 6-tą vietą Eurovizijoje Atėnuose.
Dalyvavo daugelio kitų Lietuvos grupių ir atlikėjų įrašuose ar koncertuose: SKAMP, Jurga Šeduikytė, Biplan, G&G Sindikatas, Erika Jenings ir kt.
Kill Fuck Die
„Kill Fuck Die“ – septintasis studijinis JAV heavy metal grupės W.A.S.P. albumas. Nuo ankstesnių grupės darbų jis skyrėsi niūrumu ir didesne agresija. Įrašinėjant šį darbą, prie grupės vėl prisijungė vienas jos įkūrėjų Chris Holmes.
Dainos
Visų dainų autoriai yra Blackie Lawless ir Chris Holmes.
San Andreas
San Andreas reiškia:
Vijolė
Vijolė – upė Šiauliuose, kairysis Kulpės intakas. Vardas kilęs nuo žodžio vijotis – raitytis, ringuoti (analog. vija, vijurkas). Labiausiai užterštas Šiaulių upelis.
Geografija
Išteka iš vakarinėje Rėkyvos ežero dalyje esančios Verduliukų aukštapelkės. Didžioji vagos dalis 1956–1960 m. numelioruota ir ištiesinta. Nuo Verduliukų teka šiaurės kryptimi link Tilžės gatvės, toliau lauku tarp aukštos įtampos elektros linijos ir Aukštabalio gatvės bei jos tęsinio – J. Jablonskio gatvės riba tarp Besarabijos dalies, vadinamos Taškentu ir rytinės Besarabijos dalies bei riba tarp Dainų parko ir Žaliūkių gyvenvietės iki Voveriškių, pasuka rytų kryptimi, ties Vijoliais kerta Liepojos geležinkelį, o už 1,3 km ir Rygos geležinkelį, vėl pasuka šiaurės kryptimis per Medelyną ir Vinkšnėnus, prie Sutkūnų kaimo įteka į Kulpę.
Tarša
Vijolės upelis – vienas labiausiai užterštų Lietuvos vandenų. Nustatyta, kad Vijolės tarša žymiai viršija didžiausias leistinas normas daugeliu komponentų, o pagrindinis taršos šaltinis – į Vijolę išleidžiamos gyvenamųjų namų buitinės nuotekos. Pateikiami 2003–2005 m. Šiaulių municipalinės laboratorijos atliktų kai kurių užterštumo tyrimų rezultatai.
2007 m. pradėta įgyvendinti plačios apimties Ventos – Lielupės baseinų aplinkosaugos programa, kurioje numatyta ir Vijolę teršiančio Medelyno rajono vandentiekio ir nuotekų tinklų plėtra.
Pavadinimas
Upėvardis kildinamas iš vyti („vynioti, sukti“), vijotis („suktis, vyniotis“); dar plg. vija („viena virvės šaka, spiralė“).
Ratchet & Clank
thumb|right|220px| Račet ir Klank žaidimo „Ratchet & Clank 2: Locked and Loaded“ viršelyje. Animaciniai herojai kovoja fantastiškuose 3D grafikos animaciniuose nežemiškų planetų pasauliuose su kitais antropomorfiniais veikėjais Ratchet & Clank – kompiuterinių žaidimų serija, kurią 2002 m. pradėjo JAV studija „Insomniac Games“, platino „Sony“ vien „Playstation“ platformoms. Tai nuotykių žaidimų serija, vienijanti platformerio, šaudyklės ir galvosūkių žanrų bruožus. Joje pasakojama dviejų draugų: humanoido Račeto ir roboto Klanko, nuotykių istorija gelbstint galaktiką nuo įvairiausių užpuolikų. Franšizėje yra sukurta žaidimų mobiliosioms platformoms ir 2016 m. − animacinis filmas.
Žaidimai:
Visus pagrindinius serijos žaidimus sukūrė JAV „Insomniac Games“ studija. 2013 m. pradžioje žaidimų serijos pardavimai viršijo 26 mln. vienetų.
Pagrindinių žaidimų serija ( Skirtinguose regionuose tie patys žaidimai buvo platinami skirtingais pavadinimais) :
Kiti žaidimai
„High Impact Games“ studija sukūrė 2 žaidimus PSP ir „PlayStation 2“ konsolėms:
Dembnė
Dembnė – kaimas šiaurinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Šlapaberžės, prie Kalnaberžės–Šlapaberžės kelio, Kalnaberžės miško ir Barškupio upelio (Kruosto intakas).
Istorija
XX a. pr. minimas Dembnės kaimas ir Gedgaudų valda Surviliškio valsčiuje.
Žymūs žmonės
thumb|left|255px|Medžiai, menantys išnykusią Dembnės kaimo sodybą
Didžioji taukinė
thumb|right|250px Didžioji taukinė (lot. Omentum majus) – keturgubas pilvaplėvės lapas, susidarantis iš skrandžio dorsalinio pasaito. Didžiosios taukinės dalis, esanti tarp skrandžio didžiosios kreivės ir skersinės gaubtinės žarnos, dar vadinama skrandiniu gaubtinės žarnos raiščiu (lot. ligamentum gastrocolicum). Didžiojoje taukinėje gali susikaupti nemažai riebalinio audinio.
Sukantis vaisiaus skrandžiui jo dorsalinis pasaitas labai pailgėja, suformuodamas į kairę pusę nukrypstančią kišenę, atvirą iš dešinės pusės. Ši kišenė vis didėja, nukrypsta į priekį, atsiduria skersinės gaubtinės žarnos priekyje ir suauga su ja bei jos pasaitu. Taip susidaro taukinės maišas. Didžiosios taukinės dalis užanka, suauga į vientisą darinį, pridengiantį iš priekio skersinę gaubtinę žarną ir dalį plonosios žarnos, tačiau kartais taukinė gali nusitęsti palei priekinę pilvo sieną iki gaktinės sąvaržos.
Taukinės maišas
Tai žmogaus ir kai kurių gyvūnų anatominis struktūrinis darinys, kurio priekinę sieną sudaro visa mažoji taukinė, skrandžio užpakalinė siena, ir skrandinis gaubtinės žarnos raištis. Užpakalinę sieną sudaro pilvo užpakalinė siena, su šalia esančiais organais: kasa, dalimi apatinės tuščiosios venos ir pilvo aortos. Tarp organų ir įvairių pilvaplėvės darinių susidaro daug vagų, kišenių ir tarpų.
Raguvėlė (Ukmergė)
Raguvėlė – buvęs viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Krikštėnų.
Joniškės ežeras
Joniškės ežeras – ežeras vakarų Lietuvoje, Šilutės rajone, apie 4,5 km į šiaurės rytus nuo Saugų. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,36 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 22,3 m. Krantai žemi, užpelkėję iš visų pusių. Kranto linija labai vingiuota. Ežeras nenutekantis, priklauso Veiviržo intako Ašvos baseinui. Šiaurėje atiteka upeliukas iš toje pačioje pelkėje esančio 0,34 ha ežerėlio. Ežerą supa Joniškio miškas. Į rytus ir šiaurės rytus nuo ežero miške telkšo dar keletas smulkių ežeriukų.
Beti kalba
Beti kalba – bantų kalbų grupei priklausanti kalba (dažniau kalbotyrininkų laikoma kalbų grupe), vartojama beti-pahuinų tautų, gyvenančių Kamerūno, Pusiaujo Gvinėjos, Gabono ir San Tomė ir Prinsipės džiunglių zonoje.
Beti priklauso bebilių, bulu, etonų, evondo, fangų ir mengisų kalbos.
Beti turi ISO 639-3 kodą, kuris 2010 m. paseno, nes dauguma iki tol Beti dialektais laikytų kalbų įgijo savo ISO kodus.
Gudžiūnų Pauliaus Rabikausko pagrindinė mokykla
miniatiūra|265px|right
Kėdainių rajono Gudžiūnų Pauliaus Rabikausko pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kėdainių raj., Gudžiūnuose, Tujų g. 60, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 291024810. Steigėjas Kėdainių rajono savivaldybės taryba. Filialas: Kėdainių rajono Gudžiūnų Pauliaus Rabikausko pagrindinės mokyklos Vikaičių skyrius.
Istorija
Gudžiūnų pradinė mokykla istoriniuose šaltiniuose minima 1875 m. Tuomet ją lankė 20 mokinių. Mokytojas B. Ksarevas. 1906 m. atidaryta vienklasė pradinė mokykla. Buvo mokoma rusų kalba. Lietuviškai vaikus mokė slaptose daraktorinėse mokyklose. Mokytojai Čižauskas, T. Sabolevskis. Mokyklos įkūrimu rūpinosi P. Bagušis, P. Šlėvė, Polikaitis.
1945 m. rugpjūčio 25 d. atidaryta Gudžiūnų progimnazija. Ji įsikūrė Mladzinavos dvaro rūmuose. Mokėsi apie 200 mokinių, buvo penkios klasės. 1950 m. susikūrė Dotnuvos rajonas ir mokykla iš Mladzinavos perkelta į Gudžiūnų valsčiaus pastatą, jai suteiktas vidurinės mokyklos statusas. 1951 m. išleista pirmoji abiturientų laida. Daugiausiai mokinių mokėsi 1953–1954 mokslo metais - 407. Tais pačiais metais mokyklą baigė didžiausia IV biturientų laida - 33 mokiniai.
1964 m. prasidėjo mokyklos priestato statybos darbai. Priestatas atiduotas naudoti 1965 m. ir pereita prie kabinetinės mokymo sistemos. Veikė vakarinė neakivaizdinė mokykla. 2000 m. birželio 15 d. mokyklai suteiktas kunigo profesoriaus Pauliaus Rabikausko (1920–1998 m.) vardas. 2001 m. išleista paskutinė 51-oji abiturientų laida, o Gudžiūnų Pauliaus Rabikausko vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę mokyklą. Nuo 2004 m. Gudžiūnų Pauliaus Rabikausko mokyklai priklauso Vikaičių pradinės mokyklos filialas.
2013 m. mokykla buvo reorganizuota – prijungta prie Akademijos gimnazijos.
Mokiniai
Per 51 darbo metus Gudžiūnų vidurinę mokyklą baigė 740 abiturientų.
Rooney
Grupės muzika primena Brittish Invasion rock ir 80-ųjų POP ir dažnai palyginama tokioms legendoms kaip The Cars, The Beatles ar Blur. Rooney yra važinėję į gastroles su tokiomis grupėmis kaip The Strokes, Travis, The Donnas, Everybody Else, Weezer, Keane ir atlikėja Kelly Clarkson. Grupės oficialiame puslapyje tvirtinama, kad „jie sugeba sujungti paskutinių keturių dešimtmečių elementus ir priversti juos skambėti moderniai šiandien.“
Daina pavadinimu „Sleep Song“, kurios kol kas nėra nė viename grupės albume, dukart skambėjo 2005 m. filme Chumscrubber ir susilaukė milžiniškos sėkmės tarp filmo žiūrovų.
2007 m. vasarą dalyvavo koncertiniame ture su Fergie. 2007 m. rudenį grupė pristatydama naują albumą surengė gastroles Europoje ir susilaukė neįtikėtinos sėkmės. 2008 pavasarį Rooney grįžta į Europą.
2007 m. liepos 17 d. Jungtinėse Valstijose pristatytas naujausias grupės albumas „Calling The World“. Europoje albumas išleistas Europoje.
Sharon den Adel
Sharon den Adel (g. 1974 m. liepos 12 d.) – olandų simfoninio metalo grupės Within Temptation vokalistė ir dainų tekstų autorė. Trijų vaikų motina, 2005 metais gruodžio 7 dieną jai gimė dukra, Eva Luna, o 2009 metų birželio 1 dieną gimė sūnus Aiden ir sūnus Logan g. 2011 kovą kurių tėvas grupės gitaristas ir ilgametis Sharon den Adel vyras Robert Westerholt.
Kupiškio miškų urėdija
Kupiškio miškų urėdija − valstybės įmonė administruojanti miškus, išsidėsčiusius šiaurės rytų Lietuvoje.
Kupiškio miškų urėdija įkurta 1920 m. sausio 1 d., tačiau, vykstant reformoms, panaikinta dar prieškario laikotarpiu ir vėl atkurta 1958 m. gegužės 1 d.
Urėdijos veiklos teritorijoje yra 30 100 ha miškų, iš jų 11 800 ha valstybinės reikšmės miškai. Kupiškio miškų urėdas − Dainius Stonkus.
Kiek daugiau nei pusę urėdijos teritorijoje esančių medynų ploto yra spygliuočiai: eglynai bei pušynai, beveik trečdalis − beržynai.
Urėdijos valstybinius miškus administruoja 5 girininkijos.
Turniškės
Turniškės – Vilniaus miesto dalis, esanti 8 km į šiaurės rytus nuo miesto centro, kairiajame Neries krante, priešais Turniškes Verkių seniūnijoje. Turniškes supa Valakampių miškas. Neries pakrantėje trykšta šaltinis, kurio vanduo vietinių gyventojų laikomas gydančiu.
Turniškių apylinkėse rasta mezolito stovyklos liekanų, o Neryje, ties Turniškėmis − raginis kirvis (laikomas Lietuvos nacionaliniame muziejuje, Vilniuje).
thumb|left|250px|Turniškės
Istorija
Pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose Turniškės paminėtos 1780 m. Vietovardis kilęs galimai iš asmenvardžio arba suteiktas pagal Turniškės upelį.
XX a. pr. dabartines Turniškes sudarė kelios gyvenvietės – Kontrverkiai (Контрверки), Rulekiškės (Рулякишки) ir Piliakalniai (Пилякольня). 1905 m. Mickūnų valsčiaus Kontrverkių užusienyje gyveno 9, dviejuose Rulekiškių užusieniuose – 20, Piliakalnio užusienyje – 26 gyventojai.
1938 m. pradėta statyti Turniškių hidroelektrinė. Nuo Antakalnio iki statomos užtvankos atitiestas siaurasis geležinkelis bei elektros linija, kelio atšaka nuo Nemenčinės plento. Antrojo pasaulinio karo metu užtvanka susprogdinta. Administraciniuose hidroelektrinės pastatuose vėliau įrengtos Lietuvos Respublikos Prezidento bei Premjero rezidencijos.