cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ekvadoro istorija
Ikikolumbinis laikotarpis
thumb|200px|left|[[Ingapirka|Ingapirkos griuvėsiai prie Kuenkos]] Formaciniu laikotarpiu vystėsi sudėtingesnės visuomenės nei paprastos žemdirbių ir medžiotojų, kurios buvo anksčiau. Atsirado nuolatinės gyvenvietės, keramika, našesnė žemdirbystė. Pakrantėje gyvavo Machalilos, Valdivijos ir Choreros kultūros. Kotokolao ir Chimbos kultūros buvo Siera kalnuose, o Pastazos ir Chiguazos kultūros - rytinėje šalies dalyje. Pirmieji gausūs radiniai priklausė Valdivijos kultūrai. 3500-1500 m. pr. m. e. pakrantėje egzistavusi Valdivijos kultūra buvo pirmoji keramiką vartojusi Pietų Amerikos kultūra. Jie plaukiojo jūromis, prekiavo su Amazonės ir Andų gentimis. Valdivijos kultūra prekiavo svarbiausiu vietos produktu – dailiomis jūrinėmis kriauklėmis, kurios Anduose buvo naudojamos kaip muzikos instrumentai, arba ritualinėms, meno reikmėms. Valdivijos įpėdinė buvo Machalilos kultūra, kurios atstovai vertėsi žemės ūkiu Ekvadoro pakrantėje II-I tūkst. pr. m. e. Jie pirmieji augino kukurūzus šiame Pietų Amerikos regione. Choreros kultūra buvo Anduose ir pakrantėje 1000-300 m. pr. m. e.
Regioninių kultūrų plėtros laikotarpiu pirmąkart atsirado kultūriniai ir politiniai skirtumai tarp skirtingų regionų. Nuo V a. pr. m. e. tiek pakrantės upių slėniuose, tiek Andų slėniuose klestėjo įvairios lokalios kultūros, tarp kurių žymesnės buvo Bahia, Chama Koake, La Tolita, Mantenja, Uankavilkas ir kt. Andų teritorijoje konsolidavosi stiprios indėniškos valstybės, kurias sukūrė uankabambai, kanjariai, puruhai, širiai.
Vladimiras Močialovas
Vladimiras Močialovas (g. 1968 m. balandžio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos sportininkas, penkiakovininkas. Buvęs olimpietis, 1992 m. vasaros olimpinių žaidynių (Barselona, Ispanija) dalyvis.
Ekvadoro istorija
Ikikolumbinis laikotarpis
Integracijos laikotarpiu kalnuose atsirado Kosangua-Píllaro, Kapulio ir Piartal-Tuzos kultūros, o pakrantėje - Milagro, Mantenjo ir Huankavilkos kultūros. Mantenjo buvo paskutinė prieškolumbinė kultūra 600–1534 m. buvusi Ekvadoro pakrantėje. Jie pirmieji pamatė ispanų laivus Ramiajame vandenyne. Mantenjo ribos driekėsi nuo Bahija de Karakeso šiaurėje iki Sero de Hochaso pietuose. Mantenjo kultūros centras buvo Mantos miestas, pavadintas jos vardu. Jie priekiavo su visomis gentimis nuo Čilės pietuose iki Vakarų Meksikos šiaurėje.
Vladimiras Močialovas
Lietuvos rinktinės sudėtyje dalyvavo 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, kur asmeninėse varžybose užėmė 51 vietą tarp 66 dalyvių, komandinėse varžybose – 15 vietą tarp 17 komandų.
Ekvadoro istorija
Ispanijos kolonija
Ispanai atvyko į Ekvadorą 1531 m., kai inkai kariavo pilietinį karą. Francisco Pizarro vadovaujami konkistadorai sužinojo, kad konfliktai ir ligos niokoja imperiją. Konkistadorams nukariavus Inkų imperiją XVI a. Ekvadoras tapo Ispanijos kolonija. 1563 m. čia suformuotas administracinis vienetas Karališkoji Kito audiencija, priklausęs Peru vicekaralystei. Audiencija tuo metu valdė ir didelę dalį dabartinės Peru bei Kolumbijos. 1717 m. nuo Peru atskyrus Naujosios Granados vicekaralystę, audiencija perėjo jos sudėtin.
Enkomjenda buvo labiausiai paplitusi žemės panaudojimo forma Ekvadore. XVII a. pradžioje šalyje buvo apie 500 enkomjendų. Nors kai kurios haciendos buvo didelės, dauguma jų buvo mažesnės nei kitur Pietų Amerikoje. Daugybė reformų ir taisyklių nesutrukdė ispanams enkomjendos sistemą paversti vietinių ekvadoriečių vergove. Šioje sistemoje gyveno pusė šalies gyventojų. 1542 m. Ispanijos karalius formaliai uždraudė indėnų vergovę, bet tokios neformalios vergovės sistemos kaip enkomjenda išliko. 1589 m. Kito audiencijos prezidentas suprato, kad ispanai dovanotą žemę parduoda ir lieka miestuose, tad ją nustojo dalinti. Enkomjendos sistema išliko iki kolonijinio laikotarpio pabaigos.
Pakrantės žemumas į šiaurę nuo Mantos užkariavo ne ispanai, o juodaodžiai iš Gvinėjos pakrantės, kurie buvo gabenami kaip vergai iš Panamos į Peru ir jų laivas sudužo 1570 m. Jie nužudė ar pavergė indėnų vyrus, vedė indėnes ir suformavo zambų grupę, kuri priešinosi ispanų valdžiai iki šimtmečio pabaigos. Po to jie išlaikė politinę ir kultūrinę autonomiją.
Pakrantės ekonomika priklausė nuo prekybos ir laivų statymo. Gvajakilis, nors kentėjęs nuo gaisrų, maliarijos ir geltonosios karštinės, buvo svarbus tarkolonijinės prekybos, kuri techniškai Ispanijos buvo uždrausta, centras. Miestas taip pat buvo didžiausias laivų statymo centras Pietų Amerikos vakarinėje pakrantėje iki kolonijinio laikotarpio pabaigos.
XVIII a. Ekvadoro kaip ir Ispanijos ekonomika patyrė stiprų nuosmūkį. Tekstilės gamyba 1700-1800 m. sumažėjo 50-75%. Ekvadoro miestai palaipniui virto griuvėsiais ir apie 1790 m. elitas buvo nuskurdęs, pardavinėjo brangenybes ir dvarus, kad išsilaikytų. Vietinių indėnų gyvenimo sąlygos iš dalies pagerėjo.
Kova už nepriklausomybę
Ekvadoro istorija buvo tampriai susijusi su gretimos Kolumbijos istorija, nes Vicekaralystė buvo valdoma iš Bogotos. Kuomet Vicekaralystė 1822 m. gegužės 22 d. atsiskyrė nuo Ispanijos, Ekvadoras liko Naujosios Granados (žinomos kaip Didžioji Kolumbija) sudėtyje, ir tik 1830 m. Ekvadoras tapo nepriklausoma nuo Kolumbijos respublika.
Visose Ispanijos kolonijose nepriklausomybės judėjimą palaikė ispanų kilmės kolonijose gimę gyventojai, nepatenkinti privilegijomis, kurias gaudavo Ispanijoje gimę karaliaus pavaldiniai. Gera proga atsirado Napoleonui įsiveržus į Ispaniją ir nuvertus karalių Ferdinandą VII. Nauju karaliumi 1808 m. tapo Napoleono brolis Joseph Bonaparte. Tuo nepatenkinti kolonijų gyventojai pradėjo organizuoti vietines chuntas, ištikimas Ferdinandui. 1809 m. rugpjūčio 10 d. tokia chunta užėmė valdžią Kito audiencijoje. Netrukus paaiškėjo, kad maištininkai neturi gyventojų paramos ir jiems teko be kovos pasiduoti karaliaus pavaldiniams, kai šie patikino, kad bausmių nebus. Karaliaus atstovai atsiėmė savo pažadus ir be gailesčio susidorojo su maištininkais ir nekaltais piliečiais. Šie veiksmai supykdė gyventojus ir po kelių dienų kovos gatvėse 1810 m. rugpjūtį buvo sudaryta bendra maištininkų ir rojalistų vyriausybė.
1811 m. gruodį chunta sušaukė kongresą ir paskelbė nepriklausomybę nuo Ispanijos valdžios. Po dviejų mėnesių buvo priimta demokratinė konstitucija, bet suteikta valdžia Ferdinandui, jei jis grįš į sostą. Kito audencijos sukilėliai įsiveržė į Peru, valdomą lojalistų, bet buvo sutriuškinti 1812 m. gruodį.
Antrą kartą nepriklausomybę paskelbė poeto José Joaquín de Olmedo vadovaujama chunta 1820 m. spalį Gvajakilyje. Tuo metu kovotojai už nepriklausomybę buvo subūrę dvi dideles armijas: venesueliečio Simón Bolívaro šiaurėje ir argentiniečio San Martino pietuose. Šios armijos pasiuntė karių padėti vietinei chuntai. Antonio José de Sucre, jaunas Bolivaro leitenantas, atvyko į Gvajakilį 1821 m. gegužę. Po kelių pergalių jis buvo nugalėtas lojalistų prie Ambato ir paprašė San Martino, kurio armija buvo Peru, pagalbos. Argentinietis pasiuntė Andrés de Santa Cruz su 1,4 tūkst. karių, kurie pakeitė karo eigą. Seriją pergalių užbaigė lojalistų sutriuškinimas Pichinchos mūšyje.
Po dviejų mėnesių Bolivaras buvo sutiktas Kite kaip herojus. Liepos mėn. Gvajakilio konferencijoje jis susitiko su San Martinu ir įtikino Kito audiencijos gyventojus prisijungti prie jo įkurtos Didžiosios Kolumbijos. Kito audiencija išliko pietine Didžiosios Kolumbijos sritimi 8 metus. Tie metai buvo paženklinti karų: iš pražių kilo karas su Peru lojalistais 1822-1825 m., o po to 1828-1829 m. tarp Peru ir Didžiosios Kolumbijos vyko konfliktas dėl sienos. Sutartis, pasirašyta 1829 m., nurodė, kad siena tarp valstybių bus laikoma buvusi siena tarp Kito audiencijos ir Peru vicekaralystės.
Kito audiencijos gyventojai buvo pasidalinę: vieni norėjo išlaikyti sąjungą su Kolumbiją, kiti norėjo prisijungti prie Peru, dar kiti siekė nepriklausomybės. Ši grupė laimėjo, kai Venesuela atsiskyrė nuo Kolumbijos per 1830 m. konstitucinį susirinkimą. Tų metų gegužę Kito audiencija panaikino sąjungą su Kolumbija, o rugpjūtį buvo priimta Ekvadoro konstitucija. Šalis taip pavadinta, nes buvo arti pusiaujo. Generolas Juan José Flores tapo atsakingu už politiką ir šalies gynybą. Jis dominavo šalies valdyme tolimesnius 15 nepriklausomybės metų.
Ankstyvoji respublika
thumb|200px|Gabriel Garcia Moreno. Chuanas Chosė Flores rūpinosi tik išlikimu valdžioje. Ekvadoro biudžetas liko tuščias po nepriklausomybės karo ir nesėkmingo bandymo iš Kolumbijos atimti Kaukoa provinciją 1832 m. Ekvadore kilo nepasitenkinimas generolu ir sukilimas Gvajakilyje 1845 m. privertė Floresą išvykti iš šalies. Kadangi Floresą nuvertusi koalicija nugalėjo kovo mėnesį (isp. marzo), ji vadinama markistais. Jiems priklausė liberalūs intelektualai, konservatyvūs kunigai ir Gvajakilio verslininkai. 15 metų markistai be perstojo kovojo tarpusavyje ir atreminėjo Floreso bandymus grįžti iš tremties. Svarbiausias to laikmečio asmuo buvo generolas Chosé Marija Urvina, po perversmo tapęs prezidentu 1851-1856 m. ir dominavęs šalies politikoje iki 1860 m. Jam valdant prasidėjo politinė kova tarp Kito koncervatorių ir Gvajakilio liberalų, kuri tęsėsi iki XIX a. devinto dešimtmečio.
1859 metus Ekvadoro istorikai vadina Siaubingais metais. Vietiniai karo vadai atskyrė keletą regionų nuo centrinės valdžios. Vienas iš jų buvo Guilermo Franko Gvajakilyje, Mapasinkvės sutartimi atidavęs pietines Ekvadoro provincijas Peru armijai, kuriai vadovavo Ramónas Kastilja. Tai įsiutino įvairias tarpusavyje kovojančias grupuotes. Garsija Moreno atsisakė planų paversti Ekvadorą Prancūzijos protektoratu ir suvienijo jėgas su Chuanu Chosė Floresu, kad išvytų peruiečius ir prijungtų atsiskyrusius regionus. Franko buvo nugalėtas Gvajakilio mūšyje ir jo sutartis su Peru anuliuota.
Garsija Moreno buvo aršus konservatorius, labai gynęs katalikybę. Jo sukurta 1861 m. Ekvadoro konstitucija suteikė prezidentui daug galių, o pagal 1869 m. konstitucija katalikybė tapo valstybine religija ir vienintele legalia šalyje. Jis uždraudė Laisviusius masonus, kunigus vertė laikytis celibato, perdavė švietimą jėzuitams. 1875 m. kolumbietis Faustino Lemos Rajo užpuolė su mečete ir nužudė prezidentą Moreno. Jo paskutiniai žodžiai buvo Dievas nemiršta.
Liberalus laikotarpis
1852-1890 m. Ekvadoro eksportas išaugo nuo 1 iki 10 milijonų dolerių. Labiausiai eksportuojama prekė buvo kakava. Eksportu užsiimančių žemdirbių, kurie gyveno lygumose prie Gvajakilio, interesus gynė liberalai. Nors jų įtaka tuo metu augo, tik praėjus 20 metų po Moreno mirties jie gavo valdžią. 1895 m. Ekvadore įvyko liberalioji revoliucija. Prezidentu tapo Eloy Alfaro. Jis pastatė geležinkelį tarp Kito ir Gvajakilio, atskyrė valstybę nuo bažnyčios, įkūrė daug valstybinių mokyklų, legalizavo civilinę santuoką ir skyrybas.
Tarpukario suirutė
1925 m. liepą prezidentą Gonzalą Kordovą nuvertė Jaunųjų karininkų lyga. Jie turėjo planų pagerinti smukusią ekonomiką, įkūrė Centrinį banką Ekvadoro valiutai platinti, sukūrė naują biudžeto ir muitų sistemą. Chunta laikinuoju prezidentu paskyrė Izidrą Ajorą, reformatorių, kurio žmona kilusi iš vienos turtingiausių pakrantės šeimų. Jis greitai tapo diktatoriumi ir vykdė savo bei Jaunųjų karininkų lygos reformas. Tačiau Juodasis ketvirtadienis sumažino kakavos paklausą. Ekvadoro eksportas krito nuo 15 mln. dolerių 1928 m. iki 7 mln 1931 m. Dėl didelio nedarbo ir skuro Ajora buvo nuverstas. Naujai išrinktas prezidentas Neptalis Bonifazas Askazubis, remiamas kvazifašistų, pralaimėjo kruviną 4 dienų pilietinį karą 1932 m. Kitus rinkimus laimėjo liberalas Chuanas de Dios Martínezas Mera, bet buvo abejojama prezidento rinkimų skaidrumu. Parlamentinė opozicija skatino nuversto prezidento Bonifazo remėjus žygiuoti Kito gatvėmis. Jai vadovavo Chosė Marija Velaskas Ibara, kuris 1934 m. rugsėjį pats tapo prezidentu nepraėjus nė metams po Martinrzo atsistatydinimo. Velaską po 11 mėnesių nuvertė armija, kai jis bandė paleisti parlamentą ir įkalinti opoziciją. Armija prezidentu paskyrįė Federiką Páezą Čiribogą. Jis buvo inžinierius ir senatorius, toliau vykdęs Ajoros reformas. Pinigų trūkumas apribojo Paezo pastangas ir po 2 metų jį nuvertė gynybos ministras Albertas Enrikezas Galas. Nors jis valdė tik metus, Galas atsimenamas kaip reformatorius dėl Darbo kodekso, priimto 1938 m. ir pradėto ilgo konflikto su Pietų Amerikos Plėtros kompanija (angl. South American Development Company) dėl algų ekvadoriečiams. Ši amerikiečių kalnakasybos kompanija gavo JAV Valstybės departamento paramą.
1940 m. JAv nustojo remti kalnakasybos kompaniją, o Ekvadoras leido jiems atidaryti laivyno bazę Galapaguose ir oro bazę Salinase. Tada Ekvadoro prezidentu buvo Karlosas Albertas Arojo del Río, Amerikos gerbėjas ir Gvajakilio plutokratų atstovas. Jis tapo prezidentu po pirmtako mirties 1939 m., bet suklastojo prezidento rinkimus 1940 m. ir išliko poste 4 metus dėl amerikiečių paramos ir pagerėjusios ekonominės situacijos. Jo žlugimo priežastis buvo katastrofiškas Ekvadoro-Peru karas 1941 m. Nors buvo ženklų apie artėjantį karą, Ekvadoras buvo nepasiruošęs liepos 5 d. įvykusiai Peru invazijai. Po to prezidentas laikė geriausius karius sostinėje bijodamas opozicijos, kai buvo puolamos pietinės ir rytinės provincijos iki paliaubų liepos 31 d. Peru okupacija baigėsi tik 1942 m. sausį, kai buvo pasirašytas Rio protokolas. Ekvadoras neteko 200 tūkst. km2. Ekvadoriečiu nepasitenkinimas karu ir infliacija privertė Arojo atsistatydinti 1944 m. gegužę. Prezidentu tapo Velaskezas, grįžęs iš tremties Kolumbijoje.
Pokaris
Velaskezas nepatvirtino 1945 m. konstitucijos ir paleido parlamentą. Naujas parlamentas parengė konservatyvesnę 1946 m. konstituciją, kuria prezidentas patvirtino. Velaskezas nesirūpino ekonominėmis problemomis ir švaistė biudžetą. 1947 m. jį nuvertė Gynybos ministras Mančeno, tapęs jo įpėdiniu. Per metus trys vyrai laikinai vadovavo šaliai, kol 1948 m. rinkimus laimėjo liberalų ir socialistų remiamas Galo Plaza. Jis laikėsi demokratinių principų, stabilizavo biudžetą, skatino eksportą. 1949 m. žemės drebėjimas prie Ambato pražudė 8 tūkst. žmonių.
Pokario klestėjimą įrodo tai, kad Velaskezas, išrinktas 1952 m. sugebėjo pabaigti trečią prezidentavimo kadenciją. Tuo metu Ekvadore buvo pastatyta 311 mokyklų, nutiesta 1359 km kelių. Jis buvo vėl išrinktas 1960 m., bet nuverstas 1961 m. lapkričio 7 d. Jis panaikino Rio protokolus, o tai atnaujino konfliktą su Peru.
1968 m. Velaskezas buvo išrinktas paskutinį kartą ir vėl buvo nuvertas 1972 m. vasario 15 d. generolo Guilermo Rodríguezo, kuris tapo prezidentu. Jį nuvetė viceadmirolas Alfredas Poveda 1976 m.
Demokratija
thumb|200px|Prezidentas Jaime Roldós Aguilera 1979 m. Ekvadoras demokratiškai išrinko prezidentą Jaime Roldós Aguilera. 1972-1979 m. ekonomika smarkiai augo: biudžetas išsiplėtė 540 procentų, o eksportas ir pajamos vienam gyventojui padidėjo 500%.
1981 m. birželio 24 d. Roldós su žmona ir gynybos ministru žuvo nukritus lėktuvui. Nacionalistai dėl to kaltino Peru, o kairieji - Ameriką.
Naujas prezidentas Osvaldo Hurtado susidūrė su ekonomine krize, kurią sukėlė naftos bumo pabaiga. Dėl chuntos ir Roldós skolinimosi skolos užsieniui buvo 7 milijardai dolerių. Šalies naftos produktų rezervai greitai traukėsi dėl padidėjusio vidaus vartojimo ir tyrinėjimų nesėkmių. Krizę 1982 ir 1983 m. apsunkino sausra ir liūtys dėl El Niño. Ekspertai mano, kad buvo padaryta 640 mln. dolerių žala šalies infrastruktūrai. 1983 m. infliacija buvo 52,5%, didžiausia per šalies istoriją. León Febres Cordero buvo išrinktas prezidentu 1984 m. Jis bandė įvesti laisvą rinką, kovoti su terorizmu ir prekyba narkotikais, palaikyti artimus santykius su JAV. Febres Cordero valdymą apsunkino vaidai su kitais valstybės pareigūnais ir trumpas jo pagrobimas, kurį įvykdė keli kariškiai. 1987 m. žemės drebėjimas laikinai nutraukė naftos gavybą. thumb|left|200px|Prezidentas Rodrigo Borja Cevallos Rodrigo Borja Cevallos laimėjo prezidento rinkimus 1988 m. Jis siekė pagerinti Ekvadoro žmonių teises ir prekybą su užsienio šalimis. Dėl besitęsiančių ekonominių problemų prezidento partija prarado daugumą 1990 m. kongreso rinkimuose. 1992 m. Sixto Durán Ballén tapo prezidentu. Jo makroekonominė politiko nebuvo populiari. Viceprezidentas Alberto Dahik buvo atsakingas už ekonominę politiką, bet 1995 m. jis pabėgo iš šalies, kad išvengtų kaltinimų korupcija. 1995 m. sausį kilo karas su Peru vadinamas Senepos karu. Prezidentui Durán Ballén pavyko galutinai užbaigti nesutarimus su Peru dėl sienos. 1996 m. prezidento rinkimus laimėjo Abdalá Bucaram, dalinęs daug sunkiai įvykdomų ekonominių ir socialinių pažadų. Beveik iš karto jo administracija susidūrė su kaltinimais korupcija. Kongresas, pasinaudodamas jo nepopuliarumu, nušalino prezidentą, teigdamas, kad jis protiškai nepakaltinamas 1997 m. Kongresas laikinuoju prezidentu paskyrė Fabián Alarcón.
Jamil Mahuad pradėjo eiti prezidento pareigas 1998 m. rugpjūčio 10 d. Tą dieną įsigaliojo ir nauja šalies konstitucija. Šalis buvo apimta ekonominės krizės: nacionalinės valiutos vertė krito 15%, degalų ir elektros kainos pakilo 5 kartus, viešo transporto paslaugos pabrango 40%. Daugiau nei pusė gyventojų buvo bedarbiai, 60% gyveno žemiau didelio skurdo ribos, valstybės tarnautojai negavo algų 3 mėn. J. Mahuadas panaikino vietinę valiutą sukrę ir vietoje jos įvedė JAV dolerį. Vargšams nepavyko konvertuoti beverčių sukrių į dolerius, o turtingieji pralobo, nes jau buvo į juos investavę. Jamil Mahuad prezidentaujant ekonomika traukėsi, infliacija pasiekė 60 procentų.
2000 m. sausio 21 d. prasidėjo perversmas, kurio metu trumpai gyvavusi chunta nušalino prezidentą ir jo pareigos atiteko viceprezidentui Gustavo Noboa. J. Mahuad ir kongresas palaikė Noboa paskyrimą.
Atsargos pulkininkas Lucio Gutiérrez, dalyvavęs nuverčiant Jamil Mahuad, buvo išrinktas prezidentu 2002 m. Jo partija kongrese turėjo mažai vietų ir įstatymų priėmimas priklausė nuo kitų partijų paramos. 2004 m. jis nušalino Aukščiausiąjį teismą ir paskyrė naujus teisėjus. Tai laikoma paslauga buvusiam prezidentui Abdalá Bucaram, padėjusiam prezidentui išvengti apkaltos 2004 m. pabaigoje. Naujasis Aukščiausiasis teismas panaikino kaltinimus korupcija užsienyje buvusiam Abdalá Bucaram, kuris grįžo į Ekvadorą. Tai supykdė Kito vidurinę klasę ir po savaičių protestų prezidentas buvo nuverstas 2005 m. balandį. Viceprezidentas Alfredo Palacio ėjo prezidento pareigas iki 2006 m. rinkimų. 2007 m. sausio 15 d. prezidento pareigas pradėjo eiti socialdemokratas Rafael Correa, pažadėjęs naują konstituciją ir kovą su skurdu. Nauja konstitucija buvo priimta 2008 m. referendume.
2009 m. Ekvadore pradėjo trūkti elektros energijos, nes dėl sausros hidroelektrinės jos pagamino nepakankamai.
2006-2016 m. skurdas sumažėjo nuo 36,7% iki 22,5%, o BVP vienam žmogui augo 1,5% per metus. 2007 m. prezidentas Rafael Correa įkūrė Piliečių revoliucijos judėjimą, kuris vadovavosi kairiųjų pažiūromis ir daugelio buvo vadinamas populistiniu.
Prezidentas apmokėjo išlaidas iš pajamų, gautų už naftą per XXI a. pirmo dešimtmečio naftos bumą. Jį skatino ir didėjanti Kinijos paklausa. Iš Kinijos Ekvadoras gaudavo paskolų, kurių sąlygos buvo lankstesnės nei skolinantis kitur. Su šitomis paskolomis buvo galima plėsti socialinės gerovės programas, sumažinti skurdą tuo pat metu vystant Ekvadoro ekonomiką. Dėl šitokių veiksmų išaugo prezidento populiarumas ir jis buvo perrinktas 2007 ir 2013 m. Kai Ekvadoro ekonomika patyrė nuosmūkį 2014 m., Correa nusprendė ketvirtą kartą nesiekti prezidento posto. 2015 m. prieš prezidentą kilo protestai, kai buvo sumažintos biudžeto išlaidos ir padidintas paveldėjimo mokestis. Buvo manoma, kad Lenín Moreno, šešerius metus buvęs viceprezidentu, tęs Correa politiką. Praėjus kelioms savaitėms po rinkimų naujasis prezidentas atsiribojo nuo pirmtako politikos ir pradėjo valdyti pagal centristines pažiūras. Nepaisant pasikeitusių pažiūrų Moreno save vadino socialdemokratu. Per 2018 m. referendumą buvo grąžintas prezidento kadencijų apribojimas, kurį panaikino Correa, tad pirmtakas nebegalėjo siekti ketvirtos prezidento kadencijos. Tuo metu Moreno palaikė apie 80 % šalies gyventojų. 2018 m. liepos mėn. buvo išduotas Correa arešto orderis dėl 39 kaltinimų. Rugpjūčio 21 d. Moreno paskelbė biudžeto išlaidų mažinimą, nes Ekvadoras buvo skolingas 64 milijardus dolerių ir per metus skola išaugdavo 10 milijardų. Moreno panaikino subsidijas degalams.
2019 m. spalio 1 d. Moreno paskelbė muitų mažinimą, valstybės tarnautojų algų mažinimą, kad gautų pinigų iš TVF. Spalio 3 d. kilo masiniai protestai, tad spalio 8 d. Moreno perkėlė vyriausybę į Gvajakilį. Tą dieną jis apkaltino pirmtaką Correa surengus perversmą su Nicolás Maduro pagalba. Correa kaltinimus neigė. Spalio 9 d. protestuotojai įsiveržė į parlamentą, bet juos išvijo policija su ašarinėmis dujomis. Spalio 13 d. Moreno susitarė su opozicija ir sutiko drastiškai nemažinti išlaidų. 2020 m. vasarį prezidento populiarumas buvo tik 7%.
Latvijos generalinė sritis
Latvijos generalinė sritis  – vokiečių valdžios sudarytas administracinis-teritorinis vienetas Ostlande 1941–1944 m. Centras – Ryga.
Istorija
Generalinė sritis įkurta 1941 m. liepos 25 d.
Administracinis suskirstymas
Generalinę sritį sudarė 6 apygardos:
Parviškių valsčius
Parviškių valsčius (, nuo 1939 m. Amtsbezirk Parwen) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 26 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Grabasta
Grabasta – viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Luokesos, prie Grabastos upelės netoli Molėtų-Ukmergės plento.
Istorija
Antagrabuostų dvaras minimas 1586 m., 1683 m. Grabastos kaimas minimas Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje.
Smiltynė (Pasvalys)
Smiltynė – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Daujėnų.
Mieliūnai (Molėtai)
Mieliūnai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Toliejų, į vakarus nuo Molėtų-Skudutiškio kelio, netoli Strakėnų kaimo.
Istorija
1663 m. kaimas minimas Alantos bažnyčios santuokų metrikų knygoje, 1683 m. – Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje. Gyveno Andrius Mieliūnas.
Emeišanas
Emeišanas  – kalnas Kinijos pietuose, Sičuane, Sičuano dubumos vakariniame pakraštyje, Dasiango kalnagūbryje, netoli Emeišano miesto (Lešano prefektūra). Aukštis – 3099 m. Tai vienas iš Kinijos šventųjų budistinių kalnų (įtraukiamas į šventųjų kalnų ketveriukę).
Emeišanas kinų budistinėje tradicijoje laikomas bodhisatvos Samantabhadros atbudimo vieta (bodhimanda). Budistų vienuolynai čia pradėti steigti nuo I a. Dabar čia stovi 76 Mingų ir Čingų laikų vienuolynai, architektūriškai pritaikyti prie kalnuoto kraštovaizdžio. Svarbiausias yra Aukso viršūnės (Jīndǐng) vienuolynas, pastatytas ant pačios kalno viršūnės (pirmą kartą – 1377 m., vėliau kelis kartus perstatytas). XVI–XVII a. šaltiniuose minima, kad Emeišane veikė karo menų praktikavimo vietos.
Emeišanas kartu su toje pačioje prefektūroje esančiu Leišano Buda 1996 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Kauno pal. Jurgio Matulaičio namų koplyčia
'''Kauno pal. Jurgio Matulaičio namų koplyčia''' – vargdienių seserų kongregacijai priklausanti koplyčia, įsikūrusi palaimintojo arkivyskupo Jurgio Matulaičio namuose Kaune, Eiguliuose, Žeimenos g. 6. Seserų leidimu ja naudojasi ir Kauno pal. arkivyskupo Jurgio Matulaičio parapija, kol nebaigta parapijos bažnyčia. Koplyčioje kiekvieną dieną seserys su parapijos tikinčiųjų bendruomene dalyvauja šv. Mišiose. miniatiūra|220px|left|Koplyčios interjeras
Koplyčia vienuolijos namuose užima jų šiauriniame gale pastatytą pusiau apskrito plano priestatą su iškeltu metaliniu kryžiumi. Naujoji parapijos bažnyčia iškilusi už 100 m nuo koplyčios.
Istorija
Kertinis pal. Jurgio Matulaičio namų akmuo pašventintas 1993 m. rugsėjo 28 d., o namai pašventinti 1995 m. spalio 15 d. Pal. arkivyskupo Jurgio Matulaičio parapija Eiguliuose įkurta po metų – 1996 m. spalio 10 d.
Daunoriškės
Daunoriškės  – viensėdis šiaurės vakarų Baltarusijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Varnionių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 24 km į šiaurės vakarus nuo Astravo, 16 km nuo Varnionių, miškų apsuptyje, Vilijos kairiajame krante, 240 km nuo jos žiočių.
Etimologija
Kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės, nuo asmenvardžio Daunoras.
Istorija
XIX a. buvo Mickūnų valsčiuje.
Bebelio aikštė
thumb|250px|right|Bebelio aikštė, Berlyno opera kairėje, [[Berlyno šv. Jadvygos katedra|Šv. Jadvygos katedra priešais, Berlyno Humboldtų universiteto biblioteka dešinėje.]] Bebelio aikštė  – aikštė Berlyne, Vokietijoje. Bebelio aikštė buvo planuota kaip pagrindinis Forum Fridericianum (vieta, kuri skirta įkūnyti buvusios sen. Romos didybę) objektas. Nors įgyvendinta tik dalis projekto, tačiau aikštėje iškilo nemaža statinių.
Aikštė pradėta statyti Prūsijos valdovo Frydricho II valdymo metais, tarp 1741 ir 1743 m., ir vadinta Operos aikšte. 1910 m. rugpjūčio 10 d. ji pervadinta į  Pranciškaus Juozapo I aikštę jo gimtadienio proga.
1933 m. gegužės 10 d. aikštė tapo nacių propagandos organizuoto knygų deginimo vieta. Buvo sudeginta apie 20 tūkst. knygų, kurių autoriai laikyti Trečiojo Reicho priešais.
Akmenės viešoji biblioteka
Akmenės viešoji biblioteka – pagrindinė Akmenės rajono savivaldybės biblioteka. Įsikūrusi Naujojoje Akmenėje, V. Kudirkos g. 9.
Istorija
XX a. tarpukariu Naujosios Akmenės vietoje buvo Karpėnų ir Ramučių kaimai. 1940 m. Ramučių kaime buvo atidaryta pirkia-skaitykla, kuri veikė vos kelis mėnesius, kadangi 1941 m. prasidėjus karui iki 1946 m. buvo uždaryta.
Tomas Narkus
Tomas Narkus (g. 1970 m. sausio 13 d. Vilniuje) – Lietuvos sportininkas, penkiakovininkas. Buvęs olimpietis, dalyvavęs 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse (Barselona, Ispanija).
Akmenės viešoji biblioteka
Istorija
1946 m. sausio 1 d. Mažeikių kultūros, švietimo, darbo skyriaus įsakymu Jonas Gelmanas paskirtas atkurto klubo-skaityklos vedėju. Šią datą bibliotekininkai ir laiko Akmenės rajono savivaldybės viešosios bibliotekos pradžia. 1995 m. pakeistas bibliotekos pavadinimas – nuo tol ji vadinama Akmenės rajono savivaldybės viešąja biblioteka. 1996 m. atidaryta vokiečių literatūros biblioteka, kurioje yra apie 4 tūkstančiai egzempliorių spaudinių. Apie 2015 m. biblioteka veikė adresu Nepriklausomybės g. 15a.
Tomas Narkus
Biografija
1993 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą. Buvo Tauro (1994-1998) ir Snoro bankų (1998-1999) saugos departamentų inspektorius, bendrovės „Lietaus šalys“ vadybininkas (1999-2002), bendrovės „Meistro arsenalas“ komercijos direktorius (2002-2003), direktorus (2003-2009), bendrovės „Ortopedijos centras“ direktorius (nuo 2010). Medžiotojų klubo „Taurija“ narys (nuo 1994).
Akmenės viešoji biblioteka
Filialai
2021 m. vasarą biblioteka turėjo 13 filialų.
XXI a. pradžioje uždarytas filialas:
Tomas Narkus
Sporto pasiekimai
SSRS tarptautinės klasės sporto meistras (1988). Pirmasis treneris K. Baltrušis, vėliau V. Kalininas, E. Kliosovas, Jurijus Moskvičiovas.
Lietuvos šiuolaikinės penkiakovės čempionas (1989, 1990), 5 kartus Lietuvos čempionatų laimėtojas komandinėje įskaitoje (1989-1993).
Pasaulio taurės etape (1991, Sofija, Bulgarija) užėmė 3 vietą. Buvo atviro kvalifikacinio Čekijos čempionato (1991, Praha) 3 vietos laimėtojas.
Mamu (mitologija)
Mamu (, šum. dMa-mu.d ir dMa-mu2.d) – sapnų dievybė Mesopotamijos mitologijoje. Buvo laikoma tiek moteriškąja, tiek vyriškąja dievybe. Kaip deivė, laikyta saulės dievo Utu (Šamašo) dukra. Kaip vyriškoji dievybė, Mamu buvo įvardijamas „sapnų dievu“. Visgi dažniausiai Mamu laikytas vyriškąja dievybe. Be Mamu, Mesopotamijos mitologijoje būta ir kitų sapnų dievybių, kaip antai Sisigo bei Anzagaro.
Pervalkiškių valsčius
Pervalkiškių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje. Centras – Pervalkiškiai.
Mamu (mitologija)
Dievybės vardas kildinamas iš šumerų kalbos žodžio mamud, reiškiančio „sapnas“.
Asirijos valdovas Ašurnasirpalas II (valdė apie 883–859 m. pr. m. e.) atstatė Imgur-Enlilio (dabartinis Balavatas) gyvenvietę ir čia dievybei tokiu pat vardu pastatydino šventyklą. Nors šios dievybės vardas užrašomas taip pat, teigiama, kad tai gali būti vietinės kilmės dievybė.
Smiltynė (Radviliškis)
Smiltynė – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Grinkiškio.
Baluoša (Neris)
Baluoša  – upė Lietuvoje (Švenčionių rajonas) ir Gudijoje (Astravo rajonas); Neries dešinysis intakas. Prasideda prie Baltasamanės pelkės, 7,5 km į pietryčius nuo Pabradės. Teka į pietus, aukštupyje daugiausia Gudijos teritorija, toliau sudaro Lietuvos–Gudijos sieną. Įteka į Nerį 234,5 km nuo jos žiočių, ties Prienais.
Kaimai prie Baluošos: Daučiūniškės, Baluoša, Prienai (Lietuva), Apušynai (Gudija).
Upėvardis Baluošà kilęs arba nuo balas („baltas“), arba nuo bala („klampi vieta, klanas, valka“). Lietuvos valstybės siena Baluošos upeliu pirmą kartą buvo paženklinta ir demarkuota netrukus, kai 1939 m. rudenį TSRS grąžino Lietuvai Vilniaus kraštą.
Pervalkiškiai
Pervalkiškiai – buvęs kaimas Pagėgių savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Plaškių.
Istorija
Po I pasaulinio karo minimas Pervalkiškių valsčius.
Miegamasis
miniatiūra|250px|right|Šiuolaikinis miegamasis (Australija)
Miegamasis – kambarys, esantis bute ar bet kuriame kitame būste, skirtas miegui ir poilsiui. Ši patalpa yra svarbi namų erdvė. Daugelyje šalių namus ar butą pirmiausia charakterizuoja miegamųjų skaičius. Miegamųjų hierarchija namuose dažnai atitinka šeimos hierarchiją: pagrindinis miegamasis skirtas šeimininkams, vaikų miegamasis – vaikams ir svečių miegamasis – atvykusiems svečiams. Turtinguose namuose yra tarnų miegamieji. Sutuoktiniai gali turėti ir bendrus, ir atskirus miegamuosius.
Baldai ir kiti daiktai miegamajame labai skiriasi, priklausomai nuo skonio, vietinių tradicijų ir asmens socialinės bei ekonominės padėties. Pagrindinis miegamojo akcentas yra lova, kuri labiausiai priimtina Vakarų šalyse. Japonijoje ją atstoja tradicinis futonas. Kartais viename miegamajame yra kelios lovos. Dažnai miegamajame taip pat yra spintos, naktiniai staleliai, komodos, veidrodžiai, kiliminė danga. Ant naktinio stalelio pastatoma maža lempa, žadintuvas. Miegamojo baldai dažnai gaminami iš medžio dėl šios medžiagos ekologiškumo ir ilgaamžiškumo.
Istorija
Didesniuose Viktorijos laikų namuose buvo įprasta, kad iš miegamojo būdavo patenkama į šeimininkės buduarą ir šeimininko drabužinę. Namuose, kuriuose gyveno tarnai, jiems dažnai būdavo skiriami miegamieji, įrengti mansardose, palėpėse.
XIV a. žemesniosios klasės atstovai miegojo ant čiužinių, prikimštų šieno ir šiaudų. XVI a. tarp galinčių įpirkti pradėjo populiarėti plunksnomis kimšti čiužiniai. Paprastam žmogui sekėsi gerai, jei po septynerių santuokos metų jis galėjo nusipirkti čiužinį. XVIII a. vis dažniau naudota medvilnė ir vilna. Pirmasis spyruoklinis matracas buvo sukurtas tik 1871 m. Anksčiau, prieš šiuolaikinę buitinę santechniką ir vonios kambarius būstuose, miegamajame buvo įprasta praustuvė asmeninei higienai ar naktipuodis, laikomas po lova.
Vaižganto tiltas
Vaižganto tiltas – automobilių tiltas kelyje, kertantis Šventąją ties Žaliosios kaimu (Svėdasų sen.), Anykščių rajone. Tiltas gelžbetoninis, pastatytas 1938 m. (ar 1939 m.) pagal inžinieriaus Prano Markūno projektą. Pavadintas kraštiečio rašytojo Juozo Tumo-Vaižganto vardu. Vaižgantas ne kartą lankėsi Žaliosios kaime pas giminaičius.
Vaižganto bareljefai
Vaižganto tilto turėklus iš vidinės pusės puošė du žymaus skulptoriaus Juozo Zikaro sukurti bareljefai. Vienoje bareljefo pusėje buvo pavaizduotas Vaižganto portretas, kitoje pusėje – ant žirgo šuoliuojantis Vytis. Sovietmečiu bareljefai buvo nuplėšti ir sunaikinti. 1988 m. rugpjūčio 19-ąją Žaliojoje šalia tilto įvyko Svėdasų krašto žmonių ir iš svetur atvykusiųjų sambūris, kurio metu po ilgos pertraukos tiltui vėl buvo sugrąžintas Vaižganto vardas, o ant tilto buvo pašventinti vėl sumontuoti naujai išlieti bareljefai su Vaižganto atvaizdu. Jie buvo pagaminti pagal išlikusius skulptoriaus J. Zikaro eskizus. Tačiau 1992 m. vėl dingo, greičiausiai buvo nugvelbti spalvotojo metalo rinkėjų. Vienas autentiškas bareljefas buvo išlikęs J. Zikaro muziejuje Kaune. Po 2012 m. tilto rekonstrukcijos garsieji bareljefai, kuriuos pagal muziejuje išlikusį autentišką pavyzdį atkūrė kaunietis skulptorius Žilvinas Pabrinkis, buvo grąžinti ant tilto.
Rekonstrukcija
Tiltas buvo rekonstruojamas 2011–2012 m., kuomet ties Žaliąja vyko ir kelio remontas: plentas buvo gerokai platinamas, įrenginėjami dviračių ir pėsčiųjų takai, daromos vandens pralaidos, kelio sankasos, atliekami kiti darbai. Išaugusio eismo intensyvumo sąlygomis tiltas nebeatitiko šiuolaikinių reikalavimų, transporto priemonių judėjimą ribojo įrengti kelio pirmumo eismo ženklai – tiltas buvo per siauras automobilių prasilenkimui. Statybvietėje buvo pastatytas laikinojo apvažiavimo metalinis tiltas, nukreipęs eismo srautą. Senasis tiltas buvo visiškai demontuotas: nukeltos gelžbetoninės perdangos konstrukcijos išvežtos perdirbimui į skaldą, metalinės dalys į – laužą, panaudotos kitiems tikslams. Prie senųjų masyvių atramų platesniam tiltui įrengti upėje sukaltos naujų polių eilės, ant kurių įtaisyta nauja perdanga.
Trijų angų gelžbetoninis monolitinis konsolinis tiltas iki rekonstrukcijos buvo 54 m ilgio, o bendras plotis siekė 8 m. Rekonstrukcijos metu tiltas buvo išplatintas iki 12,5 m. Rekonstruotos tilto tarpinės atramos, naujai įrengtos krantinės atramos. Po rekonstrukcijos tilto ilgis sudaro 70,10 m. Siekiant maksimaliai apsaugoti Šventosios upę nuo taršos, vandens nuvedimui nuo tilto sumontuoti naftos produktų gaudytuvai.
Ilgmoliūgis
Ilgmoliūgiai vartojami kaip daržovės, o jų išdžiovinti ir išskobti vaisiai – kaip indai (vadinami kalabasomis).
Plungės akmuo su Karvės pėda
Plungės akmuo su „Karvės pėda“ – mitologinis akmuo, esantis Plungės mieste, Birutės gatvėje, 200 m į pietvakarius nuo senųjų kapinių. Akmuo aptinkamas neįprastoje vietoje, nes jis įmūrytas sakralinio statinio – Plungės Lurdo akmeninėje sienoje, iš kairės. Lurdo grota sudėta iš lauko riedulių, kurie buvo surinkti gretimos apylinkės laukuose 1908 m. Grublėtas, apsamanojęs akmuo turi gyvulių pėdą primenantį įdubimą – „Karvės pėdą“. Tai archeologijos paminklas, nuo 2000 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Apibūdinimas
Mitologinį Plungės akmenį apibūdino istorikas Vykintas Vaitkevičius. Šis akmuo yra apie 1,3 m ilgio ir 45 cm pločio. Jame matyti apie 6 cm gylio skeltanagio gyvulio pėda, o tarp „perskeltų“ jos dalių – graži 3 mm pločio pertvarėlė.
Vietos gyventojai apie šį akmenį mena, jog prie jo vaidendavosi, žybsėjo mėlynos liepsnelės, juo buvo gąsdinami vaikai. Pėdą akmenyje įmynė atėjęs velnias.
Akmens išniekinimas
2018 m. kovo mėn. duomenimis, „Karvės pėdos“ įdubimas buvo užcementuotas su dviem akmenėliais. Įspaudo akmenyje pasigedo ir Plungės kle­bo­nas de­ka­nas Vy­tau­tas Ged­vai­nis, 2018 m. pra­dėjęs tar­nystę Šv. Jo­no Krikš­ty­to­jo pa­ra­pi­jo­je ir su­si­pa­ži­nęs su čia esan­čiais sak­ra­li­niais ob­jek­tais. Pasak dva­si­nin­ko, sklandė is­to­rija, kad kaž­koks žmo­ge­lis, at­ėjęs prie lur­do, meldė­si Mer­ge­lei Ma­ri­jai, pra­šy­da­mas jos ma­lonės. Nesulaukęs malonės, pamanė, kad dėl to kaltas blogas ženklas akmenyje – „vel­nio ka­no­pa“. Norė­da­mas pa­ša­lin­ti, jo su­pra­ti­mu, tą blo­gio ženklą, truk­dantį kalbė­tis su Ma­ri­ja, jis ir už­pildė pėdą primenančią duobutę ce­men­tu, o į ją įspaudė ak­me­nukų.
2019 m. vietos kraš­to­ty­ri­nin­kai apie incidentą pra­nešė ra­jo­no sa­vi­val­dybės Ar­chi­tektū­ros ir te­ri­to­rijų pla­na­vi­mo sky­riui.
Alytaus Jurgio Kunčino viešoji biblioteka
Alytaus Jurgio Kunčino viešoji biblioteka – pagrindinė Alytaus miesto savivaldybės biblioteka.
Istorija
Tai viena pirmųjų savivaldybių viešųjų bibliotekų, įkurtų Lietuvai atgavus nepriklausomybę. Ji buvo įkurta 1993 m., nuo Alytaus rajono savivaldybės viešoji bibliotekos atskyrus Alytaus miesto filialus. Nuo 1998 m. biblioteka yra Lietuvos integralios bibliotekų informacijos sistemos (LIBIS) projekto dalyvė. 2004 m. gruodį bibliotekai suteiktas ilgamečio jos bičiulio, iš Alytaus kilusio žinomo prozininko Jurgio Kunčino vardas. 2006 m. gruodį centrinėse bibliotekos patalpose įrengtas Jurgio Kunčino kambarys – memorialinė ekspozicija.
Filialai
Bibliotekoje yra 3 filialai ir 1 skyrius:
Smiltiniai
Smiltiniai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Telšių.
Kašonių tvenkinys
Kašonių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Prienų rajone, 5 km į šiaurę nuo Jiezno, Kašonių kaime. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Sobuvos intakas, Nemuno baseinas) 0,4 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,25 km, plotis – iki 0,065 km. Altitudė 96,9 m. Krantai neaukšti. Pietinėje pakrantėje įsikūrusi buvusio Kašonių dvaro sodyba ir parkas.
Petragojo valsčius
Petragojo valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Santa Rosa de Javari
Santa Rosa de Javari  – miestelis pačiuose Peru šiaurės rytuose, Loreto departamente, 370 km į rytus nuo Ikitoso, Amazonės upės saloje (16 km į šiaurę nuo Javari žiočių), priešais Kolumbijos miestą Letisiją ir Brazilijos miestą Tabatingą. Upinis uostas. Veikia migracijos skyrius. Verčiamasi žvejyba, žemės ūkiu. Apylinkėse gyvena indėnai tikunai.
Petragojo valsčius
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 26 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Santa Rosa de Javari
Istorija
Santa Rosa de Javari įkurta 1974 m., o 1977 m. atidaryta mokykla.
thumb|left|240px|Santa Rosa de Javari krantinė
Bulotų tvenkinys
Bulotų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 3 km į pietus nuo Žiežmarių miesto. Sudarytas užtvenkus Kertaus upę (Strėvos intakas) 3,3 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 1,3 km, plotis – iki 0,23 km. Altitudė 102 m. Pietinis krantas aukštokas. Krantai vietomis apaugę medžiais, aplinkui plyti dirbami laukai. Rytinėje pakrantėje įsikūręs Bulotų kaimas, pietinėje – Juknonių kaimas. Rytine pakrante eina kelias.
Tvenkinys įrengtas 1985 m.
Dangerous: The Double Album
Dangerous: The Double Album – antrasis amerikiečių kantri muzikos atlikėjo Morgan Wallen studijinis albumas, išleistas 2021 m. sausio 8 d. Albumui pristatyti išleisti keturi singlai: „More Than My Hometown“, „7 Summers“, „Sand in My Boots“ ir „Wasted on You“.
Albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų ir buvo komerciškai sėkmingas. JAV per pirmąją savaitę parduota 265 tūkstančiai kopijų ir jis debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas pirmuoju atlikėjo įrašu, pasiekusiu šią viršūnę. Šioje vietoje išvis išbuvo dešimt savaičių ir buvo geriausiai parduodamas metų albumas šalyje. 2023 m. balandžio mėnesio duomenimis, JAV parduota per penkis milijonus kopijų ir albumas tapęs penkiskart platininiu.
Hofburgas
Hofburgas, Hofburgo rūmai – buvusi Habsburgų dinastijos žiemos rezidencija Austrijoje, Vienos centre. XIII a. pastatyta gynybinė pilis, vėliau tapusi rūmų branduoliu: nuo XVI iki XX a. rūmai ne kartą praplėsti, turi gotikos, renesanso, baroko, klasicizmo ir neoklasicizmo architektūros bruožų. Iš pradžių buvo Austrijos hercogų, 1438–1583 ir 1612–1812 m. – Austrijos karalių ir Šventosios Romos imperatorių, 1812–1918 m. – Austrijos ir Austrijos-Vengrijos imperatorių rezidencija.
Daigučių dvaras
Daigučių dvaras, taip pat Aukštutinės Kulvos dvaras – buvusio dvaro sodyba Jonavos rajone, Kulvos gyvenvietės paribyje su Daigučių kaimu, 9 km nuo Jonavos. Dvarvietę nuo kelio užstoja dideli gamybiniai ir ūkiniai pastatai.
Hofburgas
Rūmų kompleksą sudaro 18 priestatų, 19 kiemų ir 2 600 patalpų. Rūmai užima 240 000 m² plotą, juose dirba ir gyvena beveik 5 000 žmonių. Pastatai išdėstyti asimetriškai, projektuoti įvairiais laikais architektų Filiberto Lukezės, Lodoviko Burnačinio, Martino ir Domeniko Karlonių, Luko fon Hilebrando, Jozefo Emanuelio ir Johano Fišerių fon Erlachų, Gotfrydo Zemperio, Karlo fon Hazenauerio ir kitų. Šiais laikais rūmuose įsikūrusi Austrijos prezidentūra, Austrijos nacionalinė biblioteka, Meno istorijos muziejaus filialas, Efeso, Etnologijos muziejai, Sisi muziejus su Imperatorių apartamentais, Kongresų centras ir kitos įstaigos. Hofburgo salėse vyksta koncertai, pokyliai, Austrijos parlamento posėdžiai.
Daigučių dvaras
Istorija
Daigučių dvaro sodybos pastatai statyti XIX a. viduryje - XX a. pradžioje. Sovietmečiu dvarvietėje daug kas pakito, pažeista dvaro planinė erdvinė struktūra, pastatyta daug naujų didelių tūrių pastatų, senieji dvaro pastatai sunyko. Iki šių dienų išliko du dvaro laikotarpio pastatai: dvarininko namas (u. k. 115) bei svirnas (u. k. 38365).
Hofburgas
1814–1815 m. rūmuose vyko Vienos kongresas.
2016 m. vasario 2 d. Europos Komisija Hofburgo rūmams suteikė Europos paveldo ženklą.
Šveicariškieji rūmai
Rūmų pavadinimas atsirado XVIII a. nuo šveicarų samdinių, saugojusių imperatorių Pranciškų I ir Mariją Teresę.
Arklidės
Arklidžių pastatas (Stallburg) renesansinio stiliaus, statytas atskirai nuo rūmų XVI a. tuometiniam kronprincui Maksimilianui II, vėliau su priestatais prijungtas prie Hofburgo rūmų komplekso. XVII–XVIII a. naudotas erchercogo Leopoldo Vilhelmo dailės kūrinių kolekcijai, vėliau jo pirmame aukšte įrengtos imperatoriškosios arklidės. Šiais laikais pastate įsikūrusi Ispanijos jojimo mokykla.
Amalijos rūmai
Vėlyvojo renesanso stiliaus Amalijos rūmai (Amalienburg) pavadinti imperatoriaus Juozapo I našlės Vilhelminos Amalijos Braunšveig-Liuneburgietės garbei, bet pastatyti žymiai anksčiau imperatoriui Rudolfui II. Rūmų fasado centrinėje ašyje iškilęs nedidelis bokštelis, įrengti mechaninis ir saulės laikrodžiai. Šiais laikais pastate įsikūrusios Austrijos vyriausybės įstaigos, kultūros ir regioninio planavimo organizacijos.
Leopoldo rūmai
thumb|Leopoldo rūmai Leopoldo rūmai arba sparnas (Leopoldinischer Trakt) jungia Amalienburgą su Šveicariškaisiais rūmais. Pastatyti 1660 m. imperatoriui Leopoldui I, projektuoti italų architekto F. Lukezės. Po 1668 m. gaisro atstatyti, pastatytas papildomas aukštas. Turi vėlyvojo renesanso ir ankstyvojo baroko bruožų. Rūmuose gyveno Marija Teresė, po jos mirties pastatas naudotas reprezentacijai. Nuo 1946 m. rūmuose reziduoja Austrijos prezidentas. Imperijos laikais rūmų rūsyje buvo didelė vyno saugykla.
Imperatoriškoji kanceliarija
J. E. Fišerio fon Erlacho projektuota barokinė Imperatoriškoji kanceliarija (Reichskanzleitrakt, 1730 m.) buvo skirta Šv. Romos imperijos raštvedybai. Po imperijos panaikinimo kanceliarija pertvarkyta į imperatoriškosios šeimos narių gyvenamasias patalpas. Nuo XIX a. vidurio jose gyveno imperatorius Pranciškus Juozapas I, šiais laikais pastate įsikūrę muziejai.
Imperatoriškoji biblioteka
thumb|Imperatoriaus Juozapo II paminklas Juozapo aikštėje. Kairėje – Imperatoriškoji biblioteka, dešinėje – Koncertų ir pokylių salių sparnas Barokinio stiliaus Imperatoriškoji biblioteka (Hofbibliothek, 1735 m., architektai J. E. ir J. Fišeriai fon Erlachai) statyta kaip atskiras pastatas Habsburgų knygoms saugoti, vėliau architekto Nikolo Pakasio prijungta prie Hofburgo rūmų komplekso. Šiais laikais pastate įsikūrusi Austrijos nacionalinė biblioteka. Bibliotekos Didžioji salė (Prunksaal) žymi baroko interjeru su didžiule Danieliaus Grano freska lubose ir Pauliaus Štrūdelio (Paul Strudel) sukurtomis imperatorių skulptūromis. Pastato stogas išpuoštas Lorenco Matielio (Lorenzo Mattielli) skulptūromis: fasado centre, virš pagrindinio įėjimo pavaizduota deive Atėnė kvadrigoje, kairėje – titanas Atlantas, laikantis dangaus skliautą, su Astronomijos ir Astrologijos alegorijomis šonuose, dešinėje – deivė Gaja su žemės gaubliu ir Geometrijos bei Geografijos alegorijomis šonuose. Aikštėje priešais biblioteką stovi imperatoriaus Juozapo II skulptūra.
Koncertų ir pokylių salės
Koncertų ir pokylių salių sparnas (Redoutensaaltrakt) pastatytas XVIII a. viduryje, pertvarkius buvusį XVII a. operos pastatą. Pastatą sudaro didžioji ir mažoji salės bei keletas vestibiulių. Salėse rengti puošnūs baroko stiliaus pokyliai ir pramogos, šokiai, koncertai. Pokylių muzikos vadovu Hofburge tarnavo Johanas Štrausas. 1814 m. pastate vyko Liudviko van Bethoveno aštuntosios simfonijos premjera.
1992 m. pastatas nukentėjo nuo gaisro, per keletą metų atstatytas. Mažoji salė atkurta autentiška, didžiosios salės interjerui paskelbtas konkursas, kurį laimėjo austrų dailininkas Jozefas Miklas (Josef Mikl). 1997 m. pastate įsikūrė Kongresų centras. Nuo 2017 m. pastate rengiami Austrijos parlamento Federalinės Tarybos ir Nacionalinės tarybos posėdžiai.
Šv. Mykolo rūmai
thumb|left|Šv. Mykolo rūmai iš Šv. Mykolo aikštės pusės Šv. Mykolo rūmai (Michaelertrakt) suprojektuoti XVIII a. J. E. Fišerio fon Erlacho, bet pastatyti tik XIX a. pabaigoje pagal architekto Ferdinando Kiršnerio (Ferdinand Kirschner) pakoreguotą projektą. Lenkto fasado pastatas su 50 m aukščio centriniu kupolu nukreiptas į Šv. Mykolo aikštę ir miesto centrą. Rūmai pavadinti pagal kitoje aikštės pusėje stovinčią Šv. Mykolo bažnyčią. Pastačius pastatą, sujungtos Hofburgo rūmų Žiemos jojimo mokyklos ir Imperatoriškosios kanceliarijos dalys.
Montuajė sparnas
thumb|Vienos Hofburgo orkestro koncertas Iškilmių salėje Montuajė sparnas (Montoyertrakt) statytas XIX a. pradžioje pagal belgų-austrų architekto Lui Montuajė (Louis Montoyer) projektą, vėliau praplėstas. Ceremonijų salę (Zeremoniensaal) juosia 24 sintetinio marmuro korintiškojo orderio kolonos, prie lubų pritvirtinti 26 krištoliniai sietynai, kadaise laikę 1300 žvakių. Salėje stovėjo imperatorių sostas, joje Napoleonas Bonapartas pasipiršo Marijai Luizai. Šalia Ceremonijų salės yra nedidelė Marmuro salė (Marmorsaal) įrengta dar XVI a. Leopoldo rūmuose. Jos interjeras 1840 m. pertvarkytas, pritaikytas Ceremonijų salei. Marmuro salė imperijos laikais naudota pietums ir vaikų šventėms.
1000 m² ploto Iškilmių salė (Festsaal) – didžiausia Hofburge. Buvo numatyta imperatoriaus sostui, bet pagal šią paskirtį nebuvo panaudota. Salė įrengta 1923 m., tačiau salės papuošimas meno kūriniais liko nebaigtas. Naudota Kongresų centro renginiams, koncertams. 1967 m. salėje surengtas Eurovizijos dainų konkursas.
Naujieji rūmai ir Corps de Logis
Po Vienos miesto sienų išardymo XIX a. septintajame dešimtmetyje Hofburgą numatyta praplėsti, vakarų pusėje pastačius Imperijos forumą (Kaiserforum). Pagal architektų G. Zemperio ir K. fon Hazenauerio projektą iki 1891 m. pastatyti Meno istorijos ir Gamtos istorijos muziejai, turėję tapti forumo dalimi. Likusieji forumo statybos darbai sulėtėjo: išaugo darbų sąnaudos, naujiesiems pastatams buvo sunku rasti pritaikymą. Forumo ideja taip ir liko nerealizuota: 1913 m. baigti statyti Naujieji rūmai (Neue Burg), o jų gale Naujųjų rūmų simetrijai išlaikyti pastatytas Corps de Logis priestatas. Abiejų pastatų interjerai baigti XX a. trečiajame dešimtmetyje, jau po imperijos žlugimo. Šiuo metu Naujuosiuose rūmuose ir Corps de Logis patalpose įsikūrę muziejai, parodos, dalis patalpų priklauso ir Nacionalinei bibliotekai bei Kongresų centrui.
Sausininkų valsčius
Sausininkų valsčius (, nuo 1939 m. Amtsbezirk Milchhof) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 26 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.