cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
JAV kinas
JAV kinas nuo pat XX amžiaus pradžios buvo įtakingiausia kino industrija pasaulyje, kurianti populiariausius komercinius filmus. JAV kinas dažnai skirstomas į tris etapus tyliojo kino era, klasikinė Holivudo era, Naujasis Holivudas ir šiuolaikinis Holivudas (nuo 9 deš. pr.). Be to, paskutiniais XX amžiaus dešimtmečiais JAV gyvuoja ir nekomercinio Nepriklausomo kino kultūra.
Ankstyvasis etapas
Tarp pirmųjų, kuriuos būtų galima pavadinti kino menu buvo Edvardo Maibridžo (Eadweard Muybridge) serijinė žirgų lenktynių fotografija. Po jo tokie išradėjai ieškojo įvairių išeičių kaip išgauti judesio iliuziją. Viena tokių išeičiių buvo Tomo Edisono (Thomas Edison) kinetoskopas, kuris dėl savo nepatogumo neprigijo.
Pirmoji didelė JAV kino sėkmė buvo Edvino S. Porterio (Edwin S. Porter) 1903 m. filmas „Didysis traukinio apiplėšimas“. Svarbu pažymėti, kad ankstyvasis kino centras buvo Niujorkas, ir tik vėliau buvo persikelta į Kaliforniją dėl geresnių klimato sąlygų.
Holivudo iškilimas
Būtent tuo metu formavosi Holivudo studijų sistema, JAV kinas ėmė susilaukti tarptautinio dėmesio, o užsienio aktoriai ir režisieriai, tokie kaip švedė Greta Garbo, vengras Michaelis Kurtisas (Michael Curtiz) ar meksikietis Alfonsas Kuaronas (Alfonso Cuaron). Po Pirmojo pasaulinio karo atvyko nauja banga žymių menininkų iš Europos: režisieriai Ernstas Lubičas (Ernst Lubitsch), Alfredas Hičkokas (Alfred Hitchcock), Fricas Langas (Fritz Lang) ir Žanas Renuaras (Jean Renoir), taip pat aktoriai Rudolfas Valentinas (Rudolph Valentino), Marlena Dytrich (Marlene Dietrich), Ronaldas Kolmanas (Ronald Colman) ir Čarlzas Bojeris (Charles Boyer).
El Karmenas
El Karmenas  – miestas Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, į pietus nuo Chuchujaus. Departamento centras. 13 tūkst. gyventojų.
Per miestą eina Saltos-Chuchujaus kelias.
Kančia
Kančia – tam tikra skausmo atmaina, jutiminė ar jausminė nemaloni patirtis, susijusi su žala ar žalos grėsme kančią išgyvenančiam individui.
Kančia gali būti fizinė arba dvasinė, priklausomai nuo to, ar ji sukeliama somatinių organizmo procesų, ar protinių procesų. Fizinės kančios pavyzdžiai: skausmas, pykinimas, oro trūkumas, niežėjimas. Dvasinės kančios pavyzdžiai: nerimas, sielvartas, neapykanta, nuobodulys.
Kančios stiprumas gali skirtis, įmanoma tiek lengva, tiek sunkiai pakeliama kančia. Trukmė bei pasikartojimų dažnumas taip pat priskiriami prie svarbių kančią apibūdinančių veiksnių.
Žmonės kančią suvokia subjektyviai ir skirtingai, priklausomai nuo to, kiek lengva ar sunkia, išvengiama/neišvengiama, naudinga/nenaudinga laiko konkrečią kančią; su kokio dydžio pasekmėmis ją sieja, ar manosi jos užsitarnavę (verti), ar kančia pasirinkta savo valia ar ne, ir pan.
Kipro futbolo varžybos 1977–1978 m.
Kipro futbolo varžybos 1977–1978 m.
Kančia
Skirtingo pobūdžio kančią tenka patirti visiems jaučiantiems organizmams.
Marinkai (Mazovijos vaivadija)
Marinkai – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
San Karlosas (Urugvajus)
San Karlosas  – miestas pietryčių Urugvajuje, Maldonado departamente, 15 km į šiaurę nuo Maldonado. 25,0 tūkst. gyventojų (2007 m.).
Istorija
Miestas 1763 m. įkurtas ispanų gubernatoriaus Pedro Antonio de Cevallos kaip atsakas į portugalų gyvenviečių steigimąsi.
Džibučio herbas
Džibučio herbe vaizduojamas laurų vainikas, kuris apsupa viduryje esančią ietį su skydu bei į kairę ir į dešinę pusę nuo ieties kyšančias rankas, laikančias tradicinius Džibučio durklus. Ieties smaigalį vainikuoja raudona penkiakampė žvaigždė.
Herbe esantis laurų vainikas simbolizuoja pergalę ir nepriklausomybę, atgautą iš Prancūzijos. Skydas, ietis ir žvaigždė – šalies suverenumą bei stiprumą; rankose esantys durklai – šios šalies kultūrą bei papročius, kaip nacionalinio solidarumo pagrindus. Dvi rankos simbolizuoja dvi pagrindines tautines grupes – afarus ir isus.
Keliuotiškiai (Pakruojis)
Keliuotiškiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 9 km nuo Guostagalio.
Algebrinė lygtis
Matematikoje algebrinė, arba polinominė, lygtis – lygtis, kurios forma yra kur P ir Q – polinomai, kurių koeficientai yra kuriam nors lauke, dažniausiai – racionaliųjų skaičių. Paprastai lygtys būna vienmatės, t. y., jos turi tik vieną kintamąjį. Kitavertus, polinominė lygtis gali turėti kelis kintamuosius; tokiu atveju ji laikoma daugiamate ir vadinama ne algebrine, o polinomine lygtimi.
Pavyzdžiui, yra algebrinė lygtis su sveikaisiais koeficientais, o yra daugiamatė polinominė lygtis su racionaliaisiais koeficientais.
Kai kurios, tačiau ne visos, polinominės lygtys su racionaliaisiais koeficientais turi sprendinį, kuris yra algebrinė išraiška su baigtiniu matematinių operacijų skaičiumi, naudojant tik lygtyje esančius koeficientus. Ši taisyklė gali būti pritaikoma pirmojo, antrojo, trečiojo arba ketvirtojo laipsnio lygtims; penktojo laipsnio ir aukštesnėms lygtims ši taisyklė gali būti pritaikoma tik kai kurioms lygtims.
Šiurpelis
left|120px
Šiurpelis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 12,5 km į pietvakarius nuo Zarasų, 4 km į pietryčius nuo Degučių, Gražutės regioniniame parke. Telkšo nenuotakiame duburyje. Ilgis iš rytų į vakarus 1,05 km, plotis iki 0,52 km. Altitudė 151,9 m. Krantai lėkštoki, miškingi, vakarinis ir pietinis – aukšti. Aplink dunkso Gražutės miškai. Ežeras priklauso Šventosios upės baseinui.
Šiurpelis telkšo tarp Šiurpio ežero rytuose ir Zalvo vakaruose. Rytinėje pakrantėje įsikūrusios Šiurpiškės, vakarine praeina kelias.
Ežero pavadinimas yra mažybinis darinys nuo Šiurpys, kurio pavadinimas kildinamas iš šiurpti.
Spičkai
Spičkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Orlios valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Orlos, apie 8 km į pietryčius nuo Bielsko ir apie 45 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Ilzė Indranė
Ilzė Indranė (, tikroji pavardė Undīna Jātniece, 1927 m. balandžio 23 d. Ciskaniai, Lazduonos savivaldybė) – latvių pedagogė, rašytoja, dramaturgė.
Biografija
1935–1941 m. mokėsi Vestienos mokykloje, 1941–1946 m. Lazduonos gimnazijoje. 1948–1951 m. studijavo latvių literatūrą Latvijos pedagoginiame institute.
1946-1948 m. Marcienos pradžios mokyklos mokytoja. 1948-1956 m. Kusos pradžios mokyklos direktorė, nušalinta nuo darbo už nepaklusimą valdžios nurodymams. 1956–1967 m. nepilnu etatu dirbo Praulienos pradžios mokykloje, vadovavo dramos rateliui.
Nuo 1961 m. Latvijos rašytojų sąjungos narė.
Kūryba
Dar mokykloje pradėjo rašyti į literatūrinį žurnalą „Avots“. 1959 m. išleido pirmąjį apsakymų rinkinį. Romanuose ryški socialinė tematika, daugiausia vaizduojama Latvijos kaimas, politiniai pokyčiai; yra romantizmo bruožų. Dar parašė pjesių ir knygų vaikams.
Bayard Rustin
Bajardas Rastinas (1912 m. kovo 17 d. – 1987 m. rugpjūčio 24 d.) buvo Jungtinių Valstijų pilietinių teisių aktyvistas, svarbus daugiausiai pilietinių teisių judėjimo užkulisiuose.
Jis priskiriamas prie pagrindinių 1963 metų žygio į Vašingtoną organizatorių. Bajardas Rastinas patarinėjo Martinui Liuteriui Kingui nesmurtinio pasipriešinimo technikos klausimais. Vėlesniais savo karjeros metais gynė gėjų bei lesbiečių teisės teisinėse bylose. Tuo metu homoseksualumas buvo kriminalizuotas, todėl Bajardas tapo įtarinėjimų taikiniu, kas statė jo, kaip gynėjo, efektyvumą į pavojų.
Taubučiai
Taubučiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Viduklės, dešiniajame Šešuvies krante.
Šašiai
Šašiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 4,5 km į pietryčius nuo Grinkiškio, prie Valinės upokšnio. Keliai į Grinkiškį, Kairėnus, Skėmius, Gudžiūnus. Yra uždarytas Grinkiškio mokyklos skyrius, kaimo kryžius.
thumb|left|250px|Įvažiavimas į Šašius nuo Gujėnų
Resas
Graikų mitologijoje Reso vardu buvo keli personažai:
Paalsys
Paalsys – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Viduklės, prie Alsos upės, daugiausia – dešiniajame krante, į rytus nuo Alsos tvenkinio. Yra kaimo turizmo sodyba.
Džezis
Džezis – miestas Italijoje, Markėje, Ankonos provincijoje. Tai svarbus pramonės ir meno centras kairiame Esino upės krante 17 km nuo žiočių.
Istorija
Žlugus Romos imperijai miestą nusiaubė Odoakro kariai 476 m., o po to Teodorikas Didysis 493 m. Po Gotų karų Džezis priklausė Bizantijai, tapo svarbiu miestu regione, vyskupystės centru. 751 m. miestą nusiaubė lombardai, o po to jis priklausė Karolingams.
Nuo 1130 m. Džezis buvo nepriklausomas miestas, prijungęs aplinkines kaimo vietoves. 1194 m. gruodį čia gimė imperatorius Frydrichas II, vėliau Džeziui suteikęs karališkojo miesto titulą. XIV a. miestą buvo užėmę popiežiaus vikaras Filippo Simonetti, Galeotto I Malatesta (1347–1351 m.), Braccio da Montone 1408 m. ir Francesco I Sforza, kuris Džezį padarė pagrindine šeimos tvirtove Markėje. 1447 m. miestą nupirko popiežius.
Vampanoagai
Vampanoagai (Wampanoag) – indėnų genčių konfederacija, gyvenusi dabartinės Masačiusetso valstijos pietryčiuose. Kalbėjo vampanoagų kalba, priklausančia algonkinų kalbų grupei. Šiuo metu jų likučiai gyvena Masačiusetso valstijoje ir naudoja tik anglų kalbą.
Savivardis Wôpanâak reiškė „Aušros žmonės“. Britai juos dar vadino Vapenokais (Wapenock), Masasoitais (Massasoit) arba Pilypo indėnais (Philip’s Indians).
Teritorija
Tradicinė vampanoagų teritorija vadinosi Pokanoket ir apėmė dabartinių Masačiusetso ir Rod Ailendo valstijų pietrytinę dalį ir šalia esančias salas. salas. Šiauriau jų gyveno masačiusetai, su kuriais vampanoagai dalijosi bendra kalba, į vakarus – naragansetai.
Vampanoagus sudarė keliasdešimt skirtingų genčių. Svarbiausios gentys buvo:
Iki kolonizacijos
Vampanoagų konfederacija buvo sukurta susivienijus smulkioms gentelėms tankiai gyvenamame regione. Prieš atvykstant europiečiams, konfederacijos narių buvo skaičiuojama tūkstančiais. Pvz., vien Martas Vinjardo saloje jų buvo trys tūkstančiai. Kiekviena gentis turėjo savo vadus, tituluojamus sačim, kurie visi pakluso vienam bendram vadui.
1524 m. vampanoagų žemėse lankėsi pirmasis europietis Verrazzano, kuris su jais susitiko dab. Njuporto vietoje ir bandė įkalbėti užmegzti prekybą. Vėliau krašte vis dažniau lankėsi europiečių laivai. 1615-1619 m. vampanoagų tarpe siautė eipidemija, greičiausiai raupai arba leptospirozė. Jos metu išmirė didelė dalis gyventojų ir tai galbūt sudarė sąlygas vėlesnei anglų kolonizacijai.
Kolonistai neretai grobdavo vietos indėnus ir paversdavo juos vergais. Vienas žymiausių tarp jų buvo patušetų genties indėnas Tiskvantumas, kuris pagrobtas pateko į Ispaniją, kur išmoko anglų bei ispanų kalbas ir perėmė kultūrą. 1619 m. išlaisvintas jis grįžo į gimtąsias žemes, tačiau rado savo gentį išmirusią nuo epidemijos.
Kolonizacija
1620 m. vampanoagų žemėse išsilaipino britų kolonistai, vadinamieji piligrimai, kurie čia įkūrė pirmąją britų koloniją Šiaurės Amerikoje – Plimuto koloniją. Nepaisydamas skaudžios patirties, Tiskvantumas kartu su kitais gentainiais išmokė piligrimus išgyventi nepažįstamoje gamtinėje aplinkoje – auginti kukurūzus, moliūgus ir pupeles, rinkti jūros gėrybes. Jo dėka kolonizatoriai išgyveno, ir šiam įvykiui paminėti JAV švenčiama Padėkos diena.
Sumažėjus vampanoagams, tuo pasinaudojo jų kaimynai naragansetai, kurie privertė juos mokėti duoklę. Siekdamas išvengti jų priespaudos, tuometinis vampanoagų vadas Masasoitas kreipėsi pagalbos į britų kolonistus. Piligrimai gavo iš jo nemažas žemes ištuštėjusiose teritorijose, ir padėjo apsiginti nuo naragansetų.
Kolonistų srautas į Plimuto koloniją didėjo, dėl ko jie įsisavino naujas kadaise indėnams priklausiusias žemes. Santykiai tarp kolonistų ir indėnų prastėjo, o vampanoagų skaičius ir toliau mažėjo dėl ligų. Norėdami civilizuoti indėnus, atsikėlėliai puritonai siekė juos apkrikštyti. Nusilpusios gentys tuo metu išgyveno dvasinę krizę, kuri didino nusivylimą vietos religinėmis praktikomis (žyniai nebegalėjo jų apginti nuo nelaimių) ir skatino alkoholizmą. Dėl to jie perėmė naują religiją, taip pat ir kitus kolonistų kultūros aspektus – anglų kalbą, patriarchalinę struktūrą ir pan. Jiems buvo paliktos 14 gyvenviečių.
Misionierių veikla indėnų tarpe buvo tokia sparti, kad 1663 m. į vampanoagų kalbą buvo išversta Biblija, kurios vertimą paruošė John Eliot. Tai buvo pirmoji biblija vietine Šiaurės Amerikos kalba. Eliotas sukūrė ir ortografiją, paremtą lotynų raštu, todėl vampanoagų kalba yra ir viena pirmųjų rašytinių kalbų Šiaurės Amerikoje.
Išnaikinimas ir dabartis
1661 m. mirdamas Masasoitas paliko valdžią savo sūnui Vamsutai (Aleksandrui). Tačiau šiam neaiškiomis aplinkybėmis mirus, valdžią perėmė jo brolis Metakomas (Pilypas). Suprasdamas savosios genties sunkią padėtį, jis susivienijo su naragansetais, nipmukais, pokomtukais, penakukais ir abenakiais prieš kolonistus. Vėliau prisidėjo ir penabskotai. 1675 m. gentys pradėjo karą, kuris žinomas kaip Karaliaus Pilypo karas. Karą indėnai pralaimėjo 1676 m., jo metu nužudytas pats Metakomas, o jo žmona ir sūnus parduoti į vergiją. Vampanoagų skaičius sumažėjo iki 400, panašius praradimus patyrė ir kitos gentys. Manoma, kad per karą pakrantės algonkinų populiacija sumažėjo apie 40 procentų.
Nuo XVIII a. pabaigos vampaoagai istoriniuose šaltiniuose nebeminimi, tačiau visiškai neišnyko. Kadangi vampanoagų skaičius buvo labai mažas ir jie nebetrukdė toliau kolonizuoti kraštą, jie išvengė priverstinės tremties į vakarus, kurią patyrė XIX a. pradžioje dauguma didesnių genčių krašto gilumoje. Jų likučiai liko gyventi Masačiusetso valstijoje, kur organizuoti į 6 bendruomenes. Tik viena jų turi apibrėžtą teritoriją – rezervatą – Martos Vinjardo salos vakaruose. Šiuo metu vampanoagais save laiko daugiau nei 2000 žmonių. Jie yra praradę savo kalbą. Nuo 1993 m. yra bandymai ją atgaivinti: pastaraisiais metais sudarytas kalbos žodynas, parašyta gramatika, išleista keletas knygelių.
Lietuvių liaudies architektūra
Lietuvių liaudies architektūra – lietuvių liaudies kultūros sudedamoji dalis, viena iš pasaulio architektūros formų, paplitusi lietuvių valstiečių tarpe. Ji buvo kuriama neprofesionalių žmonių ir tuo skyrėsi nuo tuo pat metu Lietuvoje kuriamos profesionaliosios architektūros, atsispindinčios miestų, dvarų ir bažnytinėje kultūrose. Liaudies architektūra egzistavo iki XX a., o šiuo metu šios architektūros formos yra nunykę arba transformavęsi. Lietuvos liaudies architektūra priskiriama Šiaurės rytų ir Vidurio Europos arealui.
Sandara ir raida
thumb|150px|left|Sąspara
Medžiagos
Dėl gamtos sąlygų lietuvių liaudies architektūra yra išimtinai medinė, ir tuo ji yra panaši į gretimų slavų, germanų tautų architektūrą, paplitusią šiaurinėje Europos dalyje. Gausūs miškai ir akmenų trūkumas labai apribojo mūrinės architektūros galimybes: mūras naudotas tik pavieniais atvejais ir tik tam tikroms pastato dalims (pamatams, kaminui). Be to, medis buvo naudojamas ne tik sienoms, bet ir sutvirtinimo detalėms, kadangi metaliniai daiktai buvo brangūs ir sunkiai įgyjami.
Architektūros pobūdį nulėmė ir labai ilgai išlikę primityvūs įrankiai, tarp kurių pagrindiniai buvo kirvis ir kaltas. Pjūklas Lietuvą pasiekė tik XVIII a., bet dar XIX a. daugybė pastatų buvo statomi be jo. Tai nulėmė, kad lentos buvo praktiškai neįmanomos, ir viską stengtasi konstruoti iš rąstų. Tik vėlyvuoju laikotarpiu lentos naudotos kaip puošybinis elementas.
Rąstai iš pradžių buvo apvalūs, paprasčiausi nužievinti kamienai, jungiami sąsparomis, vėliau naudojami tašyti, t. y. kvadratinio perimetro rąstai.
Stogo formos
thumb|150px|Primityvi klėtis Žemaitijoje thumb|150px|Troba thumb|150px|Pirkia thumb|150px|Gryčia thumb|150px|Rūmas su gonkomis thumb|150px|Klėtis su čiukuriniu stogu Lietuvoje yra didelė stogų formų įvairovė. Čia priskaičiuojami 6 pagrindiniai stogų tipai (pvz., rusų liaudies architektūroje paplitę tik 2):
Tradiciškai stogas buvo dengiamas šiaudais, nendrėmis, malksnomis. Suvalkijoje, dėl Vokietijos įtakos, paplito čerpės, kurios naudotos pasiturinčių ūkininkų. TSRS laikais labai daug liaudies architektūros buvo perdengta šiferiu.
Gyvenamųjų pastatų tipai
Viena seniausių lietuvių liaudies architektūroje pasitaikanti forma buvo klėtis, iš pradžių tikriausiai naudojama iš gyvenimui, bet vėliau – tik kaip sandėlis. Ją dažniausiai sudarydavo viena keturkampė patalpa, prieš kurią neretai buvo surenčiamas ir prieklėtis. Vėlyvesniais laikais klėties prototipas vystėsi keletu krypčių, ir skirtinguose regionuose įgaudavo skirtingas formas.
Žemaitijoje klėtis išsivystė į primityviausią namo formą – numą. Šis statinys turėjo vieną patalpą, prie kurios buvo prijungiamas numogalis gyvuliams laikyti, kamarėlė (miegamasis). Prieš numą būdavo išorinė patalpa liepys, kurioje valgydavo ir leisdavo laiką karštuoju metų laiku. Iš numo išsivystė troba – vienas sudėtingiausių ir didžiausių lietuvių liaudies architektūros tipų, turintis ypač sudėtingą planą. Jo centre būdavo mūrinis kaminas, skirtas produktams laikyti, kuris skirdavo „gerąją trobą“ nuo kitų patalpų: alkieriuko, kamaraitės, priešinės ir lunginės.
Aukštaitijoje primityviausia namo forma buvo pirkia, neretai turinti tik vieną patalpą. Ši primityviausia forma ilgą laiką išsaugota Dzūkijoje, kur sunkiausiai pasiekė išorinės įtakos. Tolesnis aukštaičių pastatų vystymosi etapas buvo gryčia, kuri be pagrindinės taip pat vadinamos patalpos turėdavo ir kitų patalpų: pirmiausia priemenę (įėjimo patalpa), kartais kamarą, seklyčią. Sudėtingiausias aukštaičių gyvenamasis pastatas vadinosi rūmas, kuris dar turėjo kaminą, gonkas. Suvalkietiškas gryčios variantas buvo vadinamas stuba.
Visoje Lietuvoje paplito gonkos – išoriniai priestatai prie gyvenamojo namo, naudotos kaip veranda. Namai dažnai turėdavo vieną ar dvi gonkas prie kiekvieno įėjimo, todėl atsirasdavo ir kryžminio plano pastatų.
Ūkinių pastatų tipai
Be gyvenamųjų namų, liaudies architektūrai priklausė daugybė ūkinių pastatų ir kitų statinių, kurie visi kartu sudarydavo sodybos kompleksą.
Sodybos pastatai neretai dalindavo visą teritoriją į kelis kiemus, tarp kurių išskiriami gerasis, ūkinis ir pan. Dalis sklypo (dažniausiai prie tvarto) buvo naudojama kaip diendaržis gyvuliams suleisti. Didžiausios sodybos teritorijos buvo paplitę Žemaitijoje, kur tradiciškai gyventa vienkiemiuose. Tuo tarpu Aukštaitijoje dėl valakų reformos buvo daugiau paplitę gatviniai kaimai, o sklypai buvo ilgi ir siauri.
Puošyba
|thumb|150px|left|Vėjalentės ir lėkiai thumb|200px|Svirno durų puošyba Lietuvių liaudies architektūroje naudoti ir gana įvairūs puošybos elementai, kurių įvairovė išaugo XIX a., atsiradus galimybei gaminti lentas ir jas profiliuoti. Pastebima tendencija, kad puošybos elementai labiausiai išplito rytiniuose Lietuvos regionuose, t. y. Aukštaitijoje, kur buvo stipresnė slavų įtaka. Paminėtini svarbiausi puošybos elementai yra šie:
Interjeras
Sienos rastai matėsi ir viduje. Vėliau juos pradėta dengti sienų apmušalais. Svarbesni interjero puošybos elementai buvo sodai, tekstilės dirbiniai (lovatiesės, staltiesės, kilimai, rankšluosčiai) ir panašiai
Viršsąmonė
Viršsąmonė – kūrybinė intuicija.
Viršąmonės veikla pasireiškia pirmųjų kūrybos etapų metu, kurie nekontroliuojami sąmoningai ir valingai. Šių etapų neįsisąmoninimas apsaugo kilusias mintis, idėjas nuo sąmonės konservatyvumo, anksčiau sukauptos patirties poveikio ir inercijos. Tik po to sąmonė atrenka reikalingą idėją loginės analizės pagalba.
Sąryšis su žaidimu
Pagrindinė viršsąmonės vystymosi ir jos treniravimo metodas yra žaidimas. Jis nepriklauso nuo pragmatinių, socialiai reikšmingų ir prestižo statusą turinčių tikslų (vaikams, žinoma, iki tam tikro amžiaus).
Atsakomybės atsiradimo prielaidos
Nevisiškas subjektą stumiančių poreikių suvokimas pašalina prieštaravimus tarp objektyviai sąlygoto žmogaus elgesio, skatinamo paveldėjimo, auklėjimo sąlygų supančios aplinkos bei tarp subjektyviai suvokiamos pasirinkimo laisvės. Ši laisvės iliuzija yra labai svarbi, kadangi suteikia asmeninės atsakomybės jausmą, skatinantį visapusiškai analizuoti ir prognozuoti galimas savo elgesio pasekmes.
Žvelgiant iš stebėtojo, esančio aplinkoje, pozicijos, žmogus nėra laisvas, nes jo visi poelgiai gali būti paaiškinami jo charakterio ypatybėmis, kitomis aplinkybėmis ir kt. Tuo pačiu iš kitos pozicijos – žmogaus sąmonės, atspindinčios aplinką – žmogus yra laisvas, o tai sąlygoja ir asmeninės atsakomybės pojūtį, sąmoningai pasirinktą veiklą.
Viršsąmonės reikšmė
Skirtingai nuo pasąmonės, viršsąmonės veikla negali būti suvokiama esant jokioms sąlygoms. Sąmonei vertinti pateikiami tik šios veiklos rezultatai. Viršsąmonės sričiai priskiriami pirminiai įvairios kūrybos etapai - idėjų, hipotezių generavimas, kūrybinis nušvitimas.
Jeigu pasąmonė apsaugo sąmonę nuo bereikalingo darbo ir psichinių perkrūvių, nuovargio, tai kūrybinės intuicijos nesuvokiamumas saugo nuo pirmalaikio sąmonės įsikišimo, anksčiau sukauptos patirties poveikio. Jeigu nebūtų šios apsaugos, tada ir sveikas protas, ir stebimo objekto akivaizdumas, dogmatizmas, tvirtai įsisavintos normos blokuotų drąsią ir naują idėją – „nepaklusnųjį ančiuką“,- jos atsiradimo momentu, neleisdamos jai tapti „dailiąja ateities atradimų gulbe“.
Sąmonės ir intuicijos veikla kūrybinio proceso metu gali būti suprantamos kaip selekcijos, atrankos funkcijos gamtos pasaulio vystymosi proceso metu (biologinio pasaulio, o vėliau ir kultūrinės evoliucijos atrankos).
Tačiau viršsąmonės veikla neapsiriboja tik „psichinių mutacijų“ generavimu, grynai atsitiktiniu atmintyje išlikusių pėdsakų rekombinavimu, atkūrimu. Veikiant tam tikroms sąlygoms, ji atlieka pirminę potencialių galimybių, variantų atranką ir sąmonei perteikia tik tokius iš jų, kuriems būdinga didesnė jų realaus egzistavimo, veiksmingumo, pritaikymo tikimybė.
Todėl netgi pačios beprotiškiausios mokslininko, kūrėjo idėjos iš esmės skiriasi nuo patologinės beprotystės sąlygotų „pranašiškų sapnų“, kuriuos patiria psichiniai ligoniai ir fantasmagorijos apimti žmonės.
Marsnik 1
Marsnik 1 (dar žinomas Korabl 4 ir Mars 1960A vardais) – SSRS kosminis aparatas, kurio pagrindinė misija - praskriejimas pro Marso planetą. Šis aparatas priklausė Marsnik programai, kaip ir kitas erdvėlaivis – Marsnik 2. Marsnik 1 paleistas 1960 spalio 10, tačiau dėl klaidos jis su visa raketa sprogo.
Marsnik 1 turėjo tirti tarpplanetinę erdvę tarp Žemės ir Marso, fotografuoti Marso paviršių.
Marsnik 1 buvo beveik visiškai identiškas Venera 1. 2 metrų aukščio, 2 saulės elementai, 650 kg svorio. Šis aparatas turėjo apie 10 kg mokslinių prietaisų: magnetometrai, kosminių spindulių ieškiklį ir t. t.
FK Zenit Sankt-Peterburg
Sankt Peterburgo „Zenit“ – Rusijos futbolo klubas iš Sankt Peterburgo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1925 m. gegužės 25 d.
1939 m. į klubą atėjo daug „Stalinec“ klubo žaidėjų.
2017 m. klubas pradėjo žaisti naujame Krestovsky stadione.
Minženinas (Mazovijos vaivadija)
Minženinas – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas įkurtas XIV a.-XV a. amžiuje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1936 m. sudegė ilgus šimtmečius Jundzilų šeimai priklausęs dvaras.
Pelės lipikės
Paplitusi šiaurinėje Mianmaro dalyje ir pietvakarių Kinijoje. Gyvena uolėtose vietose, apaugusiose krūmynais.
Petras Kiška
Petras Kiška (m. 1534 m.) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valstybės ir karinis veikėjas, Drohičino seniūnas, 1521–1532 m. Polocko vaivada, nuo 1532 m. Тrakų kaštelionas ir Žemaitijos seniūnas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės lenkų ir čekų kilmės lietuvių didikų giminės. Tėvas Stanislovas Kiška, motina Petro Mantigirdo duktė Sofija. Sūnūs Stanislovas Kiška (m. 1554 m. spalio mėn.), Petras Kiška (1519–1550 m.), Mikalojus Kiška (m. 1587 m.).
Valstybės tarnyba
1521–1532 m. Polocko vaivada, nuo 1522 m. Drohičino seniūnas, nuo 1532 m. Trakų kaštelionas ir Žemaitijos seniūnas. Dėl iš tėvo sukaupto ir paveldėto turto priklausė turtingiausių Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didikų dešimtukui – pagal 1528 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės surašymą nuo 3584 dūmų su daugiau, kaip 23 000 valstiečių išrengdavo 224 raitelius.
Przemysław Kaźmierczak
Pšemyslavas Kazmerčiakas (g. 1982 m. gegužės 5 d.) – futbolininkas, Lenkijos rinktinės, saugas.
žaidžia nuo 2007 m.
Gietkai
Gietkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolno valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į pietvakarius nuo Kolno ir apie 92 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Famadihana
Famadihana – malagasių tradicinė ceremonija, kurios metu yra iškasami mirusių giminaičių palaikai ir atliekami tam tikri ritualai. Dažniausiai pradedama, kai kuris nors giminės narys susapnuoja tą mirusį giminaitį. Praktikuojama pagonių Madagaskaro gyventojų, yra mokestis už famadihanos vykdymą.
Panerių seniūnija
Panerių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus miesto savivaldybės pietvakariuose, kairiajame Neries krante. Seniūnijos administracija įsikūrusi Trakų Vokės dvaro rūmuose.
Geografija
thumb|180px|left|[[Panerių Šv. Jėzaus Nukryžiuotojo koplyčia|Panerių kapinių koplyčia]] Tai didžiausia pagal užimamą plotą, pirma pagal mažiausią gyventojų tankumą ir antra pagal mažiausią gyventojų skaičių Vilniaus miesto savivaldybės seniūnija.
Ribojasi su Trakų ir Vilniaus rajonais, Lazdynais, Vilkpėde, Naujininkais. Tai didžiausia pagal plotą Vilniaus miesto seniūnija − jai priklauso Aukštieji Paneriai, Trakų Vokė, Daniliškės, Vaidotai, Pagiriai, Kazbėjai, Naujakiemis, Gariūnai, Jočionys, Mačiuliškės, Gureliai, Vaidegiai, Bališkės, Mūrinė Vokė, Dobrovolė, Liudvinavas. Seniūnijoje yra Gariūnų turgus, automobilių turgus, AB „Vilniaus gelžbetonis“, eina geležinkelis, yra Mūrinės Vokės tvenkinys, Panerių kapinės. Didelę teritorijos dalį užima miškai.
Istorija
Paneriai – tai žemės, kurias 1390 m. Jogaila padovanojo Vilniaus kapitulai. Iki XVI a. pradžios jas valdė kanauninkai ir katedros prelatai. XVIII a. pabaigoje − XIX a. pradžioje miškais apaugusiose kalvose gyventojų buvo visai mažai, siautėjo plėšikai, puldinėję į Vilnių važiuojančius pirklius. Kai 1812 m. Napoleonas žygiavo į Vilnių, Paneriuose jį pasitiko Vilniaus miesto delegacija. 1831 m. Panerių kalvose vyko kautynės tarp sukilėlių ir caro kariuomenės. 1859−1860 m. per Panerių kalvas buvo iškastas 426 m ilgio tunelis Peterburgo−Varšuvos geležinkeliui. Tai buvo pirmasis geležinkelio tunelis tuometinėje Rusijos imperijoje.
Panerių gyvenamasis rajonas pradėjo augti po Pirmojo pasaulinio karo kaip vasarvietė. 1939 m. vietovei buvo suteiktos kurorto teisės. II pasaulinio karo metais 1941−1944 m., Aukštieji Paneriai buvo hitlerininkų vykdomų masinių žudynių vieta. 1960 m. Aukštuosiuose Paneriuose buvo atidarytas Panerių memorialinis muziejus, skirtas pagerbti bei atminti II pasaulinio karo metų fašizmo aukas. Muziejus atidarytas masinių žudynių vietoje, kur II pasaulinio karo metais nužudyta įvairių tautybių žmonių, daugiausia žydų. Tai vienintelis Lietuvoje muziejus fašizmo aukoms atminti, įrengtas žmonių žudynių vietoje. 1985 m. pastatytas naujas muziejaus pastatas, iš naujo įrengta ekspozicija, ir pagal architekto J. Makariūno projektą sutvarkyta teritorija. Panerių muziejaus ekspozicijoje − nužudytųjų asmeniniai daiktai, dokumentai, rasti žudynių teritorijoje, nuotraukos, kalinių darbo įrankiai, apranga. Daug vietos ekspozicijoje skiriama kalinių pabėgimui.
Nuo 1950 m. Paneriai tapo pagrindiniu Vilniaus pramonės rajonu. Seniausias šios vietovės pastatas − Panerių kapinėse stovinti baroko stiliaus koplyčia, pastatyta XVII a. Manoma, kad koplyčiai pradžią davė stulpas su Viešpaties koplyčia. XIX a. antroje pusėje ji buvo perstatyta ir nukelta toliau nuo kelio.
Iki šių dienų Paneriuose likęs grindinys − vienas seniausių kelių Lietuvoje, kadaise jungusių Vilnių su Trakais. Dabar esantis kelias tarp Žemųjų ir Aukštųjų Panerių pradėtas tiesti 1940 m. architekto Vytauto Landsbergio−Žemkalnio sumanymu.
Panerių erozinis kalvynas driekiasi ties Panerių vingiu. Čia daug retų augalų, įrašytų į Raudonąją knygą. 1986 m. kalvynas paskelbtas vietinės reikšmės geologiniu gamtos paminklu.
Surinamo istorija
250px|thumb|right|Plantacija Suriname, Dirk Valkenburg (1707?) 250px|thumb|right|Plantacijos Suriname apie [[1800 m.]] Surinamo istorija prasidėjo 3000 m. pr. m. e., kai atvyko indėnai. Didžiausia jų gentis buvo aravakai, klajoklių gentis, žvejojusi ir medžiojusi pakrantėse, ir karibai. Iš pradžių atvyko aravakai, bet vėliau juos užkariavo karibai, pasinaudoję buriniais laivais. Jie apsigyveno Galibyje (Kupali Yumï, „Protėvių medis“), Maroni upės žiotyse. Toliau nuo pakrantės drėgname miške gyveno mažesnės akurio, tirijo, varao ir vajana gentys.
Olandų kolonija
1650 m. lordas Willoughby, Barbadoso gubernatorius, nusipirko laivą kolonijai Suriname įkurti. Iš savų pinigų jis nupirko 20 ginklų laivui ir du mažesnius laivelius plantacijai paremti. Majoras Anthony Rowse įsikūrė Suriname jo vardu. Po dvejų metų jis pats nuvyko, kad apginkluotų ir aprūpintų plantaciją. Willoughbyland sudarė (120 km²) plotas ir tvirtovė. 1663 m. apie 50 plantacijų darbavosi daug indėnų ir 3000 Afrikos vergų. Suriname buvo apie 1000 baltųjų ir atvyko Brazilijos žydai, nes anglai suteikė religinę laisvę.
Surinamą užėmė 7 olandų laivai iš Zelandijos, vadovaujami Abraham Crijnssen 1667 m. vasario 26 d. Willoughby tvirtovė buvo užimta kitą dieną po 3 valandų kovos ir pervadinta Zelandijos tvirtove. 1667 m. liepos 31 d. olandai ir anglai pasirašė Bredos sutartį: olandai pasiliko Surinamą, o anglai Naująjį Amsterdamą (dabar Niujorkas). Vestminsterio sutartis 1674 m. padėjo galutinį tašką, nes anglai atgavo Surinamą 1667 m. ir prarado 1668 m. Surinamo visuomenė buvo įkurta 1683 m. ir modeliuota pagal Jean-Baptiste Colbert idėjas. Jos tikslas buvo pelnas, valdant ir ginant Olandijos respublikos koloniją. Surinamo visuomenė turėjo 3 dalininkus: Amsterdamo miestas, Van Aerssen van Sommelsdijck šeima ir Olandų Vestindijos kompanija. Van Aerssen savo akcijas pardavė tik 1770 m. Surinamo visuomenė buvo panaikinta 1795 m.
Pietų Amerikoje vergovė buvo norma. Indėnų nepakako, tad atveždavo vergų iš Afrikos dirbti plantacijose. Jose auginamas cukrus, kava, kakava, medvilnė buvo eksportuojama į Amsterdamo turgų. 1713 m. 200 plantacijose dirbo 13000 Afrikos vergų. Su jais buvo elgiamasi blogai, jie nuo pradžių bėgo džiungles. Buvę vergai maronai puldinėjo plantacijas, kad gautų daiktų ir moterų. Žymūs maronų vadai buvo Alabi, Boni, Joli-coeur ir Broos. XVIII a. trys maronų bendruomenės pasirašė sutartį, panašią į Jamaikoje, pagal kurią jie buvo pripažinti laisvais žmonėmis ir gaudavo daiktus, kuriuos anksčiau „laisvindavo“ iš plantacijų.
Didžioji Britanija užėmė Surinamą 1799 m., kai Prancūzija užkariavo Olandiją, ir gražino 1816 m., kai Napoleonas pralaimėjo. Olandai panaikino vergovę tik 1863 m., nors anglai buvo ją panaikinę, kai valdė Surinamą. Vergus paleido tik 1873 m. Iki to laiko jie dirbo privalomą, bet mokamą darbą plantacijose. Tuo metu atvyko daug darbininkų iš Olandų Rytų Indijos, dauguma kinai. Po 1873 m. atvyko daug indų. Šią emigraciją nutraukė Mohandas Gandhi 1916 m. Po to vėl į Surinamą vyko darbininkai iš Rytų Indijos, ypač Javos.
XX a
XX a. Suriname buvo išgaunamas auksas, guma, boksitas. JAV bendrovė „Alcoa“ savinosi didelius Surinamo plotus, kur kasdavo boksitą aliuminiui gaminti. Tarptautiniai teismai keliais atvejais uždraudė Surinamui atiduoti žemę amerikiečiams, nes ji buvo atiduota maronams. 1941 m. lapkričio 23 d. JAV užėmė Surinamą, kad apsaugotų boksitų kasyklas.
1945 m. Suriname įvyko pirmi rinkimai. 1954 m. jis gavo savivaldą, Nyderlandai tvarkė užsienio ir gynybos reikalus.
1980 m. seržantas-majoras Desi Bouterse nuvertė Henck Arron vyriausybę. Prezidentas Ferrier nepripažino naujos vyriausybės. Po 5 mėn. armija prezidentu paskyrė Chin A Sen. Šiuos žingsnius parėmė gyventojai, kurie tikėjosi, kad armija sutramdys korupciją ir pagerins gyvenimo sąlygas. Tačiau naujas režimas uždraudė opozicines partijas ir pasuko diktatūros keliu. Nyderlandai iš pradžių pripažino naują vyriausybę, bet santykiai žlugo 1982 m. gruodžio 8 d. Zelandijos tvirtovėje nužudžius 15 opozicijos narių. Šis įvykis vadinamas Gruodžio žudynėmis. Nyderlandai ir JAV nutraukė pagalbą šaliai.
1985 m. leista veikti opozicinėms partijom, pradėta kurti nauja konstitucija. Kitais metais kilo maronų, vadovaujamų Ronnie Brunswijk, sukilimas. Bouterse vyriausybė panaudojo jėgą.
2009 m. Albinoje kilo riaušės tarp maronų ir Brazilijos aukso ieškotojų.
Skaistis (Zarasų r.)
Skaistis arba Skaistinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 11,5 km į pietvakarius nuo Zarasų, Gražutės miške. Ežerėlio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,11 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 156,8 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję. Vakarinė pakrantė kalvota. Šiaurėje išteka Babrinės upelis link Pievinio ežerėlio (Nikajaus upės baseinas). Ežerėlyje yra plaukiojančių salelių.
Mažasis apuokas
Mažasis apuokas (Asio otus) – pelėdinių (Strigidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Mažasis apuokas yra mažesnis už naminę pelėdą, skiriasi ilgomis „auselėmis“, oranžiškomis akimis. Patino ir patelės kūno viršutinė pusė gelsvai ruda su išilginėmis dėmėmis bei taškeliais ir skersiniais dryželiais. Skruostai pilkai gelsvi. Viršugalvyje pora ilgų „auselių“. Apatinė kūno pusė šviesesnė, su didelėmis išilginėmis dėmėmis bei retais skersiniais dryžiais. Plunksnuotos kojos šviesiai gelsvos. Snapas ir nagai juodi, rainelė oranžiška. Svoris apie 290-310 gramų. Jauniklių plunksninis apdaras panašus į suaugusiųjų. Pūkinis apdaras trumpas, minkštas, baltos spalvos.
Paplitimas
Eurazijoje paplitęs nuo Atlanto iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia Botnijos įlanką, Baltosios jūros pakrantę, Obės vidurupį, Jenisejaus aukštupį, Lenos vidurupį, Amūro baseiną, pietuose – Mongoliją, Altajų, Pamyro vakarinę dalį, Užkaukazę, Mažąją Aziją, Viduržemio jūros pakrantę. Gyvena šiaurės vakarų Afrikoje, daugelyje salų.
Lietuvoje aptinkamas ištisus metus.
Dedalas
left|thumb|250px|Dedalas ir [[Ikaras, dail. Charles Paul Landon]]
Dedalas – graikų mitologijoje, nagingiausias skulptorius ir architektas, kilęs iš Atėnų.
Manoma, kad Dedalas pirmas ėmė statyti architektūrinius statinius. Pagal Homero „Iliadą“, jis pastatė Ariadnei šokių aikštelę. Kretos karaliui Minui sukūrė Labirinto rūmus, kur buvo laikomas jo žmonos sūnus Minotauras. Labirinto koridoriai buvo labai painūs ir vingiuoti, atsiveriantys vienas į kitą. Atrodė, kad jie neturi nei pradžios, nei pabaigos.
Dedalas negalėjo išvykti iš salos vandeniu, nes Minas kontroliavo salos ir vandens kelius ir buvo griežtai įsakęs apžiūrėti visus laivus prieš jiems išplaukiant. Tad Dedalas sumanė pasidaryti sau ir sūnui Ikarui sparnus. Jis surišo plunksnas į tankų audinį, dėdamas jas nuo mažiausios iki didžiausios. Didesnes plunksnas jis surišo siūlais, o mažesnes sutepė vašku. Kai darbas buvo padarytas, Dedalas užsidėjo sparnus, pradėjo jais plasnoti ir taip pakilo į orą. Vėliau Dedalas ir sūnų Ikarą išmokė skraidyti su jo pagamintais sparnais. Dedalas įspėjo Ikarą, kad neskristų per aukštai, nes Saulė gali ištirpdyti vašką; taip pat ne per žemai, nes jūra banguoja, sparnai sušlaps ir jis nebegalės paskristi. Kai pasiruošė skrydžiui, tėvas ir sūnus išskrido.
Jie praskrido Samosą, Dilosą ir Lebintosą. Ikaras plasnojo, vis norėdamas pasiekti dangų. Pakilo per aukštai ir liepsnojanti saulė ištirpdė vašką, ir plunksnos išsibarstė. Ikaras įkrito į jūrą ir nuskendo. Dedalas verkė savo sūnaus ir savo kūrinio. Sūnaus garbei pavadino tą vietą Ikarija.
Minženin Kolonija
Minženin Kolonija – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kipro futbolo varžybos 1978–1979 m.
Kipro futbolo varžybos 1978–1979 m.
Tadaušava
Tadaušava – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Kartupių, dešiniajame Šešuvies krante.
Apencelis
Apencelis  – buvęs kantonas šiaurės rytų Šveicarijoje, Alpių priekalnėse, š visų pusių apsuptas Sankt Galeno kantono. Apencelį sudaro du savarankiški puskantoniai: Apencelis-Auserodenas (su centru – Herizau) ir Apencelis-Inerhodenas (su centru – Apencelyje).
Istorija
Apencelio regionas pirmą kartą paminėtas 1071 m. (tada vadintas Abbatis cella). Teritorija priklausė Sankt Galeno vienuolynui. Nuo 1513 m. priklauso Šveicarijos konfederacijai. 1597 m. suskilo į 2 puskantonius. .
Giraitė
thumb|240px|Giraitė Lenkijoje
Giraitė – nedidelis, šviesus, retas miškas su gausia žoline paklote arba nedidelė, atskira medžių grupė, nesudaranti tikro miško ar parko, pavyzdžiui, buvusio miško liekana. Taip pat giraite vadinama žemės ūkiui (pvz., vaisiams, riešutams) skirtų medžių plantacija.
UEFA taurių taurė 1987–1988 m.
UEFA taurių taurė 1987-1988 m. – 28-asis UEFA taurių taurės turnyras. Prasidėjo 1987 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale laimėjęs prieš  klubą.
Debra Messing
Debra Lynn Messing (g. 1968 m. rugpjūčio 15 d. Brukline, Niujorke, Jungtinėse Valstijose) – amerikiečių aktorė, geriausiai žinoma iš televizijos serialų „Will & Grace“, „The Starter Wife“ ir „Smash“.
Pasaulinę šlovę aktorė įgijo gavusi pagrindinį vaidmenį NBC situacijų komedijoje „Will & Grace“. Seriale aktorė atliko gėjaus teisininko Vilo Trumano (vaid. Eric McCormack) geriausios draugės interjero dizainerės Greisės Adler vaidmenį. Komedijoje Messing vaidino visus aštuonis sezonus nuo 1998 iki 2006 m. (194 serijose). Aktorės vaidyba seriale buvo ypač gerai įvertinta tarp kritikų, Messing už vaidmenį „Will & Grace“ nominuota penkiems „Emmy“ apdovanojimams (laimėjo 2003 m.), šešiems „Auksiniams gaubliams“ ir septyniems Ekrano aktorių gildijos apdovanojimams.
2007 m. Messing atliko pagrindinį mini serialo „The Starter Wife“ vaidmenį. Vaidino Molly Kagan, 41-erių metų motiną. Serialas buvo itin pasisekęs, buvo nominuotas dešimt „Emmy“. Messing už vaidybą mini seriale buvo nominuota visiems prestižiniams televizijos apdovanojimams, įskaitant du „Auksiniu gaublius“.
Vaidinusi keliuose kino filmuose, įskaitant „Along Came Polly“, „The Wedding Date“ ir „Nothing Like the Holidays“. Įgarsinusi keletą personažų animaciniuose filmuose („Garfiels“ ir „Open Season“).
Atliko pagrindinį Džulijos Hjuston vaidmenį muzikiniame NBC seriale „Smash“. Vaidino du serialo sezonus 2012–2013 m. Aktorė buvo nominuota keliems nežymiems apdovanojimams.
Aranjakos
Aranjakos ( – „tyrų [tekstai]“) – senovės Indijos ezoteriniai traktatai, vedų kanono (šruti) dalis. Sukurtos apie VIII a. pr. m. e. ir skirtos miškuose gyvenantiems asketams, o ne skaityti per apeigas. Aranjakos nagrinėjamos ortopraksijos (teisingo apeigų atlikimo), kosmologinės temos. Šie tekstai buvo skirti nuo šeimos į retai gyvenamas vietas (tyrus) atsitraukusiems dvasinės žinijos siekėjams (vanaprasthinams).
Išskiriamos šios aranjakos, skirtos atskiroms samhitoms:
Atharvavedai skirtų aranjakų nėra išlikę, bet Gopatha brahmana dažnai laikoma aranjaka.
Danilo Gallinari
Danilo Gallinari (g. 1988 m. rugpjūčio 8 d. Sant’Angelo Lodigiano) – Italijos krepšininkas rungtyniaujantis NBA, Oklahoma City Thunder komandoje.
Belja Unionas
Belja Unionas  – miestas pačiuose Urugvajaus šiaurės vakaruose, Artigaso departamente, Argentinos ir Brazilijos pasienyje. Įsikūręs rytiniame Urugvajaus upės krante, prie jos santakos su Kuareimu, priešais Argentinos miestą Monte Kaserosą. 13,5 tūkst. gyventojų (2004 m.).
Istorija
Miestą 1829 m. įkūrė Fructuoso Rivera.
Danilo Gallinari
2008 m. balandžio 23 d. pasiskelbė dalyvausiantis 2008 m. NBA naujokų biržoje. 2008 m. NBA naujokų biržoje pasirinktas 6 šaukimu. 2008 m. liepos 8 d. pasirašė trejų metų sutartį su Niujorko klubu.
Daliutė Ona Matulaitė
Daliutė Ona Matulaitė (g. 1942 m. lapkričio 25 d. Jukniškėje, Kelmės valsčius) – Lietuvos skulptorė.
Danilo Gallinari
2011 m. vasario 22 d. buvo iškeistas Denver „Nuggets“ komandai.
Daliutė Ona Matulaitė
Biografija
1969 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1970–1986 m. Vilniaus vaikų dailės mokyklos mokytoja, nuo 1988 m. Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) dėstytoja, nuo 1998 m. profesorė.
Panevėžio apskrities vėliava
thumb|right|200px|Panevėžio apskrities vėliava. Pločio ir ilgio santykis - 5:6
Panevėžio apskrities vėliava – viena iš Panevėžio apskrities heraldikos atributų. Vėliava herbo spalvų, laisvieji kraštai apvesti siaura sidabrine juostele.
Daliutė Ona Matulaitė
Kūryba
Sukūrė dekoratyvinių skulptūrų, paminklų, smulkiųjų formų skulptūrų, skulptūrinių portretų (skulptorius R. Daugintis), fontanų, antkapinių paminklų (tėvams Kelmės kapinėse, 1984 m.), medalių („Lietuvos karikatūra – 80“). Kūriniams būdinga monumentali raiška, skulptūrinių formų darna, konstruktyvumas, raiškus siluetas, apibendrintos formos, epiškumas.
Nuo 1972 m. dalyvauja parodose, skulptūros simpoziumuose Lietuvoje ir užsienyje (JAV, Japonija, Jungtiniai Arabų Emyratai, Latvija, Vengrija). Individualios parodos: Vilniuje 1986 m., su Š. Šimulynu, 1988 m., 1992 m., 1994–1996 m., 1998 m., 2004 m., Panevėžyje 2001 m., Šiauliuose 2002 m., Rygoje 2008 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus, užsienio šalių muziejai.
Pašilaičių seniūnija
Pašilaičių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus miesto savivaldybės šiaurės vakaruose ties Pašilaičiais, miesto pakraštyje, ribojasi su Zujūnų seniūnija.
Išsidėsčiusi į vakarus nuo magistralės. Seniūnijos pakraštyje taip pat telkšo Gineitiškių ežeras. Didžiąją seniūnijos dalį užima Pašilaičiai, kiti rajonai – Tarandė, Pavilionys, Gineitiškės. Rytinėje Laisvės prospekto pusėje įsikūrusios komercinės įmonės. Pašilaičiuose yra dvi lietuvių mokyklos – Žemynos pagrindinė mokykla, Gabijos gimnazija, pradinė Medeinos mokykla ir rusų A. Puškino vidurinė mokykla, veikia penki vaikų darželiai.
Geografija
Į seniūniją patenka šios miesto dalys:
Šatijai
Šatijai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Lapių. Išlikęs Šatijų dvaras (pastatytas 1889 m.). Rytiniu kaimo pakraščiu teka Staviščių upelis, pietvakarių pusėje auga Staviščių miškas. Molio telkinys. Kolektyviniai sodai, sodų bendrija.
Istorija
Šatijai (Sethen), kaip minima Hermano Vartbergiečio Livonijos kronikoje, 1362 m. buvo nuniokoti kryžiuočių, vadovaujamų magistro Arnoldo. Taip pat kaimas minimas XIV a. Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose.
Jungtinė Karalystė Eurovizijos šokių konkurse
Nuorodos
Oficiali Jungtinės Karalystės „Eurovizijos“ svetainė
Raimondas Vabalas
Raimondas-Petras Vabalas (1937 m. kovo 5 d. Paryžiuje – 2001 m. gruodžio 25 d. Vilniuje) – Lietuvos kino režisierius.
Biografija
Baigė Panevėžio vidurinę mokyklą, mokėsi Panevėžio dramos teatro studijoje. 1956 m. įstojo ir 1964 m. baigė Maskvos sąjunginį kinematografijos institutą (VGIK), kurso vadovai Levas Kulešovas ir Aleksandra Chochlova. Nuo 1952 m. Panevėžio dramos teatro aktorius, režisieriaus asistentas. Kine debiutavo 1961 m. filmu „Kanonada“. Visus savo filmus sukūrė Lietuvos kino studijoje. Baigęs kurti filmą „Miškais ateina ruduo“, į kiną daugiau nebesugrįžo. Redagavo Vinco Selioko prisiminimus apie po karo vykusias Lietuvos partizanų, tarp kurių buvo ir Vabalo tėvai, kovas. Sunkiai sirgdamas, surinko daug partizanų ir pogrindininkų biografinės medžiagos, kurią pateikė Visuotinei lietuvių enciklopedijai.
Jaunystėje buvo vedęs aktorė Gražiną Balandytę. Antroji R. Vabalo žmona buvo Elvyra Žebertavičiūtė.
Jonas Radvila
Jonas Radvila gali reikšti:
Numgaliai
Numgaliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Viduklės, prie magistralės, dešiniajame Alsos krante. Kaimo apylinkėse yra degalinė ir kavinė-viešbutis (pakelės užeiga).
Jānis Ivanovs
Janis Ivanovas (, 1906 m. spalio 9 d. Preiliai – 1983 m. kovo 27 d. Ryga) – latvių kompozitorius.
Biografija
Kilęs iš rusų sentikių šeimos. Per Pirmąjį pasaulinį karą 1915–1920 m. gyveno Vitebske, Smolenske. 1933 m. baigė Rygos konservatorijos Jazepo Vytuolo kompozicijos klasę. Nuo 1931 m. Latvijos radijo simfoninio orkestro dirigentas, 1945–1963 m. Latvijos radijo meno vadovas. Nuo 1944 m. dėstė Latvijos konservatorijoje; nuo 1955 m. profesorius.
Kūryba
1933–1983 m. sukūrė 21 simfoniją, tarp jų – VI Latgališkoji simfonija (Latgales simfonija 1949 m., VIII ir XIII (1958 m., 1970 m.), simfoninių poemų, tarp jų – „Lačplėsis“ (Lačplesis 1957 m.), simfoninių paveikslų, instrumentinių koncertų, 3 styginių kvartetus, kūrinių fortepijonui, dainų, kino filmų muzikos.
Palpala
Palpala  – miestas Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, apie 20 km į pietryčius nuo San Salvador de Chuchujaus. Departamento centras. 50 tūkst. gyventojų.
Per miestą eina Tukumano-Potosi geležinkelis. Svarbus kalnakasybos pramonės centras. Plieno, popieriaus pramonė.
Love Hurts Tour
Love Hurts Tour – 3-iasis solinis amerikiečių dainininkės ir aktorės Cher pasaulinis koncertinis turas. Turas buvo skirtas pareklamuoti 21-ąjį jos studijinį albumą „Love Hurts“ ir filmo „Mermaids“ garso takelį. Tarp fanų šis turas gerai žinomas dėl daug atšauktų pasirodymų, Cher užsikrėtus Epstein-Barr virusu. Pasirodymu metu Cher atliko dainas iš savo dviejų ankstesnių albumų, išleistų įrašų kompanijos „Geffen Records“. Turas aplankė Europą ir Šiaurės Ameriką. Tai vienintelis Cher turas, kuris nebuvo transliuotas per televiziją ar išleistas VHS ar DVD.
Apie turą
Cher surengė koncertus 12 Europos šalių ir JAV. „Love Hurts Tour“ (palyginus su jos anksteniais solo turais) vyko daugiausia Europoje. Pirmasis pasirodymas įvyko gegužės pabaigoje Berlyne, o paskutinis – lapkritį Niujorke. Turą buvo planuota pradėti „Falcon Theatre“ Kopenhagoje, bet kovo 11 d. pirmųjų trijų savaičių koncertai buvo atšaukti. Sudarant naują tvarkaraštį, dauguma koncertų buvo perkelti, o kai kurie (įskaitant Oslą ir Roterdamą) visai atšaukti, taip sumažinant koncertų Europoje skaičių iki 22. Pasirodymai buvo atšaukti, nes Cher užsikrėtė Epstein-Barr virusu bei dėl lėtinio nuovargio, kuris buvo diagnozuotas 1992 m. pabaigoje. Cher taip pat du kartus dėl ligos atidėjo penkis pasirodymus „Paramount Theater“ Niujorke.