cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Walt Disney Animation Studios
Istorija
Kol likusi dalis darbuotojų pabaiginėjo „Laimingojo triušio Osvaldo“ serijas, dirbdamas slapčia W. Disney su pagrindiniu savo kompanijos animatoriumi Ub Iwerks ir ištikima darbuotojų komanda kūrė naują personažą „Peliuką Mikį“. 1928 m. pirmieji „Peliuko Mikio“ serijos pasirodymai „Beprotiškas lėktuvas“ ir „Lekiantis Gaučas“ žiūrovams paliko teigiamą, bet ne pribloškiantį įspūdį. Trečiasis pasirodymas buvo išleistas kartu su garso takeliu, kurį sukūrė Carl Stalling. Personažas „Garlaivis Vilis“ tapo pirmuoju „Disney“ kūriniu su sinchronizuotu įgarsinimu ir susilaukė didelio pasisekimo 1928 m. lapkričio mėn. vykusioje premjeroje Niujorke esančiame teatre. „Peliuko Mikio“ serijos su garso takeliais greitai tapo populiarios visoje Amerikoje. Netrukus, 1929 m. buvo išleistos naujos „Disney“ filmukų serijos pavadinimu „Kvailos simfonijos“, nors pradžioje vadinosi „Kaulų šokis“. Kiekviena „Kvailų simfonijų“ serija buvo koncentruota į muziką ir tam tikrą tematiką.
„Walt Disney Productions“
1932 m. buvo pasirašyta išskirtinė sutartis su „Technicolor“, kuri leido naudoti savo 3 ruožų spalvotą juostą animacijos kūrimui. Rezultatas džiugino visus – „Kvailų simfonijų“ serija „Gėlės ir medžiai“ buvo pirmasis pilnai spalvotas animuotas filmukas. Kitos „Kvailų simfonijų“ serijos taip pat buvo kuriamos su „Technicolor“ pagalba, štai 1933 m. „Trys paršiukai“ tapo vienu žiūrimiausiu filmuku, o daina– „Kas bijo didelio blogo vilko?“ tapo hitu.
1934 m. Walt Disney susikvietė kelis pagrindinius savo komandos narius ir paskelbė savo norą bei planus sukurti pirmą pilnametražį animacinį filmą. Nepaisant pajuokos ir nesupratimo, iš beveik visos tuometinės kino pramonės, Walt nepasidavė ir įgyvendino savo idėją, sukūrė „Snieguolę ir septynis nykštukus“. Prieš tai išleisti „Pavasario deivė“ (1934) ir „Senas malūnas“ (1937) buvo eksperimentinė aikštelė pirmiesiems naujų technikų bandymams. Šie animaciniai filmai buvo pirmieji įtraukę tokias technikas kaip realistiniai žmogaus paveikslai, specialieji efektai ir filmavimas naudojant daugiaplanę kamerą.
„Snieguolės ir septynių nykštukų“ išleidimas „Disney“ kainavo 1,4 mln. dolerių. Laimei, jis atsipirko, filmas tada uždirbo 38 mln. dolerių. Tai buvo daugiausiai uždirbęs filmas istorijoje, kol po dvejų metų buvo išleistas „Vėjo nublokšti“ (Gone with the Wind). Iš „Snieguolės“ filmuko surinkti pinigai leido „Disney“ animacijos studijai persikelti į naują vietą: Buena Vista gatvę Berbanke (Kalifornijoje), studija ten yra iki šiol.
1940-ieji
Didžiulė „Snieguolės ir septynių nykštukų“ sėkmė leido Walt Disney animacijos studijai imtis naujų projektų, tokių kaip „Pinokis“ (1940) ir „Fantazija“ (1940). Eksperimentuojant buvo įtraukiama orkestrinė muzika diriguojama Leopoldo Stokovskio. Vėliau 1941 m. buvo sukurti „Dambo“ ir 1942 m. „Bembis“.
Vykstant Antrajam pasauliniam karui produkcija buvo pristabdyta. To priežasčių buvo daug: dauguma animatorių buvo paimti į kariuomenę, Europos rinka buvo sustabdyta, be to dauguma produkcijos buvo skirta, būtent, kariuomenei, ypač propagandiniams filmams. Karo metais nuo 1942 iki 1943 m., 95 % visos produkcijos buvo skirta karo pramonei. Buvo sukurti tik keli trumpametražiai epizodiniai filmukai, kai kurie iš jų buvo pradėti kurti ir anksčiau: „Sudie bičiuliai“ (1942), „Trys Kabaljeros“ (1944), „Pagamink mano muziką“ (1946), „Smagus ir mėgiamas, laisvas“ (1947), „Melodijos laikas“ (1948), „Ichabodo ir pono Todo nuotykiai“ (1949). Kiti du asocijuoti kūriniai „Pietų daina“ (1946) ir „Toks brangus mano širdžiai“ (1948) buvo animacijos ir gyvo veiksmo filmuotos medžiagos kombinacija. Galiausiai 1950 m. pasirodė „Pelenė“.
1950-ieji
Sukūrus „Pelenę“ gamyba atsigavo. Atsigręžta į senąsias vertybes ir vėl imta įrodinėti, kad animacija yra gyvybingas ir reikalingas žmonėms žanras. Sukurti nauji filmai: „Alisa stebuklų šalyje“ (1951), „Piteris Penas“ (1953), „Dama ir valkata“ (1955) ir „Miegančioji gražuolė“ (1959). Atsižvelgiant į „Miegančiosios gražuolės“ bilietų pardavimus– tai nebuvo sėkmingas darbas, ši animacija nesurinko didelio pelno ir buvo pirmasis praradimas dešimtmetyje.
1960-ieji
Nors ir bilietų pardavimai nebuvo dideli, „Miegančioji gražuolė“ išsiskyrė savo stilistika (pateikė stilistinį pokytį), kuris privedė prie susidomėjimo animacija 1960-aisiais. Tačiau tai buvo labai brangus sumanymas. Kai kurie filmai patyrė nuostolių ir nesusigrąžino išlaidų iki tol, kol praėjo dešimtmetis, kai buvo išleisti originalai. 1962 m. Walt Disney uždarė trumpametražių filmų departamentą, sutelkdamas dėmesį daugiausia į televizinių ir vaidybinių filmų gamybą ir tik retkarčiais atsigręždamas į trumpametražius filmus.
Filmai „Šimtas vienas dalmantinas“ (1961) ir „Kardas akmenyje“ (1963) nebuvo nuostolingi ir netgi atnešė pelno. Walt Disney mirė 1966 m., kuriant animacinį filmą „Džiunglių knyga“.
1980-ieji
Walt Disney studija pasiekė žemiausią ribą kai 1985 m. pasirodė filmas „Juodasis katilas“. Jis buvo taip prastai priimtas, kad tik po dešimtmečio pasirodžius vaidinimui, jis buvo išleistas žiūrėjimui namuose. Vėliau Michael Eisner administracija, kartu su kūrybos vadovu Jeffrey Katzenberg, pakeitė produkcijos stilių ir kokybę studijoje.
„Walt Disney Feature Animation“ (1986–2000)
Pervadinta į „Walt Disney Feature Animation“, pradėjo kurti įspūdingus kompiuteriu animuotus miuziklus. Norint pritraukti kuo didesnę auditoriją buvo pradėta naudoti tiek aukštos kokybės muzika, tiek ir animacija. Tai sutapo ir su kompiuterinės animacijos technologijų atsiradimu (pirmosios 80-ųjų pabaigoje). Taip pat, labai reikšmingas filmas „Disney“ istorijoje – „Kas pakišo triušį Rodžerį?“, kuriame buvo sujungta gyva vaidyba ir animuoti elementai. Tai vėl sukėlė susidomėjimą animacija.
framed|dešinėje|„Walt Disney Feature Animation“ logotipas, naudotas 1996–2006 m. Studijos padalinys, kuriame dirbo 40 darbuotojų ir vadinamas „Walt Disney Feature Animation Florida“ buvo atidarytas 1989 m. Jo biurai įkurti „Disney-MGM“ studijos pramogų parke, kur lankytojai turėjo galimybę stebėti kaip dirba animatoriai.
Pradedant „Oliveris ir kompanija“ (1988), studija išleido eilę pelningų ir populiarumo sulaukusių filmų. „Disney renesansu“ vadinami ir „Oskaro“ apdovanojimus laimėję filmai už originaliausią muziką ir dainas yra šie – „Undinėlė“ (1989), „Gražuolė ir pabaisa“ (1991), „Aladinas“ (1992), „Liūtas karalius„ (1994), „Pokahonta“ (1995). „Gražuolė ir pabaisa“ gavo Oskaro apdovanojimą už geriausią 1991 m. filmą, tuo tarpu „Liūtas Karalius“ dar ir dabar yra daugiausiai uždirbantis tradiciškai animuotas filmas šiaurinėje Amerikoje.
1992 m. spalio 7 d. „WWalt Disney Feature Animation Florida“ padalinys buvo atskirtas. 1996 m. balandžio mėn. studija įsigijo „Dream Quest Images“ ir jomis pakeitė „Buena Vista Visual Effects“. 1998 m. balandžio 22 d. „Walt Disney Feature Animation Florida“ perėjo prie 70 mln. dolerių vertės projekto – „Disney Hollywood Studios“. 1999 m. spalį „Dream Quest Images” ir Walt Disney susijungė ir įkūrė „slaptą laboratoriją“, tačiau joje sukūrė tik vieną filmą „Dinozauras“ (2000).
Dėl didelės konkurencijos animatorių atlyginimai sparčiai išaugo ir sukurti tradicinį animuotą filmą pasidarė dar brangiau. 2000 m. prasidėjus masiniam etatų mažinimui, darbuotojų skaičius sumažėjo iki 600. Po eilės blogų pasirodymų ir atsiradusių naujų studijų, tokių kaip „Pixar“, „DreamWorks Animation“ ir „Blue Sky Studios“, „Disney“ nusprendė pakeisti Walt Disney ilgametražę tradicinę (ranka pieštą) animaciją į naujas CGI technologijas (kompiuteriu generuotų vaizdų), atleido dar daugiau žmonių ir pardavė tradicinę animacijos įrangą. Tai buvo Bob Lambert, Disney technologijų vadovo, idėja.
2002 m. birželį slaptoji laboratorija buvo uždaryta.
2003 m. sausio mėn. „Disney“ pradėjo pertvarkyti savo teatro ir animacijos skyrius, pagerino išteklių panaudojimą ir sutelkė dėmesį į naujų personažų ir franšizės plėtrą. TV animacija buvo perkelta į „Disney Channel“ pasaulinio mąsto kanalą.
Walt Disney Animation Studios (2007–)
Nors ir buvo nuspręsta pereiti prie CGI, tačiau to nepakako norint atgaivinti susidomėjimą „Disney“ animacija. „Walt Disney Feature Animation“ darbą visada atlikdavo geriau nei jų partneriai „Pixar“, su kuriais buvo pasirašyta sutartis kurti CGI filmus. Atsižvelgdami į tai, 2006 m. Walt Disney studija nusprendė nusipirkti „Pixar“. „Walt Disney Feature Animation“ buvo pervadinta į „Walt Disney Animation Studios“. Po įsigijimo „Pixar“ ir „Walt Disney Animation Studios“ ir toliau dirbo atskirose studijose, filmus leido taip pat naudodami atskiras antraštes. Buvę „Pixar“ vadovai Edwin Catmull ir John Lasseter ir toliau ėjo studijos prezidento ir kūrybos vadovo pareigas.
Pakeitus strategiją, Lasseter vėl atstatė „Walt Disney Animation Studios“ ir ją padarė pagrindiniais animacijos namais. Rankomis piešta animacija perėjo prie Toon Boom Harmony programos pritaikytos naudoti „DisneyToon Studios“. „Princesė ir varlius“ išleistas 2009 m., tradiciškai animuotas filmas vėl paskatino žiūrovų susidomėjimą. 2009 m. Walt Disney animacijos studija išleido pirmąją animuotą TV laidą.
„Walt Disney Animation Studios“ 2010 m. sukūrė pirmąjį kino filmą – animuotą pasaką „Ilgo plauko istorija“, naudojant CGI (kompiuteriu animuotos produkcijos sistema) technologijas. Netrukus po filmo išleidimo „Los Angeles Times“ pranešė, kad Ed Catmull teigimu: „princesių“ žanro filmai turi padaryti pertrauką iki tol, kol nors sugalvos kažką naujo. Toliau jis aiškino, kad jie bando atsiriboti nuo „princesių“ eros atsižvelgiant į auditorijos norus. Tačiau vėliau, savo Facebook puslapyje jis teigė, kad visa tai tėra tik gandai. 2013 m. išleistas „Disney“ studijos antrasis CGI kūrinys „Ledo šalis“.
Vadyba
Nuo 1985 m. iki atsistatydinimo 2003 m. lapkritį „Walt Disney Feature Animation“ oficialiai vadovavo pirmininkas Roy E. Disney, kuris turėjo didelę įtaką skyriui, tačiau dauguma sprendimų buvo priimti „Walt Disney Animation“ prezidento, kuris oficialiai buvo pavaldus Disney, taip pat „Disney“ studijos pirmininkui, korporacijos pirmininkui ir vyriausiajam studijos vadovui Michael Eisner. Buvę „Walt Disney Feature Animation“ prezidentai – Peter Schneider (1985–1999 gruodis), Thomas Schumacher (2000 sausis -2002 gruodis) ir David Stainton (2003 sausis – 2006 sausis).
Nuo 2006 m. Ed Catmull yra „Walt Disney“ ir „Pixar“ animacijos studijų prezidentas, o John Lasseter yra šių studijų vyriausiasis kūrybos vadovas.
2008 m. Andrew Millstein tapo „Walt Disney Animation Studios“ generaliniu direktoriumi. Jis atsakingas už kasdienes studijos sąlygas, įrangą ir produktus.
Lokacijos
220x240px|miniatiūra|dešinėje|Pelenės pilis viename iš Disnėjaus teminių parkų „Walt Disney Animation Studios“ įsikūrusi Roy E. Disney animacijos pastate Berbanke, Kalifornijoje, priešais gatvėje esančią „Walt Disney Studios“, kur buvo įsikūrusi pirmoji animacijos studija. Pagalbinės studijos, prieš uždarant 2003 ir 2004 m. dėl besitęsiančių Disney animacinių filmų bilietų pardavimo sunkumų, buvo įkurtos Paryžiuje (Prancūzijoje), Tokijuje (Japonijoje) ir net „Disney's Hollywood Studios“ studijoje, viename iš keturių didžiausių teminių parkų Walt Disney pasaulis, Floridoje. Holivudo studijos vieta gyvuoja kaip paroda ir turas, pavadintas „Disney animacijos magija“, kuriame pristatomi skirtingi pilnametražės animacijos kūrimo procesai.
Pilnametražiai filmai
„Walt Disney Animation Studios“ išleido 52 pilnametražius filmus, kurie yra žinomi, kaip „Disney“ animacijos kanonas. Kiekvienam iš šių filmų yra priskirtas numeris, kuris nurodo chronologinę seką pagal tai, kada kiekvienas filmas buvo išleistas. Į filmų kanoną įeina tokie filmai kaip „Snieguolė ir septyni nykštukai“, „Fantazija“, „Pelenė“, „Dama ir valkata“, „Mažoji undinėlė“, „Gražuolė ir pabaisa“, „Aladinas“. Naujausieji „Disney“ išleisti filmai – „Ilgo plauko istorija“ bei „Mikė Pūkuotukas“. Naujausias šios studijos pilnametražis filmas– „Ralfas griovėjas“. Kitas studijos projektas – „Ledo šalis“. Tai Hanso Kristiano Anderseno istorijos „Sniego karalienė“ muzikinė adaptacija, kurią planuojama pristatyti 2013 m. lapkritį.
Trumpametražiai filmai
Nuo „Alisos komedijų“ 1920 m., „Disney“ pradėjo leisti trumpametražius animacinius filmukus. Animaciniai filmukai dažniausiai būdavo serijų eilė, kuri sukasi aplink pagrindinius veikėjus, tokius kaip Peliukas Mikis, Laimingasis triušis Osvaldas, Ančiukas Donaldas arba aplink muzikinę temą, pavyzdžiui, „Kvailos simfonijos“. Po persikėlimo į Berbanką, „Walt Disney Animation Studios“ tęsė trumpametražių filmukų leidybą. Trumpametražiai filmukai suteikė studijai galimybes eksperimentuoti su naujomis technologijomis, kurias jie panaudojo filmų gamybos procese, tokiomis kaip garso sinchronizavimas filme „Garlaivis Vilis“, spalvotojo kino procesas filme „Gėlės ir medžiai“, daugiaplanė kamera filme „Senas malūnas“, kserografija – „Goliat2“ (GoliathII) bei tradicinės ir CGI animacijos mišinys filme „Popierinis žmogus“.
Parkai ir kurortai
Taip pat „Walt Disney Animation Studios“ ir „Walt Disney Imagineering“ bendradarbiavo su vidinėmis pramoginėmis studijomis Disneyland, Disney Holivudo studija ir Tokijo Disney Jūra, kad sukurtų naktinį „Fantasmic!“ šou. Ši studija kartu su „Pixar“ taip pat prijungė Walt DIsney kūrybiškas pramogas, kad sukurtų Spalvų pasaulį, naktinį hidrotechninį šou Disney Kalifornijos nuotykių parke ir Disney Svajones, multimedinį naktinį šou Paryžiaus Disneilendo parke.
Vaizdo žaidimai
„Walt Disney Animation Studios“ sukūrė elfus, fonus ir video žaidimų kompiuterines versijas žaidimams: „Disney Aladinui“ bei „Liūtas karalius“.
Animaciniai pilnametražiai filmai
„Walt Disney Animation Studios" taip pat suteikė dvisluoksnę (second layering) tradicinę animaciją „Walt Disney Pictures“ filmui „Košmaras prieš Kalėdas“. 1995 m. „Walt Disney Animation Studios“ pateikė papildomą animaciją ir istoriją „DisneyToon Studios“ filmui „Kvailas filmas“.
Pasiekimai
„Walt Disney Animation Studios“ yra žinoma už naujausių standartų inovacijų įdiegimą animacijos industrijoje, įskaitant:
Walt Disney animacijos atgarsiai Lietuvoje sovietiniu laikotarpiu
Iš pradžių Lietuvoje nebuvo jokio „Disney“. Sovietų valdžia paliko ne tik iškreiptą pavadinimą, kaip Centrinė žvalgybos valdyba, bet ir suvulgarintą Volto Disnėjaus pavardę, kuri dar prieškario laikais Lietuvoje buvo vadinama – Voltas Diznis, nors ir pagal sovietinės transliteracijos tradicijas pavardė paversta į „Disnėjus”, senasis variantas yra neišdildomai įsirėžęs žmonių sąmonėje.
Walt Disney lietuviškoje literatūroje
Juozas Baltušis savo knygoje „Tėvų ir brolių takais“ kadaise taip aprašė Disneilendą: „Tik Disneilende gali suvokti, kokio savo išmonės įvairumo ir įmantrumo yra pasiekę amerikiečiai. Kiti sakė, kad tai primityviausias poilsio parkas, kurį gėda lankyti intelektualaus darbo žmonėms. Kas tai? Fantastika ar mokslas, pramoga ar šarlataniškumas? Tikriausiai nei viena, nei antra. O kartu viskas drauge. Tik šarlataniškumo– mažiausia. Disneilendas teikia žmonėms ne vien pramogą, bet ir žinių, kelia jų kultūrinį lygį. Velnioniškai išmoningai ir drąsiai padaryta viskas!“ Galų gale, kaip sakoma, „kas nebuvo Disneilende, tas nebuvo Amerikoje„.
Lietuvių animatoriai „Walt Disney Animation Studios“
Pirmuoju profesionaliosios animacijos kūrėju Lietuvoje laikomas Vladislovas Starevičius. 1910 m. jis sukūrė pirmąjį pasaulyje lėlių animacijos filmą „Elniaragių kova”. V. Strarevičius buvo įvertintas ne vien kritikų, bet ir Volto Disnėjaus, kurio studijoje buvo kviečiamas dirbti, bet atsisakė, nes buvo autorinės animacijos šalininkas.
Lomžos valsčius
thumb|right|250px|Lomžos apskrities valsčiai Lomžos valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Lomžos apskrityje. Centras – Lomža. Ribojasi su Malų Plocko, Miastkovo, Novogrudo, Piontnicos, Rutkų, Šniadovo, Viznos ir Zambruvo valsčiais.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo X a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1919–1954 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Kupiskų ir Puchalų valsčiams. 1939–1941 m. ir 1944 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Lomžos rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1973–1976 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Gačo valsčiui. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai. 1998 m. pradėtas naudoti Lomžos valsčiaus herbas.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 207,41 km², iš kurių: Valsčius sudaro 15,32 % Lomžos apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1192,65 zlotai.
Administracinis suskirstymas
Andžeikai, Bače Suche, Bače Lipnikas, Bogušice, Boženica, Chojni Mlode, Čaplice, Dlužnevas, Gačas, Gielčinas, Gžimali Ščepankovskiai, Janovas, Jarnutai, Jednačevas, Kisiolkai, Konažice, Kotai, Lochtinovas, Lutostanas, Mikolajevas, Mikolaikai, Milevas, Modzele Skudoše, Modzele Vipichai, Nove Kupiskai, Nove Vižikai, Pnevas, Podguže, Puchalai, Rubinuvka, Ribnas, Semien Nadžečnai, Semien Rovai, Sežputi Mlode, Stara Lomža nad Žeka, Stara Lomža pži Šosie, Stare Chojnai, Stare Kupiskai, Stare Modzele, Stare Sežputai, Vigoda, Zosinas ir Zavadai.
Aklasis teksto rinkimas
Aklasis teksto rinkimas  – teksto rinkimas nežiūrint į klaviatūrą.
Aklojo teksto rinkimo atradėju laikomas stenografistas Frank Edward McGurrin (1861–1933), kuris 1888 m. naudodamas šį metodą laimėjo pirmąjį prizą to meto teksto rinkimo varžybose. Jis buvo vienintelis akląjį rinkimą naudojęs dalyvis.
Metodas
Renkama visais abiejų rankų pirštais. Kiekvienas klavišas turi jam spausti skirtą pirštą. Kiekvienas pirštas, išskyrus nykščius, turi nuolatinę vietą ant jam paskirto klavišo. Kai reikia paspausti kurį nors kitą klavišą, pirštas perkeliamas ant jo ir paspaudus klavišą grąžinamas į nuolatinę vietą.
Paveiksle parodyta, kuriems pirštams priskiriami standartinės klaviatūros klavišai.
Privalumai
Spausdinant labai vargina nuolatinis dėmesio perkėlimas tarp klaviatūros, spausdinamo teksto (ekrano, popieriaus) ir neretai dokumento, kuris spausdinamas ar su kurio dirbama rengiant tekstą. Klaviatūrai nebereikalaujant dėmesio, sumažėja ne tik nuovargis, bet ir klaidų skaičius, tai itin svarbu programuojant. Spausdinimo greitis taip pat paprastai didesnis, nors tai priklauso ir nuo įgudimo. Paskirstant krūvį daugeliui pirštų sumažėja ir fizinis nuovargis. Prireikus nesunku spausdinti ir kitakalbe (dažniausiai angliška) klaviatūra, kurioje lietuviškos raidės nesužymėtos (gaminamos „hakerio klaviatūros“ klavišais be jokių ženklų).
Darbdaviai linkę manyti, jog darbuotojas turi sugebėti spausdinti ne mažiau kaip 50 žodžių per minutę, nors dauguma žmonių spausdina lėčiau.
Aklasis rinkimas taip pat padeda išlaikyti taisyklingą sėdėseną darbo metu, saugodamas nuo kaklo ir nugaros skausmų.
Trūkumai
Mokymasis aklai rinkti tekstą yra laiko reikalaujanti investicija. Būtinas standartinis klavišų išdėstymas, kurį po to sunku pakeisti, net jei kitoks išdėstymas teoriškai konkrečiam darbui būtų optimalesnis.
Mokymo metodika
Klasikinė mokomoji metodika yra iš pradžių išmokti aklai spausdinti pagrindinės padėties raides, paskui mokytis viršutinę eilę, vėliau apatinę bei kitus klavišus. Tam parengiami specialūs žodžiai bei sakiniai. Svarbu išmokti grąžinti rankas į pradinę padėtį, nes jos dažnai pakeliamos nuo klaviatūros (praeityje to reikėdavo perstumti rašomosios mašinėlės vežimėliui, šiuo metu – naudoti kompiuterio pelę ar kursoriaus valdymo klavišus). Pagrindinės padėties radimui nežiūrint palengvinti klavišai Š (F angliškoje klaviatūroje) ir J žemiau raidės ženklo turi apčiuopiamą brūkšnelio pavidalo iškilimą. Aklojo metodo mokymuisi gali būti naudojamos ir įvairios mokomosios kompiuterio programos.
Sunkiausia metodo mokytis tiems, kurie jau gana gerai spausdina be aklojo rinkimo, nes trūksta motyvacijos: vos tik išmokus metodą, iš pradžių kurį laiką spausdinama lėčiau. Tačiau kaupiantis įgudimui, spausdinimo greitis paskui pradeda didėti.
Vincentas Aleksandras Korvinas Gosievskis
Vincentas Aleksandras Korvinas Gosievskis (, apie 1625 m. – 1662 m. lapkričio 29 d. prie Astrynos, palaidotas Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčioje) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės karinis veikėjas.
Giminė
Kilęs iš Lietuvos bajorų Gosievskių giminės. Tėvas Aleksandras Korvinas Gosievskis, motina Ieva Pacaitė, broliai Kristupas Korvinas Gosievskis, Mikalojus Korvinas Gosievskis, Motiejus Korvinas Gosievskis, sesuo Zuzana Korvin Gosievska. Žmona Magdalena Konopacka, vaikai Boguslavas Korvinas Gosievskis, Teresė Gosievska, jos vyras Vilniaus kaštelionas Juozapas Boguslavas Sluška, vėliau Vilniaus vaivada Kazimieras Jonas Sapiega ir Sofija Gosievska, kurios vyras – Karūnos pastalininkis Aleksandras Pšijemskis. Žmona 1668 m. gegužės 21 d. vėl ištekėjo, jos antrasis vyras Krokuvos pakamaris Jonas Karolis Čartoryskis, vaikai Elena Teofilė Čartoryska, Antanas Dominikas Čartoryskis ir Punsko seniūnas Juozapas Čartoryskis.
Valdė Punsko ir kitus dvarus, vėliau jam iš brolio Kristupo atiteko ir Veližo dvaras prie Smolensko.
Biografija
Studijavo Vilniaus, Vienos, Romos, Padujos universitetuose.
Valstybės tarnyba
Sugrįžusį Lietuvos didysis kunigaikštis Vladislovas Vaza jį paskyrė Lietuvos dvaro stalininku. Nuo 1648 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės pulko vadas. 1649 m. liepos mėn. kariuomenės vyriausiojo vado Jonušo Radvilos pavaduotojas, dalyvavo mūšyje prie Lojevo su kazokais. Nuo 1650 m. Lietuvos artilerijos generolas, nuo 1652 m. Lietuvos žemės iždininkas, nuo 1654 m. Lietuvos lauko etmonas. 1650 m. gruodžio 21-24 d. Abiejų Tautų Respublikos ypatingojo Varšuvos Seimo maršalka.
Nuo 1650 m. valdovo Jono Kazimiero šalininkas ir opozicijoje LDK didžiajam etmonui Jonušui Radvilai. Šių didikų prieštaravimai darė žalą Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės kariniams veiksmams per 1654–1655 m. kovas su Rusija, buvo viena priežasčių, kad skubotai pasitraukta iš Vilniaus. 1655 m. su Rusijos kariuomene kovėsi Kauno apylinkėse. Su kitais 1655 m. pasirašė Kėdainių sutartį su Švedija. Jonušas Radvila, sužinojęs apie jo ryšius su Rusijos caro pasiuntiniu, Kėdainiuose jį suėmė ir perdavė švedams. 1656 m. birželio mėn. iš nelaisvės pabėgo. 1656 m. su LDK kariuomene padėjo vaduoti iš Švedijos okupacijos Lenkiją. Vadovaudamas jungtinei Abiejų Tautų Respublikos kariuomenei 1656 m. spalio 8 d. ties Prostkais (Lenkija) sumušė Švedijos sąjungininko Prūsijos kunigaikščio Frydricho Vilhelmo kariuomenę. Vėliau su juo vedė derybas ir su kitais 1657 m. pasirašė Vėluvos-Bydgoščiaus traktatą. 1657–1658 m. vadovavo LDK kariuomenei, kovojančiai su švedais Žemaitijoje, Kurše ir Livonijoje. Iš jų 1657 m. atsiėmė Biržus su tvirtove. 1658 m. spalio mėn. prie Vilniaus, ties Verkiais, pateko į nelaisvę ir buvo išvežtas į Maskvą, kur ėmėsi literatūrinės veiklos. Iš nelaisvės grįžo 1662 m. balandžio mėn. LDK kariuomenės konfederatų nužudytas.
Mockų–Trakiškių geležinkelio pasienio punktas
thumb|right|250px|Mockų-Trakiškių geležinkelio pasienio punktas Mockų-Trakiškių geležinkelio pasienio punktas  – buvęs Lietuvos-Lenkijos valstybinės sienos pasienio punktas šalia Mockų, Kalvarijos savivaldybėje, Marijampolės apskrityje iš Lietuvos pusės ir šalia Trakiškių, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje, Punsko valsčiuje iš Lenkijos pusės. Per sieną vyksta traukiniai: Vilnius-Šeštokai-Varšuva. 2007 m. kovo 9 d. tarp Lietuvos ir Lenkijos buvo pasirašyta sutartis, kuri numatė kad šis pasienio punktas bus Rail Baltica geležinkelio linijos dalis. 2007 m. gruodžio 21 d. įgyvendinant Šengeno sutartį pasienio patikra buvo panaikinta. Nuo pasienio punkto iki Trakiškių geležinkelio stotelės yra 3,4 km.
Mokesčių vengimas
Mokesčių vengimas – neteisėti veiksmai, kuriais siekiama sumažinti mokamą mokesčių sumą. Mokesčių vengimas dažnai pasireiškia kaip sąmoningas finansinės informacijos iškraipymas arba jos slėpimas nuo mokestinės valdžios.
Jovikas
Jovikas – miestas pietinėje Norvegijoje, prie Mjosos ežero. Geležinkelio stotis. Išvystyta stiklo pramonė. Yra universitetinė kolegija, kraštotyros muziejus. Taip pat Joviko mieste yra pats didžiausias dirbtinis urvas. Jame yra baseinas ir žaidžiamas ledo rytulys.
Sportas
Jovike vyko kai kurios 1994 m. žiemos olimpiados ledo ritulio rungtynės.
Mieste žaidžia SK Gjøvik-Lyn futbolo klubas.
Panorama
miniatiūra|center|500px|Joviko panorama
Albinas Pocius
Albinas Pocius (1918 m. gruodžio 26 d., senuoju stiliumi gruodžio 13 d. Sedoje, Mažeikių apskritis – 1999 m. balandžio 4 d. Adelaidėje, Australija) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, leidėjas, Australijos lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Sedos vidurinėje mokykloje ir Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijoje.
Bendradarbiavo leidiniuose „Žemaičių prietelius“, „XX amžius“, „Panevėžio garsas“, „Karys“, „Trimitas“. 1943-1944 m. leido rotatorinį pogrindinį laikraštį „Žemaičių trimitas“. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, kur 1945-1946 m. Dorferdene-Zydorfe leido rotatorinį laikraštį „Aušros belaukiant“, nuo 1947 m. Rotenburge – laikraštį „Mūsų žinios“. 1947-1948 m. bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvių žodis“, „Mintis“, „Tėviškės garsas“.
Emigravęs į Australiją, Melburno karališkajame technikos koledže įgijo laisvojo žurnalisto diplomą. Aktyviai bendradarbiavo Australijos lietuvių leidiniuose „Mūsų pastogė“, „Tėviškės aidai“, australų vietos laikraščiuose. Trejus metus buvo Melburno lietuviškų radijo valandėlių vedėjas.
Naugarduko vaivadija (1507–1795)
Naugarduko vaivadija  – nuo 1507 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, o 1569–1795 m. ir Abiejų Tautų Respublikos administracinis teritorinis vienetas. Sostinė Naugardukas, plotas 33 200 km².
Istorija
Vaivadija įsteigta 1507 m. sausį pertvarkius LDK administracinį padalijimą vietoje Naugarduko vietininkystės. Ji suformuota iš Vilniaus ir Trakų vaivadijų dalių. Naugarduko ir Slonimo ekonomijos priklausė Lietuvos Didžiojo kunigaikščio stalo valdoms.
1793 m. vaivadija neteko didžiosios dalies savo rytinių teritorijų, kurios perėjo Rusijos imperijai. Galutinai vaivadija panaikinta 1795 m., kuomet jos teritorijos prijungtos prie Slanimo gubernijos.
Administracinis suskirstymas
Naugarduko vaivadijai priklausė 4 apskritys:
Valdymas
Naugarduko vaivadiją Abiejų Tautų Respublikos senate atstovavo Naugarduko vaivada ir Naugarduko kaštelionas. Kiekvieno pavieto seimelis rinkdavo po du atstovus į Abiejų Tautų Respublikos Seimą ir du deputatus į Lietuvos Tribunolą.
Didysis skydvabalis
Didysis skydvabalis (Peltis grossa) – skydvabalių (Trogositidae) šeimos vabalas. Kūnas plokščias, tamsiai rudas, 11-19 mm ilgio.
Naugarduko vaivadija (1507–1795)
Valdymas
Miesto seniūnus turėjo Naugardukas, Slonimas ir Volkovyskas.
Didysis skydvabalis
Randamas eglynuose. Gyvena senuose, trūnijančiuose rąstuose ir kelmuose. Lervos graužia gilius takus. Vabalų randama po atšokusia žieve. Tame pačiame medyje vabalai gali gyventi ilgiau nei 20 metų.
Naugarduko vaivadija (1507–1795)
Vaivada
Pirmuoju Naugarduko vaivada 1507 m. tapo Jonas Glinskis.
Didysis skydvabalis
Lietuvoje reta rūšis. Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Naugarduko vaivadija (1507–1795)
Vaivada
Naugarduko vaivadą skirdavo karalius ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos, jeigu nebūdavo priešininkų nušalinamas. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje ir vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, kuriems suteiktos Magdeburgo teisės, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.
Didysis skydvabalis
Nuorodos
thumb|left|Didžiojo skydvabalio (Peltis grosa) anga medienoje
Naugarduko vaivadija (1507–1795)
Vaivada
Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Naugarduko vaivada turėjo trečią pagal rangą aukščiausią pasauliečių poziciją.
Naugarduko vaivados rūbai buvo raudonas kantušas ir juodas žiponas.
Kvėdarnos Kazimiero Jauniaus gimnazija
Šilalės rajono Kvėdarnos Kazimiero Jauniaus gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šilalės raj., Kvėdarnoje, Šilalės g. 37, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190329594.
miniatiūra|left|Įėjimas iš pagrindinės gatvės
Istorija
1609 m. Kvėdarnos klebonai buvo įpareigoti įkurti parapinę mokyklą. 1782 m. ji buvo atkurta. 1866 m. įsteigta Kvėdarnos valdinė mokykla su dėstomąja rusų kalba. 1916 m. valdant vokiečiams įsteigta keturklasė pradžios mokykla su dėstomąja lietuvių kalba. 1935 m. Kvėdarnoje pradėjo veikti šešių skyrių pradinė mokykla, kuri vėliau išaugo į dabartinę vidurinę mokyklą. 1938 m. mokyklai suteiktas Kazimiero Jauniaus vardas. Tačiau 1941 m. pirmosiomis karo dienomis sudegė. Pirmaisiais pokario metais mokykla pradėta remontuoti. Remontas tęsėsi iki 1949 m., juo rūpinosi direktorius Lionginas Rasiulis.
1919–1944 m. pradžios mokykla, 1944–1949 m. progimnazija, 1949–1950 m. septynmetė, 1950 m. iš ministerijos buvo gautas leidimas steigti Kvėdarnoje vidurinę mokyklą. Po ketverių metų, 1954 m. išleista I abiturientų laida. 1966 m. pastatytas 640 vietų mokyklos priestatas. 1992 m. nuo vidurinės mokyklos atskirta pradinė mokykla. 2001 m. mokyklai vėl sugrąžintas kunigo Kazimiero Jauniaus vardas. 2008 m. mokykla tapo gimnazija.
Vytautas Misevičius
Albertas Vytautas Misevičius (1924 m. vasario 12 d. Joniškėlis – 1994 m. balandžio 28 d. Vilnius) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, prozininkas, vienas produktyviausių lietuvių vaikiškos literatūros rašytojų.
Biografija
1944 m. baigė Šiaulių gimnaziją.
1944–1953 m. dirbo laikraščių ir žurnalų redakcijose, 1948–1950 m. Kretingos rajono laikraščio „Žemaičių tiesa“ redaktorius. 1953–1969 m. ir 1976–1983 m. žurnalo „Švyturys“ darbuotojas. 1991–1992 m. žurnalo „Švyturys“ priedo vaikams „Švyturiukas“ vyriausiasis redaktorius.
Kūryba
Kūrinius pradėjo spausdinti 1945 m. Rašė apybraižas, apysakas, apsakymus, parašė humoreskų. Tačiau labiausiai rašytoją išgarsino istoriniais faktais paremti romanai jaunimui, kėlę patriotinius jausmus. Populiarios nedidelių pažintinio pobūdžio vaikų knygelių „Smalsučio“ serijos pradininkas. Sukūrė detektyvą, scenarijų filmui ir libretą operetei.
„Ėmęs rašyti dirbdamas periodinėje spaudoje, norom nenorom turėjo atiduoti duoklę to meto idėjiškumo reikalavimams ir komjaunuoliškai jaunystei. Dirbant periodikoje, kūrybai laiko likdavo nedaug. Šios aplinkybės lėmė pirmųjų knygų turinį ir meniškumą, ne visada teigiamą. Jos stūmė į temų ir žanrų gausą, veikėjų ir siužetų margumyną, tendencingą, tikrovės neatitinkantį gyvenimo vaizdavimą. Todėl šiandien dalį rašytojo knygų tenka palikti užmarščiai, o turinčias išliekamąją vertę priimti su derama pagarba.“ (Jonas Linkevičius)
Kapčiamiesčio-Berznyko pasienio punktas
Kapčiamiesčio-Berznyko pasienio punktas - buvęs Lietuvos-Lenkijos valstybinės sienos pasienio punktas šalia Kapčiamiesčio, Lazdijų rajone, Alytaus apskrityje iš Lietuvos pusės ir šalia Berznyko, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje, Seinų valsčiuje iš Lenkijos pusės. Pasienio punktas buvo atidarytas 2006 m. rugsėjo 1 d. pėstiesiams ir dviratininkams. Punktas veikdavo nuo gegužės 1 d. iki spalio 1 d. 2007 m. gruodžio 21 d. įgyvendinant Šengeno sutartį pasienio patikra buvo panaikinta.
Šarūnas Laužikas
Šarūnas Laužikas (g. 1953 m. lapkričio 17 d. Šilutėje) – Lietuvos ir Šilutės rajono ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1971 m. baigė Šilutės 1-ąją vidurinę mokyklą, 1975 m. Vilniaus universitete baigė prekybos ekonomiką.
1975 m. Klaipėdos rajono prekybos bazės direktoriaus pavaduotojas. 1975–1976 m. Klaipėdos rajono visuomeninio maitinimo susivienijimo ekonomistas, 1976–1979 m. – gamybos vedėjas, direktoriaus pavaduotojas.
1979–1989 m. fotografas. 1990–1993 m. ūkininkas. 1993–1995 m. UAB „Ventainė“ direktorius.
1995–2000 m. ir 2013–2014 m. Šilutės rajono savivaldybės meras.
2000–2002 m. Draudimo UAB „Baltikum Draudimas“ Šilutės agentūros vadovas. 2002–2004 m. AB „Juknaičiai“ direktorius, Turizmo ir poilsio centro „Ventainė“ Ventės rage savininkas. 2004–2007 m. B. Laužikienės įmonės direktorius.
2007–2011 m. Šilutės rajono savivaldybės administracijos direktorius. 2011–2014 m. Šilutės savivaldybės mero pavaduotojas.
1995–2007 m. ir nuo 2011 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narys.
1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatoriai) narys, 1997–2014 m. Tėvynės sąjungos Šilutės skyriaus pirmininkas.
Šilutės Rotary klubo narys, Judėjimo „Stabdyk nusikalstamumą“ skyriaus pirmininkas. Žmona Beatričė, vaikai Martynas, Beatričė, Rūta.
Žemutinės Austrijos pietinis pramonės centras
thumb|Pramonės centro teritorija Žemutinės Austrijos pietinis pramonės centras (Industriezentrum Niederösterreich Süd, sutrumpintai IZ NÖ-Süd) – didžiausias pramonės rajonas Austrijoje, apimantis 280 ha teritoriją. Jis apima daugiausiai buvusios Flugmotorenwerke Ostmark įmonės teritoriją Vienos Noidorfo, Byderansdorfo, Guntramsdorfo ir Laksenburgo savivaldybių teritorijose. IZ NÖ-Süd šalia prekybos centrų rajono Shopping City Süd yra viena didžiausių pramonės ir komercijos zonų Vienos pietuose, Miodlingo apskrityje.
Pramonės rajonas yra apie 18 km į pietus nuo Vienos centro, 7 km į pietus nuo miesto ribos. Pramonės centras apima apie 3 kv.km teritoriją tarp A2 autostrados rytuose, B11 Miodlingo kelio šiaurėje ir B17 Vyner Noištato kelio vakaruose ir Noi Guntramsdorfo pietuose.
Už nuomos objektų (biurai, sandėliai) kūrimą ir valdymą atsakinga Žemutinės Austrijos valdžiai priklausanti ecoplus įmonė.
Istorija
1941 m. Flugmotorenwerke Ostmark GesmbH įsigijo 200 ha sklypą tuometinės Didžiosios Vienos savivaldybės pietuose (24 apskritis Mėdlingas, 1938–1954 m.), įskaitant dalį Vyner Noištato kanalo lėktuvų variklių gamyklos statybai. Gamyklos teritorijoje įkurtas Mauthauzeno koncentracijos stovyklos padalinys, aprūpinęs karinės pramonės įmonę kalinių darbo jėga. Paskutiniais karo mėnesiai teritorija buvo stipriai subombarduota. Po karo pabaigos 1945 m. įmonė ir jos teritorija kaip „vokiečių nuosavybė“ atiteko sovietų administracijai (УСИА, Управление советским имуществом в Австрии), kuri išsimontavo dar tinkamą gamyklos įrangą, o likučius susprogdino. Pagal Austrijos atkūrimo sutartį 1959 m. teritoriją perėmė Austrijos respublika, ji tapo Žemutinės Austrijos dalimi.
Žemutinės Austrijos administracija likvidavo lėktuvų variklių bendrovę ir šioje teritorijoje įkūrė pramonės centrą. 1962 m. čia pradėjo veikti pirmoji bendrovė – Isovolta.
Reikšmė ir infrastruktūra
2012 m. teritorijoje buvo 320 vietinių ir užsienio įmonių su 10 600 darbuotojų. Čia įsikūrusios ir kai kurių stambių firmų būstinės. Centras turi gerą techninę infrastruktūrą, taip pat paštą, muitinę, geležinkelio krovinių paskirstymo stotį, du įvažiavus iš autostrados, įvairių maitinimo įstaigų. Kas penkta Miodlingo apskrities darbo vieta yra IZ NÖ-Süd. 2004 m. spalį atidarytas Izibizi Kids Corner, pramonės centro darbuotojų vaikų priežiūros įstaiga.
Pramonės parkas praktiškai pilnai aprūpinamas Miodlingo biomasės jėgainės tiekiamu centriniu šildymu, kuriuo naudojasi daugelis įmonių. Taip pat yra ir gamtinių dujų vamzdynas.
Pasiekiamumas
thumb|B17 kelias prie pramonės centro Į pramonės parką galima patekti iš besiribojančios autostrados A2 per išvažiavimus Wiener Neudorf (Exit 9 km) iš šiaurinės pusės ir IZ NÖ-Süd (11 km) iš pietinės pusės. Pastarasis įrengtas 2008 m. pabaigoje sprendžiant transporto spūsčių problemas. Prie išvažiavimo į Vienos Noidorfą galima pasiekti ir kelią B11 (Mödlinger Straße). Pačio pramonės centro gatvės turi savitą spalvinių kodų sistemą.
Viešuoju transportu verslo rajonas pasiekiamas priemiestiniais traukiniais Wiener Lokalbahn ir daugeliu autobusų (pvz., Nr.263) važiuojančių Miodlingo kryptimi.
Geležinkelio jungtys prekiniams traukiniams yra iš dviejų pusių: iš vienos pusės ÖBB linija, kuri jungia su geležinkelio stotimi Guntramsdorf-Kaiserau, iš kitos pusės priemiestinio geležinkelio linija (atšaka netoli Guntramsdorfo stotelės).
Įmonės
Svarbiausios pramonės centre įsikūrusios įmonės yra (2012 m. duomenimis):
865 m.
865 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Žolės riedulys 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
'''Žolės riedulys 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse''' vyko nuo liepos 29 d. iki rugpjūčio 11 d. Londone, Jungtinėje Karalystėje. Varžybos vyko Riverbank Arenoje. Iš viso žaidynėse kovojp po dvylika vyrų ir moterų komandų.
Dauburaičiai
Dauburaičiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės vidurio rytinėje dalyje, 6 km į pietryčius nuo Sidabravo.
Pjūvininkai
Pjūvininkai (Oxymirus) – ūsuočių (Cerambycidae) vabalų gentis.
Lietuvoje gyvena viena rūšis – išvartinis pjūvininkas (Oxymirus cursor).
Mokesčių optimizavimas
Mokesčių optimizavimas – tai verslo struktūros modelio sukūrimas (koregavimas) ar sandorio   sudarymas siekiant sumažinti mokestinę naštą. Mokesčių optimizavimo būdai: mokesčių atskaitymų naudojimas, mokestinio statuso keitimas keičiant pilietybę, įsteigiant ofšorinę įmonę šalyje, kurioje mažesni mokesčiai, ir kt.
Marmurinis auksavabalis
Įrašytas į Lietuvos raudonoją knygą.
Veronos provincija
Viljamo Šekspyro pjesės „Romeo ir Džiuljeta“ veiksmas vyksta Veronoje.
Liaudies komisariatas
Liaudies komisariatas (, наркомат) – 1917–1922 m. Tarybų Rusijos, 1922–1946 m. TSRS centrinio valstybės valdymo institucija, vadovavusi tam tikros srities valdymui. Liaudies komisariatui vadovaudavo liaudies komisaras (narkomas). Liaudies komisarai buvo vyriausybės – Liaudies komisarų tarybos nariai.
Istorija
1932 m. Aukščiausioji liaudies ūkio taryba performuota į tris liaudies komisariatus:
Nuo 1936 iki 1939 metų šakinių liaudies komisariatų skaičius padidėjo nuo 6 iki 24. 1946 m. liaudies komisariatai pertvarkyti į ministerijas.
Šaltiniai
Commissar Consiglio dei commissari del popolo
Robertas Jucevičius
Robertas Jucevičius (g. 1950 m. balandžio 27 d. Tendžiogaloje Raseinių raj.) – Lietuvos ekonomistas ir vadybininkas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.
Biografija
Žmona Palmira Jucevičienė-Mičiulytė. 1967-1972 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Chemijos technologijos fakultete. 1984 m. ekonomikos mokslų daktaras.
1972-1975 m. Aleksoto stiklo fabriko Techninės kontrolės skyriaus viršininkas, technologas. 1975-1978 m. dirbo Kauno medicinos institute, 1978-1982 m. Lietuvos informacijos institute, 1982-1989 m. Liaudies ūkio specialistų tobulinimo institute, 1982-1984 m. jo Kauno filialo Vadybos katedros vedėjas. 1990-1998 m. Vytauto Didžiojo universiteto, nuo 1998 m. Kauno technologijos universiteto dėstytojas, Strateginio valdymo katedros vedėjas, Verslo strategijos instituto direktorius. Nuo 1997 m. profesorius. Stažavo Lundo (Švedija), Purdue (JAV) universitete. 2000-2002 m. dėstė Kembridžo universitete.
Mokslinės veiklos sritys: organizacijų ir šalies strateginė plėtra, konkurencingumas, inovacijų, pokyčių ir žinių valdymas.
Kuoknesės savivaldybė
Kuoknesės savivaldybė  – buvęs administracinis vienetas vidurio rytų Latvijoje, Vidžemėje. Administracinis centras – Kuoknesė. Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Aizkraukės rajono dalies. Buvo suskirstyta į 3 valsčius: Bebrų, Iršių ir Kuoknesės. Po 2021 m. administracinės-teritorinės reformos panaikinta, prijungta prie naujos Aizkrauklės savivaldybės.
Mantas Kalnietis
Mantas Kalnietis (g. 1986 m. rugsėjo 6 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas. Ilgametis pagrindinis Lietuvos vyrų rinktinės įžaidėjas.
Biografija
Mokėsi VDU gimnazijoje. Karjerą pradėjo Kauno „Žalgirio-A. Sabonio mokyklos“ komandoje, o 2006 m. vasario mėn. pakviestas į pagrindinę komandos sudėtį. 2010 m. gruodžio pabaigoje pratęsė sutartį 3 metams su Kauno „Žalgirio“ klubu. 2012 m. spalio 5 d. pasirašė trejų metų sutartį su Rusijos Krasnodaro „Lokomotiv-Kuban“ klubu. 2015 m. kovo pabaigoje klubas nutraukė sutartį su žaidėju, motyvuodamas žaidėjo patirta trauma, dėl kurios jis buvo priverstas anksčiau baigti sezoną.
2015 m. liepos 17 d. pasirašė vienerių metų kontraktą su Kauno „Žalgirio“ klubu. 2016 m. sausio pabaigoje persikėlė į Italijos Milano „EA7 Emporio Armani“ klubą, su kuriuo pasirašė 1,5 metų sutartį. 2018 m. liepos 24 d. pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Prancūzijos Vilerbano „ASVEL“ klubu.
2021 m. birželio 21 d. sugrįžo į Kauno „Žalgirio“ klubą ir pasirašė dvejų metų sutartį.
2006 m. debiutavo Lietuvos nacionalinėje vyrų krepšinio rinktinėje. Pasaulio krepšinio čempionate Japonijoje su rinktine užėmė 7 vietą. 2022 m. sausio pabaigoje oficialiai paskelbė baigiantis karjerą nacionalinėje rinktinėje.
2009 m. VDU Ekonomikos ir vadybos fakultete baigė verslo vadybos studijas.
2009 m. rugpjūčio 7 d. susituokė su Mingaile Butkevičiūte. Ji pasirinko Kalnietės pavardę. 2010 m. gruodžio 8 d. gimė duktė Gretė. 2013 m. spalio 24 d. susilaukė sūnaus Tauro. 2016 m. vasario 11 d. gimė dukra Marta.
866 m.
866 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mantas Kalnietis
Biografija
2023 m. sausį paskelbė baigiantis karjerą. Paskutinis karjeros mačas – 2023 m. sausio 29 d. Lietuvos krepšinio lygos (LKL) rungtynės, kuriose žaidė Kauno „Žalgiris“ ir Jonavos „CBet“ (favoritė „Žalgirio“ ekipa nusileido „CBet“ ekipai rezultatu 76-80).
Pasiekimai
thumb|right|Mantas Kalnietis su Lietuvos rinktinės marškinėliais
866 m.
Įvykiai
Nedatuoti
Kareivinės (Marijampolė)
Kareivinės – pietinė Marijampolės miesto dalis, esanti dešiniajame Šešupės krante, buvusių kareivinių teritorijoje.
Istorija
Marijampolės karinis miestelis pradėtas projektuoti 1873 m. Jis buvo pradėtas statyti 1888 m. ir baigtas XIX a. pabaigoje.
1941 m. rugsėjį ir 1942 m. pradžioje nacių Vokietijos okupacinės valdžios įsakymu Marcinkuose (kareivinių rajone) buvo nužudyta 5090 žydų ir sovietinių aktyvistų.
Plytupis
Plytupis – upelis Romainiuose Kaune. Priklauso Nevėžio baseinui. Neturintis valstybinės reikšmės vandens telkinys. Nevėžio kraštovaizdžio draustinyje įteka kairiajame Nevėžio krante, 2,7 km atstumu nuo pastarojo žiočių. Upelio ištakos – urbanizuotoje Romainių dalyje, vaga daugelyje vietų sureguliuota. Ties Romainių dvaro sodyba upelis užtvenktas, susidaręs tvenkinys.
Plytupis žemupyje yra išgraužęs siaurus slėnius stačiais šlaitais, kurie gausiai apžėlę lapuočiais medžiais. Upelis į Kauno miesto teritoriją pateko 1997 m. išplėtus miesto ribas.
Upėvardis kildinamas nuo žodžio plyta („statybinis blokelis“).
Aurtis Whitley
Urtis Vaitlis (g. 1977 m. gegužės 1 d.) – futbolininkas, Trinidado ir Tobago rinktinės ir United Petrotrin klubo saugas.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 2000 m. lapkričio 15 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur per trejas rungtynes žaidė 181 minutę.
Superlaidumas
thumb|250px|right|[[Magnetas, levituojantis virš aukštos temperatūros superlaidininko, atvėsinto suskystintu azotu. Čia pasireiškia Meisnerio efektas.]] Superlaidumas – reiškinys, pasireiškiantis kai kurioms medžiagoms žemoje temperatūroje ir pasižymintis absoliučiai nuline elektrine varža ir vidinio magnetinio lauko pašalinimu (Meisnerio efektas). Superlaidžiomis savybėmis pasižyminti medžiaga vadinama superlaidininku. Temperatūra, kurią pasiekus medžiaga tampa superlaidi, vadinama kritine temperatūra Tc.
Superlaidumu pasižymi daug medžiagų: paprasti elementai, kaip aliuminis ar alavas, įvairūs metalų lydiniai ir kai kurie puslaidininkiai. Tačiau superlaidumas nepasireiškia tauriuosiuose metaluose (pvz., aukse ar sidabre) ir daugumoje feromagnetinių metalų.
Superlaidumą iš dalies paaiškina BKŠ teorija, kurioje pagrindinis vaidmuo tenka elektronų poroms, vadinamoms Kūperio poromis.
Istorija
Superlaidumą 1911 m. atrado Heike Kamerlingh Onnes, kuris pastebėjo, jog gyvsidabrį atšaldžius iki 4,2 K temperatūros (apie –269 °C), pastarasis visiškai netenka varžos.
1986 m. atrastos medžiagos, kurių kritinė temperatūra Tc=90 K. Šios medžiagos vadinamos aukštos temperatūros superlaidininkais. Tokie superlaidininkai jau galėjo būti pritaikyti komerciniu lygiu dėl galimybės šaldymui naudoti skystą azotą (jo virimo temperatūra – 77 K). Tai atnaujino didelį mokslinį ir komercinį susidomėjimą superlaidininkais.
Šiuo metu (2007 spalis) aukščiausios temperatūros superlaidininkas yra keraminė medžiaga, sudaryta iš alavo, indžio, bario, tulio, vario ir deguonies (Sn1,4In0,6Ba4Tm5Cu6O20+δ). Jo kritinė temperatūra esant 1 atm siekia 175 K. Paieška naujų aukštatemperatūrinių superlaidininkų su aukštesniemis Tc, tebesitęsia.