cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Japoniškas sodas
Muromači
Socialinis laisvumas ir arbatos ceremonijos lėmė sodų dizaino pokytį. Tai nulėmė arbatos sodų klestėjimą). Šie sodai atsirado kai kuriose iš svarbiausių sričių.
Sidney Reilly
Lockharto planas
Tačiau 1918 m. rugpjūčio 4 d. prasidėjusi Šiaurės Rusijos kampanija sumaišė sąmokslininkų planus. Atsakydami į įsiveržimą, rusai rugpjūčio 5 d. užėmė Jungtinės Karalystės ambasadą, kurioje kaip tik tuomet buvo suplanuotas sąmokslininkų pasitarimas. Dar blogiau, kad rugpjūčio 30 d. buvo nužudytas Sankt Peterburgo ČK vadovas Moisejus Urickis (Моисей Урицкий), o Fania Kaplan Maskvoje pašovė ir sužeidė Leniną. Kaip atsaką ČK pradėjo taip vadinamą raudonojo teroro kampaniją, suimdama ir sušaudydama visus bent kiek įtariamus, ypač – politinius oponentus. Tarp jų buvo areštuota nemažai žmonių, dalyvavusiųjų Lockhart’o plane, įskaitant ir patį Lockhart’ą. Jis vėliau buvo iškeistas į Maksimą Litvinovą, rusų diplomatą Jungtinėje Karalystėje, ten areštuotą už šnipinėjimą. Reilio kurjerės Jelizaveta Oten ir Marija Fride taip pat buvo areštuotos, ir ČK atskleidė perversmo planus. Reilis buvo identifikuotas kaip lyderis ir prasidėjo jo paieška.
Apsimetęs baltvokiečiu diplomatu, su padirbtu pasu Reilis vokiečių ambasadai rezervuotu traukinio vagonu iš Maskvos išvyko į Kronštatą, iš kur laivu į Helsinkį ir tuomet per Stokholmą grįžo į Angliją. Į Londoną jis atvyko lapkričio 8 d.
Japoniškas sodas
Muromači
Kijotas buvo Japonijos centras ir vienų geriausių arbatos sodų lopšys.
Sidney Reilly
Lockharto planas
Rusų laikraštis „Izvestija“ pranešė, kad Lockhart’as ir Reilis yra nuteisti mirties bausme in absentia už bandymą nuversti bolševikų vyriausybę. Mirties bausmė turi būti įvykdyta nedelsiant, jei kuris jų atsidurtų Tarybinėje teritorijoje.
Japoniškas sodas
Muromači
Svarbiausias arbatos meistras Sen no Rikju ragino kurti daug paprastesnius sodus arbatos ceremonijai. Brangumas ir prabanga buvo atmesti. Sodas atspindėdavo arbatos meistro mintis, jis buvo paprastas ir kuklus.
Sidney Reilly
Lockharto planas
Tačiau vos po savaitės SIS išsiuntė Sidnį Reilį atgal į Tarybų Sąjungą, kaip prekybos delegatą. Jo misija buvo Juodosios jūros pakrantės tyrinėjimas, reikalingas britams Paryžiaus taikos konferencijoje.
Japoniškas sodas
Muromači
Arbatos sodai specialiai pritaikyti lankytojų pasivaikščiojimams ir mėgavimuisi prieš dalyvaujant arbatos ceremonijoje.
Sidney Reilly
„Tresto“ operacija
frame|right|GPU pareigūnų apie [[1925 m. lapkričio 5 d. (po egzekucijos) fotografuotas kūnas, įvardintas kaip Solomonas Rozenblumas – Sidnis Reilis]] 1925 m. GPU agentai atviliojo Sidnį Reilį į Rusiją, susitikti su antibolševikine organizacija „Trest“. Iš tiesų visa organizacija buvo įkurta GPU kodiniu pavadinimu „Tresto operacija“ ir skirta revoliucijos priešų identifikavimui bei sekimui. Kirtęs Suomijos – TSRS pasienį, Reilis buvo areštuotas ir nugabentas į Lubiankos kalėjimą tardymui. Kol Reilis buvo kalinamas ir tardomas, TSRS oficialiai paskelbė esą jis buvo nušautas bandant nelegaliai kirsti pasienį.
Japoniškas sodas
Edo
Šiuo laikotarpiu Japonija tapo turtingesnė. Japoniškų sodų kūrėjai buvo dažnai sutinkami. Japonijos socialinis gyvenimas ėmė keistis.
Sidney Reilly
„Tresto“ operacija
Kalėjime Reilis ant cigarečių popieriaus užsirašinėjo tarybinius tardymo metodus, tikriausiai ketindamas šią medžiagą parduoti Britų žvalgybai. Užrašai po jo mirties buvo atrasti sargybinių ir perduoti GPU.
1925 m. lapkričio 5 d. miške netoli Maskvos Sidnis Reilis buvo sušaudytas. Egzekucijai vadovavo GPU pareigūnas Grigorijus Fedulejevas.
Japoniškas sodas
Edo
Šiuo periodu japoniški sodai nesilaikė jokių naujų projektavimo taisyklių, bet labiau priklauso nuo šeimininko užgaidų. Tačiau visi japoniškų sodų dizainai buvo demonstruojami šiuose soduose.
Sidney Reilly
Populiariojoje kultūroje
frame|right|[[Sam Neill - Sidnis Reilis TV seriale „Reilis, šnipų tūzas“]] 1983 m. buvo sukurtas 12 serijų televizijos miniserialas „Reilis, šnipų tūzas“ (Reilly, Ace of Spies) su Sam Neill pagrindiniame vaidmenyje. Jo scenarijus daugiausiai paremtas Roberto Lockhart’o knyga „Šnipų tūzas“ (Ace of Spies).
Japoniškas sodas
Edo
Japonijai vis labiau tampant tarptautinės bendruomenės nare, sodo dizaine pradedama matyti elementų iš užsienio.
Sidney Reilly
Populiariojoje kultūroje
Taip pat, istorijos apie Reilį buvo įkvėpimas žymiam fiktyviam šnipui – Džeimsui Bondui. Robertas Lockhart’as buvo artimas Jano Flemingo, Džeimso Bondo autoriaus, draugas. Neįprastų džentelmenų lygos komikso viename epizodų yra šaipomasi iš šio fakto. Džimis Bondas, Džeimso Bondo parodija, ten yra nekompetetingas psichotiškas prievartautojas. Vienas iš veikėjų pastebi, jog jam toli šaukia iki Sidnio Reilio („Lets face it, Jimmy. You're no Sidney Reilly“).
Japoniškas sodas
Nuo Meidži iki dabar
Daugybė tokių sodų sukurti naujoje sostinėje – Tokijuje. Keli šiuolaikiniai sodų kūrėjai bandė kurti labiau tradicinius sodus, bet galų gale juose buvo pridedama naujų elementų. Vienas pavyzdžių – Dzen sodai Tofukudži šventykloje Kijote ir akmenų sodas Kongobudži šventyklos Kojasane gale, kurie datuojami nuo 1930-ųjų.
Sidney Reilly
Populiariojoje kultūroje
Kartais nurodoma, kad Reilio istorija įkvėpė ir 1897 m. Britanijoje išleistą anglų rašytojos E. L. Voinič romaną The Godfly. Pagrindinio jo veikėjo ankstyvasis gyvenimas tariamai paremtas Reilio gyvenimu. Tačiau šiai sąsajai nėra aiškaus pagrindo. Andrew Cook teigia, kad jie nėra niekaip susiję.
Japoniškas sodas
Sodų rūšys
Japoniški sodai gali būti randami namuose, parkuose, budistų, šintoistų šventyklose, ir šalia istorinių paminklų.
Užsienyje vieni populiariausų sodų – Dzen sodai, jie yra labai rafinuoti, ramūs, sukeliantys kaimišką paprastumą. Daugybė Dzen budizmo šventyklų turi bevandenius sodus, naudojant akmenukus ir žvyrą, kurie simbolizuoja vandenį, žemi krūmai taip pat dažnai sutinkami šiuose soduose.
Arbatos sodai (Čianiva arba rodži)
Žmogus žengia pro ramią aplinką palikdamas stresą ir įtampą už jų nugarų prieš įžengiant į arbatos ceremoniją. Arbatos sodas dažniausiai iš šių elementų: japoniško žibinto (toro), pamatinių akmenų (tobi iši), vandens dubens (cukubai) ir laukimo vietos (mači-ai). Takas 'rodži' veda nuo sodo įėjimo („rasotas kelias“). Dažnai šis takas buvo apliejamas vandeniu, kad sodo lankytojams būtų suteiktas švarumo jausmas.
Arbatos sodai gali būti randami kaip dalis didesnio sodo kaip tam tikra prieglauda.
Pasivaikščiojimo sodai (Tsukijama)
thumb|right|alt=A cartoon centipede reads books and types on a laptop.|Pasivaikščiojimo sodas Šie sodai dažnai atkartoja jau esamą kraštovaizdį. Taip įsivaizduojamas kraštovaizdis gali būti sukurtas panaudojant esminius elementus reikalingus japoniškui sodui. Šiuose soduose taip pat gali dažnai būti didelis kraštovaizdis. Šio dizaino tikslas turėti taką kuris nukreiptų vandenį dažniausiai įtraukiant pamatinius akmenis ir tiltus.
Akmenų išdėstymas yra specifinis ir stulbinantis, taip pat daug gražių nugenėtų medžių. Kai lankytojas apžiūri pagrindinį vaizdą, takeliai, akmenys, piliakalniai ir augmenija leidžia apžiūrėti pagrindinius bruožus, bet iš skirtingų kampų priklausomai nuo to, per kurį įėjimą buvo įeita. Vienas geriausių pasivaikščiojimo sodų pavyzdžių Kijoto Katsura Rikju.
Kiemo sodai (Cubo Niva)
thumb|upright=0.56|alt=A cartoon centipede reads books and types on a laptop.|Kiemo sodas Kijote Šis sodų tipas pirmą kartą pastatytas namo viduje. Iš pradžių tik prekiautojai ir pirkliai turėjo nekilnojamąjį turtą, kad galėtų pasistatyti centrinį kiemo sodą. Šiandien tai vieni populiariausių Japonijoje sodų, kuriuos galima išvysti tiek išorėje, tiek viduje.
Jie gali būti nedideli ir modernūs su augalais, krūmais, vandens elementais ir uolienomis. Bambukas ir mediena dažnai naudojami aplinkai ir elementams tokiems kaip tiltai ir t. t.
Kai tokie sodai statomi namuose jie turėtų būti matomi iš keleto kambarių, kurie yra aplink sodą.
Karesansui sausieji
thumb|left|alt=A cartoon centipede reads books and types on a laptop.|Karesansui sausasis sodas Tai sodas, kuriame nėra vandens, visada sukurti iš akmens ir smėlio. Šis sodo tipas labai populiarus ir gerai žinomas. Šis sodo tipas pirmą kartą pasirodė Muromači periodo metu ir jo dizainą stipriai paveikė Dzen budizmas. Nors šiame sode nenaudojami gausi augmenija, samanos dažnai sutinkamos, taip pat smulkus žvyras.
Karesansui soduose vandenį simbolizuoja žvyras ir smėlis. Vanduo nereikalingas Žinomas šio sodo pavyzdys – Rioandži Kijote. Bevandeniai sodai yra ryškūs akiai ir nepriekaištingai saugomi.
Idėjos ir vertybės
Tačiau visos sodų idėjos remiasi principu, kad sodas turi būti sukurtas iš malonių vaizdų. Nesvarbu ar lankytojas stovėtų ar sėdėtų, kraštovaizdis turi pasiūlyti ramybę, vizualinį interesą ir pagundą kitam vaizdui.
Japoniškus elementus pridėti į egzistuojantį sodą yra lengva, bet sukurti visą japonišką sodą reikalauja daug atsargumo ir sunkaus darbo.
Japonijos estetikos prigimtys
Japonija turi unikalią gamtos estetiką. Tai gamta, žmogus ir menas. Menas nėra atskiras reiškinys japonų dvasiniame ir fiziniame gyvenime.
Visi objektai – natūralūs ir sukurti žmogaus, gali sukelti visas estetines patirtis japonų gyvenime. Japonai visada stengiasi tiesiogiai palaikyti ryšį su gamta tarsi jokios ribos nebūtų. Jie – vienybė.
Ingolštatas
Ingolštatas – miestas Vokietijoje, Aukštutinėje Bavarijoje. Svarbus transporto centras. Ingolštato Centrinė stotis sujungta greituoju traukiniu su Niurnbergu nuo 2006 m. gegužės. Mieste taip pat yra šiaurinė stotis. Labai reikšmingas pramonės centras – išplėtota lengvųjų automobilių gamyba, veikia Audi centrinė būstinė, elektrotechnikos, tekstilės, maisto pramonė; didžiausias Vokietijos naftos perdirbimo centras – mieste dirba net 5 perdirbimo gamyklos. Miestas įsikūręs Dunojaus pakrantėje, Centrinėje Bavarijoje, ir priklauso Miuncheno metropoliteno sričiai, kurioje gyvena apie 5 mln. žmonių. Iliuminatai, Bavarijos slapta draugija, buvo įkurta Ingolštate XVIII a.
Istorija
Ingolštatas pirmąkart paminėtas Karolio Didžiojo dokumentuose 806 m. vasario 6 d. kaip Ingoldes stat (Ingoldo vieta). Apie 1250 m. Ingolštatas gavo miesto teises.
Miestas buvo Bavarijos-Ingolštato kunigaikštystės sostinė 1392–1447 m. Po to kunigaikštytė buvo sujungta su Bavarija-Landshutu. Bavarijos grafas Liudvikas VII įsakė pastatyti Naująją pilį, kurios formas įtakojo prancūzų gotikinė architektūra.
1632 m. balandžio 30 d. mirė Johann Tserclaes, Vokietijos lauko maršalas, kai švedų armija buvo apsiautusi miestą. Jis buvo sunkiai sužeistas susirėmime su Gustavo Adolfo armija. Ingolštatas tapo pirma tvirtove Vokietijoje, atlaikiusia visą švedų apgultį, tad jie pasitraukė.
Architektūra ir kultūra
Išliko XIII a. miesto sienos fragmentai, XIII–XIV a. minoritų ir šv. Mauricijaus bažnyčios, XV a. Dievo Motinos katedra, barokinė Švč. Mergelės Marijos bažnyčia, Senoji ir Naujoji miesto pilys. Miesto muziejuje eksponuojamas Gustavo Adolfo žirgas. Jį nušovė viena iš tvirtovės patrankų, kai juo jojo karalius. Patrankos pavadinimas Špyga. Žirgo palaikai buvo išsaugoti nesuirę 400 metų. 1472 m. Liudvikas IX, Bavarijos grafas, mieste įkūrė Ludwig Maximilian universitetą, kuris 1800 m. buvo perkeltas į Landshutą ir galiausiai į Miuncheną. Miestas paminėtas Mary Shelley romane Frankenšteinas kaip monstro gimtinė.
Clara Paget
Ledi Clara Paget (g. 1988 m. rugsėjo 12 d. Londonas) – anglų aristokratė, modelis ir aktorė. Jos tėvas – Charles Paget, turi markizo titulą, o motina Georgianne Elliot Downes yra rašytoja.
Ingolštatas
Lietuviai
Nuo XVI a. antrosios pusės Ingolštato universitete studijavo Lietuvos didikai: E. Tiškevičius, Sapiegos, Oginskiai, Pacai, Naruševičiai. Po Antrojo pasaulinio karo keturiose karo pabėgėlių stovyklose gyveno iki tūkstančio lietuvių, veikė daug jų visuomeninių ir kultūrinių organizacijų, vaikų darželis, pradinė mokykla. Vietos lietuvių bendruomenė turėjo chorą, tautinių šokių grupę, sporto komandas, leido biuletenį Naujos žinios. 1950 m. vasarą panaikinus pabėgėlių stovyklas, dauguma lietuvių išvyko į JAV ir kitas valstybes.
Miestų partnerystė
Ingolštatas palaiko ryšius su šiais pasaulio miestais:
Clara Paget
Yra atlikusi vaidmenis „Greiti ir įsiutę“ bei „Super Džonis“ frančizės filmuose, seriale „Juodosios burės“ vaidino piratę Anne Bonny.
Priklauso „Next Model Management“ modelių agentūrai.
Anelė Butkuvienė-Šidiškytė
miniatiūra|Anelė Butkuvienė - Šidiškytė. Anelė Butkuvienė-Šidiškytė (1942 m. spalio 29 d. Kuronių k., Kėdainių r. – 2017 m. gruodžio 24 d. Kaune, palaidota Lekėčiuose) – Lietuvos istorikė, humanitarinių mokslų daktarė, pedagogė, lektorė, kelių knygų istorine tematika autorė.
1958 m. baigė Šėtos (Kėdainių r.) vidurinę mokyklą, 1964 m. – VU istorijos specialybę, 1974–1977 m. – studijavo VU aspirantūroje. 1964–1969 m. dirbo Žaslių (Kaišiadorių r.) vidurinės mokyklos mokytoja, 1969–1974 m. ir 1977–1980 m. – KMI Visuomenės mokslų katedros vyr. dėstytoja, 1980–1992 m. – KPI (KTU) Visuomenės mokslų katedros docentė, 1992–1995 m. – Politologijos katedros docentė, nuo 1995 m. – Filosofijos katedros docentė.
Luoja (Dubininkai)
Luoja (1938–1945 m. ) – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose: Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Dubininkų valsčiuje. Kaimui priklauso ir Luojos vienkiemis.
Aprašymas
Luoja išsistačiusi Varmijos Mozūrų vaivadijos rytuose, 17 kilometrų nutolusi į rytus nuo apskrities centro Geldapė. Pasiekiamas vaivadijos keliu Nr.30px|DW651. Traukinių prieigos nebeliko, kai po Antrojo pasaulinio karo buvo uždaryta geležinkelio linija Geldapė-Žydkiemis su artimiausia stotele Dubininkuose. Rytuose telkšo Luojos ežeras (seniau per šį vandens telkinį ėjo valstybinė Vokietijos–Lenkijos karalystės siena; vokiečiai jį vadino Luoja, o lenkai – Prieraslio ežeru). Kiek vakariau iškilusi 230 m aukščio kalva, XX a. pr. vokiškuose žemėlapiuose žymima kaip Rautotiškis, vėliau vadinama. 1953 m. kovo 4 d. ši kalva buvo pavadinta Jastrzębia Góra.
Kaimas žinomas nuo 1590 m. Užežerės vardu, vėliau vadinamas Užežeriais. Iki 1871 m. buvo pasidalijęs į Senąją ir Naująją Luoją, po to vėl susijungė. Iki pat 1945 m. tai buvo plačiai išsiskaidžiusi gyvenvietė. 1874 m. tapo naujai įkurto to paties pavadinimo prūsiško valsčiaus centru, įėjusiu į Geldapės apskritį. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos tikintieji evangelikai liuteronai buvo priskirti Dubininkų parapijai, o katalikai – bažnyčiai Geldapėje. Pokaryje evangelikai liuteronai priklauso Geldapės parapijai, o katalikai meldžiasi Dubininkų bažnyčioje. 1910 m. Luojoje buvo 291 gyventojas, 1933 m. – 242 gyv., o prieš Antrąjį pasaulinį karą registruoti 231 kaimiečiai.
Henri Charrière
Henri Šarjeris (g. 1906 m. lapkričio 16 d. – 1973 m. liepos 29 d.) – Prancūzijos kalinys ir autorius. Jis parašė atsiminimų knygą „Papillon“, kurioje jis aprašė savo nuotykius kalėjime ir savo pabėgimą iš jo.
H. Šarjeris gimė Prancūzijoje ir nuo jaunystės buvo nusikaltėlis. 1931 m. Jis buvo nuteistas už žmogžudystę, kurios jis nepadarė. Jį nusiuntė kalėti į Prancūzijos Gvianą (Velnio salą), Lotynų Amerikoje. Kalėjimo sąlygos buvo baisios ir jis bandė pabėgti. Jam pavyko ištrūkti į Venesuelą, kur jis vedė venesuelietę.
H. Šarjeris mirė nuo vėžio 1973 m. Madride.
Mylene Demongeot
Mylène Demongeot (1935 m. rugsėjo 29 d. Nicoje, Prancūzijoje – 2022 m. gruodžio 1 d. Paryžiuje, Prancūzijoje ) – prancūzų aktorė.
Biografija
Jos tėvas buvo prancūzas karininkas, o motina – emigrantė iš Ukrainos.
Sulaukusi 15, Mylene ėmė dirbti Pierre Cardin foto modeliu, kine vaidino nuo 18 metų. Lietuvoje geriausiai žinoma žurnalistės Helenos vaidmeniu Andre Hunebelle komiškoje trilogijoje „Fantomas“, kurioje vaidino kartu su Jean Marais ir Louis de Funès (1964–1967 m.). right|thumb|140px right|thumb|140px
Čelkanai
Čelkanai  – Altajuje (Rusija) gyvenanti tauta.
Rusiškai čelkanai dar buvo vadinami. Čelkanai gyveno Lebedžio upės rajone. .
TSRS gyventojų surašymuose (išskyrus 1926 m.) čelkanai būdavo priskiriami altajiečiams. 2002 m. gyventojų surašyme čelkanai buvo registruojami kaip atskira tauta su savo kalba, o 2010 m. – kaip altajiečių subetnosas.
2000 m. kovo 24 d. nutarimu čelkanus Rusijos Federacijos vyriausybė priskyrė vietinėms mažosioms Rusijos Federacijos tautoms.
Gausumas ir paplitimas
'''Pagal 2002 m. surašymo duomenis:'''
Pagal 2002 m. gyventojų surašymo duomenis Rusijos Federacijoje gyveno 855 čelkanai, iš jų Altajaus respublikoje – 830 (daugiausia Turočiako rajone). Tuo tarpu Altajaus respublikos vyriausybės duomenimis 1997 m. Turočiako rajone gyveno 1689 čelkanai.
Čelkanų skaičius Altajaus respublikos gyvenvietėse 2002 m.: '''
Kalbos
Čelkanų kalba priskiriama šiaurės altajiečių kalboms (Altajaus kalbų šeimos tiurkų kalbų grupė) arba yra šiaurės altajiečių kalbos dialektas.
Pagal 2002 m. gyventojų surašymo duomenis Altajaus respublikoje iš 830 čelkanų rusiškai moka 817 žmonių (98 %), čelkanų kalbą – 466 žm. (56 %), pietų altajiečių kalbą – 148 žm. (18 %).
Francesca Romana Coluzzi
Francesca Romana Coluzzi (1943 m. gegužės 20 d. – 2009 m. liepos 15 d.) buvo italų kino bei teatro aktorė.
Biografija
Pirmasis vaidmuo kine buvo Lucio Fulci komedija „002 Operazione Luna“ 1965 m. 1969 m. kartu su Adriano Celentano ji nusifilmavo juostoje „Serafino“. Žymiausias jos vaidmuo yra 1970 m. filme „Venga a prendere il caffe... da noi“, pelnęs Globo d'oro ir kitus apdovanojimus.
Kine ji dažniausiai vaidino komedijose, tuo tarpu teatro scenoje geriau buvo žinoma draminiais vaidmenimis. 1985 m. Romoje ji įkūrė teatro dirbtuves vaikams.
Mirė nuo plaučių vėžio sulaukusi 66 metų.
right|thumb|170px right|thumb|170px
Galvidelas
thumb| Gavidelas  – senovės epochos šiaurės valstybė, susikūrusi šiuolaikinės škotiškos Goluei apylinkės teritorijoje, atsiskyrus nuo pietvakarių Alt Kluito karalystės valdų.
Istorija
Iš pradžių į Galvidelo sudėtį įėjo Meno sala. Bet greitai ten pradėjo valdyti Menuedenas ir jo palikuonys iki 675 metų. Apie 550 metus šiaurės Regedo armija, vadovaujama Kinvarcho, užpuolė Galvidelą, kurį tuomet valdė Seniltą, ir sumušė mūšyje. Seniltas žuvo tame mūšyje ir Galvidelas buvo prijungtas prie Regedo. Bet jau po 18 metų Tutagaulas ap Klinochas laimėjo prieš Kinverchą ir išvarė jį iš Galvidelo. Galvidelo karaliumi tapo Nechtonas. 675 metais mirė Meno valdovas. Jo dukra buvo ištekėjusi už Anaraudo. Tada ir buvo Meno sala prijungta prie Galvidelo. 730 metais mirė Jutgualas, nepalikęs palikuonių. Jo sesuo Kelemiona buvo ištekėjusi už Sande, Livarcho Senojo palikuonio. Galvidelas buvo prijungtas prie Alt Kluito, o Meno salą pradėjo valdyti Sande.
Kolomenskojė
Kolomenskojė (🇷🇺) – karališkieji dvaro rūmai, pastatyti Kolomenskojės kaime, šalia stačių Maskvos upės krantų, XX a. antroje pusėje įtraukti į Maskvos miestą. Nutolę 2 km nuo miesto centro. Apima 390 hektarų teritoriją. Kolomenskojės Viešpaties Ėmimo Dangun cerkvė 1994 m. įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Istorija
Kaimas pirmą kartą paminėtas 1339 m. Laikui bėgant jis tapo mėgstamu Maskvos valdovų dvaru. Seniausias išlikęs paminklas – Kolomenskojės Viešpaties Ėmimo Dangun cerkvė, kuri pastatyta 1532 m. būsimo caro Ivano Rūsčiojo garbei. Šios cerkvės kolonai būdinga tradicinių Rusijos šiaurės medinių cerkvių stogų architektūra. Iki tol akmeninės bažnyčios pasižymėjo bizantiškąja architektūra.
Aleksejus Michailovičius įsakė nugriauti visus medinius pastatus ir rūmus atstatyti iš naujo. Šių rūmų stogai buvo gerokai įmantresni ir priminė vaizdus iš pasakos. Jis čia mėgo vasaroti. 1709 m. čia gimė Jelizaveta. Petras I praleido rūmuose dalį savo jaunystės. Karališkiesiems dvaro rūmams persikėlus į Sankt Peterburgą ir pastariesiems pradėjus griūti Jekaterina II atsisakė čia būti. 1768 m. ji liepė perstatyti juos iš akmens ir plytų, tačiau rūmai po to atrodė kukliau. Sovietų Sąjungos laikais senoviniai mediniai paminklai iš įvairių SSRS kraštų buvo atgabenti čia. 2010 m. Maskvos vyriausybė perstatė rūmus pagal Aleksejaus Michailovičiaus planą, tik 1 km toliau.
Landshutas
Landshutas – miestas Vokietijoje, rytų ir pietų Bavarijoje. Įsikūręs Izaro upės pakrantėje. Landshutas yra Žemutinės Bavarijos sostinė ir aplinkinio rajono centras. Su 60 tūkst. gyventojų jis yra didžiausias miestas Žemutinėje Bavarijoje, aplenkdamas Pasau ir Štraubingą. Be to jis antras pagal dydį Rytų Bavarijos miestas po Regensburgo.
Kadangi arti yra Miunchenas, o tarp jo ir Landshuto yra Miuncheno oro uostas, čia yra mažiausias nedarbo lygis Rytų Bavarijoje (apie 4,2% 2006 spalį).
Istorija
Landshutą ir Trausnico pilį įkūrė Liudvikas I, Bavarijos kunigaikštis, 1204 m. Čia buvo jo rezidencija prieš 1231 m., o 1255 m., kai Bavarija skilo per pusę Landshutas tapo Žemutinės Bavarijos sostine. Kunigaikštis Henrikas XVI buvo pirmasis iš trijų turtingų kunigaikščių, valdžiųsių Bavariją-Landshutą XV a. Kunigaikščio Jurgio vestuvės su Lenkijos princese Jadvyga Jogailaite 1475 m. buvo viena iš prašmatniausių švenčių viduramžiais. Po jo mirties ir Landshuto įpėdinystės karo miestas atiteko Bavarijai-Miunchenui.
Liudvikas X, Bavarijos kunigaikštis, po vizito Italijoje pastatė mieste rezidenciją 1537–1543 m. Viljamas V, Bavarijos kunigaikštis, liepė patobulinti Trausnico pilį ir iš jos padaryti renesansinį kompleksą, kai čia gyveno kaip karūnos princas dešimt metų iki 1579 m. Po to Landshutas prarado svarbą, kol iš Ingolštato buvo perkeltas universitetas 1800 m. Tačiau 1826 m. universitetas perkeltas į Miuncheną.
Per Antrą Pasaulinį karą Dachau koncentracijos stovykla buvo perkelta į miestą, kad tiektų vergų darbą vietinei pramonei.
JAV armija buvo mieste iki 1965 m.
Skaitovas
Skaitovas  – 2008 m. režisieriaus Stephen Daldry sukurta romantinė drama, kurioje už vaidmenį aktorė Kate Winslet buvo apdovanota Oskaru ir Auksiniu gaubliu.
Turinys
Filmo veiksmas prasideda 1995 m. Vokietijoje, kada teisininkas Michaelis Bergas važiuoja autostrada susitikti su dukra Julija. Prisiminimai nukelia jį į 1958 m., kai Michaeliui buvo 15. Vieną dieną pakeliui iš mokyklos jis staiga pasijuto blogai ir vienintelis žmogus, kuris priėjo jam padėti ir pareiti į namus buvo tramvajaus kontrolierė Hana. Po 3 mėnesių, pasveikęs nuo skarlatinos, Michaelis nuvyksta jai padėkoti. Pajutęs vyresnei moteriai trauką, jis aplanko ją ir sekančią dieną. Netrukus Michaelis ir 36 metų amžiaus Hana tampa meilužiais. Jie kartu leidžia ištisas dienas, o Hana dažnai prašo Michaelio jai garsiai skaityti įvairias knygas, pati tuo tarpu atsisakydama tai daryti. Judviejų romanas trunka keletą mėnesių, kol vieną dieną Michaelis randa Hanos butą tuščią.
1966-ieji metai. Michaelis studijuoja teisę universitete ir su grupe, vadovaujama profesoriaus Rolho, vyksta į kitą miestą stebėti teismo proceso. Teismo salėje sukrėstas Michaelis tarp kaltinamųjų atpažįsta ir Haną. Paaiškėja, kad karo metais ji buvo kalinių prižiūrėtoja Osvencimo koncentracijos stovykloje ir dabar kartu su dar 5 moterimis yra teisiama dėl 300 moterų, žuvusių bombardavimo sukelto gaisro metu, kuomet prižiūrėtojos jų neišleido iš uždarytos bažnyčios. Teisme šios moterys kaltę verčia Hanai, tvirtindamos, jog ši buvo vyriausioji ir būtent ji parašė įvykių raportą. Michaelis, prisiminęs nuolatinį Hanos prašymą jai skaityti, staiga supranta, jog ši yra neraštinga, taigi negalėjo parašyti raporto ir jos kaltė nėra didesnė nei kitų prižiūrėtojų, tačiau pati Hana nuslepia faktą, kad nemoka rašyti ir yra nuteisiama kalėti iki gyvos galvos, tuo tarpu kitos prižiūrėtojos gauna gerokai švelnesnes bausmes.
Hanai atsidūrus kalėjime, Michaelis ketina ją aplankyti, tačiau pakeliui persigalvoja.
Praėjus 10 metų, Michaelis, išsiskyręs su žmona, pradeda siųsti Hanai į kalėjimą audio kasetes su paties įskaitytomis knygomis. Supratusi, kas yra siuntėjas, Hana ima mokytis skaityti ir rašyti jam trumpus laiškus, nors Michaelis niekada jos neaplanko ir neatsako į laiškus.
Praėjus daugiau kaip 20 metų nuo teismo, Hanos bausmė sutrumpinama ir ją ketinama išleisti į laisvę. Kalėjimo administracija kreipiasi į Michaelį pagalbos Hanai adaptuojantis visuomenėje, nes jis vienintelis žmogus, palaikęs su ja ryšį. Po ilgų dvejonių Michaelis nuvyksta į kalėjimą ir jiedu susitinka po 28 metų pertraukos. Po pokalbio supratusi, kad laisvėje jos niekas nelaukia, Hana nusižudo, likus dienai iki paleidimo. Iš paskutinio laiško Michaelis sužino, kad Hana savo santaupas (7 tūkstančius markių) prašo jį perduoti vienintelei gaisre išgyvenusiai moteriai. Michaelis nuvyksta į Niujorką, tačiau ieškoma moteris jau mirusi, o jos duktė atsisako priimti pinigus. Jie kartu nusprendžia juos Hanos vardu paaukoti fondui, kovojančiam su neraštingumu.
Filmo pabaigoje Michaelis su savo dukterimi aplanko Hanos kapą ir pradeda jai pasakoti judviejų istoriją.
Kardokų koplyčia
Kardokų koplyčia – nedidelė medinė koplyčia, stovinti Kardokuose, Kazlų Rūdos savivaldybėje, 5,5 km į šiaurės rytus nuo Višakio Rūdos, pasiekiama iš kelio. Kardokai priklauso Višakio Rūdos Šv. vyskupo Stanislovo parapijai.
Koplyčia stūkso rytiniame Kardokų kaimo pakraštyje, prie miško nedideliame kalnelyje esančiose senosiose kapinėse. Priešais koplyčią stovi kapines žymintis paminklinis akmuo, kai kur išlikę kapų kauburėliai, sunykusio koplytstulpio (ar kryžiaus) stuobrys. Teritorija apaugusi medžiais ir žole, užima 900 m². Kapinės yra valstybės saugomos, nuo 1996 m. įtrauktos į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). 50 m į vakarus nuo koplyčios įkastas Kardokų senkapio paminklinis obeliskas.
Koplyčia prižiūrėta, sutvarkyta. Statinys medinis, stačiakampio plano, su keturšlaičiu stogu, dengtu skiedromis. Stogo smailę vainikuoja aukštai iškeltas metalinis kryžius. Sienos sudėtos iš pjautų rąstų, apkaltos vertikaliomis lentomis. Virš durų yra užrašas: „;1937 m. kapitalinis remontas". Koplyčios vidaus erdvė vientisa, be lubų, su atvira aukštos pastogės konstrukcija. Sienas puošia šventųjų paveikslai, yra kryžius su įrašu apačioje „1929 m.". Pasieniuose pastatyti suolai.
Istorija
Rytinis kaimo pakraštys buvo vadinamas Apatkomiu. XVIII a. pradžioje kaimas priklausė Zapyškio parapijai, o iki Zapyškio toli – apie šešiolika kilometrų. Todėl žmonės artimuosius laidojo savo kaime. Paskutinės ten karo metais buvo palaidotos dvi mergytės. Kapinių viduryje stovinčioje koplyčioje buvo dvi šventųjų statulėlės, kurios tarybiniais metais, kad nedingtų, buvo išvežtos į Kapsuko (dab. Marijampolės) muziejų, taip pat ir kryžius.
Michailas Romanovas
Michailas Romanovas ( 1596 m. liepos 22 d. Maskva – 1645 m. liepos 23 d. ten pat) – 1613 m. vasario 21 d. – 1645 m. liepos 12 d. Rusijos caras. Romanovų dinastijos pradininkas.
Biografija
thumb|left|150px|Michailas Romanovas jaunystėjeBojarino Fiodoro Romanovo, kuris caro Boriso Godunovo paliepimu apie 1600 m. Filareto vardu prievarta įšventintas vienuoliu, sūnus. Vaikai: Aleksejus Michailovičius, Ivanas Michailovičius (1633–1639), Vasilijus Michailovičius (1639), Irina, Ana, Tatjana, Pelagėja, Marija, Sofija.
Valdymas
1613 m. vasario 21 (kovo 3) d. Zemskinio susirinkimo išrinktas caru ir karūnuotas. Už silpnos sveikatos ir nepatyrusi Michailą valstybės reikalus 1613–1619 m. tvarkė jo motina su giminaičiais, nuo 1619 m. – iš nelaisvės Lenkijoje sugrįžęs Filaretas, kuris tapo Maskvos patriarchu. Jam valdant 1617 m. Stolbovo taika baigtas karas su Švedija, 1618 m. Deulino paliaubomis – karas su Abiejų Tautų Respublika, Lietuvos Didžiajai Kunigaikštijai atiteko Smolensko, Lenkijos karalystei – Starodubo ir Severianų Naugardo žemės. Taikos laikotarpiu pasinaudota stiprinant centrinę valdžią, atkuriant per Didžiąją suirutę nuniokotą šalies ūkį, plėtojant prekybos ir diplomatinius santykius su Europos valstybėmis, plečiant Sibiro kolonizaciją. Padidinus mokesčius sustiprėjo Rusijos finansinė padėtis. Po nesėkmingo bandymo atgauti Smolenską ir kitas žemes 1634 m. su Abiejų Tautų Respublika sudaryta Polianovkos taika, kuria Abiejų Tautų Respublikos valdovas Vladislovas Vaza atsisakė pretenzijų į Maskvos sostą.
Valančiausko ežeras
Valančiausko ežeras – ežeras Lietuvoje, Plungės rajone, 5,5 km į pietvakarius nuo Žemaičių Kalvarijos. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,31 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 160,6 m. Krantai žemi, užpelkėję. Su vandens užlieta pelke ežero plotas siekia iki 8,8 ha. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Pietuose vandens perteklius nuteka upeliuku į piečiau tekantį upelį (Margupio intakas, Varduvos baseinas). Kiek atokiau yra įsikūrusios kelios Gegrėnų kaimo sodybos.
Klusai (Elkas)
Klusai  – kaimas Vakarų Lenkijoje, administraciškai priklauso Varmijos Mozūrų vaivadijos Pišo apskrities Aryso valsčiui. Išsidėstęs sąsmaukoje tarp Krakštino ir Lipinskio ežerų bei kiek tolėliau telkšančio Druglino. Netoli kaimo yra valstybės saugoma archeologinė vieta.
Istorija
Gyvenvietė pirmąkart paminėta 1551 m. kai Ryno seniūnas Georgas von Diebes pardavė Vaitiekui Mikusachui žemės sklypą prie dabartinio Lipinskio ežero. Pradėjo kurtis kaimas, kurio gyventojai aštuoneriems metams buvo atleisti nuo mokesčių. Būdami svarbių kelių sankryžoje Klusai sparčiai augo – jau 1564 m. kaime veikė penkios smuklės. 1710 m. krašte siautėjo maro epidemija.
Klusai iki 1945 m. priklausė Rytprūsiams, vėliau įėjo į Lenkijos sudėtį. Iki 1954 m. buvo to paties pavadinimo valsčiaus centru, priklausė Suvalkų vaivadijai. Po 1975–1998 m. administracinės reformos Klusai pavaldūs Varmijos Mozūrų vaivadijai.
Bažnyčia
Dar 1354 m. apylinkėje veikė nedidelis vienuolynas Clausula Mariana, nuo kurio pavadinimo ir atsirado kaimo vardas. Spėjama, kad pirmoji bažnyčia šioje vietoje iškilo 1454 m., o 1530 m. jau veikė parapijinė mokykla. 1754 m. minimas sunykęs bažnyčios pastatas, suremontuotas jis dar sulaukė 1858 m. (tais metais sudegė). Vėliau prasidėjo dabartinės bažnyčios statyba, kuri užtruko iki pat 1884 m.
Žymėtasis akmuo
Kaimo apylinkėse nuo seno gulėjo keistų formų akmuo. Jo paviršiaus įdubimai primena velnio pėdą. Pasak legendos jis atsirado 1640 m., kai kunigas Vyšnevskis išvarė nelabąjį iš vienos tekėti susiruošusios merginos. Kai 1656 m. Švedų tvano metu prie kaimo prisiartino Lenkijos karaliaus siųsta totorių kariuomenė, akmuo skleidė tokią nepakantumo atmosferą, kad kariškiai nusprendė nerizikuoti ir pasuko savo žirgus atgal. Nuo to laiko rieduliui prigijo Velnio akmens vardas.
Dabar šį riedulį galima pamatyti prie bažnyčios. Kai kurių tyrinėtojų nuomone, senovės jotvingiams jis anksčiau galėjo tarnauti kaip aukojimo altorius.
Skaidra Trilupaitytė
alt=|miniatiūra|Skaidra Trilupaityte Skaidra Trilupaitytė (g. 1969 m. balandžio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos menotyrininkė, kritikė, kultūros politikos tyrinėtoja.
Biografija
1997 m. Vilniaus dailės akademijoje įgijo menotyros magistro laipsnį. 2003 m. ten pat apgynė daktaro disertaciją „Lietuvos dailės gyvenimas institucijų kaitos požiūriu: devintojo dešimtmečio pabaiga-dešimtojo dešimtmečio pradžia“.
Nuo 2000 m. iki 2008 m. stažavosi ilgalaikėse stažuotėse Oksfordo universitete, Centrinės Europos universitete, New School universitete, Makmasterio universiteto Globalizacijos institute.
Mokslinė ir visuomeninė veikla
S. Trilupaitytė yra Lietuvos kultūros tyrimų instituto vyresnioji mokslo darbuotoja, dėsto Vilniaus dailės akademijoje, vadovauja magistriniams ir doktorantūros darbams. Ji taip pat skaito viešas paskaitas kaip kviestinė pranešėja, rašo straipsnius kultūrinėje žiniasklaidoje. Savo darbuose analizuoja kultūros politikos , urbanistinės kultūros, viešosios erdvės, paminklų temas.
Pagrindinės tyrimų sritys: kūrybiškumo klausimai kultūros politikoje ir meno praktikose.
S. Trilupaitytės tekstuose plėtojamas kritinis požiūris į kūrybines industrijas, globalių kultūros ženklų, tokių kaip Guggenheimo prekės ženklas, plėtra, aptariami protesto klausimai  , kritiškai analizuojama neoliberalizmo kultūra.
Kitos tyrimų sritys – kūrybinės laisvės ir totalitarinės praeities vertinimo diskursai dailės lauke, tarptautiniai intelektualiniai mainai  , įtakingų pasaulio veikėjų, tokių kaip JAV finansininkas George Soros reputacijų dinamika , dirbtinio intelekto politika
Biatlonas 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Biatlonas 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse vyko Alpensijos biatlono centre Pjončano apskrityje, Pietų Korėjoje.
Medalių lentelė
== Medalininkai ==
Kvalifikacija
Pirmą kartą istorijoje Lietuva iškovojo teisę startuoti estafetės rungtyje.
Andrejus Ždanovas
Andrejus Ždanovas (, 1896 m. vasario 26 d. Mariupolyje, Ukrainoje – 1948 m. rugpjūčio 31 d.) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, vienas žymiausių TSRS stalininino laikotarpio ideologų, buvęs VKP(b) CK Politinio biuro narys.
Biografija
A. Ždanovas gimė pasiturinčioje šeimoje (tėvas buvo mokyklų inspektorius), baigė realinę mokyklą. Bolševikų judėjime dalyvavo nuo 1915 m. 1917 m. rugpjūčio mėn. tapo RSDDP(b) Šadrinsko miesto komiteto pirmininku. 1918–1920 m. buvo Raudonosios armijos politinis darbuotojas.
1934 m. tapo VKP(b) CK sekretoriumi, vadovavo Propagandos ir agitacijos valdybai. Po S.Kirovo nužudymo tuo pat metu 1934–1944 m. buvo partijos Leningrado miesto ir srities komitetų pirmasis sekretorius. Vokietijos-TSRS karo metu buvo Šiaurės vakarų krypties ir Leningrado fronto karinių tarybų narys. Turėjo generolo pulkininko karinį laipsnį. 1946–1947 m. buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Sąjungos tarybos pirmininkas. Buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos 1 ir 2 šaukimų deputatas. VKP(b) CK narys nuo 1930 m. (kandidatas į CK narius 1925-1930 m.). 1935-1939 m. buvo kandidatas į VKP(b) CK Politinio biuro narys, 1939–1948 m. – TSKP CK Politinio biuro narys.
Mirė nuo širdies smūgio. Palaidotas prie Kremliaus sienos Maskvoje.
Veiklos vertinimas
A. Ždanovas laikomas vienu aršiausių partinės kontrolės visuose gyvenimo srityse stiprintoju. Puolimas inteligentijos atžvilgiu vėliau buvo vadinamas „ždanovščina“. Mene visuotinai diegė „socialistinio realizmo“ principus, skelbė A. Achmatovos, M. Zoščenkos, S. Eizenšteino, D. Šostakovičiaus, S. Prokofjevo kūrybą smerkiančius straipsnius.
Simona Borioni
Simona Borioni (g. 1971 m. sausio 7 d. Roma) – italų kino ir teatro aktorė.
Salamiesčio akmuo
miniatiūra|300px|Salamiesčio akmuo Salamiesčio akmuo – valstybės saugomas objektas, esantis Nodiejiškių kaime (Alizavos seniūnija, Kupiškio rajonas). Masyvus riedulys stūkso ir  kelių sankirtoje.
2017 m. Lietuvos Respublikos Aplinkos ministerijos paskelbtas valstybės saugomu, Nr. D1-288.
Duomenys
Riedulio aukštis siekia 2,45 m, ilgis – 4,45 m, plotis – 3,45 m. Perimetras – 12,50 m.
Šiuolaikiniai gladiatoriai
Šiuolaikiniai gladiatoriai – 1999 m. režisieriaus Oliver Stone sukurta sporto drama apie amerikietišką futbolą.
Siužetas
Prieš keletą metų buvusi stipriausia lygos komanda, dabar „Miami Sharks“ pralaimi keletą varžybų iš eilės. Per vienerias varžybas komandoje traumą patiria pagrindinis įžaidėjas Džekas Runis ir treneris Tonis D‘Amato priverstas leisti žaisti niekam nežinomam atsarginiui Biliui Bimenui. Šiam pasiseka pademonstruoti gerą žaidimą ir po keleto varžybų ir žiniasklaidos dėmesio jis pradeda manyti esąs geriausias futbolininkas, ignoruoti trenerio nurodymus ir komandos draugus. Kol Runis gydosi traumą, pagrindine komandos žvaigžde tampa Bimenas.
Greta šių problemų treneriui papildomą spaudimą nuolat daro naujoji komandos savininkė Kristina Pagnači – nieko žaidime nesuprantanti, tačiau norinti aplinkiniams įrodyti savo vertę mergina. Po tėvo, kuris buvo geras draugas su treneriu, mirties, ji perėmė komandą, pardavė keletą geresnių žaidėjų ir dabar reikalauja, kad nuolat žaistų Bimenas ir nenori nieko girdėti apie Runį, kuris iki traumos buvo pagrindinis komandos žaidėjas.
Komanda pasiekia atkrintamąsias varžybas, kuriose vėl į aikštę grįžęs Runis pelno keletą taškų, tačiau dėl traumos negali toliau rungtyniauti. Treneris leidžia į aikštę Bimeną, kurio pastangomis klubas išplėšia pergalę.
Po rungtynių D‘Amato pareiškia, kad palieka trenerio postą ir persikelia į varžovų komandą, kurioje jis taip pat bus ir generalinis vadybininkas. Bimenas taip pat pereina į jo komandą.
Alizavos ąžuolas
Duomenys
2017 m. Aplinkos ministerijos įsakymu Nr. D1-288 paskelbtas valstybės saugomu.
Vydmantų šv. Jono Krikštytojo koplyčia
miniatiūra|Ant koplyčios sienos – būsimos bažnyčios reginys
'''Vydmantų šv. Jono Krikštytojo koplyčia''' – katalikų koplyčia, veikianti Kretingos rajone, Vydmantuose, pusiaukelėje tarp Kretingos ir Palangos. Kartu su Rūdaičių koplyčia, priklauso Palangos dekanato Vydmantų šv. Jono Krikštytojo parapijai.
Istorija
Katalikų bendruomenė Vydmantuose įsikūrė 1996 m. Pirmaisiais metais pamaldos vyko kultūros namų salėje. Pirmą kartą šv. Mišios buvo aukojamos 1996 m. rugsėjo 15 d. Vėliau Vydmantų tikintieji persikėlė į buvusios pradinės mokyklos patalpas, kurios buvo įrengtos sujungus dvi klases. Pritaikant mokyklą maldos namams, daugelį darbų atliko patys bendruomenės žmonės. Buvo atnaujintos grindys, sutvarkytos lubos, durys, langai, tualetas, pagaminti klauptai 70-čiai žmonių, skirtos patalpos zakristijai, katechezės klasei. Įrengtas patogus, pritaikytas ir neįgaliesiems, įėjimas į koplyčią. Naujieji maldos namai užėmė apie 100 m². Visų darbų iniciatorė buvo Vydmantų gyventoja Birutė Viršilienė. Nuolatinio kunigo nebuvo, 1996-2016 m. sekmadieniais ir švenčių dienomis parapiją aptarnavo atvykstantys Palangos kunigai. miniatiūra|200px|left|Statoma bažnyčia, 2022 m.
1997 m. birželio 24 d. Telšių vyskupas Antanas Vaičius įteisino Vydmantų katalikų bendruomenę, parapiją, pavadintą šv. Jono Krikštytojo vardu. Gretimoje Mokyklos gatvėje, į plento Kretinga–Palanga pusę, būsimos Vydmantų bažnyčios vietoje buvo pašventintas liaudies meistro Raimundo Puškoriaus padarytas kryžius su Marijos skulptūra. Masyvus kryžius pastatytas pagal nuomos sutartį su valstybe 99 metams įteisintame 1,64 ha ploto žemės sklype. Kryžius aptvertas tvorele, šalia pastatyti suolai.
2011 m. kovo 14 d. Vatikano Apaštališkoji penitenciarija išleido dekretą, suteikiantį Vydmantų koplyčiai visuotinius atlaidus.
2016 m. liepos 6 d. Žemaičių Kalvarijoje vyskupas Jonas Boruta dekretu Vydmantams paskyrė nuolatinį kleboną. Juo tapo kunigas Karolis Petravičius (g. 1981 m.), kilęs iš Telšių, kur Vincento Borisevičiaus kunigų seminarijoje baigė magistro studijas, o pastaruosius aštuonerius metus buvo Tauragės Švč. Trejybės parapijos vikaru. Netrukus, rugpjūčio 28 d., Vydmantų koplyčioje jis aukojo pirmas mišias. Pirmojo klebono didieji rūpesčiai – suburti gyvąją bendruomenę ir rūpintis bažnyčios statybos reikalais. Ant koplyčios sienos buvo pakabintas plakatas su būsimos Dievo Gailestingumo vardu pavadintos bažnyčios projektu.
Parapija
1996 m. rugsėjo 15 d. Vydmantuose pirmą kartą aukotos mišios ir ši diena laikoma Vydmantų katalikų bendruomenės įsteigimo diena. Daugiau nei penkerius metus pamaldos Vydmantuose vykdavo kultūros namų salėje, kol galiausiai parapijos maldos namai įsikūrė buvusioje pradinėje mokykloje, sujungus dvi klases į vieną maždaug 100 m² patalpą. Klauptus, kuriuose telpa apie 70 žmonių, padarė patys vydmantiškiai. 1997 m. oficialiai įsteigta Vydmantų tikinčiųjų bendruomenė ir šv. Jono Krikštytojo vardo parapija. 2016 m. liepos 5 d. paskirtas pirmasis nuolatinis parapijos klebonas kun. Karolis Petravičius. 2020 m. birželio 28 d. įvyko Vydmantų Dievo Gailestingumo bažnyčios pamatų ir kertinio akmens šventinimo, kapsulės ateities kartoms įleidimo iškilmės.
Abra del Akajus
Abra del Akajus  – kalnų perėja šiaurės vakarų Argentinoje, Saltos provincijoje, La Pomos departamente. Yra rytiniuose Andų kalnagūbriuose, 4972 m (senesniais duomenimis – 4895 m) aukštyje. Tai aukščiausia Argentinos plento Ruta Nacional 40 vieta. Perėja yra 25 km į pietryčius nuo San Antonio de los Kobreso, netoli Snieguotojo Akajaus (Nevado de Acay) kalno. Tai viena aukščiausių perėjų Amerikoje; ji yra aukščiau nei Monblano viršukalnė Europoje.
Kelias per perėją nutiestas 1960 m., žvyrkelis. Didžiąją metų dalį įveikiamas tik visureigiais. Dėl stačių šlaitų ir išretinto deguonies Abra del Akajų sunku įveikti tiek automobiliams, tiek žmonėms.
Naftos magnatės
Turinys
Nedideliame Teksaso miestelyje įtakinga moteris Mari Sarazin nori įsigyti rančą, tačiau sužino, kad ją aplenkė buvusio nusikaltėlio Prancūzų Karaliaus duktė Luiza su seserimis. Kadangi rančos teritorijoje galimai yra naftos, Mari stengiasi visomis priemonėmis išvaryti naujakures, tačiau Luiza, nevengianti naudoti tėvo metodų, neketina nusileisti. Tarp dviejų moterų užverda inirtinga kova, į kurią įtraukiamas visas miestelis. Galiausiai jos abi atsiduria kalėjime, kur nusprendžia pamiršti nesutarimus ir susivienyti kovoje su joms iššūkį metusiais miestelio vyrais...
Bizantijos menas
thumb|220px| Viduriniojo Bizantijos meno laikotarpio mozaika, vaizduojanti [[Madona (menas)|Madoną su Kūdikiu Hosios Luko vienuolyne Graikijoje]] thumb|260px|Bizantijos imperijos teritorijos kaita 476-1400 m. Bizantijos menas − viduramžių Bizantijos imperijos ir su ja kultūriškai susijusių šalių menas. Apima dailės, architektūros, literatūros ir amatų kūrinius, sukurtus nuo 395 m. Romos imperijos išsiskyrimo į Rytų (Bizantijos) ir Vakarų dalis iki 1453 m. Bizantijos imperijos žlugimo užėmus Konstantinopolį turkams.
Apžvalga
395 m. Romos imperija buvo padalinta į Vakarų (Romos) ir Rytų (Konstantinopolio) dalis. Rytų imperija įgavo Bizantijos pavadinimą nuo ankstesnio sostinės, Konstantinopolio miesto, pavadinimo Bizantionas. Šis pavadinimas buvo suteiktas vėlesnių istorikų, patys imperijos gyventojai valstybės taip nevadino. Bizantijos imperija tapo graikiškojo meno tradicijų saugotoja ir tęsėja. Iki VI a. ryškios atskirties tarp Vakarų ir Rytų Romos imperijų meno nebuvo, abiejose dalyse pasireiškė ankstyvosios krikščionybės menas. Vakarų Romos imperijai smunkant kultūriškai pradėjo lyderiauti Rytų imperija, ypač menai suklestėjo valdant imperatoriui Justinianui I (valdė 527−565 m.), kuris vien Konstantinopolyje pastatė ir atnaujino apie 30 bažnyčių. Bizantijos menas buvo tampriai susijęs su imperijos religija − stačiatikybe (Rytų ortodoksija). Vakarinės Romos imperijos dalies menas buvo ženkliai paveiktas ir kardinaliai transformuotas įsiveržusių germanų ir keltų genčių kultūros. Savo ruožtu Bizantijos imperijos menas buvo paveiktas graikų ir rytinių Viduržemio jūros pakrančių tautų kultūros, kuri ilgainiui susimaišė su romėniška tradicija. Bizantijos imperijoje buvo siekiama išlaikyti buvusios Romos imperijos kultūros tęstinumą. Tam padėjo imperijos karinė galia − Justinianui I valdant į Bizantijos imperijos įtaką pateko didelės dalys jau buvusios Vakarų imperijos Italijoje ir Šiaurės Afrikoje.
Bizantijos menas skirstomas į tris laikotarpius: Su Bizantijos imperijos žlugimu jos menas neišnyko ir jo formos buvo perimtos ir naudojamos iki šių laikų rytų ortodoksų sakraliniame mene − Rusijoje, Balkanų valstybėse, Gruzijoje ir kitur.
Architektūra
San Vitale bažnyčios dizaine labai menkai išreikšta kompozicinė ašis, nukreipta į Rytų pusę, kas buvo būdinga ankstyvosioms krikščionių bažnyčioms. Be to, Bizantijos architektūroje pradėjo dominuoti kupolinės bažnyčios, skirtingai nuo Vakarinėje dalyje įprastų bazilikos pavidalo bažnyčių. Kodėl taip atsitiko, tiksliai nežinoma. Siūlomi įvairūs paaiškinimai, įtraukiant religines, politines, praktines priežastis. Bažnyčia pasižymi neįprastu, asimetriškai pastatytu narteksu, todėl įėjęs tikintysis, norėdamas save lygiuoti pagal apsidę, turėjo pasukti į kairę arba dešinę. Kodėl įvestas toks dezorientacinis elementas bandoma paaiškinti tuo, kad esą kompozicija sukuriama mentalinė atskirtis tikinčiajam tarp „žemiškojo“ pasaulio bažnyčios prieangyje pereinant tamsią ambulatoriją ir „dangiškojo“ pasaulio bažnyčios kupolinėje, gerai apšviestoje dalyje.
San Vitale bažnyčios vidinės sienos beveik ištisai padengtos mozaikomis. Tarp vaizduojamų biblijinių motyvų jose galima rasti pavaizduotus patį Justinianą, jo žmoną Teodorą su savo svitomis. Figūros vaizduojamos aukštomis ir plonomis, labai mažomis pėdomis. Veidams suteiktos šlifuoto kristalo formos su didelėmis akimis. Veikėjai vaizduojami frontaliai, iškilmingi, be užuominos į judėjimą, veiksmą. Sudaromas ceremonijos įspūdis: Justinianas pavaizduotas atnešęs dubenį duonai, o jo žmona − taurę vynui, kas yra akivaizdi užuomina į eucharistiją. Justiniano galią politikoje ir religijoje tikriausiai simbolizuoja 12 jo svitos dalyvių (galbūt aliuzija į 12 Kristaus apaštalų). Pavaizduotas Justiniano skydas su Kristaus monograma tikriausiai reprezentuoja mintį, kad Justinianas užkariavo Raveną su paties Dievo pagalba ir gali turėti aliuzijų su pirmojo krikščioniškojo imperatoriaus Konstantino pergalės mūšyje prie Milvijaus tilto istorija. thumb|right|220px| Sofijos soboro vidaus erdvė thumb|right|220px| Sofijos soboro išilginis pjūvis Neabejotinai reikšmingiausiu bizantiniu statiniu Konstantinopolyje (dabartinis Stambulas) yra Sofijos soboras. Ši bažnyčia buvo užsakyta dar imperatoriaus Konstantino, tačiau sugriauta 532 m. maištų metu. Numalšinęs riaušininkus Justinianas užsakė iš naujo perstatyti bažnyčią. Savo didybe Sofijos soboras turėjo demonstruoti ir paties imperatoriaus galią. Pastatyta vos per 5 metus bažnyčia taip pagarsėjo, kad istorijoje buvo išsaugoti jos architektų vardai: geometras Amfemijus iš Tralo, statikos ir kinetikos specialistas, ir fizikas Izidorius iš Mileto, parašęs traktatą apie skliautų statybą. Soboro kupolas sugriuvo 558 m. žemės drebėjimo metu ir buvo perstatytas aukštesniu. Konstantinopolį užėmus turkams soboras buvo paverstas mečete, prie jo pristatyti 4 minaretai, papildomi kontraforsai ir įterpta įvairių islamo meno motyvų.
Sofijos soboras yra išilginės ašies kompozicijos pagal ankstyvųjų bazilikų pavyzdį, tačiau jo plane viską užgožia didžiulė stačiakampiška centrinė nava su kupolu virš jos. Soboro kupolo statybų naujoviškumas pasireiškė tuo, kad pirmą kartą monumentalioje skalėje kupolas buvo pastatytas ant erdvinius trikampius primenančių atramų − burių. Tai tapo pavyzdžiu Bizantijos bažnyčių statyboms ir vėliau perimta Vakarų Europos architektūroje. Justiniano istorikas Prokopijus Cezarietis taip apibūdino bažnyčios vidaus dizainą: ''„Kiekvienas, įėjęs į bažnyčią pasimelsti, iš karto supranta, kad tai ne žmogaus galios ir sugebėjimų, o Dievo įsikišimo dėka šis statinys yra toks puikus. Todėl jo dvasia tampa pakilusi Dievo link ir apimta jausmo, kad Dievas yra netoli“.'' Soboro architektūriniai elementai suderinti taip, kad sudarytų lengvumo, o kartu su puošniomis mozaikomis − nerealaus, dvasinėje erdvėje egzistuojančio statinio įspūdį.