cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ohoriai
Juos supa šios jorubų etninės subgrupės: egbadai rytuose, ifonjinai pietuose, Ketu šiaurėje. Vakaruose gyvena gbe kalba kalbantys fonai. Ohorių regionas pasižymi ypač nepalankiomis gamtinėmis sąlygomis, mat didžiumą jo apima pelkės. Todėl istoriškai regionas buvo prieglobstis pabėgėliams, į čia bėgo persekiojami gyventojai iš Ketu, Ojo, ifonjinų regiono. Dėl savo atšiaurumo, regionas buvo menkai kontroliuojamas didesnių karalysčių.
XIX a. pabaigoje – ohoriai atiteko Prancūzijai. Dėl nepalankios prancūzų politikos ohoriai inicijavo sukilimą prieš kolonizatorius, kuris buvo žiauriai numalšintas 1914 m., sugriaunant pagrindinę gyvenvietę Ohori Idže. Po to didelė dalis ohorių migravo į britų valdomą Nigerijoje. Benine išliko paskiros smulkios gyvenvietės.
Glyptostrobus pensilis
Glyptostrobus pensilis  – pušūnų (Pinophyta) skyriaus, kiparisinių (Cupressaceae) šeimos, Taxodioideae pošeimio ir vienintelė Glyptostrobus gentyje išlikusi medžių rūšis. Medžiai vienanamiai, visžaliai ar iš dalies sezonu metantys lapelius.
thumb|left|200px|Glyptostrobus pensilis [[Šaka|šakėlės]] thumb|left|200px|Glyptostrobus pensilis nesubrendęs [[Kankorėžis|kankorėžėlis]] thumb|left|200px|Glyptostrobus pensilis [[žievė]]
Paplitimas
Viena rečiausių pasaulyje medžių rūšis. Natūralus jų arealas Rytų Azijoje – subtropinės Kinijos pietuose esančiose žemumose, Vietname, Laose.
Kinijoje savaime augančių gamtoje šios rūšies medžių nėra žinoma (auga tik kultivarai), bet yra manoma, kad nedaug individų dar gali būti išlikusių, tik jie nepastebėti. Ši rūšis laikoma kaip savaimine keliose subtropinėse pietų Kinijoje provincijose – Guangdongo provincijoje auga bene daugiausiai šių medžių kultivarų, ir čia jie dažniausiai pasitaiko Perlų upės deltoje. Labai reti pietinėje Guangsio provincijoje. Nedaug auga ir Mindziango upės žemupyje (Fudziano provincija), nors tikėtinai čia kažkada buvo įntrodukuoti. Taip pat introdukuoti Kinijos Hainano, Junanio, Sičuano, rytinėje Dziangsi dalyje, rytinėje Sičuano dalyje. Šiose visose subtropikų klimato Kinijos provincijose yra pasodintos ir didesnės šių kultivarų plantacijos – daugiau kaip 200 tūkstančių medelių.
Neseniai rasta medžių augančių Laoso Kamuano provincijoje esančios Nakai plynaukštės šešiose vietovėse (pagal Thomas ir LePage 2011). Bendras medžių kiekis Laose nedaugiau kaip 100 individų (pagal Thomas ir LePage 2011).
Nors bendras žinomų medžių kiekis ir daugiau kaip 250 vienetų (iš jų brandžių medžių mažiau kaip 250 vienetų), bet tik keletas jų gali išauginti gyvybingas sėklites, kad galėtų daugintis ir išlikti ši rūšis.
Biotopas
Tropikų ir subtropikų zonų medis auga žemumose ir neaukštose plynaukštėse – upių pakrantėse, užliejamose, permirkusiose vietovėse. Mėgsta atvirą, saulėtą vietą. Jų populiacijos Vietname ir Laose auga 500–700 m aukščio altitudėse.
Nykimo priežastys
Kinijoje ir Vietname ši medžių rūšis buvo beveik išnaikinta plėtojant žemės ūkį, taip pat pelkių sausinimas, drenažo tiesimas.
Matmenys
Vidutiniškai užauga iki 20–30 metrų aukščio. Kamieno skersmuo 0,6–0,7 m, stambiausių pasitaikiusių medžių kamienas iki 1,5 m skersmens. Išplatėjusio kamieno pagrindo aukštis apie 0,7 m. Aukščiausias, 39 m aukščio kultivaras auga pietinėje Kinijoje.
Amžius
Gyvena ilgiau kaip 600 metų.
Apibūdinimas
Laja piramidės arba ovalios formos, bet su medžio amžiumi platėja. Kamienas tiesus, bet kartais iš kamieno pagrindo išauga nevienodo dydžio 2-3, rečiau net 5 kamienai. Jų žievė stora, pilkai ruda. Lapeliai panašūs į spygliukus 5-20 mm ilgio bei 1–2 mm pločio, ant šakelių išsidėstę dviem eilutėmis. Ant viršutinės lajos šakelių lapeliai georokai trumpesni 2–3 mm ilgio, panašūs į žvynelius. Žiedai apdulkinami sausio–kovo mėnesį. Kankorėžėliai kriaušės formos ir kol nesubrendę yra žali, vėliau bręsdami keičia spalvą, kol tampa gelsvai rudi. Jie kriaušės formos ir 2–3 cm ilgio, bei 1–1,5 cm pločio. Kai sudręsta, kankorėžėliai prasiveria ir iš jų iki ateinančio pavasario ima kristi 5–20 mm ilgio su sparneliais sėklytės. Sėklos subręsta rugsėjo–spalio, rečiau lapkričio mėnesiais. Iš šoninių šaknų 0,5-5 m atstumu aplink kamieno pagrindą išauga iki 0,6 m aukščio ir 0,3 storio orinės šaknys, kurios išnirę virš vandens.
Pavadinimas ir sinonimai
Glyptostrobus pensilis 水松 kinų kalba reiškia vandens pušį. Žemiau kiti sinonimai:
Panaudojimas
Vėjo išverstų medžių kamienai panaudojami pastatų konstrukcijoms, tiltų tiesime, baldų gamyboje.
Stirbiškė (Kvėdarna)
Stirbiškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Kvėdarnos, kairiajame Ašvos krante. Aukščiausias kaimo taškas – 82,1 m.
Daumantas
Daumantas ir Videniškių pilis, Kaulio (mūšio) laukas, kuriame Daumantas sumušė Livonijos kariuomenę, minimi Motiejaus Strijkovskio Kronikoje. Pateikiamas ir lietuviškos sutartinės fragmentas: „Daumantas, Daumantas, Giedraičių Kunigas labus raitus lugojo.“ 1690 metais Kauno jėzuitai sukūrė dramą, skirtą Daumantui.
Laikotarpis tarp 1281–1282 m. (Traidenio mirties) ir 1289 m. (Butigeidžio valdymo) yra mažiausiai šaltiniuose aprašytas periodas. Vienintelė užfiksuota informacija rašytiniuose šaltiniuose, kur minimas Lietuvos didysis kunigaikštis šiuo laikotarpiu, trumpa pastaba iš 1285 m. Septynios Rusios kronikos mini tą pačią glaustą informaciją, kad 1285 m. kovą ar rugpjūtį didžiojo kunigaikščio Daumanto vadovaujami lietuviai užpuolė Tverės vyskupo Simeono Polockiečio valdas, būtent, jam priklausiusį Olešnios valsčių Tverės kunigaikštystės pietuose. Olešnios valsčiaus lokalizacija yra nežinoma, tačiau istorikų siejama su trimis vietovėmis – Aleševo kaimu Zubcovo apskrityje, teritorija tarp Šešmos ir Vazuzos upių ir teritorija aplink Alešnios upę (Gžatės upės intakas). Daumantas patyrė rimtą karinį pralaimėjimą ir žuvo ar pateko į nelaisvę.
Daumantai Siesikiškiai save kildino iš šio Daumanto ir kitą didikų giminę - Giedraičius laikė sau gimininga.
Volendamas
Volendamas – miestas vakariniuose Nyderlanduose, prie Eiselmerio. Uostas. Išvystyta žvejyba, turizmas.
Svetlas (Jakutija)
Svetlas  – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, vakarų Jakutijoje, Mirno uluse, 75 km į šiaurę nuo Mirno, prie Viliujaus upės ir jo intako Očuguj Botuobujos žiočių. Kelias į Mirną. Veikia Svetlo (Viliujaus-III) hidroelektrinė, industrinis technikumas, Novosibirsko architektūros universiteto filialas, vidurinė mokykla, buitinis kombinatas, sporto centras.
Istorija
Gyvenvietė pradėjo kurtis ~1970 m., statant hidroelektrinę. 1984 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas.
Sahivalas
Sahivalas  – miestas rytų Pakistane, Pandžabo provincijoje, 180 km į pietvakarius nuo Lahoro, pusiaukelėje į Multaną, prie Žemutinio Baridoabo kanalo. Transporto mazgas, geležinkelio stotis prie Lahoro-Multano geležinkelio. Drėkinamosios žemdirbystės rajono centras (medvilnė, javai, tabakas, bulvės). Medvilnės valymo pramonė.
Istorija
Miestas išaugo britų valdymo metais, 1865 m. nutiesus geležinkelį. Kolonijiniais metais vadintas Montgomeriu Pandžabo gubernatoriaus Roberto Montgomerio garbei. Nepriklausomybės metais pervadintas Sahivalu pagal vietinį Sahi klaną.
Kupriai (Rokiškis)
Kupriai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Obelių.
Bangladešo istorija
''Šiame straipsnyje aptariama modernioji Bangladešo istorija nuo 1947 m. Apie senesnę valstybės istoriją rašoma straipsnyje Bengalijos istorija''
Bengalijos padalijimas
D. Britanijai suteikus Indijai nepriklausomybę ir padalijus, islamiškoji Bengalija tapo Pakistano provincija – Rytų Pakistanu. Rytų ir Vakarų Bangaliją skyrė Indija. Abu regionai turėjo esminių ekonominių, kalbinių ir tautinių skirtumų, juos vienijo tik viena religija.
5-ojo dešimtmečio pabaigoje sustiprėjo bengalų tautinio išsivadavimo judėjimas, augo nepasitenkinimas vakarų Pakistano dominavimu. Bengalų Avami lyga ėmė kelti Rytų Pakistano autonomijos idėją. Per 1970 m. gruodžio mėn. rinkimus į Nacionalinį Susirinkimą (Pakistano Parlamentas) Avami lyga gavo 160 iš 162 Rytų Pakistano mandatų. Pakistano vyriausybei delsiant pripažinti rinkimų rezultatus 1971 m. Rytų Pakistane prasidėjo neramumai, kuriems malšinti pasiųsta kariuomenė. Avami lygos pirmininkas Mudžiburas Rahmanas buvo suimtas, partija uždrausta.
Nepriklausomybė
1971 m. kovo 26 d. paskelbta Bangladešo nepriklausomybė. Išvengę suėmimo Avami lygos veikėjai sudarė vyriausybę, ėmė formuoti karinius dalinius. Prasidėjo pilietinis karas, per kurį 3 mln. bengalų žuvo arba buvo Pakistano kariuomenės išžudyta, ~10 mln. žmonių pabėgo į Indiją. Į konfliktą Bangladešo pusėje įsikišo Indija. 1971 m. gruodžio 3 d. jos kariuomenė įsiveržė į Rytinį Pakistaną.
Avami lygos valdymas
1973 m. rinkimus laimėjo Avami lyga. 1974 vasario 22 d. Pakistanas pripažino Bangladešą. Menka šalies industrializacija, gyventojų gausumas, investicijų trūkumas, ką dar labiau paaštrino pilietinis karas ir valdžios korupcija, sukėlė ūkio krizę ir visuomenės nepasitenkinimą. 1975 m. sausį šalyje buvo įvesta nepaprastoji padėtis. Prezidentu tapo Mudžiburas Rahmanas, bet šalies padėtis negerėjo. 1975 m. rugpjūčio 15 d. įvykdytas karinis perversmas, Mudžiburas Rahmanas buvo nužudytas.
1975–1981 m. įvyko dar keletas perversmų. 1981 m. gegužės 30 d. bandant įvykdyti perversmą, žuvo prezidentas Zija ur Rahmanas. 1982 m. vasario mėnesį generolas H. M. Eršadas įvykdė naują karinį perversmą, gruodžio mėn. tapo prezidentu: šalyje įvedė karinį valdymą, sustabdė konstitucijos veikimą. Karinės diktatūros metais pavyko kiek stabilizuoti padėtį, tačiau išliko daug bedarbių ir žemas pragyvenimo lygis. 1990 m. opozicija privertė H. M. Eršadą atsistatydinti.
Nacionalsocialistų valdymas
1991 m. rinkimus laimėjo nacionalistinė partija, kuriai vadovavo buvusio prezidento Zija ur Rahmano žmona B. C. Zija ur Rahman. Vyriausybė ėmėsi vykdyti privatizaciją, kitas rinkos ekonomikos reformas. Nuo 1994 m. opozicinės partijos pradėjo boikotuoti parlamento darbą, organizuoti streikus, masines nepaklusnumo akcijas. 1996 m. kovo mėn. vyriausybei laikinai ėmė vadovauti prezidentas A. R. Bivasas. 1996 m. birželio mėn. rinkimus laimėjo Avami lyga, H. Wazed tapo ministre pirmininke ir buvo iki 2001.
Vyriausybė kontroliuoja padėtį šalyje, nors opozicija stengiasi ją destabilizuoti. 1997 m. gruodį vyriausybei pavyko sureguliuoti konfliktą su Čittagongo kalnų rajono sukilėliais. 2001 m. rinkimus laimėjus Bangladešo nacionalistinei partijai, ministre pirmininke vėl tapo B. C. Zija ur Rahman. Bangladešo vyriausybė laikosi neutraliteto, bet atsižvelgia ir į islamo šalių politiką.
Tarptautiniai santykiai
Bangladešas nuo 1972 m. priklauso Tautų Sandraugai, nuo 1974 m. – Jungtinių Tautų Organizacijai. Diplomatiniai santykiai su Lietuva užmegzti 1992 m. Bangladešo ambasadorius Lietuvai ir Lietuvos ambasadorius Bangladešui reziduoja Maskvoje.
Бангладэш Банглядэш Bangladéš Bangladesch Μπανγκλαντές Bangladesh Bangladesh - বাংলাদেশ בנגלדש Banglades Bangladesh Bangladesh Bangladesh Bangladesh Bangladesz Bangladeš Bangladesh Бангладеш Bangladesh ประเทศบังกลาเทศ Bangladeş Bangladesh 孟加拉国
Koralmedis
Rūšys
Gentyje šiuo metu yra žinomos 126 rūšys:
Balstogės Viešpaties Atsimainymo parapija
Balstogės Viešpaties Atsimainymo parapija  – parapija, įkurta 1997 m. birželio 24 dieną. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Balstogės Starosielcės dekanatui. 2001 m. pastatyta parapijos bažnyčia, architektas Andrzej Nowakowski.
Filomena Taunytė
Filomena Taunytė-Paškonienė (1925 m. balandžio 11 d. Vantainėliuose, Radviliškio rajonas – 2013 m. birželio 28 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytoja pulmonologė, publicistė, žurnalistė.
Biografija
Mokėsi Voskonių pradžios mokykloje, Radviliškio progimnazijoje, Šiaulių gimnazijoje. 1942 m. pradėjo studijuoti Vytauto Didžiojo universiteto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultete. 1943 m. universitetą uždarius, įstojo į Kauno akušerių mokyklą. Dirbo Radviliškyje. 1950 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakultete įgijo gydytojos specialybę. Dirbo įvairiose medicinos srityse. Domėjosi netradiciniais gydymo būdais.
Nuo 1965 m. rašė respublikinėje spaudoje. Nuo 1975 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narė. 1991 m. kartu su Saliute Goleckiene ir Algimantu Jasulaičiu įkūrė Vinco Kudirkos medikų literatų draugiją. 2008 m. Juozo Tumo-Vaižganto premijos laureatė. Palaidota Vilniaus Saltoniškių kapinėse.
Bukakata
Bukakata  – Ugandos Centrinio regiono miestas Viktorijos ežero vakarinėje pakrantėje, uostas. Priklauso Masakos rajonui.
Geografinė padėtis
Bukakata yra maždaug 44 km keliu į rytus nuo Masakos, artimiausio didelio miesto, bei maždaug 65 km ežeru valtimi į pietryčius iki Entebės.
Gyventojai
2010 m. Bukakatoje gyveno apie 14 000 gyventojų.
2002 m. mieste gyveno 6 226 vaikai, jaunesni kaip 18 m., 23% jų buvo našlaičiai.
Žymūs objektai
Žymūs objektai Bukakatos mieste ar netoli miesto yra:
1196 m.
1196 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Jakiškiai (Vilkaviškis)
Jakiškiai – kaimas pietinėje Vilkaviškio rajono savivaldybės dalyje, 4 km į šiaurę nuo Gražiškių, prie kelio, šalia Širvintos.
Juodasiūlis grakštenis
Juodasiūlis grakštenis (Stenurella melanura) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas. Kūnas 6 - 9,5 mm ilgio, juodas. Patinų antsparniai rudai geltoni, siūlė ir viršūnė tamsios; patelių antsparniai raudoni, viršūnė ir plati juostelė išilgai siūlės juodos.
Vabalai skraido gegužės – rūgpjūčio mėnesiais. Aptinkami ant įvairių augalų žiedų, taip pat ant įvairių lapų.
Lervos vystosi lapuočių ir spygliuočių medžių džiūstančiose ir nudžiūvusiose šakose.
Tai vienas iš dažniausiai aptinkamų Lietuvoje grakštenių.
Kord
Kord, Kordas (, iš Конструкция ОРужейников Дегтярёвцев) – sunkusis 12,7 mm Rusijos kulkosvaidis su juostiniu maitinimu.
Istorija
Sukurtas kaip pamaina kulkosvaidžiui NSV Utios, kurio gamyba po TSRS suirimo sutriko, nes gamintojai liko skirtingose valstybėse - Ukrainoje ir Kazachstane. Kulkosvaidį Kord sukūrė Kovrovo Degtiariovo vardo gamyklos (ZID) konstruktoriai po 1990 m. Serijinė gamyba pradėta 2001 m., kulkosvaidis dar 1997 m. priimtas į Rusijos kariuomenės ginkluotę. Naudojami du „Kordo“ variantai – pėstininkų ir tankinis, kuris kaip nuotolinio valdymo zenitinis kulkosvaidis įtaisomas ant tanko T-90 bokštelio.
Paskirtis ir šaudmenys
Skirtas kovoti su:
Parengtas „Kordo“ variantas, kuris gali naudoti standartinius NATO šovinius 12,7×99 mm.
Idaiša
Idaiša ar Idaša (jorubų kalba: Idaiṣa, alternatyviai rašoma Idáìtsà, Idaaca, Idaca, Idaasa, Idaatcha) – jorubų karalystė, egzistavusi Benino viduryje, Kalvų departamento centrinėje dalyje, su sostine Dasos mieste. Todėl karalystė dar vadinama Dasos karalyste.
Karalystės gyventojai sudaro atskirą jorubų etninę subgrupę, vadinamą idaišais (idašais). Kalba atskira idaišų kalba (ede Idaaca), kuri priklauso joruboidų kalboms.Ja kalbančiųjų priskaičiuojama apie 100 tūkst.
Į rytus nuo karalystės buvo kita jorubų valstybė – Šabė, į vakarus – mahių karalystės, į pietus – gyveno fonai. Manoma, kad senoji idaišų sostinė buvo Ifita, kurią apie XVII a. įkūrė tiesioginiai atsikėlėlliai iš Ifės, netoli Dasos miesto. Vėliau miestas buvo sugriautas ir sostinė perkelta į Dasą. Karalystės istorijai didelę reikšmę turėjo atsikėlėliai iš Šabės, Ojo, Ketu, taip pat nejorubų mahių migracijos. Dasos dinastija kildinama iš egbų atsikėlėlių XVII ar XVIII a.
Idaišos gyventojai neramumų laikais buvo linkę migruoti į vakarus, dėl ko formavosi ifių subetnosas. Ypač gausios migracijos buvo XIX a., kuomet Idaišą nukariavo Dahomėjos karalystė. XIX a. pabaigoje Idaiša atiteko Prancūzijai. Tradicinė monarchija, kurios valdovas jorubų stiliumi tituluojamas oba, išlaikyta.
Ikastas
Ikastas – miestas vakarų Danijoje, vidurio Jutlandijoje, 12 km į rytus nuo Herningo, prie Storo upės.
Valveikas
Valveikas – miestas pietų Nyderlanduose, tarp Tilburgo ir Hertogenboso. Išvystyta avalynės pramonė, madų kvartalas „Fashion City“.
Honor Blackman
Biografija
Honor gimė Plaistow, Esekse, valstybės tarnautojo ir namų šeimininkės šeimoje, viena iš 4 joje augusių vaikų. Ji lankė „North Ealing“ ir „Ealing County“ mergaičių mokyklas.
15–ojo gimtadienio proga tėvai jai padovanojo galimybę lankyti aktorystės pamokas ir tai tapo esminiu įvykiu, nulėmusiu jos gyvenimą. 1940 m. Honor pradėjo lankyti „Guildhall School of Music and Drama“, o jos aktorės karjera prasidėjo Londono Vestendo teatre, pjesėse „The Guinea Pig“, „The Gleam“ ir „The Blind Goddess“ 1946–47 m.
1947 m. ji debiutavo epizodiniu vaidmeniu be žodžių filme „Fame Is the Spur“. Vėliau sekė juostos „Quartet“ (1948), „Daughter of Darkness“ (1948), „So Long at the Fair“ (pagal W. Somerset Maugham kūrybą) (1950), o 1949 m. vaidino pirmajame savo Holivudo filme „Conspirator“ kartu su Elizabeth Taylor.
1954 m. aktorė skausmingai išgyveno skyrybas su vyru ir kurį laiką pakrikusius nervus net gydėsi ligoninėje.
Nusprendusi atgaivinti savo karjerą, Honor pradėjo nuo „B“ kategorijos filmų, o 1958 m. atliko vaidmenį filme „A Night to Remember“ apie „Titaniko“ katastrofą.
1961 m. ji pradėjo filmuotis populiariame TV seriale „Keršytojai“, atlikdama pagrindinį moters „Mis Cathy Gale“ vaidmenį. Seriale buvo gausu veiksmo scenų, su kuriomis aktorei padėjo susidoroti dziudo pamokos, leidusios vėliau jai atlikti sudėtingus vaidmenis be kaskadininkų pagalbos. 1964 m., serialui pasiekus populiarumo viršūnę, Honor iš jo pasitraukė, o jos vietą užėmė aktorė Diana Rigg.
Kiti žymesni aktorės filmai yra „Life at the Top“ (1965) su Laurence Harvey, vesternas „Shalako“ (1968) kartu su Šonu Koneriu ir Bridžita Bardo ir „Something Big“ (1971) su Dean Martin.
Ištekėjusi antrą kartą, aktorė taip pat grįžo į teatrą, kuriame ilgainiui taip pat sukūrė nemažai vaidmenų, taip pat ir televizijoje (serialai „Kolumbo“, „Midsomerio žmogžudystės“).
Be aktorystės, Honor taip pat bandė savo jėgas ir kaip dainininkė, įrašė albumą „Everything I‘ve Got“ bei keletą atskirų dainų. Be to, ji aktyvi liberalų demokratų partijos rėmėja.
Mažieji Žinėnai
Mažieji Žinėnai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, prie kelio, keli šimtai metrų į vakarus nuo Neries (24 km nuo žiočių). Tarp kaimo ir Neries suformuotas Kulvos geomorfologinis draustinis.
Istorija
Manoma, kad 1362 m. čia buvo įkurta karinė lietuvių stovykla. Apie 1990 m. turistai kaime netikėtai aptiko vieną didžiausių Lietuvoje Mažųjų Žinėnų piliakalnį. Jo šlaitą sparčiai ardo Neris, susidariusi Andruškonių atodanga.
Mažųjų Žinėnų viensėdis prie Šlėnos upelio įkurtas XX a. pradžioje, istorinis jo pavadinimas – Kaukazas (Кавказъ).
Valmantas Budrys
Valmantas Budrys (1958 m. gruodžio 29 d. Vilnius – 2015 m. vasario 15 d. Vilnius ) – Lietuvos gydytojas neurologas, biomedicinos mokslų daktaras.
Almaznas
Istorija
Almaznas įkurtas 1960 m., pradėjus deimantų gavybą Ireliacho telkinyje. 1962 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas. 2004 m. atidaryta trečioji draga.
Valmantas Budrys
Biografija
1983 m. baigė Vilniaus universitetą. 1989 m. medicinos mokslų kandidatas. Stažavo 1992 m. Geteborgo ir Linčiopingo universitetų ligoninėse (Švedija), 1995–1996 m. Lojolos universiteto Stričo medicinos mokykloje (Čikaga).
Nuo 1988 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1997–2001 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Neurologijos klinikos vadovas, nuo 2002 m. šio fakulteto Neurologijos ir neurochirurgijos klinikos Neurologijos centro direktorius, nuo 2007 m. dar ir Neurologijos ir neurochirurgijos klinikos vadovas; nuo 2007 m. profesorius.
Nuo 2002 m. Lietuvos neurologų asociacijos prezidentas.
Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo svarbiausia sritis – galvos smegenų kraujotaka, neurokognityviniai sutrikimai, neurologija ir menas. Nuo 2001 m. Pasaulinės neurologų federacijos (WFN) ir Europos neurologų draugijų federacijos (EFNS) atstovas Lietuvai, nuo 2003 m. Europos išsėtinės sklerozės tyrimo ir gydymo tarybos (ECTR1MS) narys. Nuo 1997 m. žurnalo „Neurologijos seminarai“ steigėjas ir vyr. redaktorius. Paskelbė daugiau kaip 120 mokslinių straipsnių.
Kupriai (Šakiai)
Kupriai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Tubelių.
Juozas Vidas Gražulevičius
Juozas Vidas Gražulevičius (g. 1951 m. rugpjūčio 4 d. Stebuliškėse, Liudvinavo apylinkė, Kapsuko rajonas) – Lietuvos chemikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1974 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1995 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras. Nuo 2004 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas.
1974–1976 m. dirbo Kauno popieriaus fabrike, nuo 1977 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas), nuo 1996 m. Organinės technologijos katedros vedėjas, nuo 1996 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Susintetino (su kitais) ir įdiegė į gamybą oligomerinį foto – puslaidininkinį poli[9-(2,3-epoksipropil)] – karbazolą (elektrofoto mikrofilmavimo medžiaga), susintetino ir ištyrė krūvininkus, pernešančius polimerus ir mažos molekulinės masės stiklus, naudojamus optoelektroniniuose prietaisuose.
Dora Riparija
Dora Riparija  – Italijos upė, kairysis Po intakas. Ši 125 km ilgio upė (baseino plotas 1231 km²) prasideda Kotijaus Alpėse, netoli Col de Montgenèvre perėjos (Prancūzija). Aukštupyje upė vadinama Piccola Dora. Pavadinimą Dora Riparia gauna po to, kai į ją įteka Ripos upė Argenteros slėnyje ir Thuras de Bousson netoli Čezanos Torinezės.
Žemiau, Oulkso komunoje, upė pastambėja, kadangi į ją įteka pagrindinis aukštupio intakas Dora di Bardonekija, o prieš Suzą į ją įteka Galambra ir Cenischia. Po Suzos į ją įteka tik smulkūs intakai: kairieji Gravio ties Kondove, Sessi ties Caprie ir Messa ties Almese, dešinieji Scaglione ties Meana di Susa ir Gravio ties Villarfocchiardo.
Dora Riparija teka Suzos slėniu ir, kirtusi dalį Po lygumos ir Avigliana, Alpignano, Pianezza bei Collegno komunų teritorijas ties Turinu įteka į Po upę.
Mirmekomorfija
thumb|right|230px|Macroxiphus genties [[Žiogas|žiogo nimfa, panaši į skruzdėlę.]] Mirmekomorfija – su mirmekologija susijusi sąvoka. Ji yra naudojama entomologijos moksle, tiriant skruzdėlių mimikriją, išorinį panašumą su skruzdėlėmis. thumb|left|250px|Voras, primenantis skruzdėlę su [[skruzdėlė darbininkė|darbininke ant kupros.]] Skruzdėlių mimikrija siejama su šių bendruomeninių vabzdžių prigimtiniu elgsenos ir gyvenimo būdo agresyvumu ir nuodingumu. Būtent šie požymiai gali pagelbėti panašiems gyviams išvengti žūties nuo plėšrūnų (paukščių, vapsvų). Mirmekomorfiniai organizmai sutinkami tarp nariuotakojų iš 9 būrių: Mantodea, Orthoptera, Phasmida, Hemiptera, Thysanoptera, Coleoptera, Diptera, Lepidoptera, Hymenoptera. Fenomenalus morfologinis panašumas su skruzdėlėmis sutinkamas tarp daugiau kaip 100 rūšių vorų iš 10 šeimų, tarp daugelio kitų organizmų.
Dora Riparija
Iki Suzos Rora Riparija vadinama upeliu, o toliau, iki Turino – upe.
Plote palei Po, tarp Po santakos su Dora Riparija ir santakos su Stura di Lanzo, anksčiau buvo Regio parkas. Po 1706 m. Turino apgulties šį parką pakeitė dabartinis parkas Parco della Colletta. .
XX a. pramonės ir miestų vystymasis žymiai degradavo upę ir jos aplinką. 1999 m. Aplinkos apsaugos agentūra atliko tyrimus, kurių metu buvo parodyta, kad Dora Riparija ir Sangonės upė yra rimtai užterštos. Todėl 2002 m. buvo įkurtas Dora Riparijos agrogamtinis parkas, kurį finansuoja Collegno komuna ir Po regionas. Parko tikslas – išsaugoti natūralias buveines ir integruoti žemės ūkio teritorijas bei upę.
Vincas Andrulis
Vincas Andrulis-Andrulevičius (1890 m. vasario 4 d. Gripiškėse, Stakliškių valsčius – 1972 m. gruodžio 10 d. Čikagoje) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, spaudos darbuotojas.
Biografija
Baigė Stakliškių pradinę mokyklą. 1911 m. atvyko į JAV. Dirbo anglių kasyklose, gumos fabrike. 1916–1918 m. studijavo Valparaiso universitete (Indianos valstija). Su kitais 1919 m. įkūrė Lietuvių komunistų sąjungą. 1919–1920 m. bendradarbiavo laikraštyje „Kova“, redagavo laikraštį „Žarija“. 1920 m. su kitais Čikagoje įsteigė laikraštį „Vilnis“ ir iki 1972 m. buvo jo vyriausiasis redaktorius.
Iš rusų kalbos 1929 m. su P. Krakaičiu išvertė M. Gorkio romaną „Motina“.
Kupriškiai
Kupriškiais vadinami kaimai:
Liubarto tiltas
Liubarto tiltas (arba Naujasis Žvėryno tiltas) – tiltas per Nerį Vilniuje. Vienas iš nedaugelio Vilniaus metalinių tiltų (kiti daugiausia gelžbetoniniai). 1981 m. birželį patvirtinti tilto projektiniai pasiūlymai. Nauju tiltu turėjo būti nukreiptas maršrutinis transportas vietoje prastos būklės Žvėryno tilto. Transporto eismas per tiltą atidarytas 1987 m. rugpjūčio 7 d., o avarinės būklės Žvėryno tiltu paliktas tik pėsčiųjų ir lengvojo transporto eismas.
Indo-partų karalystė
Indo-partų dinastija arba Gondofaridų dinastija – efemeriška valstybė, Gandharos karalystės dinastija, gyvavusi 20 – 80 m. e. m. Indijos subkontinento šiaurės vakaruose (ypač dab. Pakistane) ir Afganistane. Jos politinis ir kultūrinis centras buvo Gandharos regionas. Sostinė buvo Taksila.
Indo-partų karalystei bendralaikės buvo Vakarų satrapai, Kanvų dinastijos Magadha rytuose ir Satavahanų imperija pietuose.
Istorija
Karalystę 12 m. pr. m. e. įkūrė Partų imperijos vietininkas Sakastane Gondofaras, kuris paskelbė nepriklausomybę nuo Partų. 20 m. jis nukariavo indo-skitų pagrindinę sritį – Gandharą. Valstybė buvo labai trumpalaikė. Iš karto po Gondofaro I mirties ji suskilo į keletą valdų, valdomų atskirų įpėdinių. 60 m. valstybė prarado Gandharą, kuri atiteko Kušanams. Paskutinis karalius Pakoras dar kurį laiką valdė Seistaną dabartiniame Afganistane, kurį taip pat po kelių dešimtmečių užėmė kušanai. Tiksli karalystės žlugimo data nėra žinoma.
Daugiatautėje valstybėje klestėjo įvairios kultūros ir religijos: zoroastrizmas, budizmas, hinduizmas. Čia buvo naudojamos aramėjų, graikų, pali (kharošti rašto) kalbos.
1197 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Taškuotosios kandys
Taškuotosios kandys (Yponomeutidae) – drugių (Lepidopetra) šeima.
Pasaulyje apie 800, Lietuvoje – apie 50 rūšių:
Tuomenkehrääjäkoi
Jonas Čižauskas
Jonas Čižauskas (1886 m. sausio 26 d. Seredžiuje, Jurbarko r. – 1974 m. gegužės 30 d. Elizabete, Niū Džersis, JAV) – vargonininkas, chorvedys, dainininkas (baritonas) ir kompozitorius.
Biografija
Iš pradžių muzikos mokėsi Vilniuje pas Vilniaus Šv. Petro ir Povilo bažnyčios vargonininkus Jurevičių ir Norkūną, o nuo 1903 m. – Kaune pas J. Naujalį, padėjo jam vargonininkauti Katedroje. 1907 m. atvykęs į JAV, pradėjo vargonininkauti Aušros Vartų lietuvių parapijoje Vorčesteryje, Masačusetsas. Paskui perėjęs į Šv. Kryžiaus parapiją Mt. Carmele, Pensilvanija, subūrė chorą, kurį išmokė giedoti Wito „Šv. Liucijos mišias“, Č. Sasnausko kantatą „Broliai" ir kitų kūrinių. Gyvendamas Baltimorėje, Merilendas, nuo 1917 m. kompozicijos ir harmonijos mokėsi pas prof. P. Oustą ir Rene Beckerį, o dainavimo Cust Peabody konservatorijoje pas prof. Ch. Bockhau. Toje pačioje parapijoje vargonininkavo, subūrė 80 žmonių chorą, kurį išmokė J. Naujalio, W. A. Mozarto, G. Palestrinos ir kitų kompozitorių religinių kūrinių, koncertavo vietoje ir Vašingtone. Taip pat vadovavo vaikų, giesmininkų veteranų ir J. Naujalio vyrų chorui. 1918 m. suorganizavo Amerikos lietuvių 30 muzikantų simfoninį orkestrą. 1923 m. nuvykęs vargonininkauti į Šv. Jurgio parapiją Klyvlendą, Ohajus, dar balsą lavino pas Metropolitan operos solistą F. Sandlerį, o vargonuoti mokėsi pas vargonininką Edwini A. Kraftą. Klyvlende dirbo apie septynerius metus. Su choru daug koncertavo, statė operetes ir dramos spektaklius, mokė ukrainiečių ir anglų chorus, vertėsi privačiomis muzikos pamokomis.
Nuo 1944 m. studijavo grigališkąjį giedojimą pas kompozitorių dvasiškį L. Manzetti, lankė Pijaus X liturginės muzikos mokyklą Niujorke. Dainuoti mokė M. Petrauskas ir kiti muzikos pedagogai. 1945–1960 m. m. vargonininkavo Šv. Arkangelo Mykolo vokiečių parapijoje Elizabete. Padidino bažnyčios chorą, kuriame buvo tik rinktiniai balsai, propagavo ir lietuvišką muziką, rengė religinės muzikos koncertus. Dar yra dirbęs Šv. Kazimiero Pitstone, Pensilvanija, Šv. Jurgio Detroite, Mičiganas, Kearny, Niū Džersis, lietuvių ir svetimtaučių parapijose. Lindene, Niū Džersis, subūrė lietuvių vyrų chorą, kuris nemažai koncertavo, dainavo per radiją, statė muzikinius veikalus, 1952 m. dalyvavo Lietuvių dienoje Niujorko ir Niū Džersio apskričių lietuvių chorų dainų šventėje. Dar vadovavo Alexian Brothers ligoninės chorui. Kaip solistas su žmona dainininke Marijona Paleckaite-Čižauskiene yra dainavęs beveik visose lietuvių kolonijose.
J. Čižauskas nevengė ir visuomeninių pareigų. Buvo ALRK Vargonininkų sąjungos steigėjas (1911 m.) ir narys, nuo 1958 m. – garbės narys. 1918 m. su lietuvių delegacija lankėsi pas JAV prezidentą W. Wilsoną, priklausė įvairioms lietuvių kultūrinėms draugijoms bei sąjungoms.
1926 m. Filadelfijos 150 metų sukaktuvėse dirigavo 900 dalyvių jungtiniam chorui. Surengė apie 50 koncertų lietuvių ir svetimtaučių bažnyčiose, įdainavo 6 plokšteles. Žinomas ir kaip kompozitorius. Sukūrė 3 mišias chorui, 60 lotyniškų motetų, kantatą „Vilniaus senelis“, operetę „Moterų biznis" (statyta Klyvlende, Detroite, Baltimorėje), chorams ir solistams harmonizavo apie 50 lietuvių liaudies dainų, parašė preliudų vargonams. Kūrybiniame darbe konsultavosi su kompozitoriumi J. Žilevičium. 1940 m. J. Čižauskas apdovanotas Gedimino IV laipsnio ordinu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Klaudijus
Klaudijus (Tiberius Claudius Nero Germanicus – Tiberijus Klaudijus Neronas Germanikas 10 m. pr. m. e. rugpjūčio 1 d. Lugdūne, dabar Lionas – 54 m. spalio 13 d.) – Romos imperatorius (nuo 41 m.), iš Julijų Klaudijų dinastijos.
Valdymas
thumb|left|Romos imperija Klaudijaus valdymo metu Imperatoriumi jį paskelbė kariai pretorionai. Klaudijus siaurino senato įtaką, plėtė imperijos biurokratinį aparatą, į tarnybas skyrė raitelius ir libertinus. Suteikinėjo Romos pilietybę provincialams, ypač galams. Vykdė dideles statybas (svarbiausioji – 72 km ilgio Klaudijaus vandentiekis). 43 m. užėmė didesnę dalį Britanijos, 44 ar 45 m. prijungė prie Romos Mauritaniją.
Mirė žmonos Agripinos, Nerono motinos, nunuodytas grybais.
Mirmekofagija
thumb|right|250px|Skruzdėda. thumb|left|240px|Medaus skruzdėlės, kai kurių tautų vartojamos maistui. Mirmekofagija (, čia „skruzdėlė“) – tai prigimtinis mitybos įprotis tarp kai kurių rūšių gyvūnijos, mintančios skruzdėlėmis ir termitais. Tai eilė vorų, vabzdžių, roplių, paukščių rūšių, kai kurie – iš žinduolių. Tarp pačių skruzdėlių yra mirmekofagų (Cerapachyinae), kurių racione – kitų rūšių skruzdėlės. Iš žinduolių panašius mitybos įpročius turi skruzdėdiniai, skujuočiai, echidniniai, kai kurie lokiai.
Kai kurių pasaulio tautų mityboje taip pat yra naudojamos kai kurių rūšių skruzdėlės, jų lervos.
Aleksandra Marinina
Aleksandra Marinina (tikroji pavardė Marina Anatoljevna Aleksejeva, ; g. 1957 m. birželio 16 d. Lvove, Ukraina) – Rusijos detektyvų rašytoja.
Genujos marka
Genujos marka, Rytų Ligūrijos marka  – marka Šiaurės vakarų Italijoje, 961 m. įkurta imperatoriaus Otono I.
Barbudinės
Barbudinės (Polymixiidae) – stipinpelekių žuvų (Osteichthyes) šeima, vienintelė barbudų (Polymixiiformes) būryje.
Genujos marka
Pradžioje vadinta marca Obertenga pagal pirmąjį markgrafą Obertą I (Oberto I), arba marca Januensis pagal pirmąją sostinę ir didžiausią miestą Genują. Šios markos sudarymas buvo dalis Šiaurės Vakarų Italijos reorganizacijos, kai ši teritorija buvo padalinta į tris markas. Vakarų Ligūrija tapo Monferato marka, o vidinės žemės – Turino marka. Genujos marką sudarė Lunio, Tortonos, Milano ir Genujos grafystės. Marką pradžioje valdė vyresnioji Obertengių, kilusių iš Oberto I, giminės linija. Giminė naudojo titulą marchio. Albert Azzo II buvo vadinamas marchio de L(a/o)ngobardia. Tuo metu šią marką dažnai vadino Milano marka arba Liguria. Jo anūkas Obizzo I 1173 m. tapo pirmuoju Estės markgrafu, o 1184 m. imperatoriaus Frydricho I buvo padarytas Milano ir Genujos markgrafu.
Barbudinės
Šeimoje 4 išnykusios ir viena išlikusi gentis – barbudos (Polymixia) su 10 rūšių.
Aleksandra Marinina
Biografija
Gimė teisininkų šeimoje. Iki 1971 m. gyveno Leningrade, po to lankė specializuotą mokyklą Maskvoje, kurioje buvo sustiprintas anglų kalbos mokymas, bei muzikos mokyklą. 1979 m. baigė Maskvos M. Lomonosovo universiteto Teisės fakultetą.
Dirbo Rusijos Vidaus Reikalų ministerijos mokslinių tyrimų įstaigose, kriminologijos ir kriminalinės statistikos srityse. 1986 m. apgynė mokslinę disertaciją, parašė per 40 mokslinių darbų. 1998 m. išėjo į pensiją būdama milicijos papulkininkė.
Kūryba
A. Marininos knygos populiarios visame pasaulyje, išverstos į daugiau kaip 20 užsienio kalbų. Rašytoja yra gavusi nemažai literatūrinių apdovanojimų, jos romanai ekranizuojami. Rusijoje sukurtas serialas „Kamenskaja“ ir „Kamenskaja-2“, rodomas ir kitose šalyse.
Pagrindinė detektyvinių romanų herojė yra Maskvos kriminalinės paieškos centriniame štabe dirbanti Anastasija Kamenskaja.
Rausvataškė šalmabudė
Rausvataškė šalmabudė – šalmabudinių (Mycenaceae) šeimos, šalmabudžių (Mycena) genties grybų rūšis.
Spygliuočių miškai, ant nukritusių spyglių. Vasara, ruduo. Kepurėlė labai trapi, rausvai rudai dėmėta, taškuota.
Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 2–3 (4) cm skersmens, jauna - varpeliškai kūgiška, vėliau - paplokščia, su gūbreliu, permatomai vagota, kreminė, balsvai kreminė, rausvai dėmėta. Lakšteliai resvi, stori, nesiauri, pilkšvi, seni - rausvai taškuoti, prisegtiniai, trapūs. Kotas 5–7×0,2–0,3 cm, trapus, kepurėlės spalvos, ties pamatu baltai plaukuotas. Trama balta, plona, trapi, be ypatingo kvapo ir skonio. Sporos 9–12×4–5 μm.
Būdingi požymiai: vaisiakūniai trapūs, auga ant nukritusių spyglių, grupėmis, kartais net kolonijomis.
Auga spygliuočių miškuose, vietomis lyg prisėta. Labai dažna. Paklotės saprotrofas. Nevalgoma.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 181 psl.
Nijolė Virginija Bražėnaitė
Nijolė Virginija Bražėnaitė (Bražėnas, Paronetto, g. 1923 m. rugpjūčio 26 d. Utenoje) – gydytoja patologė, medicinos daktarė, JAV lietuvių veikėja.
Vyras – partizanų vadas Juozas Lukša-Daumantas. J. Lukša ir N. Bražėnaitė susipažino Paryžiuje 1948 m., kai partizanas slapta mokėsi prancūzų žvalgyboje. 1950 m. liepos 23 d. juos sutuokė prelatas Mykolas Krupavičius. Po poros mėnesių J. Lukša grįžo į okupuotą Lietuvą.
Biografija
1941 m. baigė „Aušros“ mergaičių gimnaziją. Nuo 1941 m. studijavo mediciną Vytauto Didžiojo universitete, nuo 1943 m. – Vokietijoje. 1947 m. baigė Insbruko universitetą (Austrija), medicinos daktarė.
1948–1952 m. Nacionalinio kraujo transfuzijos centro ir Vėžio instituto Paryžiuje asistentė. 1952 m. persikėlė į Vokietiją, dirbo Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto tarybos sekretore. Atvykusi i JAV 1954–1959 m. specializavosi ir stažavo Mount Vertono ligoninėje (Niujorko valstija). Metropolitano ir Mount Sinai ligoninėse Niujorke, 1962–1971 m. Poliklinikos medicinos mokyklos ir sveikatos centro Niujorke patologė; profesorė adjunktė. 1971–1973 m. laboratorijų direktorė. 1977–1979 m. Spring Valei (Niujorko valstija), Roklando ligoninės laboratorijų direktorė. 1980–1989 m. Šv. Juozapo medicinos centro Jonkerse (Niujorko valstija) patologė, nuo 1989 m. šio centro Patologijos ir Klinikinės laboratorijų direktorė.
Ateitininkų federacijos, Pasaulio lietuvių gydytojų sąjungos, Amerikos lietuvių gydytojų draugijos, Lietuvių fronto bičiulių organizacijos, Lietuvių katalikų mokslų akademijos veikėja.
Balstogės Šv. Andžejaus Bobolio parapija
'''Balstogės Šv. Andžejaus Bobolio parapija'''  – parapija, įkurta 1919 m. rugsėjo 25 dieną. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Balstogės Starosielcės dekanatui.
Zandamas
Zandamas – miestas vakarų Nyderlanduose, prie Zano upės ir Šiaurės jūros kanalo. Pagrindinis Zanstado savivaldybės miestas. Yra Petro I muziejus (caras čia viešėjo 1697 m. ir mokėsi laivų statybos). Elektrotechnikos, medienos apdirbimo, chemijos, maisto pramonė. Yra Petro I laivų statybos muziejus.
thumb|left|260px|Albert Heijn būstinė
Istorija
1811 m. suteiktos miesto teisės, miestas ypač išaugo XIX a. pramoninės revoliucijos metu, čia buvo daug vėjo malūnų, klestėjo banginių medžioklė.
Šveicarijos, Vokietijos, Austrijos studijų centras
Šveicarijos, Vokietijos, Austrijos studijų centras (ŠVASC) - Šveicarijos, Vokietijos ir Austrijos studijų centras Lietuvoje. Steigėjas - Mykolo Romerio universitetas, veiklos partneriai - vokiškai kalbančių šalių aukštosios mokyklos, kultūros įstaigos.
Veikla
Centras:
Stovyklos, paskaitos, stažuotės
2005 m. pavasario ir rudens semestrus Geberto Riufo fondo Swiss Baltic Net programa finansavo bendrą MRU ir Liucernos universiteto Teisės mokslų fakulteto projektą „Paskaitų kursai parinktų Šveicarijos teisės ir tarptautinės teisės šakų klausimais“. Įgyvendinant šį projektą MRU 8 dalių paskaitų kursus skaitė 9 profesoriai iš Liucernos, Bazelio ir Budapešto universitetų, su svečiais patirtimi dalijosi ir įvairių sričių teisės klausimais diskutavo 225 dalyviai (MRU studentai bei mokslininkai, kitų viešųjų institucijų bei privataus sektoriaus atstovai). Šis paskaitų ciklas buvo 80 akademinių valandų trukmės, už jį MRU studentams suteikiami 2 kreditai, kursų dalyviams išduodami sertifikatai.
2005 m. Swiss programos remiami 2 dėstytojai bei 7 doktorantai lankėsi įvairiose Šveicarijos aukštojo mokslo bei studijų institucijose (skirta 32 985 Lt).
Projektai
Centras vykdo įvairius tarptautinius projektus. Pvz., 2005 m. nuo kovo 28 d. iki balandžio 7 d. Mykolo Romerio universitete vyko trišalė Vokietijos, Lenkijos ir Lietuvos tarpuniversitetinė studentų programa tema „Jaunimo socialinės atskirties problemos ir jų sprendimo galimybės Vokietijoje, Lenkijoje ir Lietuvoje“. Partneriai - Mykolo Romerio universiteto Socialinės politikos falulteto Socialinio darbo katedra, Kelno aukštosios mokyklos taikomųjų socialinių mokslų fakultetas ir Varšuvos universiteto Socialinės politikos institutas. Joje dalyvavo prof. Helga Oberloskamp, prof. Carmen Kaminsky (Vokietija), dr. Emmilia Jaroszevska ir Jadwiga Nadolska (Lenkija), 17 studentų iš užsienio ir 12 studentų iš MRU (I–IV kurso socialinio darbo bakalaurų, atrinktų pagal gerą vokiečių kalbos žinių kriterijų).
Vadovybė
Vedėja - Daiva Astasevičiūtė. Pirmtakė - Daiva Gajauskaitė (2007 m.), Jūratė Kuodytė ir kt.
Uršulynas
Uršulynas – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Pajūralio ir 3 km į pietvakarius nuo Kvėdarnos, šiauriau Gagačių miško.
Marijona Paleckaitė-Čižauskienė
Marijona Paleckaitė-Čižauskienė (1892 m. rugsėjo 26 d. Mt. Carmele, PA – 1966 m. vasario 19 d. Elizabethe, NJ, JAV) – dainininkė (koloratūrinis sopranas), chorvedė ir vargonininkė.
Biografija
Anksti pasireiškė jos muzikiniai sugebėjimai. Dainuoti pradėjo nuo 14 metų. 1910 m. Mt. Carmele pirmoji iš rankraščio atliko Stasio Šimkaus dainą „Kur bakūžė samanota“ ir „Oi greičiau, greičiau“ Baltimorėje. Su Juozu Naujaliu ir Miku Petrausku važinėjo po lietuvių kolonijas ir koncertavo.
Dainuoti mokėsi pas Tarumianz. 1914–1916 m. lankė New England Conservatory Bostone, MA, o 1918–1923 m. Peabody Conservatory of Music Baltimorėje, MD. Solo dainavo su simfoniniu orkestru Public Auditorium ir vasaros parkuose. 1917 m. dainavo pirmajame lietuvių kongrese Madison Square Gardene, NY, 1918 m. koncertavo Vašingtone, 1926 m. Filadelfijos miesto 150 metų jubiliejiniame koncerte ir kitur. Iš viso dalyvavo per 500 koncertų, dainavo per radiją, atliko pagrindinius vaidmenis daugelyje operečių, įdainavo plokštelių.
Klivlande, OH, suorganizavo net keturis chorus. Su ypatingu pasisekimu 1923–1930 m. dirbo ir koncertavo su 100 mergaičių choru. Sėkmingai vadovavo Moterų sąjungos kuopų suaugusiųjų ir jaunimo chorams. Išugdė gerų giesmininkų lietuvių parapijų chorams. Kurį laiką vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Mykolo lietuvių parapijoje Šamokine (Pa), Baltimorėje vadovavo dideliam moterų ir mergaičių ansambliui. Su chorais ir kaip solistė koncertavo daugelyje JAV miestų ir lietuvių kolonijų.
Ji viena žymiausių Amerikos lietuvių katalikių moterų veikėja, apie dešimtmetį buvo Moterų sąjungos Centro valdybos narė, ketverius metus – pirmininkė. Kurį laiką buvo lietuvių radijo valandėlių programos vedėja, rūpinosi visais lietuvių kultūrinio gyvenimo klausimais, rėmė lietuvių spaudą ir pati joje rašė muzikos klausimais. Jos vyras Jonas Čižauskas žinomas muzikas.
Leonas XII
Leonas XII (Lot. Leo XII tikrasis vardas Annibale francesko Clemente Melchiore Girolamo Nicola della Genga 1760 m. rugpjūčio 22 d. – 1829 m. vasario 10 d.) – buvo 252 – asis popiežius.
Biografija
Della Genga gimė 1760 m. rugpjūčio 22 d., mažame miestelyje Ankonos provincijoje, tuomet Popiežiaus valstybėje. Kunigu įšventintas 1783 m. 1793 m. tituluotas arkivyskupu. 1816 m. – kardinolu. 1823 m. rugsėjo 28 d. tapo popiežiumi ir savo pareigas ėjo iki 1829 m. vasario 10 d.
Jonas Misiūnas (1911)
miniatiūra|160px|right|Atminimo lenta Kaišiadorių stotyje
Biografija
Tėvas buvo kalvis, šeimoje dar augo 6 seserys ir 3 broliai. Tėvui mirus, 1931 m. savanoriu išėjo tarnauti į Lietuvos kariuomenę, tarnavo husarų pulke Kaune. 1934 m. baigęs privalomąją karinę tarnybą, pasiliko liktiniu. 1935 m. gegužės 18 d. Panevėžyje vedė Oną Krivickaitę. 1940 m. suteiktas viršilos laipsnis. Vokiečių okupacijos metais dirbo Kaišiadorių policijos geležinkelio apsaugos tarnyboje. 1944 m. vasario 5 d. įstojo į Vietinę rinktinę ir tarnavo joje iki išformavimo.
Sovietams okupavus Lietuvą, 1944 m. liepos mėn. kartu su šeima apsigyveno Janionių kaime (Musninkų valsčius), pas ūkininką Juozą Kupčinską. Čia suorganizavo Didžiosos Kovos partizanų būrį, jame liepos mėn. pabaigoje jau buvo apie 200 kovotojų. Rugpjūčio mėn. būrys pavadintas Didžiosios Kovos rinktine. Kovotojai nevengė susidūrimų su priešu, naikino sovietų valdžios įstaigas ir aktyvistus. J. Misiūnas su apsauga keliavo vadinamuoju „Mažuoju ratu“ – keisdavo savo dislokacijos vietą tokiu maršrutu: Kaugonys – Dainava – Paparčiai – Šilonys – Beištrakiai – Kaišiadorys – Žiežmariai – Strošiūnai – Kaugonys.
1945 m. sausio 15 d. susitikęs su LLA Vilniaus apygardos centrinio štabo atstovu Mečislovu Kesteniu-Serbentu (KGB dokumentuose įvardijamas kaip Mykolas Kareckas), partizanų junginį perorganizavo į LLA Vilniaus apygardos 5-ąją apylinkę ir vadovavimą jai nuo 1945 m. vasario 15 d. perdavė M. Kesteniui, o pats liko jo pavaduotoju ir štabo 1-ojo operatyvinio skyriaus viršininku. Apylinkės štabas veikė Čiobiškio vaikų prieglaudoje (Musninkų valsčius). 1945 m. vasario mėn. LLA 5-oji apylinkė pavadinta LLA 5-ąja apygarda. 1945 m. balandžio 13 d. žuvus M. Kesteniui-Serbentui, apygardos vadu tapo J. Misiūnas. 1945 m. gruodžio 1 d. LLA 5-oji apygarda pavadinta Didžiosios Kovos apygarda, įsteigtos dvi rinktinės: „A“ – Trakų apskrities ir „B“ – Ukmergės apskrities. 1944–1946 m. apygarda leido laikraštėlius „Laisvės keliu“, „Žalia giria“ ir „Nepriklausoma Lietuva“. J. Misiūnui suteiktas leitenanto laipsnis.
J. Misiūnas buvo sumanus, reiklus sau ir bendražygiams, nesutrikdavo sudėtingiausiose situacijose, rūpinosi savo kovotojų ir gyventojų švietimu. Suprasdamas, kad tokiam dideliam organizaciniam vienetui reikia gerą karinį išsilavinimą turinčio vado, partizanų Vilniaus centrinio štabo atstovui Juozui Markuliui rekomendavus, 1946 m. liepos mėn. apygardos vadovavimą perdavė Viktorui Pečiūrai – Kapitonui Griežtui (nuo 1942 m. NKGB agentas Gediminas), o pats liko jo pavaduotoju. Griežtas apygardai „vadovavo“ iš Vilniaus. 1946 m. rugpjūčio 14 d. Griežto primygtinai pakviestas, J. Misiūnas atvyko į J. Markulio organizuotą partizanų apygardų atstovų pasitarimą Vilniuje. Čia sovietų saugumo slapta suimtas, žiauriai tardytas Vilniuje ir Maskvoje. Manoma, kad buvo nužudytas 1947 m. kovo 11 d. Butyrkų kalėjime. Palaidojimo vieta nežinoma.
Vaikai
Su Ona susilaukė 5 vaikų:
Atminimo įamžinimas
Pastatyti atminimo ženklai Kaišiadoryse, Kaugonyse, Ukmergės Mūšios parke. Žalio Velnio pavardė įrašyta Partizanų koplytėlėje Kaišiadorių kapinėse. Kaišiadoryse jo vardu pavadinta prie geležinkelio stoties esanti aikštė, 1997 m. atidengta atminimo lenta. Dabar su jo gyvenimu ir kova galima susipažinti Kaišiadorių bei Pasvalio kraštų muziejuose.
Via del Marės stadionas
Stadio Via del Mare – įvairios paskirties stadionas Lečėje, Italijoje. Daugiausiai naudojamas futbolo varžyboms. Jame namų rungtynes žaidžia US Lecce. Pastatytas 1966 m. Talpina 31 533 žiūrovus. Pavadintas pagal gatvę, vedančią į jūrą.
Istorija
Stadio Via del Mare pastatytas vietoje seno Stadio Carlo Pranzo stadiono. Atidarytas 1966 m. rugsėjo 11 d. Atidarymo dieną vyko draugiškos rungtynės tarp US Lecce ir FK Spartak Moskva. Tų pačių metų spalio 2 d. susitiko Lecce ir Taranto Calcio. Šeimininkai laimėjo rungtynes 1–0. 1967 m. Lecce žaidė draugiškas varžybas prieš įžymaus futbolininko Pelé klubą Santos Futebol Clube.
Iš pradžių stadione buvo 16 000 vietų. 1976 m. vietų skaičius padidėjo iki 20 500. 1985 m. klubui patekus į Serie A, stadionas buvo rekonstruotas. Vietų skaičius buvo padidintas iki 55 000. Po tribūnų rekonstrukcijos sunumeravus sėdimas vietas, skaičius sumažėjo iki 40 670.
1991 m. stadione lankėsi popiežius Jonas Paulius II.
Edwin Hubble
thumb|Edwin Hubble
Edvinas Pauelas Hablas (1889 m. lapkričio 20 d. – 1953 m. rugsėjo 28 d.) buvo žymus amerikiečių astronomas, atradęs kitas galaktikas už Paukščių tako galaktikos ribų ir galaktikų raudonąjį poslinkį (t. y. įrodęs, kad galaktikos tolsta viena nuo kitos – žr. Didysis Sprogimas).
JAV nacionalinės MA akademikas (1927) m. Nuo 1919 m. vadovavo Maunt Vilsono observatorijai. Svarbiausi darbai iš ūkų ir galaktikų fotografavimo ir tyrimo. 1922 m. suskirstė ūkus į užgalaktinius (dabar vadinami galaktikomis) ir galaktinius (dulkių ir dujų debesys Galaktikoje). Nagrinėdamas Andromedos, Trikampio ir NGC6822 galaktikų fotografijas, 1924 m. pastebėjo, kad šių galaktikų kraštinės sritys sudarytos iš žvaigždžių, ir taip įrodė, jog užgalaktiniai ūkai yra atskirų žvaigždžių sistemos. Fotografijų tyrimas parodė, kad tarp žvaigždžių yra daug cefeidžių; iš jų stebėjimų Hablas nustatė nuotolius iki Andromedos, Trikampio galaktikų (1925) m. Tirdamas užgalaktinius ūkus, nustatė, kad galaktikos yra spiralinės, elipsinės ar netaisyklingos formos, ir pagal tai jas suklasifikavo (1926) m. Įrodė, kad šviesūs ūkai apšviečiami arti esančių žvaigždžių.
Almutė Gražulienė
Almutė Gražulienė-Kankevičiūtė (g. 1948 m. sausio 26 d. Vilniuje) – Lietuvos šokėja, baletmeisterė, pedagogė.