cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Modernizmo architektūra
Tarpukario modernizmas
thumb|Vytauto Didžiojo karo muziejaus rūmai – žymiausias modernistinis pastatas Lietuvoje Apie 1930 m. išaugo nauja architektų karta, baigusi mokslus ir įgijusi patirties Vakarų Europoje. Ši karta sukūrė savitą architektūrą, kurioje susipynė modernizmo ir tradicinės architektūros, tautinio stiliaus bruožai. Lietuvos tarpukario architektūroje nebuvo ekstremalių perversmų, stilių kaita vyko nuosekliai, modernizmas buvo suvokiamas ne kaip radikali alternatyva akademizmui, o kaip naujas, madingas stilius. Modernizmo architektūros gausa ypač pasižymi tarpukario laikinoji Lietuvos sostinė Kaunas. Praradus Vilnių, Kaunas tapo reikšmingiausiu Lietuvos miestu, jame kūrėsi valdžios įstaigos, užsienio valstybių pasiuntinybės, kėlėsi gyventojai; pastatyta tūkstančiai pastatų: valstybinių įstaigų, muziejų, mokyklų, biurų, viešbučių, pramonės įmonių, gyvenamųjų namų. Dauguma jų pasižymi tinku dengtu fasadu, lenktomis formomis, minimalistiniais sprendimais ir plačiomis, šviesiomis erdvėmis. Kauno modernizmo architektūra 2015 m. įvertinta Europos kultūros paveldo ženklu, ją siekiama įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
thumb|left|Kauno centrinis paštas – vienas svarbiausių Kauno modernizmo statinių Tarp svarbiausių Kauno modernistinių pastatų minimi architekto Felikso Vizbaro suprojektuoti Centrinio pašto rūmai (1930–1932 m.), turintys nemažai „tautinio stiliaus“ elementų; klasikinės kompozicijos ir modernių formų Vytauto Didžiojo karo muziejaus ir Nacionalinio M. K. Čiurlionio dailės muziejaus rūmai (Vladimiras Dubeneckis, Karolis Reisonas, Kazys Krikščiukaitis, 1929–1936 m.); Kauno Kristaus Prisikėlimo bazilika (K. Reisonas, 1933–1940 m.), kuri laikoma reikšmingiausiu tarpukario Lietuvos sakralinės architektūros pavyzdžiu; Vytauto Landsbergio-Žemkalnio suprojektuoti funkcinio modernizmo stiliaus Prekybos, pramonės ir amatų rūmai (1937–1939 m.), Lietuvos sporto universiteto Centriniai rūmai (1933–1934 m.) ir KTU Cheminės technologijos fakulteto rūmai (buvusi Tyrimų laboratorija, 1933–1935 m.); Kauno įgulos karininkų ramovė (Stasys Kudokas, 1931–1937 m.), kuriai būdingi modernizmo ir renesanso architektūros principai; buvę „Pieno centro“ bendrovės rūmai (V. Landsbergis-Žemkalnis, K. Reisonas, 1931–1934 m.; išskirtinė pastato detalė – gaubtas kampinis fasadas su lenktais langais); KTU Vaižganto progimnazija (buvusi Šančių gimnazija; S. Kudokas, 1938 m.); Ekonomisto Jono Lapėno gyvenamasis namas (F. Vizbaras, 1932 m.) – vienas pirmųjų modernistinių pastatų mieste.
thumb|180px|Šiaulių dramos teatras prieš renovaciją, 2010 m. Po renovacijos 2014 m. pastato fasado autentika prarasta Modernistiniai pastatai statyti ne tik Kaune. Tarpukario modernizmo architektūros apstu ir kituose Lietuvos miestuose ir miesteliuose. Statytos pradžios mokyklos, gimnazijos, kareivinės, pašto rūmai, bažnyčios, bankai, pieninės, ligoninės, geležinkelio stotys, šaulių namai, įvairūs gamybiniai ir komerciniai pastatai, gyvenamieji namai.
Šiauliuose daugiausia modernistinių pastatų sukūrė miesto architektu dirbęs inžinierius Vladas Bitė: Tautininkų sąjungos namus (1934 m.), Šiaulių apskrities savivaldybės rūmus (1935 m.), Šiaulių apygardos ligonių kasos rūmus (1935 m.) ir kitus; architektas Kazys Krikščiukaitis suprojektavo Šiaulių apygardos teismo rūmus (1936 m.), Klaudijus Dušauskas-Duž – pašto rūmus (1939 m.). Modernizmo stiliumi pastatyta ir pradžios mokykla, muziejus, dramos teatras, dideli gyvenamieji namai ir mažesnės priemiesčio vilos.
thumb|left|Raudonojo kryžiaus ligoninė, dabar – [[Respublikinė Klaipėdos ligoninė]] Klaipėdos modernizmo architektūroje žymi Bauhauzo mokyklos įtaka: griežtos geometrinės formos, santūrūs fasadai be gausios puošybos, vertikalių ir horizontalių linijų samplaika, suapvalintos briaunos, kampai, erdvūs, šviesūs interjerai. Išskirtinis Klaipėdos bruožas – klinkerinės plytos, kuriomis dekoruojami pastatų fasadai, portalai, tarplangiai. Klaipėdoje kūrė architektai Herbertas Reismanas („Ryto“ spaustuvės kompleksas, 1932 m.; muilo fabriko „Žuvelė“ administracinis pastatas; Vytauto Didžiojo gimnazija, 1934 m.; miesto elektrinės kompleksas, 1939 m.; alaus daryklos mielių fabrikas), Paulis Gyzingas (Taupomoji kasa, 1938 m.; Simono Dacho mokyklos išplėtimas; vaikų ligoninės naujasis korpusas, 1934 m.), Kauno architektai V. Landsbergis-Žemkalnis (Pedagoginio instituto sporto rūmai, 1937 m.) ir Romanas Steikūnas (Raudonojo Kryžiaus ligoninė, 1933 m.).
thumb|Panevėžio apskrities savivaldybės pastatas, dabar – Panevėžio rajono savivaldybės poliklinika Nemažai modernistinių statinių pastatyta Panevėžyje (Antano Gargaso suprojektuota pradinė mokykla Nr. 3, 1935 m., Panevėžio apygardos ligonių kasa, 1937 m., Panevėžio ūkininkų smulkaus kredito bankas, 1938 m.; Petro Lelio – Panevėžio apskrities savivaldybės rūmai, 1940 m.), Telšiuose (Stepono Stulginskio suprojektuota M. Valančiaus gimnazija ir naujoji pradžios mokykla, abu 1935 m., „Alkos“ muziejus, 1938 m.; Vsevolodo Kopylovo – Amatų mokykla, 1936 m.), Ukmergėje (V. Landsbergio-Žemkalnio suprojektuotas gydytojo A. Dumbrio namas, 1933 m., Ligonių kasos rūmai, 1938 m.; Felikso Bielinskio – A. Smetonos gimnazija, 1938 m.; Juozo Vodopalo – Amatų mokykla, 1938 m.).
thumb|left|Biliakiemio Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia – medinės modernizmo architektūros pavyzdys Racionalizmo bruožai ryškūs architekto Mykolo Songailos suprojektuotuose Lietuvos banko pastatuose Panevėžyje (1930 m.), Raseiniuose (1933 m., kartu su A. Funku), Biržuose (1935 m.), Tauragėje (1935 m.), Mažeikiuose (1937 m.) ir Kretingoje (1938 m.). Modernizmo stilistika pasižymi V. Landsbergio-Žemkalnio suprojektuota Mažeikių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (1936 m.), stiliaus bruožų turi inžinieriaus Prano Indriūno suprojektuota medinė Biliakiemio Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia (geometrinės formos, apvalūs viduriniosios navos langai, modernūs priekiniame fasade esančio lango apvadai). Unikali architekto V. Kopylovo suprojektuota Šv. Mikalojaus stačiatikių cerkvė Telšiuose – bene vienintelis kubizmo architektūros pavyzdys Lietuvoje.
Tarpukario Vilniuje architektūra plėtota menkai, pastatyta keletas pastatų, atspindėjusių Lenkijos tuometines architektūros tradicijas: Pašto taupomųjų kasų (architektai Zbignevas Pugetas, Julijus Žuravskis, 1937 m.), Krašto ūkio banko (S. Gelenzovskis, J. Pankovskis, 1938 m.), Visuomenės draudimo bendrovės rūmai (Stanislovas Murčinskis, Ježis Soltanas, 1938 m.), mokykla Liepkalnio gatvėje (Romualdas Gutas, 1939 m., funkcionalistinių namų kolonija Olandų, T. Kosciuškos, M. Dobužinskio gatvėse.
Socialistinis modernizmas
Nepriklausomoje Lietuvoje plėtotos modernizmo architektūros nuoseklią raidą sustabdė sovietinė okupacija. Baigiantis Antrajam pasauliniam karui iš Lietuvos išvyko didelė dalis tarpukario architektų, į Lietuvą buvo siunčiami architektai iš kitų sovietinių respublikų (daugiausia iš Leningrado). Pokario metais vyravo vadinamoji stalinistinė architektūra – pseudoistorizmas, dėl tarpukario Kauno architektūros mokyklos įtakos turintis šiek tiek pamodernintų bruožų. Šeštojo dešimtmečio viduryje Sovietų Sąjungoje įvykdyta esminė architektūros reforma – pereita prie ekonomiškos industrinės statybos. Iš Vakarų Europos perimti technologiniai (daugiausia iš Prancūzijos), urbanistiniai ir sociokultūriniai (daugiausia iš Didžiosios Britanijos ir Skandinavijos) bei estetiniai sprendimai, kuriuos supaprastinus suformuotas socialistinio modernizmo stilius.
thumb|Pramonės statybos projektavimo instituto pastatas Kaune, rekonstruotas 2019 m. Šeštajame dešimtmetyje ėmė reikštis po karo Lietuvoje architektūrą baigusių architektų karta (Algimantas Nasvytis, Vytautas Nasvytis, Vytautas Edmundas Čekanauskas, Antanas Sprindys), suklestėjo vadinamoji „lietuviškoji architektūros mokykla“. Septintajame dešimtmetyje įrengta modernių, originalių interjerų (kavinės ir viešbučio „Neringa“ interjeras Vilniuje, architektai A. ir V. Nasvyčiai), plėtota moderniosios architektūros racionalioji kryptis, pabrėžiant pastatų konstrukcinę struktūrą, griežtą geometrinę formą (Klinikinė ligoninė Vilniuje, architektai Eduardas Chlomauskas ir Zigmantas Liandzbergis, 1967 m.; Pramonės statybos projektavimo institutas Kaune, architektai A. Sprindys ir Vladas Stauskas, 1965 m.; Kauno Politechnikos instituto Statybos, Radiotechnikos ir Chemijos technologijos fakultetų rūmai, architektas Vytautas Jurgis Dičius, 1964–1970 m.). Pastatyta įvairesnių meninių formų turinčių statinių, kurių stilistika, darna su aplinka artima suomių architektūrai, A. Alto projektams (V. E. Čekanausko suprojektuoti Kompozitorių sąjungos rūmai ir gyvenamieji namai Žvėryne, 1966 m., Dailės parodų rūmai, 1967 m., abu Vilniuje; Algimanto Lėcko – poilsio namai „Žilvinas“ Palangoje, 1969 m.).
thumb|left|Brutalistinės estetikos prisodrinti Vilniaus sporto rūmai Aštuntajame dešimtmetyje toliau plėtota racionalistinė kryptis. Sporto rūmų (E. Chlomauskas, Z. Liandzbergis, Jonas Kriukelis, 1971 m.) ir ligoninių Santariškėse (E. Chlomauskas, Z. Liandzbergis, Kazimieras Plyčius, 1977–1983 m.), Vilniuje, Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filialo rūmų (A. Sprindys, 1975 m.) architektūroje išryškinta tektonika, konstrukcijos. Vientisos, ekspresyvios plastinės formos, sudėtinga vidaus erdvinė struktūra būdinga Gedimino Baravyko suprojektuotiems Santuokų rūmams (1974 m.) ir Revoliucijos muziejui (1980 m., kartu su Vytautu Vieliumi) Vilniuje; plastine, skulptūrine architektūros stilistika pasižymi Lietuvos kooperatyvų sąjungos rūmai (Justinas Šeibokas, 1977 m.), Lietuvos agrarinės ekonomikos instituto rūmai (V. E. Čekanauskas, 1978 m.) Vilniuje, Balneologijos ir fizioterapijos gydykla Druskininkuose (Aušra ir Romualdas Šilinskai, 1980 m.). Pastatyta reprezentacinių visuomeninių pastatų (Operos ir baleto teatro rūmai Vilniuje, architektė Elena Nijolė Bučiūtė, 1974 m.).
thumb|Dinamiška ir ekspresyvi Aukščiausiosios Tarybos rūmų (dabar Seimo rūmų) architektūra iliustruoja tuometinių architektų siekį atsiriboti nuo tipizuotos ir standartizuotos miestų aplinkos thumb|Sveikatingumo kompleksas, pastatytas 1982 m. pavyzdinėje [[Tarybinis ūkis|tarybinio ūkio gyvenvietėje Juknaičiuose]] Lietuvos architektūra nuo aštuntojo dešimtmečio vidurio iki devintojo dešimtmečio pabaigos architektūros istorikų įvardijama vėlyvuoju modernizmu, kuriam būdingos plasticizmo, regionalizmo, struktūralizmo ir postmodernizmo formos. Šiuo laikotarpiu Lietuvoje reiškėsi savita regionalizmo srovė, kai modernizmo elementai buvo jungiami su liaudies architektūros tradicija. Šio pobūdžio architektūra taikyta rekreaciniuose pastatuose, visuomeniniuose interjeruose, kaimo vietovių ir miestelių visuomeniniuose objektuose (kultūros namai Mindūnuose, architektas P. Adomaitis, 1975 m.; sveikatingumo kompleksas Juknaičiuose, architektas Stanislovas Kalinka, 1982 m.; visuomeniniai pastatai Kivyliuose, architektas V. Lisauskas, 1984 m.; J. Zinkevičiaus suprojektuoti valgykla-svetainė su viešbučiu (1982 m.) ir kultūros namai su administracinėmis patalpomis (1986 m.) Punioje). Didžiuosiuose miestuose susirūpinta funkcionalistinės architektūros sukeltų problemų sprendimais, taikytos sudėtingesnės, plastiškesnės, dinamiškesnės tūrinės formos (Vilniuje – autobusų stotis, architektas Vytautas Brėdikis, 1974 m.; Ritualinių paslaugų rūmai Olandų gatvėje, architektas Česlovas Mazūras, 1975–1988 m.; LSSR liaudies ūkio pasiekimų parodų rūmai (dabar parodų centras „LITEXPO“, architektas Edmundas Stasiulis, 1980 m.; dabartiniai Lietuvos vyriausybės (V. E. Čekanauskas, 1982 m.) ir Seimo rūmai (A. ir V. Nasvyčiai, 1982 m.); viešbutis „Lietuva“, architektai A. ir V. Nasvyčiai, 1983 m.; M. Žilinsko galerija Kaune, architektai Eugenijus Miliūnas, Kęstutis Kisielius, 1986 m.; viešbutis „Klaipėda“ Klaipėdoje, architektas Gytis Tiškus, 1986 m.; baldų parduotuvė Aido gatvėje Šiauliuose, architektas Kajetonas Jurėnas, 1982 m.; „Ekrano“ gamyklos kultūros rūmai Panevėžyje, architektas H. A. Balčiūnas, 1986 m.).
thumb|left|Lazdynų mikrorajono Vilniuje architektūra 1974 m. įvertinta [[Lenino premija]] Itin masišką pobūdį sovietmečiu įgijo gyvenamoji architektūra. Lietuvos miestuose įsigalėjo tipiniai stambiaplokščiai daugiabučiai, atsirado naujas urbanistinis vienetas – mikrorajonas – su matematiškai apskaičiuotais nuotoliais tarp funkcinių elementų. Miestai suvienodėjo, miestų architektūra sumenko. Pastatyta ir savitų gyvenamųjų rajonų – Žirmūnai (Birutė Kasperavičienė, Bronislovas Krūminis ir kiti, 1962–1967 m.) ir Lazdynai (V. E. Čekanauskas, V. Brėdikis ir kiti) Vilniuje, Dainava (Alvydas Steponavičius ir kiti, 1974 m.) ir Kalniečiai (Gražina Miškinienė, A. Krasilnikova, A. Steponavičius, 1985 m.) Kaune.
Nors paskutiniais sovietmečio dešimtmečiais architektūroje vyko estetinė kaita ir požiūris į modernistinius sprendimus tapo vis kritiškesnis, socialistinio modernizmo pabaigą Lietuvoje architektūros istorikai siūlo sieti su sovietinės sistemos žlugimu 1990 m.
Modernizmo kritika
thumb|„Pruitt-Igoe“ daugiabučių masyvas Sent Luise nugriautas 1972 m. Šiuos metus priimta laikyti modernizmo architektūros laikmečio pabaiga Modernizmo architektūra vertinta labai įvairiai. Nemažai modernizmo architektūros dėl istorinės vertės įtraukta į saugotinų objektų sąrašus, tačiau jau XX a. septintajame dešimtmetyje modernizmas sulaukė ir nemažai kritikos tiek Europoje, tiek JAV. Naujų projektų įgyvendinimui daug kur buvo nugriauti istoriniai pastatai, pavyzdžiui, 1971 m. – XIX a. Paryžiaus Turgaus paviljonai (Les Halles). Visuomenė pamažu suprato, kad modernizmo principų įgyvendinimas istoriniuose miestuose pakenkė miestovaizdžiui, o naujuose miestuose – neskatino humaniškos aplinkos formavimosi. Amerikiečių-kanadiečių žurnalistė ir urbanistė Džeinė Jakobs (Jane Jacobs) knygoje „Didžiųjų Amerikos miestų mirtis ir gyvenimas“ (The Death and Life of Great American Cities, 1961 m.) aštriai kritikavo modernizmo miestuose vykdytą funkcinį zonavimą ir suburbanizacijos tendencijas. Gyvenamųjų daugiabučių masyvuose, kurie anksčiau buvo apdovanoti architektūros prizais, klostėsi nepalankios socialinės sąlygos, pradėta šiuos masyvus griauti. 1951–1955 m. statytas „Pruitt-Igoe“ daugiabučių masyvas Sent Luise 1972 m. tapo vienu pirmųjų nugriautų modernizmo architektūros statinių. Amerikiečių architektūros istorikas Čarlzas Dženksas (Charles Jencks) dieną, kai buvo susprogdintas paskutinis masyvo pastatas, paskelbė modernizmo eros pabaiga.
XX a. šeštajame ir septintajame dešimtmetyje Vokietijoje, Prancūzijoje, Jungtinėje Karalystėje ir kitose Europos šalyse monotoniški socialinių būstų rajonai su masyviais pilkų stambiaplokščių gelžbetonio sienų daugiabučiais tapo vaizduotės stokos, resursų trūkumo ir valdžios įstaigų nerūpestingumo simboliu. Dėl socialinių problemų šiuose rajonuose iš dalies kaltinti ir projektuotojai, smuko architekto profesijos prestižas. Amerikiečių architektas Robertas Venturis knygoje „Sudėtingumas ir prieštaravimas architektūroje“ (Complexity and Contradiction in Architecture, 1966 m.) kritikavo ortodoksaliam modernizmui būdingą perdėtą formos supaprastinimą, perdėtą dėmesį funkcijai ir abstrakcijai, metaforų ir simbolių nenaudojimą. Su žmona Denise Skot Braun ir architektu Stivenu Izenuru (Steven Izenour) parašytoje knygoje „Mokantis iš Las Vegaso“ (Learning from Las Vegas, 1972 m.) R. Venturis pasmerkė modernistų tradicijos elitarizmą. Knyga tapo postmodernizmo architektūros manifestu.
Posovietinėse šalyse modernizmo architektūra dažnai siejama su okupacijos režimų laikotarpiu, asocijuojasi su masine tipine statyba, nėra vertinama.
XX a. aštuntajame dešimtmetyje vietoj modernizmo ėmė vyrauti postmodernizmo architektūra.
Architektai
Žymesni architektai, prisidėję prie modernizmo architektūros raidos:
Šlapiai
Šlapiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kazliškio.
Trobos (Vija)
Tróbos  – agromiestelis Baltarusijoje, Gardino srityje, Vijos rajone; apylinkės centras. Yra ~35 km į pietus nuo Ašmenos, 7,5 km nuo Lietuvos Respublikos sienos, prie Klevos upės. Keliai į Jurotiškes, Alšėnus, Surviliškes, Subatnykus. Yra Švč. Mergelės Marijos katalikų bažnyčia, Šv. Petro ir Šv. Pauliaus cerkvė. Veikia agrofirma, mokykla, ligoninė, vaistinė, kultūros namai, ryšių skyrius, biblioteka, veterinarijos ligoninė, valgykla. Prie miestelio yra piliakalnis, ant kurio XIV–XV a. stovėjo medinė pilis.
Istorija
Pasak legendų, Trobų įkūrimas siejamas su kunigaikščiu Trabusu. XV a. pab. Trobos priklausė Trakų vaivadai Jonui Goštautui. Nutrūkus Goštautų giminei, 1543 m. jų valdos (tarp jų – Trobos) atiteko karaliui Žygimantui I. Šis Trobas perleido sūnui Žygimantui Augustui. 1569 m. Trobos priklausė prie karaliaus stalo turtų. 1598 m. tapo seniūnijos centru.
1410 m. pastatyta pirmoji bažnyčia Trobose (1534 m. atnaujinta, 1905 m. perstatyta). 1784 m. pastatyta stačiatikių cerkvė, taip pat veikė žydų sinagoga. 1882 m. miestelyje gyveno 1238 gyventojai, klestėjo puodininkystės, mezgimo amatai, smulkioji prekyba.
Zoran Dragić
Brolis Goranas Dragičius – irgi krepšininkas.
Karjerą pradėjo Liublianos „Ilirijos“ klube. Karjeros pradžioje rungtyniavo Slovėnijoje, bet 2012 m. prisijungė prie Malagos „Unicaja“ su kuria rungtyniavo du sezonus. 2014 m. persikėlė į NBA, Finikso „Suns“, kur sužaidė 6 varžybose. Paskui iškeistas į Majamio „Heat“, už kurį sužaidė dešimtyje varžybų. 2015 m. grįžo į Europą, kur žaidė „Eurolygos“ klubuose („Chimki“, „Olimpia“, „Anadolu Efes“), vėliau žemesnio pajėgumo Italijos, Vokietijos klubuose. 2020–2021 m. sezoną praleido Vitorijos „Baskonia“ („Eurolygoje“ rinko vid. 8,5 taško (51,1 % dvit., 28,4 % trit.), sugriebdavo 1,6 atšokusio kamuolio ir rinkdavo 6,8 naudingumo balo). Likęs be klubo, prasidėjus 2021–2022 m. sezonui paimtas į Kauno „Žalgirį“, bet po poros mėnesių atleistas.
Žaidė už Slovėnijos jaunimo rinktines, 2011 m. debiutavo nacionalinėje rinktinėje. Jai atstovavo 2011, 2013, 2015 m. Europos čempionatuose, 2014 m. pasaulio čempionate, 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Aversos grafystė
Averso grafystė – trumpai egzistavusi feodalinė valstybė pietų Italijoje (Kampanijos regiono šiaurėje), kurią įkūrė normanų kilmės dinastija.
Raida
Pasinaudodamas gretimos Kapujos kunigaikštystės nusilpimu 1058 m. Aversos grafas Ričardas užėmė Kapujos kunigaikštystę, paversdamas ją normanų valdoma valstybe. Nuo tada Aversa buvo prijungta prie Kapujos, o Aversos grafo titulas tapo nominalus.
Šapovėlė
Istorija
Bukonių apylinkės Šapovėlės kaimas 1979 m. lapkričio 28 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Viktorijos kalnas
Kalnas įeina į Kokskombo baseino laukinės gamtos draustinį. Į kalną pirmieji 1888 ir 1889 m. įkopė britų tyrinėtojai.
Majerio kelionių vadovai
thumb|[[Egiptas|Egiptui skirto 1909 m. Vadovo viršelis ]] thumb|[[Harcas|Harco kalnų geologinis žemėlapis (Harco regionui skirtas Vadovas, 1912 metai.)]] Majerio kelionių vadovai  – Vokietijoje XIX a. II pusėje – XX a. I pusėje spausdintos knygos, turistų naudotos geresnei orientacijai nepažįstamoje vietovėje (jose buvo nurodomi mėgstami maršrutai, patogiausi viešbučiai, rekomenduotini restoranai ir pan). Leido Jozefo Majerio (, 1796–1856), Berlyne įkurta leidykla Bibliographisches Institut.
Pasižymėjo kiek didesniu nei įprasta formatu ir gausia grafine informacija. Kartu su Karlo Bedekerio leidyklos kelionių vadovais jie buvo populiariausi leidiniai to meto vokiškakalbėje Europos turizmo rinkoje.
Istorija
Hermano Aleksandro Berlepšo parašytą pirmąjį Majerio kelionių vadovą Bibliografijos Institutas išleido dar 1862 m., jis buvo skirtas Šveicarijai. Po to rinkoje pasirodė ir kitos knygos apie keliones po įvairias Vokietijos žemes ir gretimas valstybes. Po steigėjo mirties leidykla 1874 m. persikraustė į Leipcigą.
Majerio kelionių vadovai buvo brangūs ir sunkiai konkuruodavo rinkoje, tad susigriebta savikainą minimizuoti: leidinių formatai palaipsniui ėmė mažėti, atsisakyta ir didelių iliustracijų (paskutinė tokia didelė knyga buvo 1898 m. pasirodžiusi „Roma ir Kampanijos regionas“). Kartu buvo plečiama aprašomų kraštų geografija: 1881 m. išleista „Vadovas po Orientą“, o 1907 m. išspausdintas „Vadovas kelionėms po pasaulį“ (pirmojoje dalyje aprašytos Indija, Kinija ir Japonija; antrojoje – JAV).
Pirmasis pasaulinis karas ir ekonomiškai sudėtinga pokario situacija stipriai apribojo keliones į užsienius, tad kelionių vadovai tapo nebepaklausūs; dauguma 1920–1930 m. išspausdintų leidinių buvo skirti maršrutams po Vokietijos regionus. 1936 m. leidykla nuo Majerio kelionių vadovų galutinai atsisakė.
Dabartiniu metu šie vadovai yra tapę bibliografinėmis retenybėms ir kolekcionierių aktyviai medžiojami.
Kelionės į Lietuvą
1934 m. išleistame 192 psl. „Kelionių vadove po Rytprūsius, Gdanską ir Klaipėdos kraštą“ šiek tiek medžiagos skirta ir Lietuvos pajūriui. Pastarąjį tikslą pasiekti buvo rekomenduota greituoju traukiniu D 1/2 arba bendrovės Seedienst Ostpreußen garlaiviais. 6,35 reichsmarkes kainuojanti vienkartinė paprasta arba 2,10 RM kurortinė viza buvo gaunama Lietuvos konsulatuose Berlyne, Vroclave, Hamburge, Kelne, Leipcige ir Tilžėje, taip pat į Klaipėdą plaukiančiuose turistiniuose laivuose.
Lietuvos uostamiestyje keliautojams patarta aplankyti senąjį paštą Aleksandro Str. (Prezidento Smetonos alėjoje); evangelišką Šv. Jono bažnyčią; rotušę, kurioje porą metų gyveno kaizeris Vilhelmas I su žmona Luize, bei kt. objektus. Apylinkėse verta pakeliauti ir pasimaudyti Kuršių nerijos pakrančių vandenyse, nuvykti į Palangą ar Šilutę.
Biver Krikas
Biver Krikas  – miestelis JAV, Kolorado valstijos šiaurėje, Igl apygardoje. Žymus savo slidinėjimo kurortais ir žiemos sporto renginiais.
Istorija
Apie 1865 m. Biver Kriko apylinkėse pradėjo kurtis namai. 1980 m. oficialiai atidarytas Biver Kirko slidinėjimo kurortas.
Sportas
1970 m. JAV paskelbė apie laimėjo teisę rengti 1976 m. žiemos olimpines žaidynes Denveryje. Pagal numatytus planus Biver Krike turėjo vykti dalis kalnų slidinėjimo varžybų. 1972 m. įvykus referendumui ir vietiniams gyventojams nepritarus valstijos lėšomis rengti olimpines žaidynes, jos buvo perleistos Austrijos Insbruko miesto organizatoriams.
1999 m. ir 2015 m. Biver Krike vyko dalis Pasaulio kalnų slidinėjimo čempionatų varžybų.
Agnė Lukoševičiūtė
Agnė Lukoševičiūtė (g. 1998 m. liepos 20 d.) – Lietuvos lengvaatletė, kuri specializuojasi kūjo metime. Nacionalinė rekordininkė.
Biografija
2019 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionate pasiekė naują Lietuvos rekordą – 60,48 m ir tapo nacionaline čempione.
2021 m. gegužės 9 d. Volnute, JAV dar kartą pagerino Lietuvos moterų kūjo metimo rekordą – 66,09 m.
Michailas Omelianovičius-Pavlenka
Michailas Omelianovičius-Pavlenka (, – ) – Ukrainos Galicijos armijos (UHA) ir Ukrainos Liaudies Respublikos armijos karininkas. Vėliau dirbo Ukrainos Liaudies Respublikos vyriausybės tremtyje gynybos ministru.
Ankstyvasis gyvenimas
Gimė Tbilise (dabartinė Gruzija), Rusijos imperijoje. Jo tėvas Volodymyras buvo Rusijos imperijos kariuomenės karininkas, o motina kilusi iš gruzinų aristokratų šeimos. Mokėsi Peterburgo karo akademijoje, kurią baigė 1900 m. Turėjo jaunesnį brolį Ivaną, kuris vėliau kovojo kartu su juo.
Ankstyvoji karinė tarnyba
Pavlenka dalyvavo Rusijos–Japonijos kare kaip savanoris kuopos vadas, tačiau patyrė smegenų sukrėtimą ir buvo priverstas grįžti. Vėliau, 1910 m., baigė Generalinio štabo mokyklą.
Pirmasis pasaulinis karas
1917 m. pavasarį tapo aktyviu Ukrainos nepriklausomybės šalininku ir inicijavo Odesos bataliono sukūrimą. Jis taip pat inicijavo Ukrainos karo akademijas Žitomyre ir Podolės Kamenece.
1918 m. gruodžio 10 d. Pavlenka pradėjo vadovauti Ukrainos Galicijos armijai (UHA), kuriai vadovavo iki 1919 m. birželio mėn.
Po UHA ir Ukrainos liaudies armijos susijungimo Pavlenka perėmė pajėgų vadovavimą. Jis dirbo Simono Petliūros specialiuoju atašė. Vadovavo ULR kariuomenei per Pirmąją žiemos kampaniją (1920 m.).
Tarpukaris
Tarpukariu persikėlė į Prahą, kur vadovavo Ukrainos veteranų organizacijų aljansui.
Antrasis pasaulinis karas
Antrojo pasaulinio karo metais, nacistinei Vokietijai įsiveržus į Sovietų Sąjungą, Pavlenka vadovavo Ukrainos išlaisvinimo armijai, kuri kolaboravo su Ašies valstybėmis. Didžiausio aktyvumo metu joje buvo 80 000 narių. miniatiūra|273x273px|Kapas [[Per Lašezas|Per Lašezo kapinėse.]]
Vėlesnis gyvenimas
Po Antrojo pasaulinio karo persikėlė į Prancūziją ir 1945–1948 m. buvo Ukrainos Liaudies Respublikos vyriausybės tremtyje gynybos ministras. Jam buvo suteiktas generolo leitenanto laipsnis.
Mirė 1952 m. gegužės 29 d. Paryžiuje, o buvo palaidotas Per Lašezo kapinėse.
Kūryba
Pavlenka parašė keturias knygas: „1918–1919 m. Ukrainos–Lenkijos karas“ (išleista 1929 m.), „Žiemos kampanija“ (išleista 1934 m.) ir du memuarus (išleistus 1930 ir 1935 m.).
Tymė
Tymė  – upė Rusijoje, Sachalino salos šiaurinėje dalyje, antra pagal ilgį salos upė (po Poronajaus). Prasideda Rytų Sachalino kalnuose, Lopatino kalno pietiniame šlaite. Teka į šiaurę, šiaurės rytus pelkėtu Tymės-Poronajaus slėniu. Įteka į Ochotsko jūros Nyjos įlanką ties Noglikio miesteliu.
Didesni intakai: Pilenga, Parkata, Imčinas, Uskovas (dešinieji), Nyšas, Čačma, Mažoji Tymė, Aleksandrovka, Krasnaja (kairieji). Upės baseine yra ~400 ežerų, kurių bendras plotas 9,5 km². Upė užšąla gruodžio pabaigoje, atitirpsta balandį. Metinis vandens nuotėkis 1,68 km². Taifūnų metu upė labai ištvinsta. Laivuojama žemupyje.
Upės pavadinimas nivchių kalba reiškia „neršto upė“ (čia gausiai neršia lašišinės žuvys).
Kryžkalnio viadukas
Kryžkalnio viadukas – automobilių transporto viadukas, stovintis Kryžkalnyje, senojo Žemaičių plento ir kelio sankirtoje, šalia automagistralės. Tai pirmoji Lietuvos plentuose įrengta skirtingo lygio sankryža. miniatiūra|220px|left|Žvelgiant į automagistralę
Viaduko važiuojamąja dalimi praeinantis Žemaičių plentas šioje vietoje dalijamas į dvi atkarpas – ir. Statinys priskiriamas pastarajam keliui, iškilęs virš kelio A12. Netoliese, 200 m į Tauragės pusę, šį kelią kerta ir automagistralės Kaunas–Klaipėda viadukas, 84 m ilgio, pastatytas 1984 m.
Istorija
1934 m. pradėjus tiesti 195 km ilgio magistralinį plentą iš Kauno į Klaipėdą, 111–ajame kilometre, Kryžkalnyje, buvo baigtas pirmasis statybų darbų etapas. Šis ruožas sujungė Kauną per Žemaičių plentą su Pagėgių–Joniškio plentu. Abiejuose keliuose tuomet nebuvo intensyvesnio eismo, tačiau buvo numatomas jo augimas kartu su kuriama gyvenviete sankryžos zonoje. Įvertinus ir kitas aplinkybes, nutarta įrengti dviejų plentų sankryžą skirtinguose lygiuose. Tyrinėjimų metu vietovėje surinkus reikiamus duomenis, sudarytas situacijos planas ir profiliai, parengtas Kryžkalnio viaduko projektas. 1937 m. buvo pastatytas 4,5 m aukščio, 23 m ilgio viadukas dviejų lygių sankryžoje su keturiomis nuovažomis.
Pagal Kelių muziejaus direktoriaus J. Stepankevičiaus užrašytus liudininko prisiminimus, viaduką statybos metu aplankė prezidentas Antanas Smetona. Tuo metu buvo pilamas betonas į kraštinės atramos klojinį. Prieš išvažiuojant linkėdamas, kad viadukas ilgai stovėtų, A. Smetona pagal paprotį įmetė į betoną penkių sidabrinių litų monetą. Jam išvažiavus darbininkai liovėsi betonavę ir pradėjo ieškoti brangaus pinigo. Tačiau monetos rasti nepavyko.
Duomenys
Statinys gelžbetoninis, rėminės konstrukcijos, 10 m pločio, 4,5 m aukščio, važiuojamosios dalies plotis 7 m, šalitilčiai po 1 m.
Huronai
Huronai (, sav. Wyandot) – indėnų tauta, priklausanti irokėzams. Dabar gyvena daugiausia Kanadoje – buv. Loreto rezervacijoje prie Šv. Lauryno upės (dab. Kvebeko miesto dalis), taip pat JAV, Viandotų rezervate Oklahomoje ir Kanzase. Populiacija – apie 3600 žmonių, dauguma maišytos kilmės. Huronų (viandotų) kalba (irokėzų šeima) išnyko 1972 m., dabartiniai huronai kalba angliškai ir prancūziškai. Dauguma tikinčiųjų – krikščionys (Kanadoje daugiausia katalikai).
XVII a. pr. huronai sudarė 5 genčių sąjungą, jų populiacija galėjo siekti 20–30 tūkst. žmonių. Užėmė žemes tarp Hurono ir Ontarijo ežerų, o labiausiai susitelkę buvo tarp Džordžiano įlankos (Hurono ežero šiaurės rytinė dalis) ir Simko ežero. Šis kraštas dar vadintas Huronija ir apėmė daugiausia dabartinę Ontarijo provinciją. Nuo XVII a. pr. huronau vertėsi prekyba kailiais, tarpininkavo tarp prancūzų pirklių ir algonkinų kailių pardavėjų. Prancūzai jiems suteikė huronų vardą (spėjama, kad iškraipę algonkinų Irri-ronon – „Erio tauta“, arba nuo „šernas“). Dėl epidemijų huronų skaičius sumažėjo iki 10 tūkst., o Irokėzų lygos priešų antpuoliai XVII a. vid. sunaikino huronų konfederaciją. Po pralaimėjimo, huronai paliko savo gimtąsias žemes – daug jų asimiliavosi su kitais irokėzais, dalis susijungė su kaimynais petunais į vajendatų gentį. Jie XIX a. buvo iškeldinti į šiaurės rytų Oklahomą.
Kita dalis huronų, padedami jėzuitų misionierių, persikėlė į Loreto rezervaciją prie Šv. Lauryno upės. Loreto huronai ilgą laiką išlaikė tradicinę gyvenseną – gyveno ilguosiuose namuose, vertėsi žemės ūkiu, dalis laikė karves. Nuo XVIII a. pradėjo pardavinėti suvenyrus, rankdarbius. Iki XIX a. pab. dar vertėsi sezonine medžiokle, o žemdirbystę pakeitė amatai ir darbas pramonėje. Huronams būdinga kultūra šiaurės rytų Šiaurės Amerikos indėnų kultūra. Tradiciškai vertėsi kapline-lydimine žemdirbyste (kukurūzai, ankštiniai, moliūgai) ir žvejyba (eršketai, lydekos, upėtakiai), vėžlių ir moliuskų gaudymu, mažiau medžiokle ir rankiojimu.
Huronai skirstėsi į 8 matrilinijinius toteminius klanus, pavadintus gyvūnų (vėžlio, vilko, lokio, bebro, elnio, gyvatės, vanago, dygliatriušio) pavadinimais. Vietinės klanų šakos buvo valdomos vadų (bendrojo ir karo). Rinkdavosi genties ir genčių sąjungos tarybos. Vadų autoritetą nulemdavo asmeniniai pasiekimai. Karo belaisvius vesdavo per apeiginius kankinimus ir paaukodavo.
Keletas mažųjų šeimų gyvendavo bendrame ilgajame name, vedė bendrą ūkį. Gyvenvietės būdavo įtvirtintos, kartais turėdavo iki 100 ilgųjų namų, apgyvendintų skirtingų giminių.
Tradicinei huronų tikybai buvo būdingas šamanizmas, tikėjimas saulės, mėnulio, dangaus dievais. Kas 8–12 metų minėdavo mirusiųjų dieną – mirusiųjų palaikus perlaidodavo į bendrą kapavietę.
Dabar dauguma huronų gyvena miestuose, dirba samdomus darbus, yra smulkiųjų verslininkų, inteligentijos atstovų. Smarkiai asimiliavęsi. Gamina brezentines kanojas, sniegpadžius.
Bulgarijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Komandų rikiuotė
Po 2 turų iš turnyro dėl skolų pašalintas ir į III lygą perkeltas FK Pirin Blagoevgrad klubas.
Klibių apylinkė
Klibių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vakarų Lietuvoje, į šiaurės rytus nuo Kretingos, abipus kelio Kretinga–Salantai.
Istorija
Apylinkė 1940 m. įkurta, 1944 m. atkurta vietoje Kurmaičių seniūnijos. 1949 m. buvo Kretingos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Kurmaičių apylinkės.
Sarapiniškiai (Jonava)
Istorija
Bukonių apylinkės Sarapiniškių kaimas 1979 m. lapkričio 28 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Ska Keller
Franciska Marija „Ska“ Keller (g. 1981 m. lapkričio 22 d., Gubene, Vokietijoje) – Vokietijos politikė, europarlamentarė.
Biografija
Studijavo islamą, turkologiją, judaizmą Berlyno laisvajame universitete. Vėliau studijavo Stambule Sabancı universitete. Ištekėjusi už Suomijos aktyvisto Markuso Drakio. Gyvena Briuselyje. Gimtoji kalba vokiečių, tačiau ji gerai moka anglų, prancūzų ir ispanų kalbas, taip pat kalba turkų ir arabų kalbomis.
Politinė karjera
2001–2004 m. Vokietijos žaliųjų jaunimo organizacijos valdybos narė. 2005–2007 m. Europos jaunųjų žaliųjų federacijos spaudos sekretorė. 2002 m. įstojo į politinę partiją „Sąjunga 90“/Žalieji. 2005 m. tapo partijos valdybos nare Brandenburgo žemėje. 2005–2009 m. vadovavo partijos organizacijai Spree-Neiße rajone. Aktyviai dalyvavo rengiant referendumą prieš naujų anglies karjerų eksploatavimą. 2009 m. nuo žaliųjų partijos sąrašo (7 vieta) išrinkta į Europos Parlamentą. Europos Parlamente dalyvauja tarptautinės prekybos, teisingumo ir vidaus reikalų komisijų darbe. Taip pat parlamentinėse delegacijose ES ir Meksika, ES ir Turkija. 2014 m. vadovavo Europos žaliųjų partijos rinkimuose kartu su prancūzu Žose Bove
Mikalajavas (Vija)
Mikalajavas (arba Nikolajevas) – kaimas šiaurės vakarų Baltarusijoje, 10 km į pietryčius nuo Vijos, dešiniajame Nemuno krante. Yra cerkvė (pastatyta XIX a.).
Istorija
Žinomas nuo XVI a., priklausė Svirskiams, Radviloms, Kiškoms, Tyzenhauzams, Zamoiskiams. XIX a. buvo miestelis ir seniūnijos centras Lugamėnų valsčiuje.
Šlapiašilis
Šlapiašilis – buvęs kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Svėdasų.
Istorija
Svėdasų apylinkės Šlapašilio kaimas 1986 m. spalio 20 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Šlapikai
Šlapikai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Noragėlių.
Čanthaburis
Čanthaburis  – miestas Tailando rytuose, išsidėstęs prie Čanthaburio upės. Čanthaburio provincijos sostinė ir Mueang Čanthaburio rajono sostinė. Čanthaburyje yra Nekaltojo Prasidėjimo katedra, pagrindinė Romos katalikų vyskupijos bažnyčia šiame regione, kuri yra didžiausia bažnyčia Tailande.
2005 m. šiame mieste gyveno 27 602 gyventojų.
Klimatas
Čanthaburyje vyrauja tropinis musoninis klimatas su mažais temperatūros svyravimas metų bėgyje. Tačiau priklausant nuo metų laiko kritulių kiekis dramatiškai skiriasi. Sausuoju metų laiku (nuo gruodžio iki sausio mėn.) lyja lengvai ir retai, bet lietingo sezono metu (nuo balandžio pabaigos iki spalio mėn.) vyrauja liūtys. Vasaris, kovas ir lapkritis yra pereinamojo laikotarpio mėnesiai, kurių metu gali pasireikšti kai kuriais metais didelis kritulių kiekis, o kitais tik šiek tiek palis.
Transportas
Maršrutas 3 (Sukhumvit Kelias) eina šalia Čanthaburio ir jungia miestą su Rajongu, Pataja, Čonburiu ir Bankoku šiaurės vakaruose ir su Tratu pietryčiuose. Maršrutas 317 jungia Čanthaburį su Sakaeo.
thumb|left|200px|Nekaltojo Prasidėjimo katedra Čanthaburyje, Tailandas
Kvapioji dracena
Kvapioji dracena (Dracaena fragrans) – smidrinių šeimos (Asparagaceae), dracenų (Dracaena) genties augalų rūšis, kilusi iš Afrikos.
Apibūdinimas
Kvapioji dracena yra lėtai augantis, keliastiebis, žydintis krūmas. Pilnai suaugusi gali pasiekti didesnį nei 15 m aukštį ir užaugina siaurą vainiką plonomis, stačiomis atšakomis. Senesnių augalų stiebai gali užaugti iki 30 cm skersmens. Jauni augalai vystosi iš vieno stiebo, vėliau išsišakoja į kelis ar daugiau stiebų.
Lapai žalios spalvos, ietiški, blizgūs, 20–150 cm ilgio ir 2–12 cm pločio. Jauni lapai auga stačiai, seni – nusvyra.
Žiedus formuoja 15–160 cm ilgio šluotelėse. Žiedai – 2.5 cm skersmens, su šešiaskilčiu vainikėliu, labai kvapnūs ir mėgstami apdulkinančių vabzdžių. Vaisiai – oranžinės-raudonos spalvos, 1–2 cm skersmens uogos su keliomis sėklomis.
Panaudojimas
Afrikoje auginama kaip gyvatvorė. Pasaulyje kvapioji dracena yra populiarus, įvairiaspalvių veislių kambarinis augalas. NASA tyrimo teigimu, gali valyti uždarų patalpų ore esantį formaldehidą, ksileną ir tolueną.
Čonburis
Čonburis  – miestas Tailande, Čonburio provincijos ir Mueang Čonburio rajono sostinė. Čonburis turi miesto statusą nuo 1935 m. Miestas išsidėstęs apie 100 km į pietryčius nuo Bankoko Siamo įlankos pakrantėje. Čonburio miesto pavadinimas reiškia „vandens miestas“. Šis miestas kartu su kitomis teritorijomis palei Patajos pakrantę formuoja didmiestį žinomą kaip Pataja-Čonburio metropolinė sritis.
Klimatas
Čonburyje vyrauja tropinis savanos klimatas. Žiemos yra gana sausos ir labai šiltos. Temperatūra kyla iki balandžio. Lietingas sezonas trunka nuo gegužės iki spalio mėn., jo metu būdingos liūtys ir žemesnė temperatūra dienos metu, o naktys lieka šiltos.
Turizmas
Čonburio miestas pritraukia turistus savo paplūdimiais ir Khaosamuko kalnu Bankoko įlankoje.
Dr. Jono Basanavičiaus karo medicinos tarnyba
|right|miniatiūra|300px|Dr. Jono Basanavičiaus karo medicinos tarnybos pastatas Kaune Dr. Jono Basanavičiaus karo medicinos tarnyba – Lietuvos ginkluotųjų pajėgų padalinys, esantis Logistikos valdybos sudėtyje. Karo medikai užtikrina kariuomenės padalinių medicininę paramą Lietuvoje ir užsienyje (tarptautinėse operacijose), padeda valstybės ir savivaldybių institucijoms ekstremalių situacijų atvejais.
Karo medicinos tarnybą sudaro: antrines asmens sveikatos priežiūros paslaugas teikiantys Karo medicinos centras Kaune ir Karių reabilitacijos centras Druskininkuose, šeši Pirminės karių sveikatos priežiūros centrai ir jų filialai Alytuje, Kaune, Klaipėdoje, Marijampolėje, Pabradėje, Panevėžyje, Radviliškyje, Rukloje, Šiauliuose, Tauragėje, Vilniuje bei Pajūrio mstl. (Šilalės r.) medicininės paramos vienetai, teikiantys medicininę paramą Sausumos, Karinių oro, Karinių jūrų pajėgų padaliniams.
Karo medicinos tarnyba dalyvauja NATO karo medikų komiteto veikloje, yra Tarptautinio karo medicinos komiteto  narė.
Utkonys
Utkonys – kaimas vakarų Baltarusijoje, 5 km į pietryčius nuo Kauleliškių ir 5 km į vakarus nuo Dieveniškių, prie pat sienos su Lietuva.
Istorija
1865 m. priklausė Albertinos dvarui. XIX a. buvo seniūnijos centras Dieveniškių valsčiuje.
Vroclavo Śląsk (krepšinio klubas)
Vroclavo „WKS Śląsk“ arba Vroclavo „Silezija“ (pilnas pavadinimas Wrocławski Klub Sportowy Śląsk Wrocław = 'Vroclavo sporto klubas „Vroclavo Silezija“) – Lenkijos krepšinio klubas, Vroclavo „WKS Śląsk“ sporto klubo dalis.
1948 m. atidaryta krepšinio sekcija „Silezijos“ klube. Nuo to laiko tai tapo viena pajėgiausių Lenkijos krepšinio komandų. Ypač sėkmingas laikotarpis tęsėsi nuo 1998 iki 2002 m., kai Lenkijos čempionais tapo 5 kartus iš eilės. 2008–2009 m. dėl finansinių sunkumų Vroclavo „Śląsk“ iškrito į trečiąją Lenkijos lygą. Vėliau klubas kiek atsigavo, pakilo į II divizioną, o 2013–14 m. pasiekė elitinę lygą, bet 2016–2019 m. dėl finansinių sunkumų vėl atsidūrė žemesnėse lygose. Vroclavo „Silezija“ keletą kartų dalyvavo „Eurolygoje“, Europos taurėje, Koračo taurėje, bet ženklesnių pasiekimų tarptautinėje arenoje neturi.
Meištoniai
Istorija
Dumsių apylinkės Meištonių kaimas 1983 m. gruodžio 28 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
The Thrill of It All
The Thrill of It All – antrasis studijinis britų dainininko ir dainų autoriaus Sam Smith albumas, išleistas 2017 m. lapkričio 3 d. Singlas „Too Good at Goodbyes“ susilaukė milžiniško populiarumo visame pasaulyje ir pasiekė pirmąją vietą Jungtinės Karalystės singlų reitinge bei ketvirtąją JAV. Albumas sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir, per pirmąją savaitę JAV pardavus 237 tūkstančius kopijų, debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas pirmuoju atlikėjo įrašu, pasiekusiu šio reitingo viršūnę. Jungtinėje Karalystėje buvo parduota per 97 tūkstančius kopijų ir albumas taip pat pasiekė pirmąją reitingo vietą.
2023 m. kovo mėn. duomenimis, Jungtinėje Karalystėje parduota per 780 tūkstančių albumo kopijų ir jis tapęs dukart platininiu. JAV parduota virš dviejų milijonų kopijų, taip pat suteikiant dukart platininį statusą.
Ercole Carletti
Erkolė Karletis (, 1877 m. lapkričio 6 d. Udinė, Italijos karalystė – 1946 m. gegužės 22 d. Udinė, Italijos karalystė) – friulų leksikografas, kritikas, rašytojas.
Biografija
Gimė friulo ir istrės šeimoje Udinėje. 1895 m. gavo buhalterio diplomą ir įstojo į Venecijos aukštąjį komercijos ir ekonomikos mokslų institutą, kur 1899 m. įgijo prancūzų kalbos dėstytojo kvalifikaciją, o 1901 m. – aukštojo mokslo ekonomikos ir teisės diplomą. Romoje išklausė kursus administracijos studentams, 1902 m. dalyvavo prefektūrų buhalterių konkursuose ir užėmė aukščiausias vietas. Buvo paskirtas į Perudžos prefektūrą ir po dviejų mėnesių tapo savivaldybės buhalterijos vadovu. Būta ir kitokių darbo pasiūlymų, tačiau meilė kalbai, poezijai, muzikai, istorijai ir vietos tradicijoms jį susiejo su Udine ir Friuliu. 1907 m. vedė Liberą Campjeri. Antrojo pasaulinio karo metais šeima buvo pasitraukusi į Luką, o E. Karlečio biblioteka buvo išgrobstyta, 1924 m. pastatyta vila per bombordavimus nukentėjo.
E. Karletis buvo vienas svarbiausių 1919 m. įkurtos Friulų filologijos draugijos darbuotojų. Jis buvo šios draugijos iždininkas, jo administraciniai įgūdžiai buvo naudingi draugijai ir „Italų lingvistinio atlaso“ leidiniui, 1923–1924 m. E. Karletis ėjo Friulų filologijos draugijos vadovo pareigas, daugiau kaip 20 metų buvo šios organizacijos generalinis sekretorius. Tarpukariu jis domėjosi Friulio kraštoryra, liaudies tradicijomis, friulų kalba, krašto liaudies žiniomis ir istorija. 1921 m. leidžiamam rinkiniui rinko friulų liaudies dainas, o 1926 m. redagavo A. Cardinio dainų leidinį. E. Karletis prisidėjo prie Udinės friulų teatro kūrimosi, rašė teatrui tekstus. Priklausė „Strolic furlan“ redakcijai, publikavo daug straipsnių kalbotyros, literatūrologijos ir visuomeninio gyvenimo temomis. Prisidėjo prie 1935 m. išleisto friulų žodyno. E. Karletis žinomas kaip rašytojas ir poetas, jis buvo atviras savo meto literatūros naujovėms, pasižymėjo plačia literatūrine ir kalbine kompetencija. P. P. Pazolinis, kalbėdamas apie E. Karlečio poeziją, atkreipia dėmesį, kad E. Karletis Friulį myli kaip kolektyvinę, o ne kaip asmeninę tėvynę, nors jo eilės yra intymios ir galbūt šiek tiek skausmingos. Friulio tema E. Karlečio poezijoje labai ryški, suteikia kūriniams pusiausvyros. Pagal jo eiles yra sukurta muzikinių kūrinių.
SG
sg gali reikšti:
Vuoksa (ežeras)
Vuoksa  – ežeras Rusijoje, Leningrado srities šiaurės vakaruose, Karelijos sąsmaukoje, Priozersko rajone, tuoj į pietvakarius nuo Priozersko. Ežero duburys ledyninės kilmės. Kranto linija labai vingiuota. Krantai daug kur granitiniai, statūs, įlankų galai žemi, pelkėti. Ežeru prateka Vuoksos upė.
Prie Vuoksos ežero įsikūręs Priozersko miestas, Siniovo, Gorų ir kt. gyvenvietės, turistinė bazė „Jarkojė“.
Nuo XX a. vid. ežeru kursuodavo kateris (iš Priozersko į Jarkojė, Elnių salą ir kt.), vėliau plaukiojo du mažieji garlaiviai M-90. XX a. pab. liko vienas, bet 1996 m. įstrigo tarp uolų. Dabar kitas laivas plaukioja maršrutu Priozerskas-Jarkojė.
SK
SK gali reikšti:
Vuoksa (ežeras)
Ežeras ir su Ladoga jį jungianti Vuoksos upės dalis minima dar Naugardo metraščiuose. Ten ežeras vadinamas Uzerva (iš karelų k. – „naujas ežeras“). Vėliau suomiams išstūmus karelus, ežeras pradėtas vadinti Usijarviu (Uusijärvi). Dabartinis pavadinimas suteiktas XX a. vid.
SK
sk gali reikšti:
Šlapios (Anykščiai)
Šlapios – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 11 km nuo Anykščių.
Yoshihide Suga
Jošihidė Suga (, g. 1948 m. gruodžio 6 d. Ogačyje) – Japonijos politikas, Atstovų rūmų narys, buvęs šalies ministras pirmininkas (2020–2021 m.), Japonijos ministrų kabineto generalinis sekretorius (2012–2020 m.), vidaus reikalų ir ryšių ministras (2006–2007 m.).
Biografija
Gimė Ogačyje (dab. Judzava, Akitos prefektūra). Hosei universitete Tokijuje įgijo bakalauro laipsnį. Vienuolika metų dirbo parlamento nario padėjėju. Nuo 1984 m. dirbo Užsienio prekybos ir pramonės ministerijoje. Vėliau Jokohamos miesto tarybos narys.
Pirmą kartą į Japonijos parlamentą išrinktas 1996 m. pagal Liberalų demokratų partijos sąrašą. Iš pradžių buvęs Keizo Obuchi frakcijos narys, paliko frakciją po to, kai atsisakė palaikyti B. Obuchi kandidatūrą į partijos lyderio rinkimus 1998 m. po Rjutaro Hašimoto atsistatydinimo.
Nuo 2006 m. rugsėjo mėn. dirbo pirmajame Šinzo Abė kabinete. Iki 2007 m. rugpjūčio buvo vidaus reikalų ir ryšių ministras.
2020 m. rugsėjo 14 d. nuo valdančiosios partijos iškeltas į Japonijos ministrus pirmininkus, o po dviejų dienų oficialiai patvirtintas parlamente. Premjero pareigas ėjo iki 2021 m. spalio 4 d., kada jį pakeitė Fumijo Kišida.
Panevėžio Kristaus Karaliaus Katedros kapinės
Istorija
300px|miniatiūra|kairėje|Kristaus Karaliaus kapinių pagrindinis takas Kapinės įkurtos 1914 metais.
XX a. pradžioje, augant Panevėžiui, nuspręsta statyti antrą parapinę bažnyčią – Šv. Stanislovo. Tačiau iki Pirmojo pasaulinio karo tespėta sumūryti tik pamatus, o šiam pasibaigus nebuvo poreikio tęsti statybą, nes 1919 m. iš stačiatikių atgauta Pijorų bažnyčia. Visgi įkūrus Panevėžio vyskupiją, nuspręsta nebaigtą statyti bažnyčią paversti katedra. Šventovę 1930 m. pašventino pats Jonas Mačiulis-Maironis.
Iki XIX a. pirmosios pusės kapinės būdavo bažnyčių šventoriuose, bet augant miestams, čia pritrūkdavo vietos, tad kapines imta kurti atokiau nuo miesto. Tų laikų atstumais Ramygalos gatvė buvo toli.
Bažnyčiai priklausė tik nedidelis žemės plotas, o likusįjį parapijai padovanojo patys miestiečiai. Pirmasis šiose kapinėse 1914 m. palaidotas Sofijos pulko pulkininkas Robertas Banevičius. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, kapinės ėmė sparčiai pildytis.
Kultūros paveldo objektai
300px|miniatiūra|kairėje|Lietuvos karių palaidojimo kompleksas
Kiti paminklai:
SB
SB gali reikšti:
Sb gali reikšti:
Volnutas (Kalifornija)
Volnutas  – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, Kalifornijoje, Los Andželo apygardos rytuose.
Istorija
Volnuto teritorijoje gyventa šošonų kilmės indėnų. 1895 m. atidaryta JAV pašto stotis.
1959 m. sausio 19 d. gyvenvietei suteiktas miesto statusas.
Ekonomika
Mieste savo būstines įsteigusios Shea Homes ir Bushiroad kompanijos.
2014 m. pasaulio ledo ritulio čempionato I divizionas
2014 m. pasaulio ledo ritulio čempionato I diviziono varžybos vyko balandžio 20–26 dienomis. A grupės turnyras surengtas Kojange (Pietų Korėja), o B grupės kovos vyko Vilniuje (Lietuva).
Volnutas (Kalifornija)
Ekonomika
JAV gyventojų surašymo biuro duomenimis, 2009–2013 m. 6,2 % miesto populiacijos gyveno žemiau skurdo ribos.
2014 m. pasaulio ledo ritulio čempionato I divizionas
Arenos
Čempionatas vyko dviejose arenose – A grupės komandos kovojo Kojango ledo rūmuose, o B grupės varžybos surengtos Siemens arenoje.
B grupė
* – varžybų šeimininkai
Rungtynių rezultatai
Rungtynių tvarkaraštis pateiktas vietos laiku (UTC+9)
Geriausi žaidėjai
Geriausius žaidėjus išrinko turnyro direktoratas.
Rungtynių rezultatai
Rungtynių tvarkaraštis pateiktas vietos laiku (UTC+3)
Alina Petrauskaitė-Skrupskelienė
Alina Petrauskaitė-Skrupskelienė (1904 m. kovo 20 d. Maskvoje – 1994 m. sausio 24 d. Putname, Konektikutas, JAV) – lituanistė, „Aušros“ mergaičių gimnazijos direktorė, ateitininkų veikėja.
ZA
ZA gali reikšti: