cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kapsulė (vaistai)
Minkštosios kapsulės
1834 m. Mothes ir Dublanc gavo patentą vientisų želatininių kapsulių gamybos būdui, kai kapsulės užsandarinamos želatinos tirpalo lašu. Jų metode buvo naudojama forma vienai kapsulei, kapsules užpildydavo ranka medicinine pipete. Vėliau imta naudoti formavimo plokštes su lizdais daugeliui kapsulių išsyk. Kai kurios kompanijos šį metodą dar naudoja, tačiau įranga tam jau komerciškai nebegaminama.
Dabar plačiai naudojamas 1933 m. R. P. Šererio (R. P. Scherer) sukurtas metodas. Jis kapsulėms formuoti panaudojo sukamąją matricą (rotary die), kur kapsulės formuojamos pūtimu, kartu jas užpildant preparatu. Ėmus naudoti šį metodą labai sumažėjo atliekų, o dozavimo į kapsules tikslumas labai padidėjo.
1949 m. American Cyanamid Company padalinys Lederle Laboratories sukūrė vadinamąjį Accogel metodą želatininėms kapsulėms tiksliai užpildyti milteliais.
Šie metodai plačiau aprašyti čia.
Gdansko medicinos universitetas
Gdansko medicinos universitetas – valstybinis universitetas Gdanske, Lenkijoje. Lenkijos aukštųjų mokyklų reitinge jis užima 11 vietą, tuo tarpu pasaulyje – 2139 vietą (pagal pasaulinį Webometrics Ranking of World Universities reitingą).
Gdansko medicinos universiteto ištakos siekia 1935 m., kai Laisvojo miesto Gdansko senatas nusprendė įsteigti Praktinės medicinos akademiją, kuri nuo 1945 m. buvo vadinama Gydytojų akademija. Nuo 1950 iki 2009 m. gegužės 9 d., kai aukštajai mokyklai buvo suteiktas universiteto statusas, jos oficialus pavadinimas buvo Gdansko medicinos akademija (lenk. Akademia Medyczna w Gdańsku).
Pilkasis ruonis
Pilkasis arba ilgasnukis ruonis (Halichoerus grypus) – ruonių (Pinnipedia) pobūrio jūros žinduolis. Lotyniškasis ilgasnukio ruonio pavadinimas reiškia „kumpanosė jūros kiaulė“. Po vandeniu išbūna iki 20 min. Tuomet gyvūno širdis ima lėčiau plakti – taip taupomas deguonis. Gyvena apie 40 metų.
Patinų kūno ilgis – iki 2,5 m ilgio, sveria iki 300 kg. Patelės mažesnės – iki 2 m ilgio, ir 200 kg svorio. Snukis ilgas.
Mityba ir medžioklė
Minta žuvimis ir kai kuriais bestuburiais. Ilgasnukiai ruoniai turi dideles akis, tačiau medžiojant svarbesnė klausa ir skonio receptoriai, todėl išgyventi gali net ir akli individai. Medžioja pavieniui, sausumoje susiburia į kaimenes.
Medžioklėje ruoniai naudojasi savotišku garsą skleidžiančiu organu (panašiai kaip delfinai), o nosis ir ūsai ypač jautrūs vandens virpėjimui.
Paplitimas
Paplitęs borealinėje Atlanto vandenyno dalyje, prie šiaurės vakarų Europos, įskaitant Baltijos jūrą, ir Šiaurės Amerikos rytuose.
Paplitimas Lietuvoje
Pasitaiko Baltijos jūroje prie Lietuvos krantų.
Dauginimasis
Praėjus metams po poravimosi, patelė atsiveda vieną jauniklį. Šis minta motinos pienu 2–3 savaites. Naujagimių kailiukas būna baltas, tik po kelių savaičių jis įgauna pilkai rusvą spalvą. Patinai lytiškai subręsta 3–10 metų amžiaus, patelės – 5–6 m.
Patelės, atsivedusios jauniklius, po poros savaičių vėl gali poruotis.
Fuvairitas
Fuvairitas  – miestas šiaurės Katare, Šiaurės savivaldybėje, ~90 km į šiaurę nuo Dohos, Persijos įlankos pakrantėje. Turizmas.
Norvegijos transportas
thumb|Neįprastos formos tiltas Norvegijoje Norvegijos transporto sistemą sudaro geležinkelių, automobilių, vandens, oro ir vamzdynų transportas.
Automobilių transportas
Automobilių kelių ilgis:
Message Passing Interface
Message Passing Interface (MPI) – standartas, naudojamas paskirstytosios atminties lygiagrečiuosiuose kompiuteriuose. Jį sudarant buvo pasitelktos kitų programavimo bibliotekų (PVM, Chameleon, PARMACS) ypatybės bei įvertinti naujausi teoriniai siūlymai. Svarbesnės MPI ypatybės:
MPI funkcijos
Išsamų MPI standartą sudaro 125 pagrindines paprogrames ir funkcijos. Daugelis šių paprogramių yra tik kelių pogrindinių funkcijų skirtingos versijos, leidžiančios efektyviau realizuoti tam tikrus algoritmus. Kuriant MPI standartą, sudarytas ir minimalus funkcijų ir paprogramių rinkinys, kurio užtenka realizuojant bet kokį lygiagretųjį algoritmų.
Pitagorizmas
Pitagorizmas – graikų religijos, filosofijos ir mokslo kryptis, pradėta Pitagoro, plėtota jo pasekėjų (VI–IV a. pr. m. e.). Apie pitagorizmą pirmasis rašė Filolajas Krotonietis veikale „Apie gamtą“. Išskiriami trys pitagorizmo laikotarpiai:
Kaip neopitagorizmas gyvavo I a. pr. m. e.–III m. e. a. (Apolonijas Tianietis).
Pitagorininkai turėjo praktinį tikslą – tobulinti žmogaus sielą askeze, misterijomis, mokslu. Sekdami orfikais, tikėjo sielos metempsichoze.
Štrasenas
Štrasenas – Liuksemburgo miestas, esantis šalies pietuose. Štrasenas yra Liuksemburgo apygardoje, Liuksemburgo kantone. Gyventojų – 6 747 (2008 m.).
Pitagorizmas
Skaičių teorija sudaro pitagorizmo filosofijos pagrindą. Skaičius buvo laikomas erdviniu dydžiu, aktyviu pradu, realia daikto forma, daikto esme ir priežastimi. Pasaulį ir jo reiškinių santykį reiškė skaičiais ir proporcijomis, pasaulyje įžvelgė dėsningumą, todėl jį vadino kosmosu. Žemė, pasak pitagorininkų, esanti rutulio formos kūnas, kuris kartu su kitais kūnais taisyklingai sukasi apie ugninį centrą ir savo ašį. Ši prielaida turėjo įtakos heliocentrinei Visatos sistemos teorijai. Nuo centro muzikiniais intervalais (jiems pitagorininkai suteikdavo skaitmeninę išraišką) nutolusių dangaus kūnų judėjimas sukeliąs harmoningą muziką, kuri veikia žmogaus sielą.
Pitagorizmas turėjo įtakos Elėjos mokyklai, Platonui ir jo pasekėjams, M. Kopernikui, J. Kepleriui.
Arpadas
Arpadas (, apie 845 m. – 907 m.) – vengrų didysis kunigaikštis 889–907 m.
Biografija
Arpadų dinastijos pradininkas. Vengrų vaivados Almašio sūnus. Sūnūs Tarkošas, Jelegas, Jutoška ir Žoltas (Zoltanas).
889 m. išrinktas Dono žemupyje gyvenusių vengrų genčių vadu. Apie 896 m. pečenegų spaudžiamos jo vadovaujamos gentys persikėlė per Karpatų kalnus ir išplito Padunojėje.
906 m. vengrai užpuolė ir sužlugdė Moravijos didžiąją valstybę. 907 m. jie sumušė Rytų Frankų karalystės karaliaus Arnulfo kariuomenę, užėmė Dunojaus vidurupio lygumą, kurioje pradėjo kurtis Vengrijos karalystė.
2000 m. Afrikos Tautų taurė
'''2000 m. Afrikos Tautų taurė''' – dvidešimt antrasis Afrikos Tautų taurės turnyras, 2000 m. sausio 22 – vasario 13 d. vykęs Ganoje ir Nigerijoje. Turnyre dalyvavo 16 komandų, kurios pradžioje buvo suskirstytos į 4 grupes. Čempionais tapo Kamerūno futbolininkai, finale nugalėję šeimininkus nigeriečius.
Atranka
Atrankoje į 2000 m. Afrikos Tautų taurę komandos buvo suskirstytos į 7 grupes. Jose pirmąsias dvi vietas užėmusios komandos pateko į čempionatą.
Dalyvaujančios komandos
thumb|Dalyvaujančios šalys
Kybartai (Lazdijai)
Kybartai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, į pietvakarius Strumbagalvės, 600 m nuo sienos su Lenkija. Piečiau telkšo Molinis, į šiaurės rytus nuo kaimo – Ilgelio ežeras. Yra akmenų muziejus (įkurtas 1990 m.).
Čystapolis
Čystapolis – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, šalia Radviliškio rajono ribos. Per kaimą eina kelias. Vakariniu pakraščiu teka Šušvė, šiaurėje – jos intakas Vinkšnupis. Yra ūkinių pastatų kompleksas.
Istorija
Tarpukariu buvo Čistapolio palivarkas.
Veidinis nervas
Veidinis nervas|thumb|300px Veidinis nervas – galvinių nervų VII poros mišrus nervas, kurį sudaro motorinės (judinamosios), parasimpatinės ir juntamosios skaidulos. Motorinės skaidulos inervuoja mimikos raumenis, specifinės skonio juntamosios skaidulos – liežuvio priekinės dalies skonio svogūnėlius, parasimpatinės – kai kurias veido liaukas.
Veidinis nervas prasideda tilto dangtyje, išeina į smegenų paviršių, įeina į vidinę klausomąją angą. Iš čia veidinis nervas eina į veidinį kanalą ir galiausiai pasiekia paausio liauką, kur suskyla į daugelį šakų, sudarydamas paausinį nervinį rezginį.
Šėtos botaninis draustinis
Šėtos botaninis draustinis – savivaldybės botaninis draustinis vidurio Lietuvoje, Kėdainių rajone, Šėtos seniūnijoje, į šiaurės rytus nuo Šėtos.
Draustinis įkurtas 1992 m., užima 186 ha plotą. Jame saugomas Vidurio Lietuvai būdingas senas ąžuolynas, tuo pačiu ir baltmiškio tipas su jam būdinga augalija. Draustinio teritorijoje esantys 150–170 metų amžiaus ąžuolynai, priskirti genetiniams ąžuolo draustiniams.
Draustinis pasiekiamas keliu Šėta-Gaižūnai.
Principatas
Principatas ( 'pirmasis') – politinė santvarka, kurioje (nebūtinai formaliai) dominuoja vienas žmogus. Paprastai šis terminas naudojamas apibūdinti Romos Imperijos epochos periodą nuo Augusto iki Diokletiano valdymo. Pagal kai kuriuos kitus istorikus, principato pabaiga laikomas Komodo arba Domiciano valdymas.
Istorija
Augustas pirmasis sau apibūdinti panaudojo titulą princeps senatus / princeps civitatis (pirmasis senatorius / pirmasis pilietis). Augustas turėjo praktiškai neribotą valdžią, kuri padėjo pasiekti politinio stabilumo po Romą išsekinusių pilietinių karų eilės. Tačiau formaliai jis paliko galioti visą ankstesnį Respublikos valdymo aparatą, įskaitant ir patį senatą. Iki tol terminas princeps senatus reikšdavo seniausią senato narį, kuris posėdžiuose turėjo teisę kalbėti pirmas bet kuriuo klausimu.
Nors Augusto įvesta principato sistema turėjo pagrindinius monarchijos bruožus (vienvaldystė, valdžios paveldimumas), oficialiai ją įvardinti monarchija ir visiškai panaikinti Respublikos liekanas nebuvo galima, kadangi tarp romėnų egzistavo įsisenėjęs priešiškumas šiai valdymo formai nuo pat Romos Karalystės epochos pabaigos.
Pasibaigus Julijų–Klaudijų dinastijai, imperatorius Vespasianas pirmasis princepso titulą, pareigas ir privilegijas apibrėžė formaliai juridiškai. Nuo dabar titulas ir valdžia buvo nebūtinai paveldimi pagal kraujo liniją, bet galėjo būti uždirbami nuopelnais Romai. Nuo Antoninų dinastijos laikų tapo įprasta, kad princepsas paskiria savo paveldėtoju sėkmingą politinę karjerą padariusį žmogų, paprastai – vieną iš savo karvedžių. Dalies istorikų nuomone, imperatorius pasirinkdavo paveldėtoju būtent karvedį todėl, kad kitu atveju karvedys taptų jam didele grėsme. Taip pat, manoma, kad toks valdžios paveldėjimas, pagrįstas karine galia, ir sužlugdė principato sistemą. Jį pakeitusi militaristinė valdymo forma buvo dominatas – čia išliko žymiai mažiau Romos Respublikos bruožų ir atsirado dar daugiau absoliutinės monarchijos bruožų. Princepso titulas buvo pakeistas titulu dominus (lot. viešpats, valdovas).
Subačius (reikšmės)
Subačiumi vadinamos trys gyvenvietės Kupiškio rajone:
Konstantinas Tyzenhauzas
Konstantinas Tyzenhauzas (1786–1853) – grafas, Livonijos vokiečių kilmės Lietuvos zoologas, daugiausiai nuveikęs ornitologijos srityje. Parengė ir išleido keliolika ornitologijos veikalų, sukaupė didelę paukščių iškamšų ir kitų eksponatų kolekciją.
Biografija
thumb|left|150px|Konstantino Tyzenhauzo portretas thumb|left|150px|Konstantino Tyzenhauzo tėvas, Ignotas (1760-1822) buvo [[Rokiškio dvaras|Rokiškio dvaro savininkas]] Pradinį ir vidurinį mokslą baigė Varšuvoje.Vėliau Vilniaus universitete studijavo gamtos mokslus ir tapybą pas Joną Rustemą. Mokėsi pas žymų gamtininką Stanislovą Bonifacą Jundzilą Dalyvavo 1812m. kare, po karo gyveno Prancūzijoje. Grįžęs apsigyveno Pastovių dvare.
Mokslinė veikla
Surinko didelę biblioteką, kurioje ypač turtingas buvo ornitologijos skyrius. Turėjo 3000 paukščių iškamšų ir didžiulę kiaušinių kolekciją. Daug prisidėjo prie zoologijos žinių skleidimo Lietuvoje ir Lenkijoje, sukūrė ornitologinę nomenklatūrą ir terminologiją lenkų kalba.
K. Tyzenhauzo vardu pavadinta viena vabzdžių gentis(Tyzenhausia), vienos genties Potamogeton rūšis ir vienos genties Chara maurabranginių dumblių rūšis.
Bibliografija
Iš viso yra paskelbęs daugiau kaip 20 vertingų mokslinių darbų lenkų, vokiečių, lotynų, prancūzų kalbomis ne tik apie paukščius, bet ir apie kirmėles, vabzdžius, žuvis, retus žinduolius ir kt. Dalis darbų liko rankraščiuose.
Poledinė žūklė
thumb|200px|Poledinė žūklė Suomijoje thumb|200px Poledinė žūklė – žvejybos būdas, kai žvejai mėgėjai arba sportininkai žuvis iš po ledo gaudo avižėlėmis, blizgutėmis arba plūdinėmis meškerėmis. Tarp žvejų mėgėjų dar populiaru žiemos metu gaudyti plėšrias žuvis vėliavėlėmis arba skrituliais.
Avilių piliakalnis
Avilių piliakalnis – spėjamas piliakalnis Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, prie Avilių kaimo, Zarasų seniūnija. Pasiekiamas iš plento Ditkūnai-Mukuliai Karvelynėje pasukus į dešinę šiaurės kryptimi, į Avilius, yra 200 m į pietvakarius nuo kaimo).
Poledinė žūklė
Saugus ledas ir pagalbiniai įrankiai
Žūklaujant ant ledo žvejai privalo laikytis atsargumo priemonių. Esant -10 °C temperatūrai vieną žmogų (sveriantį 100 kg) išlaiko ne plonesnis kaip 7 cm ledas. Patikimas ledas yra skaidrus ir žalsvo arba melsvo atspalvio. Jei ledas baltas (pieno spalvos) – jis nepatikimas. Grupę žmonių (-10 °C) išlaiko 15 cm ledas. Lengvąjį automobilį arba krovininį automobilį be krovinio išlaiko atitinkamai 26 ir 31 cm ledas. Pagal galiojančias taisykles ledu važinėti gali tik žvejybos įmonių bei aplinkos apsaugos agentūrų automobiliai.
Avilių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje didelėje, apylinkėje dominuojančioje kalvoje (altitudė – 178,5 m). Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 78x35 m dydžio, iškiliu viduriu. Šlaitai vidutinio statumo, iki 20 m aukščio, pietinis nuolaidžiausias. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia.
Poledinė žūklė
Saugus ledas ir pagalbiniai įrankiai
Žvejojant ant pirmo ledo reikia su savimi turėti kirvį arba peikeną. Jais galima patikrinti ledo tvirtumą. Jei smogus peikena ledas prakertamas iš karto arba smūgio vietoje jis pradeda skilinėti ratais – toks ledas nepatikimas. Žvejybinėje dėžėje reikia turėti bent 10 metrų virvę su nedideliu svarmeniu. Toks įnagis yra pagrindinė gelbėjimosi priemonė galinti padėti įlūžusiam kolegai. Neturint atitinkamai paruoštos virvės, gelbstint įlūžusį draugą galima ištiesti šaką, pametėti kelis surištus šalikus arba diržus. Prie nelaimėn pakliuvusio kolegos geriau šliaužti atsigulus ant pilvo. Skandinavijos žvejai naudoja kitokią gelbėjimosi priemonę – du ant atskirų rankenų pritvirtintus smaigus, sujungtus virvute. Jie juos nešioja užsikabinę ant kaklo. Atsitikus nelaimei jais užsikabinama už ledo ir bandoma užšliaužti ant tvirtesnės jo dalies. Neturint tokių įrankių ir įlūžus, patartina nepanikuoti ir išskėtus rankas į šalis bandyti ropštis ant ledo atsigulus ant nugaros ir padedant sau kojomis.
Avilių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis labai suardytas arimų, dirvonuoja. Piliakalnį 1972 m. žvalgė Istorijos institutas. Įtvirtinimų ir kultūrinio sluoksnio nepastebėta.
Poledinė žūklė
Kiti įrankiai
Poledinės žūklės mėgėjai ir sportininkai neišsiverčia be kitų žvejybai reikalingų įrankių. Žiemos pradžioje esant plonam ledui eketės kertamos peikenomis, rečiau – kirviais. Jam sustorėjus eketės gręžiamos grąžtais. Iškirtus arba išgręžus eketę joje lieka nemažai smulkių ledo atplaišų. Kad netrukdytų žvejoti jos išgriebiamos samteliais. Poledinei žūklei reikia ir žvejybinės dėžės. Tai dažniausiai iš lengvo metalo arba nestoros faneros pagaminta stačiakampė dėžė, kurioje meškeriotojai laiko žiemines meškeres, samtelius, masalus bei pagautą žuvį. Kartu žvejyboje ji naudojama ir kaip kėdutė.
Žūklė avižėle
Avižėles išrado ir žvejybos techniką jomis ištobulino rusų meškeriotojai. Gaudant šiais masalais naudojamos meškerės, į kurių putplastinį korpusą yra įmontuota ritė. Ant jos vyniojamas 0,08–0,10 mm valas. Tokios meškerėlės turi strypelį, kurio gale yra tvirtinamas sargelis. Sargeliai reikalingi žvejybai avižėlėmis gaminami iš lavsano. Pagal savo formą meškerėlės primena rusų liaudies muzikos instrumentą, todėl žvejų žargone yra vadinamos „balalaikomis“. Žvejybos metu meškeriotojas riešo pagalba judindamas meškerę priverčia judėti lavasaninį sargelį ir kartu į atitinkamą gylį nuleistą avižėlę. Priklausomai nuo norimos pagauti žuvies parenkamas ir judesių dažnumas. Gaudant ešerius, 2–3 judesiai riešu per sekundę. Norint suvilioti kuoją arba raudę – 1 judesys per sekundę. Dar lėčiau, netoli dugno, kilnojama avižėlė norint suvilioti karšį. Avižėlės gaminamos iš švino, lydmetalio ir volframo. Žiemos pradžioje gaudant iš po ledo žuvis naudojamos didelės ir sunkios vario, aukso arba sidabro spalvos avižėlės. Užkabinus ant kabliuko kelias uodo trūklio arba musės lervas sėkmingai gaudomi ešeriai, kuojos, raudės ir plakiai. Žuvų ežeruose ieškoma netoli kranto, palei nendrių juostą, vandens augalais apaugusiose seklumose. Atėjus viduržiemiui ir trūkstant deguonies žuvys pasitraukia giliau. Atitinkamai ten jų ir reikia ieškoti. Gaudant visų rūšių žuvis tuo metu naudojamos mažesnės avižėlės. Kartais naudojama kelių avižėlių sistema – apačioje sunkesnė, kiek aukščiau jos – lengvesnė. Artėjant pavasariui žuvų patartina ieškoti arčiau kranto, ten kur į ežerus įteka upeliai, arba prie netoli į užtvankas įtekančių melioracijos griovių. Avižėlės – nedidelės, ryškiaspalvės. Karpinės žuvys geriau kimba esant atlydžiui, ešeriai – spaudžiant lengvam šalčiui.
Žūklė blizgute
Viliojant sterkus naudojamos siauros, sidabriškos blizgutės. Patartina ant jos kabliukų užkabinti gabalėlį žuvies – tai pagerina kibimą. Sterkų ieškoma gilesnėse vietose. Užtvankose – prie buvusio upelio vagos. Ežeruose – prie didesnių duobių skardžių. Užkabinus ant blizgutės gabalėlį žuvies užtvankose arba Kuršių mariose gaudomos ir vėgėlės.
Žūklė plūdine meškere
Žiemą karpinės žuvys gaudomos ir plūdinėmis meškerėmis. Ežeruose ir užtvankose žvejojama nesudėtingomis meškerėmis. Dažniausiai tam naudojamas 0,10–0,12 mm valas (gaudant karšius gali būti storesnis – 0,14 mm). Kabliukas parenkamas atsižvelgiant į naudojamo masalo dydį. Nuo vasarą naudojamos meškerės žieminė skiriasi tuo, kad čia naudojamos kur kas mažesnės plūdės ir lengvesni svareliai. Pirmosios parenkamos kiek įmanoma mažesnės. Atsižvelgiant į žūklės vietos gylį naudojamos arba stacionarios arba slankiojančios plūdės. Valo gale rišamas kabliukas, kiek aukščiau jo tvirtinamas svarelis ir plūdė. Tokiomis meškerėmis tvenkiniuose ir ežeruose gaudomos kuojos, raudės, karšiai, rečiau ešeriai. Karšių žvejybai naudojamos ir kitokios sistemos. Ant valo uždedama kiek daugiau svarelių, kad plūdė panirtų. Karšiui pakėlus nuo dugno kabliuką su masalu – plūdė iškyla į paviršių. Žvejojant upėse naudojamos kitokios konstrukcijos plūdinės meškerės. Prie storesnio (0.14 -0.16 mm) pagrindinio valo atsižvelgiant į srovės stiprumą rišamas atitinkamas svarelis. Per 5 – 8 cm nuo jo rišamas plonesnio valo pavadėlis, kurio ilgis gali būti nuo keliolikos iki kelių dešimčių cm ilgio. Viršuje tvirtinama plūdė. Žiemą gaudant žuvis plūdine meškere rekomenduojama jas jaukinti. Jaukui galima naudoti gyvulinės kilmės masalus, pavyzdžiui, uodo trūklio, musės lervas arba kapotus sliekus. Taip pat nedidelius gabalėlius batono. Žvejai mėgėjai ir sportininkai dabar naudoja specialiai tam paruoštą birų jauką. Kad ilgiau žūklės vietoje ilgiau sulaikytų žuvų būrį į jį papildomai įmaišoma kapotų sliekų, uodo trūklio, musės lervų.
Žūklė vėliavėlėmis
Vėliavėlėmis dažniausiai gaudomos lydekos, sterkai ir vėgėlės. Rečiau ešeriai. Vėliavėlė – 30–35 cm ilgio medinė lazdelė, prie kurios yra pritvirtinta nedidelė ritė valui suvynioti (į ją vyniojama 15–20 m). Apatinis lazdelės galas nusmailinimas, kad būtų galima meškerę įstatyti į išgriebtų ledokšnių krūvą arba specialiai tam iškirstą skylutę. Prie viršutinės dalies pritvirtinama atitinkamo ilgio spyruoklinė viela su nedideliu gabalėliu ryškaus audeklo. Viela užkabinama už ritės rankenėlės. Spyruoklinė viela padeda išlaikyti gyvą žuvelę norimame gylyje. Užkibus žuviai ji išsitiesina ir kartu praneša žvejui apie kibimą. Šiuo metu žvejai mėgėjai gaudydami plėšrūnus naudoja vasarinei žūklei skirtus skritulius. Išgręžus eketę jis įspraudžiamas į ledokšnių krūvą. Kad gyva žuvelė laikytųsi norimame gylyje skersai eketės padedamas nendrės stiebas arba nedidelė šakelė. Kai žuvis užkimba, skritulys nuvirsta ant šono. Rekomenduojamas valo storis – 0,25–0,35 mm. Gyvas masalas kabinamas ant dvišakių arba trišakių kabliukų.
Gaudant vėliavėlėmis lydekas masalui naudojamos kuojos arba ešeriai. Rečiau pūgžliai arba karosai. Ieškant lydekų vėliavėlės žiemą statomos netoli nuo pakrantės nendrių, nuleidžiant gyvą masalą į 1 arba 3 m gylį. Rekomenduojama kuoją arba ešerį laikyti pakeltą nuo dugno per 10–15 cm. Žūklaujant didžiuosiuose Lietuvos ežeruose lydekų ieškoma didesniuose gyliuose – prie povandeninių kalnelių šlaitų, didesnių duobių pakraščių. Panašiose vietose ieškoma ir sterkų. Gaudant vėgėles vėliavėlės statomos arčiau statesnių užtvankų krantų. Ieškoma vietų kur gausu likusių kelmų arba nuskendusių medžių. Pagal šiuo metu galiojančias taisykles gaudyti plėšrias žuvis naudojant masalui gyvą žuvelę visuose vidaus vandens telkiniuose galima iki sausio 1 d., išskyrus Kuršių marias. Vienu metu žvejys mėgėjas gali žvejoti ne daugiau kaip su 4 įrankiais.
Aniulienė
Aniulienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Aniulytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Novokamenskojė (Kotrynlaukiai)
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities palivarkas. 1947–2008 m. Kamenskojės apylinkės kaimas.
Aniulis
Aniulis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Aniulienė (ištekėjusi moteris) ir Aniulytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Judinamasis akies nervas
Judinamasis akies nervas – galvinių nervų III poros motorinis (judinamasis) nervas. Prasideda vidurinių smegenų dangtyje. Šio nervo skaidulos išeina į smegenų paviršių, o po to pro akiduobės plyšį patenka į akiduobę ir inervuoja daugelį akies obuolio raumenų: viršutinį, apatinį, vidinį tiesiamąjį, apatinį įstrižinį ir viršutinio voko keliamąjį.
Jūrų leopardas
Jūrų leopardas (Hydrurga leptonyx) – ruonių (Pinnipedia) pobūrio jūros žinduolis. Antarktinė rūšis. Kūnas iki 3,6 m ilgio. Turi lankstų kaklą. Plėšrus, dažnai vandenyje puola pingvinus, o kartais ir kitus ruonius.
Balys Lukošius
Balys Lukošius (1908 m. birželio 10 d. Kuršėnuose – 1987 m. gegužės 28 d. Vilniuje) – aktorius.
Adechės savivaldybė
Adechė  – savivaldybė Kanarų salose, Tenerifės pietvakariuose. Plotas – 105,94 km², vidutinis aukštis virš jūros lygio – 280 m Didelė savivaldybės dalis yra palei pakrantę išsidėstęs Kosta Adechės kurortas, suaugęs su Torviskasu ir Plaja Fanjabė.
Adechei priklausančios gyvenvietės yra: Armenjimė, Bariada De Fjefesas, La Kaldera, La Kaleta, Kaljao Salvachė, Kosta Adechė, Las Kanselasas, La Konsepsjonas, Fanabė, Ifončė, Marasulis, Los Menoresas, Miraverdė, Las Moraditasas, Iboibas, El Pinkė, Plaja Paraisas, Plajas de Fanabė, El Puertitas, Rikasa, San Euchenijas, Taučas, Tichokas ir Torviskasas.
Gytis Lukšas
Gytis Lukšas (g. 1946 m. gegužės 16 d. Kaune) – Lietuvos kino režisierius.
Biografija
1971 m. baigęs Kinematografijos institutą Maskvoje 1971–1991 m. dirbo Lietuvos kino studijoje.
Kūryba
Nuoseklus lietuvių literatūros ekranizuotojas. Filmams būdinga poetinė pasaulėjauta. Su kitais parašė kai kurių savo filmų scenarijus.
Pirmieji filmai – novelė „Telefonas“ TV filme „Linksmos istorijos“ (1973 m.) ir TV filmas „Žvangutis“ (1974 m., pagal K. Sają). Kino filmas „Virto ąžuolai“ (1976 m., pagal J. Baltušį) išsiskyrė lietuvių kinui nebūdingomis didelėmis aistromis, ryškiu, prieštaringu moters paveikslu. Lyriškas filmas „Mano vaikystės ruduo“ (1977 m., pagal J. Aputį) sovietinio kaimo kasdienybės tema susijęs su niūresnių intonacijų filmu „Vasara baigiasi rudenį“ (1982 m., scenarijus R. Granausko), kurio herojams būdingas didesnis nusivylimas ir nuovargis. Vaidybinis filmas „Anglų valsas“ (1982 m.) – anglų rašytojo D. Golsvorčio pjesės „Džoja“ ekranizacija. Su lengva ironija pateikta vienos anglų šeimos istorija, nagrinėjamos moralinės problemos.
Muzikiniame TV filme „Vakar ir visados“ (1984 m.), rodant lietuvių papročius, apeigas, dainas atkuriama dvasinė tautos savastis. Filmas kaip mokymo priemonė naudotas Sorbonos ir kituose universitetuose. Filmuose „Žalčio žvilgsnis“ (1990 m., pagal S. T. Kondrotą), „Žemės keleiviai“ (1991 m., Vidurio ir Rytų Europos kino festivalio Lagove prizas 1993 m.), „Mėnulio Lietuva“ (1997 m., pagal S. Šaltenį) plėtojamos tautos dramatiškos istorijos, asmeninio pasirinkimo temos. 2009 m. filme „Duburys“ (pagal Romualdo Granausko romaną) vaizduojama vieno gyvenimo istorija, filmas apie žmogaus likimą, sovietmečio santvarkos palaužtą žmogų, dramatiška meilės istorija sovietmečio Lietuvoje. Premjera – Monrealio Pasaulio filmų festivalyje (2009), „Auksinės Piramidės“ nominacija tarptautiniame Kairo filmų festivalyje (2009); Lietuvos kinematografininkų sąjungos apdovanojimas už vizualinę kalbą (2009); 3 „Sidabrinės gervės“ apdovanojimai už pagrindinį moters vaidmenį bei antraplanius moters ir vyro vaidmenis šiame filme (2009); Lietuvos kino operatorių asociacijos „Ąžuolo“ apdovanojimas už geriausią operatoriaus darbą (2009); filmas atstovavo Lietuvai 82-uosiuose Amerikos kino akademijos „Oskaruose“ (2009); buvo parodytas specialioje programoje Modernaus meno muziejuje MoMa Niujorke, JAV (2009); apdovanojimai už geriausią Baltijos šalių filmą ir geriausią operatoriaus darbą Talino „Black Nights“ filmų festivalyje (2010); apdovanojimai už geriausią aktorės vaidmenį ir geriausią operatoriaus darbą Kijevo tarptautiniame filmų festivalyje (2010); „Sidabrinės vynuogės“ apdovanojimas Centrinės ir Rytų Europos filmų festivalyje „Lubuskie Lato Filmove“ (2010); Baltijos filmų festivalis Berlyne, Tamil Nadu Chennai festivalis, Indija, Palm Springs kino festivalis, USA, Goteborgo tarptautinis kino festivalis, Švedija, Cinema Mundi festivalis, Čekija, Cape Winelands filmų festivalis, Pietų Afrika, Edinburgo tarptautinis filmų festivalis, JK, Sietlo tarptautinis kino festivalis, USA, Šanchajaus tarptautinis kino festivalis, Kinija, UW Cinematheque Madisone, USA, One Country One Film Apchat tarptautinis festivalis, Prancūzija, lietuvių filmų programa Cinema Nova Briuselyje; filmas buvo nominuotas Rusijos kino akademijos pagrindiniam apdovanojimui „NIKA“ (2010).
Meškėnai (reikšmės)
Meškėnais vadinama:
Meškeliūnai
Meškeliūnai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kriūkų.
Aničas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Aničienė (ištekėjusi moteris) ir Aničaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
1915 m. Nobelio premijos laureatai
1915 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Ruaisas
Ruaisas  – miestas šiaurės Katare, Šiaurės savivaldybėje, 127 km į šiaurės vakarus nuo Dohos, Persijos įlankos pakrantėje, šalia Madinat aš Šamalo. Jūrų uostas (atidarytas ~2015 m.).
Peleniai (reikšmės)
Peleniais vadinami kaimai:
Bertranžas
Bertranžas  – Liuksemburgo miestas, esantis šalies pietuose. Bertranžas yra Liuksemburgo apygardoje, Liuksemburgo kantone. Gyventojų – 6 282 (2008 m.).
Daržbalys
Daržbalys – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Krakių, prie šiaurinio Pakarklių pakraščio ir Šernupio upelio. Šalia eina kelias.
Vanda Lietuvaitytė
Vanda Lietuvaitytė-Kauneckienė, Staneikienė (1910 m. rugsėjo 3 d. Vilniuje – 1977 m. birželio 4 d. Kaune) – Lietuvos teatro ir kino aktorė.
Biografija
1930–1933 m. mokėsi Valstybės teatro Vaidybos mokykloje, Boriso Dauguviečio mokinė.
1933–1940 m. Valstybės teatro (1941–1948 m. veikė įvairiais pavadinimais) Kaune, 1948–1949 m. LSSR valstybinio dramos teatro, 1950–1953 m. Šiaulių dramos teatro, 1953–1961 m. Klaipėdos dramos teatro aktorė. 1959 m. LSSR nusipelniusi artistė.
1932 m. nusifilmavo pirmajame nebyliame vaidybiniame lietuvių filme „Onytė ir Jonelis“, kur sukūrė pagrindinį Onutės vaidmenį. Vėliau filmavosi daugelyje LKS filmų. Sukūrė raiškių charakterinių, komedinių ir paauglių vaidmenų. Įgarsino pirmą lietuvių lėlių filmą „Storulio sapnas“ (1938 m., rež. Henrikas Kačinskas, Stasys Ušinskas).
Peleniai
Etimologija
Kaimo senasis vardas greičiausiai buvo Pilėnai, Pilionys (šaltiniuose minimas kaip Pielańce, Pilańcy) ir kilęs nuo šalimais buvusios Karmėlavos pilies.
Gvidas Rutkauskas
Gvidas Rutkauskas (g. 1954 m. rugsėjo 24 d. Tomsko srityje, Rusija) – Lietuvos ir Kauno rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Klaipėdos istorija
thumb|300px|Senovinė Memelio pilies ir miesto graviūra
Gvidas Rutkauskas
Biografija
1978 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius energetikas. Technikos mokslų daktaras.
Lietuvos žemės ūkio universiteto Žemės ūkio inžinerijos instituto direktorius. 2008-2010 m. Kauno apskrities viršininko pavaduotojas.
Klaipėdos istorija
Klaipėdos istorija – Klaipėdos miesto raida nuo pirmųjų gyventojų įsikūrimo iki šių laikų.
Gvidas Rutkauskas
Biografija
Nuo 1991 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos, nuo 2004 m. Tėvynės sąjungos narys. 2007–2008 m. ir nuo 2011 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos narys. . Nuo 2014 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos LPKTS pirmininkas.
Raudondvario bendruomenės tarybos narys. Sutuoktinė Danguolė Rutkauskienė, vaikai Paulius, Vaidotas. .
Klaipėdos istorija
Pavadinimo kilmė
Senasis Klaipėdos pavadinimas Memel yra vandenvardinės kilmės. Manoma, kad vietinės baltų gentys (skalviai ir galbūt kuršiai) šitaip vadino Nemuno tėkmę žemupyje, o Vokiečių ordinas šį pavadinimą tik perėmė. Piliai ir miestui toks vardas buvo suteiktas, kadangi manyta Marių sąsmauką ties Dangės upe esant Nemuno žiotimis. Kada atsiranda žemaitiškas pavadinimas Klaipėda, nėra aišku. Šaltiniuose jis minimas tik nuo XV a. pradžios: Vytauto laiške 1413 m. rašoma Caloypede, 1420 m. Kryžiuočių ordino derybų su Vytautu santraukoje kalbama apie castrum Memel alias Klawppeda.
Dėl pastarojo pavadinimo kilmės esama keleto versijų. Vokiečių kalbininkas, žymus baltistas G. H. F. Neselmanas savo 1851 m. žodyne teigia, kad tai būsiąs dviejų sandų žodis: ir  reiškia „duonos kepalas“ (šią versiją palaikė ir Kazimieras Būga), o -ėda nuo žodžio „ėsti“. Esą pilyje buvo valgoma daug duonos. Tačiau šioji versija dažniau priskiriama liaudies etimologijai, kaip ir pavadinimo kildinimas nuo žodžių junginio „klampi pėda“ (iš legendos apie du brolius).
Įtikinamesnis aiškinimas pateiktas 1898 m. Alberto Zwecko, Štutgarte išleistame veikale „Litauen“. Ten Klaipėdos vardas siejamas su dviem žodžiais: klai- nuo „atviras, tuščias, lygus, plynas“ + pēda „pėda“ arba pads „padas, grįstinė, laitas, grendimas“. Taigi, Klaipėda galėjo reikšti „žema, plyna vieta“. Gali būti, kad vietovardis yra kuršiškos kilmės. Šią versiją palaikė ir J. Endzelynas.
Kai kurie kiti XX a. kalbininkai (J. Gerulis, P. Skardžius, A. Salys) buvo linkę manyti, kad miesto pavadinimas yra asmenvardinės kilmės, tačiau tam įrodyti kol kas trūksta pagrindimo.
Priešistorė
Vieta, kurioje XIII a. įkurta Klaipėdos pilis, buvo piečiausioje ir mažiausioje kuršių genties žemėje – Pilsote. Ar toje vietoje yra buvusi kuršių gyvenvietė rašytinių šaltinių nėra, to vienareikšmiškai teigti neleidžia ir archeologiniai radiniai.
Ordino laikai
Miesto pradžia laikomi 1252 m., kai rugpjūčio 1 d. Kuršo vyskupas Henrikas sudarė sutartį su Vokiečių ordino vietininku Livonijoje Eberhardu fon Zeine. Sutartyje numatyta Memelio (arba Nemuno) ir Dangės upių santakoje statyti pilį ir prie jos per dvejus metus įkurti miestą. Du trečdaliai pilies ir miesto turėjo priklausyti Ordinui, o likęs trečdalis – Kuršo vyskupui. Pilies ir miesto kūrimas šioje vietoje buvo susijęs su Ordino siekiu pradėti Žemaitijos bei Sembos užkariavimą ir užbėgti už akių sembų ir žemaičių galimybei keistis tarpusavio pagalba per Kuršių neriją. Kuršo vyskupui reikėjo atsparos punkto, kuriame jis galėtų įkurti Kuršo vyskupijos metropoliją.
Pirmoji medinė Memelburgo (Memelburg) pilis buvo pastatyta jau 1252 m. rudenį. Po to, kai ji atlaikė bendrą sembų ir žemaičių puolimą, 1253 m. vasarą gretimoje vietoje buvo pradėta statyti mūrinė pilis. Sembai ir žemaičiai sudarė pagrindinę grėsmę Klaipėdos piliai, nes su vietos kuršių didikais Ordinui pavyko susitarti ir šis susitarimas galiojo bent jau iki 1260 m. 1255 m. Klaipėdą vėl nesėkmingai puolė sembai. 1257 m. žemaičiai ir sembai Klaipėdą puolė iš jūros.
Į Klaipėdą persikėlė kolonistai iš Holšteino, Liubeko ir Dortmundo, tuo metu Klaipėda net vadinta Noi-Dortmundu, t. y. Naujuoju Dortmundu. Spaudžiant Liubeko tarybai miesto steigėjai 1257–1258 m. suteikė Klaipėdai Liubeko teises. Dabartinėje Lietuvos teritorijoje Klaipėda yra pirmasis miestas, gavęs savivaldos teises. Mindaugo surašyti Žemaitijos žemių dovanojimo Ordinui aktai leido tikėtis, kad Klaipėda taps svarbiu regiono centru. Neatsitiktinai čia planuota kurti Kuršo vyskupijos centrą, pinigų kalyklą Kuršui, buvo numatoma statyti bent kelias bažnyčias. Tačiau faktiškai Kuršo regiono centru Klaipėda niekad netapo: viena vertus, po Durbės mūšio Ordinui prireikė daug laiko susitvarkyti su baltų genčių sukilimų padariniais, antra vertus, prasidėjus nuolatinei karinei įtampai tarp Ordino ir LDK, Klaipėda buvo nuolat puldinėjama žemaičių arba visos LDK pajėgomis. Ypač intensyvūs puldinėjimai vyko XIV a. antroje pusėje (šaltiniuose fiksuojami Klaipėdos puolimai: 1307, 1323, 1360, 1379, 1393, 1402, 1409, 1418 m.). 1323 m. Gedimino vadovaujama kariuomenė nusiaubė Sembą, užėmė Klaipėdos miestą ir apgulė pilį. Petras Dusburgietis pažymėjo, kad užpuolikai „pavertė pelenais patį miestą ir tris gretimas naujakrikštų pilis, daug kogų bei kitokių laivų“.
Kariaudamas su LDK, Vokiečių ordinas Prūsijoje siekė kontroliuoti Klaipėdos pilį tiesiogiai, todėl 1328 m. jis perėmė anksčiau Livonijos ordinui priklausiusias Klaipėdos apylinkes. 1392 m. Ordinas privertė atiduoti savo žemių trečdalį ir Kuršo vyskupą, tuo būdu tapdamas vieninteliu žemių aplink Klaipėdą savininku. Iki XV a. antrosios pusės Klaipėda buvo vystoma tik kaip strateginė vieta, nuolat tobulinant pilies gynybinius pajėgumus. Gyventojų skaičius mieste iki XVI amžiaus buvo labai menkas, prekyba beveik nesivystė, todėl Klaipėda, nors ir turėjo palankias išeities pozicijas (pvz., Liubeko miesto teises), netapo Hanzos sąjungos nare, nors yra rezervuotų prielaidų, kad ir Mėmelis / Klaipėda dėl savo artumo su Šiaurės Vokietijos miestais galėjo kažkurį laiką būti Hanzos įtakos sferoje.
1413 m. arbitratorius Benediktas Makra nusprendė, kad Klaipėda turi priklausyti Lietuvai, tačiau galiausiai Klaipėda ir juosta palei Nemuną (vėliau tapusi Klaipėdos kraštu) buvo priskirta Ordinui. 1422 m. Melno taika baigė ilgą konfliktą tarp Vokiečių ordino ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, kuris trumpam atsinaujino tik Trylikos metų karo metu, kai 1457 m. miestą buvo trumpam užėmusios žemaičių pajėgos, vadovaujamos Jono Kęsgailos. Melno taikos sutartimi nustačius nuolatinę sieną tarp Ordino ir Lietuvos, prasidėjo aktyvesnis Klaipėdos apylinkių apgyvendinimas. Vokiečių pirkliai taikos metu jau galėjo keliauti į Lietuvą, naudotis Žemaitijos vandens keliais, todėl XVI a. Klaipėda itin sparčiai vystėsi. 1475 m. suteikus miestui Kulmo teises, jau 1500 m. Klaipėdoje gyveno 25 miestiečių šeimos, buvo kelios karčemos, tikriausiai veikė katalikų maldos namai.
Klaipėda Prūsijos kunigaikštystėje
1525 m. Vokiečių ordino valstybė žlugo ir buvo pertvarkyta į vasalinę Lenkijos Prūsijos hercogystę, Klaipėda kartu su likusia Prūsijos dalimi priėmė liuteronybę. Tai buvo ilgo Klaipėdos miesto ir uosto klestėjimo laikotarpio pradžia. 1539 m. ji pavaizduota Olafo Magnuso sudarytame žemėlapyje „Carta Marina“. Per XVI amžių miestiečių skaičius išaugo penkiskart, aplink miestą pradėjo aktyviai vystytis priemiesčiai, atsirado pirmieji amatų cechai, 1597 m. buvo įsteigta pirklių gildija, prasidėjo laivų statyba ir jūrų prekyba. Pasinaudodama savo patogia padėtimi Klaipėda tapo prekybos tarp Vakarų Europos ir Lietuvos tarpiniu punktu, pelningiausia preke tapo kviečiai. XVI–XVII a. sandūroje ji jau sudarė realią konkurenciją Karaliaučiaus prekybai. Dėl to Karaliaučius naudojo įvairias spaudimo formas, siekdamas suimti visą per Klaipėdą einančią prekybą į savo rankas. Formaliai šias pastangas nutraukė 1657 m. Klaipėdai Prūsijos hercogo išduota laisvos prekybos privilegija.
thumb|left|400px|Klaipėda [[1674 m. Juozo Narūnavičiaus piešinyje]]
Klaipėda toliau liko svarbiu gynybiniu atsparos punktu. 1618 m. Prūsijos kunigaikštystę paveldėjo Hehencolernų Brandenburgo elektorius Jonas Zigmantas. Brandenburgas-Prūsija ėmė aktyviai dalyvauti regiono politikoje, o tai paveikė ir Klaipėdos vystymąsi. XVI a. pirmoje pusėje buvo atlikta stambi pilies rekonstrukcija, po kurios pilis tapo renesansine, apjuosta keturiomis bastėjomis, tikriausiai XVII a. pradžioje rekonstruotomis į bastionus. Ruošiantis švedų antpuoliui, 1627 m. buvo pradėti miesto apjuosimo žvaigždiniais gynybiniais pylimais darbai. 1629–1635 m. vykstant 1626-1629 m. Lenkijos-Švedijos karui ir Trisdešimtmečiui karui miestą kelis kartus užėmė Švedija. Pagal 1656 m. Kionigsbergo sutartį, sudarytą per Šiaurės karus, elektorius Fridrychas Vilhelmas Klaipėdos uostą atvėrė švedams, su kuriais uosto pajamas dalinosi perpus.
Miesto gynybiniai įtvirtinimai nuolat tobulinti iki pat Septynerių metų karo. Miestas dėl to nuo XVII a. 4 dešimtmečio iki XIX a. pradžios turėjo uždaros tvirtovės, valdomos gubernatoriaus ir rangu žemesnio pilies komendanto, statusą. Faktiškai į tvirtovės įrengimų modernizavimą investuotos lėšos atsipirko vienintelį kartą, kai 1678 m. švedų kariuomenė bandė užimti Klaipėdą. Tiesa, nors švedai patyrę nesėkmę, šio antpuolio metu visas miestas sudegė.
Klaipėda Prūsijos karalystėje
Nepaisant savo įtvirtinimų Septynerių metų karo metu Klaipėda 1757 m. buvo užimta Rusijos kariuomenės ir iki 1762 m. kartu su rytine Prūsijos dalimi buvo valdoma Rusijos. Nuo XVIII a. vidurio anglų pramonininkų ir prekybininkų dėka Klaipėda tapo didžiausiu regiono medienos eksporto uostu. 1782 m. Klaipėdoje gyveno 5559 gyventojai (V. Vileišis, 1935).
thumb|lright|250px|Prūsijos karalienė [[Luizė karo su Napoleonu metu bėga iš Karaliaučiaus į Klaipėdą. ("Die Königin Luise in 50 Bildern für Jung und Alt", Verlag Paul Kittel, Berlin 1896. "Auf der Flucht von Königsberg nach Memel)]]
Napoleono karo su Prūsija metu, 1807–1808 Klaipėda tapo Prūsijos karaliaus Friedricho Wilhelmo III, karališkojo dvaro ir vyriausybės laikinąja rezidencija. Čia 1807 spalio 9 d. buvo pasirašytas vadinamasis Spalio ediktas, deklaravęs valstiečių išlaisvinimą nuo baudžiavos Prūsijos karalystėje. 1812 m. antroje pusėje, per Napoleono žygį į Rusiją, miestą trumpai valdė prancūzai.
Klaipėdos raida XIX a. II-oje pusėje
Miesto augimą XIX a. stimuliavo daugiausia jūrinė prekyba bei medienos apdirbimas. Didžiausius mastus jūrinė prekyba pasiekdavo politinių įtampų metu, pvz., per Šlėzvigo-Holšteino konfliktą 1848–1849 m., arba Krymo karo metais (1853–1856 m.), kai prekybos per Klaipėdos uostą apimtys buvo rekordinės. Visgi, palyginus su kitais regiono miestais, Klaipėdos augimo tempai XIX amžiuje nebuvo itin ženklūs. 1825 m. mieste gyveno 8419, 1875 m. – 19801 žmogus. Prūsijos karalystės, o nuo 1871 m. – Vokietijos imperijos, valdžia neskyrė pakankamai dėmesio Rusijos imperijos paribyje atsidūrusio miesto vystymui. Didžiausios lėšos buvo skiriamos Karaliaučiui, todėl uosto rekonstrukcija XIX a. vyko daugiausia vietinių pirklių iniciatyva, o medienos apdirbimas liko pagrindine pramonės šaka ir pajamų šaltiniu. 1875 m. atitiesus iki Klaipėdos geležinkelio iš Tilžės atšaką, tikėtasi, kad kita atšaka sujungs Klaipėdą su Rusijos imperijos geležinkelio tinklu, tačiau ši sąsaja iki XX a. pradžios taip ir neatsirado. Vienintele stambia įmone, įkurta Vokietijos imperijos laikotarpiu mieste, tapo celiuliozės ir popieriaus fabrikas, gamybą pradėjęs 1900 m. Kiti pramoniniai kompleksai: 1861 m. atidarytas dujų fabrikas, gaminęs dujas gatvių apšvietimui, 1869 m. įkurtas trąšų fabrikas (vėliau chemijos gamykla „Union“), gaminęs sieros rūgštį ir superfosfatą, 1900 m. pastatyta pirmoji miesto elektrinė, 1905 m. pradėjęs gamybą Luizės dvaro faneros fabrikas.
1854 m. spalį miestą nuniokojo didžiausias ligtolinėje istorijoje gaisras, kurio metu sudegė apie ⅔ Klaipėdos. Gaisro metu nenukentėjo pirklio Heinricho Schliemanno, vėliau atradusio Troją, sandėlis. Po gaisro miesto centras iš senamiesčio kairiajame Dangės upės krante buvo perkeltas į naujamiestį dešiniajame krante. 1846 m. čia įsikūrė miesto rotušė, 1856 m. pirkliai pasistatė naują biržos pastatą, 1862 m. šioje miesto dalyje buvo atidaryti teismo rūmai, o 1893 m. pastatyti nauji Karališkojo pašto rūmai.
Aukštoji islandų kalba
thumb|250px|right|Aukštosios islandų kalbos propagandinė nuotrauka: islandai, kalbos gryninimo tauta. Aukštoji islandų kalba (Háfrónska) yra itin išgryninta šiuolaikinės islandų kalbos forma. Ji buvo pavadinta pagal høgnorsk, konservatyvią norvegų kalbos formą. Žodis frónska kilęs iš frón, poetinio Islandijos pavadinimo, kuris buvo vienas iš Žemės vardų, minimų „Edose“. Aukštojoje islandų kalboje ypatingai pabrėžiamas “málgjörhreinsun” (ypatingas purizmas), pati aukščiausia kalbos gryninimo forma. Aukštosios islandų kalbos judėjimo prezidentas yra Pétur Þorsteinsson. Islandijoje ši kalbos forma neturi oficialaus statuso.
Klaipėdos istorija
Klaipėdos raida XIX a. II-oje pusėje
thumb|right|1912 m. pastatyta „Taravos Anikės“ skulptūra thumb|right|1922 m. išleisti miesto laikinieji pinigai (10 markių) 1854 m. miestą pasiekė telegrafas, 1888 m. pradėjo veikti telefono stotis. 1904–1934 m. Klaipėdoje kursavo elektrinis tramvajus. 1902 m. buvo atidarytas miesto vandentiekis, iki 1916 m. išvedžiotas kanalizacijos tinklas. XIX–XX a. sandūroje mieste buvo pastatyti pirmieji paminklai, tarp jų – 1912 m. Klaipėdos simboliu tapusi „Taravos Anikės“ skulptūra vokiečių poetui Simonui Dachui, gimusiam čia 1605 m. (skulptūra dingo 1945 m., atkurta 1989 m.).
Revolveris (2005 filmas)
Revolveris  – 2005 metų kriminalinis filmas, kurį režisavo Guy Ritchie. Scenarijaus autorius Guy Ritchie. Vaidina Jason Statham, Ray Liotta, Andre Benjamin. Filmuotas Jungtinėje Karalystėje ir Prancūzijoje.
Klaipėdos istorija
XX amžius
Pirmojo pasaulinio karo metu, 1915 m. kovo 17 d.–21 d., Klaipėdą buvo užėmusi Rusijos imperijos kariuomenė. Pagal Versalio sutartį (1919 m.) miestas ir Klaipėdos kraštas buvo perduotas Antantės valdymui. Antantės valstybių vardu nuo 1920 m. vasario 15 d. Klaipėdos kraštą valdė Prancūzijos atstovas. 1923 m. Lietuvos vyriausybei ir Lietuvos Šaulių Sąjungai inscenizavus Klaipėdos krašto gyventojų sukilimą, miestas 1923 m. sausio 15 d. buvo užimtas ir netrukus formaliai prijungtas prie Lietuvos Respublikos.
Tapusi vieninteliu Lietuvos uostu Klaipėda iš miško uosto ėmė darytis žemės ūkio gaminių (mėsos, sviesto, javų, pluošto) eksporto ir pramonės gaminių (mašinos, trąšos, akmens anglis, benzinas, žibalas) importo uostu. Nuolat didėjo bendras į Klaipėdą įplaukusių ir išplaukusių laivų tonažas (žr, lentelę, reg. tonos).
! Metai ! Atvyko ! Išvyko Lietuvos valdymo metais daugiausiai buvo investuojama į Klaipėdos uosto modernizaciją. Pastatytos naujos krantinės, prekybos baseinas (1930–1932 m.). Ūkio monopolijos „Maistas“, „Pienocentras“ įsteigė savo filialus, pastatė sandėlius, „Lietuvos eksportas“ Smeltėje įrengė mėsos fabriką su didelėmis šaldyklomis ir elevatoriais. Atsikėlusių žydų iš Lietuvos kapitalo dėka 1925 m. buvo atidaryta didžiausia Lietuvoje „Klaipėdos“ tekstilės įmonė, 1928 m. – verpalų fabrikas „Liverma“. Braudamasi į miesto ekonomiką, 1935 m. valstybė perėmė bendrovę „Bisdom und Zoon“, valdžiusią du faneros fabrikus bei subsidijavo celiuliozės ir popieriaus fabriką. Tai buvo dvi didžiausios krašto įmones. Be to, 1924–1932 m. Lietuva geležinkeliu sujungė Klaipėdą su šalies geležinkelių tinklu (geležinkelis Telšiai–Klaipėda), o 1938 m. buvo baigtas tiesti Žemaičių plentas, sujungęs Klaipėdą su Kaunu.
4 dešimtmetyje Lietuvos pastangos sulietuvinti didžiąja dalimi vokišką Klaipėdos miestą pagyvino kultūrinį Klaipėdos gyvenimą. 1934 m. buvo surengta pirmoji Jūros šventė, įsteigtas Prekybos institutas, ruošęs specialistus uostui, prekybai ir pramonei, pastatyti nauji lietuviškos Vytauto Didžiojo gimnazijos rūmai, 1935 m. įkurtas Respublikos pedagoginis institutas, iš Šiaulių atkelta lietuviška teatro trupė, 1936 m. pastatyta lietuviško radijo stotis. Be to, lietuvių darbininkams buvo pastatyti nauji gyvenamųjų namų kvartalai. Tačiau šis Lietuvos skverbimasis į Klaipėdą nuėjo perniek, kai 1939 m. kovo 22 d. Lietuvos vyriausybė priėmė Vokietijos ultimatumą ir grąžino jai Klaipėdos kraštą.
Kitą dieną miestą užėmė Trečiojo Reicho kariuomenė. Propagandiniais sumetimais pasveikinti klaipėdiečių sugrįžus tėviškėn į miestą atvyko kreiseriu „Deutschland“ Adolfas Hitleris. Klaipėdą turėjo palikti dauguma lietuvių ir žydų. 1939–1945 m. miestas buvo Vokietijos Reicho dalis, nuo 1939 m. jame veikė povandeninių laivų mokomoji flotilė. Vokietijai užpuolus SSRS, 1941 m. birželio 22 d. Klaipėda buvo bombarduojama sovietų aviacijos. SSRS kariuomenei puolant Rytų Prūsijos kryptimi, senieji Klaipėdos miesto gyventojai 1944 m. rudenį buvo per Kuršių neriją priverstinai evakuoti į Vokietiją (po karo grįžo tik labai menkas jų nuošimtis). Per sovietų aviacijos bombardavimus 1944 m. spalį buvo sugriautas miesto centras. Atsitraukdamos, trys Reicho armijos divizijos užminavo strateginius objektus, susprogdino tiltus, uosto įrenginius. 1945 m. sausio 28 d. rytą į apleistą Klaipėdą įžengė Raudonoji armija. Karinėje komendantūroje tą dieną buvo užregistruoti tik 28 mieste likę civiliai gyventojai. Iš viso per karą Klaipėdoje sugriauta apie 60 proc. namų, teliko 6 senieji gyventojai.
Evakuavus beveik visus seniuosius miesto gyventojus, miestas neteko senosios septynių šimtmečių vokiečių - lietuvių koegzistencijos tradicijos. Iki 7-8 dešimtmečių sandūros naujoji Klaipėda naujakurių iš visos SSRS buvo kuriama nepaisant miesto istorijos arba priešpriešinant save jai. Kelis pirmuosius pokario dešimtmečius Klaipėda atliko iš esmės ekonominės SSRS provincijos, su itin išvystyta žvejybos pramone, vaidmenį. 1986 m. ėmė veikti tarptautinė Geležinkelio keltų linija Klaipėda-Mukranas.
8-ojo dešimtmečio pr. suaktyvėjo meninis, humanitarinis gyvenimas, miesto vadovų iniciatyva Klaipėdoje buvo įkurdinti Lietuvos aukštųjų mokyklų fakultetai, kurių pagrindu 1991 m. įkurtas Klaipėdos universitetas, rugpjūčio 23 dieną nugriautas Lenino paminklas. 1992 m. patvirtintas atkurtas Klaipėdos herbas. 1997 m. įkurta Klaipėdos laisvoji ekonominė zona. 2001 m. patvirtintas plėtros strateginis planas.
Superluminarus
Superluminarus (taip pat virššviesinis) – fizikinė sąvoka, reiškianti objekto sklidimą greičiu, didesniu nei šviesos greitis vakuume. Virššviesinio ryšio ir kelionių tarp žvaigždžių idėja siejasi su informacijos arba medžiagos sklidimu greičiu didesniu nei šviesos.
Specialioje reliatyvumo teorijoje dalelė, turinti masę ir judanti superluminariu greičiu, yra vadinama tachionu. Dalelei, judėjusiai greičiu, mažesniu nei šviesos, yra būtina suteikti begalinį energijos kiekį tam, kad jį pasiektų šviesos greitį. Tachionui pagreitinti energijos nereikia, tačiau sulėtinti iki šviesos greičio taip pat būtinas begalinis energijos kiekis.