cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Malavio vėliava
2010 m. liepos 29 d. buvo priimta nauja šalies vėliava. Šalies vėliavos spalvos išliko nepakitusios, tačiau pasikeitė jų išdėstymas. Viduryje tekanti saulė buvo pakeista pilnavidure, kuri simbolizuoja nepriklausomo Malavio ekonominį progresą. 2012 m. gegužės 28 d. naujoji Malavio vėliava panaikinta ir pereita prie senosios.
FK Akademik Sofiâ
Sofijos „Akademik“ – Bulgarijos futbolo klubas iš Sofijos.
Istorija
XXI a. pradžioje žaidė regioninėse lygose, bet po 2007 m. įvykusio susijungimo su Vihar Gorublane klubu užėmė šio klubo vietą antrajame divizione.
Geidė (Frydlando apskritis)
Geidė arba Kostiukovka (, nuo 1946 m. Костюковка) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pravdinsko miesto gyvenvietės kaimas.
Kurnėnai
Kurnėnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 8 km į vakarus nuo Alytaus. Kurnėnuose veikė Kurnėnų Lauryno Radziukyno mokykla. Šalia telkšo Luksnėnų ežeras.
Istorija
1936 m. įkurta Kurnėnų mokykla.
Emilijos Redžo provincija
Emilijos Redžo provincija  – Italijos provincija Emilijos-Romanijos regione. Provincijos sostinė – Emilijos Redžas.
Algeniai (Kelmė)
Algeniai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Stulgių.
Žolinis šeivamedis
Žolinis šeivamedis (Sambucus ebulus) – ūksmininių (Adoxaceae) šeimos daugiametis žolinis augalas. Savaime auga Europos plačialapių miškų juostoje, kalnų pašlaitėse, taip pat Kaukaze, Kopetdage. Sutinkamas ir Lietuvoje.
Aukštis 50–150 cm. Lapai iki 20 cm ilgio, sudėtiniai, sudaryti iš 9–11 lapelių.
Augalas nemalonaus kvapo, dekoratyvus. Naudojamas liaudies medicinoje šlapimui varyti. Uogos valgomos šviežios, dedamos į uogienes, vynus.
Sarakiškiai (Jurbarkas)
Sarakiškiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Eržvilko, kairiajame Viščiovos krante.
Revoliucija
thumb|Bastilijos šturmas laikomas [[Didžioji Prancūzų revoliucija|Didžiosios Prancūzijos revoliucijos pradžia]] Revoliucija (iš vėlyvosios  – apsisukimas) – globalus ir radikalus kokybinis pokytis (lūžis) gamtos, visuomenės arba pažinimo raidoje, aiškiai atsiskiriant nuo ankstesnės būsenos.
Revoliucijos samprata istorijoje ir politologijoje
Revoliucija nuo valstybinio perversmo skiriasi tuo, kad perversmo metu pakeičiami šalies vadovai, o revoliucijos metu – valstybės santvarka.
Svarbiausias revoliucijos požymis yra esmingas vyriausybės politikos turinio pasikeitimas. Klasikinis revoliucijos pavyzdys – Prancūzijos didžioji revoliucija (1789–1799), nuvertusi seną absoliutaus monarcho vyriausybę, kurios politika buvo nebepriimtina didžiajai Prancūzijos gyventojų daugumai.
Revoliucija gali kilti netikėtai, tačiau sąlygos revoliucijos atsiradimui vystosi per ilgą laiką. Ilgas procesas, kuris veda į revoliuciją, susideda iš daugelio pokyčių ir konfliktų, bet svarbiausi yra klasių konfliktai ir valstybės vieta tuose konfliktuose.
Alexis de Tocqueville savo darbe „Senoji santvarka ir revoliucija“ teigė, kad revoliuciniai sprogimai vyksta nebūtinai dėl situacijos visuomenėje pablogėjimo. Nelaimės, kurios laikomos neišvengiamomis yra kantriai iškenčiamos, tačiau pasidaro nepakenčiamos, jei suvokiama, kad tai galima pakeisti.
Under My Skin
Under My Skin – antrasis roko atlikėjos Avril Lavigne muzikinis albumas, Arista Records išleistas 2004 gegužės 25.
Praėjus vos savaitei nuo jo išleidimo, Under My Skin užėmė pirmą vietą tiek Billboard, tiek UK Albums Chart. Albumą RIAA (Recording Industry Association of America) paskelbė platininiu (2004 liepą), dvigubai platininiu (2004 lapkritį) bei trigubai platininiu (2006 sausį). Parduota daugiau nei devyni milijonai šio albumo kopijų visame pasaulyje.
Take Me Away
„Take Me Away“ dainos žodžius parašė pati Avril Lavigne, o muziką - kartu su Evan Taubenfeld. Daina pirmą kartą pradėta groti per vieną Kanados roko radijo stotį 2004 kovą. Vaizdo klipas šiai dainai nėra sukurtas.
Don't Tell Me
„Don't Tell Me“ – pirmasis Avril Lavigne albumo singlas. Šiam singlui pasaulio topuose sekėsi gana gerai: JAV pasiekė 22 vietą, Australijoje – 10 vietą, 6 vietą Ispanijoje, 5 vietą JK ir pasiekė topo viršūnes Lotynų Amerikoje, Meksikoje ir Brazilijoje. Šiam singlui yra sukurtas vaizdo klipas, kuris 2004 metais buvo nominuotas MTV Video Klipų Apdovanojimuose kaip geriausias pop vaizdo klipas.
He Wasn't
„He Wasn't“ – ketvirtasis Avril Lavigne singlas iš jos antrojo albumo Under My Skin. Ši daina JAV nebuvo išleista, vietoj jos ketvirtuoju singlu Amerikoje buvo Fall to Pieces. Tuo tarpu Japonijoje „He Wasn't“ buvo trečiasis Avril Lavigne singlas iš antrojo albumo. Japonijoje ši daina išleista 2004 birželį. Daina parašyta Avril Lavigne ir Chantal Kreviazuk. Daina priskiriama prie pankrokas.
Vietos topuose
„He Wasn't“ nebuvo išleista JAV, JK daina pasiekė 23 vietą, Australijoje – 25-ą ir 35-ą Airijoje. Kanadoje ir Europos šalių topuose ši daina nepakilo aukštai – Kanadoje – 92-ą vietą, Europos tope - vos 112-ą vietą. Nepaisant to, Japonijoje „He Wasn't“ pasiekė 10 vietą, o Brazilijoje tapo nr.1 hitu.
My Happy Ending
„My Happy Ending“ – Avril Lavigne singlas iš jos antrojo albumo Under My Skin. Dainą parašė pati Avril Lavigne, kartu su Butch Walker. „My Happy Ending“ buvo išleistas kaip antrasis Under My Skin singlas (pirmasis Don't Tell Me). Šis singlas pasiekė topų viršūnes ir JAV, ir Australijoje. RIAA „My Happy Ending“ 2005 sausį paskelė platininiu. Tai antrasis Avril Lavigne singlas paskelbtas platininiu - pirmasis Complicated. Ši daina yra panaudota ir keliuose serialuose: penktajame CSI sezone, „Mea Culpa“ (2004 lapkričio 25) ir ketvirtajame Smallville sezone.
Nobody's Home
„Nobody's Home“ – Avril Lavigne trečiasis singlas iš jos antrojo albumo Under My Skin. Dainos muziką parašė pati Avril Lavigne kartu su buvusiu Evanescence grupės nariu Ben Moody. Šiai dainai yra sukurtas vaizdo klipas, jį režisavo Diane Marte. Išleistas 2004 metais. Jį galima peržiūrėti čia
Vietos topuose
„Nobody's Home“ sekėsi ne taip gerai, kaip ankstesniems Avril Lavigne singlams – JAV pasiekė 41 vietą, Australijoje ir JK – 24 vietą, 4 vietą Kanadoje ir pirmas vietas Argentinos ir Meksikos topuose.
Fall To Pieces
„Fall To Pieces“ – penktasis Avril Lavigne singlas iš jos antrojo albumo Under My Skin (JAV „Fall To Pieces“ buvo ketvirtasis singlas). Dainą parašė ir prodiusavo pati Avril Lavigne kartu su Raine Maida. Tai buvo pats nesėkmingiausias singlas JAV, tačiau sulaukė milžiniško pasisekimo Kanadoje. Video klipas šiai dainai buvo atšauktas. „Fall To Pieces“ nebuvo išleista JK; Kanadoje pasiekė septintą vietą, tai buvo trečias pagal sėkmingumą Avril Lavigne singlas šioje šalyje po Nobody's Home ir Don't Tell Me. PAR ši daina pasiekė 16-ą vietą.
Pranas Žeimys (1957)
Pranas Žeimys (g. 1957 m. vasario 5 d. Barzdžiuose, Kretingos raj.) – Lietuvos ir Palangos miesto politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1978–1983 m. Palangos oro uosto skrydžių vadovas. 1987–1992 m. Palangos oro uosto direktoriaus pavaduotojas komercijai. 1992–1995 m. UAB „Princas“ nekilnojamo turto vadybininkas. 1995–1997 m. Palangos miesto savivaldybės administratorius. 2000–2001 m. UAB „Keliavedys“ inžinierius-programuotojas. 1997–2000 m. ir 2001–2006 m. Palangos savivaldybės meras.
2008–2016 m. Seimo narys. 2017–2022 m. Palangos miesto mero patarėjas.
1997–2008 m. Palangos miesto savivaldybės tarybos narys.
Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos narys.
Sergijus Staniškis
Sergijus Staniškis (kovos vardai Litas, Viltis; 1900 m. vasario 10 d., Geležiniai – 1953 m. vasario 3 d., Naravai) – Lietuvos kariuomenės karininkas, Lietuvos rezistentas.
Biografija
Gimė pasiturinčių ūkininkų šeimoje. 1920 m. spalio 25 d. priimtas į Lietuvos kariuomenę. Dalyvavo Klaipėdos sukilime. 1923 m. baigė Kauno karo mokyklą. Tarnavo Antrajame ulonų pulke. 1928 m. tapo vyresniuoju leitenantu. Nuo 1935 m. tarnavo husarų pulke. Tais pat metais pakeltas į kapitonus. 1940 m. sovietams okupavus Lietuvą, spalio 17 d. atleistas iš karo tarnybos. Baigęs tarnybą tuometinėje kariuomenėje kapitonas Sergijus Staniškis įsigijo ūkį šalia Kauno, Šatijų kaime, dabartinėje Lapių seniūnijoje. Čia gyveno su žmona ir dviem dukromis. 1941 m. birželio 14 d. išvengė trėmimo. Staniškis mėgo žirgus, kelis laikė savo ūkyje. Iš savo sodybos Šatijuose S. Staniškis ankstų rytą išjojo prisijungti prie partizaninio judėjimo. Sergijaus Staniškio slapyvardis - Litas. Antrosios sovietų okupacijos metu, 1945 m. vasarį apsigyveno Bevardiškiuose pas brolį Kazimierą, slapstėsi Žuvinto paliose ir Buktos miške. Subūrė pirmuosius partizanus, kuriems vadovavo 1945 m. rugpjūčio pradžioje vykusiame Palių mūšyje.
1945 m. paskirtas A apygardos (vėliau tapusios Dainavos apygarda) vadu. 1946 m. sausio mėn. susijungus Dainavos ir Tauro apygardai ir įsteigus Nemuno sritį, 1946 m. balandžio 9 d. paskirtas srities štabo Operatyvinio skyriaus viršininku, liepos mėnesį – štabo viršininku. Parengė naujus mobilizacijos nurodymus. 1946 m. balandžio 23 d. dalyvavo priimant Lietuvos partizanų vadų deklaraciją Punios šile, buvo deklaracijos signataras. 1947 m. rugsėjo mėn. paskirtas Dainavos apygardos štabo viršininku, gruodžio mėn. – šios apygardos Dzūkų rinktinės vadu. 1949 m. gegužės 19 d. Dainavos apygardos vadų sąskrydyje išrinktas į Vyriausią vadovybę, tapo Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio nariu. 1950 m. sausio 19 d. iš Adolfo Ramanausko-Vanago perėmė Nemuno srities vado pareigas, kurias ėjo iki mirties. Nuo 1950 m. birželio mėn. pagal Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio (LLKS) statutą skyrė ir tvirtino apygardų vadus. Palaikė ryšius su LLKS, Jūros srities vadovybėmis. 1952 m. Jonas Žemaitis-Vytautas paskyrė Staniškį savo antruoju pavaduotoju.
1952 m. gegužės mėn. MGB inscenizuoto Dainavos apygardos Kazimieraičio ir Šarūno rinktinių sąskrydžio metu apygardos vadu vietoje Vinco Daunoro-Ungurio paskirtas MGB užverbuotas Juozas Karpavičius-Medelis. Paskyrimą rugpjūčio 30 d. patvirtino tuo metu Nemuno sričiai vadovavęs Staniškis. Užverbuoto Dainavos apygardos štabo pareigūno atvestos MGB pajėgos 1953 m. vasario 3 d. apsupo Staniškio bunkerį. Partizanas, sunaikinęs visus dokumentus bei ryšių įrangą, nusišovė.
Jana Cova
Jana Kova (, tikrasis vardas – Jana Oujeska; 1980 m. balandžio 13 d. Viškovas, Čekoslovakija) – čekų pornografijos aktorė, vienas žinomiausių erotikos modelių.
Jana Kova gimė ir užaugo Čekoslovakijoje (dab. Čekija), Vyškovo miestelyje. Karjerą pradėjo kaip bikinių modelis, vėliau pradėjo fotografuotis apsinuoginusi, bei lengvose pornografinėse scenose. Jana Kova pareiškė, kad tokį lėtą perėjimą nuo erotinių fotografijų prie pornografijos filmų, įtakojo nepasitikėjimas savimi: „Aš nebuvau pasiruošusi filmavimams beveik metus. Prieš kameras aš jaučiausi kvailai“.
Jana nusifilmavo keliuose pornografiniuose filmuose (išimtinai lesbietiškose scenose) ir nusifotografavo žinomiems vyriškiems žurnalams – „Hustler“, „Penthouse“, „High Society“, „Perfect 10“, „Leg Show“, „Mayfair“, „Frenzy“, „Club International“. 2003 m. balandį išrinkta „Pethouse“ „Mėnesio mergina“.
Iki 2017 m. nusifilmavo 307 pornografiniuose filmuose.
Seksualinė Janos orientacija – biseksuali.
Škotijos futbolo varžybos 1976–1977 m.
Finalo rungtynės
-
Henrikas Paulauskas
Henrikas Paulauskas (1932 m. rugpjūčio 26 d. Kupiškyje – 2006 m. rugsėjo 4 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, kraštotyrininkas, buvęs ilgametis LTV diktorius.
Biografija
1950 m. baigė Kupiškio vidurinę mokyklą, 1952 m. Šiaulių pedagoginio instituto istorijos skyrių. 1955–1957 m. studijavo Vilniaus pedagoginio instituto Istorijos fakultete.
Nuo 1952 m. mokytojavo Kelmės vidurinėje mokykloje, Vilniaus 15-toje vidurinėje mokykloje, nepilnamečių kolonijoje. 1956 m. laimėjęs konkursą pradėjo dirbti Lietuvos radijo diktoriumi. 1970–1991 m. LTV diktorius. Vedė „Žinias“ ir „Panoramą“, pats rengė nemažai radijo ir televizijos laidų, daugiausia istorine tematika.
Notariatas
thumb|Jaunasis notaras prie savo rašomojo pulto (apie 1830 m.) Notariatas – teisinės sistemos posistemė, apimanti notarinės veiklos teisę, jos subjektus (notarus, notaro padėjėjus, kandidatus į notarus (asesorius) ir kt.) sistemą. Sistemos paskirtis – užtikrinti sandorių, dokumentų teisėtumą (civilinėje apyvartoje).
Rūšys
Notariatas kiekvienoje valstybėje skiriasi. Pagal tam tikrus bendrus bruožus gali būti išskiriamos kelios rūšys.
Lotyniškasis notariatas
1948 metais Buenos Airėse buvo įsteigta Tarptautinė notariato sąjunga, vienijanti lotyniškojo notariato notarus. Lotyniškojo notariato sistema įgyvendina prevencinį teisingumą (teisėtumą). Jai priskiriamas ir Lietuvos notariatas.
Anglosaksiškasis notariatas
thumb|Valstybinio notaro biuras [[Austrija|Austrijoje]] Anglosaksiškose valstybėse notariatui būdingas advokato bei notaro funkcijų apjungimas. D. Britanijoje jas atlikti turi teisę solisitorius. Kontinentinės teisės valstybėse analogas – Vokietijos advokatas notaras ; modelis praktikuojamas kai kuriose Vokietijos žemėse.
Valstybinis ir privatus notariatas
Pagal teisinę prigimtį gali būti išskiriamas valstybinis bei privatusis notariatas.
Valstybinis notaras – valstybės tarnautojas ar pareigūnas; valstybės institucija.
Privataus notaro atveju asmuo veikia kaip privatus asmuo, turintis valstybės įgaliojimus.
Maras
Maras – sunki užkrečiama liga, sukeliama Yersinia pestis bakterijų (iki 1967 m. vadinta Pasteurella pestis). Ši liga, kaip manoma, žmonijos istorijoje sukėlė keletą epidemijų ar pandemijų.
Notariatas
Notariato teisė
Notariato teisė – nacionalinė teisė. Reglamentuoja specialus įstatymas – Notariato įstatymas, taip Civilinis kodeksas, jūrų teisės, konsulinės veiklos įstatymai ir kiti norminiai aktai.
Maras
Sukėlėjai
Marą sukelianti Yersinia pestis bakterija dažniausiai užkrečia graužikus – juodąsias ir rudąsias žiurkes. Maru žiurkės dažniausiai užsikrečia per blusas. Žmonės maru užsikrečia per blusų įkandimus, fizinį kontaktą su užkrėstais daiktais, nuo kitų maru sergančių žmonių – oro lašeliniu būdu, marui smarkiau išplitus (epidemijos metu) – ir per maistą. Sukėlėjai sporų nesudaro, yra fakultatyviniai anaerobai.
Notariatas
Notariato teisė
Notariato teisės taikymą sudaro notarinė praktika (teismų praktika ir notarų atliekama veikla).
Maras
Užsikrėtimas
Ligos vystymasis nėra giliai ištirtas, žinoma, kad ligos eiga ir latentinės stadijos trukmė smarkiai priklauso nuo užsikrėtimo būdo, organizmo būsenos bei Yersinia pestis štamo. Latentinė stadija (nuo užsikrėtimo iki simptomų pasirodymo) dažniausiai trunka 3-6 dienas, bet kai kada gali trukti nuo kelių ar keliolikos valandų (užsikrėtus oro lašeliniu būdu ar per blusų įkandimus) iki kelių savaičių. Pagrindinis bakterijų poveikis susijęs su bakterijų išskiriamais toksinais, sukeliančiais audinių nekrozę.
Notariatas
Subjektai
thumb|Notaro biuro ženklas Notariato subjektai kaip notariato posistemės dalys:
Lietuvos notariatas
Lietuvoje notarai yra privatūs asmenys, vykdantys valstybės deleguotas funkcijas. Lietuvos notarų rūmai yra tokių tarptautinių organizacijų (asociacijų) kaip Tarptautinė Lotynų Notariato Sąjunga, UINL (nuo 1994 m. vasario 11 d.), Europos Sąjungos Notariatų Konferencija, CNUE (nuo 2004 m. gegužės 1 d.) narys.
Maras
Užsikrėtimas
Manoma, kad gali būti ir staigi maro forma, galinti išsivystyti per kelias minutes nuo kontakto su užkratu. Šiuo atveju pirminis susirgimas greičiausiai kyla dėl apsinuodijimo Yersinia pestis išskiriamais toksinais.
Notariatas
Lietuvos notariatas
Notarų ir jų savivaldos institucijų veiklos tarnybinę priežiūrą atlieka Lietuvos Respublikos teisingumo ministro paskirti asmenys.
Maras
Simptomai
Maru susirgusiems žmonėms būna stipraus apsinuodijimo požymiai: svaigimas, karščiavimas, vėmimas, ant liežuvio – storas baltas apnašas, papilkėjusi oda. Kiti požymiai smarkiai priklauso nuo užsikrėtimo būdo: per odą (kontaktą su užkrėstais daiktais) – užsikrėtimo vietoje atsiranda pūslės, kurios vėliau trūksta ir virsta juodais šašais. Buboninė maro forma atsiranda per blusų įkandimus, kyla limfmazgių uždegimas, vystantis ligai, limfmazgiai smarkiai išsiplečia (pavirsta į bubonus), dar vėliau – sutrūksta, išteka pūliai. Užsikrėtus oro lašeliniu būdu, pažeidžiami plaučiai, kyla kosulys, skrepliai būna su krauju. Užsikrėtus per maistą, būna viduriavimas ir vėmimas, išmatos bei vėmalų masė būna kraujinga.
Notariatas
Lietuvos notariatas
Lietuvos Respublikos teisingumo ministerija analizuoja notarinių veiksmų ir notarų pajamų už atliktus notarinius veiksmus statistiką bei atlieka notarų veiklos priežiūrą. Teisingumo ministro paskirti asmenys kontroliuoja, kaip notarai laikosi notarų biurams ir notarų darbo laikui keliamų reikalavimų, organizuoja asmenų priėmimą, laikosi notarinio registro, tvirtinamųjų įrašų ir notarinių liudijimų formų pildymo taisyklių, parengia, tvarko, saugo ir naudoja savo veikloje sudarytus dokumentus. Į notarų veiklos priežiūrą neįeina notarų atliekamų notarinių veiksmų teisėtumo priežiūra.
Maras
Epidemiologija
thumb|Maro paplitimas [[1970-1998 m.]]
Maro plitimas nėra giliai ištirtas, tačiau pagrindiniu rizikos faktoriumi laikomas žiurkių paplitimas. Manoma, kad epidemija gali kilti, atsiradus naujam Yersinia pestis štamui: blusos perneša šią bakteriją tarp žiurkių, kurios, neturėdamos šiai bakterijai atsparumo, ima masiškai dvėsti. Staigiai sunykus žiurkių populiacijai, blusos ima kandžioti žmones. Atsiradus tam tikram kiekiui buboniniu maru sergančių žmonių, maras ima sparčiai plisti oro lašeliniu būdu.
Siekiant išvengti maro epidemijos, naikinami graužikai, aptikus maru užsikrėtusių ligonių, jie skubiai izoliuojami, atliekama ligonio aplinkos, drabužių dezinfekcija.
Kontubernijus
Kontubernijus, oktetas – mažiausias Romos armijos padalinys, kuriame būdavo 8 legionieriai. Atitinka šiuolaikinės kariuomenės skyrių
Maras
Epidemiologija
Saugantis užsikrėtimo oro lašeliniu būdu, naudojamos kaukės arba respiratoriai, apsauginė (priešmarinė) apranga. Ligoniai izoliuojami, su jais bendravę, ar įtariami, kontaktais su užkratu žmonės perkeliami į karantino zoną, profilaktiškai gydomi antibiotikais ir vakcinomis. Ligos aptikimo vietovėje skelbiamas karantinas (apribojamas žmonių judėjimas, taikomos sanitarinės priemonės).
Mirusieji nuo maro laidojami tik specialiose laidojimo vietose, kurios privalo būti pažymėtos, vėlesnis patekimas į šias vietas griežtai apribotas.
Ankstesnes žinomų ar įtariamų laidojimų vietas kasinėti, tyrinėti ar į jas patekti leidžiama tik su sanitarinių įstaigų leidimais ir kontrole.
Kontubernijus
Kontubernijus gyvendavo vienoje palapinėje. Jie būdavo apdovanojami ir baudžiami kaip vienas vienetas. Jei kontubernijaus legionierius mūšyje pasielgdavo negarbingai, kontubernijus būdavo decimuojamas.
Dešimt kontubernijų sudarydavo centuriją.
Maras
Istorija
Keletas didelių maro pandemijų palietė didelę dalį pasaulio gyventojų bei smarkiai paveikė žmonijos istoriją. Europos istoriją ypač paveikė XIV a. juodoji mirtis – buboninio maro pandemija, pratrūkusi 1347–1351 m. Jos metu išmirė trečdalis Europos gyventojų, t. y. apie 34 milijonus žmonių.
Kada maras prasidėjo Lietuvoje, tikslių žinių nėra, tačiau manoma, kad jis šalies teritorijoje jau siautė XIII a. Anot Kraševskio, 1419–1710 metų laikotarpiu būta 22 marų. Dr. Bagdonavičiaus duomenimis, vien XVI a. siautė 14 epidemijų. Daugiausia aukų nusinešusios epidemijos buvo Didžiojo Šiaurės karo maras 1710–1711 m., per kuriuos Lietuvos gyventojų skaičius sumažėjo trečdaliu. Maro epidemijos įkarštyje žmonės nespėdavo laidoti lavonų, todėl jie gulėdavo namuose, gatvėse ir kiemuose.
Kadangi tuo metu nebuvo priemonių tiksliai diagnozuoti ligas, o liudininkų pranešimai nėra vienareikšmiai, negalima tiksliai teigti, kad tuometinis maras tikrai buvo toks kaip jį suprantame dabar, t. y. sukeltas Yersinia pestis. XIX a. buvo identifikuota Yersinia pestis bakterija, kuri susieta su šiomis epidemijomis. 1907 m. Indijoje užfiksuota paskutinė maro epidemija.
Manoma, kad paskutiniais amžiais maro epidemijų tikimybė yra gerokai sumažėjusi dėl ilgainiui išsivysčiusio paveldimo imuniteto maro bakterijoms, geresnių medicininių, sanitarinių ir antiepideminių sąlygų. Yra ir alternatyvių teorijų, kurios teigia, kad Viduramžiais kilusios epidemijos galėjo būti sukeltos Ebolos ar kito panašaus viruso.
Kapinis liūtas
Kapinis liūtas (Panthera leo melanochaitus), Kapo liūtas – išnykęs liūto (Panthera leo) porūšis, gyvenęs Pietų Afrikoje, Gerosios Vilties kyšulio (kitaip dar vadinamo Kapu) regione. Kiek žinoma, porūšis gamtoje išnykęs, nors manoma, kad zoologijos soduose dar yra liūtų, turinčio kapinių liūtų kraujo. Genetiniai tyrimai rodo, kad kapiniai liūtai galbūt buvo ne porūšis, o tiesiog labiausiai pietinė Pietų Afrikos liūtų populiacija.
Kapiniai liūtai žinomi kaip juodakarčiai Pietų Afrikos liūtai, gyvenę Gerosios Vilties kyšulyje ir gretimuose rajonuose. Pietų Afrikoje gyveno ir kitų porūšių liūtai, tad senasis kapinio liūto arealas nėra tiksliai žinomas. Arealo pagrindinė dalis buvo Kapo provincija (Pietų Afrikos respublika), Keiptauno apylinkės. 1858 m. Kapo provincijoje buvo nušautas vienas paskutinių kapinių liūtų. 1876 m. čekų tyrinėtojas Emilis Holubas nupirko jauną liūtą, kuris žuvo po dvejų metų.
Kai kurios institucijos ir kai kurie asmenys skelbiasi turintys kapinių liūtų, gyvenančių nelaisvėje. 2000 m. galimi kapinių liūtų individai buvo aptikti Rusijoje ir pervežti į Pietų Afriką veisimui. Yra nemažai painiavos bandant atskirti kapinius liūtus ir kitus tamsiakarčius ilgakarčius liūtus. Nelaisvėje gyvenantys liūtai paprastai būna palikuonys įvairių nelaisvėje augintų porūšių. Todėl ir tipiškos tam tikro porūšio išvaizdos liūtai paprastai būna įvairių porūšių mišrūnai. 250px|left|thumb|Kapinis liūtas 1927 m. paveiksle.
Ankstyvieji tyrėjai kapinius liūtus laikė atskiru porūšiu, kadangi jie ryškiai savo išorine sandara skyrėsi nuo kitų liūtų. Patinai turėdavo didžiulius karčius, kurie dengdavo ne tik kaklą ir pečius, bet ir dalį krūtinės bei pilvą. Ausys turėdavo būdingus juodus ausų galiukus. Dabar žinoma, kad liūtų karčių dydį ir jų spalvą lemia įvairūs išoriniai veiksniai, tarp jų aplinkos temperatūra.
Nidos civilinės kapinės
Nidos civilinės kapinės – veikiančios naujosios kapinės Nidoje. Šiuo metu Neringoje yra šešios kapinės, tačiau veikiančių kapinių statusą turi tik Nidos gyvenvietės civilinės kapinės Kuršių gatvėje ir Juodkrantės gyvenvietės civilinių kapinių dalis. Neringos savivaldybės Tarybos sprendimu neveikiančiomis kapinėmis paskelbtos Pervalkos gyvenvietės senosios kapinės bei Nidos kopų apželdintojų senosios kapinės. Riboto laidojimo statusą turi Preilos gyvenvietės evangelikų liuteronų senosios kapinės bei Nidos senosios liuteronų-evangelikų kapinės.
Naujųjų kapinių 110 a sklypas yra atokesniame miško masyve gyvenvietės šiaurinėje pusėje, Kuršių gatvėje. Vakariniame kampe įrengti raudono mūro įėjimo vartai, rytiniame – koplyčia. 1984 m. pastatytas statinys buvo skirtas šarvojimui, tačiau ši funkcija tarp gyventojų neprigijo, todėl stūkso nenaudojamas. Perimetru nutiesta medinė tvora su masyviais mūrytais atraminiais stulpais. Yra atstatytas Tremtinių kryžius.
Istorija
Kapinės įrengtos 1984 m. naujai skirtame sklype, kartu pastatant ir koplyčią. Statinio architektas – Rimantas Jauniškis, suprojektavo – Vilniaus Komprojektas.
2007 m. vykdant teritorijos valymą nuo menkaverčių krūmų, buvo iškirsta ir 40–50 metų amžiaus 70 saugotinų paprastosios pušies želdinių. Kilęs konfliktas tarp kirtimo darbus vykdžiusių vietos komunalininkų ir Kuršių nerijos nacionalinio parko direkcijos buvo sprendžiamas teismuose, padaryta žala gamtai siekė 60 tūkst. Lt.
Kolumbariumo projektas
miniatiūra|250px|left|Kapinių teritorija miniatiūra|250px|left|Vartai Nuo 2010 m. Neringos savivaldybė pradėjo svarstyti galimybę Nidoje esančiose civilinėse kapinėse įrengti kolumbariumą, kuriame būtų laikoma iki 200 urnų su mirusiųjų palaikais. Tikimasi, kad tai padėtų išspręsti laidojimo vietų stokos problemą. Urnų laikymo patalpas planuojama įrengti kapinių koplyčioje, nekeičiant jos eksterjero. Transformuojant statinio paskirtį būtų įstatomi vitražai, suteikiantys sakrališką vertę.
Andora (miestas)
Andora (arba Andora la Velja, 'Senoji Andora', ) – Andoros valstybės sostinė bei to paties pavadinimo parapija. Pagrindinė miesto veikla – turizmas, prekyba, bankininkystė, taip pat daug pajamų teikia mokesčių lengvatos. Gaminami baldai, alkoholiniai gėrimai, tabako gaminiai, suvenyrai.
Andoros parlamentas (Consell General) posėdžiauja rūmuose, vadinamuose – Casa de la Vall („Slėnių namas“; XVI a.). Mieste yra Šv. Armengolio bažnyčia (XI–XII a.).
Istorija
Miestas įkurtas IX a. pradžioje. Andoros kunigaikštystės centru tapo 1278 m. Nuo 1993 m., kai buvo priimta pirmoji šalies Konstitucija, nustatanti parlamentinę demokratiją, mieste įsikūrė dauguma valstybinių įstaigų.
Geografija ir klimatas
Andora la Velja išsidėsčiusi Andoros pietvakariuose, aukštai Pirėnų kalnuose (virš 1000 m) tarp Prancūzijos ir Ispanijos, prie dviejų upių santakos (Valira d’Ordino ir Valira d’Encamp), sudarančių Valiros upę. Miestas įsikūręs 1409 m aukštyje ir tai yra aukščiausiai esanti sostinė bei populiarus slidinėjimo kurortas. Klimatas yra alpinis – šaltos žiemos ir šiltos, sausos vasaros. Temperatūra svyruoja nuo vidutinės iki -1 °C sausio mėn. ir 20 °C liepos mėn. Kritulių per metus iškrinta apie 808 mm.
Susisiekimas
Nuo miesto iki artimiausių aerouostų Tulūzoje, Žeronoje, Perpinjane ir Barselonoje yra trys valandos kelio. Andoroje nėra traukinių stočių, o autobusų linija jungia miestą su L’Hospitalet, kuri yra pagrindinis taškas kelionei į Paryžių.
Sen Pjeras ir Mikelonas
Sen Pjeras ir Mikelonas  – Prancūzijos užjūrio departamentas, sudarytas iš keleto salų rytiniame Kanados krante, netoli Niufaundlando.
Istorija
Pagrindinis straipsnis: Sen Pjero ir Mikelono istorija
Politinė sistema
Pagrindinis straipsnis: Sen Pjero ir Mikelono politinė sistema
Geografija
Pagrindinis straipsnis: Sen Pjero ir Mikelono geografija thumb|left|200px|Sen Pjeras ir Mikelonas žemėlapyje Salyną sudaro dvi didesnės salos: Sen Pjeras (25 km²), kurioje gyvena beveik 80 % salyno gyventojų, ir Mikelonas (110 km²). Be to, salynui dar priklauso nedidelės Grand Colombier, Petit Colombier, Île aux Chiens salelės. Klimatas vidutinių platumų, jūrinis; drėgnas ir vėjuotas. Dažni rūkai, audros.
Ekonomika
Pagrindinis straipsnis: Sen Pjero ir Mikelono ekonomika
Bene vienintelė ūkio šaka salose – žvejyba. Steigiamos žuvų ir krabų veisyklos. Turizmas.
Demografija
Pagrindinis straipsnis: Sen Pjero ir Mikelono demografija
Dauguma gyventojų yra baskų, normandų ir bretonų kilmės kolonistų palikuonys, tačiau kalbantys iš esmės vien prancūzų kalba. 99 % gyventojų – Romos katalikai.
Latvijos administracinis suskirstymas (nuo 2009 m.)
Latvijos administracinis suskirstymas, (nuo 2009 m. liepos 1 d.). Pagal Latvijos administracinės teritorijos reformą panaikinti rajonai. Miestai ir valsčiai  buvo perskirstyti į 109 savivaldybes  ir 9 respublikinio pavaldumo miestus  su savo miesto taryba ir administracija.
2021 m. liepos 1 d. įsigaliojo naujas Latvijos administracinis suskirstymas. Dalis savivaldybių sujungiama į stambesnes ir iš viso veikia 43 savivaldybės. 7 miestai turi valstybinės reikšmės statusą ir yra atskiros savivaldybės.
Respublikinio pavaldumo miestai
thumb|400px|Latvijos administracinis suskirstymas (nuo [[2009 m. liepos 1 d.)]]
Iki 2021 birželio 30 d.
Savivaldybės ir jų teritorinės sąjungos
thumb|400px|Latvijos administracinis suskirstymas (spalvotai) (nuo [[2009 m. liepos 1 d.)]]Iki 2021 birželio 30 d.
Radvila Astikaitis
Radvila Astikaitis (apie 1384 m. – 1477 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, vienas įtakingiausių XV a. Lietuvos valstybės veikėjų.
Biografija
thumb|left|150px|Kunigaikštytė Jevdokija Sviatopolk-Četvertinskaja, kai kurių genealogų laikyta Radvilos Astikaičio žmona Lietuvių didiko Kristino Astiko sūnus, Radvilų giminės pradininkas.
Valstybės tarnyba
Turėjo didelę įtaką Lietuvoje. 1440 m. su jo parama Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu tapo Kazimieras Jogailaitis. 1447 m. padėjo jam tapti ir Lenkijos karaliumi. 1452 m. pretendavo ir į Lietuvos didžiojo kunigaikščio sostą.
1440 m. pirmasis Lietuvos dvaro maršalka, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o ilgą laiką ir jos pirmininkas. 1468–1475 m. LDK žemietijos maršalka, nuo 1466 m. Trakų vaivada, nuo 1474 m. Vilniaus kaštelionas.
Užimdamas vienas svarbiausių LDK valstybinių pareigų, pradėjo plėsti ir savo asmenines valdas. Jam priklausė Musninkai, kuriuose buvo jo pagrindinis dvaras, Upninkai, Širvintos, Biržai, Kėdainiai, Vyžuonos, Užpaliai ir kiti dvarai. Visus juos paveldėjo vienintelis sūnus Mikalojus Radvilaitis, kuris buvo vienas pirmųjų lietuvių, savo tėvo vardą pavertusių pavarde.
Hohenšteinas
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Frydlando apskrities kaimas, nuo 1874 m. birželio 11 d. Betkūnų valsčiaus kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Sevskojės apylinkės kaimas.
Rudka (reikšmės)
Rudka vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Razbadauskas
Razbadauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Razbadauskienė (ištekėjusi moteris) ir Razbadauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kultūrinė revoliucija
thumb|Chunveibinai [[Tiananmenio aikštėje 1966 m. rugsėjį.]] Kultūrinė revoliucija (文革; wéngé), oficialiai vadinama Didžiąja kultūrine proletarine revoliucija (supaprastinti rašmenys: 无产阶级文化大革命; tradiciniai: 無產階級文化大革命; pinyin: Wúchǎn Jiējí Wénhuà Dà Gémìng) arba tiesiog Didžiąja kultūrine revoliucija (文化大革命; wénhuà dà gémìng) – 1966 m. Kinijos Liaudies Respublikoje Mao Dzeduno ir maoistų pradėta politinė akcija, besitęsusi iki Mao mirties 1976 m. Nuorodyti kultūrinės revoliucijos tikslai – išlaikyti kinų komunistinę ideologiją pašalinant kapitalizmo ir senųjų tradicijų liekanas iš kinų visuomenės ir sustiprinti Mao Dzeduno mokymo (maoizmo), kaip dominuojančios ideologijos statusą. Revoliucija įtvirtino Mao vienvaldystę po šiek tiek labiau decentralizuotos valdžios periodo 1959–1961 m. Kiniją nusiaubusio badmečio dėl vykdytos Didžiojo šuolio politikos. Nepaisant milžiniškos įtakos visuomeniniam šalies gyvenimui, Didžiosios kultūrinės revoliucijos tikslai liko nepasiekti.
Istorija
Judėjimo pradžia laikoma 1966 m. pirmoji gegužės pusė, kuomet Mao pareiškė, kad vyriausybę ir visuomenę infiltravo buržuaziniai elementai, siekiantys atkurti kapitalizmą, jam antrinant Kultūrinės revoliucijos grupei (中央文革小组). Mao pakvietė jaunimą „užimti štabą“, patikindamas, kad „maištas pateisinamas“. Jauni aktyvistai į tai atsakė visoje šalyje imdami burtis į „raudonuosius sargus“ (dar žinomus kaip chunveibinus) ir „maištaujančiųjų kuopeles“. Tuo metu neseniai išleista rinktinių Mao sentencijų knyga „Raudonoji knygelė“ įgijo ypatingą populiarumą ir tapo Mao asmenybės kulto neatsiejama dalis. Tarp 1966 m. rugpjūčio ir lapkričio mėnesių visoje šalyje surengtos aštuonios masinės demonstracijos, kuriose dalyvavo apie 12 milijonų žmonių, daugiausiai chunveibinų. Vienoje demonstracijų aukštas partinis veikėjas Lin Biao paragino aktyvistus griauti ir naikinti „keturias atgyvenas”: „pasenusias” idėjas, seną kultūrą, senas tradicijas ir senus papročius. Chunveibinai taip pat reguliariai rengė parodomuosius viešosios savikritikos procesus (批斗) prieš „revizionistus“, viešus pasirodymus, kurių metu pasirinktą auką niekindavo ir versdavo prie patyčių prisijungti aplinkinius, taip pat užiminėdavo Kinijos komunistų partijos vietinius skyrius, vietoje jų įsteigdami revoliucinius komitetus. Patys komitetai dažnai skildavo į konkuruojančias frakcijas, tarp kurių prasiverždavo smurto protrūkiai ir kuriuos malšinti ne kartą siųsta Liaudies Išlaisvinimo Armija. Nors Mao dar 1969 m. paskelbė, kad revoliucija baigta, aktyvioji judėjimo fazė užtruko iki 1971 m., kuomet Lin Biao buvo apkaltintas nepavykusio perversmo prieš Mao organizavimu ir nužudytas skrydžio, kuriuo mėgino bėgti iš Kinijos, metu. 1972 m. į valdžią atėjo keturių gauja ir Kultūrinė revoliucija buvo pratęsta iki Mao Dzeduno mirties 1976 m. ir po jos sekusio keturių gaujos narių suėmimo.
Delgado
Delgado − pavardė.
Kultūrinė revoliucija
Istorija
Kultūrinę revoliuciją lydėjo suirutė ir smurtas. Pagal mirusiųjų skaičių kultūrinė revoliucija gali būti lyginama su pragaištingiausiomis stichinėmis nelaimėmis Kinijoje. Žudynės prasidėjo dar 1966 m. rugpjūtį, kai chunveibinai per mėnesį Pekine nužudė daugiau nei 1700 žmonių, bei netruko išplisti po visą šalį. Liūdniausiai pagarsėjusios žudynės vyko Guangsi, kur užfiksuota net masinio kanibalizmo atvejų ir didžiausias mirčių skaičius, lyginant su kitomis revoliucijo metu vykusiomis žudynėmis,, daug aukų nusinešė ir žudynės Vidinėje Mongolijoje, Guangdonge, Junane ir Hunane. Chunveibinai naikino istorinį paveldą, taip pat su religija bei kultūra susijusius objektus. Kultūrinės revoliucijos metu taip pat įvyko viena didžiausių technologinių katastrofų, po taifūno sugriuvus Bančiao ir dar 61 užtvankai. Apie 10 milijonų asmenų patyrė politines represijas, tarp jų vyresnieji pareigūnai, Kinijos vadovas Liu Šaoči, Deng Siaopingas, Peng Dehuai ir He Long, kuriais buvo atsikratyta ar kurie buvo ištremti. Milijonai buvo apkaltinti priklausantys „penkioms juodosioms kategorijoms“ (žemvaldžiams, buožėms, kontrrevoliucionieriams, blogiems elementams ir dešiniesiems) ir patyrė viešą pažeminimą, buvo kalinami, kankinami, siunčiami į priverstinio darbo stovyklas, konfiskuojant turtą. Kai kurie būdavo nužudomi arba patirdavo tokio lygio patyčias, jog patys nusižudydavo. Intelektualai buvo laikomi „pasmirdusia devintąja kasta“ ir buvo plačiai persekiojami – tarp žymiausių aukų rašytojas dramaturgas Lao Še, literatūros kritikas ir vertėjas Fu Lei, karinių raketų inžinierius Jao Tongbinas ir meteorologas Žao Džiužangas. Mokyklos ir universitetai buvo uždaromos, egzaminai atšaukti, o mieste gyvenantys studentai prievarta siunčiami dirbti į kaimą.
1978 m. gruodį šalies vadovu tapęs Deng Siaopingas pakeitė sekretorių Hua Guofengą ir pradėjo įgyvendinti Boluan Fandženg programą, lėmusią laipsnišką kultūrinės revoliucijos metu įsigalėjusios maoistinės politikos atsisakymą ir sugrąžino į šalį tvarką. Toliau Deng su savo bendražygiais ėmėsi naujų beprecedenčių ekonominių ir šalies atvėrimo reformų. 1981 m. Kinijos komunistų partija paskelbė ir pripažino, kad kultūrinė revoliucija buvo klaida ir kad ji atsakinga už „didžiausią nesėkmę ir didžiausius liaudies, šalies ir partijos patirtus nuostolius nuo pat Liaudies Respublikos įkūrimo.“ Deng Siaopingo šalininkai bei dauguma Vakarų analitikų mano, jog kultūrinė revoliucija sąlygojo visos prastai išsilaviniusių kinų kartos atsiradimą. Dabartinėje Kinijoje įprasta vadinti šį laikotarpį „chaoso dešimtmečiu“. Kita vertus, Kinijoje yra šį reiškinį vertinančių teigiamai, daugiausiai tarp darbininkų.
Pasekmės
Šių revoliucinių pertvarkymų padariniai paprastai laikomi katastrofiškais. Skirtingais skaičiavimais revoliucijos metu kilę smurto protrūkiai, politiniai persekiojimai ir badas pareikalavo 400 000 –7,73 mln. gyventojų gyvybių. Taip pat judėjimas neigiamai paveikė švietimo sritį. Universitetų stojamieji egzaminai buvo panaikinti dar 1966 m. (atkurti tik 1977 m. Deng Siaopingo). Maždaug 17 milijonų jaunų inteligentų buvo išsiųsti priverstiniam darbui į kaimo vietoves ir ten „perauklėjami“.
Taip pat stipriai nukentėjo kultūriniai paminklai — buvo naikinamos šventyklos, kapinės, bažnyčios, mečetės, siaubiamos bibliotekos ir deginamos knygos, ypač taikantis į užsienio literatūrą. Chunveibinai apgriovė Konfucijaus giminės kapines Šandongo provincijoje, Dangaus šventyklą Pekine ir Mingų dinastijos kapus, kuriuose išniekino palaikus.
Žudynės ir kanibalizmas revoliucijos metu
Žudynėms dažniausiai vadovaudavo ir jas vykdydavo vietiniai revoliuciniai komitetai, Komunistų partijos skyriai, milicija, o retesniais atvejais - ir kariuomenė. Dauguma aukų buvo suaugę vyrai ir moterys, priskiriami vadinamosioms penkioms juodosioms kategorijoms, taip pat jų vaikai, „maištininkų grupių“ (造反派) nariai. Kinų mokslininkų skaičiavimais, per šias žudynes gyvybių neteko bent 300 000 asmenų. Vien Guangsi regione priskaičiuojama 43 žudynės, iš kurių penkiolikoje žūčių skaičius viršija 1000. Taip pat didelis skaičius žudynių užfiksuota Guangdonge - 28 žudynės visame regione, iš kurių šešiose žūčių skaičius yra perkopes 1000.
Didžiausio masto žudynės vyko Guangsi regione. Įvairiose minėto regiono vietose tarp 1968 m. vasario ir 1968 m. balandžio vykusios žudynės pareikalavo 100 000-150 000 aukų ir istoriografijoje bendrai vadinamos Guangsi žudynėmis. Galop Kinijos premjeras Džou Enlai davė Liaudies išlaisvinimo armijai įsakymą įsikišti. Rašytojo Dženg Ji teigimu, žudynių metu buvo sistemiškai žudoma, įskaitant kanibalizmo atvejus, vardan politinės revoliucijos ir klasių kovos tarp džuangų tautos atstovų Vusuano apygardoje. Džengo pasakojimų patikimumu linkstama abejoti dėl jo neigiamo požiūrio į šią Kinijos etninę mažumą, tačiau net partiniai istorikai sutinka dėl kanibalizmo atvejų.
Kitos didelio masto žudynės vyko Doasiane (Hunanas) tarp 1967 m. rugpjūčio 13 d. ir spalio 17 d. Jų metu buvo nužudyi 7696 žmonės, dar 1397 buvo privesti iki savižudybės, 2146 suluošinti visam gyvenimui.
Didelio masto žudynės kilo ir Pekine, iškart po Kultūrinės revoliucijos paskelbimo 1966 m. rugpjūčio mėnesį ir tęsėsi iki rugsėjo (vadinamasis Raudonasis rugpjūtis). 1980 m. duomenimis, bent 1772 žmonės buvo nužudyti chunveibinų (ypač daug mokytojų ir mokyklų direktorių), 33 695 namai sugriauti ir 85 196 šeimoms teko palikti miestą. Vien Pekine esančiame Dasingo rajone tarp rugpjūčio 27 ir rugsėjo 1 d. vykusių žudynių metu nužudyti 325 žmonės, o aukų amžius svyravo tarp 38 dienų ir 80 metų.
Panašaus masto mirčių skaičiumi žudynės vyko ir Junane (kinų istoriografijoje vadinamas Šadiano įvykiu), o žudynių taikiniais tapo hujų mažuma. Žudynės iš kitų išsiskyrė tuo, kad joms vadovavo Liaudies išlaisvinimo armija, bei tuo, kad įvyko Kultūrinei revoliucijai einant į pabaigą, 1975 m. Tarp 1600 nužudytų civilių 300 buvo vaikai. Sunaikinta 4400 namų.
Račius (reikšmės)
Žodis račius reiškia:
Kultūrinė revoliucija
Kultūrinė revoliucija tautinių mažumų apgyvendintose žemėse
thumb|1966 m. rugpjūtį vykdomas „viešosios savikritikos procesas“ prieš etninį tibetiečių politinį ir karinį veikėją [[Sampo Cevangas Rigzinas|Sampo Cevangą Rigziną.]] Nuo kultūrinės revoliucijos nukentėjo ne tik haniai, tačiau ir kitos Kinijoje gyvenančios tautos – kai kuriais atvejais ekscesai tautinių mažumų apgyvendintose žemėse buvo dar didesni. Kultūrinė revoliucija Tibete oficialiai pradėta 1966 m. rugpjūčio 25 d., kai po chunveibinų surengtų eitynių buvo imta niokoti svarbiausia budistų šventykla Lhasoje, Džokhangas – naikinamos freskos, daužomos šimtų metų senumo religinio pobūdžio skulptūros bei kitas paveldas, o pati šventovė paversta sandėliu. Tibeto kultūra buvo „pertvarkoma” visais aspektais.
Liaudies išlaisvinimo armija jėga steigė komunas – jų iki 1974 m. pristeigta visame autonominiame regione. Vienuolynų naikinimas, pradėtas dar iki Kultūrinės revoliucijos, įgavo milžinišką pagreitį – iš daugiau nei 6000 vienuolynų iki XX a. aštuntojo dešimtmečio išliko nepaliesti tik aštuoni. Prie vienuolynų siaubimo dažnai prisidėdavo ir vietiniai tibetiečių chunveibinai ar net patys tikintieji, kitaip grasinant susidorojimu. Buvo ne tik griaunami vienuolynai, bet ir žudomi budistų vienuoliai ir vienuolės, o didelė visuomenės dalis patyrė fizinius ir psichologinius kankinimus. Kaip ir kitose Kinijai priklausančiose teritorijose, Tibete plito parodomieji viešosios savikritikos procesai. 1950 m., Tibeto aneksijos išvakarėse, Tibete gyveno apie 600 000 vienuolių, o iki 1979 m. dauguma jų buvo nužudyti, įkalinti ar dingę be žinios.
Račius (reikšmės)
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Račienė (ištekėjusi moteris) ir Račiūtė (mergautinė pavardė).
Jonas Aničas
Biografija
1953 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą. 1954 m. baigė Marksizmo-leninizmo, filosofijos ir politinės ekonomijos dėstytojų kursus prie Leningrado universiteto. 1954–1969 m. Lietuvos kūno kultūros instituto, Kauno politechnikos instituto, Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas. 1960 m. Leningrado universitete apgynė disertaciją „Lietuvos komunistų ir darbo žmonių dalyvavimas Didžiojoje Spalio Socialistinėje revoliucijoje ir pilietiniame kare 1917–1920 m.“. 1960–1969 m. Šiaulių pedagoginio instituto Marksizmo-leninizmo katedros vedėjas. 1969–1976 m. dirbo Filosofijos, teisės ir sociologijos skyriuje prie LSSR MA Istorijos instituto, 1972–1976 m. sektoriaus vadovas. Vilniaus universitete apgynė disertaciją „Katalikiškasis klerikalizmas Lietuvoje 1940–1952 m.“, 1976 m. istorijos mokslų daktaras. 1976–1979 m. LKP CK mokslo ir mokymo įstaigų skyriaus vedėjas. 1978 m. LSSR nusipelnęs mokslo veikėjas. 1979–1989 m. Vilniaus pedagoginio instituto rektorius, nuo 1980 m. profesorius.
Kultūrinė revoliucija
Kultūrinė revoliucija tautinių mažumų apgyvendintose žemėse
Anot Tibeto vyriausybės tremtyje, nuo 1968 iki 1973 metų dėl priverstinės kolektyvizacijos metu vykdyto grūdų konfiskavimo tibetiečiai badavo, nors nesutariama dėl aukų skaičiaus. Dėl komunizacijos išaugo kinų kontrolė visuose Tibeto gyvenimo aspektuose.
Jonas Aničas
Biografija
Nuo 1976 m. kandidatas į LKP CK narius. 1980–1985 m. LSSR AT deputatas.
Kultūrinė revoliucija
Kultūrinė revoliucija tautinių mažumų apgyvendintose žemėse
Vidinėje Mongolijoje nuo kultūrinės revoliucijos nukentėjo apie 790 000 asmenų, iš jų 22 900 buvo užmušti, dar 120 000 – suluošinti, vykdant raganų medžioklę prieš atsiskirti nuo Kinijos siekusį Vidinės Mongolijos revoliucinės partijos judėjimą. Sindziange buvo deginamos Korano ir kitos uigūrų knygos, imamai pažeminami apliejant juos dažais. Šiaurės rytinėje Kinijoje gyvenantys etniniai korėjiečiai taip pat nukentėjo – buvo sugriautos korėjiečių mokyklos. Junano provincijoje padegti dajų karaliaus rūmai, 1975 m. Liaudies Išlaisvinimo Armija numalšino musulmonų hujų sukilimą išžudydama 1600 asmenų. Po kultūrinės revoliucijos sumokėjo nužudytųjų artimiesiems reparacijas ir pastatė aukų atminimo memorialą Šadiano miestelyje.
Jonas Aničas
Mokslinė veikla
Sovietinės okupacijos metais buvo aktyvus ateizmo propaguotojas, parašė knygų apie LKP, ateizmą bei ateistinį auklėjimą. Sovietinės ideologijos požiūriu kritikavo Katalikų bažnyčią. Po 1989 m. tapo vienu produktyviausių Vileišių šeimos biografų, domėjosi Lietuvos kariuomenės istorija.
Kultūrinė revoliucija
Vertinimai
Siekdami pateisinti Mao vadovavimą kultūrinei revoliucijai ir išlaikyti Komunistų partijos autoritetą ir teisėtumą, Mao įpėdiniai turėjo sugalvoti atitinkamą paaiškinimą. 1981 m. birželio 27 d. Komunistų partijos Centro komitetas priėmė „Rezoliuciją dėl kai kurių mūsų Partijos istorijos nuo Kinijos Liaudies Respublikos įkūrimo klausimų“, kurioje oficialiai įvertino svarbiausius istorinius įvykius nuo 1949 metų.
Rezoliucija atvirai įvertino Mao vadovavimą judėjime, tvirtindama, kad „didžiausia atsakomybė dėl rimtos, didžiulio masto ir užtrukusios „Kairės“ klaidos per „kultūrinę revoliuciją“ „išties tenka draugui Mao Dzedunui“. Tačiau ta pati rezoliucija sumenkina Mao indėlį pridėdama, kad judėjimu „manipuliavo kontrrevoliucinės grupės, vadovaujamos Lin Biao ir Dziang Čingo“, dėl ko kilo bjauriausi ekscesai. Rezoliucijoje rašoma, kad kultūrinė revoliucija „sukėlė rimtas katastrofas ir neramumus Komunistų partijai ir Kinijos liaudžiai“.
Kinijos komunistų partija vadovaujasi principu, kad reikia atskirti Mao veikla per Kultūrinę revoliuciją nuo „didvyriškos“ veiklos pilietinio karo bei antrojo karo su Japonija metu. Mao veikla per Kultūrinę revoliuciją laikoma Mao asmeninėmis klaidomis, kurios esą prieštaravo paties Mao sukurtai teorijai, t. y., neatitiko Mao Dzeduno minties dvasios. Deng Siaopingas yra pasakęs oficialiame Kinijos diskurse paplitusią frazę, kad Mao „buvo 70% geras ir 30% blogas“. Po Mao mirties pereita prie nuosaikesnio marksizmo-leninizmo interpretavimo Kultūrinę revoliuciją pakeičiant vadinamuoju socializmu su kiniškais bruožais. Po Kultūrinės revoliucijos išpopuliarėjo nauja Kinijos literatūros srovė vadinama „randų literatūra“ (Shanghen Wenxue), kurios plėtotę rėmė postmaoistinė Kinijos valdžia. Žymiausi atstovai — tuo metu jauni, išsilavinę rašytojai Liu Sinhua, Džangas Sianliangas ir Liu Sinvu. „Randų literatūroje“ revoliucija pateikiama neigiamai, remiamasi autoriaus asmenine patirtimi.
Nors Kinijos komunistų partija oficialiai smerkia kultūrinę revoliuciją, yra nemažai kinų, kurie ją vertina palankiau, ypač darbininkai, kuriems kultūrinės revoliucijos politika buvo naudinga. Nuo to laiko, kai Dengas atėjo į valdžią, vyriausybė suėmė ir įkalino kelis už kultūrinę revoliuciją agitavusius asmenis. Vienas jų – jaunas batų gamyklos darbininkas Sianjange, ant gamyklos sienos užkabinęs plakatą, kuris skelbė, kad „Kultūrinė revoliucija buvo gerai“ ir kad esą jos dėka „pastatytas Nandžino tiltas per Jangdzės upę, sukurtos hibridinės ryžių kultūros, pakeltas žmonių sąmoningumas “. Tai įvyko 1985 metais ir aktyvistas buvo nuteistas dešimties metų kalėjimo, kur „be aiškios priežasties“ mirė.
Honkonge, tuo metu priklausiusiam Didžiajai Britanijai, 1967 m. kilo prokomunistiniai mitingai ir riaušės, paskatinti kultūrinės revoliucijos idealų. Dėl savo ekscesų mitingų aktyvistai honkongiečių buvo vertinami atsargiai dar kelis dešimtmečius po to. Taivane Čiang Kaišekas inicijavo Kinijos kultūrinį renesansą kaip atsvarą tam, ką jis laikė komunistų vykdomu tradicinių kinų vertybių naikinimu žemyninėje dalyje.
Tarp teigiamai vertinančių kultūrinę revoliuciją paplito maoistinės idėjos. Komunistinės Albanijos diktatorius Enveras Hodža kultūrinės revoliucijos pavydžiu ėmėsi organizuoti „Kultūrinę ir ideologinę revoliuciją“. Tarp žymiausių šiuolaikinių maoistų – „Švytinčio kelio“ judėjimas Peru, naksalitų judėjimas Indijoje, politiniai judėjimai Nepale, Juodųjų panterų partija JAV.
Justinas Šatkauskas
Justinas Šatkauskas (1925 m. vasario 3 d. – 2019 m. gruodžio 4 d.) – Lietuvos ir Palangos miesto politinis bei visuomenės veikėjas.