cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arabų–Izraelio konfliktas
Religinio konflikto kilimas britų valdomoje Palestinoje
Ketvirtojo dešimtmečio viduryje Izz al-Din Kasamas atvyko iš Sirijos ir įkūrė antisionistinę ir antibritišką Juodosios rankos sukarintą organizaciją. Jis kariais ėmė valstiečius ir apmokydavo karybos. Iki 1935 m. jis taip patraukė 200-800 vyrų. Kuopelės būdavo apginkluojamos bombomis ir šaunamaisiais ginklais, kurie savo ruožtu būdavo panaudojami vietos žydų naujakuriams žudyti, taip pat vandalizmo aktams žydų nausėdžių plantacijose. Iki 1936 m. įtampa peraugo į arabų sukilimą Palestinoje.
Spaudžiant arabams britų mandato administracija smarkiai sumažino į Palestiną migravusių žydų kvotas. Šie apribojimai išliko iki pat mandato egzistavimo pabaigos ir sutapo su Holokausto ir masinio žydų bėgimo iš Europos laikotarpiu. Dėl tokios politikos dauguma žydų atvykėlių į Palestiną buvo laikomi nelegalais, o tai tik dar labiau paskatino įtampas regione. Po keleto nesėkmingų bandymų problemą išspręsti diplomatiškai Britanijos vadovybė paprašė naujai suformuotos Jungtinių Tautų Organizacijos pagalbos. Dėl to 1947 m. gegužės 15 d. Generalinė Asamblėja paskyrė JT specialųjį komitetą Palestinos klausimu, sudarytą iš vienuolikos valstybių. Siekiant kuo didesnio neutralumo į komitetą neįėjo nė viena iš pasaulio galingųjų valstybių. 1947 m. rugsėjo 3 d. komitetas pranešė apie savo sprendimą Generalinei Asamblėjai. Pranešime buvo daugumos ir mažumos planai. Daugumos planas siūlė Padalinimo su ekonominės sąjungos įkūrimo planą, mažuma – Nepriklausomą Palestinos valstybę. JT Generalinės Asamblėjos rekomenduotas priimti ir patvirtinti Padalinimo su ekonomine sąjunga įkūrimo planas su nežymiomis pataisomis (1947 m. lapkričio 29 d. Rezoliucija 181 (II)). Rezoliucija buvo priimta 33 balsavus už, 13 prieš ir 10 susilaikius. Visos šešios arabų valstybės, priklausiusios JTO, balsavo prieš rezoliuciją. Arabams ir žydams Palestinoje kovojant dėl strateginių pozicijų kontrolės regione įvyko smurto protrūkių, pareikalavusių aukų abiejose pusėse.
Pilietinio karo įsiplieskimas Britų Palestinos mandate
Paskutinėmis mandato egzistavimo savaitėmis Haganah įvykdė daugybę karinių operacijų per kurias perėmė visų Žydų valstybei Jungtinių Tautų paskirtų žemių kontrolę. Dėl šių operacijų daug gyventojų tapo pabėgėliais, buvo užimti tokie miestai kaip Tiberijas, Haifa, Safadas, Beisanas ir Jafa.
1948 m. pradžioje Jungtinė Karalystė paskelbė apsisprendusi nutraukti savo mandatą Palestinoje gegužės 14 d. Į tai atsakydamas JAV prezidentas Haris Trumanas kovo 25 d. pareiškė pareiškimą, kuriame ragino įgyvendinti globojamų administruojamų teritorijų sistemą, o ne padalinimus, teigdamas „deja, darosi aišku, jog padalinimo planas šiuo laiku taikiomis priemonėmis negali būti įgyvendintas...jei nebus imtasi skubių veiksmų, iki numatytos datos Palestinoje nebus valdžios institucijos, galinčios užtikrinti įstatymų laikymąsi ir tvarką. Ant Šventosios Žemės nusileis smurtas ir liesis kraujas. Neišvengiamu rezultatu bus didžiulio masto kovos tarp tos šalies gyventojų.
Eiga 1948–1974 m.
1948 m. gegužės 14 d., baigus galioti Britų Palestinos mandatui Žydų nacionalinis komitetas susirinko Tel Avivo muziejuje ir patvirtino Izraelio nepriklausomybės deklaraciją, t. y., žydų valstybės įkūrimą Izraelio žemėje (konkrečios teritorinės ribos minimos nebuvo). Deklaraciją paskelbė Davidas Ben Gurionas, Pasaulinės sionistų organizacijos vykdomasis vadovas.
Jau kitą dieną Egiptas, Libanas, Sirija, Jordanas ir Irakas užpuolė teritoriją, kuri ką tik buvo liovusi egzistuoti kaip Britų mandatas, taip pradėdami 1948-ųjų metų karą tarp Izrаelio ir arabų, geriau žinomą kaip Izraelio nepriklausomybės karą. Ką tik įkurtos Izraelio ginkluotosios pajėgos išstumė arabų valstybes iš dalies okupuotų teritorijų, taip praplėsdamos sienas, nustatytas Jungtinių Tautų Ypatingojo komiteto padalinimo plane. Taip 1948 m. gruodį Izraelis kontroliavo didžiąją dalį į vakarus nuo Jordano upės esančios teritorijos. Prieš konfliktą ir jo metu savo žemes paliko 713 000 pabėgėlių, vėliau vadinsimų palestiniečių pabėgėliais. Daug palestiniečių paliko teritorijas, kurios dabar priklauso Izraeliui, bėgdami nuo žudynių, kurias buvo įvykdžiusios sukarintos žydų organizacijos, tokios kaip Irgun ar Lehi. Karo įkarštyje žudynių būta iš abiejų konfliktuojančių pusių. Karas liovėsi 1949 m. pasirašius paliaubų susitarimus tarp Izraelio ir kiekvienos Izraelio kaimynės. Tuo tarpu karo metu reikšmingai suprastėjo žydų padėtis arabų valstybėse, daug kur, pvz., Alepe, įsiplieskė riaušės, buvo atvejų, kai žydams atimama pilietybė (pvz., Libijoje), žydų mažuma vejama iš valstybės, (Egipto atveju po Sueco karo 1956 m.) Per 20 metų nuo karo pradžios maždaug 850 000 žydų imigravo iš arabų valstybių į Izraelį ar kitur.
Yoshiaki Nakaya
Yoshiaki Nakaya (1925 m. spalio 27 – 1988 m. lapkričio 18 d.) – Japonijos politikas, 1975–1983 m. ėjęs Aičio prefektūros gubernatoriaus pareigas.
Arabų–Izraelio konfliktas
Eiga 1948–1974 m.
1956 m. Egiptas uždarė Tirano sąsiaurį, nepraleisdamas Izraelio laivų ir pažeisdamas Konstantinopolio konvenciją blokavo Akabos įlanką. Šis Egipto veiksmas taip pat galėjo prieštarauti 1949 m. ugnies nutraukimo sutarties sąlygoms. Egiptui nacionalizavus Sueco kanalo kompaniją, Izraelis, remiamas britų ir prancūzų, užėmė Sinajaus pusiasalį. Kilo Sueco krizė, per kurį Izraelis be Sinajaus pusiasalio užėmė ir Gazos ruožą. Spaudžiant JAV ir JTO, Izraelis atsitraukė iš Egipto teritorijos, o Egiptas sutiko demilitarizuoti Sinajaus pusiasalį bei leisti laivybą. Siekiant stebėti demilitarizacijos eigą buvo suburtas Jungtinių Tautų ypatingosios paskirties būrys, tačiau jo stebėtojų į savo teritoriją neįsileido Izraelis. 1967 m. gegužės 19 d. stebėtojus išvijo ir Egipto pusė.
1964 m. buvo įkurta Palestinos išsivadavimo organizacija, kurios įstatuose nurodytas vienas iš tikslų – „išvaduoti Palestiną, sunaikinsiančią sionistus ir imperialistus...“.
1967 m. tarp Egipto ir Izraelio vėl įsiplieskė karas. Prieš tai Egiptas vėl uždarė Tirano sąsiaurį nuo Izraelio laivų, o Sinajaus pusiasalyje, po JTO ypatingosios paskirties būrio stebėtojų išvijimo, dislokavo 100 000 karių. 1967 m. gegužės 30 d. Jordanas su Egiptu pasirašė abipusio gynimo paktą. Netrukus Egiptas sutelkė savo karius prie pietinės Izraelio sienos. Birželio 5 d. Izraelis Egiptui sudavė karinį smūgį. Šešių dienų karo metu kovojo Egiptas, Jordanas, Irakas ir Sirija prieš Izraelį. Netikėto karinio smūgio dėka karas greitai baigėsi Izraelio pergale, Izraelis perėmė Sinajaus pusiasalio, Gazos ruožo, Vakarų kranto, Šebos, Golano aukštumų kontrolę, o karo rezultatai iki šiol daro įtaką regiono geopolitikai.
1967 m. rugpjūčio pabaigoje įvyko arabų šalių lyderių susitikimas Chartume, kurio metu pasiektas vadinamasis „trijų ne“ konsensusas Izraelio valstybės atžvilgiu: jokio pripažinimo, jokios taikos ir jokių derybų.
1969 m. Egiptas pradėjo Naikinamąjį karą su tikslu išsekinti Izraelio pajėgas ir priversti atiduoti Sinajaus pusiasalį. Karas baigėsi po Gamalio Abdelo Nasero mirties 1970 m. Jo įpėdinis M.A. al Sadatas siekė pagerinti santykius su JAV ir bandė perorientuoti šalies kursą iš prosovietinio į provakarietišką, vildamasis, kad JAV galėtų spausti Izraelį atiduoti žemes. 1972 m. iš Egipto buvo išsiųsti kariniai patarėjai iš SSRS.
1973 m. spalio 6 d. Sirija ir Egiptas netikėtai užpuolė Izraelį per Jom Kipurą, svarbiausią žydų religinę šventę. Izraelio kariuomenė buvo užklupta nepasiruošusi, tad visiška mobilizacija užtruko tris dienas. Tai paskatino kitas arabų šalis siųsti pajėgas egiptiečių ir sirų pajėgoms pastiprinti. Be to, šios arabų valstybės sutiko paskelbti naftos embargą Vakarų šalims, tarp jų JAV, Japonijai ir Vakarų Europos valstybėms, dėl ko naftos kaina pakilo keturiskart. Jom Kipuro karo metu išryškėjo Šaltojo karo konfrontacija tarp dviejų tuomečių supervalstybių. Karo eigai tapus palankiai Izraeliui, SSRS pagrasino karine intervencija, dėl ko baimindamasi branduolinio konflikto JAV užtikrino ugnies nutraukimą spalio 25 d.
Egiptas
Po Kemp Deivido susitarimų, įvykusių vėlyvajame aštuntajame dešimtmetyje, 1979 m. kovą tarp Egipto ir Izraelio buvo pasirašyta taikos sutartis. Egiptas tapo anksčiausiai su Izraeliu taikos susitarimą pasirašiusia ir Izraelį pripažinusia arabų valstybe. Pagal sutarties sąlygas Sinajaus pusiasalis buvo grąžintas Egiptui, o Izraeliui paliktas valdyti Gazos ruožas ateityje turėjo būti prijungtas prie Palestinos valstybės. Sutartis taip pat leido nevaržomą Izraelio laivų judėjimą Sueco kanalu, o Tirano sąsmauką ir Akabos įlanka pripažino tarptautiniais vidaus vandens keliais.
Jordanija
Izraelis su Jordanija taikos sutartį pasirašė 1994 m. spalio mėn. Pagal ją nustatytas abipusis bendradarbiavimas, karinių veiksmų nutraukimas, Izraelio–Jordanijos sienos klausimų sprendimas ir rezoliucija kitoms problemoms. Konfliktas abiem šalims atsiėjo daugmaž 18,3 mlrd. dolerių. Sutartimi taip pat tikėtasi įtvirtinti taiką tarp Palestinos autonomiją atstovavusios Palestinos išsivadavimo organizacijos ir Izraelio. Sutartis pasirašyta prie pietinės sienos.
Irakas
Izraelio ir Irako santykiai buvo nesutaikomai priešiški nuo pat 1948 m. Irakas siuntė savo pajėgas kovai prieš Izraelį 1948 m. arabų–Izraelio kare, o vėliau kovojo Egipto ir Sirijos pusėje Šešių dienų kare 1967 m. bei Jom Kipuro kare 1973 m.
1981 m. birželį Izraelis įvykdė Operaciją Opera prieš Iraką, kurios metu sunaikino naujai pastatytą branduolinį objektą Irake.
Per Persijos įlankos karą 1991 m. Irakas į Izraelį paleido 39 Scud raketas, tikėdamasis suvienyti arabų valstybes prieš koaliciją, siekusią išvaduoti Kuveitą. JAV įkalbėjo Izraelį į ataką neatsakyti tam, kad tai neišsivystytų į dar didesnį karą. Irakas ligi šiol nepripažįsta Izraelio, santykiai išlieka įtempti.
Libanas
1970 m. po užsitęsusio pilietinio karo karalius Huseinas iš Jordano išvijo Palestinos išsivadavimo organizaciją (PIO). Tų metų rugsėjo mėnesį Jordano Hašemitų karalius Huseinas panaikino palestiniečių organizacijų autonomiją ir šalyje atkūrė savo monarchinį valdymą. Per smurtinius susidūrimus žuvo dešimtys tūkstančių žmonių, kurių absoliuti dauguma buvo palestiniečiai Ginkluotas konfliktas tęsėsi iki 1971 m. liepos, kol į Libaną buvo išvyta Palestinos išsivadavimo organizacija su palestiniečių kovotojais. Persikėlusi į Libaną PIO iš ten ėmė rengti reidus į Izraelį. Į tai atsakydamas Izraelis 1978 m. įvykdė Litani operaciją per kurią kartu su Pietų Libano armija privertė PIO atsitraukti į šiaurę nuo Litanio upės. 1981 m. kilo kitas konfliktas tarp Izraelio ir PIO. Jis pasibaigė ugnies nutraukimu, tačiau konflikto esmė liko neišspręsta. 1982 m. birželį Izraelis užėmė Libaną. Po dviejų mėnesių PIO sutiko pasitraukti iš ten.
1983 m. kovą Izraelis ir Libanas pasirašė paliaubų susitarimą. Tačiau spaudžiant Sirijai prezidentas Aminas Gemajelis paliaubas nutraukė 1984 m, kovo mėnesį. 1985 m. Izraelio pajėgos pasitraukė į 15 km pločio pietinį Libano ruožą; nuo tada konfliktas tapo mažiau intensyvus, su santykinai mažesniu aukų skaičiumi abiejose pusėse. 1993 ir 1996 m. Izraelis pradėjo didelio masto operaciją prieš šiitų kovotojus Hezbollah, kurie buvo tapę rimta grėsme. 2000 m. naujai išrinkta Ehudo Barako vyriausybė laikydamasi priešrinkiminių pažadų išvedė pajėgas iš pietinės Libano dalies anksčiau laiko. Skubotas išvedimas buvo pragaištingas Pietų Libano armijai. Didelė dalis jos narių buvo suimti arba pabėgo į Izraelį.
Palestiniečiai
Aštuntasis dešimtmetis pasižymėjo su palestiniečių organizacijomis susijusiomis didelio masto tarptautinėmis teroristinėmis atakomis prieš žydus.
1987 m. gruodį prasidėjo Pirmoji intifada, kurios metu palestiniečiai sukilo prieš Izraelio valdžią Palestinos autonomijoje. Maištas prasidėjo Džabalios pabėgėlių stovykloje ir greitai išplito į visą Gazos ruožą bei Vakarų Krantą. Protestuotojai ėmėsi įvairių strategijų: nuo pilietinio nepaklusnumo iki smurto. Be streikų, Izraelio produkcijos boikoto, grafičių ir barikadų, tarp palestiniečių demonstrantų taip pat buvo akmenis į Izraelio gynybines pajėgas mėtančių jaunuolių; tai patraukė tarptautinės žiniasklaidos dėmesį. Izraelio armijos griežtas atsakas prieš protestuotojus panaudojant ginklus, demonstrantus mušant bei masiškai areštuojant sulaukė tarptautinio pasmerikimo. PIO, kurios iki tol kaip palestiniečių lyderių nepripažino Izraelis, kitais metais buvo pakviesta taikos deryboms, po to, kai minėta organizacija atsisakė terorizmo ir pripažino Izraelį. 1993 m. Izraelio ir palestiniečių atstovai Osle susitiko taikos deryboms. Susitikimo kulminacija buvo 1993 m. rugsėjį tarp Izraelio ir PIO pasirašyti Oslo susitarimai. Jais Izraelis pripažino PIO teisėtu palestiniečių atstovu, tuo tarpu PIO pripažino teisę egzistuoti Izraelio valstybei, išsižadėjo terorizmo, smurto ir siekio sunaikinti Izraelį.
Oslo antrasis susitarimas buvo pasirašytas 1995 m., juo įkurtos A, B ir C zonos Vakarų krante. A zona tapo visiškai pavaldi civilinei palestiniečių valdžiai, vidaus saugumas buvo patikėtas taip pat palestiniečiams. Oslo susitarimai išlieka svarbiu dokumentu santykiuose tarp Izraelio ir Palestinos.
Eiga nuo 2000 m.
Antroji intifada paskatino Izraelį persvarstyti savo santykius ir politiką palestiniečių atžvilgiu. Po daugybės mirtininkų sprogdinimųsi Izraelio armija įvykdė karinę operaciją pavadinimu „Gynybinis skydas“, didžiausią nuo Šešių dienų karo laikų.
Smurtui tarp Izraelio armijos ir palestiniečių kovotojų darantis vis intensyvesniam, Izraelis perėmė daug A zonos teritorijų Vakarų krante, taip pat siekdamas išvengti smurto ir apsaugoti izraeliečių gyvenvietes įrengė daug patikros punktų, kelio blokadų aplink didžiąsias palestiniečių apgyvendintas teritorijas. Kai kur nuo 2008 m. Izraelio saugumo pajėgos laipsniškai valdžią perdavė palestiniečių saugumo pajėgoms.
Tuometis Izraelio premjeras Arielis Šaronas 2003 m. pradėjo izraeliečių išvedimo iš Gazos ruožo politiką. Ši politika visiškai įgyvendinta 2005 m. rugpjūtį. Šis premjero sprendimas susilaukė daug kritikos tiek iš politinės kairės, tiek iš dešinės. Tai, kad evakuojamos septyniolika nausėdijų Gazoje ir keturios Vakarų krante reiškė didelį posūkį nausėdijų politikoje nuo 1968 m. Šis sprendimas supriešino premjero partiją – sprendimą palaikę Prekybos ir pramonės ministras Ehudas Olmertas ir Imigracijos ir integracijos ministras Tzipi Livni. Kita vertus, tokį sprendimą griežtai pasmerkė užsienio reikalų ministras Silvanas Šalomas ir finansų ministras Benjaminas Netanjahu. Taip pat nebuvo aišku, ar tai tik didesnio masto evakuacijos pradžia.
2006 m. birželį Hamas kovotojai pagrobė Izraelio pusėje prie sienos su Gazos ruožu budėjusį izraeliečių karį Giladą Šalitą. Užpuolimo metu žuvo du Izraelio gynybos pajėgų kariai, o Šalitas sužeistas. Po trijų dienų Izraelis pradėjo Operaciją Vasaros lietūs siekdamas išlaisvinti pagrobtąjį karį. Karys Hamas kovotojų buvo laikomas įkaitu, neprileidžiant Raudonojo kryžiaus medikų, iki 2011 m. spalio 18 d., kol šis buvo iškeistas į 1027 palestiniečių kalinius.
2006 m. liepą Hezbollah kovotojai kirto Libano-Izraelio sieną, užpuolė ir nužudė aštuonis Izraelio karius, o kitus du paėmė įkaitais, taip sukeldami Libano karą, padariusį daug žalos Libano infrastruktūrai ir pareikalavusio virš 1000 libaniečių ir 150 izraeliečių gyvybių. Dar milijonas libaniečių ir 300 000–500 000 izraeliečių tapo pabėgėliais, nors dauguma vėliau galėjo grįžti į savo namus. JTO pastangomis paliaubos įsigaliojo 2006 m. rugpjūčio 14 d. ir taip šis konfliktas buvo užbaigtas. Po paliaubų kai kurios Pietų Libano sritys liko negyvenamos dėl nesprogusių kasetinių bombų.
Po to, kai po Gazos mūšio Hamas smurtiniu būdu perėmė valdžią Gazos ruože iš priešininkės Fatah, Izraelis baigė ekonominį bendradarbiavimą su Palestinos vadovybe šioje dalyje. Izraelis kartu su Egiptu 2007 m. įvedė Gazos ruožo blokadą. Izraelis tęsia blokadą motyvuodamas savo saugumu – siekdamas apsisaugoti nuo raketinių atakų iš Gazos pusės ir Hamas ginklų kontrabandos.
2007 m. rugsėjo 6 d. įvykdytos operacijos metu Izraelis bombardavo rytinę Sirijos dalį, kur tariamai buvo branduolinis reaktorius, pastatytas su Šiaurės Korėjos pagalba. Izraelis Siriją bombardavo ir 2003 m., taikydamas į tariamą kovotojų bazę.
2008 m. balandį Sirijos prezidentas Bašaras al Asadas buvo užsiminęs apie svarstomą galimybę pasirašyti taikos sutartį tarp Sirijos, Turkijos ir Izraelio vieneriems metams. Šiuos planus patvirtino tuometis Izraelio premjeras. Vis dėlto tiesioginės derybos neįvyko, nes prezidentas Asadas pareiškė, jog „tiesioginių derybų nebus tol, kol naujasis JAV prezidentas pradės eiti savo pareigas.“
Sakydama kalbą 2008 m. rugsėjo 26 d. tuometė valstybės sekretorė Condoleezza Rice kritikavo Izraelio paspartėjusį nausėdijų plėtimą Vakarų krante kaip žalingą taikos procesui.
Trapios 2008 m. paliaubos tarp Izraelio ir Hamas baigėsi tų metų gruodžio 19 d., o pastangos jas pratęsti žlugo abiem pusėms kaltinant viena kitą paliaubų laužymu. Iškart paliauboms pasibaigus, Izraelis surengė reidą tunelyje, kurį įtarė buvus naudojamą Izraelio kariams grobti. Reido metu žuvo keli Hamas kovotojai. Po šio incidento Hamas vėl pradėjo raketų ir mirtininkų atakas Izraelio miestuose. Gruodžio 24 d. iššauta 60 raketų. Po trijų dienų Izraelis surengė operaciją prieš Hamas. Daug žmogaus teisių organizacijų apkaltino Izraelį ir Hamas vykdant karo nusikaltimus.
2009 m. Izraelis įšaldė nausėdijų plėtrą Vakarų krante. Tuometė JAV valstybės sekretorė Hillary Clinton pagyrė užšaldymą kaip „beprecedentį“ gestą, kuris gali „atnaujinti taikos derybas Artimuosiuose Rytuose“.
2010 m. gegužę Izraelio karinis laivynas surengė reidą šešiuose Gazos Laisvės flotile pavadintuose laivuose po to, kai šie atsisakė prisišvartuoti prie Ašdodo uosto. Viename laivų, kuris priklausė Turkijai, susidūrimas tarp Izraelio karių ir įgulos buvo smurtingas, devyni aktyvistai žuvo nuo Izraelio specialiųjų pajėgų rankos. Tai sukėlė didelio masto tarptautinį pasmerkimą, santykiai tarp Izraelio ir Turkijos pasidarė įtempti. Galop Izraelis susilpnino Gazos ruožo blokadą. Daug įgulos narių ir septyni Izraelio kariai buvo sužeisti.
Po paskutinio derybų, tarp Izraelio ir Palestinos Autonomijos, rato 2010–2011 m. 13 palestiniečių karinių grupuočių, vadovaujamos Hamas, pradėjo terorizmo kampaniją siekdamos sutrukdyti ir nutraukti taikos derybas. Atakos suintensyvėjo 2010 m. rugpjūtį, aukomis dažniausiai tapdavo civiliai, taip pat padažnėjo raketų atakos iš palestiniečių pusės. Pavyzdžiui, rugpjūčio 2 d. įvykdytos atakos metu nužudytas vienas Jordano civilis, o keturi sužeisti.
Nuo to laiko iki 2011 m. vyko kovos, be atvangos tęsėsi Izraelio puldinėjimas raketomis – jų per metus iššauta 680. 2012 m. lapkričio 14 d. Izraelis operacijos metu nukovė Hamas kovotojų vadą Ahmedą Džabarį. Neilgai trukus Hamas ir Izraelis sutiko derėtis dėl ugnies nutraukimo, tarpininkaujant Egiptui. Dėl tariamai neproporcingo jėgos panaudojimo Izraelis sulaukė daug kritikos. Kai kurių JAV universitetų studentų miesteliuose vyko protestai prieš Izraelio veiksmus. Tokio pobūdžio protestai kilo ir prie Izraelio konsulato Niujorke, taip pat Artimuosiuose Rytuose, kai kuriose Europos ir Pietų Amerikos šalyse. Kita vertus, JAV, Jungtinės Karalystės, Kanados, Vokietijos, Prancūzijos, Australijos, Belgijos, Bulgarijos, Čekijos ir Nyderlandų vyriausybės išreiškė paramą Izraelio teisei apsiginti save ir pasmerkė Hamas vykdytas raketų atakas į Izraelio teritoriją. Lietuvoje Izraeliui paramą viešai išreiškė Lietuvos žydų bendruomenė.
Po Hamas raketų antpuolių eskalacijos 2014 m. liepos 8 d. Izraelis ėmėsi karinės operacijos „Apsaugos skydas“. Operacija išaugo į karinį konfliktą. Konfliktas tęsėsi septynias savaites ir pareikalavo 67 karių ir 6 civilių gyvybių izraeliečių pusėje ir daugiau nei 2000 gyvybių palestiniečių pusėje, daugiausiai civilių (Izraelis nurodęs 36%). Dar 23 palestiniečiams Hamas įvykdė egzekucijas.
Izraelio karinis vaidmuo kilusiame Sirijos pilietiniame kare apsiribojo raketų smūgiais, kurie iki 2017 m. nebuvo oficialiai pripažinti. Nors Izraelis teigia šiame konflikte užimąs neutralią poziciją, Izraelis yra prieš Irano veikimą Sirijoje. Izraelis iki 2018 m. rugsėjo yra suteikęs humanitarinės paramos Sirijos karo aukoms, gydęs dalį sužeistųjų savo ligoninėse. Ši paramos programa vadinosi Operacija Geras kaimynas ir vykdyta Izraelio karinių pajėgų. Yra daug sričių, kur Izraelis gina savo nacionalinius interesus, praktiškai nebūdamas neutralus Sirijos kare. Vienas jų – rūpestis, kad Iranas gali įgyti pernelyg daug regioninės įtakos. Irano remiamos grupuotės, tokios kaip Hezbollah, yra įtariamos atakų prieš Izraelio pozicijas prie Sirijos ir Libano sienų organizavimu, o Izraelis įtariamas rengiantis oro antskrydžius prieš konvojus, vežančius ginklus šioms organizacijoms.
2017 m. gruodžio 9 d. JAV prezidentas Donaldas Trampas paskelbė, jog JAV pripažįsta Jeruzalę Izraelio sostinę, į ją perkeldamas JAV ambasadą. Šis žingsnis buvo pasmerktas pasaulio lyderių ir sukėlė kruvinų protestų bangą prie Gazos pasienio iškart po ambasados atidarymo. Ambasada buvo atidaryta 2018 m. gegužės 14 d. Lietuvos prezidentės Dalios Grybauskaitės pozicija JAV ambasados perkėlimo klausimu buvo viena švelnesnių tarp ES narių.
Konflikto kaina
Indų idėjų kalvės Strategic Foresight Group skaičiavimais, 1991–2010 m. konflikto alternatyviosios sąnaudos sudaro 12 trilijonų JAV dolerių. Tokią sumą lėšų nuo BVP, ataskaitos duomenimis, dėl ginkluoto konflikto prarado Artimųjų Rytų šalys. Izraelio dalis sudaro beveik 1 trilijoną, Irako ir Saudo Arabijos – atitinkamai 2,2 ir 4,5 trilijono JAV dolerių. Kitaip tariant, taikos tarp Arabų Lygos ir Izraelio nuo pat 1991 m. atveju, statistinis Izraelio pilietis per metus gautų 44 000 JAV dolerių pajamų vietoje 23 000, gautų 2010 m.
Iš žmogiškojo kapitalo perspektyvos, skaičiuojama, jog ginkluotas konfliktas pareikalavo 92 000 gyvybių (74 000 karinio personalo ir 18 000 civilių, skaičiuojant nuo 1945 m. iki 1995 m.).
Petras Venslovas
Petras Venslovas (g. 1949 m. gruodžio 28 d.) – Lietuvos aktorius ir režisierius, skaitovas.
Baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją, aktoriaus meistriškumo katedrą. Nuo 1972 m. Kauno valstybinio dramos teatro aktorius.
Kauno muzikos ansamblio „Ainiai“ (1991–1999 m.) įkūrėjas ir meno vadovas. Viešosios įstaigos „Teatro projektai“ (2002 m.) direktorius ir įkūrėjas.
Dapkiškiai
Dapkiškiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Tauragės, dešiniajame Jūros upės krante, Pagramančio regioninis parkas. Seniūnaitijos centras. Kaime yra II tūkstantmečio pradžios Dapkiškių piliakalnis su šalia esančia senovės gyvenviete.
thumb|left|250px
Istorija
thumb|left|250px|Dapkiškių piliakalnis
1571 m. Dapkiškiai minimi Tauragės dvaro inventoriuje vietovardžiu Dobkowo. Pavadinimas kilęs nuo kaime gyvenusio Dapkaus (Dobko) asmenvardžio. 1642 m. priklausė Tauragės dvarui, Pajūrio valsčiui, kaime buvo 7 valakai žemės. thumb|left|250px|Dapkiškių parkas XX a. pradžioje įkurta pradžios mokykla veikė iki 1952 m. Yra Tarailių pagrindinės mokyklos Dapkiškių skyrius.
Hantelio ūkas
Objektą 1764 m. pirmasis atrado prancūzų astronomas Ch. Messier. Kad objektas yra planetiškasis ūkas, pirmasis nustatė William Herschel apytikriai 1784 m. Tai pirmasis aptiktas šio tipo ūkas.
Hantelio ūko centre glūdi O7 spektrinės klasės subnykštukė (jos ryškis maždaug 13,5), dėl kurios ūko dujos švyti.
Ūkas taip pavadintas dėl to, kad jo pavidalas dvigalvis.
Injotefas III
right|200px
Injotefas III (Antefas III) – ketvirtasis vienuoliktos Egipto dinastijos faraonas.
Sostinė buvo Tėbai, kaip visų vienuoliktos dinastijos faraonų. Valdė trumpai ir taikiai. Išlaikė visas iš pirmatakų paveldėtas žemes. Gynė Abydosą nuo herakleopoliniečių atakų. Injotefo III vardas užrašytas Silsileho kalnuose. Pagrindinė žmona ir jo įpėdinio motina buvo karalienė Aoh. Jo įpėdiniu tapo Montuhotepas II. Injotefo III duktė Neferu ištekėjo už Montuhotepo II. Karalius turėjo antrą karalienę Henitę.
Šaulio žvaigždyno debesis
thumb|250px|M24 žvaigždžių debesis M24 – žvaigždžių debesis, esantis Šaulio žvaigždyne. Atstumas iki jo – 10000 šviesmečių. Objektas dar žymimas Mesjė numeriu NGC 6603. Jo regimasis ryškis – 11,5.
Šiaulių apygardos teismas
alt=|miniatiūra|308x308px|Šiaulių apygardos teismo įėjimas alt=|miniatiūra|200x200px|Šiaulių apygardos teismo pastatas (Dvaro g. 83) alt=|miniatiūra|199x199px|Šiaulių apygardos teismo pastatas (Dvaro g. 83) Šiaulių apygardos teismas – vienas iš Lietuvos bendrosios kompetencijos apygardos teismų, nagrinėjančių jo kompetencijai priskirtas baudžiamąsias ir civilines bylas pirmąja arba apeliacine instancija. Būstinė - Dvaro g. 83, Šiauliai. Šiaulių apygardos teismas įsikūręs XIX a. rūmuose.
Istorija
1775 m. įkurta Šiaulių teismo apygarda (tuo metu - vad. teismų reparticija) Abiejų Tautų Respublikos Seimo įstatymu, siekiant „tikslingiau paskirstyti teismų kadencijas“.
992 m.
992 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Šiaulių apygardos teismas
Vadovybė
Teismo pirmininkas - Gražvydas Poškus; Baudžiamųjų bylų skyriaus pirmininkas - Laisvydas Zederštremas, Civilinių bylų skyriaus pirmininkė - Irena Stasiūnienė.
Veiklos teritorija
Šiaulių apygardos teismo veiklos teritorijoje veikia šie apylinkės teismai:
Darbutai
Darbutai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Ariogalos, prie Dubysos ir Kirkšnovės santakos, šalia kelio. Stūkso Darbutų I piliakalnis ir Darbutų II piliakalnis.
Njordas
thumb Skandinavų mitologijoje Njordas – jūreivystės, derlingumo dievas. Iš pradžių priklausė vanams, tačiau po asų ir vanų karo tapo asų įkaitu, todėl garbintas kaip asas. Deivės Skadi vyras, Freiro ir Frėjos tėvas. Tačiau Skadi ir Njordo santuoka nebuvo laiminga, kadangi Njordas negalėjo gyventi be Noatuno jūros, o Skadi – be medžioklės ir slidinėjimo Thrimheimo kalnuose.
Armėnijos TSR vėliava
thumb|250px|Armėnijos TSR vėliava (1952 m. - 1991 m.) Proporcijos: 1:2. Armėnijos TSR vėliava (piln. Armėnijos Tarybų Socialistinės Respublikos vėliava) – respublikinė vėliava, stačiakampė, trispalvė sudaryta iš trijų horizontalių juostų: viršutinės raudonos, vidurinės mėlynos (1/4 vėliavos aukščio) ir apatinės raudonos. Viršutiniame kairiame kampe auksiniai kūjis ir pjautuvas, virš jų kiaura auksinė penkiakampė žvaigždė.
Vėliavą 1952 m. gruodžio 17 d. įteisino Armėnijos TSR Ministrų Taryba.
Istorija
thumb|150px|Armėnijos TSR vėliava (1922 m.) thumb|150px|Armėnijos TSR vėliava (1936 m. - 1940 m.) thumb|150px|Armėnijos TSR vėliava (1940 m. - 1952 m.) Pirmoji vėliava buvo raudonos spalvos su auksiniu užrašu CCPA. Ji įteisinta Armėnijos Tarybų suvažiavime 1922 m. vasario 2 d. Tokia vėliava egzistavo tik vieną mėnesį, nes Armėnija (tuo metu vadinosi Tarybų Socialistinė Respublika Armėnija) susijungus su Azerbaidžano TSR ir Gruzijos TSR buvo įkurta Užkaukazės Tarybų Federacinė Socialistinę Respublika, kuri turėjo savo Užkaukazės TFSR vėliavą.
1940 m. vėliavoje pasikeitė auksinis užrašas, kuris tiksliau atspindėjo respublikos pavainimą (🇦🇲). Tokia vėliava buvo naudota iki 1952 m. gruodžio 17 d. kai Armėnijos TSR Ministrų Taryba įteisino naująją (raudona-mėlyna-raudona) vėliavą.
Konstrukcija
left|320px
Spalvos
Neoficialiai mėlyna spalva simbolizavo Sevano ežerą ir respublikos upes.
Liutonių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Žiežmarių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Žiežmarių rajonui. 1954 m. prijungta dalis Kietaviškių apylinkės ir dalis Balcariškių apylinkės, o dalis Liutonių apylinkės prijungta prie Žiežmarių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Liutonių apylinkė prijungta prie Kietaviškių apylinkės.
Diberio apskritis
Diberio apskritis  – viena iš 12 Albanijos apskričių. Apskritį sudaro Diberio, Bulkizės, Mačio apygardos ir administracinis centras – Peškopija. Rytuose ribojasi su Makedonija.
Antofagasta
Antofagasta  – miestas Čilės šiaurėje, 1130 km nuo Santjago, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Antofagastos regiono administracinis centras. 296,9 tūkst. gyventojų (2002 m.). Svarbus jūrų uostas. Apylinkėse vystoma vario ir kalio salietros gavyba. Yra du valstybiniai (Antofagastos ir Šiaurės Katalikiškasis) ir keletas privačių universitetų.
Istorija
Pirmieji regiono gyventojai buvo indėnai čangosai, vertęsi žvejyba ir jūrų liūtų medžiokle. Vėliau teritorija priklausė Inkų imperijai. 1868 m. Antofagastą įkūrė Bolivijos prezidentas Mariano Melgarejo. 1879 m. miestą užėmė Čilė. Antofagasta ilgą laiką klestėjo kaip vario ir salietros eksporto uostas (vėliau pagrindiniai eksporto srautai nukreipti į Mechiljonesą).
Mamonovo miesto apygarda
Istorija
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 11 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką. Gyvenvietės administracijai vadovauja konkurso tvarka skiriamas administracijos vadovas.
Rytų Amerikos burundukas
Rytų Amerikos burundukas (Tamias striatus) – voverinių (Sciuridae) šeimos graužikas. thumb|left|210px|Rytų Amerikos burundukas
Mamonovo miesto apygarda
Istorija
Kaliningrado srities įstatymu Mamonovo miesto apygardą sudaro:
Vervjė
Vervjė – miestas rytų Belgijoje, į rytus nuo Lježo. Išvystyta tekstilės pramonė. Yra keli muziejai, vilnos centras, didysis teatras.
Leonardas Grigonis
Leonardas Grigonis (kovos vardas Užpalis, 1905 m. gruodžio 14 d., Pužonys, Rokiškio valsčius – 1950 m. liepos 22 d., Daugėliškių miškas) – Lietuvos rezistentas.
Biografija
Į partizaninę kovą įsitraukė 1944 m. Buvo Šiaulių ir Radviliškio apylinkėse veikusios Vytauto Didžiojo–Atžalyno rinktinės štabo viršininkas, nuo 1948 m. rugpjūčio iki 1949 m. rugpjūčio buvo Prisikėlimo apygardos vadas. 1949 m. vasario mėn. dalyvavo visos Lietuvos partizanų vadų suvažiavime, kuriame apdovanotas 3-iojo laipsnio Laisvės kovos kryžiumi su kardais. Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio deklaracijos signataras. 1950 m. gegužės 30 d. Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio (LLKS) Tarybos prezidiumo nutarimu suteiktas laisvės kovotojo partizanų pulkininko leitenanto laipsnis. Žuvo 1950 m. liepos 22 d. Ariogalos apylinkės Daugėliškių miške. Šioje vietoje atstatyta buvusi Lietuvos partizanų vadavietė.
Kovo 25
Kovo 25 yra 84-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 85-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 281 diena.
Vardadieniai
Merkys – Normantas – Normantė – Normilė
Javapjovė
thumb|230px|Pjovimas su javapjove
Javapjovė – mašina, skirta javams pjauti. Būna grėblinė (kertamoji), pėdarišė ir pradalginė.
Kertamosios Lietuvoje buvo žinomos jau XIX a. pirmoje pusėje. Jas dvarininkai pirkdavo užsienyje, taip pat pagal jų pavyzdį pasidirbdavo vietinėse dirbtuvse. Žinoma, kad 1857 m. vietinio dabo kertamoji buvo sukonstruota Gervėčiuose (dab. Baltarusija) ir pavadinta lietuviškąja kertamąja. Lietuvoje XX a. vid. daugiausia naudotos grėblinės javapjovės (importuotos iš TSRS, Švedijos, Vokietijos, JAV). Vėliau jas palaipsniui pakeitė javų kombainai. Pėdarišės Lietuvoje naudotos nedažnai. Pradalginės javapjovės naudojamos nuimant javus kombainu atskirtiniu būdu.
Santa Rosa de Kabalis
Santa Rosa de Kabalis – miestas Kolumbijoje, Risaraldos departamente, vakariniuose Centrinės Kordiljeros šlaituose, 1715 m aukštyje. 69,1 tūkst. gyventojų (2005 m.).
Hidroksidas
Hidroksidas yra poliatominis jonas (dalelė), sudarytas iš susijungusių vandenilio ir deguonies atomų. Jame deguonies atomas turi vienu elektronu per daug, todėl bendrasis jono krūvis yra -1. Taip pat hidroksido grupe vadinamas analogiškas radikalas (-O-H), turintis vieną laisvą jungtį. Hidroksidais yra vadinami cheminiai junginiai, kuriuose yra hidroksido jonas arba hidroksido grupė.
Metalų hidroksidai
Dėl didelio elektroneigiamumo skirtumo tarp metalų ir deguonies atomų, pastarieji nesunkiai atplėšia iš metalų elektronus ir sudaro joninę jungtį, todėl dauguma metalų hidroksidų yra joniniai junginiai, dar vadinami bazėmis. Tirpiosios bazės dar yra vadinamos šarmais. Šarmams disocijuojant vandenyje, jie išsiskaido į metalo katijoną ir hidroksido anijoną. Į tirpalą įpylus rūgšties, įvyksta neutralizacijos reakcija:
Metalų hidroksidai Žemėje yra gana paplitę, kadangi juos galima nesunkiai gauti metalams ar jų druskoms reaguojant su vandeniu. Kalio ir natrio hidroksidai yra stiprūs šarmai, naudojami chemijos pramonėje. Geležies hidroksidai (gėtitas ir limonitas) buvo naudojami kaip žemos kokybės geležies rūda. Boksitas, svarbiausia aliuminio rūda, taip pat yra daugiausiai sudaryta iš aliuminio hidroksido.
Nemetalų hidroksidai
Kadangi nemetalų elektroneigiamumas yra didesnis už metalų ir vandenilio, deguonis sukuria polinį ryšį su nemetalu ir silpnesnį – su vandenilio. Dėl to nemetalų hidroksidai disocijuodami skaidosi ne (Ne-O), o (O-H) jungtyje, sukurdami vandenilio katijoną ir druskos anijoną. Dėl šios priežasties nemetalų hidroksidai yra rūgštys.
Tam tikrais atvejais, kai vandenilio ir atomo, prie kurio jungiasi hidroksido grupė, elektroneigiamumai yra panašūs, nuo junginio gali atskilti tiek hidroksido jonas, tiek ir vandenilio jonas, t. y. hidroksidas gali dalyvauti reakcijoje ir kaip bazė, ir kaip rūgštis. Tokie hidroksidai yra vadinami amfoteriniais. Anksčiau minėtas aliuminio hidroksidas yra konkretus tokio hidroksido pavyzdys.
993 m.
993 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Karalis
Karalis  – senovinio miesto ir religinio centro liekanos Peru, Limos regiono šiaurėje, Barankos provincijoje, sausringame Supės slėnyje, ~200 km nuo Limos. Karalis buvo pagrindinis Norte Čiko kultūros centras bei vienas seniausių miestų Amerikoje.
Karalis buvo gyvenamas tarp XXVII ir XXI a. pr. m. e., apėmė ~60 ha teritoriją, čia gyveno daugiau nei 3000 žmonių. Miestas buvo atrastas 1948 m. archeologo Polo Kosoko, bet atradimas didelio dėmesio nesulaukė, nes pradžioje čia nerasta įspūdingos architektūros, būdingos kitiems seniesiems Peru miestams. Vėliau kasinėjimus tęsė archeologė Rut Šeidi (Ruth Shady), ji rado piramidžių kompleksą, amfiteatrą, gyvenamuosius namus. Nustatyta, kad Karalis buvęs klestinčiu miestu tuo pat metu, kai Egipte buvo statomos piramidės.
Svarbiausias Karalio objektas – piramidės formos didžioji šventykla, iškylanti į 18 m aukštį. Rasta tekstilės pavyzdžių, kipu užuomazgų. Karalyje nerasta karo požymių – ginkluotės, sužalotų kūnų, todėl manoma, kad Karalio visuomenė buvo taiki. Rastos 32 fleitos, pagamintos iš kondorų ir pelikanų kaulų, bei 37 trimitai iš elnių ir lamų kaulų. Dar rasti vaiko palaikai, palaidoti su akmenų karoliais. Karalyje rastos kokos liekanos leidžia spėti, kad miestas galėjęs vertis prekyba narkotikais.
Aplink Karalį, Supės slėnyje taip pat gausu piramidžių ir kitų civilizacijos liekanų. Manoma, kad 80 km² teritorijoje galėję gyventi 20 tūkst. žmonių.
2009 m. Karalis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Miežonių apylinkė
Miežonių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kaišiadorių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kaišiadorių rajonui. 1954 m. prijungtos Eitekonių apylinkė, Pašulių apylinkė ir dalis Beištrakių apylinkės, o dalis Miežonių apylinkės prijungta prie Antakalnio apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Miežonių apylinkė prijungta prie Palomenės apylinkės.
Kirkopas
Kirkopas  – kaimas pietų Maltoje, šalia Maltos tarptautinio oro uosto. Ribojasi su Lukos, Mkabos, Safio ir Zuriko savivaldybėmis. Parapijos bažnyčia skirta Šv. Leonardui. Kaime įsikūrusi „STMicroelectronics“ įmonė (prancūzų-italų tarptautinė elektronikos ir puslaidininkių gamintoja), kurios produkcija sudaro 60 % Maltos eksporto.
Robert Parker
Robert LeRoy Parker (geriau žinomas Butch Cassidy slapyvardžiu, 1866 m. balandžio 13 d. – 1908 m. lapkričio 7 d.) – garsus Laukinių Vakarų bankų ir traukinių plėšikas, Laukinės Gaujos lyderis.
Parker gimė Byveryje (Juta), buvo vyriausias vaikas trylikos mormonų persikėlėlių iš Anglijos šeimoje. Ankstyvoje paauglystėje paliko namus ir dirbo fermoje. Ten susipažino su Mike Cassidy, arklių ir karvių vagimi. Jo garbei vėliau pasivadino Cassidy, o vardas Butch kilo nuo darbo skerdiku.
Mindaugas Rojus
Mindaugas Rojus (g. 1981 m. sausio 24 d. Darbėnuose, Kretingos raj.) – Lietuvos operos dainininkas (tenoras / baritonas), Klaipėdos valstybinio muzikinio teatro solistas, sceninio dueto „Žemaitijos perlai“ narys, LRT muzikinio projekto „Triumfo arka“ pusfinalininkas.
Biografija
Gimė Kretingos raj., Darbėnuose, turi seserį Sandrą. Baigė Darbėnų vidurinę mokyklą. Klaipėdos Stasio Šimkaus konservatorijoje studijavo chorinį dirigavimą (dėst. A. Purlienė) ir solinį dainavimą (dėst. V. Balsytė). 2001–2002 m. mokėsi Lietuvos muzikos ir teatro akademijos parengiamosiose studijose (prof. V. Prudnikovo klasėje). Nuo 2004 m. studijavo Klaipėdos universiteto Menų fakulteto Dainavimo katedroje (dėst. M. Gylys, E. Kaniava), baigė magistrantūrą.
Robert Parker
1894 metais Cassidy buvo areštuotas už arklių vagystes ir galimą fermerių reketą. Nuteistas dvejiems metams, iš kalėjimo buvo paleistas po 18 mėnesių. Išėjęs su keliais kitais žinomais plėšikais subūrė „Laukinę Gaują“ – vieną garsiausių Laukinių Vakarų plėšikų grupuočių. 1896 prie Gaujos prisijungė ir Saulės Šokio Vaikis – Harry Longabaugh.
Mindaugas Rojus
Biografija
Į parengiamąsias LMTA studijas priimtas ir vienerius metus prof. V. Prudnikovo mokintas kaip tenoras, vėliau Klaipėdos universitete prof. E. Kaniavos solistas buvo mokomas kaip baritonas ir Klaipėdos muzikiniame teatre vaidino šio balso tipui skirtas roles. 2010 m. solistas koncertuose ėmė atlikti tenoro partijas ir imtas lyginti tembru bei karjeros posūkiu su Placido Domingo, kuris taip pat karjeros pradžioje išgarsėjo kaip baritonas, o vėliau patapo tenoru.
Su Klaipėdos muzikinio teatro balerina Viktorija Gulnickaja turi sūnų Augustiną Rojų (g. 2010 m. birželio 9 d.). Gyvena Lietuvos uostamiestyje Klaipėdoje.
Sceninė ir koncertinė veikla
2006 m., laimėjęs Eugenijaus Onegino vaidmens atrankos konkursą, iš karto buvo pakviestas dirbti Klaipėdos valstybiniame muzikiniame teatre, kuriame yra vienas pagrindinių solistų. Per 5 metus sukūrė daugiau nei 20 vaidmenų:
Baritono partijos kituose veikaluose:
Taip pat: choreografiniame spektaklyje „Štrausiana“ pagal J. Strauss muziką, šokio spektaklyje „Skinsiu raudoną rožę...“ pagal A. Raudonikio dainas, teatralizuotame šventiniame koncerte „Meilės giesmių tramvajus“ pagal J. Strauss, F. Lehar, A. L. Webber, R. Pauls ir kt. autorių populiariausias operetes ir miuziklus, kompozitorių M. de Falla, J. Gimenez, J. Guerrer, E. Granados, R. Korsakov, M. Ravel ir kt. simfoninių bei vokalinių kūrinių koncerte „Sveika, Ispanija!“, koncertavo renginiuose: XIV–asis tarptautinis operos ir simfoninės muzikos festivalis „Muzikinis rugpjūtis pajūryje“, Žvejų šventė, „Jūros šventė 2011“ atidarymo koncerte ir kt.
Su Klaipėdos muzikinio teatro soliste, sopranu Loreta Rameliene koncertuoja kaip sceninis duetas „Žemaitijos perlai“, kurių programoje – populiarioji klasika ir estradinės dainos. Bendradarbiauja su Kretingos meno mokyklos kolektyvu „Lyra“, su kuriuo 2004 m. išleido albumą.
Koncertavo Lenkijoje, Latvijoje, Rusijoje, Italijoje, Vokietijoje, dalyvavo konkursuose (Jūrmalos, tarptautiniame Belvederės solistų konkurse ir kt.).
Kiti projektai
thumb|left|220px|Mindaugas Rojus [[LRT laidoje „Triumfo arka“ 2009 m.]] 2009 m. rugsėjo – gruodžio mėn. dalyvavo LTV ir LTV World rodomame muzikiniame projekte – operos dainininkų konkurse „Triumfo arka“, buvo vienas iš žiūrovų labiausiai palaikomų dalyvių ir vienintelis iš vyrų solistų pasiekė projekto pusfinalį, užėmęs 5–ą vietą. II–ojo turo antroje laidoje (spalio 10 d.), atlikęs Misterio Ikso ariją „Spindi arenoj jūra šviesų (Zwei Märchenaugen)“ iš I. Kálmán operetės „Cirko princesė“, tapo savaitės lyderiu. Taip pat atliko kūrinius: Ūdrio dainą „Aš papuošiu žirgo galvą pinavijom“ iš V. Klovos operos „Pilėnai“, Kserkso ariją „Ombra Mai Fu“ iš G. F. Handel operos „Kserksas“, Don Kichoto ariją „Gyvent nemirtinga svaja (The Impossible Dream)“ iš M. Leigh miuziklo „Žmogus iš La Mančos“, Žermono ariją „Užmiršai tėvų namus (Di Provenza il Mar, il Suol)“ iš G. Verdi operos „Traviata“, Jeleckio ariją „Я вас люблю“ iš P. Čaikovskio operos „Pikų dama“ ir kt. Per laidos mediumą gavo apdovanojimą „Žvilgsnio“ nominacijoje.
Apdovanojimai
Respublikinio jaunųjų vokalistų konkurso „Vox Rotary“ (2009 m.) bei J. Augaitytės premijos laimėtojas, taip pat Tarptautinio Imre Kálmán vardo operetės konkurso diplomantas (Maskva, 2008 m.), kuriame buvo apdovanotas ir specialiuoju prizu už geriausią J. Strausso kūrinio interpretaciją.
Agena
Agena (arba β Centauri, Kentauro Beta, Hadaras) – Kentauro žvaigždyno žvaigždė. Matoma pietiniame pusrutulyje, Lietuvoje nematoma. Dešimta pagal ryškį dangaus žvaigždė. Tai baltai melsvos spalvos milžinė, cefeidė, nuo Saulės sistemos nutolusi 525 šviesmečius.
Iš arabų kalbos "Agena" reiškia "kelis".
1935 J. G. Voute konstatavo, kad tai dvinarė sistema, antroji komponentė VOU 31 nutolusi per 1,3". Per tiek laiko atstumas tarp komponenčių beveik nepakito, tik šiek tiek pakito orbitinis kampas. Tai reiškia, kad periodas yra labai didelis. Kiti matavimai rodo, kad tai spektroskopinė dvinarė, periodas 352 d.
Petras Bagdonavičius
Petras Bagdonavičius (g. 1940 m. balandžio 2 d. Degučiuose, Zarasų raj.) – vargonininkas, choro dirigentas, pedagogas.
Biografija
Baigė Baltriškių septynmetę mokyklą, pirmąsias muzikos žinias gavo iš brolio Mečislovo – Baltriškių vargonininko, paskui vargonuoti mokėsi pas Vajasiškio vargonininką Juozą Dugną. Pramokęs vargonuoti, savarankiškai pradėjo vargonininkauti Baltriškių ir Antalieptės parapijose, vėliau Jūžintuose (Rokiškio r.), o 1955–1960 m. vargonininkavo Skudutiškyje (Molėtų r.). 1956–1960 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. V. Cetkauskas), o 1962–1968 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. L. Abariaus klasė).
Rufas Balčiūnas
Biografija
Baigęs dviklasę carinę mokyklą, vargonavimo mokėsi pas Matą Milaknį (1877–1958 m.) Rokiškio muzikos mokykloje. R. Balčiūnas 1908 m. pradėjo vargonininkauti Suvainiškio (Rokiškio r.) parapijoje. 1909 m. išvyko į JAV ir apsigyveno Buenos Aires, kur vargonininkavo ir vadovavo chorams lietuvių kolonijų parapijose. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą grįžęs į Lietuvą, pašauktas į carinę kariuomenę pateko tarnauti sanitaru į sanitarinį traukinį Petrogradas-Minskas. Atlikęs karinę tarnybą, nuo 1918 m. vargonininkavo ir vadovavo chorams Nemunaityje ir Dauguose (Alytaus r.), Nedingėje (Varėnos r.), lankė J. Naujalio vargonininkų kursus Kaune.
Petras Bagdonavičius
Biografija
1960–1964 m. mokytojavo Alytaus vaikų muzikos mokykloje, vadovavo Politechnikumo ir Autotransporto įmonės chorams, dėstė metiniuose chorvedžių kursuose. 1964–1975 m. Lietuvos valstybinio radijo ir televizijos mišriojo choro artistas. Vadovavo Vilniaus elektromechanikos technikumo mišriajam chorui (1965–1969 m.), Vilniaus pedagoginės mokyklos merginų kameriniam chorui (1975–1977 m.). Merginos (40 dalyvių) Vilniaus miesto ir respublikinėse apžiūrose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų, nemažai koncertavo, padarė įrašų radijui. Koncertų programose buvo J. S. Bacho, G. Palestrinos, G. Pergolesi, D. Šostakovičiaus ir kitų kompozitorių kūrinių.
Nuo 1977 m. Vilniaus lengvosios pramonės technikumo merginų choro vadovas (80-100 dalyvių). Merginos 1978 ir 1982 m. respublikinėse moksleivių chorų apžiūrose laimėjo antrąsias vietas, o 1981 m. Vilniaus miesto apžiūroje – pirmąją. Chorą parengė 1978 ir 1983 m. respublikiniams moterų ir vyrų chorų sąskrydžiams Šiauliuose, 1980, 1985 ir 1987 m. respublikinėms dainų šventėms, konkursuose pelnė prizinių vietų.
Rufas Balčiūnas
Biografija
Nuo 1921 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Pandėlyje (Rokiškio r.). Choras giedojo bažnyčioje, dalyvavo koncertuose ir Lietuvos dainų šventėse Kaune.
Svalbardas
Svalbardas – Norvegijos karalystės dalis, esanti Arkties vandenyne į šiaurę nuo Europos žemyno. Jis susideda iš salų grupės nuo 74° iki 81° šiaurės platumos ir nuo 10° iki 34° rytų ilgumos; tai yra šiauriausia Norvegijos karalystės valda. Trys iš šių salų yra gyvenamos: Špicbergenas, Lokių sala ir Hopenas.
Istorija
thumb|left|[[Longjyrbienas|Longjyrbieno vaizdas]] Vikingai greičiausiai atrado Svalbardą dar XII amžiuje. Svalbardas reiškia "Šaltieji krantai". Pirmasis, dėl kurio lankymosi Svalbarde neabejojama yra olandas Vilemas Barencas, salas atradęs 1596 m. Nuo 1612 iki 1720 m. nuo vakarinės Svalbardo pakrantės į banginių medžioklę leisdavosi danų, olandų, anglų, prancūzų ir norvegų laivai. Apskaičiuota, kad vien tik olandai sumedžiojo 60 000 banginių. Čia pagrindinius štabus įkurdavo ir daugelis Arkties tyrinėtojų ekspedicijų. Nuoseklius geologinius salyno tyrimus XX amžiaus 5-ą – 9-ą dešimtmetį vykdė Kembridžo ir kiti universitetai, daugiausia vadovaujami W. Brian Harland.
Petras Bagdonavičius
Biografija
1969–1985 m. Lietuvos mokslų akademijos mišriojo choro chormeisteris, nuo 1979 m. Vilniaus rajono mokytojų mišriojo choro vadovas. Kolektyvą parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Choras konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų, koncertų surengė Vilniaus ir Trakų rajonuose, dainavo Kaune ir Vilniuje, taip pat Vokietijoje, Lenkijoje, Estijoje ir Baltarusijoje.
P. Bagdonavičius 1975–1980 m. Vilniaus pedagoginės ir Vilniaus kultūros mokyklos dėstytojas, nuo 1980 m. rudens Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, kurį laiką direktoriaus pavaduotojas mokyklinei praktikai, iki 1990 m. vadovavo merginų chorui (40 dalyvių). Merginas parengė 1985 ir 1987 m. respublikinėms dainų šventėms bei 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei. Choras konkursuose laimėjo prizinių vietų, padarė įrašų radijui ir televizijai, gražiai pasirodė chorų festivalyje „Jaunimo daina", koncertų surengė Vilniuje, Druskininkuose, Varėnoje ir Dauguose, talkino choro dirigavimo valstybinių egzaminų programoms. P. Bagdonavičius kurį laiką vadovavo ir neakivaizdinio skyriaus choro studijai. Parengė apie 50 jaunųjų choro dirigentų.
Rufas Balčiūnas
Biografija
Nuo 1941 m. iki mirties vargonininkavo ir vadovavo chorui Panemunio parapijoje, suorganizavo dūdų orkestrą ir pradžios mokyklos vaikų chorą.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.