cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tugelos krioklys
thumb|200px|Tugelos krioklio viršutinė dalis sausuoju laikotarpiu
Tugelos krioklys  – krioklys Pietų Afrikos Respublikoje, Drakeno kalnuose; aukščiausias Afrikoje ir antras pagal aukštį pasaulyje. Sudaro penki laisvo kritimo šuoliai, kurių bendras ilgis 948 m. Krioklys yra Kvazulu-Natalio provincijos vakaruose, susidaręs Tugelos upės ištakoms krentant nuo Montosurso masyvo skardžio. Įeina į Rojal Natalio nacionalinį parką.
Krioklio vandeningumas svyruoja priklausomai nuo metų laiko; vidutinis debitas 1 m³/s.
Udet U 12 Flamingo
Konstrukcija ir gamyba
U 12 – įprastinės medinės konstrukcijos biplanas, su stačiakampio skerspjūvio fiuzeliažu, dideliais „I“ formos statramsčiais sutvirtintais sparnais. Piloto ir instruktoriaus arba keleivio sėdynės įrengtos atvirose kabinose tandemo principu. Lėktuvas buvo varomas septynių cilindrų radialiniu varikliu „Siemens-Halske Sh 11“, išvystančiu 96 AG galią. Vėlesniuose modeliuose buvo montuojamas galingesnis „Siemens Halske Sh 14“, išvystantis 160 AG.
Pirmasis lėktuvo skrydis, kurį pilotavo pats Ernstas Udetas, per 1925 m. Velykas. Netrukus po to „Udet“ gamykloje Miuncheno priemiestyje Ramersdorfe prasidėjo serijinė gamyba.
Orlaivio populiarumo nepakako išgelbėti „Udet Flugzeugbau“ iš sunkios finansinės padėties. 1926 m. įmonės valdymą perėmė Bavarijos žemės valdoma įmonė Bayerischen Flugzeugwerke (BFW). Po restruktūrizacijos U 12 gamyba buvo perkelta į BFW fabriką Augsburge.
Vokietijoje buvo pagaminta apie 240 U 12, iš jų – apie 30 „Udet Flugzeugbau“ gamykloje Ramersdorfe ir 150 – BFW gamykloje Augsburge. Austrijoje buvo naudojami tik keli Vokietijoje pastatyti „flamingai“, dar 80, gavę indeksus U 12O ir U 12S, buvo pagaminti vietos įmonėse. Licencinė gamyba vyko ir Vengrijoje, įmonėje „Fliegerwerft Thalerhof“.
1929–1930 m. Rygos priemiestyje Bismuižoje įsikūrusi įmonė „A/S Kristina Bakmane“ pagal licenciją pagamino 10 vnt. U12 (žinomi serijiniai Nr. 76, 77, 86, 87, 89, 95, 96). Orlaivių Nr. 95 ir 96 gamyba buvo baigta Aviacijos dirbtuvėse ir įmonėje „Arsenals“. Gamybai buvo naudojama latviška mediena bei iš BFW perkamos aliuminio dalys, importuojami taip pat buvo „Hugo Heine“ gamybos propeleriai, ratai, instrumentai. Aviacijos dirbtuvėse ir įmonėje „Arsenals“ pagamintų lėktuvų aliumino detalės buvo gaminamos vietoje. „Latviški“ U 12 buvo varomi 110 AG galios 9 cilindrų „Siemens Sh12“, išskyrus vieną (Nr. 77), kuriame iš pradžių buvo sumontuotas čekoslovakiškas 145 AG galios variklis „Walter Mars“, vėliau pakeistas Sh 12.
Eksploatacija
miniatiūra|Thea Rasche prie U 12 „U 12“ susilaukė didelio populiarumo ir ir buvo gerai parduodamas. Prie to nemažai prisidėjo paties Ernsto Udeto atliekami akrobatiniai pasirodymai su savo orlaiviais. Itin populiarus jo triukas buvo staigus nusileidimas ir žemas praskridimas nuo iškeltos karties sparno galiuku paimant nosinę.
BFW gaminti U 12 buvo eksportuojami į Austriją, Latviją ir Vengriją, buvo parduotos kelios gamybos licencijos.
Didžiausi orlaivio pirkėjai Vokietijoje buvo Vokietijos aviacijos mokyklos (DVS) filialai Šleisheime, Braunšveige ir Varnemiundėje, taip pat kita Reichsvero kūrimo priedangos organizacija – įmonė „Deutsche Luftfahrt GmbH“, vėliau tapusi „Sportflug GmbH“, taip pat „Severa GmbH“. Vieną pirmųjų U 12 įsigijo Pirmojo Pasaulinio karo asas Paulis Baumeris (vok. Paul Baumer), du – viena pirmųjų Vokietijos aviacijos akrobačių Tėa Raše (vok. Thea Rasche)
Vokietijoje valdžią perėmus NSDAP, įvairių priedangos mokymo organizacijų naudoti lėktuvai palaipsniui buvo perduoti Vokietijos oro sporto sąjungai (vok. Deutscher Luftsportverband – DLV) ir Nacionalsocialistiniam aviacijos korpusui (vok. Nationalsozialistisches Fliegerkorps – NSFK). NSFK sudėtyje kai kurie U 12 buvo eksploatuojami iki 1941 m.
1928 m. spalį Austrijos vyriausybė įsigijo 12 U 12, kurie taip pat buvo naudojami slaptam karinių oro pajėų pilotų mokymui Graco (Talerhofo) aerodrome, prisidengiant įmonės „Osterreichischen Luftverkehrs AG (OLAG)“ vardu. Be šių 1930–1932 m. Austrijoje pagal licenciją buvo pagaminta dar 20 U 12. miniatiūra| E. Udetas galinėje U 12 sėdynėje Žinomiausias „Flamingas“ – „raudonas D 822“, priklausęs pačiam Ernstui Udetui, su kuriuo jis pasirodydavo įvairiuose aviacijos šou Vokietijoje ir Austrijoje, JAV.
Tris Latvijoje pagamintus U 12 naudojo Latvijos aeroklubas (registracijos Nr. YL-ABX, YL-ABW ir YL-ABY), septynis – Latvijos kariuomenė. Trečiojo dešimtmečio pabaigoje Latvijos kariuomenė, ieškodama naujo pilotų mokymo lėktuvo, svarstė galimybę įsigyti Avro gamybos lėktuvų, tačiau dėl geresnės kainos 1929 m. pasirinko U 12. 1936 m. du iš šių lėktuvų buvo pritaikyti aklojo skridimo mokymams. Ketvirtojo dešimtečio pabaigoje visus U 12 Latvijos kariškiai perdavė Latvijos aeroklubui, kuris juos naudojo iki pat sovietinės okupacijos. Okupacijos pradžioje visi turėti U 12 sudegė angaro gaisro metu.
Per visą eksploatacjos laikotarpį tik vienas Latvijoje naudotas U 12 (Nr. 95) patyrė avariją (ore susidūrė su Bristol Bulldog #81), pareikalavusią žmonių aukų.
Variantai
miniatiūra|Udet U 12, žurnalas „L’Air“, 1928 m. liepos 15 d.
Austrija
20 lėktuvų, pagamintų įmonėje „Fliegerwerft Thalerhof“
Vengrija
miniatiūra|Vengrijoje registruoto Udet U 12-b avarija Vengrijos įmonėje KRG buvo pagaminta keturiasdešimt U 12. Dar 40 buvo pagaminta „Weiss Manfréd Acél- és Fémművek“ arba „Csepel Művek“. Kai kurie šių orlaivių buvo priimti į karinę tarnybą ir buvo buvo naudojami naikintuvų ar bombonešių pilotų mokymui.
Operatoriai
miniatiūra| Udet U-12 Flamingo brėžinys, žurnalas „Aero Digest“, 1927 m. lapkričio mėn.
Išlikę egzemplioriai
miniatiūra| Udet U 12 kopija, pastatyta 1994 m. Nėra žinoma apie išlikusius originalius U 12.
2004 m. buvo sukurta ir gruodžio 17 d. Oberfanhofeno (vok. Oberpfaffenhofen) aerodrome išbandyta Udet U 12 replika. Mašina su registracijos numeriu D-EOSM sėkmingai skraidė iki 2013 m. rugpjūčio mėn. kol Tannkosh renginyje įvykusios avarijos metu buvo apgadinta. Remonto metu Šleisheimo angare eksponuojamas jos fiuzeliažas.
Tugela
Tugela  – upė Pietų Afrikos Respublikos rytuose, ilgiausia Kvazulu Natalio provincijoje. Prasideda Drakeno kalnuose, Montosurso masyve greta Lesoto ir Fristeito sienų sankirtos. Ties ištakomis sudaro vieną aukščiausių pasaulyje Tugelos krioklį (948 m). Teka į rytus, vietomis prateka kanjonais. Įteka į Indijos vandenyną į šiaurės rytus nuo Durbano.
Huseinas (Astrachanės chanas)
Huseinas – Astrachanės chanas (1521–1527 m.).
Tugela
Didesni intakai: Mzinjatis, Mažoji Tugela, Klipas, Mojus, Bludas, Sandeisas, Ingaganis, Bušmansas. Trijose vietose patvenkta. Didžiąją metų dalį upė būna sekli, bet vasaros liūčių metu patvinsta. Tugela nelaivuojama.
Huseinas (Astrachanės chanas)
Biografija
Kilęs iš Tukatimuridų šeimos, Čingizidų dinastijos šakos. Manoma, 1521 m. balandžio–rugpjūčio mėn. Džanibekas žuvo mūšyje su nogajais. Sostas atiteko jo sūnui Huseinui. Bandė pasinaudoti įtampa tarp Nogajų Ordos bėjų, kad sustiprintų savo galią. Dėl to susilaukė Mamajmurzos ir Jusufmirzos nemalonės. Kelerius metus tęsėsi kova dėl valdžios.
Tugela
Prie Tugelos upės vyko intensyvūs mūšiai tarp zulų ir anglų.
Huseinas (Astrachanės chanas)
Biografija
1523 m. Huseiną nuvertė Krymo chanas Mehmedas I Girėjus, pasodinęs savo sūnų Bagadyrą į sostą. Tačiau netrukus abu buvo žuvo kovoje su nogajais. Huseinas atgavo valdžią. Netrukus nugalėjo Mamajmurzą, kuris pabėgo į Tiumenės chanatą. Huseinas sudarė taikos sutartį su Krymo chanu Sadetu I Giėjumi.
Vėlesniais metais pagrindinė užduotis buvo kova su Mamajmirza, kuris nuo 1525 m. įgijo didelę įtaką Nogajų Ordoje.
1527 m. Huseiną nuvertė dalis aukštuomenės, kuri tuo metu pasiekė, kad iš Lietuvos nelaisvės būtų paleistas Šeichachmadas, buvęs Didžiosios Ordos chanas.
Mario Party
thumb|right|240px| „Mario Party“ serijos žaidimuose varžomasi minižaidimuose, kaip šiame pavyzdyje − „Mario Party 5“ žaidime 4 žaidėjai gali rungtis žvejybos minižaidime. Mario Party – kompiuterinių žaidimų serija, leidžiama Japonijos „Nintendo“ kompanijos nuo 1998 m. Tai „Super Mario“ žaidimų serijos subserija. Žaidimų metu keliems žaidėjams galima valdyti „Nintendo“ žaidimų franšizių herojus (Mario, Luidži, Joši, princesę Pryč, Donki Kongą ir kt.) ir rungtis tarpusavyje minižaidimuose, iš kurių sudarytas pagrindinis žaidimas. Minižaidimus galima žaisti ir vienam žaidėjui, tuomet kiti veikėjai yra valdomi kompiuterio AI, Yra išleista arkadinių žaidimų versijų, kurias publikavo ne „Nintendo“, o „Capcom“.
Johann Gottfried Herder
Johanas Gotfrydas Herderis (1744 m. rugpjūčio 25 d. – 1803 m. gruodžio 18 d.) – vokiečių filosofas, teologas, poetas, literatūros bei istorijos tyrinėtojas, vertėjas, literatūros kritikas ir humanistas.
Mario Party
Žaidimai
Pagrindinių žaidimų serija:
Johann Gottfried Herder
Jis buvo vienas iš įtakingiausių Vokietijos Apšvietos epochos rašytojų ir mąstytojų. Herderis – subtilaus proto, labai išsimokslinusi, visapusiška, tačiau ir gana pakrika asmenybė, jam priklauso terminas "pasaulinė literatūra", šio asmens pastangomis literatūrinis procesas suvokiamas kaip vientisas dvasinis kūrybinis procesas.
Sego ežeras
Sego ežeras  – ežeras Rusijoje, vidurio Karelijoje, į šiaurę nuo Onegos ežero. Iki 1957 m. ežero plotas buvo 753 km², bet patvenkus iš jo ištekančią upę padidėjo iki 815 km². Gylis iki 97 m. Kranto linija labai vingiuota, daug (virš 70) salų. Krantai aukšti, akmenuoti, tankiai apaugę spygliuočių miškais. Sego ežeras užšąla paprastai gruodį, o atitirpsta gegužę. Į ežerą suteka daug upių, o rytuose išteka Segeža, įtekanti į Vygo ežerą (Baltosios jūros baseinas).
Johann Gottfried Herder
Biografija
Johanas Gotfrydas Herderis gimė 1744 m. rugpjūčio 25 d. Moronge (Lenkija) pradinės mokyklos mokytojo šeimoje (tėvas – kantorius, motina – mokytoja). Baigęs pradinę mokyklą, patyrė nemaža vargo tarnaudamas įvairiose vietose: nuo 1760 m. tapo kopijuotoju pas diakoną Trescho, kurio bibliotekoje susipažino su antikine ir gyvenamojo meto literatūra. Kai Herderiui sukako 18 metų, vieno rusų karo chirurgo padedamas įstojo į Karaliaučiaus universitetą, pasiryžęs studijuoti mediciną. Tačiau nualpęs po pirmojo lavono skrodimo, perėjo į teologijos fakultetą. Čia intensyviai studijavo ne tik teologijos, bet ir pasaulietinius mokslus, grožinę literatūrą. Su didžiausiu susidomėjimu klausėsi mėgstamo mokytojo „ikikritinio“ Imanuelio Kanto suteikiamų nemokamų logikos, metafizikos, moralės ir fizinės geografijos paskaitų, kurios turėjo didelę įtaką Gotfrydo pasauliežiūros formavimuisi. Herderis žavėjosi ir Kanto artimo bičiulio, talentingo literato Johano Georgo Hamano (1730–1788 m.) religine filosofija (sakoma, kad Kantas užvaldė Herderio protą, o J. G. Hamanas – sielą) ir Ž. Ž. Ruso lektūra. Būtent jie supažindino Gotfrydą su laisvės idėjomis, liaudies dainomis, Osianu, anglų kalba ir Šekspyro "Hamletu".
Sego ežeras
Ežere gyvena 17 žuvų rūšių: lašišos, sykai, palijos, lydekos, kiršliai, kuojos, meknės, rainės, aukšlės, karšiai, vėgėlės, dyglės, ešeriai, pūgžliai, grundalai, kūjagalviai. Lašišų žuvivaisa.
Johann Gottfried Herder
Biografija
Nors Johanas Gotfrydas Herderis Karaliaučiuje studijavo tik dvejus metus (1762–1764 m.), tačiau jis tuo užsiėmė intensyviai ir tapo toks išsimokslinęs, jog draugai jį vadino vaikščiojančia biblioteka. Be to, Herderis pasižymėjo ir puikia iškalba. 1764 m. Gotfrydas visam laikui atsisveikino su Karaliaučiumi ir išvyko į Rygą dirbti bažnyčios mokyklos rektoriaus padėjėju
Bebūdamas Rygoje susidomėjo Vokietijoje nežinomais baltais, apie kuriuos galvota, kad jie išnykę, žemėlapyje nežymimi. Herderis pradėjo rinkti latvių liaudies dainas ir Išleido baltų dainų rinktines "Tautos dainos" (Volkslieder, 1778-79, 2 leid.), "Tautų balsai" (Stimmen der Volker in Liedern, 1807), kuriose yra ir aštuonios lietuvių liaudies dainos (tos dainos pastebimos Vokietijoje, Gėtė vieną iš dainų panaudoja kurdamas operetę). Gotfrydas vertino lietuvių kalbą, gyrė jos grožį, melodingumą, dainų poetiškumą gretino su graikų poetės Sapho lyrika. Reikšdamasis kaip folkloristas, dainologas, Herderis paliko minčių apie lietuvių liaudies tematiką – nerado dviprasmybių, karingumo, matė daug gražių santykių tarp jaunų žmonių, jį sudomino vainikėlio tema. Taip pat J. G. Herderis įkvėpė daugelį žymiausių Lietuvos veikėjų (Vilniuje – Adomą Mickevičių, Stanevičių, Daukantą, Juškas, žemaičių bajorus Gadonus) susidomėti lietuvių liaudies kūryba, rinkti ją ir tyrinėti. Prasidėjo liaudies kūrybos sąjūdis.
Iš Rygos buvo kviečiamas dėstyti Peterburge, bet atsisakė, nors ir svajojo susitikti su Jekaterina II. Pajutęs, dvasininkijos neapykantą, 1769 m. Herderis staiga metė darbą Rygoje ir leidosi į jūros kelionę, "kad visapusiškiau susipažintų su savo Viešpaties pasauliu" ir "taptų naudingesnis". Jūros kelionė, kurią Mano kelionės 1769 metais dienoraštis (Journal meiner Reise im Jahre 1769) atskleidžia kaip programinę "dvasios išvyką" (Valteris Flemeris), pasibaigė laivui sudužus Prancūzijoje, kur, apsilankęs Europos laisvamanybės centre – Paryžiuje, susipažino su Ž. d’Alamberu ir D. Didro. Iš Paryžiaus per Briuselį, Antverpeną, Amsterdamą grįžęs į Vokietiją, Hamburge susitiko su G. E. Lesingu ir Klaudijumi Matiasu. Praleidęs su Lesingu porą savaičių, Gotfrydas apsistojo Eutine, kur jo laukė tarnyba kunigaikščio rūmuose – auklėti Holšteino Gotorpo princą ir lydėti jį kelionėse po Durmštatą (ten jis susipažino su vėliau jo žmona tapusia Karolina Flachland). 1770 m. Herderis atvyko į Strasbūrą, kur susipažino su jaunuoju J. V. Gėte, kuriam padarė didžiulį įspūdį. Taip pat Strasbūre Herderis įteikė savo Berlyno Akademijos premijuotą "Traktatą apie kalbos kilmę" ("Abhandlung über den Ursprung der Sprache", 1770 m.), kuriame atsiribojo nuo Süßmilcho tezės apie dievišką kalbos kilmę, bet taip pat ir nuo Volfenbiutelio filologo Johano Jakobo Fainhalo empiriniais tyrinėjimais grindžiamos tezės apie Javos salos gyventojų senovės kalbą.
Pašlijus santykiams su princo svita, Johanas Gotfrydas Herderis tuoj pat pasinaudojo Šaumburgo-Lipės grafo pasiūlymu užimti Biukeburgo konsistorijos patarėjo vietą. Biukeburge praleisti penkeri metai (1771–1776 m.) sutapo su "Audros ir veržimosi" sąjūdžio apogėjumi. Herderis aktyviai dalyvavo šiame judėjime, kurio tikslas – keisti Vokietijos gyvenimo sanklodą (ji turėjo tapti nesusiskaldžiusia valstybe, įtaką daryti mokslo žinios, proto lavinimas), buvo vienas iš svarbiausių jo ideologų. Be to, Biukeburge sustiprėjo ir Gotfrydo religinės idėjos. 1776 m. rudenį, Gėtei tarpininkaujant, Herderis tapo Vyriausiosios konsistorijos generaliniu superintendantu, o vėliau viceprezidentu Veimare, kur netrukus perėjo į dvasininkijos opoziciją.
Veimare greitai Herderio religines nuotaikas pakeitė susidomėjimas gamtos mokslais. Kartu su Gėte jis įsitraukė į biologijos tyrinėjimus. Apie šias dvi asmenybes susibūrė laisvamanių ratelis. 1788–1789 m. Herderis lankėsi Italijoje. Kelionė į šią šalį nuvylė Johaną. Po jos Gotfrydas pakliuvo į Prancūzijos revoliucijos apžavus (jis sveikino revoliuciją kaip politinį reformacijos tęsinį), Herderis buvo izoliuotas nuo dvaro rūmų, o dėl nepagarbos, atsirandančios klasicistinės literatūros ir kritikos estetinės autonomijos sampratai, suėjo į vis aštrėjantį konfliktą su veimariškąja Gėtės ir Šilerio, kuris iš pradžių žavėjosi Gotfrydo pamokslais, klasika.
Į gyvenimo pabaigą, aptemdytas ligų ir vienišumo Herderis pradėjo kovoti su kritine E. Kanto filosofija ir jos sekėjais. Nebūdamas teisus Kanto atžvilgiu jis liko nesuprastas filosofų gildijos. 1803 m. gruodžio 18 d. J. G. Herderis mirė likęs vienišas, jo mirties priežastis nenustatyta. Palaidotas prie Veimaro bažnyčios sienos.
Slucko apskritis (1793–1924)
Slucko apskritis – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje Baltarusijoje, į pietus nuo Minsko. Centras – Sluckas.
Istorija
Apskritis įkurta 1793 m. po II ATR padalijimo ir priklausė Minsko gubernijai. 1796 m. prijungta dalis Nesvyžiaus apskrities. 1919 m. rugpjūčio 1 d. dalis apskrities perduota Baranovičių apskričiai. 1921 m. gubernija panaikinta, todėl apskritis atiteko Baltarusijos TSR, vakarinė dalis atiteko Lenkijai. 1924 m. apskritis panaikinta.
Johann Gottfried Herder
Poveikis pasaulėžiūrai
Iki kritinio laikotarpio Herderis buvo Kanto mokinys ir karštas šalininkas, bet susižavėjęs Shaftesburiu ir Spinoza greitai nusigręžė nuo savo mokytojo. Kai Kantas griežtai įvertino Herderio istoriografiją "Ideen zur Philosophie der Geschichte der Menschheit"(17784-1791 m.), Gotfriedas užsipuolė Kanto "Grynojo proto kritiką" ("Metakritik zur Kritik der reinen Vernunft", 1799 m.) ir "Sprendimo galios kritiką" ("Kalligone", 1800 m.). Herderis tai pat bendravo su Liudviku Rėza, kuris bandė išsiaiškinti Johano kilmę.
Apie kalbą
Herderis labai domėjosi kalba, kaip gyva, organine tautų dvasios išraiška., į kurią įauga ir įsišaknija pavienis asmuo. Iš tikrųjų suvokti dvasinį kalbos turinį reiškia suprasti šią dvasią, o kartu ir kitą žmogų, bei save patį.
Herderis intensyviausiai nagrinėjo kalbą, nes ji jam nebuvo negyvų, dirbtinių pavadinimų visuma, o gyva pasaulio ir gyvenimo išraiška. Per kartų kartas susiformavusioje kalboje jau atsispindi pasaulio pažinimas (tam tikras pasaulėvaizdis) ir jo emocinis poveikis. Kalbant pažinimas tampa kūrimu pagal gamtą, iš jos gauto įspūdžio perteikimu ir todėl yra artimas poezijai, menui. Mokslas ir menas remiasi genealia intuicija, taip pat ryšius ir giminystę pamatančiu žvilgsniu. Ši pažinimo samprata išryškina Herderio ir besiformuojančio romantizmo giminystę.
Apie dievą
J. G.Herderis gamtą ir istoriją sujungia į vieną didelį vystymosi procesą, kuriame jis bando pajusti ir įžvelgti Dievo veikimą: šis procesas – ne žmonijos auklėjimas, bet paties Dievo savisklaida. Žmonių visuomenę sudaro ne visur vienodi, tik skirtingose sąlygose esantys individai, bet spalvinga unikalių asmenybių gausa ir tautų įvairovė. Kiekviena jų turi buvimo teisę, kiekvienoje jų tarsi pasireiškia vienas Dievo bruožas.
Ryšys su baltų tautomis
Herderis domėjosi tautiškumo bei liaudiškumo problema žmonijos istorijoje, skyrė išskirtinį dėmesį patriotizmui. Trys Pabaltijo tautos – Latvija, Estija ir Lietuva – kaip tik buvo toji dirva, kur pirmiausia atsiskleidė Herderio tautiškumo samprata. Ką jis tose tautose rado jaunas būdamas, tą savo raštuose panaudojo brandesniame amžiuje. Nors tos trys Pabaltijo tautos etniniu atžvilgiu nėra vienalytės, Herderis jose, kaip kultūriniame bei politiniame vienete, įskaitant ir geografinį bei istorinį požiūrį, rado tai, kas galėjo neabejotinai pagrįsti jo keliamą tautiškumo ir humaniškumo idėją.
Į praeitį Herderis žvelgė kaip susižavėjęs romantikas. Jis prisidėjo prie romantikų domėjimosi tautos praeitimi. Praeitis yra gyvas šaltinis, kuris gaivina dabartį ir ateitį. Tautos istorija Herderiui buvo lyg saitas, kuriuo galima nusileisti į praeities gelmes, iš kurių semiamasi jėgų ir stiprybės ateičiai.
Gyvendamas baltų tautų erdvėje, Herderis susiformavo ypač tvirtas pažiūras. Jam teko kovoti su savo amžiaus dvasia, norint išlikti jos nenugalėtam. Šviečiamojo amžiaus dvasia, ypač paplitusi jo veiklos metu, buvo priešinga jo asmenybės polinkiams. Stebėdamas liaudies gyvenimą, ypač provincijos ūkininkų papročius ir įpročius, Herderis suprato, kad kūrybinės dvasios turi ieškoti gamtai artimose tautose. Baltų tautas dėl jų likimo jis užjautė nuoširdžiai, žinodamas panašią savo paties tėviškės padėtį. Liaudies, ypač ūkininkų gyvenimas ir jo tėviškėje nebuvo lengvas. Ten tik XIX a. pradžioje padėtis pagerėjo, ir prie to iš dalies prisidėjo pats Herderis.
Herderio polinkis į liaudiškumą pagrįstas taip pat geografiškai ir istoriškai. Jo ryšys su baltų tautomis nėra koks atsitiktinis ar bereikšmis faktas, bet turi gilesnę prasmę. Kai kurių baltų rašytojų balsas buvo ir Herderio balsas: „Į liaudį!“. Istorija ir praeitis, jausmas ir kalba atgavo savo teises: taip atsirado „baltiškoji romantika“. Tautos istorija dabar buvo atkuriama iš liaudies kūrybos ir kalbos. Kas tik tautai priklauso, turėjo būti, Herderio žodžiais tariant, „iš jos pačios atskleista“. Tą atskleidimą Herderis ir pradėjo nuo baltų tautų.
Johanas G. Herderis rinko latvių liaudies dainas. Išleido baltų dainų rinktinę, kurioje yra ir aštuonios lietuvių liaudies dainos (tos dainos pastebimos Vokietijoje, Gėtė vieną iš dainų panaudoja kurdamas operetę). Gotfrydas vertino lietuvių kalbą, gyrė jos grožį, melodingumą, dainų poetiškumą gretino su graikų poetės Sapho lyrika. Reikšdamasis kaip folkloristas, dainologas, Herderis paliko minčių apie lietuvių liaudies tematiką – nerado dviprasmybių, karingumo, matė daug gražių santykių tarp jaunų žmonių, jį sudomino vainikėlio tema. Taip pat J. G. Herderis įkvėpė daugelį žymiausių Lietuvos veikėjų (Vilniuje – Adomą Mickevičių, Stanevičių, Daukantą, Juškas, žemaičių bajorus Gadonus) susidomėti lietuvių liaudies kūryba, rinkti ją ir tyrinėti. Prasidėjo liaudies kūrybos sąjūdis. Vokietijoje Herderis priklausė "Audros ir veržimosi" judėjimui, kurio tikslas – keisti Vokietijos gyvenimo sanklodą (ji turi tapti nesusiskaldžiusia valstybe, įtaką turi daryti mokslo žinios, proto lavinimas). Lietuvoje jis buvo žinomas tarpukariu.
Filosofijos stilius
Neabejotinai galima teigti, kad J. G. Herdeior filosofiniai tekstai yra skaitomi lengviau negu kitų tuo metu rašiusių filosofų. J.G. Herderis vengia techninio žargono, rašo stiliumi, kuris yra gyvybingas ir pilnas pavyzdžių, o ne sausas, sudėtingas ir abstraktus, o jo neperkrautas rašymo stilius prikausto skaitytojų dėmesį. Bet jo tekstai taip pat turi tam tikrų savitumų, kurie gali trukdyti suprasti ir įvertinti jo mintis, todėl skaitytojas turi būti tam pasirengęs. J.G. Herderio rašymo stilius dažnai atrodo emociškai ir gramatiškai netvarkingas, todėl gali susidaryti įspūdis, kad tokia kalba labiau būdinga kasdieniame gyvenime, o ne filosofiniame rašymo stiliuje. Tačiau taip yra padaryta iš anksto viską gerai apgalvojus. Jis tyčia suveldavo visą medžiagą. Rašydamas šiuo stiliumi jis dažnai naudodavo gramatines – retorines figūras, kurios neįgudusiam skaitytojui gali pasirodyti kaip paprasčiausias neatidumas, tačiau jis įgauna didelį literatūrinį poveikį iš klasikinių šaltinių ir yra meistriškai J. G. Herderio panaudojamas.
Būtina pabrėžti, kad filosofas turi rimtų priežasčių rašyti būtent šiuo stiliumi, o ne paprastu akademiniu proziškumu. Pirma, tai leidžia jam rašyti daug platesniu ir priimtinesniu skaitytojams stiliumi, kadangi jis mano, jog svarbi filosofo darbo dalis yra turėti plačią socialinę įtaką. Viena iš svarbiausių jo tezių yra ta, jog mintys nėra ir neturi būti atskirtos nuo valios ir poveikio žmonėms, tie, kurie siekia pašalinti poveikį yra menki ir nepilnaverčiai. Standartinis akademinis rašymas turi savų ydų, tuo tarpu spontaniška kalba ir rašymo stilius ne. Herderis yra prieš, bet kokius gramatinius ir leksinius kalbos suvaržymus, taip pat prieš vergišką paklusnumą gramatikos vadovėliams ir žodynams. Anot Herderio toks suvaržymas yra priešiškas ne tik lingvistiniam kūrybingumui ir išradingumui, bet taip pat kadangi mintys yra iš esmės priklausomos bei apribotos savo kalbos apimtyje, taigi kūrybingumas ir išradingumas suvaržomas savo mąstysenoje.
Dar vienas J. G. Herderio filosofijos ypatumas yra jos „nesisteminga“ prigimtis. Jis yra prieš sistemiškumą filosofijoje. Jis ypač nusistatęs prieš tokį sistemiškumą, kurio siekė Spinoza, Volfas, Kantas, Fichtė, Šelingas and Hėgelis. Jis turėjo įtikinamas priežastis šiam priešiškumui: 1) J. G. Herderis labai skeptiškai žiūrėjo į tokių sistematinių modelių žiūrėjimą darbe. 2) J. G. Herderis tiki, kad toks sistemos kūrimas per ankstyvas tyrimo užbaigimas ir konkrečiai ignoravimas ar iškraipymas empirinio aiškumo. Tiriamasis žvilgsnis patvirtina tokių sistemų rūpestį. Herderio pagrįstas nusistatymas prieš šią sistematiškumo rūšį padarė didelę įtaką vokiečių filosofijai. Ir (mažiau akivaizdu) daugelyje kitų atvejų jis vis tiek dirba šiuo dialogo būdu, tik be rūpesčio aiškiai paskirstydamas pozicijas tarp skirtingų pašnekovų ir vėl yra tikrai nekaltas dėl nesuderinamumo.
Dar daugiau, jis turi rimtus motyvus naudoti šitą metodą dialoguose: 1) kartais jo motyvas yra paprastas – kartais kalbėdamas apie religinius ir politinius dalykus jis naudoja dialogo metodą, kad tiesiogiai neišsakytų savo nuomonės ir neužsitrauktų bėdos. Bet taip pat yra ir filosofiškai gilesni motyvai: 2) jis perima iš anksčiau kritikuoto Kanto idėją (įkvėptą senovinio skepticizmo), kad geriausias būdas filosofui siekti tiesos yra palyginti priešingus požiūrius į subjektą, opozicijoje vienam prieš kitą, siekiant žengti į priekį ir viltingai pasiekti tiesą per jų abipusį išbandymą ir pasikeitimą. 3) Taip pat jis plėtoja labiau originalų variantą, kad idėja socialinė – istorinė plokštuma: panašiai, būdas žmonijai pasiekti nepagaunamą tiesą yra per tebesitęsiančią kovą tarp skirtingų nuomonių, kurios eigoje teisingiausia nuomonė laimės.
Herderio filosofijos reikšmė
Johano Gotfrydo Herderio filosofija padarė didelę įtaką kitiems filosofams. Ši įtaka pasireiškė ne tik filosofijos ribose, bet ir už jų. Pavyzdžiui, išaiškėjo, jog Hėgelio filosofija iš esmės yra sistemiškai ir kruopščiai išvystytos Herderio idėjos. Tai ypač liečia Herderio idėjas apie protą, meną ir Dievą. Taip pat tai paveikė ir Dilthey (kalbant apie istoriją). D. S. Milis yra skolingas Herderiui už idėjas (politinėje filosofijoje); ir už filosofijos ribų. Nyčė buvo irgi stipriai paveiktas Herderio filosofijos, ypač minčių apie protą, istoriją ir vertybes. Getė tapo gerai žinomu visuomenės veikėju dėka ankstyvos Herderio idėjų įtakos.
1950 m. buvo įkurta J. G. Herderio vardu pavadinta Vokietijos mokslo įstaiga, viena svarbiausių Rytų ir Vidurio Europos istorijos tyrimų centrų.
Europoje egzistuoja Herderio premija, kuri teikiama už nuopelnus savo ir kitoms tautoms, už meno, mokslo raišką. Šios premijos laureatai gali pasirinkti studijas Vienoje.
Žymių žmonių mintys apie J.G.Herderį
Gana sunku nustatyti Johano Gotfrydo Herderio vietą dvasinėje istorijoje, nes jo mąstymui trūksta aiškaus vientiso braižo. Todėl jau jo gyvenimo metais "taurus protas buvo nesuprastas; ir ne visiškai be jo paties kaltės; nes jo trūkumas buvo tai, kad jis buvo ne pirmojo ar kokio kitokio ryškumo žvaigždė, o žvaigždžių ryšulys, iš kurio tada kiekvienas rinkosi kokį nors vieną žvaigždės paveikslą" (Jeanas Paulis).
Herderio veikalai dėl nuolatinių pradėjimų iš naujo ir perdirbimų daugeliui atrodė tik kaip neišsemiamos intuicijos fragmentai. Tačiau naujesni raštų leidimai parodė, kad veikiau vertintinas "kaip į dabartį perspektyvą atveriantis sisteminis genialus mąstytojas", kuris įtikinantį ir į skaitytoją orientuotą atitinkamų "savo formų pasirinkimą susiejo su fundamentaliomis kalbos filosofijos įžvalgomis" (Ulrichas Gaieris).
Tačiau iš esmės jo rašymo ir kūrybos praktiką skatino ankstyvas impulsas "visas duotybes, istorinę bei politinę tikrovę, be to, gamtos ar tradicinio žinojimo reiškinius taip performuoti, kad jie kaip iš savo pačių jėgos kilę produktai galėtų tapti visiškai savi manajam Aš" (Hansas Dytrichas Irmšeris).
Sentencijos
Gryniausiu humaniškumu pasižymi tas nedaugelis kalbų, kurias pasakė Jėzus. Humaniškumas yra tai, ką jis įrodinėjo gyvenime ir patvirtino savo mirtimi.
Žmogaus aistros nuolat būdrauja tykodamos sau grobio, o protas miega, kol pažadinamas.
Tikras didingumas pagrįstas savo jėgų, o netikras – kitų žmonių silpnybių suvokimu.
Du didžiausi tironai žemėje – tai atsitiktinumas ir laikas.
Gėdinga ne bausmė, gėdingas nusikaltimas
Darbas – gydomasis balzamas, jis dorybingumo šaltinis.
Geros vyriausybės požymis – kaip ji elgiasi su vaikais, seniais, ligoniais ir neturtingaisias.
Pažintis su šviesių žmonių mintimis yra puikios proto pratybos: jos apvaisina protą ir lavina mąstymą.
Svarbiausi veikalai
J. G. Herderis poetams siūlė originalumo ieškoti folklore. Rinko įvairių tautų liaudies dainas, vertė į vokiečių kalbą. Rinkiniuose "Tautos dainos" (Volkslieder, 1778-79, 2 leid.), "Tautų balsai" (Stimmen der Volker in Liedern, 1807) paskelbtos net 8 lietuviškos dainos. Taip pat parašė dramų bei legendų. Svarbiausiame filosofijos veikale "Idėjos apie žmonijos istorijos filosofiją" (Ideen zur Philosophie der Geschichte der Menschheit, 4d. 1784-91) iškėlė istorijos svarbą kalbai ir menui, siekė parodyti, kad gamta ir žmonijos istorija paklūsta tiems patiems įstatymams, pabrėžė, kad žmonija privalanti siekti humaniškumo. Derindamas 18a. gamtamokslinius ir filosofijos tyrimus suformulavo idėją apie pasaulio, kaip vientiso skirtingų lygių (negyvosios ir gyvosios gamtos, visuomeninio gyvenimo ir žmonijos) organizmo, raidą. Veikale "Traktatas apie kalbos kilmę" (Abhandlung uber den Ursprung der Sprache, 1772) teigė, kad kalba yra žmogaus proto kūrinys.
RK3118
Kelias prasideda Vytartuose, sankryžoje su. Kelias eina Pasvalio rajone. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Vytartai, Pervalkai. Kelias baigiasi Pervalkuose.
Ivanovo kalnagūbris
Ivanovo kalnagūbris  – kalnagūbris Kazachstane, Rytų Kazachstano srityje, Rūdiniame Altajuje. Ilgis apie 100 km. Aukštis iki 2775 m. Šlaituose auga smulkialapių ir spygliuočių medžių miškai. Kalnagūbryje prasideda Kazačichos, Gromotuchos upės.
Papėdėje įsikūręs Rideras bei Poperečnojės gyvenvietė.
Voverys
Vóverys  – agromiestelis Baltarusijoje, Gardino srityje, Lydos rajone, 23 km į vakarus nuo Lydos, Voveros upelio kairiajame krante. Voverių apylinkės centras. Yra Viešpaties Atsimainymo Romos katalikų bažnyčia, vidurinė mokykla, vaikų lopšelis-darželis, gaisrinė; užtvenkus Voveros upelį, įrengtas tvenkinys.
Istorija
1413 m. pastatyta pirmoji bažnyčia, 1568 m. ji atiteko reformatams. 1648 m. grąžinta katalikams, vėliau perstatyta. 1840 m. dvarininko Samuelio Kostrovickio pastangomis pastatyta mūrinė bažnyčia. XIX a. vid. bažnyčioje kunigavo 1831 ir 1863 m. sukilimų dalyvis, kunigas Raimundas Zemackis. XX a. buvo miestelis ir 2 palivarkai Lydos apskrityje, Muto valsčiaus Voverių seniūnijos centras.
1910 m. parapijai priklausė 6990 asmenų. Pagal Lietuvos ir Sovietų Rusijos 1920 m. taikos sutartį Voverys priskirtos Lietuvai. 1920–1939 m. priklausė Lenkijai, buvo Lydos apskrityje: iki 1927 m. Muto valsčiuje, vėliau – Voverių. 1939 m. prijungtos prie Baltarusijos TSR.
Centrinės Afrikos Respublikos futbolo lyga
Centrinės Afrikos Respublikos aukščiausioji futbolo lyga – aukščiausioji Centrinės Afrikos Respublikos futbolo lyga.
Istorija
Nuo 1968 m. vyksta šalies futbolo čempionatai.
Formatas
Pastaruoju metu lygoje rungtyniavo 12 ekipų.
Daugiausiai taškų surinkusi ekipa iškovoja čempionų titulą.
2021–2022 m. sezonas
1. Olympique Réal      22  15  4  3  37-13  49 2. Red Star            22  16  1  5  38-21  49 3. SCAF                21  13  3  5  45-16  42 4. Anges de Fatima     21  10  6  5  33-21  36 5. Tempête Mocaf       22  10  3  9  34-22  33 6. Castel Foot         20   9  3  8  32-30  30 7. DFC8                22   8  4 10  25-31  28 8. AS Gbangré          21   8  3 10  32-33  27 9. ASOPT               21   8  3 10  28-40  27 10. USCA                21   6  5 10  22-31  23 --- 11. ECB                 21   2  7 12  19-45  13 12. UFC Bangui          22   1  2 19  13-55   5
Lyninis keltas
right|thumb|250px|Automatinis [[moneta|monetomis apmokamas lyninis keltas Bømlo saloje (Norvegija)]] Lyninis keltas  – keltas, kurio veikimas susijęs su lynu. Jie varomi vienaip ar kitaip naudojant įtemptą lyną. Sroviniai keltai naudoja pačios upės energiją.
Ankstyvieji lyniniai keltai paprastai naudodavo virves arba plienines grandines. XIX a. pabaigoje daugelyje šalių virves ir grandines pakeitė tvirtesni ir patvaresni vieliniai lynai.
Tipai
thumb|250px|Paprastas lyninis keltas Gee’s Bend vietovėje ([[Alabama, JAV; 1939 m.)]] Yra keli lyninių keltų tipai:
Vyniojamųjų keltų lynai paprastai gali būti atpalaiduoti, kad esant reikalui panirtų ir virš jų galėtų praplaukti kiti upės laivai. Keltai, kurie perveža ir keleivius, ir automobilius, automobilių denį paprastai turi centre, o keleivių zonos yra abiejose pusėse (kad kelte masė būtų paskirstyta simetriškai). Po keleivių zonomis paprastai būna tuneliai lynams ir varikliai. Tokie keltai vairuoti negali, jie juda tik išilgai lyno, todėl abi kelto pusės yra simetriškos, abiejose pusėse yra rampos.
Lyniniai keltai dažniausiai naudojami upėse ir kanaluose: Pasiekdami krantą lyniniai keltai paprastai atsiduria prie prieplaukos. Šie keltai paprastai yra saugesni, negu laisvai plaukiantys keltai.
Istorija
thumb|right|250px|Hemptono keltas Aukštutiniame Eivone (Anglija) Lyniniai keltai naudojami, manoma, nuo laikų, kai dar nebuvo rašytinės istorijos. Pavyzdžiui, lyninis Hemptono keltas Eivono upėje (Anglija), pirmą kartą paminėtas XIII a.
Lyninius keltus anksčiau plačiai naudojo Sakramento deltoje (Kalifornija, JAV). Lyniniai keltai buvo svarbi automobilių gabenimo priemonė Naujajame Pietų Velse (Australija). Hobarte (Tasmanija, Australija) šimtą metų iki 1934 m. vienintelis reguliarus būdas persikelti per Dervento upę buvo Risdon Punt lyninis keltas.
Lietuvoje
Lietuvoje likę vos keli sezoniniai upių keltai. Nemune dirbanti „Vilkynė“ įveikia upę kaip prilaikomasis lyninis keltas. Keltui prisišvartavus, lynas nusileidžia ant dugno, kad netrukdytų praplaukti laivams. Patį keltą stumia nedidelis vilkikas. Panašus, tik bemotoris keltas yra iki šiol veikiantis Padalių-Čiobiškio keltas Neryje.
Panašus keltas, suręstas Justino Dūdėno ir Šarūno Šlektavičiaus, Vilniuje, ties Verkiais, veikia švytuoklės, principu, kuris skiriasi nuo lyno principo.
Nuorodos
Fähre
RK3119
RK3119 – rajoninis kelias, jungiantis Titkonius ir Žvirblinius. Kelio ilgis – 4,2 km. Kelias gyvenvietėse yra asfaltuotas, visas likęs kelias yra dengtas žvyru.
Kelias prasideda Titkoniuose, sankryžoje su. Kelias eina Pasvalio rajone. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Titkoniai, Payslykis, Žvirbliniai. Kelias baigiasi Žvirbliniuose.
Steponas Vytautas Jurna
Steponas Vytautas Jurna ( g .  1934 m. rugsėjo 26 d.  – Lietuvos finansininkas.
Biografija
1962 m. baigė Vilniaus universitetą.
1956 m. Biržų rajono finansų skyriaus inspektorius. 1957–1990 m. dirbo Lietuvos SSR finansų ministerijos revizoriumi, skyriaus vedėju, Valstybės pajamų valdybos viršininku, finansų ministro pavaduotoju. 1990–1991 m. Lietuvos Respublikos finansų ministro pavaduotojas – Valstybinės mokesčių inspekcijos viršininkas, 1991–1992 m. Lietuvos Respublikos finansų ministro pavaduotojas. 1992 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės vadovybės patarėjas mokesčių ir apskaitos klausimais.
1992–1999 m. banko „Hermis“ vyriausiasis finansininkas. 1999–2005 m. Turto banko valdybos pirmininkas. 2007–2014 m. Mokestinių ginčų komisijos pirmininkas.
Iki 1989 m. SSKP narys.
Algirdas Gruzdas
Algirdas Gruzdas (g. 1947 m. rugpjūčio 27 d. Kaune) – buvęs Lietuvos futbolininkas ir treneris.
Biografija
1970 m. baigė LKKI. Žaidė Kauno „Atlete“, Klaipėdos „Atlante“, Kauno „Bangoje“.
Trenerio karjerą pradėjo 1972 m. Dirbo Kauno futbolo mokykloje, treniravo „Bangą“, su kuria 1989 m. iškovojo Lietuvos čempionės vardą ir tapo „Tiesos“ taurės laimėtoja.
Tarp A. Gruzdo auklėtinių – Aurelijus Skarbalius, Darius Maciulevičius, Dainius Šuliauskas, Andrius Velička.
Hornovas-Vadelsdorfas
Hornovas-Vadelsdorfas  – komuna Vokietijoje, Brandenburgo žemėje.
Įeina į Šprė-Neisės apskritį, priklauso Dioberno-Lando valdybai. Plotas – 21,25 km². Oficialusis kodas – 12 0 71 185.
Gyventojai
Hornovas-Vadelsdorfas turi 605 gyventojus (2010 m. gruodžio 31 d. duomenys).
Įeina į Sorbų gyvenamąją sritį, joje galioja Saksonijos ir Brandenburgo žemių sorbų kalbas ir kultūrą ginantys įstatymai, tad Hornove-Vadelsdorfe greta vokiečių kalbos oficiali yra ir žemutinių sorbų kalba.
Juknaičių ežeras
Juknaičių ežeras – ežeras Lietuvoje, Šilutės rajone, 1 km į šiaurę nuo Juknaičių gyvenvietės, Juknaičių miške. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,17 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 21,5 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Nemuno intako Voryčios baseinui.
2016 m. San Marino ir Riminio pakrantės motociklų Grand Prix
2016 m. San Marino ir Riminio pakrantės motociklų Grand Prix – 13-tasis 2016 m. MotoGP sezono etapas. Jis vyko 2016 m. rugsėjo 11 d. Misano World Circuit Marco Simoncelli trasoje, Misano Adriatico.
Klasifikacija
Po pirmų trijų treniruočių Michele Pirro, kuris jau ir taip dalyvavo lenktynėse, kaip wilcard lenktynininkas, buvo paskirtas lenktyniauti traumą patyrusio Andrea Iannone vietoje.
Ivantejevka
Ivantejevka  – miestas Rusijoje, Maskvos srityje, 17 km į šiaurės rytus nuo Maskvos, prie Učos upės. Netoli miesto praeina plentas M8 (link Jaroslavlio), ateina Maskvos–Jaroslavlio geležinkelio atšaka į Friaziną. Trikotažo, betono, maisto (duonos), alaus pramonė. Yra Rusijos valstybinio socialinio universiteto padalinys, A. Jablokovo dendrologinis parkas, Šv. Jurgio (1737 m.), Smolensko ikonos (1808 m.) cerkvės, krašto muziejus.
Istorija
Vantejevo kaimas šaltiniuose minimas nuo 1586 m. Jis XIX a. išaugo į pramoninę gyvenvietę (plėtota tekstilės, odos, popieriaus pramonė). Nuo 1928 m. – Ivantejevskio miesto tipo gyvenvietė, nuo 1938 m. – miestas.
Kurdistano kalnai
Kurdistano kalnai arba Kurdų kalnai, Chakiario kalnai  – kalnų masyvas Kurdistane (Turkijoje, Irane ir Irake), į pietus nuo Vano ežero, tarp Armėnijos ir Irano kalnynų. Aukštis iki 4168 m (Geljašino kalnas Džilo kalnų masyve). Vakarinė dalis dar vadinama Armėnijos Tauru.
Kurdistano kalnai susideda iš kristalinių skalūnų, gneisų, smiltainių; yra granitoidų intruzijų. Viršūnės daugiausia plokščios. Šlaitus vagoja gilūs kanjonai, kuriais teka daugiausia Tigro intakai. Aukščiausiose viršūnėse esti nedidelių ledynų. Yra karstinio reljefo formų, versmių, urvų (Hazar Merdo, Šanidaro urvai).
Pietinius šlaitus dengia subtropiniai miškai, kuriuos kylant keičia makija, ąžuolynai, pistacijų giraitės, šiaurinius – stepių augalija, viršukalnėse – alpinės pievos. Kalnų šlaituose ganomi galvijai, avys, o slėniuose auginami kviečiai, miežiai, kukurūzai, vaismedžiai.
Dupnica
Dupnica – miestas pietvakarių Bulgarijoje, 65 km į pietus nuo Sofijos, Rilos kalno papėdėje. Išvystyta maisto, vaistų, tabako, medienos pramonė. Stovi Šv. Jurgio cerkvė, mečetė.
Per miestą teka Bistrica, Džermanas, Džubrena ir Otovica.
Istorija
Gyvenvietė žinoma nuo senovės. Vadinta Tobinica, Dupla, Darbinica. Dabartinis pavadinimas naudojamas nuo išsivadavimo iš turkų 1878 m. laikų. 1948 m. pervadinta Stanke Dimitrovu čia gimusio antifašisto Mareko Stankės Dimitrovo (1889–1944) garbei, 1949 m. Mareku, 1950 m. vėl Stanke Dimitrovu, 1992 m. sugrąžintas Dupnicos vardas.
Netoli miesto yra Rasmetanicos vietovė (bulg. Разметаница), kur pasak legendos caras Samuilas nužudė savo brolį Aroną.
Po išsivadavimo iš Osmanų valdymo Dupnicos regionas tapo pasienio rajonu su Osmanų imperija.
Po socialistinės eros Bulgarijoje pabaigos Dupnicoje susikūrė buvusio policininko Plameno Galevo ir Angelo Christovo vadovaujama nusikalstama grupuotė, vadinti broliais Galeviais. 2009 Galeviai kandidatavo į Bulgarijos parlamentą, nors tuo metu buvo suimti įtariant reketu.
Robin Williams
Robin McLaurin Williams (1951 m. liepos 21 d. – 2014 m. rugpjūčio 11 d.) – JAV aktorius ir komikas. Oskaro, septynių Auksinių gaublių ir dviejų Emmy laureatas. 1986 m. vedė Oskarų apdovanojimų ceremoniją.
Robin McLaurin Williams buvo Misisipės gubernatoriaus ir senatoriaus Anselm J. McLaurin pro-pro-proanūkis. Williams'as turėjo angliškų, vokiškų, prancūziškų, velsietiškų, airiškų ir škotiškų šaknų.
Dažniausiai vaidino šeimoms skirtuose filmuose. Aktorius įrodė esąs ne tik puikus komikas, mokantis gerai improvizuoti, tačiau ir geras dramos aktorius, nominuotas 3 Oskarams už geriausią pagrindinio aktoriaus vaidmenį filmuose „Labas rytas, Vietname” (1987 m.), „Mirusių poetų draugija” (1989 m.) ir „Karalius žvejys” (1991 m.). Kiek vėliau jis laimėjo Oskarą už antraeilį vaidmenį filme „Gerasis Vilas Hantingas“ (1997 m.). Nuo 1990 m. jis tapo vaikų mylimu herojumi už vaidmenis šeimoms skirtuose filmuose.
Iš gyvenimo pasitraukė 2014 m. rugpjūčio 11 d. dėl depresijos. Jis sirgo Lewy kūnelių demencija.
Karjera
Robin'as trumpai studijavo politikos mokslus prieš įstodamas į Juilliard mokyklą studijuoti teatrą. Palikęs Juilliard jis pasirodydavo naktiniuose klubuose, kur buvo surastas „Mork, from Ork” vaidmeniui seriale „Happy Days” (1974 m.). Williams vaidino tokiose televizijos programose, kaip „The Richard Pryor Show”, „Laugh-In” ir „Eight Is Enough” prieš tapdamas plačiau žinomu Amerikos auditorijai, kaip ateivis Mork. Su šiuo vaidmeniu jis debiutavo televizijos seriale „Happy Days" prieš gaudamas savo šou „Mork & Mindy”. Williams'as vaidino kartu su Pam Dawber ekscentriškoje, mieloje situacijų komedijoje, kuri debiutavo 1978 m. ir išsilaikė keturis sezonus. Jo debiutas didžiajame ekrane buvo filme „Popeye“ (1980 m.), režisuotame Robert Altman ir vaidinant kartu su Shelley Duvall.
1988 m. pasirodė net trys filmai, kuriuose vaidino R. Viljamsas: „Barono Miunhauzeno nuotykiai“ (The Adventures of Baron Munchausen), „Kiškio ausys: Pekos Bil“ (Rabbit Ears: Pecos Bill) bei „Baltos santuokos portretas“ (Portrait of a White Marriage). Tačiau tik po metų Robin'as dar sykį patraukė skeptiškų kritikų dėmesį, kai suvaidino kitamanį mokytoją filme „Mirusių poetų draugija“ (Dead Poet’s Society) – už šį vaidmenį aktorius antrą kartą buvo nominuotas „Oskarui“.
1990 m. aktorius vaidino filmuose „Kadilakų pardavėjas“ (Cadillac Man), „Sugrįžimas į Niekados šalį“ (Back to Neverland) ir „Prabudimai“ (Awakenings). Vaidmuo pastarajame filme kartu su aktoriumi Robert De Niro iki šiol vadinamas nuoširdžiausiu ir labiausiai jaudinančiu Williams'o gyvenime.
Terry Gilliam „Karalius žvejys“ (The Fisher King) taip pat dažnai vadinamas geriausiu Williams'o filmu: už vaidmenį jis trečią kartą buvo nominuotas „Oskarui“. Steven Spielberg „Kablys“ (Hook), išleistas į ekranus tais pačiais metais, buvo visiškai priešingo žanro nei „Karalius žvejys“. Nors komerciškai filmas pavyko neblogai, kritikų nuomone, jis buvo pernelyg sentimentalus.
Disnėjaus kino kompanijos animacinis filmas „Aladinas“ (Aladdin) buvo pirmasis, kuriame Williams'as pademonstravo savo sugebėjimus kaip balso aktorius: įgarsindamas nuotaikingąjį Džiną aktorius visą laiką improvizavo ir visiškai nesekė teksto.
Williams'as taip pat suvaidino filme „Devyni mėnesiai“ (NineMonths) ir vaikų pamėgtame „Džiumandži“ (Jumanji). Komedijoje „Narvelis“ (The Birdcage) aktoriui teko vaidinti gėjų klubo savininką, kurio sūnus nori vesti konservatyvaus senatoriaus dukterį. Po šio spalvingo vaidmens aktorius suvaidino vaiką, dėl genetinio sutrikimo atrodantį kaip 40 metų, Francis Ford Coppola režisuotame filme „Džekas“ (Jack). Nors Robino aktorinis darbas buvo puikus, filmas nesulaukė daug sėkmės.
Williams'as siekė paįvairinti savo amplua: jis pasirinko vaidinti „Hamlete“ (Hamlet), „Šnipų klube“ (The Secret Agent), Woody Allen filme „Benarstant Harį“ (Deconstructing Harry) ir Disnėjaus „Skraiduolyje“ (Flubber).
Vėliau buvo keli ne tokie reikšmingi vaidmenys. Galiausiai pirmą kartą Williams'as suvaidino blogiuką – filme „Nuotrauka per valandą“ (One Hour Photo). Fotolaboratorijos darbuotojo paveikslas sulaukė entuziastingų atsiliepimų.
Danny de Vitto režisuotas filmas „Mirtis geručiui“ (Death to Smoochy) buvo nesėkmingas, nepaisant stipraus aktorių dueto: kartu su Williams'u vaidino Edward Norton. Tais pačiais metais Williams'as surengė komiškų vakarų seriją Brodvėjaus scenoje.
Per kelerius kitus metus Williams'o filmų sąrašą papildė dar keli: „Kalėdos“ (Noel), „Praeities paslaptys“ (House of D), „Aristokratai“ (The Aristocrats), „Robotai“ (Robots), „Metų žmogus“ (Man of the Year), „Pabėgėlių atostogos“ (Runaway Vacation) ir kiti.
Filme „Nakties klausytojas“ (The Night Listener) Williams'as suvaidino gėjų radijo laidos vedėją, kuris tiesioginio eterio metu susidraugavo su 14-mečiu berniuku, tapusiu seksualinės prievartos auka. Šį vaidmenį Williams'as sutiko atlikti už tokio kalibro aktoriui gana menką honorarą – 65 tūkst. dolerių. Vėliau aktorius savo balsą „paskolino“ pingvinui animaciniame filme „Linksmosios pėdutės“ (Happy Feet) ir taip pat suvaidino komišką prezidento Theodore Roosevelt versiją filme „Naktis muziejuje“ (Night at the Museum“).
Asmeninis gyvenimas
Kol jo karjera kilo, Williams susidūrė su daug asmeninių iššūkių. Jis įklimpo į alkoholio ir narkotikų liūną, kol vaidino situacijų komedijoj „Mork & Mindy” ir kovojo su priklausomybe daugiau, nei du dešimtmečius. Taip pat įsitraukė į pagarsėjusius santykius su moterimis; kol buvo vedęs aktorę Valerie Velardi įsitraukė į santykius su kita moterimi. Jie išsiskyrė 1988 m. Kitais metais aktorius vedė savo sūnaus auklę Marsha Garces Williams.
2006 m. vasarą Robin Williams atkrito į narkotikų liūną. Aktorius greitai atsigavo ir 2007 m. jis vaidino dvasininką komedijoje „License to Wed” su Mandy Moore ir John Krasinski. 2009 m. aktorius taip pat turėjo sveikatos problemų. Keli mėnesiai po greito turo, jam pradėjo trūkti oro. Dėl komplikacijų teko nutraukti turą ir operuoti širdį.
2011 m.aktorius vedė savo trečiąją žmoną Susan Schneider.
Metams bėgant, Williams biografija ir karjera išliko tokios pat įdomios gerbėjams. Dave Itzkoff 2018 m. gegužės mėn. leidimas „Robin” tapo bestseleriu, o, dviem mėnesiais vėliau, HBO pasiūlė komiko gyvenimą įprasminti filmu „Robin Williams: Come Inside My Mind”, kuriame būtų jo stand-up klipai, taip pat interviu su šeima ir draugais.
Mirtis, depresija, liga
Robinas Williams'as paskutinį kartą buvo pastebėtas sekmadienio vakarą savo namuose Tiburone, Kalifornijoje. Čia jis gyveno kartu su trečiąja žmona Susan Schneider. Kitą dieną, 11:55 pagalbos telefonu buvo gautas pranešimas apie nekvėpuojantį vyrą, tačiau po septynių minučių atvykę medikai tegalėjo nustatyti aktoriaus mirtį.