cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Opus Dei
Opus Dei rėmėjai
Jie nėra Opus Dei nariais, bet gauna dvasinę naudą, Bažnyčios teikiamą bendradarbiaujantiems su Opus Dei, ir pelno prelatūros tikinčiųjų maldą už juos. Jei nori, ir patys gali dalyvauti dvasinio ugdymo renginiuose, kuriuos siūlo prelatūra.
Tarp Opus Dei rėmėjų, be daugelio katalikų vyrų ir moterų bei kitų konfesijų krikščionių, yra taip pat kitų religijų žmonių ir nemažai netikinčiųjų, trokštančių dalyvauti ir bendradarbiauti įgyvendinant įvairias prelatūros iniciatyvas.
Ogogoras
Gamyba
Ogogoras yra gaminamas distiliuojant rafijos palmių vyną. Rafijos kamiene daroma speciali išpjova, kad iš jos tekėtų sula. Prie išpjovos tvirtinamas indas iš moliūgo, kuriame renkama tekanti sula. Rauginta sula vėliau yra distiliuojama ir taip gaunamas ogogoras. Etanolio koncentracija ogogore būna nuo 30 iki 60%. Kadangi gėrimas gaminamas namuose mėgėjiškai, ogogoras gali būti nuodingas dėl netinkamos distiliacijos. Teigiama, kad kasmet nemažai žmonių miršta nuo netinkamai pagaminto ogogoro.
Opus Dei
Veikla Lietuvoje
miniatiūra|250px|Opus Dei studijų centras Kaune, Kapsų g. Lietuvoje Opus Dei apaštališką veiklą pradėjo 1994 m. prelatūros ir jos narių iniciatyva veikia jaunimo klubai ir studijų centrai Vilniuje ir Kaune, studenčių rezidencija Vilniuje, rekolekcijų namai Kaišiadorių vyskupijoje. Prelatas visame pasaulyje į kiekvieną prelatūros regioninį vienetą skiria po vikarą. Lietuvoje šis regioninis vikaras yra mons. Andrés Lavin.
Šioje šalyje penkis kartus lankėsi Opus Dei prelatas vysk. J. Echevaria, čia jis susitiko su daugeliu žmonių, kuriems prelatūra teikia dvasinį įkvėpimą, taip pat su įvairiais Lietuvos vyskupais bei šalyje tuomet dirbančiais nuncijais. Paskutinio jo apsilankymo metu, 2013 m. vasarį, jis kalbėjo didelei grupei šeimų Litexpo kongresų rūmuose, Vilniuje.
Ogogoras
Svarba
Ogogoras kaip gėrimas ir prekė Nigerijoje turi nemažą kultūrinę ir ekonominę reikšmę. Kaip gėrimas ogogoras yra naudojamas religinėse ir socialinėse ceremonijose. Idžų dvasininkai lieja ogogorą ant žemės, tai laikoma auka dievams. Nuotakų tėvai Nigerijoje ogogoru per vestuves patvirtina savo palaiminimą.
Opus Dei
Veikla Lietuvoje
Lietuvos žiniasklaidoje pasirodžius kritinių teiginių apie Opus Dei 2010 m. pradžioje, organizacijos veiklą teigiamai vertino tuometinis Kauno arkivyskupas Sigitas Tamkevičius bei religijotyrininkas pranciškonas kunigas Arūnas Peškaitis.
Ogogoras
Svarba
Ogogoras svarbus ir ekonomiškai. Daug skurdžių Nigerijos šeimų uždirba gamindamos ogogorą, o po to pardavinėdamos jį gatvėse. Ogogoro gamyba dar kolonijiniais laikais buvo ekonomiškai svarbi ir kriminalizuota. Pvz., Nigerijos Benue valstijoje ogogoro gamyba ir platinimas yra baudžiamas.
Pohuliankos teatras
thumb|300px|Dabartinis [[Vilniaus senasis teatras]]
Pohuliankos teatras  – teatro pastatas Jono Basanavičiaus gatvėje nr. 13, Vilniuje, buvusioje Poguliankoje.
Istorija
Pavadintas pagal ankstesnį Didžiosios Pohuliankos gatvės pavadinimą.
Statytas 1912–1913 m. lenkų dramos teatrui pagal arch. Vaclovo Michnevičiaus ir Aleksandro Parčevskio projektą, I. Korvin–Milevskio iniciatyva, iš tuometinės Vilniaus lenkų bendruomenės surinktų lėšų. Pastate ryškūs baroko ir net romaninio stiliaus bruožai. Priskiriamas Vyslos stiliui. Rusijos imperijos valdymo metu teatras buvo viena svarbiausių kultūrinių ir teatrinių vietų Vilniuje.
Lenkų teatras
Teatras, duris atvėręs 1913 m. spalio 12 d., priklausė bendrovei „Korwin-Milewski, Bohdanowicz, Zawadzki i Spolka w Wilnie”. XX a. trečiajame dešimtmetyje pastatas buvo perduotas Vilniaus miesto tarybai su sąlyga, kad bus skirtas tik lenkų teatrams.
Čia 1917 m. rugsėjo 18–rugsėjo 22 d. vyko J. Basanavičiaus vadovaujama Vilniaus konferencija, numačiusi nepriklausomos Lietuvos valstybės sukūrimą, Steigiamojo Seimo sušaukimą, įkūrusi Lietuvos Tarybą.
1919 m. V. Mickevičiaus-Kapsuko dekretu Pohuliankos teatras atiduotas lietuviams, šiame pastate turėjo veikti režisieriaus Juozo Vaičkaus kuriamas Dailės teatras. Tuo tarpu Lutnios teatras – lenkams, o Miesto teatras Rotušėje – žydams.
1922 m. čia įvyko Vilniaus seimas, kurio nutarimu Vilniaus kraštas buvo prijungtas prie Lenkijos.
1927 m. vyko garsaus rusų poeto K. Balmonto kūrybos vakaras.
Iki 1939 m. šiame pastate vaidino Wojciecho Baranowskio (1913–1915 m.), Edwardo Cepniko (1919–1921 m.) trupės, veikė Didysis teatras, vadovaujamas Franciszeko Rychlowskio (1923–1925 m.). Dėl ko 1920–1939 m. teatras vadinosi Didžiuoju.
Čia (1925–1929 m.) buvo įsikūręs iš Varšuvos atsikėlęs J. Ostervos ir M. Limanovskio įkurtas teatras „Reduta“, pirmasis eksperimentinis teatras Lenkijoje. Dar veikė Lenkų teatras, vadovaujamas Aleksanderio Zelwerowicziaus (1929–1931 m.), ir „Miesto teatras“, vadovaujamas Mieczyslawo Szpakiewicziaus (1931–1939 m.).
Vėlesniais metais jo scenoje debiutavo ir vaidino visas lenkų artistų žiedas, didžiausias jų antplūdis buvo karo metu. Čia yra vaidinę: Irena Eichlerówna, Nina Andrycz, Henryk Borowski, Hanka Ordonówna, Aleksander Zelwerowicz, Zygmunt Bończa-Tomaszewski, Zdzisław Mrożewski, Danuta Szaflarska, Jerzy Duszyński, Igor Przegrodzki, Hanka Bielicka.
Lietuvos teatras
Lietuvą okupavus Sovietų Sąjungai, pastatas tapo Vilniaus valstybinio dramos teatro buveine: čia įsikūrė dar prieš okupaciją įsteigta ir režisieriaus Romualdo Juknevičiaus vadovaujama lietuvių aktorių trupė, 1940 m. spalio 6 d. suvaidinusi pirmąjį savo spektaklį – Hermano Hejermanso dramą „Viltis“.
1948 m. rudenį iš Kauno į Vilnių persikėlęs Valstybinis operos ir baleto teatras. Operos ir baleto teatrui pastačius naujus rūmus Antano Vienuolio gatvėje, 1974–1981 m. senuosiuose rūmuose vėl dirbo Lietuvos valstybinis akademinis dramos teatras.
Laukdamas naujosios scenos Arklių gatvėje Jaunimo teatras čia glaudėsi pusantrų metų. Būtent jame 1981 m. įvyko Eimunto Nekrošiaus spektaklio – Vadimo Korostyliovo „Pirosmani, Pirosmani…“ – premjera.
Nuo 1986 m. iki dabar pastate įsikūręs Vilniaus senasis teatras (iki 2022 m. buv. Lietuvos rusų dramos teatras).
Ramoniškė
Ramoniškė – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, Ventos reg. parke. Čia gyveno režisierius Juozas Miltinis. Jo tėviškėje pastatytas koplytstulpis, informacinė lenta, pasodinta ąžuoliukų. Pro kaimą teka Uogys, aplinkui plyti Purvių miškas.
Gyventojai
thumb|210px|left|Kelias į Ramoniškę per Purvių mišką thumb|left|210px|Koplytstulpis režisieriui Juozui Miltiniui atminti jo tėviškėje Ramoniškėje
Pieno ir gyvulių ūkis
Pieno ir gyvulių ūkis – mėnesinis žurnalas, ėjęs nuo 1930 m. sausio mėn. iki 1940 m. rugsėjo mėn.
Istorija
1930 m. Nr. 1-2 leistas Klaipėdoje, nuo 1930 m. Nr. 3 iki 1931 m. Nr. 1 – Šiauliuose (Dvaro g. 83), vėliau Kaune (Laisvės alėja 29a). Leido Lietuvos pienininkų ir kontrolasistentų sąjunga, vėliau draugija. Spausdino Ryto spaustuvė Klaipėdoje, Raidės spaustuvė Kaune, „Titnago“ spaustuvė Šiauliuose. Apimtis 32-52 psl. Tiražas 1939 m. – 2074 egz.
Spausdino specialistų straipsnius apie gyvulių priežiūrą, veislininkystę, pieno ūkio produkcijos paruošimą, realizavimą, kontrolę, rašė apie sąjungos veiklą.
Bendradarbiavo Konradas Aleksa, R. Dūda, J. Juodka, A. Kudžma, J. Pakštas, J. Petraitis, J. Šileikis ir kt.
Redagavo J. Ardickas, A. Daukša, Kazimieras Jasiūnas, A. Kuolas.
Rapolas Jakimavičius
thumb|Skulptoriaus Rapolo Jakimavičiaus portretas. [[Juozas Horydas. 1926 m.]] Rapolas Jakimavičius (1893 m. spalio 20 d. Vilniuje – 1961 m. vasario 19 d.) – dailininkas, skulptorius.
Kalnalis
Kalnalis – kaimas šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 6 km į pietvakarius nuo Salantų, Salantų RP, prie kelio, dešiniajame Salanto krante. Seniūnaitijos centras. Veikia Kalnalio Šv. Lauryno bažnyčia (nuo 1777 m.), klebonija, Kalnalio bendruomenė. Yra Kalnalio apžvalgos bokštas (15 m aukščio) Salanto senlėnio panoramai apžvelgti (pastatytas 2006 m. Salantų RP direkcijos iniciatyva).
Etimologija
Pavadinimas kilo nuo žodžio mažybinės formos žemaičių tarme (🇬🇸). Kalnaliu XVII–XVIII a. buvo vadinamas Klausgalvų kaimo šiaurės rytinėje dalyje buvęs aukštumos kyšulys, įsiterpiantis tarp Salanto ir Kūlupio senslėnių. Pastačius Šv. Lauryno bažnyčią, Kalnaliu nuo XVIII a. buvo pradėtas vadinti šalia jos besikuriantis bažnytkaimis. Vietovardis rašomas, , , 🇬🇸.
Geografija
Kaimas įsikūręs tarp Salanto ir Kūlupio slėnių stūksančios aukštumos šiaurinėje dalyje. Salantas teka rytiniu, o Kūlupis – vakariniu pakraščiu. Aukštumos šiaurės vakariniu šlaitu į Salanto senslėnį leidžiasi kelias. Centrinėje kaimo dalyje, aukščiausioje aukštumos vietoje stovi Šv. Lauryno bažnyčia. Kaimas ribojasi su Klausgalvais, Barzdžiais ir Skaudaliais.
Istorija
Klausgalvų kaimo pakraštyje, Kalnaliu vadinamame aukštumos kyšulyje nuo XVII a. stovėjo Klausgalvų koplyčia. Vietoje jos kunigaikščiams Oginskiams 1777 m. pastačius Šv. Lauryno bažnyčią, XVIII a. pabaigoje susiformavo kelių kiemų gyvenvietė, XIX a. vadinta Kalnalio miesteliu, o XX a. I pusėje – bažnytkaimiu.
Rapolas Jakimavičius
Biografija
1922–1923 m. studijavo Krokuvos dailės akademijoje. 1925 m. tobulinosi Paryžiuje, 1927 m. Italijoje.
1915–1919 m. dėstė Vilniaus amatų mokykloje, 1944–1951 m. Vilniaus dailės institute. 1951–1961 m. dėstė LTSR dailės institute.
Kalnalis
Istorija
1821 ir 1843 m. miestelyje buvo po 6, 1846 m. – 8, 1866 m. – 11 katalikų kiemų. Jame XIX a. I pusėje gyveno vyskupo Motiejaus Kazimiero Valančiaus sesuo Petronėlė Bagdzevičienė.
Rapolas Jakimavičius
Biografija
1947 m. suteiktas docento laipsnis.
Kalnalis
Istorija
Įsteigus valstiečių luomo savivaldą, 1861 m. Kalnalis tapo Grūšlaukės (nuo 1880 m. – Salantų) valsčiaus seniūnijos administraciniu centru. 1863 m. atstatyta gaisro metu sudegusi Šv. Lauryno bažnyčia, 1884 m. greta jos pastatyta varpinė.
Rapolas Jakimavičius
Biografija
Nuo 1916 m. dalyvavo parodose.
Kalnalis
Istorija
1923 m. Kalnalių bažnytkaimyje buvo 12 kiemų. 1926 m. gyvenvietė tapo Kalnalio parapijos centru. Joje atidaryta pašto agentūra, 1937 m. į kleboniją įvesta telefono linija, veikė J. Didelaičio laikrodžių remonto dirbtuvės ir fotografijos ateljė „FotoFuks“, Mortos Eisalaitės bakalėjos prekių krautuvė, Kretingos vartotojų bendrovės parduotuvė (nuo 1940 m.). Prie bažnyčios veikė vaikų „Angelo Sargo“ kuopa, lietuvių katalikių moterų ir vyrų draugijos, pavasarininkai (1940 m. išleido savo laikraštį „Velkė“). Veiklumu pasižymėjo Kalnalio šaulių būrys (įkūrėjas ir valdybos pirmininkas J. Kudarauskas).
Pokariu iki 1963 m. Kalnalis buvo apylinkės ir kolūkio administracinis centras. Jame veikė ryšių skyrius, parduotuvė, 1950–2009 m. – biblioteka, 1949 m. iš Klausgalvų kaimo atkelta mokykla (uždaryta 2002 m.).
Rapolas Jakimavičius
Kūryba
Sukurtos skulptūrinės kompozicijos:
Sukurti portretai:
Sukurti antkapiniai paminklai:
Sukurti paminklai:
Sukūrė projektų, dekoravo Vilniaus namus, kūrė skulptūras bažnyčioms. Ankstyvieji kūriniai stilizuoti, dekoratyvūs, apibendrintų formų, vėlesnieji atsirado detalizuoti.
Karavalas
Karavalas  – karakalo (Caracal caracal) patino ir servalo (Leptailurus serval) patelės hibridas. Taip pat dėmėtas kaip servalas, tačiau dėmės yra tamsesniame fone. Veisiami kaip naminiai gyvūnai.
1999 m. Long Ailendo Ocelotų klubo naujienų (The Long Island Ocelot Club newsletter) gegužės-birželio numeryje aprašyti 2 metų amžiaus patinėlis karavalas Rahja, svėręs apie 18 kg, ir jo sesuo Tika.
Servikalas  – servalo (Leptailurus serval) patino ir karakalo (Caracal caracal) patelės hibridas. Servikalų vados netyčia buvo susilaukta Los Andželo zoologijos sode, kur servalas ir karakalė buvo laikomi viename aptvare. Jaunikliai buvo atiduoti gyvūnų prieglaudai. Išlikusios jų dar kačiukų nuotraukos.
2007 m. liepos-rugpjūčio mėn. Katinių apsaugos federacijos naujienraštyje (The Feline Conservation Federation Newsletter) aprašyti 1999 ir 2001 m. gimę servikalai (veisėja Denise Little). 1999 m. spalio 18 d. gimė patelė Kiraka ir patinėlis Tsavo, jų tėvai servalas patinas Matata ir karakalė Cinnamon. 2001 m. birželio 12 d. tiems patiems tėvams gimė dar du servikalai patinėliai – Aki ir Snuggles. Kiraka kresnesnio sudėjimo, apvalia karakališka galva, bet su aiškiomis tamsiomis kailio dėmėmis. Aki smulkesnis, ilgo lankstaus kūno, siauru servališku snukučiu, jo dėmės šviesesnės. Hibridų kailis rausvai gelsvarudis, su tamsiai rudomis dėmėmis. Vienų dėmės smulkesnės ir šviesesnės, kitų – didesnės ir tamsesnės. Turi gana ryškius ausų plaukų kuokštelius, bet šie trumpesni nei karakalų. Ausų išorinės pusės turi baltas servališkas dėmeles. Pilvas ir kojų vidinės pusės baltos su juodais dryžiais bei dėmėmis. Letenos ir nagai turi karakalų ir servalų požymių mišinį
Šie hibridai gali būti kryžminami su tėvinėmis formomis, jiems siūlomi tokie pavadinimai: Iš šių hibridų dabar aprašyti tik ser-karavalai. Visi šie hibridai išvaizda turėtų priminti tą tėvinę formą, kurios genų turi daugiausiai.
Doom metalas
Lemties metalas (Doom metal, iš  – [sunki] lemtis) – Heavy metal pakraipa, pasižymi lėtu tempu, „sunkesniu“ garsu, dažniausiai gitarų stygos atpalaiduojamos žemiau standarto. Dainų žodžiai dažniausiai depresyvūs, apie neviltį, bauginančią ateitį. Doom metal atsiradimui didelę įtaką turėjo ankstyvoji Black Sabbath kūryba. Kaip atskiras stilius jis susiformavo XX a. 9-ajame dešimtmetyje. Tipiškomis Doom metal grupėmis galima būtų laikyti Candlemass, Count Raven, Saint Vitus, Pentagram, Bedemon. Doom metal melodingumas bei naujų instrumentikų paieškos padarė didelę įtaką simfoninių Heavy metal krypčių atsiradimui, padėjo pagrindą Goth metal.
Doom metal pavadinimo kilmė ginčijama: yra manančių, kad stiliaus pavadinimas kilo iš Candlemass albumo „Epicus Doomicus Metallicus“. Kiti teigia, kad pavadinimas atsirado iš Black Sabbath kūrinio „Hand of Doom“.
Bruožai
Doom metal būdingas bruožas – lėtos ir besikartojančos ritminės figūros, kurių paskirtis tik pridėti „sunkumo“, o melodiškumas paliekamas kitiems instrumentams – pianinui, violončelei, fleitoms bei perkusijai. Būtent ši savybė sukėlė kritikos bangą, teigiančią, kad doom metal yra nuobodus, jame absoliučiai nėra dinamikos. Doom metal gana būdingas moteriškas vokalas.
Gudauta
Gudauta  – miestas Abchazijoje, Juodosios jūros pakrantėje, 37 km į šiaurės vakarus nuo Suchumio. Gudautos rajono centras. Netoli Gudautos, Lichni kaime, gausu senovės paminklų. X–XI a. bažnyčia, rūmų, pilies griuvėsiai.
Gudautoje buvo įsikūrusi Tarybų Sąjungos karinių oro pajėgų bazė. Gudauta buvo Abchazų separatistų pasipriešinimo Gruzijos kariuomenei centras. Gruzijos ir daugelio vakarų stebėtojų manymu Rusijos karinė bazė teikė sukilėliams karinę pagalbą.
Rostokas
Rostokas – didžiausias Vokietijos Meklenburgo-Pomeranijos žemės miestas. Naujosios Hanzos sąjungos narys. Rostokas išsidėstęs aplink Varno upę. Miesto rajonas Varnemiundė yra Baltijos jūros kurortas.
Istorija
thumb|180px|left|VDR laivyno administracinis pastatas 1969 m.
Miestas pradėjo kilti įstojęs į Hanzos sąjungą. 1218 m. gavo Liubeko teisę. XIV a. jis tapo galingu uostu – turėjo 12 000 gyventojų ir buvo didžiausias Meklenburgo miestas. Buvo statomi laivai, 1419 m. įkurtas Rostoko universitetas.
XX a. pirmoje pusėje mieste buvo įsikūrusios lėktuvų gamyklos (Arado, Heinkel), jose buvo pagaminti pirmieji raketiniai ir reaktyviniai lėktuvai. Didelė miesto dalis buvo sugriauta Antrojo pasaulinio karo metais. Vėliau tapo VDR pramonės centru. Miestas yra vienas iš Europos plytų gotikos kelio stočių.
Bešiai
Bešiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kulvos. Plyti Bešių miškas.
Ansas Bruožis
Ansas Bruožis (1876 m. lapkričio 10 d. Martinai, Klaipėdos apskritis – 1928 m. gruodžio 27 d. Klaipėda) – rašytojas, tautosakininkas, aušrininkas, Mažosios Lietuvos politinis veikėjas, kultūros istorikas, poligrafininkas ir bibliografas.
Biografija
Baigęs Klaipėdos pradžios mokyklą, pas Martyną Jankų Bitėnuose išmoko raidžių rinkėjo amato.
1905–1906 m. prekiavo lietuviškomis knygomis savo knygynėlyje Klaipėdoje. 1906 m. dirbo Kauno, 1906–1914 m. Vilniaus, vėliau – Tilžės, Klaipėdos spaustuvėse.
Prancūzų okupacijos metu tarnavo Lietuvos atstovu Klaipėdoje. Vienas iš 1923 m. Klaipėdos sukilimo organizatorių ir vadovų. 1923–1928 m. iki pensijos Klaipėdos gubernatūroje pasų stalo viršininkas.
1923–1926 m. spaudos bendrovės „Rytas” priežiūros tarybos narys, lietuvių kultūros organizacijų Klaipėdoje narys. Rinko tautosaką, tyrė Mažosios Lietuvos švietimo, kultūros istoriją, bibliografavo leidinius.
Bendradarbiavo laikraščiuose „Darbininkų balsas“, „Lietuvos žinios“, „Vilniaus žinios“. Pasirašinėjo daugiau kaip 20 slapyvardžių, žinomiausi iš jų: A. B., A. B. Klaipėdiškis, Prabočių Anūkas. Parašė ir parengė spaudai 13 faktografinio pobūdžio knygų. 1914–1915 m. sudarė ir Klaipėdoje redagavo „Lietuvių kalendras“, talkino Vaclovui Biržiškai leidžiant „Lietuvių bibliografiją“, pateikė duomenų M. Riomerio knygai apie Prūsijos lietuvius (1911 m.).
Savo palikimą, (30 000 Lt) testamentu pavedė Vydūnui lietuvių raštams leisti. Jo 716 tomų biblioteką ir archyvą perėmė „Aukuro“ draugija.
Bibliografija
Savo straipsnius buvo surinkęs į dviejų tomų knygą „Vakaro valandos“, tačiau ji nebuvo išspausdinta.
Povilas Plechavičius
Povilas Plechavičius (1890 m. vasario 1 d. Židikų valsčius, Mažeikių apskr. – 1973 m. gruodžio 19 d. Čikagoje) – Lietuvos kariuomenės generolas.
Tėvai
Tėvas Ignas Plechavičius (1852–1928) buvo sumanus ūkininkas. Palaidotas Ukrinų kapinėse. Povilo motina Konstancija Bukontaitė-Plechavičienė (g. 1862 m.) paveldėjo tėvų ir protėvių bajorų gūžtą Bukončiuose, 1887 metais ištekėjo už Igno Plechavičiaus, kilusio iš Padvarėlio k. (Akmenės valsčius). Sulaukusi 82 metų, artėjant antrajai bolševikų okupacijai, pasitraukė iš gimtinės; 1949 metais pasiekė JAV ir apsigyveno pas dukrą Eleną Legeckienę Niujorke. Mirė 1959 metais, palaidota šeimos kape Šv. Kazimiero kapinėse Čikagoje.
Biografija
P. Plechavičius gimė ūkininkų ir bajorų giminės šeimoje, krikštytas Pikelių bažnytėlėje. Būsimasis generolas buvo antras gausios šeimos vaikas – jis turėjo penkis brolius ir šešias seseris. Dvi seserys mirė jaunos, du broliai žuvo Sibire, likusieji šeimos nariai įvairiais keliais pateko į JAV. miniatiūra|220px|left|Atminimo lenta [[Skuodas|Skuode]] miniatiūra|180px|right|Atminimo akmuo [[Kadrėnai|Kadrėnų partizanų parke]]
Pradėjęs mokytis Lietuvoje, Maskvoje 1908 m. baigė gimnaziją, 1911 m. komercijos institutą, 1914 m. Orenburgo kavalerijos karo mokyklą. Rusijos imperijos kariuomenės kavalerijos dalinyje dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, o revoliuciniais 1917 m. kovojo prieš bolševikus Rusijos pietuose. 1918 metais grįžęs į Lietuvą, apsigyveno Žemaitijoje ir suorganizavo žemaičių partizanų rinktinę, kovojusią prieš bolševikus, užėmusius Mažeikius ir Telšius. Tapo Mažeikių karo komendantu, kovojo su bermontininkais, lenkais.
Likvidavus bolševizmo pavojų Žemaitijoje, P. Plechavičiui buvo iškelta byla neva už per daug žiaurų priešų naikinimą. Teisme kaltinimą palaikė Seimo narė socialdemokratė L. Purėnienė. Kai žodis buvo suteiktas kaltinamajam, jis lakoniškai pareiškė: „Gerbiamas Teisme, jei tuo metu ten nebūtų buvę manęs ar kito panašaus asmens, tamstos šiandien čia nesėdėtumėte“. Kaltinamasis buvo išteisintas.
1920 metais kovojo su lenkais prie Seinų, Augustavo miškuose, prie Varėnos ir kitur. Už kovas dėl Lietuvos laisvės jis apdovanotas Vyčio kryžiaus ordinu (1920-1930 m. vadintas Vyties kryžiaus ordinu).
1924 m. P. Plechavičius baigė Aukštuosius karininkų kursus Kaune, 1926 metais – Generalinio štabo akademiją Prahoje. Lietuvos kariuomenėje tarnybą pradėjo kapitonu, baigė generolu leitenantu. Vadovavo 1926 metų gruodžio 17 d. perversmui Lietuvoje. Nuo 1927 m. buvo Lietuvos kariuomenės vyriausiojo štabo viršininku. 1929 m. vasario 13 d. gen. P. Plechavičius prieš savo valią buvo išleistas į atsargą.
Pirmosios sovietinės okupacijos metais pasitraukė į Vokietiją, o prasidėjus Vokietijos – Sovietų Sąjungos karui, grįžo į Lietuvą. 1944 m. vadovavo Vietinei rinktinei. Likvidavus Vietinę rinktinę buvo suimtas ir išvežtas į Salaspilio koncentracijos stovyklą, po to – į Dancigą, Klaipėdą, o iš ten paleistas. Netrukus po to P. Plechavičius išvyko į Vokietiją.
1946 m. vasario mėn. sovietai reikalavo, kad britai atiduotų P. Plechavičių kaip karo nusikaltėlį. Britai ignoravo jų parodymus, kad jisai vadovavo sukarintų vienetų panaudojimui prieš žydus ir sovietų partizanus. Sovietų slaptosios tarnybos planavo P. Plechavičių pagrobti ir iš Vakarų Vokietijos išvežti į sovietų zoną. Tam buvo užverbuotas buvęs Kauno komendantas Juozas Mikuckis, kuriam buvo pavesta nugirdyti P. Plechavičių ir jį pagrobti. Jam tai nepavyko – nusigerdavo pats Mikuckis.
P. Plechavičius pradėjo bendradarbiauti su CŽV, ne su britų MI6. 1949 m. jo pagalba CŽV paveikė VLIK'ą. CŽV palengvino jo emigraciją į JAV. Nuo 1949 m. P. Plechavičius apsistojo JAV, kur gyveno jo motina. Gyvendamas Čikagoje, generolas domėjosi lietuviška veikla, kultūriniu gyvenimu, ypač lietuvių veteranų sąjungos „Ramovė“ veikla. Gen. P. Plechavičius mirė 1973 m. gruodžio 19 d., palaidotas šeimos kape Šv. Kazimiero kapinėse Čikagoje. Prie kapo duobės jo bendražygis gen. S. Dirmantas kalbėjo: „Kaip tikras karys, veiksmo, o ne žodžių žmogus, velionis nebuvo kalbus ir tomų neprirašė. Jo nuveikti darbai ir nepalūžtantis ryžtas yra sektini pavyzdžiai, kaip reikia aukotis už tautos idealus“.
Vertinimai
Istorikai jį vertina kontroversiškai – dešinesnių pažiūrų laiko tautos didvyriu, sustabdžiusiu iš Maskvos kontroliuojamo bolševikinio kominterno įsigalėjimą Lietuvoje, kairesnių – karinga ambicinga asmenybe, į raudonąjį terorą Žemaitijoje 1918 m. atsakiusį baltuoju, 1926 m. Kaune įvykdžiusį antidemokratinį karinį perversmą, nukreiptą prieš kairiuosius ir atvedusį į valdžią autoritarinę Antano Smetonos valdžią, o 1944 metais nepaklususį netgi vokiečių karinei vadovybei ir išsaugojusį daugelio lietuvių gyvybes.
Knišino Šv. Jono Krikštytojo ir Evangelistų parapija
'''Knišino Šv. Jono Krikštytojo ir Evangelistų parapija'''  – parapija, įkurta 1520 metais. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Knišino dekanatui. Parapijos steigėjas buvo Mikalojus Radvila II. 1731 m. minima kad mieste stovėjo dvi bažnyčios: viena medinė, kita mūrinė. Prie medinės bažnyčios stovėjo sarkofagas, kuriame gulėjo 1572 m. liepos 7 d. mirusio karaliaus Žygimanto Augusto širdis. Mūrinę bažnyčią 1601 m. pašventino Vilniaus vyskupas Benediktas Vaina.
Enuma Eliš
Rasti dantiraščiai datuojami VII a. pr. m. e., bet manoma, kad pats mitas sukurtas anksčiau, greičiausiai dar bronzos amžiuje, Hamurabio laikais ar valdant kasitams (XVIII–XVI a. pr. m. e.).
Dievai, buvę Tiamat sąjungininkais, tampa Marduko ir jo sąjungininkų vergais, bet situacija pasikeičia, kai Mardukas nugali Kingu. Iš jo kraujo jis sukuria žmones, kad šie nudirbtų dievų darbus. Dievai įsikuria Babilone, o Mardukas 50-čia vardų imamas garbinti kaip aukščiausias dievas.
Informacijos skleidimo laisvė
Informacijos skleidimo laisvė – žiniasklaidos bei pavienių asmenų teisė prieinamomis priemonėmis informuoti apie įvykius, reikšti vertinimus, jei tik ši informacija bei vertinimai remiasi bendražmogiškomis humanizmo nuostatomis. Tai vienas iš kertinių demokratinės visuomenės ir teisinės valstybės principų, galiojantis daugelyje šiuolaikių valstybių. Įstatymais yra draudžiama antihumaniška informacijos sklaida (karo, nacionalinės nesantaikos kurstymas ir pan). Demokratinės visuomenės susiduria su žiniasklaidos priemonių nepriklausomumo problema, skverbimosi į jas specialiųjų tarnybų pajėgomis, siekiant manipuliuoti visuomenės nuomone.
Laisvė reikšti įsitikinimus, gauti ir skleisti informaciją negali būti ribojama kitaip, kaip tik įstatymu, jei tai būtina apsaugoti žmogaus sveikatai, garbei ir orumui, privačiam gyvenimui, dorovei ar ginti konstitucinei santvarkai.
Laisvė reikšti įsitikinimus ir skleisti informaciją nesuderinama su nusikalstamais veiksmais – tautinės, rasinės, religinės ar socialinės neapykantos, prievartos bei diskriminacijos kurstymu, šmeižtu ir dezinformacija. Tą ne kartą savo nutarimuose yra pabrėžusios Europos valstybių konstitucinės justicijos institucijos.
Konstitucinė laisvo informacijos skleidimo teisės negaliojo totalitarinėse valstybėse Nacistinėje Vokietijoje, Sovietų Sąjungoje, jų nesilaikoma Kinijoje, Šiaurės Korėjoje. Už jas kovoja tiek demokratinės valstybės, tiek ir žmogaus teisių organizacijos.
Lietuvos Respublikoje šios teisės buvo įtvirtintos 1992 m. spalio 25 d. referendume, priėmus patobulintą konstituciją. LR Konstitucinis Teismas viename sprendimų 2005 metais pažymėjo, kad iš Konstitucijos įstatymų leidėjui kyla pareiga įstatymu nustatyti tokį teisinį reguliavimą, kuris leistų užkirsti kelią dezinformacijos skleidimui.
Netesybos
Netesybos – įstatymų, sutarties ar teismo nustatyta pinigų suma, kurią skolininkas privalo sumokėti kreditoriui, jeigu prievolė neįvykdyta arba netinkamai įvykdyta (LR CK 6.71 str.); civilinė-teisinė sankcija.
Netesybos, kaip prievolių įvykdymo užtikrinimo būdas, plačiausiai naudojamos prievoliniuose santykiuose tarp juridinių asmenų, rečiau – prievoliniuose santykiuose tarp fizinių bei juridinių asmenų ir tarp fizinių asmenų, pavyzdžiui: gyvenamųjų patalpų nuomos santykiuose, atsiskaitant už komunalines paslaugas, suteikiant paskolas fiziniams asmenims.
Paskirtis
Netesybų paskirtis – skatinti skolininką tinkamai ir laiku įvykdyti prievolę, nes netesybos yra laikomos papildoma prievole prie pagrindinės, o tai reiškia, kad net sumokėjęs netesybas skolininkas neatleidžiamas nuo pagrindinės prievolės įvykdymo, išskyrus įstatymu ar sutartimi numatytus atvejus.
Rūšys
Netesybų apibrėžimas nurodo jų atsiradimo teisinį pagrindą. Pagal šį požymį, jas galima suskirstyti į 3 grupes:
Sutarties nustatytos netesybos (sutartinės) atsiranda pagal sutartį, sudarytą šalių susitarimu. Sutartyje nurodomas šių netesybų dydis, už kokius teisės pažeidimus jos taikomos ir kokia jų išieškojimo tvarka. Dėl sutartinių netesybų šalys turi susitarti raštu,- nepaisant to, kokia forma (žodžiu, raštu, notarine forma) susitarta dėl pagrindinės prievolės.
Teismo nustatytos netesybos atsiranda teismui priėmus sprendimą dėl tokios sankcijos prievolę pažeidusiam kreditoriui taikymo. Jų dydis ir išieškojimo tvarka nustatoma teismo sprendimu.
Indiniai karpiai
Indiniai karpiai (Gibelion) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Gentyje vienintelė rūšis – indinis karpis (Gibelion catla).
Pieno ūkis
Pieno ūkis – mėnesinis Lietuvos pieno perdirbimo bendrovių sąjungos laikraštis, ėjęs 1927 m. Kaune.
Permečio apygarda
Permečio apygarda  – viena iš 36-ių Albanijos apygardų, esanti šalies pietryčiuose. Priklauso Girokasterio apskričiai. 22 029 gyventojai, įskaitant ir arumunų mažumą (2010 m. duomenys). Plotas – 930 km². Administracinis centras – Permetis. Ribojasi su Skrapario, Korčės, Kolonės, Girokasterio, Tepelenės ir Beračio apygardomis. Pietryčiuose turi pasienio ruožą su Graikija.
Savivaldybės
Permečio apygarda sudaryta iš 9-ių savivaldybių:
Nguyễn Minh Triết
Ngujenas Min Trietas (Nguyễn Minh Triết, g. 1942 m. spalio 8 d., Bến Cát apskritis, Bindinio provincija, Vietnamas) – Vietnamo Prezidentas. Prezidentu išrinktas 2006 m. birželio 27 d. nacionalinėje asamblėjoje surinkęs 464 balsus (94,12 %).
Čiūdai
Čiūdai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje.
Vingaudo kalnas
Vingaudo kalnas, Šaulio kalnelis – kalva, manoma, piliakalnis Šiauliuose, vakariniame Talšos ežero krante. Pasiekiamas iš Tilžės gatvės Krantinės gatve arba ties prekybos centru pasukus pro degalinę link ežero bevarde gatve pietryčių kryptimi, yra už 0,2 km nuo Tilžės gatvės ties meteorologijos stotimi ir apie 40 m nuo Talšos ežero. Kalnelyje įrengtos Šiaulių liuteronų kapinės.
Kalnas
thumb|left|500px|Vingaudo (Šaulio) kalnelis Kalnas orientuotas rytų – vakarų kryptimi, beveik stačiakampis, jo ilgis 109 m., plotis 37 m rytinėje ir 35 m vakarinėje dalyje. Aukštis 4,5 vakarinėje, 6,5 rytinėje dalyje. Kalnas apardytas laidojant mirusiuosius ir XX a. viduryje kasant žvyrą.
Manoma, kad šis pailgas žvyro liežuvis supiltas ledynmečiu. Vieta buvo strategiškai patogi, todėl čia galėjo įsikurti dabartinio Šiaulių miesto pirmoji gyvenvietė. Kalną iki XIX a. antro ketvirčio supo Vinkšnos ežeras, iš rytų – Talša. Kalnelio rytiniu pakraščiu, manoma, praėjo dabartinės Rygos gatvės tęsinys - jos liekanos matomos aerofotografinėje medžiagoje. Kalnelis nėra tyrinėtas.
Kapinės
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos rūmų iždininkui, ekonomijų administratoriui A. Tyzenhauzui kuriant manufaktūras Šiauliuose ir pasikvietus specialistus iš Rygos, Silezijos, Vakarų Europos, XVIII a. pabaigoje ant kalnelio įkurtos liuteronų kapinaitės. 1827 m. Šiaulių miestas liuteronų parapijai dovanojo 2,5 ha žemės prie kapinių, kur įsikūrė kapinių sargas.
Šiose kapinėse buvo laidojami latviai, vokiečiai, o kalnelio papėdėje – savižudžiai. Tarpukariu šiaurinėje kalniuko pusėje latvių parapijos lėšomis statytame name gyveno kapinių prižiūrėtojas latvis Rovė, jo iniciatyva buvo nukastas griovys, užtverta tvora. Oficialiai paskutinis palaidojimas šiose kapinėse užfiksuotas prieš Antrąjį pasaulinį karą. Karo metais į šalia iškastus griovius laidoti vokiečių belaisviai.
Bolivaro departamentas
Bolivaras  – departamentas Kolumbijos šiaurėje, Karibų jūros pakrantėje. Administracinis centras – Kartachena.
Beatričė
Beatričė – vardas, kilęs iš lotynų kalbos vardo Beatrix (iš beatus). Šis vardas minimas viduramžių Italijoje kaip Beatrice, į italų kalbą jis pateko iš oksitanų kalbos. Šis vardas reiškia ji, kuri laimina arba laimės nešėja. Vardadieniai: liepos 29, rugpjūčio 29 ir sausio 17 dienomis.
Šis vardas išpopuliarėjo Dantės Aligjerio, italų poeto, dėka. Dantė buvo įsimylėjęs Beatričę Portinari, kuriai paskyrė pirmąjį savo eilėraščių rinkinį „Naujasis gyvenimas“. Jai jis paskyrė ir garsiausią savo kūrinį – Dieviškąją komediją.
Vardo formos kitose kalbose
Kiti (daugiausia amerikietiški) vardo variantai – Bea, Beatty, Beattie ir Trixie.
Marija Viurtembergietė
Marija Čartoriska Viurtembergietė (, 1768 m. kovo 15 d. Varšuva – 1854 m. spalio 21 d. Paryžius) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoraitė, Čartoriskių herbo kunigaikštytė, rašytoja, filantropė.
Biografija
Kilusi iš Lietuvos didikų Čartoriskių giminės. Tėvas Adomas Kazimieras Čartoriskis, motina rašytoja Izabelė Fleming. Broliai Adomas Jurgis Čartoriskis ir Konstantinas Adomas Čartoriskis.
Vaikystėje gyveno ir mokėsi Varšuvoje, 1782 m. su šeima persikėlė į Pulavus, kurie ją sužavėjo visam gyvenimui, ji tapo Pulavų daine.
Šeima
Po skyrybų gyveno Varšuvoje, 1798-1804 m. žiemas leisdavo Vienoje, vasaras – Pulavuose. 1808-1816 m. Varšuvoje, Žydruosiuose rūmuose laikė literatūrinį saloną, kuriame vadinamuosiuose žydruosiuose šeštadieniuose susitikdavo daugelis būsimų gabių rašytojų. Salono siela buvo rašytojas, buvęs jos tėvo adjutantas Julijonas Ursinas Niemcevičius (Julian Ursyn Niemcewicz). Dalyvavo ir literatūrinės Iksų draugijos veikloje. kaip viso šio bendravimo išdava 1816 m. pasirodė jos apysaka „Malvina, arba širdies apmąstymai“, laikoma pirmuoju lenkišku psichologiniu paprotiniu romanu. Deja, po 1820 m. neišleido nei vieno naujo kūrinio.
Įsigijusi Pilicos kaimą (Mazovijos vaivadija), atnaujino ankstesnių savininkų apleistą parką ir pasistatė rūmus, kurie konkuravo netgi su garsiąja Radvilų Arkadija prie Nieborovo ir jos motinos rūmais Povonzkuose, Varšuvoje. Be to, rėmė neturtinguosius, leido į mokslus jų vaikus. Jos padėjėjas visoje veikloje buvo garsus to meto kompozitorius ir pianistas Francišekas Leselis.
1831 m. sukilimo metu gyveno Galicijoje, o nuo 1837 m. Paryžiuje, pas brolį Adomą Jurgį.
Daikto sulaikymas
Daikto sulaikymas – prievolių įvykdymo užtikrinimo būdas; daikto valdytojo, turinčio reikalavimo teisę į daikto savininką, teisė sulaikyti jo daiktą tol, kol bus patenkintas reikalavimas (CK 4.229 str.).
Teisės normos, reguliuojančios asmeniui priklausančio daikto sulaikymą, Lietuvos Respublikos Civiliniame kodekse priskiriamos daiktinei teisei, tačiau daikto sulaikymo teisė taip pat yra paminėta VI knygos I dalies IV skyriuje CK 6.69 str., kaip viena iš galimų kreditoriaus interesų gynimo priemonių. Taigi, nors daikto sulaikymo institutas nėra tiesiogiai priskirtas prie prievolių įvykdymo užtikrinimo būdų, teisės normos, reglamentuojančios šią sritį, pagal savo esmę, prigimtį ir formulavimą yra artimos prievolių įvykdymo užtikrinimo priemonėms.
Daikto sulaikymo teisės paskirtis yra suteikti papildomas garantijas kreditoriui. Šis teisės institutas skatina skolininką tinkamai ir laiku įvykdyti pagrindinę savo prievolę, nes jam gresia nepalankios turtinės pasekmės. Daikto sulaikymo atveju neigiamos pasekmės jo savininkui pasireiškia tuo, kad negrąžinamas jam priklausantis turtas, kuris gali būti reikalingas jo veiklai, taip pat dėl tokio sulaikymo skolininkas gali patirti nuostolių.
Pistoletas kulkosvaidis
Pistoletas-kulkosvaidis – automatinis ginklas, šaudantis pistoletų šoviniais.
Istorija
Pirmieji pistoletai - kulkosvaidžiai buvo sukurti XX a. pradžioje, o po Žiemos karo tarp Tarybų Sąjungos ir Suomijos tapo viena iš pagrindinių pėstininkų ginklų rūšių. 5-ajame – 6-ajame dešimtmečiuose daugumoje šalių pistoletus - kulkosvaidžius pakeitė automatai.
Kai kurie sudėtingesni pistoletų - kulkosvaidžių modeliai naudojami desantiniuose, specialiosios paskirties daliniuose bei policijoje. Pavyzdžiui, vienas iš populiarių pistoletų-kulkosvaidžių Heckler & Koch MP5 – standartinis Lietuvos policijos rinktinės Aras ginklas.
Daiva Vaitkevičienė
Daiva Vaitkevičienė (g. 1969 m.)  – lietuvių mitologė, folkloristė, humanitarinių mokslų daktarė.
1999 m. apgynė humanitarinių mokslų disertaciją „Ugnies raiškos lietuvių ir latvių mitologijoje“. Tarptautinės pasakojamosios tautosakos tyrinėtojų draugijos (International Society for Folk Narrative Research – ISFNR) narė, žurnalo Incantacio: An International Journal on Charms, Charmers and Charming redaktorių kolegijos narė. Nuo 1991 m. dirba Lietuvių literatūros ir tautosakos institute, sakytinės tautosakos skyriaus vyresnioji mokslo darbuotoja. Vilniaus universitete, filosofijos fakultete dėsto struktūrinės antropologijos kursą.
Tyrinėja ir sistemina lietuvių tautosakos šaltinius, mitinį pasaulėvaizdį, paskelbusi eilę straipsnių apie senovės lietuvių užkalbėjimus, apeigas.
Osemas
Osemas − upė šiaurės Bulgarijoje.
Senovėje upė buvo vadinama Assamus. Osamos upė prasideda Levskio kalno papėdėje, Stara Planinoje, 1821 m aukštyje. Upės ilgis 314 km ir ji įteka į Dunojų prie Nikopolio miesto.
Didžiausi pakrantės miestai:
Kalinuvkos Košcelnos Šv. Onos parapija
'''Kalinuvkos Košcelnos Šv. Onos parapija'''  – parapija, įkurta 1511 metais. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Knišino dekanatui. Parapijos steigėjas buvo Mikalojus Radvila II. 1768–1774 m. pastatyta Kalinuvkos Košcelnos Šv. Onos bažnyčia.
Radiometrinis datavimas
Radiometrinis datavimas – uolienų, fosilijų, archeologinių radinių bei gyvūnų ar augalų liekanų amžiaus nustatymas, remiantis juose esančių radioaktyviųjų cheminių elementų ir jų skilimo produktų gausa. Radiometrinis datavimas, skirtingai nuo stratigrafijos, leidžia nustatyti absoliutų, o ne santykinį, pavyzdžio amžių. Egzistuoja keliasdešimt izotopų, kuriais galima naudotis, nustatant amžių, tačiau jų panaudojimo galimybės, tikslumas bei jais nustatomi laikotarpiai skiriasi. Kartu su stratigrafiniais principais, radiometrinio datavimo metodais buvo nustatyta geologinė laiko skalė.
Pagrindiniai principai
Skilimo pusamžis yra pastovus dydis – jį pakeisti gali tik labai ekstremalios sąlygos, pavyzdžiui, didelis slėgis ar neutronų srautas. Todėl bet kurioje medžiagoje, kurioje yra radioaktyvaus nuklido, santykis tarp pradinio jo kiekio ir jo skilimo produkto keičiasi pastoviai ir todėl gali būti panaudojamas nustatant medžiagos amžių.
Nuo skilimo pusamžio iš dalies priklauso datavimo metodo tikslumas. Pavyzdžiui, 14C pusamžis yra apie 6000 metų. Praėjus daugiau nei 60 000 metų, C-14 mėginyje praktiškai nebelieka, todėl šiuo metodu neįmanoma datuoti senesnių pavyzdžių.
Blokavimo temperatūra
Blokavimo temperatūra – tai temperatūra, iki kurios pakaitinus medžiagą, iš jos difuzijos būdu pašalinamas dukterinis nuklidas – t. y. tiriamo nuklido skilimo produktas. Tai reiškia, kad bet kurią vulkaninę ar metamorfinę uolieną galima patikimai datuoti tik nuo tada, kai ji paskutinį kartą atvėso žemiau, nei jos blokavimo temperatūra. Todėl kartais negalime apskaičiuoti absoliutaus uolienos amžiaus, tačiau galime nustatyti, kada uoliena buvo įkaitusi iki tokios temperatūros.
Šiuolaikiniai datavimo metodai
Radiometrinis datavimas nuo savo panaudojimo pradžios 1905 metais buvo žymiai patobulintas. Dabar galima tirti vienos milijardinės gramo dalies svorio mėginius, naudojant masės spektrometrą.
Pietų Amerikos lietuvis (Brazilija)
Pietų Amerikos lietuvis – visuomenės, kultūros, ekonomijos savaitraštis, Brazilijos lietuvių tautinės krypties savaitraštis, leistas 1928–1929 m. San Paule.
Radiometrinis datavimas
Radioaktyviosios anglies metodas
C14 pastoviai susidaro atmosferoje, veikiant kosminiams spinduliams. Vėliau ji skyla į C12, skilimo pusamžis – 5730 metų. C14 sudaro atmosferinį anglies dioksidą, kuris kaupiasi gyvuose augaluose ir gyvūnuose (augalai jį naudoja fotosintezei). Organizmui žuvus, pastovus C14 kiekis pradeda mažėti. Pagal abiejų izotopų santykį galima nustatyti mėginių amžių iki ~60 000 metų.
Pietų Amerikos lietuvis (Brazilija)
Istorija
Leido lietuvių literatų grupė. Pakeitė pirmąjį Brazilijoje leistą lietuvišką laikraštį „Brazilijos lietuvis“. Išėjo 70 numerių.
Redaktoriai: Juozas Ruškys, L. Valiukas, Bronius Jodelis.
Radiometrinis datavimas
Radioaktyviosios anglies metodas
Reikia atsižvelgti į C14 kiekio svyravimus atmosferoje (dėl magnetinio lauko pokyčių) – naudojamasi kalibracijos kreivėmis.
Urano – švino metodas
238U į 206Pb skilimo pusamžis yra 4,47 mlrd. metų, 235Uį 207Pb pusamžis – 704 milij. metų. Paprastai tiriami cirkonio (ZrSiO4) kristalai.
Kalio – argono metodas
Tiriamas 40K skilimas į 40Ar. Skilimo pusamžis – 1,248 mlrd. metų. Paprastai naudojamas datuoti įvykiams, senesniems nei 100 000 metų. Remiantis šiuo metodu ir lavos pavyzdžių įmagnetėjimu, buvo sukurta geomagnetinio Žemės poliariškumo laiko skalė.
Rubidžio – stroncio metodas
87Rb skyla į 87Sr, skilimo pusamžis – 50 mlrd. metų. Naudojant šį metodą reikia kelių mineralų pavyzdžių. Tiriami 87Sr į 86Sr ir 87Rb į 86Sr skilimo santykiai, tada jie palyginami. Remiantis šiuo metodu buvo nustatomas Mėnulio paviršiaus mėginių amžius.
Akado karalių sąrašas
Akado karalių sąrašas – tai sąrašas karalių, valdžiusių Akado imperijoje, senovės Mesopotamijoje III tūkstantmetyje pr. m. e. Šiuo metu tai regionas, apimantis Iraką, rytų Turkiją ir šiaurės Siriją.
Chonis
Chonis  – miestas Gruzijoje, Imeretijos regione. Chonio rajono centras. Gyventojų – 8 987 (2014 m.). Išsidėstęs kairiajame Cchenistkalio upės krante, 25 km į vakarus nuo Kutaisio, netoli sienos su Samegrelo – Zemo Svanetijos regiono riba. Žemės ūkis, arbatos auginimas.
Istorija
Įkurtas VI ar IX a. katedra rekonstruota XI ir XIII a. Miesto statusą gavo 1921 m. 1936 m. pavadintas Cukulidze, marksisto revoliucionieriaus Aleksandro Cukulidzės garbei. 1991 m. grąžintas Chonio vardas.
Daigučiai
Daigučiai (arba Aukštutinė Kulva) – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Kulvos. Išlikę Daigučių dvaro pastatų.
Blizgioji piestoja
Tai šviesiamėgis medis, augantis Gran Čiako lygumose. Mėgsta smėlingą, skurdžią dirvą. Žydi sausio – vasario mėnesiais, vaisius veda kovą – gegužę.
Mediena naudojama baldų, parketo, instrumentų gamyboje.
Melanipė
Melanipės vardu graikų mitologijoje yra 4 personažai:
Premier Divizija (Bermuda)
Bermudų salų Premier Divizija, dar vadinama Cingular Wireless Premier Divizija – aukščiausia Bermudų futbolo lyga, įkurta 1963 m. Lygą kuruoja Bermudų futbolo federacija (įkurta 1928 m.). Dvi paskutines vietas užėmusios komandos perkeliamos į žemesnį, pirmąjį divizioną.
Dalyviai
'''2019–20 m. sezonas'''
Šaltiniai:
Blurred Lines
Blurred Lines – šeštasis studijinis amerikiečių atlikėjo Robin Thicke albumas, išleistas 2013 m. liepos 12 d. Albume kartu dainas atlieka tokie atlikėjai, kaip T.I., Pharrell Williams, Kendrick Lamar, bei kiti. Pirmasis singlas, „Blurred Lines“, tapo itin populiariu visame pasaulyje ir tapo pirmuoju atlikėjo singlu, pasiekusiu pirmąją vietą „Billboard Hot 100“ reitinge. Nors pats albumas ir susilaukė vidutiniškų kritikų įvertinimų, tačiau jis debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ bei Jungtinės Karalystės albumų reitingų vietose.
Brazilijos lietuvis
Brazilijos lietuvis – pirmasis Brazilijos lietuvių laikraštis, leistas 1927–1929 m. San Paule, rua Visconte de Laguna 56. Skelbėsi esąs „prograsyvės minties savaitraštis“.
Istorija
Pirmasis numeris išėjo 1927 m. liepos 2 d., leistas šeštadieniais. Leido Jonas Stankaitis ir K. Uckus. Redagavo Jonas Stankaitis.
Gnosticizmas
miniatiūra|Gnostikų emblema Gnosticizmas, gnostikai (🇬🇷 'pažįstantis', iš 🇬🇷 'žinojimas') – religinių srovių, gyvavusių maždaug 90–170 metais po Kristaus, ir jų filosofinės sistemos apibendrintas pavadinimas. Gnostikams bendra buvo netobulo ir taisytino pasaulio, ir gnosio, kaip priešybės nežinojimui ir iš to kilusiai nuodėmei, samprata.
Buvo keletas gnosticizmo sektų: ofinitai, kainitai, bazilidininkai, valentinininkai, doketai. Pastarieji manė, jog Kristus turėjo ne tikrą, o tik iliuzinį kūną, netikėjo visišku Kristaus dieviškumu. Žymūs skirtingų gnosticizmo formų mokytojai buvo Markionas (maždaug 160 m. e. m.), Tacianas (110–172 m. e. m.), Bazilidas Siras, Valentinas Egiptietis.
Kikižeris (Ignalinos r., Mielagėnų sen.)
Kikižeris – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, Mielagėnų seniūnijoje, apie 1,5 km į šiaurės rytus nuo Mielagėnų. Ežero ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,48 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 159,2 m. Krantai daugiausia aukšti. Pietrytinėje pakrantėje auga miškelis, kitose pakrantėse plyti dirbami laukai ir pievos. Pietvakariuose išteka M-1 upelis link Kančioginos intako Marūniškės. Prie ežero įsikūrę Mėšonių kaimas ir Kikižerio viensėdis.
Gnosticizmas
Dievo ir materijos, sielos ir kūno, gėrio ir blogio dualizmas – būdingiausias gnosticizmo bruožas. Gnostikai laikė materiją blogio įsikūnijimu, nuodėmingu pradu, kurį nugalėti galima pakilimu per kelias emanacijas (eonus) į tobulą dieviškąją būtį. Eonų pažinimas – svarbiausias gnosticizmo uždavinys.
Ortodoksinė krikščionybė paskelbė gnosticizmą erezija, buvo naikinami gnostikų raštai. Nepaisant to, gnosticizmo tradicija išliko iki vėlyvųjų viduramžių, turėjo įtakos ir vėlesnių laikų krikščioniškajai mistikai, teosofijai bei antroposofijai.
Kikižeris (Ignalinos r., Mielagėnų sen.)
Ežerėvardis Kìkižeris (*Kik-ežeris) kildinamas nuo žodžio kikas („kiaušinis“), nors gali būti ir finougrizmas iš („gaidys“).
Gnosticizmas
Įtaka K. Jungui
Gnosticizmas didelę įtaką turėjo Karlui Jungui. Aklas ir arogantiškas demiurgas primena susvetimėjusį žmogaus Ego, praradusį ontologinį ryšį su savo tikruoju Aš. Pasakojimas apie Sofiją tarsi kalba apie netekusią ryšio su kolektyvine pasąmone žmogaus psichiką, kurią reikia „gelbėti“.
Šiuolaikinis gnosticizmas (neognosticizmas)
Šiuolaikinis gnosticizmas apima plataus spektro įvairius religinius ir filosofinius judėjimus, kurie paprastai remiasi Vakarų krikščioniškąja tradicija, tačiau neretai inkorporuoja senovės Graikijos, judaizmo, budizmo bei kitų religijų elementus bei metodus. Šiuolaikinis gnosticizmas paremtas religijos, filosofijos, mokslo ir meno sinteze, todėl jis pretenduoja į platesnę sąvoką, nei vien religinis ir filosofinis judėjimas.
Kalinuvkos Košcelnos Šv. Onos bažnyčia
'''Kalinuvkos Košcelnos Šv. Onos bažnyčia'''  – bažnyčia, esanti Kalinuvkos Košcelnos kaime. Bažnyčia priklauso Kalinuvkos Košcelnos Šv. Onos parapijai. Pastatyta 1768–1774 metais. 1964 m. gruodžio 29 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Gnosticizmas
Šiuolaikinis gnosticizmas (neognosticizmas)
Pagreitį įgavo XIX a., kuomet buvo publikuoti Charles William King, J.P. Blavatskajos, G.R.S. Mead darbai, o 1890 m. Prancūzijoje įsteigta Gnostikų bažnyčia (Eglise Gnostique). Labiausiai pasižymėjo J.P. Blavatskaja, kuri daug keliavo ir 1875 m. įkūrė Teosofų draugiją, bei išleido savo žymiausius veikalus „Atidengtoji Izidė“, „Slaptoji doktrina“, „Tylos balsas“ ir kt.
XX a. atsispindi Carl Gustav Jung, Stephan A. Hoeller bei Hans Jonas darbuose. Žymiausias šiuolaikinio gnosticizmo atstovas ir propaguotojas – Samael Aun Weor (tikrasis vardas – Víctor Manuel Gómez Rodríguez, 1917–1977 m.), įkūręs Universalų krikščioniškąjį gnostinį judėjimą, parašęs daugiau nei 60 knygų ir kardinaliai pakeitęs gnosticizmo sampratą bei supratimą apie žmogaus gyvenimo prasmę ir tikslą. Naudodamasis savo „Sintezės doktrina“ Aun Weor sugebėjo savitai interpretuoti pagrindinių pasaulio religijų esmę ir iki tol egzistavusias ezoterines įžvalgas, bei suteikti joms naują, iki tol neregėtą arba giliai užslėptą mintį. Taip pat jis suformulavo radikalų savirealizacijos metodą, besiremiantį mistinių bei praktinių metodų visuma (įskaitant meditacijos, savistebėsenos, tantros, jogos ir kt. elementus), ir įgalinantį rasti kelią į išsilaisvinimą.
Pėdsakai šiuolaikinėje kultūroje
Filmas „Trumano šou“ (1998 m.). Pagrindinis filmo herojus yra įkalintas ir veikia netikrame pasaulyje, kurį sukūrė šou prodiuseris, kol galiausiai supranta, kad realus pasaulis skiriasi nuo to, kokį jis pripratęs matyti.
Filmas „Matrica'“ (1999 m.). Pagrindinė filmo linija atkartoja esminę gnostikų propaguojamą idėją, kad žmonija sapnuoja ir aplink esantis materialus pasaulis yra netikras.
Filmas „Vanilinis dangus“ (2001 m.). Sofijos ištarta frazė „atsimerk“ pagrindiniam herojui suponuoja požiūrį apie mums įprasto pasaulio nerealumą ir kitokios realybės egzistavimą.
Filmas „Pradžia“ (2010 m.). Filme vaizduojama, kad sapnai yra tikroviški ir sapnų metu projektuojama realybė priklauso nuo žmogaus sąmonės, kas atitinka gnostinę tradiciją.
Gnostines idėjas atskleidžia ir režisieriaus Alejandro Jodorowsky kūriniai (pvz., „Šventasis Kalnas“).
Rita Faltoyano
Rita Faltojano (tikrasis vardas – Rita Gacs; g. 1978 m. rugpjūčio 5 d. Budapeštas) – iš Vengrijos kilusi pornografinių filmų aktorė.