cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marius Suvaizdis
Karjera
2014 m. pradėjo profesionalo karjerą Ekrane. Šiame sezone jis A lygos rungtynėse žaidė tris kartus ir praleido aštuonis įvarčius. O kai šis klubas 2015 m. nutraukė savo veiklą, žaidėjas perėjo į naujai suburtą FK Panevėžys. 2015, 2016, 2017, 2018 m. atstovavo šį klubą I lygoje. Vėl į profesionalų aplinką grįžo su 2019 m., kai FK Panevėžys iškopė į A lygą. A lygoje komandos vartus gynė devynis kartus (sezono pradžioje).
Nuo 2020 m. pradėjo vartininkų trenerio karjerą FK Panevėžio klube.
Verslo inkubatorius
Verslo inkubatorius – organizacija, padedanti startuoliams, pradedančiosioms įmonėms ir individualiems verslininkams plėtoti savo verslą. Verslo inkubatoriai teikia platų paslaugų spektrą, pradedant vadybos mokymais bei biuro patalpomis ir baigiant rizikos kapitalo finansavimu. JAV nacionalinė verslo inkubavimo asociacija (NBIA) verslo inkubatorius apibrėžia kaip regioninės ar nacionalinės ekonomikos plėtros katalizatorius. NBIA verslo inkubatorius skirsto į penkis tipus:
Marius Suvaizdis
Pasiekimai
FK Panevėžys
Verslo inkubatorius
Pirmasis verslo inkubatorius susikūrė JAV 1959 metais, Niujorke. Devintajame dešimtmetyje verslo inkubatorių konceptas išplito JAV ir Europoje. 2010 metais visame pasaulyje buvo apie 7000 inkubatorių. 2002 metais Europos Komisijos finansuotas tyrimas Vakarų Europoje suskaičiavo apie 900 verslo inkubatorių. 2006 metais, Šiaurės Amerikoje buvo daugiau nei 1 400 inkubatorių.
Šlekys
Šlekys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Simo Häyhä
Simas Hiauhė (1905 m. gruodžio 17 d. Rautjervyje – 2002 m. balandžio 1 d. Haminoje) – Suomijos kariuomenės snaiperis, Antrojo pasaulinio karo metu dalyvavęs Žiemos kare prieš Sovietų Sąjungą.
Šlekys
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Šlekienė (ištekėjusi moteris) ir Šlekytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Simo Häyhä
Manoma, kad Žiemos karo metu jis nukovė daugiau nei 500 priešų, o tai yra didžiausias bet kokio snaiperio nukautų žmonių skaičius per visą ginkluotų konfliktų istoriją. Raudonosios armijos kariai Hiauhę praminė „Baltąja mirtimi“ (rus. Белая смерть, Belaja smert; suom. valkoinen kuolema).
Ankstyvas gyvenimas ir jaunystė
Simas Hiauhė gimė Rautjervyje, Vypurio provincijoje, kuri buvo pietinėje Suomijos dalyje netoli Rusijos sienos. Jis buvo septintas iš aštuonių vaikų liuteronų ūkininkų šeimoje. Jo tėvas buvo vardu Juhas, o motina Katrina. Simas Hiauhė lankė mokyklą Miettilä kaime ir kartu su savo vyresniuoju broliu dirbo ūkyje. Be ūkininkavimo, prieš atlikdamas karinę tarnybą, Hiauhė užsiėmė medžiokle bei slidinėjimu.
Karinė tarnyba
Sulaukęs 17 metų Hiauhė prisijungė prie Suomijos civilinės sargybos (Suojeluskunta), kur lavino savo šaudymo įgūdžius. Anot doc. dr. Tapijo Sarelaineno, jis sugebėjo atstumą iki 150 metrų įvertinti 1 metro tikslumu. Dr. Sarelainenas minėjo, kad vieną kartą per civilinės sargybos mokymus Hiauhė per vieną minutę į taikinį pataikė net 16 kartų, šaudydamas į jį iš 150 metrų atstumo. „Tai buvo neįtikėtinas rezultatas naudojant pertaisomą šaunamąjį ginklą, kuomet kiekvienas šovinys turėjo būti tiekiamas rankiniu būdu į įtaisytą penkių šovinių dėtuvę."
1925 m. Hiauhė pradėjo privalomąją karinę tarnybą, trukusią 15 mėnesių, antrame dviračių batalione Raivoloje, Vypurio provincijoje. Vėliau jis mokėsi puskarininkių mokykloje ir tarnavo kaip šauktinis pirmame dviračių batalione Terijokyje (dabar Zelenogorskas). Snaiperio mokymus jis atliko Učio mieste 1938 m., likus tik metams iki karo.
Žiemos karo tarnyba
Per 1939–1940 m. Žiemos karą Hiauhė tarnavo snaiperiu Suomijos kariuomenėje. Kolos mūšio metu jis tarnavo 34-ojo pėstininkų pulko 6-ojoje kuopoje (Jalkaväkirykmentti 34 arba JR 34), kuriai vadovavo Maroko siaubu pramintas patyręs karininkas Arnė Jūtilainenas.
Suomijos šaltiniai teigia, kad Raudonoji armija Hiauhę pavadino „Baltąja mirtimi“ (rus. Белая смерть, Belaja smert; suom. valkoinen kuolema). Su slapyvardžiu „Baltoji mirtis“ suomių Žiemos karo literatūroje Hiauhė pirmą kartą pasirodė devintojo dešimtmečio pabaigoje. Taip pat Suomijos laikraščiuose jis dažnai buvo vaizduojamas kaip mitinis herojus, įgyjantis nematomo suomių kario pavidalą.
Hiauhė būdavo apsirengęs balta kamufliažine apranga, o Raudonosios armijos priešininkai stokojo tokios aprangos, todėl jie buvo lengvai pastebimi žiemos aplinkoje. Taip pat sovietų kariai buvo itin prastai organizuoti, nes Didžiojo Valymo metu Sovietų Sąjungoje buvo sušaudyta dauguma Raudonosios armijos vadų. Šie bei kiti veiksniai leido suomių kariams įgyti pranašumą ir Simui Hiauhei nukauti daug priešų.
Epyro karalystė
Epyras  – senovinė karalystė, kilusi iš Epyro istorinio regiono (dab. Graikijos šiaurės vakaruose ir Albanijos pietuose). Didžiąją dalį istorijos karalystę valdė Eakidų dinastija. Vėlesniuoju laikotarpiu valstybė vadinosi Epyriečių lyga.
Simo Häyhä
Snaiperio pasiekimai
Visi Hiauhės priešininkų pašalinimai buvo įvykdyti per mažiau nei 100 dienų. Jo, kaip snaiperio, nukovimų skaičius buvo pagrįstas jo paties pranešimais, patvirtintais jo bendražygių. Tik neabejotinai nušauti priešininkai buvo įskaičiuojami į bendrą nukovimų skaičių. Likvidavimai automatiniu šautuvu nebuvo įskaičiuojami.
Epyro karalystė
Eakidų dinastija
thumb|left|Epyro teritorijos Iki karalystės susiformavimo Epyre egzistavo trys gentiniai susivienijimai: chaonai buvo šiaurės vakarinėje regiono dalyje, molosai gyveno į pietus nuo jų, o tesprotai užėmė pietinę regiono dalį. Molosų tarpe kilusi Eakidų dinastija nuo 370 m. pr. m. e. tapo vis stipresnė regione. Ji sudarė sąjungą su greta augusia Makedonija. Tarp šių valstybių dinastijų buvo tamprūs kraujo ryšiai. Apie 343 m. pr. m. e. mirus molosų valdovui Aribui, jo įpėdinis Aleksandras titulavosi Epyro karaliumi ir iki 330 m. pr. m. e. suvienijo visas regiono gentis į vieningą valstybę.
Simo Häyhä
Snaiperio pasiekimai
Tikras Simo Hiauhės nukovimų skaičius pagal įvairius šaltinius yra įvardijamas skirtingai: Karo kapelionas Antis Rantama savo dienoraštyje priskyrė jam 542 nukovimus; Hiauhės padalinio vadas Anteras Svensonas jam priskyrė 219 patvirtintų nukovimų su snaiperio šautuvu ir tiek pat su automatiniu ginklu; Suomijos istorikas Ristas Marjoma savo straipsnyje, paskelbtame Nacionalinėje Suomijos biografijoje, priskyrė Hiauhei „daugiau nei du šimtus“ nukautų priešų. Šios ginčytinos statistikos situaciją dar labiau apsunkina tai, kad Hiauhės pasiekimai buvo naudojami kaip propagandos įrankis.
Epyro karalystė
Eakidų dinastija
Epyras visą laiką turėjo interesų gretimoje Italijoje, kur sudarė sąjungą su graikų kolonijomis (Didžiąja Graikija) prieš pusiasalyje augančią Romos įtaką. Karalius Pyras (297–272 m. pr. m. e.) rengė ekspedicijas į Italiją. Nors Heraklėjos mūšyje (280) jis sumušė romėnų armiją, pergalė prie Askulo (279) pareikalavo didžiulių netekčių, dėl ko ji žinoma kaip Pyro pergalė. Galiausiai Epyrui teko atsisakyti ambicijų Italijoje ir Sicilijoje.
Simo Häyhä
Snaiperio pasiekimai
Hiauhė niekada apie šią statistiką nekalbėjo viešai, tačiau savo asmeniniuose memuaruose pasidalijo aukų skaičiumi. Jis teigia, jog tai yra jo "nuodėmių sąrašas“ ir mano, kad bendras jo nušautų priešų skaičius yra apie 500. Memuaruose, kuriuos jis parašė 1940 m., pavadinimu „Sotamuistoja“ (liet. Karo memuarai), aprašo savo išgyvenimus nuo Žiemos karo pradžios iki pat pabaigos. Memuarai buvo paslėpti dešimtmečius, tačiau 2017 m. juos atsitiktinai atrado žmonės, studijavę Simo Hiauhės karo istoriją. miniatiūra| Hiauhė Kolos mieste 1940 m. vasario 17 d. iškart po to, kai buvo apdovanotas garbės šautuvu.
Epyro karalystė
Epyriečių lyga
233 m. pr. m. e. nužudžius paskutinį Eakidų dinastijos karalių Pyrą III, į sostą sėdo jo sesuo Deidamija, tačiau ji irgi buvo nužudyta. Kadangi taip galutinai pasibaigė Eakidų dinastija, epyriečiai nebeturėjo karalių, bet toliau išlaikė trijų genčių vienybę. Jų sąjunga vadinama Epyriečių lyga. Neramumų metu Epyras neteko nemažų sričių pietuose, kartu su sostine Amvrakija. Naująja sostine tapo Fenikė chaonų teritorijoje.
Nuo 215 m. pr. m. e. Roma kišosi į Epyro ir visos Graikijos reikalus. Dėl to kilo Makedonijos karai, Pirmojo (214–205) ir Antrojo (200–196 m. pr. m. e.) karų metu epyriečiai išlaikė tarpusavio vienybę, kovodami prieš Romą. Tačiau Trečiojo karo metu molosai liko Makedonijos pusėje, o chaonai ir tesprotai perėjo į romėnų. Tai lėmė Romos pergalę Epyre, ir lyga 168 m. pr. m. e. buvo įjungta į Romos imperiją. Ji įjungta į Makedonijos provinciją.
Simo Häyhä
Šaunamieji ginklai ir taktika
Hiauhė naudojo jam išduotą civilinės gynybos šautuvą, ankstyvos serijos SAKO M/28-30, kurio serijos numeris buvo 3528, o civilinės gynybos numeris – S60974. Tai buvo suomių civilinės gvardijos „Mosin-Nagant“ šautuvo variantas, dar žinomas kaip „Pystykorva“, užtaisytas suomių sukurtais Mosin-Nagant 7,62 × 53R šoviniais. Kovodamas kaip grupės vadas kartu su savo daliniu, jis naudojo automatą Suomi KP/-31.
Priešingai nei Raudonosios armijos kariai, Hiauhė pirmenybę teikė geležiniams, o ne teleskopiniams taikikliams. Teleskopiniai taikikliai šaltu oru linkę aprasoti, o saulės šviesa gali atsispindėti nuo teleskopinio taikiklio lęšių ir atskleisti snaiperio padėtį. Kitaip nei teleskopiniai, geležiniai taikikliai leidžia snaiperiui išlikti mažiau pastebimam. Taip pat jais galima pasikliauti net esant dideliam šalčiui.
Balzamavimas
Balzamavimas – specialus mirusio kūno ir jo organų paruošimas, siekiant išlaikyti kūną ar organus nuo biologinio irimo. Tai mirusiojo kūno apsaugojimas nuo puvimo, suleidžiant į jo kraujagysles ir ertmes specialiųjų medžiagų ar įmirkant jį skysčiais, stabdančiais puvimą. Balzamavimas laikomas viena iš sudėtinių tanatopraktikos dalių. Šiais laikais balzamavimo esmė – pašalinti iš kūno nereikalingus skysčius, dezinfekuoti ir išlaikyti kūną natūraliai gražų, kol su juo atsisveikina artimieji.
Simo Häyhä
Sužalojimas
Simas Hiauhė atgavo sąmonę kovo 13 d., praėjus savaitei nuo incidento. Tačiau gandai apie jo mirtį pasklido Suomijoje ir Sovietų Sąjungoje. Apie savo mirtį Hiauhė perskaitė laikraštyje ir išsiuntė redaktoriams laišką, kad būtų ištaisytas šis nesusipratimas. Jis praleido 14 mėnesių sveikdamas nuo patirto sužalojimo ir ištvėrė net 26 operacijas.
Balzamavimas
Istorija
Senovės Egipte balzamavimui buvo naudoti įvairūs balzamai (iš čia ir procedūros pavadinimas). Prieš balzamuojant per nosies ertmę būdavo pašalinamos smegenys. Toliau kūnas būdavo mumifikuojamas. Mumifikavimas yra vienas iš balzamavimo pavyzdžių, tačiau ne vienintelis.
Simo Häyhä
Sužalojimas
Hiauhė norėjo pratęsti tarnybą Tolesniajame kare (1941–1944),tačiau dėl pernelyg sunkių sužalojimų jam to daryti nebuvo leista.
Apdovanojimai
miniatiūra| Kollaa & Simo Häyhä muziejus. [[Miettilä|Mietila, Rautjervio savivaldybė, Suomija]] Hiauhė buvo apdovanotas pirmos ir antros klasės Laisvės medaliais, taip pat trečiojo ir ketvirto laipsnio Laisvės kryžiais, iš kurių du pastarieji paprastai būdavo skiriami tik įgaliotiems karininkams. Kaip papildomą pagarbos ženklą, 1940 m. vasario 17 d. jis gavo vardinį SAKO M/28-30 „Pystykorva“ garbės šautuvą (serijos numeris 100 781). Jį padovanojo švedų verslininkas Eugenas Johansonas, o įteikė Hiauhės padalinio vadas Anteras Svensonas. Vėliau Hiauhė šį šautuvą padovanojo Karelijos jėgerių bataliono paveldui, iš kurio 2013 m., iširus Šiaurės Karelijos brigadai, šis buvo perkeltas į Suomijos karo muziejų.
Netrukus po Žiemos karo, 1940 m. rugpjūčio 28 d., Suomijos kariuomenės vadas Karlas Manerheimas priemė sprendimą paaukštinti Hiauhę iš alikersantti (žemiausio puskarininkio rango), iki vänrikki (pirmojo karininko karinio rango). 1941 m. Hiauhė buvo nominuotas Manerheimo kryžiaus kavalieriumi – iškiliausiu Suomijos kariniu apdovanojimu. Tačiau nominacija liko „svarstoma“.
Pokario gyvenimas
dešinėje|miniatiūra|Hiauhės antkapis [[Ruokolahtis|Ruokolahčio bažnyčios kapinėse Pietų Karelijoje.]] Prireikė kelių metų, kol Hiauhės sveikatos būklė atsistatė po patirto sužalojimo, pareikalavusio ilgo gydymo ir daugybės operacijų. Nors jo veidas buvo subjaurotas visą likusį gyvenimą, jis visiškai pasveiko ir po Antrojo pasaulinio karo jam buvo duotas nuosavas ūkis prie Valkjervio ežero, nedidelėje Ruokolahčio savivaldybėje. Hiauhė tapo sėkmingu medžiotoju ir šunų augintoju. Kartą jam teko medžioti kartu net su Suomijos prezidentu Urhu Kekonenu.
Hiauhė buvo žinomas kaip kuklus žmogus, kuris niekada nesigyrė savo karo nuopelnais. Jis retai kalbėjo apie karą ir savo išgyvenimus. 2001 m. gruodį, prieš pat savo 96-ąjį gimtadienį, per Nepriklausomybės dienos interviu laikraštyje „Helsingin Sanomat“ Simas Hiauhė atviravo apie savo karo išgyvenimus. Paklaustas, ar nesigailėjo nužudęs tiek daug žmonių, jis atsakė: „Aš padariau tai, kas man buvo liepta, geriausiai kiek galėjau. Suomijos nebūtų, jei visi kiti nebūtų pasielgę taip pat.“ Nepaisant to, jis sulaukė daug neapykantos ir net grasinimų mirtimi. Dalis žmonių smerkė jo Žiemos karo poelgius.
Paskutinius savo metus Hiauhė praleido karo veteranų slaugos namuose Haminoje, kur mirė 2002 m., sulaukęs 96 metų. Jis palaidotas Ruokolahtyje – mieste, kuriame gyveno didžiąją gyvenimo dalį. Simas Hiauhė niekada nebuvo vedęs ir neturėjo vaikų.
Populiariojoje kultūroje
Švedijos sunkiojo metalo grupė „Sabaton“ Hiauhės garbei sukūrė dainą „White Death“, kuri buvo išleista 2010 m. jų albume „Coat of Arms“.
2011 m. Filipas Kaufmanas pradėjo filmuoti „HBO“ televizijos serialą „Hemingway & Gellhorn“, kuriame vaizduojama žurnalistė Marta Gelhorn (vaidina Nikolė Kidman), reportuojanti iš Suomijos Žiemos karo metais. Šioje serialo vietoje Styvenas Vygas vaizduoja Hiauhę, vedantį į prieglobstį suomių karių grupę.
Amerikiečių autorė Arna Bontemps Hemenvei parašė apysaką apie Hiauhę, pavadintą „Karelijos vilkai“, kuri buvo publikuota žurnalo „The Atlantic“ 2019 metų rugpjūčio numeryje.
Hiauhė buvo atvaizduotas mangoje pavadinimu „Baltoji ragana“ (, Shiroi Majo) pagal Nagakava Naruki. Taip pat mangoje „Record of Ragnarok“ (, Shūmatsu no Warukyūre), pagal Šinja Umemura ir Takumi Fukui, jis yra vaizduojamas kaip kovotojas už žmoniją.
Mainų kortelė „Silver Sentinel“ iš „Yu-Gi-Oh!“ kortų žaidimo yra tiesiogiai paremta juo.
Leidykla „Briedis“ išleido naują knygą serijoje „II pasaulinis karas“ – Petri Sarjanen „Baltoji mirtis. Suomis Simo Häyhä – žymiausias visų laikų snaiperis“. Knygoje rašoma apie dramatišką Suomijos istorijos laikotarpį – Žiemos karą bei vieną žinomiausių to karo didvyrių – Simą Hiauhę.
Norvegijos futbolo varžybos 2012 m.
Norvegijos futbolo varžybos 2012 m.
Pereinamosios rungtynės
Sandnes Ulf nugalėjo bendru rezultatu 7–1 ir išsaugojo vietą elito divizione.
Petras Paulaitis
Petras Paulaitis (1904 m. birželio 29 d. Kalnėnuose, Rusijos imperija – 1986 m. vasario 19 d. Kretingoje, Lietuvos TSR) – Lietuvos pedagogas, filosofas, teologas, partizanas, rezistentas, politinis kalinys, vienas iš ilgiausiai TSRS lageriuose iškalėjusių lietuvių. Iškalėjo lageriuose: Vorkutoje, Irkutske, Mordvijoje, kur dirbo katorgiškomis sąlygomis. Jis buvo kalintas net ypatingos paskirties kalėjime „Akmens maišas“.
Biografija
Gimė 1904 m. birželio 29 d. Kalnėnuose. 1922 m. išvyko į Italiją, kur baigęs gimnaziją, 2 metus studijavo filosofiją ir pedagogiką. 1928 m. paliko Italiją ir 4 metus dirbo pedagoginį darbą Portugalijoje – Lisabonoje. 1936 m. P. Paulaitis grįžo į Italiją ir Turino miesto Tarptautiniame teologijos institute studijavo teologiją. Baigęs teologines studijas, jis dar dvejus metus studijavo politinę ekonomiką, specializavosi lotynų kalboje. Nuo 1935 m. iki 1939 m. mokytojavo Austrijoje, Vienoje, dirbo Lietuvos ambasadoje. 1938 m. Romoje P. Paulaitis įgijo teologijos ir politinės ekonomikos specialybių diplomus ir grįžo į Lietuvą bei pradėjo dirbti mokytoju Jurbarko „Saulės“ gimnazijoje. 1940 m. birželio 17 d., Sovietų sąjungai okupavus Lietuvą, P. Paulaitis buvo suimtas, bet tą kartą pavyko išsisukti – pasitenkino pašalinimu iš mokytojo pareigų. P. Paulaičiui grėsė pavojus iš naujo būti suimtam, todėl jis pasitraukia į Vokietiją, iš kur sekančių metų birželio mėnesį sugrįžo į Lietuvą.
1944 m. sovietams antrą kartą okupavus Lietuvą, įsitraukė į rezistencinį judėjimą, vadovavo Jurbarko partizanų grupei. Tais pačiais metais P. Paulaitis sustabdė LLGS veiklą, nes dauguma aktyvių jos narių jau buvo partizanai, o vietoj „Lietuviškų atgarsių“ ėmė leisti „Laisvės varpą“, vėliau tapusį ir Kęstučio apygardos laikraščiu. 1946 m. rudenį drauge su kitais partizanų vadais P. Paulaitis dalyvavo kuriant Jungtinę Kęstučio apygardą, o ją įkūrus tapo Trijų lelijų rinktinės vadu, apygardos štabo Agitacijos ir propagandos skyriaus viršininku ir „Laisvės varpo“ redaktoriumi. Daug laiko jis praleisdavo štabo bunkeryje, įrengtame Batakių miške, tačiau spaudos ir leidybos reikalai vertė judėti – reikėjo surasti patikimų žmonių ir vietų darbui. P. Paulaičio ryšininkas Jonas Gaidauskas-Breivė Mažintų kaime surado patikimą ūkininką Antaną Andriulį ir jo sodyboje įrengė slėptuvę. Dar viena slėptuvė buvo įkurta Juozo Žičkaus sodyboje Poškakaimyje. Slėptuvėse ir buvo rengiamas „Laisvės varpas“. Už jį enkavėdistai žadėjo 10000 rublių premiją.
Suimtas 1947 m. balandžio 12 d. J. Žičkaus namuose, nors ir turėjo netikrus dokumentus Igno Pauliaus pavarde. Kalintas Tauragėje. Tardomas prisipažino, kas esąs, tačiau kovos draugų neišdavė. 1947 metais buvo nuvestas į saugumo garažus, kur gulėjo kūnai jo mokinių, kuriuos nukankino čekistai. Mokytojas buvo atvestas tam, kad atpažintų jų kūnus, bet čekistams jis buvo priverstas pasakyti, kad nė vieno nepažįsta. Čekistai po 7 mėnesių kankinimų ir tardymų, matydami, kad jo nepalauš morališkai ir fiziškai, nuteisė jį 25-eriems metams Sibiro gulago. Taip prasidėjo jo kančios prie geležinkelio tiesimo. Po dešimties metų tremties P. Paulaitis buvo amnestuotas ir 1957 metais sugrįžo į Lietuvą, tačiau jam džiaugtis laisve teko tik kelis mėnesius.
Grįžęs į Lietuvą iškart Kaune ėmė burti pogrindinę organizaciją, tačiau tų metų rudenį ji buvo atskleista. Už tautiškumo ugdymą tarp studentų P. Paulaitis vėl buvo suimtas, teisiamas. Vėl dešimt metų tremties į Sibirą, pridedant tuos „neiškalėtus“ 15 metų, kai buvo nubaustas pirmą kartą. O po antro suėmimo jis išvydo Lietuvą tik 1982 metų rudenį. Baigiantis paskutinės bausmės laikui, LSSR KGB susirūpino P. Paulaičio grįžimu. Dar būnant lageryje, įvairaus rango čekistai kvietėsi jį pokalbiams, kuriuose buvo užsiminta, kad gali neleisti grįžti į Lietuvą. P. Paulaitis, atsisakydamas nuo panašių pokalbių, pareiškė: „Grįšiu arba į Lietuvą, arba į bet kurią nekomunistinę pasaulio šalį, kurioje anksčiau esu gyvenęs„. Po kurio laiko čekistai pareikalavo, kad P. Paulaitis rašytų LSSR vyriausybei prašymą leisti jam apsigyventi Lietuvoje. P. Paulaitis atmetė ir šį reikalavimą – „manau, kad, atidavęs 35 metus savo gyvenimo, nusipelniau teisę be jokių išlygų grįžti į savo gimtąją žemę“.
1982 m. spalio 18 d. P. Paulaitis vogčiomis, neleidžiant nė atsisveikinti su bendro likimo draugais, buvo išvežtas iš Mordovijos lagerio. Nugabenę į aerouostą, kiek tai įmanoma, saugant nuo žmonių akių, čekistai P. Paulaitį įsodino į lėktuvą, uždėjo antrankius, ir, kad niekas nepastebėtų to tarybinio „laisvės“ simbolio, juos pridengė laikraščiu. Atskridus į Vilnių, rūpestingai trijų specialių palydovų lydimas Petras Paulaitis buvo parvežtas į Vilniaus KGB. Paskutiniuose pokalbiuose čekistai prašė, veik maldavo Petrą Paulaitį, nors dalinai prisipažinti kaltu. „Esu kaltas tik tiek, kad esu mažos tautos sūnus, tautos, kuri nepajėgė apsiginti nuo okupacinės rusų kariuomenės", – kalbėjo P. Paulaitis. Priešpaskutinę kalinimo dieną čekistai nusivežė P. Paulaitį į Vilniaus universalinę parduotuvę ir už jo lagerio sąskaitoje esančius pinigus nupirko rūbus, o uniformą atėmė.
Taltupis
Taltupis – upelis šiaurės Lietuvoje, Pasvalio rajone, Joniškėlio apylinkių seniūnijoje; Karklio kairysis intakas (Lėvens baseinas). Prasideda Lepšynės miške, apie 4 km į pietryčius nuo Joniškėlio, prie Baldoniškio viensėdžio. Aukštupyje teka šiaurės kryptimi mišku, vėliau iki pat žiočių – per dirbamus laukus. Ties Meškalaukiu daro kilpą ir suka į pietryčius. Įteka į Karklį 4,1 km nuo jo žiočių.
Petras Paulaitis
Biografija
Čekistai buvusį kalinį su dideliu stažu nedviprasmiškai perspėjo, kad nebandytų rašyti prisiminimų, nes gali greitai dingti be žinios. Vėliau buvęs politinis kalinys čekistų buvo perrengtas ir palydėtas į autobusų stotį. Iš pradžių jis apsilankė Šakių rajone, kur po ilgo išsiskyrimo susitiko su giminaičiais, vėliau apsigyveno Kretingoje. Kretingoje P.Paulaitis gyveno kukliai. Kiekvieną sekmadienį bažnyčioje dalyvaudavo šv. Mišiose. Kai jo gyvenimas jau artėjo prie pabaigos, čekistai ir toliau neleido jam ramiai gyventi. Jis buvo nuolat kontroliuojamas, šmeižiamas, jam buvo uždrausta nuo 19 val. iki 7 val. ryto išeiti iš namų, be milicijos žinios išvažiuoti iš Kretingos rajono. P. Paulaičio sveikatai, matyt, atsiliepė čekistų kankinimai ir 1986 m. vasario 19 d., nepraėjus nė ketveriems metams nuo jo grįžimo iš lagerio jis mirė, palaidotas Kretingos miesto naujosiose kapinėse.
Taltupis
Vaga reguliuota. Ties Meškalaukiu įteka bevardis upelis (kairysis intakas).
Petras Paulaitis
Biografija
Tačiau čekistai ir mirusio P. Paulaičio nesirengė palikti ramybėje. Tiems kunigams, vietos žmonėms, kurie žadėjo gausiai dalyvauti Lietuvos laisvės šauklio laidotuvėse buvo grasinama. Jo laidotuvių dieną aplinkinių mokyklų mokiniai nebuvo išleidžiami iš mokyklų. Tačiau didelė minia žmonių skendintį gėlėse karstą su P. Paulaičio palaikais iškilmingai atlydėjo į Kretingos bažnyčią. Į jo laidotuves susirinko ne tik kretingiškiai, bet ir gausus būrys žmonių, jo bendražygių iš visos Lietuvos. P. Paulaičio laidotuvių ceremonija buvo patikėta kunigui Liudvikui Šarkauskui. Po P. Paulaičio laidotuvių kai kurie Katalikų Bažnyčios dvasininkai buvo iškviesti pasiaiškinti, o Telšių vyskupas Antanas Vaičius čekistams net turėjo rašyti pasižadėjimą, kad tokie „nusikaltimai“ nebūtų kartojami.
1-oji raitelių armija
1-oji raitelių armija  – Raudonosios Armijos pirma suformuota raitelių armija, egzistavusi 1919–1921 m. Buvo viena pagrindinių galingų ir manevringų priemonių operatyviniams strateginiams uždaviniams spręsti.
Petras Paulaitis
Biografija
1997 m. gruodžio 22 d. Petrui Paulaičiui pripažintas kario savanorio statusas. 1998 m. gegužės 13 d. Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijos įsakymu jam suteiktas kapitono laipsnis, Lietuvos Respublikos Prezidento 1999 m. vasario 1 d. dekretu jis apdovanotas Vyčio Kryžiaus 3-iojo laipsnio ordinu (dabar – Vyčio Kryžiaus ordino Komandoro kryžius) (po mirties).
1-oji raitelių armija
Pagal Pietų fronto revoliucinės karo tarybos pasiūlymą Tarybų Rusijos Revoliucinė karo taryba 1919 m. lapkričio 17 d. priėmė nutarimą sukurti 1-ąją raitelių armiją, kuriai vadovaus S. Budionas. Armija buvo suformuota S. Budiono 1-ojo raitelių korpuso pagrindu iš 4-osios, 6-osios ir 11-osios kavalerijos divizijų. 1920 m. balandį armiją papildė 14-oji ir 2-oji Blinovo vardo kavalerijos divizijos, Atskiroji Kaukazo ypatingos paskirties brigada, keli šarvuotieji traukiniai, aviagrupė, keli kiti daliniai (viso 16-17 tūkst. karių). Kai kurių operacijų metu armija papildydavo 2-3 šaulių divizijos.
Kovinis kelias
thumb|right|200px|TSRS pašto ženklas „Drg. Stalino apsilankymas 1-joje raitelių armijoje“. Kairėje – Stalinas, dešinėje – Budionas. thumb|220px|Tarybinės Ukrainos plakatas „Stokite į raudonąją kavaleriją“ (1920 m.).
Limbai
Limbai (लिम्बु, sav. Yakthung – „jakų piemuo“) – kiratų tauta, gyvenanti Himalajų priekalnėse: rytų Nepale (Limbuvane, esančiame tarp Aruno upės ir Singalilio kalnagūbrio), Indijoje (daugiausia Sikime, Dardžilinge), Butane. Limbų kalba yra viena iš kiratų kalbų, priklausančių kinų-tibetiečių kalbų šeimai. Turi keletą tarmių (fedopijų, fagurajų, tamarkholėjų). Naudoja savitą limbų raštą. Išpažįsta tradicinę tikybą (mundhum), tantrinį hinduizmą, Tibeto budizmą.
Tradiciškai verčiasi lydimine žemdirbyste (kukurūzai, soros, kviečiai, bulvės, daržovės, ryžiai), laiko gyvulius (stambieji ir smulkieji raguočiai, kiaulės, paukščiai), medžioja su lanku ir strėlėmis, kartais su nuodais. Plinta terasinė žemdirbystė.
Limbų gyvenvietė padriko išdėstymo. Būstas vieno aukšto, vienos patalpos, iš neapdirbto akmens. Stogas dvišlaitis, iš šiaudų ir žolės. Įėjimas per verandą, per plačiąją namo pusę. Grindys – asla, sienos iš apačios aptepamos raudonu moliu, iš viršaus baltinamos. Langų nėra, arba jie uždengiami. Židinys be dūmtraukio. Būna ir dviejų aukštų akmeninių namų su balkonu antrame aukšte ir dvišlaičiu stogu.
Tradicinis rūbas daugiausia vilnonis – moterys vilki durstytus sijonus, koftas, šiltus apdangus ant galvos ir pečių; nešioja metalinius papuošalus (disko pavidalo antkakčiai, žiedai nosyje, stambūs, plokšti auskarai, sunkios apyrankės.
Išlikęs skirstymasis į gentines-giminines grupes. Šeima mažoji, kartais – didžioji. Santuoka dažniausiai monogaminė.
Tikyboje svarbus protėvių kultas, gausu animizmo, šamanizmo bruožų, turi savo žynius.
Akademinis irklavimas 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Akademinis irklavimas 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko pirmą kartą olimpinių žaidynių istorijoje.
Dėl nesutarimų keturviečių valčių su vairininku klasėje, šioje rungtyje vyko du finalai ir išdalinti du medalių komplektai.
Medalių lentelė
thumb|left|150px|Dviviečių valčių su vairininku nugalėtojai
Pavelas Prilučnas
Pavelas Prilučnas (, g. 1987 m. lapkričio 5 d., Šymkente) – Rusijos teatro ir kino aktorius, žinomas dėl vaidmenų serialuose „Mažoras“ ir jo tęsiniuose.
Biografija
Gimė Kazachstano SSR. Tėvas – Valerijus Dėlis, boksininkas (mirė, kai Pavelui buvo 13 metų). Motina – Liubovė Prilučnaja, choreografė. Nuo vaikystės užsiėmė choreografija, vokalu ir boksu. Po tėvo mirties persikėlė į Rusiją, Novosibirsko srities Berdsko miestą ir išvyko vienas, be motinos. Jaunystėje boksavosi. Treniruočių metu gavo apie dešimt smegenų sukrėtimų, o 2001 m., būdamas 14 metų, metė šią sporto šaką.
2010 m. baigė Maskvos Rusijos teatro meno akademijos (GITIS) aktorinio meistriškumo režisūros katedros dieniniame skyriuje (Sergejaus Golomazovo kursas).
Iš karto po baigimo jis buvo priimtas į Maskvos teatro trupę Malaja Bronnaja. Tada dirbo A. S. Puškino vardo Maskvos teatre ir M. A. Bulgakovo vardo teatre („Bulgakovo namai“).
2012 m. jam atliktos plastinės operacijos, o nuo 2014 m. tapo serialo „Mažoras“ žvaigžde.
Televizijos serialo „Uždaroji mokykla“ (2011–2012) filmavimo aikštelėje susipažino su latvių kilmės aktore ir modeliu Agata Muceniece. 2011 m. liepos 19 d. pora slapta susituokė viename iš Maskvos metrikacijos skyrių. 2013 m. sausio 11 d. jiems gimė sūnus Timotis. 2016 m. kovo 3 d. porai gimė dukra Mia. 2020 m. vasarį pora paskelbė apie skyrybas, o birželio 15 d. buvo baigtas skyrybų procesas.
2018 m. ėmėsi prodiuserio veiklos.
Mionė
Mionė  – upė Vokietijos vakaruose, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje; dešinysis Rūro intakas. Jos ilgis yra 65,1 km. Ištakos yra Brilono miesto apylinkėse, o žiotys – Arnsberge. Upės slėnyje sudarytas Mionės tvenkinys.
thumb|left|240px|Mionės ištakos thumb|left|240px|Mionės tvenkinio užtvanka
Minimalus perspektyvus produktas
Minimalus perspektyvus produktas (MPP)  – produkto versija, turinti pakankamai funkcijų, kad ją galėtų naudoti ankstyvieji klientai, kurie vėliau galėtų duoti atsiliepimų, padėsiančių produkto kūrime.
Minimalus perspektyvus produktas skirtas greitai pratestuoti rinką, kad kūrėjai galėtų išvengti ilgo ir galbūt nereikalingo darbo. Konceptas yra greitai kurti veikiančias versijas, reaguoti į klientų atsiliepimus ir greitai keisti bei tobulinti turimą produktą. Terminą 2001 m. sukūrė ir apibrėžė Frank Robinson, o vėliau jį išpopuliarino Steve Blank ir Eric Ries.
MPP yra analogiškas eksperimentams taikant mokslinį metodą, tik šiuo atveju taikomas verslo hipotezių patvirtinimo kontekste. Jis naudojamas, kad būsimi verslininkai sužinotų, ar tam tikra verslo idėja iš tikrųjų būtų perspektyvi ir pelninga, patikrinę produkto ar verslo idėjos prielaidas. Ši koncepcija gali būti naudojama norint patvirtinti rinkos poreikį gaminiui ir laipsniškai tobulinti esamą produktą. Kadangi jis išbando potencialų verslo modelį klientams, kad sužinotų, kaip reaguotų rinka, jis ypač naudingas naujoms / pradedančioms įmonėms, kurioms labiau rūpi išsiaiškinti, kur yra potencialių verslo galimybių, o ne įgyvendinti verslo modelį, kuris vėliau gali pasirodyti neperspektyvus.
Taketomi
thumb|300px|Taketomi gatvė Taketomi (-džima; ; jaejam. Tēdun, okinav. Dakidun) – sala Jaejamos apskrityje, Okinavos prefektūroje, Japonijoje. Ji yra 10 min. valtimi nuo Išigakio salos. Salos centre yra kaimas, kuris vadinamas Taketomi. Saloje gyvena 361 žmonės (2006 m.), plotas – 6,32 km². Salos forma apvali, bet kur galima nueiti. Keliose vietose galima išsinuomoti dviračius.
Sala žinoma dėl tradicinių namų, akmeninių sienų ir smėlio gatvių, tad Taketomi mėgstamas turistų. Saloje galioja daug taisyklių, neleidžiančių statyti šiuolaikinių statinių, kurie sumažintų salos patrauklumą.
Gloria (albumas)
Gloria – ketvirtasis britų atlikėjo Sam Smith studijinis albumas, išleistas 2023 m. sausio 27 d. Albumo singlas „Unholy“ susilaukė didžiulio populiarumo visame pasaulyje ir pasiekė įvarių reitingų viršūnes, tarp jų – ir Jungtinės Karalystės, JAV ir Lietuvos.
Albumas susilaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir buvo komerciškai labai sėkmingas. Jungtinės Karalystės albumų reitinge pasiekė pirmąją vietą, tapdamas trečiuoju Sam Smith įrašu, pasiekusiu šią viršūnę. Lietuvoje „Gloria“ pasiekė septintąją albumų reitingo vietą. 2023 m. vasario mėnesio duomenimis, visame pasaulyje parduota per 1,6 milijono kopijų.
2023 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose singlas „Unholy“ laimėjo apdovanojimą už geriausią grupinio pop atlikimą.
Kūrybinė grupė
Muzikantai
Techninis personalas
Achille Lauro
Lauro De Marinis (g. 1990 m. liepos 11 d.) – Italijos dainininkas. Dar žinomas sceniniu vardu Achille Lauro.
Atlikėjas su daina „Stripper“ atstovaus San Marinui 2022 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse.
Suntribe
„Suntribe“ buvo merginų kvintetas iš Estijos, 2005 metais dalyvavęs 2005 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse Kijeve su daina „Let’s Get Loud“. Jos, gavusios 31 tašką (5 iš Lietuvos), pusfinalyje liko 20 vietoje ir į finalą nepateko. Konkursinės dainos autorius – Sven Lõhmus, vėliau sukūręs dainas Estijos atstovams 2009 ir 2011 m. „Eurovizijos“ konkursams.
Achille Lauro
„Eurovizijos“ dainų konkursas
2022 m. vasario 19 d. atlikėjas su daina „Stripper“ laimėjo „Una Voce per San Marino 2022“ finalą ir tokiu būdu gavo galimybę atstovauti šaliai ‎‎2022 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse.
Ciklosilikatas
miniatiūra|Silicio ir deguonies tetraedrai turmalino struktūroje miniatiūra|Turmalinas Ciklosilikatai – silikatai, sudaryti iš SiO4 tetraedrų, sujungtų į žiedus. Si:O proporcija yra 1:3. Yra trys galimos konfigūracijos: Si3O9, Si4O12 ir Si6O18 žiedai. Šiai grupei priklauso tokie mineralai kaip aksinitai, berilai, kordiaritai ir turmalinai.
Suntribe
Grupę „Suntribe“ sudarė Mari-Leen Kaselaan, Rebecca Kontus, Laura Põldvere, Jaanika Vilipo ir Daana Ots.
Po nesėkmingo dalyvavimo tarptautiniame konkurse Kijeve, grupė iširo. Narės Laura Põldvere ir Mari-Leen Kaselaan pradėjo solines karjeras.
Achille Lauro
„Eurovizijos“ dainų konkursas
Atlikėjas pasirodė antrajame „Eurovizijos“ pusfinalyje, vykusiame 2022 m. gegužės 12 dieną, septintuoju numeriu.
Roaring Lions FC
Roaring Lions – daugiausia titulų laimėjęs Angilijos futbolo klubas.
KF Spartaku Tiranë
Tiranos „Spartak“ – Albanijos futbolo klubas iš Tiranos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1950 m. 1959 m. vyko klubo reoganizacija ir klubas likviduotas.
Dabartinis klubas atkurtas 2012 m.
Kiratai
Kiratai arba kirantai (किराँत) – tautų grupė, gyvenanti Himalajų priekalnėse rytų Nepale (daugiausia į rytus nuo Aruno upės), šiaurės rytų Indijoje (Sikime, Asame, Dardžilinge), Butane, šiaurės Mianmare, Bangladeše. Vartoja kiratų kalbas, kurios priskiriamos kinų-tibetiečių kalbų šeimai.
Šis kuopinis pavadinimas indų literatūroje apėmė įvairias šiaurės rytų Himalajų priekalnių gentis, laikytas šudromis (žemiausia kasta) arba mlečchomis (barbarais). Minimi „Atharvavedoje“, „Manaus įstatyme“, „Mahabharatoje“. Pagal savo „auksinę“ odą skirti nuo tamsių dasų ir nišadhų. Kiratai garsėjo ir savo dvasinėmis tradicijomis, o Bharavio poemoje „Kiratardžunyja“ kiratu vaizduojamas pats Šiva. Kiratai (Skiratai, Scyrites, Kirradai) minimi ir graikų šaltiniuose. Tradicinėje istoriografijoje laikoma, kad iki arijams užkariaujant Nepalą, jame gyvavo legendinė Kiratų dinastija.
Kiratų tautos daugiausia išlaikiusios vietinę, šamanistinio pobūdžio tikybą, arba iš dalies perėmusios tantrinį hinduizmą arba Tibeto budizmą.
Hermann Barrelet
Hermann Barrelet (1879 m. rugsėjo 25 d. – ?) – Prancūzijos akademinis irkluotojas. Pirmasis olimpinis irklavimo vienvietėmis valtimis čempionas.
Biografija
Paryžiuje vykusiose antrosiose moderniose 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Barrelet dalyvavo akademinio irklavimo varžybose. Vienviečių valčių klasėje prancūzas tapo pirmuoju olimpiniu čempionu istorijoje.
Vėliau skynė Europos čempionato titulus įvairiose valčių klasėse: vienetų čempionas 1901 m., dvejetų čempionas 1913 m. ir aštuonetų čempionas 1909 m.
Tautybė
Tautybė – žmogaus priklausymas tam tikrai tautai (nacijai), etnosui. Paprastai nulemtas kilmės. Taip pat gali būti subjektyvus priklausymo elementas, pvz., kai asmens tėvai yra skirtingos tautybės, o vaikas save tapatina su kuria nors viena tauta.
Tautybė yra demografinis duomuo. Gali būti nurodomas asmens dokumentuose (kai kur – privalomai).
Kitas artimas asmens socialinis ryšys – pilietybė (jos suteikimą gali lemti tam tikra tautybė).
Kooperacijos bankas
Istorija
1920 m. kooperatyvams finansuoti įsteigtas Lietuvos Kooperatyvų bankas, vėliau pervadintas į Lietuvos Kooperacijos banką. Daugiausia vertėsi indėlių ir einamųjų sąskaitų sumomis, finansavo kredito kooperatyvus ir centralines organizacijas, išduodavo paskolas ir atskiriems asmenims.
1936 m. Bankas buvo reorganizuotas į akcinį banką; jo pajininkai tapo akcininkais. Lietuvos Respublikos finansų ministerija įsigijo 2,5 mln. litų vertės akcijų paketą. Po šios reorganizacijos bankas tapo beveik vieninteliu kooperatyvų finansavimo šaltiniu.
Lietuvos okupacijos metais sovietai Banką nacionalizavo. Aktyvai ir pasyvai 1940 m. gruodį perduoti Žemės ūkio banko Lietuvos Respublikos kontorai.
Anšaras
Anšaras – pirmapradė dievybė Mesopotamijos mitologijoje, vyriškasis pradas, galbūt simbolizavęs dangų. Anšaro porininkė – Kišara (moteriškasis pradas). Šios dievybės minimos kosmogoniniame babiloniečių mite „Enuma Eliš“ (kitur beveik nepasitaiko), pasak kurio, tai buvusi antroji pora, atsiradusi iš Apsu ir Tiamat sąjungos. Pagal vieną iš mito interpretacijų, Anšaras ir Kišara buvę pirmosios poros Lahmu ir Lahamu vaikai. Anšaras su Kišara savo ruožtu susilaukę aukščiausiojo dangaus dievo Anu. Teigiama, kad siekiant dievui Mardukui sukurti naują kosmologiją, kaip naujosios mitologijos dalis, buvo sukurta ir ši pirmapradžių dievybių pora.
Žinios apie Anšarą siekia I tūkst. pr. m. e., tačiau pats mitas „Enuma Eliš“ greičiausiai buvo sukurtas anksčiau. Asirijos imperijos laikotarpiu Anšaras kai kada buvo tapatinamas su dievu Ašūru. Teigiama, kad taip buvo bandoma suteikti Ašūrui didesnę svarbą panteone. Naujosios Babilonijos karalystės laikų Uruke Anšaras buvo tapatinamas su dievu Anu.
Požymių, rodančių buvus Anšaro kultą, nėra.
Emilis Šlekys
Emilis Šlekys (g. 1951 m. rugpjūčio 6 d. Pabiržėje, Biržų rajonas – 2012 m. spalio 30 d.) – Lietuvos šachmatininkas, sporto meistras, Lietuvos šachmatų čempionas (1985 m.), korespondencinių šachmatų tarptautinis meistras (ICCF), Lietuvos nusipelnęs šachmatų treneris, Vilniaus šachmatų ir šaškių mokyklos treneris (nuo 1975 m.) ir vadovas (nuo 1987 m.).
Biografija
1970–1971 m. dalyvavo Lietuvos „A“ klasės šachmatų pirmenybėse (kartu su Biržų komandos draugais R. Baltušiu, J. Zaramba, A. Paužoliu, J. Kalveliu, L. Nastopka, B. Laumaite).
1973 m. Lietuvos šachmatų čempionate užėmė 6 vietą ir įvykdė kandidato į sporto meistrus normatyvą. Lietuvos šachmatų federacijos paskelbtame 1973 metų geriausių respublikos šachmatininkų dešimtuke biržietis E. Šlekys buvo šeštas. Vilniaus šachmatų ir šaškių mokykloje tapo šachmatų sporto meistru, tarptautinės korespondencinių šachmatų federacijos meistru.
Lietuvos korespondencinių šachmatų rinktinės kapitonas. Komanda tapo beveik 10 metų vykusios XII pasaulio korespondencinių šachmatų olimpiados vicečempione, surinkusi 42,5 taško iš 66 galimų.
Atminimas
2013 m. birželio 20 d. startavo kasmetinis tarptautinis korespondencinių šachmatų turnyras, skirtas Emiliui Šlekiui atminti.
Tubokurarino chloridas
Tubokurarino chloridas – izochinolino eilės alkaloidas.
Išskiriamas iš Pietų Amerikoje augančių Chondodendron tomentosum lianų sirupo pavidalo ekstraktų. Indėnai iš lianų paruošdavo kurarės ekstraktą, kuriame pamirkydavo strėlių antgalius.
Pirmąkart grynas tubokurarino chloridas išskirtas 1935 m., o tikslią struktūrą 1970 m. išaiškino A. Everetas, L. Lou ir S. Vilkinsonas.
Tubokurarino chlorido fiziologinis poveikis pasireiškia šiam alkaloidui įvairiu lygiu blokuojant nervinių impulsų perdavimą įvairiems raumenims ir juos atpalaiduojant. Tubokurarino chlorido poveikį galima tiksliai reguliuoti, parenkant reikiamas preparato dozes. Kaip parodė tyrimai, didinant dozes, paskutiniai paralyžiuojami kvėpavimo raumenys.
Buvo susintetinta daug tubokurarino chlorido analogų, juos tiriant paaiškėjo, jog tam, kad būtų pasiektas panašus poveikis, į sintezuojamus junginius reikia įvesti du katijoninius centrus, tarp kurių būtų 1,4-1,5 nm atstumas. Iš tokių preparatų trumpiausiu poveikiu (5-10 min.) pasižymi ditilinas (paties tubokurarino chlorido poveikis trunka 20-40 min.).
Nacionalinė Asamblėja (Prancūzija)
Nacionalinė Asamblėja, arba Nacionalinis Susirinkimas – Prancūzijos parlamento žemieji rūmai. Aukštieji rūmai yra Senatas.
Kaukazo Emyratas
miniatiūra|250px|right|Kaukazo Emyratas
Nacionalinė Asamblėja (Prancūzija)
Oficiali Nacionalinės Asamblėjos būstinė yra Burbonų rūmai kairiajame Senos upės krante.
Kaukazo Emyratas
Kaukazo Emyratas (čeč. Имарат Кавказ, Imarat Kavkaz, ) – Rusijos Federacijai priklausančiame Šiaurės Kaukaze veikiančių radikaliųjų separatistų paskelbta virtuali musulmonų valstybė. Kaukazo Emyratas – tai islamistinės, šariato pagrindu valdomos valstybės koncepcija regione. Ji buvo paskelbta 2007 m., autorius – susikūrusios nepripažintos Ičkerijos čečėnų respublikos prezidentas Doku Umarovas.
Nacionalinė Asamblėja (Prancūzija)
Nacionalinė Asamblėja rinko Prancūzijos prezidentą Trečiosios Respublikos laikotarpiu (1870–1940 m.).
Kaukazo Emyratas
Istorija
Kaukazo Emyratas paskelbtas Ičkerijos-Rusijos konflikto pasėkoje, nepavykus pasiekti Ičkerijos valstybės diplomatinio pripažinimo, ir kuomet didelė dalis ginkluotų čečėnų dalinių pakriko. Kariniai veiksmai buvo peržengę Čečėnijos sienas, ir nuo tol prasidėjo nuolatiniai susirėmimai tarp partizanų ir Rusijos federalinės kariuomenės, OMON bei FSB dalinių Ingušijoje, Dagestane, Kabardos Balkarijos respublikose. Ingušijoje itin smarkūs susirėmimai ir gerai organizuoti partizanų reidai vykdavo 2003–2007 m. Didesni ar mažesni susišaudymai Šiaurės Kaukazo respublikose vyko kasdien. Tokios kovos turi gilias istorines šaknis – dar 1830–1863 m. šiame regione virė aršios čečėnų, ingušų, avarų, lezginų bei kitų tautų atstovų kovos su carinės Rusijos kariuomene. Šioms kovoms ilgą laiką vadovavo legendinis vadas Šamilis. Šiaurės Kaukazo tautų istorijoje XVIII a. ir vėliau egzistavo nepriklausomi imamatai.
D. Umarovas 2001–2002 ragino pradėti globalinį džihadą ir buvo prisiėmęs atsakomybę už virtinę kruvinų išpuolių. Autoritetingas karo vadas konfliktavo su kai kuriais jo valdžios nepripažįstančiais karo vadais ir Vakaruose gyvenančiais žymaus čečėnų lyderio Achmedo Zakajevo šalininkais. Kremliui pavaldus Čečėnijos prezidentas Ramzanas Kadyrovas yra pareiškęs: „''Žinau, kad jėgos struktūrų pareigūnai ieško šio banditų vado. Ir šios paieškos tęsis tol, kol Umarovas bus pagautas arba likviduotas''.“ Sukilėliai apie emyro D. Umarovo žūtį, paskelbę ji kankiniu, pranešė 2014 m. kovą.
Veikla
Emyratas yra sukurtas, siekiant pagyvinti islamistinį pogrindį Šiaurės Kaukaze ir plėsti pasipriešinimą ne tik Čečėnijoje, bet ir Dagestane, Ingušijoje, Kabardos Balkarijoje, Karačajų Čerkesijoje, dalyje Stavropolio krašto ir Šiaurės Osetijos. Emyratą sudaro šešios provincijos (vilajatai): Čečėnija (Nochčijčo), Ingušija ir Šiaurės Osetija (Gjalgjaičo), Adygėja ir pietinė Krasnodaro regiono dalis (Čerkesija), Dagestanas, bendras Kabardos, Balkaro ir Karačajų vilajatas, Nogajaus stepės vilajatas (šiaurinė Krasnodaro regiono dalis ir Stavropolio regionas). Skirtingos gyventojų grupės, susijungusios į besislapstančias mobilias ginkluotas grupes, tęsia partizaninį karą prieš federalinę kariuomenę. Emyrato ideologinis pasipriešinimo pagrindas – salafija (vahabizmas) ir gazavatas (Kaukazo musulmonų šventasis karas, džihadas).
2010 m. vasario 8 d. Rusijos Aukščiausiasis Teismas generalinės prokuratūros teikimu uždraudė Kaukazo Emyrato veiklą Rusijos teritorijoje ir pripažino jį teroristiniu. 2011 m. JAV paskelbė Emyratą teroristine organizacija, Jungtinės Tautos priskyrė Emyratą prie grupių, susijusių su „Al Qaeda“.
Pagrindinis Emyrato informacinio karo įrankis – nuo 1999 m. veikianti internetinė svetainė „Kavkaz Center“, kuriame informacija pateikiama rusų, anglų, ukrainiečių, arabų, turkų kalbomis. Šį tinklalapį Rusijos valdžia ne kartą bandė uždrausti. Emyrato vadų nuomone, daugelio mažų musulmoniškų tautų gynybinė sąjunga turėtų būti pagrįsta šariato teise, kuri ignoruoja tautiškumą ir vienija žmones tikėjimo bei jo tradicijų pagrindu.
Gospa od Škrpela
thumb|270px|Vaizdas į salą
Pasak legendos, salą sukrovę jūreiviai. Jie po sėkmingos kelionės grįžę į gimtąjį uostą į vietą, kurioje kaip pasakojama, rasta Madonos su kūdikiu ikona, vis kraudavę po akmenį. Tradicija krauti akmenis aplink salą išlikusi iki šių dienų. Kasmet, liepos 22 d. saulėlydį, apylinkių gyventojai sėda į valteles ir nuplukdo po akmenį į salą.
Yra žinoma, kad pirmoji bažnyčia (cerkvė) saloje pastatyta 1452 m. Vėliau ji užimta katalikų ir 1632 m. pastatyta dabartinė Uolų Dievo Motinos bažnyčia. Joje yra 68 barokiniai paveikslai, nutapyti vietinio dailininko Tripo Kokolios. Taip pat yra keletas italų paveikslų, viena ikona, 25 metus austas vertingas gobelenas.
Lietuvos šachmatų federacija
Lietuvos šachmatų federacija (LŠF) – Lietuvos šachmatų sporto organizacija, vienijanti šachmatų profesionalus ir mėgėjus.
Istorija
Nepriklausomos Lietuvos Respublikos šachmatų sąjunga buvo įkurta 1929 metais. Po Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo 1990 m., atkūrusi savo narystę Tarptautinėje šachmatų federacijoje (FIDE), Lietuvos šachmatų federacija   yra tos sąjungos sportinių tradicijų ir jos tarptautinių įsipareigojimų tęsėja.
2007 metais LŠF Etikos ir ginčų komisijos nariais išrinkti Gintautas Petraitis, Anatolijus Novikovas ir Gediminas Rastenis. Vaikų-jaunučių-jaunių ir jaunimo komisijos nariais - Raimondas Narmontas, Raimondas Paliulionis, Gintautas Petraitis, Salvinija Gabrilavičienė, Jonas Sidabras ir Rišardas Fichmanas. Teisėjų ir kvalifikacijos komisijos nariais – Gintautas Plungė, Valerijus Jegorovas, Raimondas Narmontas ir Rimantas Žebelis. Informacinių technologijų komisijos nariais išrinkti Laimonas Kudžma ir Virginijus Grabliauskas.
2012 m. kovo 25 dieną buvo išrinktas LŠF vadovas Aleksandr Černov. Prieš tai iš pareigų buvo atšauktas kaunietis Jonas Viesulas. Eidamas pareigas, jis neperdavė tarybai nei metinės finansinės atskaitomybės, nei metinės ataskaitos, todėl jos nebuvo galima svarstyti 2012-03-25 susirinkime; uždraudė teikti šią informaciją ir finansininkei; įkalbėjo ir Revizijos komisijos pirmininką nepateikti revizijos ataskaitos 2012-03-25 susirinkimui; nedarbingumu bando teisinti savo nedalyvavimą 2012-03-25 susirinkime, nors nedarbingumas jau buvo pasibaigęs. Atšaukimą iš pareigų Viesulas vėliau ginčijo teisiniu keliu. Vilniaus apylinkės teismas 2013 metų kovo 25 dienos sprendimu buvusio vadovo ieškinį atmetė, priteisė iš J. Viesulo  asociacijai „Lietuvos šachmatų federacija“ 6972 Lt bylinėjimosi išlaidų. Su tokiu sprendimu buvęs LŠF vadovas nesutiko ir pateikė skundą. Vilniaus apygardos teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija J. Viesulo apeliacinį skundą atmetė ir Vilniaus miesto apylinkės teismo  sprendimą paliko nepakeistą. Be to, priteisė iš J. Viesulo 1500 Lt   asociacijai „Lietuvos šachmatų federacija“  patirtoms bylinėjimosi išlaidoms atlyginti apeliacinės instancijos teisme.
2019 m. liepos 7 d. LŠF visuotinio susirinkimo metu prezidentu buvo išrinktas teisininkas Gytis Kaminskas.
Taryba
Nuo 2019 metų liepos 7 dienos:
Nuo 2017 metų birželio 25 dienos:
Nuo 2015 metų birželio 28 dienos:
Nuo 2013 metų birželio 4 dienos iki 2015 metų birželio 28 dienos:
Nuo 2011 metų birželio 4 dienos iki 2013 metų birželio 4 dienos:
Nuo 2007 metų gegužės 27 dienos:
Bibrakta
Bibrakta  – galų miestas ir kulto centras (I tūkst.pr.m.e. pabaiga – IV a.), dabar Monbevrė miestelis (Sonos ir Luaros departamentas, Prancūzija). Bibrakta suvaidino svarbų vaidmenį romėnų užkariavimo laikotarpyje: būtent Bibraktoje 58 m. pr. m. e. susirinko galų taryba, kuri nusprendė prašyti Cezario įsikišimo į Ariovisto veiksmus, o kada 52 m. pr. m. e. edujai prisidėjo prie Vercingetorigo, Bibraktoje vėl susirinko visos Galijos taryba, kuri arvernų vadą išrinko visų galų kariuomenės vadu.
Bibrakta buvo vienas žymiausių Galijos opidumų, pagrindiniu keltų genties edujų politiniu bei svarbiu prekybos ir amatų centru. Bibrakta buvo didelis metalo apdirbimo centras, metalo apdirbėjai čia gyveno ir dirbo atskirame kvartale.
Opidumo plotas buvo 135 hektarai ant Bevrė kalvos (822 m virš jūros lygio). Bevrė kalva sudaro natūralų bastioną, visiškai atskirtą nuo kitų dviejų aukštumų, yra sunkiai prieinama, jos aukštis ir padėtis nuošalyje nuo pagrindinių kelių kai kuriems tyrinėtojams kėlė abejonių dėl Bibraktos lokalizacijos būtent joje. Didelis opidiumas užėmė ne tik viršutinę tersą, pastatų buvo ir kalvos šlaituose; ištisinė siena, atkartojanti kalvos išlinkius tęsėsi palei visą šlaitą, iš viso 5 kilometrus. Už sienos buvo keletas gatvėmis atskirtų kvartalų, tačiau griežto geometrinio plano nebuvo. Kelias link opidiumo ėjo iš šiaurės rytų. kasinėjant opidiume rasti daugybės namų pamatai, tiek galų, tiek romėnų laikotarpio. Iki amatininkų dirbtuvių vanduo buvo tiekiamas iš pietinės miesto pusės kanalais, kurių gylis siekė 5 metrus. Namai statyti iš medžio ir akmens, dengti šiaudais, rečiau čerpėmis.
Vieną iš kvartalų užėmė turgus, turėjęs svarbų vaidmenį miesto gyvenime. Šalia jo buvo keltų šventykla.