cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mudra
Skiriamos skaistinamosios mudros (jomis pašvenčiamas adepto kūnas), sanskara (jomis dievybė įsivaizduojamai įsikuria kūne), aukojamosios (arba pūdža) mudros. Iš šimtų mudrų labiausiai žinoma nusilenkimo (andžali; ties krūtine sudėti delnai, namaste pasveikinimo dalis) ir meditavimo (dhjana; dešinė plaštaka delnu į viršų padėta ant kairės).
Budistinėje ikonografijoje paplitusios mudros – abhaya-mudrā (bebaimiškumas, pakeltas delnas), bhūmisparśa („žemė liudytoja“, ranka, liečianti žemę), dhyāna-mudrā („meditacijos mudra“, rankos sudėtos sterblėje delnais į viršų), vitarka („susitelkimas“, delnas ištiestas, nykštys liečia smilių).
Žodis mudrā kildinamas iš veiksmažodinės šaknies mud- („džiūgauti, linksmintis“ > mudra „linksmas, žvalus“) ir etimologiškai giminiškas („šaunus, guvus, žvalus“).
Santjagas (Čilė)
Santjagas (arba Čilės Santjagas) – miestas vidurio Čilėje, šalies sostinė ir didžiausias miestas. Išsidėstęs prie Mapočo (Mapocho) upės, apie 520 m virš jūros lygio, aliuvinėje lygumoje į vakarus nuo Andų kalnų.
Tai pagrindinis verslo, prekybos, transporto ir kultūros centras šalyje. Pramonės šakos: maisto, tekstilės, metalo, medienos, aprangos, chemijos. Taip pat ekonomiškai svarbios vyriausybės iniciatyvos ir turizmas. Yra tarptautinis oro uostas.
1738 m. čia įkurtas Čilės universitetas (kaip Karališkasis Šv. Pilypo universitetas), 1888 m. – Čilės popiežiškasis katalikų universitetas, 1947 m. – Čilės Santjago universitetas; 1817 m. – Generolo Bernardo O’Higinso karo mokykla. Santjage yra valstybinis archyvas, kongreso rūmai, nacionalinė biblioteka ir stadionas. Muziejai: nacionalinis istorijos (taip pat su ikikolumbinės eros eksponatais), nacionalinis dailės menų, šiuolaikinio meno, Amerikos žmonių meno (taip pat su etniniais čiliečių eksponatais), nacionalinis gamtos istorijos, S. Aljendės solidarumo (šiuolaikinio meno kūriniai). Taip pat yra zoologijos sodas, XVI a. katedra, prezidento rūmai (XIX a. pradžia).
Istorija
Miestas buvo įkurtas 1541 m. ispanų konkistadoro Pedro de Valdivia. 1647 m. Santjagą sunaikino žemės drebėjimas. Po karo dėl nepriklausomybės nuo Ispanijos, 1818 m. miestas tapo Čilės sostine.
Sportas
Mieste 1962 m. vyko VII pasaulio futbolo čempionatas.
Gelgaudiškio valsčius
Gelgaudiškio valsčius  – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietvakarių Lietuvos teritorijoje, kairiajame Nemuno krante, į šiaurę nuo Šakių. Centras – Gelgaudiškis.
Istorija
Valsčius buvo įkurtas 1863 m. 1905 m. gruodžio 11 d. valsčiaus valdyboje ir pradinėje mokykloje valstiečiai sunaikino dokumentus ir knygas. Už tai valsčiui skirta 100 rublių bauda. 1931 m. gegužės 22 d. prijungtos 14 vietovių iš Plokščių valsčiaus. Gelgaudiškio valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Šakių rajonui (7 apylinkės).
Gyvenvietės
1923 m. surašymo metu valsčiuje buvo šios gyvenvietės:
Gyvenvietės apie 1940 m.:
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 4410 žmonių:
Dimitrijus Gelpernas
Dimitrijus Gelpernas (1914 m. rugpjūčio 25 d. Petrogradas – 1998 m. liepos 17 d. Vilnius) – antinacinio pasipriešinimo Lietuvoje dalyvis, spaudos darbuotojas.
Biografija
1955 m. baigė Maskvos poligrafijos institutą. 1940–1941 m. LTSR poligrafijos tresto skyriaus viršininkas. 1941–1944 m. Kauno geto kalinys, 1942–1944 m. geto antifašistinės kovos organizacijos komiteto sekretoriaus pavaduotojas, nuo 1944 m. balandžio mėn. – sekretorius. 1944 m. liepos – 1945 m. balandžio mėn. nacių kalintas Dachau koncentracijos stovykloje. 1945–1979 m. Politinės ir mokslinės literatūros (nuo 1964 m. leidykla „Mintis“), 1979–1982 m. – „Mokslo“ leidyklos, 1982–1990 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos darbuotojas, 1994–1998 m. dirbo Lietuvos valstybiniame žydų muziejuje (nuo 1997 m. Valstybinis Vilniaus Gaono žydų muziejus).
Antoni Gaudí
Antonijus Gaudi (tikr. Antoni Gaudí i Cornet, 1852 m. birželio 25 d. Reusas – 1926 m. birželio 10 d. Barselona ) – katalonų architektas, vienas žymiausių moderno krypties kūrėjų. Garsiausi darbai: Sagrada Familia, Casa Milà, Casa Batlló.
Biografija
Gimė neturtingoje miestiečių šeimoje, Reuso miesto apylinkėse, Taragonos provincijoje, Katalonijoje. Ten ir praleido savo vaikystę. Šeimoje be jauniausiojo Antonijaus buvo dar trys broliai ir sesuo, kurie visi iki 1879 m. mirė. Antonijus nuo mažens sirgo reumatu, kentė stiprius sąnarių skausmus. Šie negalavimai jį lydėjo ir visą likusį gyvenimą. Antonijus visą gyvenimą buvo nevedęs.
Būdamas 17 metų, persikėlė į Barseloną, planavo pradėti architektūros studijas. Dėl lėšų trūkumo nuo 1870 m. dirbo braižytoju ir kitų architektų padėjėju; tai leido jam susipažinti su keletu žymių statytojų.
1878 m. baigė architektūros studijas Barselonos aukštojoje architektūros mokykloje. Ankstyvoji A. Gaudi kūryba priskiriama modernui, jo darbai buvo itin gausiai dekoruojami. Kūrybos savitumą iškart pastebėjo turtingi prekybininkai, kurie žavėjosi jaunojo menininko darbų moderniomis, elegantiškomis formomis ir puošyba. Vienas iš jų, Eusebi Guell, tapo A. Gaudi pagrindiniu klientu ir rėmėju. Pastarajam A. Gaudi suprojektavo „Guell Pavilions“, „Guell Palace“, „Park Guell“, „Guell Bodegas“ pastatus. Barselonoje 1890 m. pastačius „Palau Güell“ rūmus, A. Gaudi tapo pačiu žymiausiu miesto architektu. Paskutiniais gyvenimo metais dirbo projektuodamas savo žymiausią kūrinį – Šv. Šeimynos bažnyčią.
1926 m. birželio 7 d. išėjęs pasivaikščioti, buvo partrenktas tramvajaus. A. Gaudi nesulaukė skubios pagalbos, kadangi dėl skurdžių drabužių ir dokumentų stokos buvo palaikytas elgeta. Galiausiai policijos pareigūnas A. Gaudi nuvežė į Sant Pau ligoninę, kurioje jis gavo primityvią pagalbą. Kitą dieną, kai Sagrada Família bažnyčios kapelionas Mosén Gil Parés atpažino architektą, jo sveikata buvo smarkiai pablogėjusi, ir papildomas gydymas jam nebegalėjo padėti. Antonijus Gaudi mirė birželio 10 d. Po dviejų dienų A. Gaudi buvo palaidotas Barselonos Šv. Šeimynos bažnyčios kriptoje.
Rišardas Fichmanas
Rišardas Fichmanas (g. 1945 m. balandžio 29 d.) – Lietuvos šachmatininkas, FIDE meistras (FM), šachmatų treneris.
Biografija
Vilniaus šachmatų federacijos viceprezidentas.
Knygos apie šachmatus autorius.
Žvaigždžiasnukiai kurmiai
Žvaigždžiasnukiai kurmiai (Condylura) – kurminių (Talpidae) šeimos vabzdžiaėdžių žinduolių gentis, kurioje vienintelė rūšis – žvaigždžiasnukis kurmis (Condylura cristata). Paplitęs Šiaurės Amerikoje.
FK Sirijus Klaipėda
Klaipėdos „Sirijus“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Klaipėdos. 1990 m. tapo pirmuoju Lietuvos čempionu po nepriklausomybės atkūrimo.
Istorija
Klubas įsikūrė 1973 m. prie sausųjų elementų gamyklos „Sirijus“. Pati gamykla buvo perkelta į Klaipėdą 1945 m. rugpjūtį (iki tol nuo 1931 m. veikė Kaune).
„Sirijus“ 1988 m. laimėjo LTSR taurę, 1989 m. debiutavo LTSR aukščiausiojoje lygoje. 1990 m. pradžioje ėmus irti „Atlantui“ (antroji pagal stiprumą to meto Lietuvos komanda), nemaža dalis klubo žaidėjų perėjo į „Sirijų“ ir komanda sugebėjo laimėti pirmąsias nepriklausomos Lietuvos pirmenybes bei iškovoti šalies futbolo taurę.
P. Kravto iniciatyva klubą rėmė Vakarų Lietuvos pramonės ir finansų korporacija (VLPFK) ir „Vakarų bankas“, tačiau dėl nepakankamos finansinės paramos klubas 1995 m. rudenį performuotas į jaunių rinktinę JR Klaipėda.
Dubleriai
„Sirijaus“ dubleriai nebuvo pastovi komanda. 1990 m. jie žaidė „Sirijiečio“ vardu. Beje, ši komanda tiek pirmenybių, tiek ir taurės turnyro ketvirtfinaliuose pralaimėjo pagrindinei „Sirijaus“ komandai. Po sezono „Sirijietis“ iširo. Kita dublerių komanda suburta 1992 m. pradžioje „Oriono“ klubo pagrindu, bet ir ji po sezono pasitraukė iš varžybų. Dar viena komanda sukurta 1995 m. vasarą iš buvusio „Jogintos“ komandos, bet ir ji po sezono pasišalino iš Lietuvos varžybų.
Varnasalis
Varnasalis – viensėdis Molėtų rajono savivaldybės šiaurės vakarinėje dalyje, 3 km į šiaurę nuo Alantos.
Svetimi (1962 m. filmas)
Svetimi- 1962 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas. Drama. Filmo trukmė - 70 min.
Siužetas
Į kaimą grįžta Vilkišius. Jis kalėjime praleido daug metų už ryšius su Lietuvos partizanais. Jo dukra po motinos mirties buvo auklėjama vaikų namuose, tėvui grįžus ji iš kolūkio bendrabučio grįžta į tėvo namus. Tačiau jiedviem nesiseka gyventi kartu - tėvas nepriima sovietinio gyvenimo realijų, dukra vaikų namuose auklėta tarybine dvasia. Vilkišius palieka kaimą, kartu išsiveždamas iškastą seniai mirusios žmonos karstą.
SK ZČE Plzeň
Pilzeno SK ZČE – Čekijos futbolo klubas iš Pilzeno.
Seinų kunigų seminarija
Seinų kunigų seminarija – Lietuvos kunigų rengimo mokykla, veikusi 1826–1926 m. Seinuose. thumb|280px|Buvusios kunigų seminarijos pastatai, dab. muziejus
Istorija
Po 1807 m. Tilžės sutarties prie Rusijos imperijos prijungta Balstogės apskritis. Prūsijos teritorijoje 1798 m. įsteigta Vygrių vyskupija neteko 59 parapijų ir apie 135 tūkstančių tikinčiųjų. 1815 m. vėl keitėsi administracinės ribos, buvo reorganizuota ir Vygrių vyskupija. 1818 m. birželio 30 d. popiežius Pijus VII įsteigė Seinų (arba Augustavo) vyskupiją, kurioje buvo 120 parapijų ir apie 370 tūkstančių tikinčiųjų. Naujai įkurtos vyskupijos teritorija nepasikeitė iki Pirmojo pasaulinio karo. Seinų vyskupijos teritorijoje, Tikocino miestelyje jau anksčiau veikusi maža dvasinė seminarija buvo vyskupijos pakraštyje, toli nuo lietuviškų parapijų. Ją baigusių lietuvių kunigų nepakakdavo visoms lietuviškoms parapijoms. Norėdamas pagerinti padėtį, Seinų vyskupas M. Manugevičius 1826 m. kunigų seminariją įsteigė Seinuose. Toks sprendimas visiškai pasiteisino. Nuo pat Seinų kunigų seminarijos įsteigimo į ją daugiausia kandidatų atvykdavo iš Marijampolės ir Kalvarijos apskričių. Sprendimas įsteigti seminariją Seinuose lėmė miestelio spartesnę plėtrą, tačiau labiausiai reikšmingas buvo šio krašto lietuviams. Per visus seminarijos gyvavimo metus dauguma klierikų buvo lietuviai. Jie buvo baigę Marijampolės, kiek rečiau Suvalkų ar Lomžos gimnazijas.
Mokymo programa
1862 m. Marijampolės gimnazijos išduotame pažymėjime patvirtinama, kad mokinys baigė 4 klases, nurodomi tokie dalykai, kurių baigiamuosius egzaminus reikėjo išlaikyti: lenkų kalba, rusų kalba, lotynų kalba, graikų kalba, vokiečių kalba arba prancūzų kalba, aritmetika, geografija, algebra, geometrija, visuotinė ir Rusijos istorija, Lenkijos istorija, kaligrafija, piešimas, gamtos mokslai. Mokslas seminarijoje truko 5 metus. 1862 m. vyskupas I. Lubienskis bandė reformuoti mokymo sistemą. Planuota, kad pirmieji mokslo metai bus tik pasirengimo metai, antraisiais ir trečiaisiais bus dėstomi filosofijos, trečiame kurse iki šeštojo – teologijos dalykai. 1864 m. seminarijos rektorius vyriausybei rašė, kad jeigu vyskupo I. Lubienskio sumanymas bus įgyvendintas, Seinų seminarija prilygs aukščiausio lygio seminarijoms. Deja, naujiems suplanuotiems dalykams dėstyti trūko tinkamai pasirengusių profesorių, lėšų ir pasaulietinės valdžios palankumo. Tik 1907 m. Lenkijos vyskupų konferencija nutarė įvesti 6 metų kursą. Nuo 1904/05 mokslo metų oficialiai įvestas lietuvių kalbos mokymas. Dėstyti pakviestas Juozas Laukaitis, kurio įnašas į Seinų istoriją nepaprastai reikšmingas. Be profesoriavimo, jis uoliai reiškėsi visuomeninėje veikloje. Atgavus spaudą, su kitais bendraminčiais 1906 m. Seinuose įsteigė „Šaltinio“ spaustuvę. Matydamas, kaip kunigams trūksta lietuviškiems pamokslams medžiagos, 1908 m. įsteigė „Vadovą“.
Dėstytojai
1826 m. Seinų kunigų seminarijoje pradėjo dirbti tik 3 profesoriai, bet XIX a. pabaigoje buvo jau 19 dėstytojų. Pirmuoju rektoriumi buvo Mykolas Jonas Manugevičius. Dauguma dėstytojų buvo kilę iš lietuviškų apskričių, baigę Marijampolės gimnaziją arba Veiverių mokytojų seminariją.
Slapti lietuvių kalbos mokytojai iki 1904 m. buvo patys klierikai. Apie tokią jų veiklą buvo žinoma seminarijos vadovybei, bet rektorius Jonas Giedraitis visa tai toleravo. Lotynų ir prancūzų kalbas dėstė prof. Karolis de Maisonneuore, lenkų kalbą ir literatūrą - Stanislovas Jamiolkovskis, dėstė ir Antanas Radzinskis. Ekonomu kurį laiką dirbo kunigas Petras Budzeika - žinomas knygnešys.
Seminarijos rektoriai: M. Blockis, Ignotas Zibanavičius, Povilas Makovskis, Andrius Oleka, Mykolas Turcinavičius, Andriuškevičius, Leopoldas Romotovskis, Povilas Krajevskis, Jonas Giedraitis, Vincas Blaževičius.Vincentas Vizgirda.
FK Komunal'nik Slonim
FK Komunal'nik Slonim – buvęs Baltarusijos futbolo klubas iš Slanimo.
Istorija
Klubas įkurtas 1969 m. Savo laiku žaidė Aukščiausioje šalies lygoje.
Išformuotas 2013 m., kai susijungė du klubai Komunal`nik ir Beltransgaz Slonim.
Jegorlykas
Jegorlykas  – upė Rusijoje, Stavropolio krašte ir Rostovo srityje; Vakarų Manyčiaus kairysis intakas. Prasideda Stavropolio aukštumoje į pietryčius nuo Stavropolio. Teka daugiausia šiaurės kryptimi, žemupyje trumpame ruože sudaro sieną su Kalmukija. Įteka į Vakarų Manyčiaus Proletarsko tvenkinį.
Aukštupyje, ties Sengilejevsku Jegorlyką kerta užtvanka, dalis vandens nuteka į Sengilejevsko ežerą. Žemupyje įrengta Novotroicko hidroelektrinė ir tvenkinys. Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Nevinomysko kanalu iš Kubanės dalis vandens perduodama Jegorlykui.
Juodalaukis (Ignalina)
Juodalaukis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Grybėnų.
Aškelonas
Istorija
Senovėje buvo vienas iš 5 pagrindinių filistiečių miestų. Vėliau miestą užėmė Aleksandras Makedonietis. Pasakojama, kad čia gimė Erodas Didysis.
Ekonomika
Išplėtota maisto, automobilių dalių, plastiko gaminių, tekstilės dirbinių, laikrodžių gamyba. Kurortas.
1901 m.
1901 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Pirmi XX amžiaus metai.
Įvykiai
Nedatuoti
Mirtys
Nedatuota
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Hofdama
Hofdama  – rūmininkės laipsnis Rusijos imperatorienės dvare. Hofdamos buvo pavaldžios oberhofmeisterinai.
Manoma, kad egzistavo 1722–1796 m. Pagal 1722 m. Rangų lentelę priskirta V klasei (atitiko brigadininkų ir kapitono komandorų žmonų rangą). Buvo retas titulas.
Samoros-Činčipės provincija
Samoros-Činčipės provincija  – provincija pietinėje Ekvadoro dalyje, prie Peru sienos. Administracinis centras – Samora.
Geografija
Provincija išsidėsčiusi rytiniuose Andų šlaituose, besileidžiančiuose link Amazonės žemumos. Peru pasienyje iškilusi atokiau esanti Kondoro Kordiljera. Praktiškai visą teritoriją dengia drėgmės persmelkti rūko miškai. Nuo kalnų link Amazonės teka daugybė upių, suformuodamos slenksčius ir krioklius (Samora, Činčipė, Nangarica, Jakuambi ir kt.). Yra įsteigtas Podokarpų nacionalinis parkas.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 9 kantonus:
Tomas Tvarijonas
Tomas Tvarijonas (g. 1996 m. vasario 8 d. Kaune) – Lietuvos šachmatininkas, FIDE meistras (nuo 2014 m.).
Akas
Akas arba Akrė  – miestas šiaurės Izraelyje, vakarų Galilėjoje, prie Viduržemio jūros. Uostas prie Haifos įlankos. Metalo apdirbimo, chemijos, keramikos, statybinių medžiagų, maisto pramonė. Svarbus turistinis centras.
Švenčiausias bahajų miestas, yra Bahajų pasaulinio centro objektų. Daug architektūros paminklų: mečetė (1781 m.), kryžiuočių miestas (XII a.), turkų pirtys (XVIII a.), bažnyčia ir vienuolynas ir kt.
Istorija
Akas yra vienas seniausių tebegyvenamų miestų Izraelyje. Jis minimas dar XIX a. pr. m. e. duoklių Tutmoziui III sąraše. Akas taip pat minimas ir Amarnos laiškuose. Minimas hebrajų Biblijoje kaip miestas, kur izraelitams nepavyko išvyti kanaaniečių. Nuo II tūkstantmečio iki IV a. pr. m. e. tai buvo svarbus finikiečių prekybos centras. 336 m. pr. m. e. miestą užkariavo Aleksandras Makedonietis ir pavadino Ptolemėjo Antiochija (Antiochia Ptolemais). Akas klestėjo 285–246 m. pr. m. e. valdant Egipto karaliui Ptolemajui II Filadelfui ir nuo 65 pr. m. e. valdant romėnams. Vėliau miestas perėjo Bizantijai, 614 m. buvo užkariautas persų, o 638 m. – arabų. Tuo metu miestas tapo svarbiausiu Palestinos regiono uostu. 1104 m., pirmojo kryžiaus žygio metu, uostą užėmė Balduinas I. Miestas pavadintas Akre (St. Jean d’Acre) ir tapo svarbiausiu uostu Levante bei pagrindiniu kryžininkų ekspansijos į Palestiną tašku. Akrę buvo užėmęs Saladinas, bet 1191 m. atkovotas kryžininkų. Galiausiai po 1291 m. Akrės apgulties kryžininkai buvo išvyti iš Palestinos, o kraštą užėmė mameliukai. 1516–1918 m. miestas priklausė Osmanų imperijai, 1922–1948 m. Didžiosios Britanijos Palestinos mandatinei teritorijai.
Juodapurvis (reikšmės)
Juodapurviu vadinami kaimai:
Stare Zalesiai (Klukovo valsčius)
Stare Zalesiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kliukovo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 18 km į pietus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 55 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 13 namų ir 79 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 14 namų ir 72 gyventojai.
Benzimidazolo grupės pesticidai
Benzimidazolo grupės pesticidai – tai cheminės medžiagos turinčios aromatinį angliavandenilį benzolą ir imidazolą. Didžiausią jų grupę sudaro fungicidai. Pagal veikimą benzimidazolo grupės pesticidai gali būti sisteminiai apsauginiai ir sisteminiai gydomieji. Svarbiausieji benzimidazolo grupės pesticidai – benlatas, sportakas, fundazolas, tektas-450. Benzimidazolo grupės pesticidai gerai naikina miltligių, rauplių, dėmėtligių ir puvinių sukėlėjus. Jais purškiami augalai, beicuojamos sėklos ir bulvių gumbai. kai kurie benzimidazolo grupės pesticidai tinka dirvai dezinfekuoti ir šiltnamiams fumiguoti. Šiltakraujams gyvūnams nelabai kenkia.
Šveicarijos ekonomika
Šveicarijos ekonomika yra viena stabiliausių pasaulio ekonomikų. Ilgalaikio valiutos saugumo ir bankų privatumo politika padarė Šveicariją saugiu prieglobsčiu investuotojams, sukurdama ekonomiką, kuri yra labai priklausoma nuo pastovios užsienio investicijų srovės. Dėl mažo šalies dydžio ir didelės darbų specializacijos pramonė ir prekyba yra patys svarbiausi Šveicarijos ekonomikos stiprybės palaikymo šaltiniai. Šveicarija užima vieną pirmųjų vietų pasaulyje pagal gaunamas pajamas vienam asmeniui. Dėl finansinės pramonės išsivystymo Šveicarijoje vyrauja žemas nedarbingumo lygis ir mažas biudžeto deficitas. Paslaugų sektorius taip pat vaidina svarbų vaidmenį Šveicarijos ekonomikoje.
Istorija
Dėl pramonės perversmo, kuris prasidėjo Anglijoje XIX amžiaus pradžioje, Šveicarijos žemės ūkio sektorius sumažėjo, tačiau nuo XIX amžiaus vidurio sparčiai plėtojosi pramoninis sektorius.
Prieš prasidedant XX amžiui Šveicarijos pramonės sektorius buvo didžiausias, o Šveicarija buvo pati turtingiausia valstybė Europoje.
XX amžiaus 2-ajame dešimtmetyje, Pirmojo pasaulinio karo metu, Šveicarija išgyveno ekonominę krizę. Krizė pasižymėjo sumažėjusiu energijos vartojimu (pagrindinis energijos šaltinis XX amžiaus 1-4 dešimtmečiuose buvo anglis). Buvo įvestas karinis mokestis. Kadangi importo sąlygos buvo sudėtingos, buvo bandoma kitais būdais stiprinti Šveicarijos ekonomiką. Buvo populiarinamas grūdų auginimas, ir taip pat Šveicarijos geležinkeliai pirmieji pasaulyje pradėjo naudoti elektros variklius (vietoj anglies ir garo variklių).
XX amžiaus 3-jame dešimtmetyje Šveicarijos energijos suvartojimas išaugo. XX amžiaus 4-jame dešimtmetyje Šveicarijos energijos suvartojimas patyrė dar vieną sąstingį. XX amžiaus 5-jame dešimtmetyje, tai yra Antrojo pasaulinio karo metais, Šveicarijos ekonomika pasipelnė iš padidėjusio ginklų eksporto ir pristatymo Vokietijos Reichui. Tačiau Šveicarijos energijos suvartojimas labai greitai nukrito. Bankų, kurie bendradarbiavo su naciais ir turėjo komercinius santykius su Ašies valstybėmis karo metu, elgesys tapo aršios kritikos objektu iki tokio lygio, kad tai net baigėsi trumpa Šveicarijos tarptautine izoliacija nuo pasaulio. Po Antrojo pasaulinio karo, Šveicarijos gamybos infrastruktūra buvo nepažeista, o tai lėmė greitą šalies ekonomikos atgijimą.
XX amžiaus 6-ajame dešimtmetyje kasmetinis BVP augimo vidurkis buvo 5 %, o Šveicarijos energijos suvartojimas išaugo dvigubai. Anglis prarado svarbą kaip Šveicarijos pagrindinis energijos šaltinis, nes kitų iškastinio kuro rūšių, tokių kaip naftos, rafinuoto aliejaus ir gamtinių dujų, importas išaugo. Šis dešimtmetis taip pat svarbus tuo, kad nuo pramoninės ekonomikos buvo pereita prie paslaugų ekonomikos. Nuo tada paslaugų sektorius vystėsi greičiau nei žemės ūkio ir pramonės sektoriai.
XX amžiaus paskutiniame dešimtmetyje Šveicarijos ekonomika buvo sugadinta lėto augimo, todėl tuo metu Šveicarijos ekonomika buvo silpniausia Vakarų Europoje. Nuo 1991 iki 1933 ekonomika buvo paveikta 3 metus trukusio ekonominio nuosmukio, kai ekonomika nukrito 2 %. Tai aiškiai buvo matoma iš energijos suvartojimo ir eksporto augimo rodiklio.
XXI amžiaus pradžios nuosmukyje, dėl artimų ryšių su Vakarų Europos ir JAV ekonomikomis, Šveicarija nesugebėjo išvengti ekonomikos augimo sulėtėjimo, kuris buvo jaučiamas tose šalyse. Po pasaulinio akcijų biržų smukimo dėl 2001 rugsėjo 11 dienos teroro aktų JAV, buvo daug pranešimų apie apgaulingas įmonių statistikas ir išpūstas vadovų algas. 2001 metais ekonomikos augimo rodiklis krito iki 1,2 %, iki 0,4 % 2002 metais, o 2003 metais faktinis BVP smuko dviem procentais. Šis ekonomikos sulėtėjimas turėjo pastebimos įtakos darbo rinkai. Daug kompanijų pranešė apie masinius atleidimus, tokiu būdu nedarbingumo lygis pakilo nuo 1,9 % (2000 metų birželį) iki 3,9 % (2004 metų spalį), nors tuo pat metu nedarbingumo vidurkis Europos Sąjungoje buvo 8,9 %. Vartojimas sumažėjo visose srityse. Prekių ir paslaugų eksportas Europos Sąjungoje ir JAV sumažėjo dėl Šveicarijos franko vertės pakilimo, kas sukėlė eksporto prekių ir paslaugų kainų šuolį. Tačiau smuko Šveicarijos turizmo sektorius. Nepaisant rinkos konkurencijos deficito daugelyje sričių, Šveicarijos ekonomika išsilaikė.
Žemės ūkio protekcionizmas ir aplinkos reikalai
Šveicarija labai saugo savo žemės ūkio pramonę. Aukšti tarifai ir didelių vidaus subsidijų skyrimas skatina vidaus gamybą, kurios dėka dabar 60 % šalyje pagamintos produkcijos yra suvartojamos būtent Šveicarijos.
Tarptautinės ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos duomenimis, Šveicarija subsidijuoja daugiau nei 70 % žemės ūkio, tuo tarpu Europos Sąjunga tik 35 %. 2007 Žemės Ūkio programa, neseniai priimta Šveicarijos nacionalinės asamblėjos, padidins subsidijas 63 milijonų Šveicarijos frankų iki 14,0922 milijardų Šveicarijos frankų.
Protekcionizmas veikia kaip vidaus produkcijos reklama, bet tai neveikia produkcijos kainų. Ir taip nėra jokių garantijų, kad pagaminta vidaus produkcija yra suvartojama šalies viduje, nes produkcija paprasčiausiai gali būti eksportuota, taip gamintojams gaunant didesnį pelną. 90-100 % bulvių, kiaulienos, avienos, galvijų ir pieno produktų yra pagaminama būtent šalies viduje. Be to, Šveicarijos žemės ūkis patenkina 65 % maisto produktų paklausos.
Turizmas
Šveicarijoje yra viena iš labiausiai išvystytų turizmo infrastruktūrų, ypač kalnų regionuose ir miestuose, kur prekiaujama su turizmu susijusia įranga ir teikiamos paslaugos. Turizmas kasmet įneša 1,5 milijardų Šveicarijos frankų indėlį į Šveicarijos ekonomiką.
Darbo jėga
Šveicarijos ekonomika pasižymi gerai paruošta ir visai ramia darbo jėga. Ketvirtadalis šalies darbininkų priklauso profesinėms sąjungoms. Darbo ir vadybos ryšiai yra gan draugiški, pasižymintys noru išspręsti visus nesutarimus taikiai, be protestų. Šveicarijoje yra apie 600 kolektyvinių susitarimų, kurie yra reguliariai atnaujinami, kad nekiltų didelės problemos ar protestai. Masinių bankrotų metu 2003 metais, deja nuotaikos darbo rinkoje buvo pesimistinės. Masiniai atleidimai iš darbo įvairiose įmonėse, sukelti pasaulinio ekonomikos sulėtėjimo, dideli įmonių vadovų skandalai, skirtingos užsienio investicijų nuostatos įtempė tradiciškai taikią Šveicarijos darbo rinką. Šveicarijos profesinės sąjungos paskatino rengti streikus prieš keletą kompanijų, tarp kurių yra Šveicarijos tarptautinės oro linijos (Swiss International Air Lines), Coca Cola ir Orange.
Europos Sąjunga
Be žemės ūkio, tarp Europos sąjungos ir Šveicarijos yra minimalūs ekonominiai ir prekybiniai barjerai. Po Šveicarijos balsuotojų Europos ekonomikos zonos sutarties atmetimo 1992 metais, Šveicarijos vyriausybė siekė derėtis dėl abipusių ekonominių susitarimų su Europos sąjunga. Po 4 metų derybų buvo pasirašyta abipusė sutartis, apėmusi septynis sektorius: tyrimų, viešųjų pirkimų, prekybos, žemės ūkio, civilinės aviacijos, žemės transporto ir laisvo žmonių judėjimo. Parlamentas oficialiai parėmė šį susitarimą, kuris buvo patvirtintas nacionaliniame referendume 2000 metų gegužės mėnesį. Susitarimas taip pat buvo ratifikuotas Europos parlamente ir Europos sąjungos šalių parlamentuose. Sutartis įsigaliojo 2002 metų birželio 1 d. Šveicarijos valdžia pradėjo antrąjį derybų etapą, kuriuo buvo stengiamasi sustiprinti Šveicarijos ir Europos Sąjungos ekonominius ryšius.
Institucinė narystė
Šveicarija yra daugelio tarptautinių ekonomikos organizacijų narė, tarp kurių yra Jungtinių Tautų Organizacija, Pasaulio prekybos organizacija, Tarptautinis valiutos fondas, Pasaulio bankas ir Tarptautinė ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacija.
Guobiniai (Druskininkai)
Guobiniai – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 7 km į rytus nuo Leipalingio. Šiauriau kaimo auga Žaliamiškis, piečiau telkšo Maželis.
Alan Sorrenti
Alan Sorrenti (g. 1950 m. gruodžio 9 d. Neapolyje) – italų dainininkas ir kompozitorius.
Duobytė
Duobytė – kaimas Molėtų rajono savivaldybės šiaurės vakarinėje dalyje, 1 km į rytus nuo Alantos.
Alan Sorrenti
Biografija
Sorrenti gimė Neapolyje, bet jo motina yra kilusi iš Velso, didžiąją vaikystės dalį praleido Aberistvite, Velse. Laisvai kalba italų ir anglų kalbomis. Alan karjera prasidėjo XX a. 8-ojo dešimtmečio pradžioje; 1972 metais jis išleido savo pirmąjį albumą „Aria“, o sekančiais metais ir „Come un vecchio incensiere all’alba di un villaggio deserto“. Juose daugiausiai vyrauja progresyviojo roko ir eksperimentinės muzikos stilių dainos.
Alan atstovavo Italijai 1980 m. Eurovizijoje su savo kūrybos daina „Non so che darei“. Atlikėjas konkurse užėmė šeštą vietą, o daina tapo vienu tuo metu labiausiai parduodamų įrašų Europoje ir Skandinavijoje.
2006 metais atlikėjas dalyvavo O' Scià festivalyje Lampedusos saloje (Italija).
Alan jaunesnioji sesuo Jenny Sorrenti taip pat yra dainininkė, su roko grupe Saint Just išleido du albumus, taip pat keletą solinių albumų.
Gyvačių upė
Gyvačių upė prasideda Uoliniuose kalnuose, Jeloustouno nacionaliniame parke. Upės ilgis 1 674 km ir teka ji per Kolumbijos plynaukštę, vietomis kanjonais (jų gylis iki 800 m). Yra krioklių (Šošonų krioklys (Shoshone Falls) 65 m aukščio).
Didžiausias intakas – Lašišų upė.
Pažiegė
Pažiegė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Dusetų, pietiniame Žiego ežero krante (nuo ežero ir kaimo pavadinimas). Greta telkšo ir Žiegelis.
Žymūs žmonės
Tai kalbininko K. Būgos (1879–1924) tėviškė. Kaimo šiaurinėje dalyje, pamiškėje (Užumiškės dvarelyje) yra sodyba-muziejus (nuo 1973 metų). 1989 m. kieme pastatytas kryžius (meistras J. Verza). Kostas Korsakas taip išaukštino kaimą:
Jonas Būga (1914–2004) – kalbininko K. Būgos brolio Jono sūnus. Kunigas, žurnalistas, vertėjas. 1945 – 1957 m. Vorkutos lagerio kalinys, Ilgametis Barzdų parapijos klebonas. Palaidotas Druskininkų kapinėse.
Juozas Būga (1921 – 1957 12 29 Čikagoje) – kalbininko Kazimiero Būgos brolio Jono sūnus. Tautosakininkas, surinkęs ir užrašęs 4000 lietuviškų dainų ir apie 50000 įvairios tautosakos.
Liucija Būgaitė-Baubonienė (1925 – 2008 11 07) – kalbininko K. Būgos brolio Jono duktė. Literatė, visuomenininkė, Kazimiero Būgos giminės garsintoja, atsiminimų knygos „Proskynos“ (2002) autorė.
Juozas Kuzma (1912 – 1947 11 01 Nyrobe, Permės sr.) – dramaturgas, poetas, 1932–1939 m. tarnaudamas liktiniu Lietuvos kariuomenėje parašė apie 10 pjesių, Išleido eilėraščių rinkinį „Balti balandžiai“ (1936 m. su B. Raugu). Mirė kalėjime nuo bado.
Albinas Sirvydis (1949–2021) – teisininkas, teisėjas.
Maggie MacNeal
Maggie MacNeal (tikrasis vardas – Sjoukje Lucie van’t Spijker; g. 1950 m. gegužės 5 d. Tilburge) – olandų dainininkė.
Kaip solistė, tapo žinoma dėl dalyvavimo 1980 m. Eurovizijoje su daina „Amsterdam“, kuri užėmė penktą vietą. Daina vėliau buvo įrašyta prancūzų, vokiečių ir anglų kalbomis.
1971 metais su Willem Duyn sukūrė duetą Mouth & MacNeal. Duetas atstovavo Nyderlandams 1974 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuriame su 12 taškų užėmė trečią vietą.
Juozapas Pranciškus Sapiega
Juozapas Pranciškus Sapiega (apie 1679 m. – 1744 m. balandžio 11 d. Pratuline) – nuo 1713 m. Lietuvos dvaro paiždininkis.
Haribo
Haribo (, iš Hans Riegel, Bonn) – Vokietijos konditerijos kompanija, besispecializuojanti želinių saldainių ir guminukų gamyboje. Ją 1920 m. įkūrė Johannes ("Hans") Riegel, Sr. „Haribo“ būstinė yra Bonoje.
Juozapas Pranciškus Sapiega
Biografija
thumb|left|150px|Portretas 1709 m. Tėvas buvo Gardino Seimo maršalka ir Lietuvos didysis žirgininkas – Pranciškus Steponas Sapiega, motina Anna Krystyna Lubomirska, broliai Jonas Sapiega ir Jurgis Felicijonas Sapiega. 1697 m. pradėjo studijuoti Grace, vėliau studijavo Romoje, Florencijoje ir Venecijoje. Keliavo po Bavariją, Prancūziją, Olandiją, Ispaniją ir Osmanų imperiją. 1701 m. grįžo į Abiejų Tautų respubliką. 1706 m. dalyvavo kovose prieš Stanislovo Leščinskio priešininkus, už tai 1708 m. jam buvo suteiktas generolo majoro laipsnis.
Haribo
„Haribo“ pirmuosius guminukus pagamino 1922 n., tai buvo Hanso Rigelio Vyresniojo išrasti  'guminukai meškučiai'. Antrojo pasaulinio karo metais mirus Hansui Rigeliui Vyresniajam, kompanijos vadovu tapo jo sūnus, irgi Hansas Rigelis.
Juozapas Pranciškus Sapiega
Biografija
1709 m. atėjus į valdžią karaliui Augustui II prarado turėtą įtaką. Tais pačiais metais susituokė su Kristina Branicki (mirė 1761 m.). Su žmona susilaukė sūnaus Tadeušo ir dukros Teresės, kuri ištekėjo už Jeronimo Florijono Radvilos, o vėliau už Joachimo Karolio Potockio. 1710 m. už norą ir pastangas sutaikyti Sapiegų šeima su naujuoju karaliumi atgavo turėtą įtaką, 1713 m. buvo paskirtas Lietuvos dvaro paiždininkiu. 1717 m. gavo Baltojo erelio ordiną. 1733–1736 m. ir vėl kovojo karaliaus sosto siekusio Stanislovo Leščinskio pusėje. 1736 m. grįžus į valdžią karaliui Augustui II turėjo pripažinti pralaimėjimą. Mirė 1744 m. balandžio 11 d. Pratulino kaime.
Haribo
Nuo tada „Haribo“ išplėtė savo veiklą, prisijungė daug vietinių saldainių gamintojų ne vienoje pasaulio šalyje. „Haribo“ yra vienas didžiausių guminkų ir želinių saldainių gamintojų pasaulyje, pagrindinių jo produkcija yra guminukai, po to – želiniai ir saldymedžio saldainiai. Kompanija turi 5 fabrikus Vokietijoje ir 13 kitose Europos valstybėse. Pardavimų skyrių turi beveik kiekvienoje Europos valstybėje, taip pat JAV ir Australijoje.
Muziejus Landesmuseum Koblenz 2006 m. sukūrė keliaujančią ekspoziciją apie „Haribo“ istoriją.
D. Britanija
D. Britanijoje pagrindiniai prekiniai ženklai yra Starmix, Tangfastics, Supermix ir Maoam. Maoam žymi savo seriją kramčiųjų saldainių. „Haribo“ savo fabrike Pontefrakte (Vakarų Jorkširas) gamina saldymedžio saldainius Pontefract Cakes.
Anksčiau „Haribo“ buvo Austrijos saldainių kompanijos „Pez“ produkcijos platintojas D. Britanijoje.
Prancūzija
Prancūzijoje vieni geriausiai parduodamų „Haribo“ saldainių yra Fraise Tagada. Kitas „Haribo“ gaminys yra Happy Cola.
Kritika
„Haribo“ buvo kaltinamas, kad Antrojo pasaulinio karo metais Vokietijoje prievarta naudojo žydus kaip darbo jėgą. Kompanija teigia, kad to nebuvo.
„Haribo“ kompanija buvo kritikuojama už jos guminukus Sugarless Gold Bear ('becukriai auksiniai meškučiai'), kuriuose naudojamas cukraus pakaitalas likazinas, kadangi turima duomenų, jog suvalgius daug šių saldainių gali smarkiai sutrikti žarnyno veikla. Jumoristinės šių saldainių apžvalgos iš Amazon.com svetainės buvo tapusios labai populiariomis.
Šilutės Verdainės pagrindinė mokykla
Istorija
1588 m. įsteigta Verdainės parapijinė mokykla su biblioteka. 2008 m. rugsėjo 1 d. Šilutės Verdainės pagrindinė mokykla prijungta prie Šilutės Martyno Jankaus pagrindinės mokyklos.
Vilkyčių pagrindinė mokykla
Istorija
miniatiūra|250px|left Priekulės valsčiaus Vilkyčių kaime pradinė mokykla atidaryta 1930 m. Jai buvo pastatytas atskiras tipinis pastatas, kuriame mokėsi 1-4 klasių mokiniai, mokoma buvo vokiečių kalba. Vilkyčių kaime gyveno daug lietuvių tautybės žmonių, todėl name, kuris dabar priklauso Vilkyčių malūnui, buvo įsteigta ir mokykla, kurioje mokė lietuvių kalbą. 1939 m. kovo mėnesį Klaipėdos kraštą okupavus vokiečiams lietuviškoji mokykla buvo uždaryta.
Po Antrojo pasaulinio karo Vilkyčiuose buvo tik dvi pradinės mokyklos klasės. 1949 m. pereita prie visuotinio privalomo septynmečio mokymo ir Vilkyčiuose be pradinių klasių įsteigtos septynmetės mokyklos 5-oji ir 6–oji klasės. Pirmasis septynmetės mokyklos direktorius buvo Aleksandras Gabrys. Mokykla įsteigta pasiturinčio vokiečio sodyboje. Pastato stovis buvo neblogas, tačiau patalpos mokyklai nebuvo pritaikytos. Mokykla priklausė Priekulės rajonui. Vėliau mokykla rekonstruota.
1958 m. Vilkyčių septynmetė mokykla prijungta prie Šilutės rajono, 1961 m. septynmetė mokykla pertvarkyta į aštuonmetę, o 1963 m. išleista pirmoji aštuntokų laida. 1963/1964 m. padarytas mokyklos kapitalinis remontas. 1973 m. rudenį pradėtas statyti mokyklos priestatas. 1990 m. sudarytas ir patvirtintas projektas naujos mokyklos statybai, o 1992 m. pavasarį mokykla iškilmingai atidaryta.
Direktorė Inga Kirkickienė
Vašingtonas (reikšmės)
Vašingtonas gali reikšti:
Aitvaras (mitologija)
Kitos reikšmės: Aitvaras (reikšmės)
Aitvaras (Atvaras, Damavykas, Gausinėlis, Koklikas, Pūkis, Sparyžius, Spirūkas, Svitelis, Žaltvikšas, Žalviskas) lietuvių mitologijoje – pagoniškojo panteono dieviška būtybė, atmosferos, vandens, ypač debesų, saugotojas, turintis ryšį su žeme ir jos turtais. Tai materialines gėrybes nešanti būtybė.
Aitvaras minimas M. Mažvydo ir kt. (XVI a.). Palyginamas su latvių Pukē. Tipologiškai jis artimas slavų „ugninei gyvatei“ (plg. su Lužicos serbų „Pjenježny Zmij“, „piniginė gyvatė“).
Žodis „aitvaras“ susideda iš žodžių „aiti“ (perėjūnas, nenuorama, padauža) ir „varas“ (dinamiška jėga – nepaprastai greitas judėjimas). Žodžio „aitvaras“ kilmė sietina ir su žodžiu „aitauti“ (maldyti, raminti). Kaprizingą aitvarą reikia raminti, maldyti. Pagal kitą aiškinimą, žodis kildinamas iš iranėnų pativāra, kaip ir lenkų poczwara („piktoji dvasia, košmaras“).
Aitvaras vaizduojamas kaip gaidys (kai kada gaidys, atrajojantis grūdus), garnys, varnas, juodvarnis, orinis žaltys, ugninė gyvatė, ugninis ar juodas pagalys, šakas laužantis viesulas.
Archajiniuose mituose ugninis Aitvaras vaizduojamas uždarančiu ar slaptai ryjančiu vandenį, taip sukeliančiu sausrą. Už tai Aitvarą mušdavo dievas Perkūnas. Anot sakmių, daugelis ežerų, duobių, pelkių padaryta Perkūno, mušančio Aitvarą, kuris gėrė vandenį.
Aitvaras gali pasirodyti įvairiais pavidalais: labiausiai mėgsta pasireikšti viesulu ir lekioti po laukus, girias, braškinti šakas, laužyti medžių viršūnes, kitur aitvaras yra būtybė, skraidanti padangėmis ugninio žalčio pavidalu. Jis nusileidžia ant žemės girioje, turi ten savo būstą.
Aitvarai, nešantys atitinkamas gėrybes, turi skirtingą išvaizdą: raudoni – kai neša pinigus, juodai raudoni ir auksiniai – kai neša auksinius pinigus, balti ir baltai žydri – kai neša sidabrinius pinigus, pilki ir juodi – kai neša grūdus arba skrenda netoli žemės.
Vėlesnėje tautosakoje Aitvaras pasirodo paukščiu, viščiuku, juodu ar raudonu gaidžiu, juodu garniu, varna, juodvarniu, stebuklinga paukšte, kuri išvirta ir suvalgyta padeda po pagalve auksinių pinigų. Aitvarai pasirodo ir įvairių spalvų būtybėmis, belakstančiomis vasaros ar rudens vakarais virš medžių viršūnių. Galvos jų apsuptos ugnies.
Aitvaras – nemirtingas. Žudomas jis virsta kibirkštimi, todėl visada sukelia gaisrą (ugninis aitvaras ryja vandenį), už ką jį muša Perkūnas.
Kartais Aitvaras laikomas gera, kartais bloga būtybe. Jis dirba paslapčia, neprašytas. Dažnai žmogus net nenutuokia turintis Aitvarą, bet jo namuose visada yra gėrybių. Jis globoja gerus, kitų skriaudžiamus, negobšius žmones, prineša jiems visokio turto: javų, linų, pinigų, dažniausiai atimtų iš turtingų gobšuolių. Pelnęs Aitvaro palankumą, žmogus vargo nemato, tačiau tikima, kad jo prinešti lobiai nieko gero nelemia.
Pamiltai mergelei aitvaras atneša gintaro karolių, šilkinių kaspinų, žiedų. Merginos, kuriai jis piršosi, tėvui pripila tris aruodus: vieną – aukso, kitą – sidabro, trečią – vario. Kartais, pamilęs kaimo gražuolę, veda ją ir neša padangėmis į savo dvarą. Kai kada aitvaras ugninio žalčio pavidalu skuba pas pamiltą mergelę, o atlėkę, virsta gražiu berneliu.
Vargšui žmogui, kuris aitvarą pavalgydino, atiduoda paskutinę duonos plutą, prineša maišą žolės ar skiedrų, kurie, parnešti namo, virsta auksu. Gobšam valstiečiui pripila kepurę ir kišenes aukso, kurie namie virsta šiukšlėmis ir mėšlu.
Aitvaras taip pat neša ir javus, tik su sąlyga, kad jų nepardavinėtų. Jeigu žmogus šios sąlygos neišlaiko, aitvaras ne tik nustoja nešioti javus, bet ir išneša visa, ko dar buvo aruoduose. Savo globotiniams aitvaras drausdavo ir skolinti javus. Tuos reikalus galėjęs tvarkyti tik jis pats.
Atlėkęs Aitvaras lenda į klėtis, klojimus, iš ten paima visą skalsą, kurią nuneša savo šeimininkui. Jeigu sakydavo, kad „nėra skalsos“, tai reikšdavo, kad aitvaras iš aruodo kitur išnešė grūdus. Aitvarai išlėkdavo lauk pro kaminus, pastoges.
Iš Aitvaro esą galima atimti jo nešamą turtą: pamačius jį lekiantį, reikia tuoj pat nauju arba surūdijusiu peiliu neatsigręžiant atgalia ranka prismeigti prie žemės švarko skverną arba sau kaip nors durti peiliu. Tada iš aitvaro bus atimta visa, ką jis neša. Atimti iš Aitvaro turtą dar galima ištraukiant savo drabužių sagą, greitai atsisegant švarką, perplėšiant kelnes, marškinius, įsidedant į sterblę lašinių, įsmeigiant į žemę šakes.
Ant svirnų kraigų, kuriuose buvo laikomi javai, žmonės uždėdavo vežimų tekinius, kad Aitvaras, pavogęs grūdų, nenuneštų jų į kaimynų svirnus. Tuo pačiu tikslu svirnuose arba ant jų statydavo statulėles, vadinamas svirnų sargais. Kad Aitvaras galėtų įeiti į namus, kartais darydavo skyles abiejuose namų galuose arba kamarų duryse.
Aitvaras buvo gerbiamas. Šeimininkas, gaunantis iš jo turtų, turėjo Aitvarą maitinti kiaušiniene, pienu, medumi, koše, kukuliais. Už tai jis sąžiningai tarnavo.
Aitvaras – savarankiška, pavydi, kerštinga būtybė. Kuo nors neįtikus jam, žmogų galėjo ištikti baisios nelaimės, o Aitvaras ne tik nieko nebenešti, bet ir trobas sudeginti. Aitvaru atsikratyti beveik neįmanoma. Vienintelis būdas – nunešti ten, kur jį buvo surastas.
Įvedus krikščionybę, Aitvaras buvo paskelbtas demonu, piktąja jėga, kuri nebijo kryžiaus ir kitų krikščioniškųjų atributų, tapo piktųjų dvasių priešas. Net velniai nuo jų bėgdavę. Anksčiau jis gyveno savo būstinėse, esančiose padangėse, giriose, o dabar – klėtyse, pastogėse, kamarose. Jam priskirtos vagystės – esą jis vagiantis visokį turtą iš vienų žmonių ir neša tiems, kurie aitvarą prisivilioja. Pakanka Aitvarui paimti vieną grūdelį iš aruodo ir nunešti savo šeimininkui, tai ten pereina visi grūdai. Tačiau Aitvaro atnešti javai sėklai netinka ir tų grūdų joks gyvulys neėda.
Su Aitvaru žinomas tik vienas sietinas vietovardis – Aitvariškiai Alytaus rajone.
Kai kuriuose Lietuvos dalyse Aitvaras tapatinamas su kaukais, tačiau tarp šiųdviejų yra esminių skirtumų – Aitvaras – dangiškosios sferos būtybė (visad siejama su oru, spindesiu, ugnimi) ir veikia viena, tuo tarpu kaukai minimi pulku ir susiję su chtonišku pasauliu (žeme, grumstais, grybais).
Carolina Ardohain
Ana Carolina Ardohain Dos Santos (g. 1978 m. sausio 17 d., Santa Rosa, La Pampa, Argentina) – supermodelis ir taip pat garsi televizijos žvaigždė Argentinoje, taip pat gerai žinoma kaip Pampita.
Biografija
Jos mama Tanhia Dos Santos yra brazilė, su dukra ji kartu užsiima Capoeira (tai egzotiškas susiliejimo šokis su vidine kova). Kai Carolinai sukako 17 metų, ji paliko namus ir atvyko į Bueno Aires. Dirbo pardavėja tol kol, ją pastebėjo vienas prodiuseris, kuriam buvo reikalinga daili mergina su charakteriu. Taigi Pampita atitiko jo reikalavimus.
Carolina susituokė su modeliu bei fotografu Martín Barrantes 2002 metų lapkritį. Tačiau po trejų metų, jie išsiskyrė. Greitai po to, ji pradėjo gyventi su Benjamín Vicuña (garsiu aktoriu iš Santjago, Čilės). Netrukus laikraščiai išspausdino nuotraukas, kuriose ji vedžioja savo skaliką ir aiškiai matyti, kad ji yra nėščia. Carolina ir Benjamin susilaukė dukros vardu Blanca (toks buvo Benjamin senelės vardas). "Šis vaikas buvo tai, ko mes taip laukėme ir dukrelę pamilome vos tik ją pamatę. Aš esu tokia laiminga…" - sakė aktorė. Gimimas taip pat padėjo susitaikyti Benjaminui ir jo mamai.
2008 m. vasario 29 d. Vicuña ir Ardohain susilaukė sūnaus Bautistos.
Karjera
Carolina taip pat užsiima fotografavimuosi, nes jai labai patiko Victoria’s Secret ir Wonderbra. Ji tapo mašinų ženklo „Honda", bei „Coca - cola" veidu Argentinoje. Taip pat ji dalyvavo televizijos šou: "El Rayo" ir "El Sitio", kurie turėjo labai aukštus reitingus. FIFA World Cup South Korea-Japan 2002 kampanijoje, ji buvo nacionalinės futbolo komandos atstovė ir buvo vadinama Gerąja motuše.
Ardohain buvo pakviesta į ispanų televizijos šou „El Show de Flo" 2002 metų rugsėjį.
Aktorės karjerą pradėjo Argentinos serialuose: "Rebelde Way" (2003) ir "Doble Vida" (2005). 2004 metų vasario menesį, ji buvo žiuri nare, tarptautiniame muzikos festivelyje Čileje. Tapo labai populiari Lotynų Amerikoje bei Jungtinėse Amerikos Valstijose.
Carolina yra ne tik natūralaus grožio mergina, bet ir labai įdomi asmenybė bei įdomaus charakterio žmogus. Ji taip pat labai mėgsta viską, kas yra susiję su šokiu. Ardohain dalyvavo Čilės televizijos šou "Šokis su žvaigžde", kol nepradėjo lauktis antrojo vaiko. Dabar ji paliko truputi nuošaliau savo karjerą ir didžiausią laiko dalį skiria šeimai, taip pat užsiima įvairiais darbais.
Konstantinas Jakovlevas-Mateckis
Konstantinas Jakovlevas-Mateckis (1929 m. kovo 6 d. Kaune – 2021 m. lapkričio 12 d. Vilniuje ) – Lietuvos inžinierius architektas.
Biografija
Gimė inteligentų šeimoje. Tėvai išaugino keturis sūnus – Viktorą, Jaroslavą, Konstantiną ir Anatolijų.
1936–1941 m. mokėsi Kaune, privačioje Elenos Grigiškienės pradžios mokykloje. Prasidėjus karui, šeima persikėlė gyventi į paveldėtą iš tėvų Micaičių palivarką (Kuršėnų valsčius, Šiaulių apskritis). 1948 m. baigė Kuršėnų gimnaziją. 1948–1954 m. studijavo Kauno politechnikos instituto (KPI) Architektūros fakultete.
1954–1960 m. Vilniaus statybos technikumo dėstytojas, direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams, 1957–1960 m. direktorius. 1960–1964 m. Staklių ir įrankių pramonės gamyklų projektavimo instituto „Giprostanok“ Vilniaus filialo („Lietuvos staklių projektas“) grupės vadovas, instituto vyr. architektas. 1964–1968 m. Lietuvos architektūros ir statybos instituto Kaune architektas. 1968–1986 m. Sąjunginio techninės estetikos instituto Vilniaus filialo (dab. Dizaino institutas) Architektūrinės aplinkos formavimo skyriaus vedėjas. 1969 m. KPI specializuotoje taryboje apgynė architektūros kandidato disertaciją.
Nuo 1976 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1991 m. VGTU) dėstytojas. 1983 m. architektūros mokslų daktaras. Nuo 1985 m. docentas, nuo 1987 m. profesorius. 1987–1991 m. VISI Architektūros fakulteto dekanas. Nuo 1993 m. ir Kauno technologijos universiteto dėstytojas. 1993–2002 m. dėstė ir Vilniaus dailės akademijoje. 1991 m. Romos universiteto La Sapienza, 1993–1999 m. Balstogės technikos universiteto kviestinis profesorius.
Lietuvos architektų, Lietuvos kraštovaizdžio architektų ir Lietuvos dizainerių sąjungos narys. 2004 m. Tarptautinės informatizacijos akademijos tikrasis narys.
Veikla
Atliko daugiau kaip 25 architektūros, kraštovaizdžio architektūros ir aplinkos dizaino mokslinio tyrimo darbus. Parengė daugiau kaip 90 architektūros ir kraštovaizdžio projektų, po nepriklausomybės atkūrimo daugelio pastatų paskirtis keitėsi. Parengė interjerų projektų. Parašė 26 knygas.
Sigitas Kalvaitis
Sigitas Kalvaitis (g. 1987 m.) – Lietuvos šachmatininkas, FIDE meistras (nuo 2013 m.).
Biografija
Komandinėse varžybose rungtyniauja su Plungės visuomeninio šachmatų klubo "Bokštas" komanda.
FK Žydrius Marijampolė
Marijampolės „Žydrius“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas, įkurtas Marijampolėje. Klubas perėmė AFK Neris Vilnius klubo teisę žaisti aukščiausioje lygoje.
Istorija
1994 m. Marijampolėje Žydrūnas Buzas subūrė komandą, kurią pavadino „Žydriumi“.
1993/1994 m. aukščiausios lygos pirmame rate kovojo Vilniaus „Neris“, bet turėjo finansinių problemų ir nebesugebėjo tęsti pirmenybių. Šios komandos vietą užėmė naujadaras „Žydrius“, kuris tęsė pirmenybes vietoje pasitraukusios Vilniaus „Neries“.
1994 m. balandžio 4 d. Panevėžyje įvykusiose rungtynėse vietos FK Ekranas Panevėžys sutriuškino marijampoliečius rezultatu 10:1.
Galutinėje komandų rikiuotėje marijampoliečiai liko 11 pozicijoje. Vasarą komanda buvo išformuota.
Klubas aukščiausioje šalies lygoje žaidė pusę sezono.
Kauno geležinkelio tunelis
Kauno geležinkelio tunelis – vienas iš dviejų geležinkelio tunelių Lietuvoje, vienintelis veikiantis geležinkelio tunelis Baltijos šalyse. Iškastas 30 m aukščio kalvoje, po Aukštųjų Šančių gyvenamuoju rajonu. Tunelio aukštis – 6,6 m, plotis – 8,8 m, ilgis – 1285 m. Virš tunelio eina Kaišiadorių gatvė.
Istorija
1856 m. Rusija pralaimėjo Krymo karą. Viena iš karo pralaimėjimo priežasčių buvo Rusijos transporto sistemos atsilikimas. Supratęs ne tik ekonominę, bet ir strateginę geležinkelių reikšmę, caras Aleksandras II 1857 m. įsteigė pirmąjį šalyje geležinkelio tinklą. Trejus metus trukęs karas ištuštino valstybės iždą, todėl projektui įgyvendinti jau tais pačiais metais įsteigta akcinė bendrovė – Vyriausioji Rusijos geležinkelių draugija (rus. Главное общество российских железных дорог), finansuojama Rusijos, Prancūzijos, Anglijos, Vokietijos ir kitų šalių bankininkų. Draugija Rusijos imperijoje turėjo nutiesti keletą naujų geležinkelio linijų bei užbaigti valstybės 1852 m. pradėtą tiesti Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio liniją su atšaka į tuometinę Prūsiją. Kelio atkarpos Daugpilis–Lentvaris–Kaunas–Virbalis statybai (be didelių tiltų ir bėgių) Geležinkelių draugija pasamdė rangovą pirklį Gustavą Adelsoną.