cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ludwig Wittgenstein
Mokytojo darbas Austrijoje
Jis iš šeimos namų persikraustė į trečiąjį Untere Viaduktgasse gatvės rajoną ir per šį laikotarpį, pasak Viljamo Vareno Bertlio (William Warren Bertley), filosofijos profesoriaus iš Stanfordo, Vitgenšteinas buvo susidomėjęs atsitiktiniais susitikimais su homoseksualais Praterio mieste, kuris buvo už kelių minučių pėsčiomis nuo jo namų. Tai yra prieštaringas teiginys, nes Bertlis pirmą kartą savo biografijoje paminėjo Vitgenšteiną 1973 m., ir kaip ir kiti Vitgenšteino draugai Anglijoje, neigė, kad Vitgenšteinas buvo homoseksualus. Bertlis rašo, jog informaciją gavo iš Vitgenšteino draugų: 1920 m. gegužę architektas Polas Engelmanas (Paul Engelman)rašė: „Aš nuolat galvoju apie savo gyvenimą ir ši mintis man vis dar neduoda ramybės. Aš krentu į dugną. Tikiuosi jūs niekada nebūsite tokioje padėtyje". Literatūros vykdytojai pagrasino imtis teisinių veiksmų siekdami, kad nebūtų paskelbtos Bertlio knygos.
Traktato išleidimas
Kol Vitgenšteinas gyveno izoliuotoje Austrijoje, Traktatas buvo publikuojamas su dideliu susidomėjimu, pirmiausia Vokietijoje 1921 m. Loginis-Filosofinis traktatas Vilhelmo Ostvaldo (Wilhelm Ostwaldo) Gamtos filosofijos metraščiuose, tačiau Vitgenšteinas nebuvo patenkintas rezultatais ir apkaltino jį piratavimu. Raselas sutiko parašyti įvadą ir paaiškinti, kodėl tai svarbu, nes kitaip jis nebūtų paskelbtas. Buvo sunku ar net neįmanoma suprasti ar Vitgenšteinas buvo žinomas filosofas. Bet Vitgenšteinas nebuvo patenkintas Raselo pagalba. Jis prarado pasitikėjimą Raselu susirado jį ir vertė jaustis iš esmės nesupratusiam traktato.
G. E. Mūras pasiūlė traktatui Loginę-filosofinę antraštę. Iš pradžių buvo sudėtinga rasti leidėją angliškam vertimui, kadangi Vitgenšteinas užsispyrė, kad angliškas leidimas pasirodytų be Raselo įžangos; Kembridžo leidykla atsisakė šio projekto būtent dėl šios priežasties. Galiausiai 1922 m. su Vitgenšteinas buvo susitarta, jog Keganas Paulas (Kegan Paul) išspausdintų dvikalbį leidimą su Raselo įžanga ir Ramsio-Ogdeno vertimu. Būtent šį vertimą patvirtino Vitgenšteinas, tačiau jame galima rasti daugelį klaidų. Tuo metu Vitgenšteinas prastai mokėjo anglų kalbą, o Ramsis buvo neseniai vokiečių kalbą išmokęs paauglys, todėl filosofai dažnai mieliau naudoja 1961 m. Deivido Pirso (David Pears) ir Brajano MacGineso (Brian McGuinness) vertimą.
Traktato tikslas yra atskleisti ryšį tarp kalbos ir pasaulio: tai ką galime pasakyti ir tai ką galime parodyti. Vitgenšteinas teigia, kad kalba yra pagrindinė loginė struktūra, struktūra numatanti ribas tarp to, kas gali būti pasakyta prasmingai. Kalbos riba Vitgenšteinui yra minties riba. Daug kas filosofijoje apima mėginimus pasakyti neapsakomai ir pagal prasmę nepagalvojamai: „ką mes galime pasakyti, visi gali būti tai pasakę“, teigia Vitgenšteinas. Viskas išskyrus – religiją, etiką, estetiką, mistiką – gali būti aptarta. Jie patys nėra absurdiški, bet apie juos kalbėti būtų absurdiška. Pratarmėje jis rašė: „knyga bus rašoma apie ribotą mąstymą arba tiksliau – ne mąstymą, bet minčių išraišką, nes nurodant ribotą mąstymą mes turėtume sugebėti mąstyti abipusiškai apie šį terminą (mes turėtume turėti galimybę apgalvoti, kas negali būti apgalvota)“.
Knyga skirta paaiškinti kalbą taip, jog ji būtų suprasta, kaip pasaulio struktūros atspindys („teiginys yra tikrovės atvaizdas“). Ji yra 75 puslapių ilgio, „joje buvo išspausta viskas kiek tik galima“- sakė Odgen ir pristatė 7 skyrius (1-7), su pogrupiais (1, 1.1, 1.11.):
Franko Ramsio vizitas, Puchbergas
1922 m. rugsėjį Vitgenšteinas perėjo į vidurinę mokyklą, esančią netolimame kaime Hasbache, bet žmonės jame pasirodė iš ties labai blogi: „Šie žmonės nėra visai žmonės, bet tik pasibjaurėtinos kirmėlės“, taip jis rašė savo draugams, po mėnesio jis iš ten išsikraustė. Lapkritį jis pradėjo dirbti kitoje pradinėje mokykloje Puchberge Schneebergo kalnuose. Ten jis jautėsi labai nelaimingas, teigė, jog ketvirtis ten gyvenančių kaimo gyventojų gyvuliai, o tik 3 ketvirčiai – žmonės. Jis neturėjo su kuo pakalbėti filosofiškai, o tai jį gniuždė. Frankas Ramsis atvyko jo aplankyti 1923 m. rugsėjo 17 d., aptarti Traktato, jis sutiko parašyti recenziją. Laiške į namus jis pranešė, jog Vitgenšteinas kukliai gyvena viename mažame kalkėmis balintame kambarėlyje, kuriame vietos yra tik lovai, prausyklei, mažam stalui, ir vienai mažai kėdei. Ramsis pasidalino su juo vakariene, žinoma, duona, sviestu ir kakava. Vitgenšteinas mokykloje dirbo nuo 8 iki 12 valandos ir turėjo laisvas popietes. Prieš grįždamas, Ramsis ragino Vitgenšteino draugus taip pat įkalbėti Vitgenšteiną grįžti į Kembridžą, toliau nuo nedraugiškos aplinkos, kurioje jis buvo. Ramsis pagalbos sulaukė tik iš jo šeimos. Jis rašė Meinardui Kynui: “Vitgenšteino šeima yra labai turtinga ir labai dėl jo susirūpinus. Jie pasiruošę jam duoti pinigų ir padaryti bet ką, kad tik galėtų padėti, bet jis atstumia visą jų pagalbą. Netgi kalėdines dovanas ar ligoniams skirtą maistą, gautą kai jis sirgo, Vitgenšteinas atsiųsdavo atgal. Tai darė ne todėl, kad dovanos buvo blogos kokybės, bet todėl, kad jis nenorėjo pinigų, kurių neužsidirbo pats… Tai pasigailėtina.”
Haidbauer incidentas, Oterholas
Ir toliau Vitgenšteinas buvo apkalbamas dėl to, jog labai daug reikalavo iš vaikų. Džozefas Haidbaueris buvo 11 metų mokinys, kurio tėvas buvo miręs, o mama dirbo kambarine. Jam sunkiai sekėsi mokytis ir vieną dieną Vitgenšteinas trenkė jam 2 ar 3 kartus per galvą, dėl ko vaikas apalpo. Vitgenšteinas nunešė mokinį pas direktorių ir greitai pasišalino iš mokyklos, kad nesusidurtų su tėvais. Tačiau susitiko Herį Piribauerį, kuris jis buvo atsiųstas į klasę, kai nualpo Haidbaueris. Vitgenšteinas anksčiau buvo stipriai patempęs Piribauerio dukrai už ausų, o tai jai sukėlė kraujavimą. Piribaueris sutikęs Vitgenšteiną koridoriuje pasakė, jog jis yra ne mokytojas, o žvėrių treneris, todėl jis eina iškvieti policijos. Piribaueris stengėsi jį sulaikyti, tačiau, policijos komisariatas buvo tuščias, o kai jis kreipėsi į policiją kitą dieną, jam pranešė, jog Vitgenšteinas dingo 1926 m. balandžio 28 d. Vitgenšteino atsistatydinimo rašte vietos inspektoriui Vilhelmui Kundtui, kuris įkalbinėjo pasilikti, pareiškė, jog jo „mokytojavimo dienos“ baigėsi. Teismo sprendimas buvo priimtas gegužę, kuomet teisėjas padarė psichologinę išvadą; rugpjūtį Vitgenšteinas gavo laišką iš draugo Liudvigo Henselio (Ludwig Hänsel), kuriame teigima, jog Liudvigas girdėjo, kas įvyko tačiau nežino nieko, kas nutiko po to. Aleksandras Vo (Alexander Waugh) rašė, jog Vitgenšteino šeima ir jų pinigai galėtų, jam padėti viską užglaistyti. Vo rašė, jog Haidbaueris mirė greitai po to, nuo hemofilijos; Monk teigė, jog jis mirė nuo leukemijos, kai jam buvo 14 metų. Po 10 metų Vitgenšteinas pasirodė namuose, tų šeimų, kurių vaikus jis sužeidė. Jis norėjo asmeniškai atsiprašyti. Vitgenšteinas apsilankė 4 vaikų šeimose, įskaitant ir Hermino Piribauerio šeimą.
Haus Wittgenstein
Norėdama prablaškyti Vitgenšteiną po incidento sesuo Margaret pakvietė jį padėti kurti naują jos namo dizainą Vienoje. Polas Engelmanas buvo namo architektas, Vitgenšteinas jį pažinojo nuo tada, kai karo metu jie kartu buvo apkasuose. Vitgenšteinas padėjo jam su projektu ištisus 2 metus. Jis pritvirtino langus, duris, radiatorius reikalaudamas, jog kiekviena detalė būtų padaryta tiksliai kaip numatyta. Kai namas buvo beveik prie pabaigos jis lubas pažemino 30 mm, kad kambarys įgytų proporcijas, kokių jis ir norėjo. Margareta buvo užsispyrusi ir norėjo užmokėti Vitgenšteinui už darbą, tačiau jis nenorėjo klausyti. Tuomet ji nupirko jam loterijos bilietą, tikėdamasi, taip jam sumokėti. Namas buvo pabaigtas 1928 m. gruodį.
Doktorantūra ir koledžo tarybos narystė
Ramsio ir kitų raginamas, 1929 m. Vitgenšteinas grįžo į Kembridžą. Keinsas savo laiške rašė: ''Ką gi, Dievas atvyko. Pasitikau jį 17:15 traukinyje.'' Nepaisant šlovės, neturėdamas reikiamo mokslinio laipsnio, Vitgenšteinas Kembridže dirbti negalėjo, todėl paraiškoje savo mokslinį laipsnį pavadino aukštesniuoju bakalauru. Raselas pasakė, jog jam dirbant dėstytoju pakako daktaro laipsnio, taigi paragino Vitgenšteiną apsiginti šį laipsnį ir disertacijai pasirinkti savo žymųjį Traktatą. 1929 m. Raselas ir Mūras išnagrinėjo Traktatą. Darbo gynimui baigiantis, Vitgenšteinas patapšnojo egzaminatoriams per pečius ir pasakė: Nesijaudinkite, aš žinau, kad jūs niekad to nesuprasite. Džordžas Mūras savo egzaminatoriaus ataskaitoje rašė: ''Aš manu, jog tai – genialus darbas. Bet net jeigu aš ir visiškai klystu ir tai yra nieko vertas darbas, vis tiek, jis viršija standartinius reikalavimus daktaro laipsniui apginti''. Vitgenšteinas buvo paskirtas dėstytoju ir tapo Kembridžo Trejybės koledžo tarybos nariu.
Anšliusas
Nuo 1936 m. Vitgenšteinas metus gyveno Norvegijoje, kur dirbo su Filosofiniais tyrinėjimais. 1938 m., lankydamas Airijoje draugą Maurisą Okonorą Driurį (Maurice O'Connor Drury), Vitgenšteinas apmąstė savęs ugdymą bei ketino atsisakyti filosofijos. Vizitas Airijoje tuo pačiu buvo ir atsakas į Airijos ministro pirmininko, Imono de Valeros (Eamon de Valera), kuris taip pat buvo ir matematikos mokytojas, kvietimą atvykti. De Valera tikėjosi, jog Vitgenšteino atvykimas galėtų prisidėti prie pažangiosios matematikos akademijos vystymosi.
Kol 1938 m. kovą Vitgenšteinas buvo Airijoje, Vokietija aneksavo Austriją, prijungdama ją prie nacistinės Vokietijos. Iki tol Austrijos pilietis, Vitgenšteinas dabar tapo išsiplėtusios Vokietijos piliečiu ir žydu pagal 1935 m. Niurnbergo rasinį įstatymą, kadangi jo trijų kartų seneliai buvo žydai. Niurnbergo įstatymas suskirstė žmones į žydus, jeigu jie turėjo trečios ar ketvirtos kartos senelius žydus, ir į mišraus kraujo žmones, jeigu jie turėjo vienos ar dviejų kartų prosenelius žydus. Be kita ko (inter alia), tai reiškė, jog Vitgenšteinų teisės, tokios kaip santuoka ar lytinių santykių turėjimas, darbovietės pasirinkimas, buvo apribotos.
Likus kelioms dienoms iki invazijos į Lenkiją, Hitleris Vitgenšteino broliams ir seserims suteikė mišraus kraujo (mischling) žydų statusą. 1939 m. dėl statuso pakeitimo Hitleriui buvo pateikta 2100 prašymų, iš kurių jis pripažino tik 12. Antonis Gotliebas rašė, jog pretekstas buvo jų senelis, Vokietijos princo nesantuokinis sūnus, kuris leido Reihsbankui (tuo metu tai buvo centrinis Vokietijos bankas) Šveicarijoje iš Vitgenšteinų reikalauti aukso, užsienio valiutos bei turimų akcijų. Margarita, tapusi Amerikos piliete santuokos su amerikiečiu dėka, buvo ta, kuri pirmoji pradėjo derybas dėl savo senelių rasės statuso, kaip pagalbinė priemonė derybose buvo naudojami šeimos pinigai. Paulius pabėgo į Šveicariją, o po to 1938 m. į Jungtines Valstijas. Jis nesutiko su vedamomis derybomis, todėl susitarė su broliais ir seserimis dėl savo dalies atsiėmimo. Po karo, dėl savo koncerto į Vieną atvykęs Paulius neaplankė mirštančios sesers Herminos bei nuo to karto nebepalaikė ryšių su Liudvigu ir Margarita.
Filosofijos profesorius
Po to, kai Mūras 1939 m. atsistatydino iš filosofijos katedros vadovo pareigų, naujuoju vadovu buvo išrinktas Liudvigas; vėliau jam buvo suteikta ir Britanijos pilietybė. Tų pačių metų liepą jis vyko į Vieną padėti savo seserims, kartu vienai dienai nuvyko į Berlyną, kad susitiktų su Reichsbanko atstovu. Po to jis nukeliavo į Niujorką įtikinti Polą grįžti, mat jo sutikimo trūko norint pabaigti bylą. Išsilaisvinimas (Befreiung) buvo suteiktas 1939 m. rugpjūčio mėnesį. Savaitę arba beveik prieš pat karą Vitgenšteino šeima užrašė naciams didelę dalį savo turto, įskaitant ir 1.7 tonos aukso. Vertinant pagal 2009 m. kainas, vien aukso vertė būtų apie 60 milijonų JAV dolerių.
Tuo metu Vitgenšteino požiūris į matematikos pagrindus labai pasikeitė. Anksčiau jis galvojo, kad logika gali suteikti tvirtus pamatus ir jis netgi manė atnaujinti Bertrano Raselo (Bertrand Russell) ir Alfredo Vaithedo (Alfred North Whitehead) veikalą Principia Mathematica. Dabar jis neigė, kad yra kokių nors matematinių faktų, kuriuos galima atrasti, taip pat jis neigė, kad matematikos reiškiniai galėjo būti teisingai suvokiami realiai. Jis dėstė daugybę matematikos paskaitų. Yra išleista knyga, kurioje įamžintos Vitgenšteino paskaitos ir diskusijos su keliais studentais, tarp kurių buvo ir jaunasis Alanas Tiuringas (Alan Turing).
1947–1951: Paskutinieji metai
1947 m. Liudvigas atsisakė profesoriauti Kembridžo universitete, norėdamas daugiau dėmesio skirti rašymui. 1947 ir 1948 metais vyko į Airiją; 1949 m. balandį pakviestas buvusio studento Normano Malkolmo (Norman Malcolm) išvyko į Niujorką, tačiau laiške jam rašė: „ Nuo kovo pradžios nieko nenuveikiau ir net neturėjau jėgų ko nors imtis”. Dubline daktaras Liudvigui buvo diagnozavęs mažakraujystę ir nurodė gerti vaistus, tačiau Amerikoje jam vėl pablogėjo. Vitgenšteinas pasakė Malkolmui, kad bijo mirti čia: „Aš nenoriu mirti Amerikoje. Aš esu europietis. Noriu mirti ten. Koks buvau kvailys, kad čia atvykau! “. Sugrįžus į Londoną, Liudvigui diagnozuotas neoperuotinas prostatos vėžys, išplitęs į kaulų čiulpus. Jam buvo išrašytas estrogenas, kuris sukėlė diarėją, impotenciją ir kitus negalavimus.
Kelis mėnesius jis praleido Vienoje, kur 1950 m. vasario 11 d. mirė jo sesuo Hermina; jis ją lankydavo kiekvieną dieną, bet ji buvo vos pajėgi su juo bendrauti ar net atpažinti. Jis daug keliavo po Herminos mirties: į Kembridžą, Londoną, Oksfordą, Norvegiją. Galiausiai jis apsistojo daktaro namuose Kembridže, nes nenorėjo mirti ligoninėje. 1951 metų pradžioje buvo aišku, kad jam liko mažai laiko. Sausio 29 d. jis parašė naują testamentą, įvardydamas Rašą Rysą (Rush Rhees), kaip savo testamento vykdytoją.
Balandžio 16 d., 13 dienų prieš savo mirtį, jis parašė Malkolmui: „Keistas dalykas nutiko man. Maždaug prieš mėnesį aš pajutau, kad mąstau teisinga filosofine linkme. Aš esu visiškai tikras, kad daugiau niekada negalėsiu šito pakartoti. Tai pirmas kartas po daugiau nei 2 metų, kai uždanga, blokavusi mano mąstymą, pakilo. Žinoma, dirbu dar tik 5 savaitės ir galbūt rytoj viskas bus baigta, bet dabar tai mane palaiko ir drąsina”. Balandžio 26 dieną buvo jo 62 gimtadienis. Kitos dienos popietę jis išėjo pasivaikščioti ir vakare labai blogai pasijuto; daktaras pasakė, kad gyventi Liudvigui liko tik keletas dienų, o šis atsakė: „Gerai!“.
1953: Filosofinių tyrinėjimų publikavimas
Filosofiniai tyrinėjimai buvo išleisti 1953 m. 2 dalimis. Didžioji dalis pirmosios knygos dalies paragrafų buvo parengti spausdinimui dar 1946 m., tačiau Liudvigas atsiėmė rankraštį. Antroji, trumpesnioji dalis, buvo pridėta jo leidėjų. Vitgenšteinas Filosofiniuose tyrinėjimuose kviečia skaitytoją pamąstyti apie kalbos daugialypiškumą, jos dalių vystymasį bei funkciją. Jis teigia, kad problemos kyla iš neteisinga linkme nukreiptų filosofų pastangų svarstant žodžių reikšmes nepriklausomai nuo jų konteksto bei gramatikos. Problemos atsiranda, kai kalba yra prievarta ištraukiama iš savo natūralios terpės ir pašalinamos visos konteksto detalės.
Didžiąją jo veikalo dalį sudaro patarimai, kaip išvengti tokių analizės klaidų, tam kad filosofinės problemos pamažu išnyktų.
Sitaras
thumb|160px|Sitaro dalys thumb|160px|Sitaras
Sitãras (, <  'trisdešimt' + tār 'styga') – gnaibomasis chordofonas, didelė ilgakaklė liutnia su slankiais dalmenimis. Vienas žinomiausių ir populiariausių indų muzikos instrumentų, paplitęs Šiaurės Indijoje, Pakistane, Afganistane ir Nepale. Skambaus, dainingo tembro, su priegarsiais. Diapazonas – dvi su puse – trys oktavos. Griežiama Šiaurės Indijos klasikinė, indų kino filmų bei populiarioji muzika. Nuo XX a. 6-ojo deš. naudojamas ir Vakarų džiazo, roko muzikoje.
Kilo iš persų bei turkų tanbūro (į Indiją atvežtas XII a.) ir Š. Indijoje nuo seno gyvavusios rudra vynos (vyna). Giminingas uzbekų ir tadžikų dutarui. Pasak tradicijos, sitarą sukonstravo persų kilmės poetas ir muzikas Amiras Chusro (’Amir Khusrau Dehlavi, 1253–1325 m.). Kaip solo instrumentas išpopuliarėjo ir šiuolaikinį pavidalą įgavo Mogolų rūmuose XVIII a. pabaigoje. Nūnai gyvuoja keletas šio instrumento modifikacijų, paplitusių įvairiose Indijos, Afganistano ir Pakistano vietose; jos skiriasi korpuso dydžiu, stygų skaičiumi.
Šiuolaikinis koncertinis sitaras susiklostė XIX a. pab. Instrumentas apie 120 cm ilgio, Rezonatorius skobiamas iš tuščiavidurio moliūgo nuopjovos, viršutinė rezonatoriaus dengtė – iš kedrenio (Cedrela tuna) medienos. Kartais turi dar vieną papildomą rezonatorių, viršutinėje kaklelio dalyje. Kaklelis (90 cm ilgio ir 9 cm pločio) gaminamas iš tikmedžio, turi 19-23 slankius metalinius dalmenimis; 3-4 melodinės, 2-3 ritminės ir 9–13 rezonansinių stygų kiekvienąkart suderinamos pagal skambėsiančios ragos garsaeilį. Rezonansinių stygų kuoleliai įtaisyti kaklelio šone. Griežiama sėdint ant žemės, kairę koją pakišus po sulenkta dešine. Instrumento korpusas remiasi į kairę pėdą ir dešinę blauzdą. Skambinama iš vielos išlankstytu plektru, užmautu ant dešinės rankos smiliaus. Lenkta dalmenų forma leidžia išgauti glissano patempiant stygą.
Žymiausi atlikėjai – Alaudinas Kanas, Ravis Šankaras, Nichilas Banerdžis, Vilajatas Chanas, Imratas Chanas, Šahidas Parvezas, Anuška Šankar ir kt. Australijoje gyvenantis menininkas Vytas Šerelis (Alaudino Kano mokinys; 1967) – garsiausias iš lietuvių sitarininkų, be kita ko grojęs savo pasigamintais sitarais John Peel vestuose roko grupės „Tyrannozaurus Rex“ koncertuose Didžiojoje Britanijoje šeštojo dešimtmečio pabaigoje. Lietuvoje sitaru griežia Anatolijus Lomonosovas (Imrato Chano mokinys; 1991 m. ir 1997 m. Kalkutoje). Gyvuoja bosinio sitaro atmaina sūrbaharas (sūrbahār, žemiau skambantis ir didesnis).
Antaveršis
Antaveršis – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Aukštadvario, prie Veršiuko ežero kranto.
Karolis I (Austrija)
thumb|left|120px|Karolio I monograma
Karolis I (1887 m. rugpjūčio 17 d. Perzenboigo pilis, Žemutinė Austrija – 1922 m. balandžio 1 d. Kvinta do Montė, Madeira) – 1916–1918 m. Vengrijos karalius, Austrijos imperatorius. Paskutinis Austrijos-Vengrijos dualistinės monarchijos valdovas.
Gyvenimas
Karolis gimė 1887 m. rugpjūčio 17 d. Perzenboigo pilyje Žemutinėje Austrijoje. Jo tėvai buvo erchercogas Otonas Pranciškus, o motina princesė Marija Žozefa Vetin (1867–1944). Jo dėdė Pranciškus Juozapas I tuo metu valdė Austrijos – Vengrijos imperiją, o kitas dėdė Pranciškus Ferdinandas prieš dvejus metus buvo paskelbtas sosto įpėdiniu. thumb|left|150px|Karolio I karūnavimas thumb|left|150px|Karolio I ir Zitos iš Parmos Burbonų vestuvės Būdamas vaikas, Karolis karštai praktikavo katalikybę. Ankstyviausius metus leido ten, kur stovėjo tėvo pulkas. Vėliau gyveno Vienoje ir Reichenau an der Rax. Mokytas privačiai, tačiau priešindamasis valdančios šeimos papročiams, įstojo į valstybinę gimnaziją dėl mokomųjų dalykų pomėgio. Baigęs gimnaziją įstojo į armiją, kur nuo 1906 m. iki 1908 m., kaip vyriausiasis karininkas, praleido Prahoje. Ten studijavo teisę ir politikos mokslus, kartu su karo teorijos bei praktikos dalykais. thumb|150px|left|Erchercogas Otas su žmona Marija Žozefa ir jų vaikai
1907 m. paskelbtas pilnamečiu ir princas Zdenko Lobkovitzas paskirtas jo kamerdineriu. Per kitus kelerius metus atliko karinę prievolę įvairiose Bohemijos miestuose. Karolio ryšiai su dėde imperatoriumi nebuvo itin glaudūs. Tokie patys santykiai buvo ir su sosto įpėdiniu. Dėl to Karolis Pranciškaus Ferdinando nužudymo metu neturėjo jokios įtakos valstybės valdymo reikaluose ir leido gyvenimą princo, kuriam nenumatyta aukšta politinė pozicija.
Stanislavs Olijars
Staņislavs Olijars (g. 1979 m. kovo 22 d.) – Latvijos lengvosios atletikos sportininkas, specializuojantis barjerinio bėgimo sprinto rungtyje. 2000 m. ir 2004 m. Olimpinių žaidynių dalyvis.
Tristanas da Kunja
Tristanas da Kunja  – salų grupė Pietų Atlante, priklauso Jungtinės Karalystės Šv. Elenos kolonijai. Kartu su Velykų sala, tai vienas atokiausių salynų pasaulyje. Išsidėstęs 2816 km nuo PAR, 3360 km nuo Pietų Amerikos. Į pietinę Gofo salą pretenduoja PAR.
Istorija
Laikoma, kad šiaurinę Tristano da Kunjos salyno dalį 1506 m. atrado portugalas Tristanas da Kunja, tačiau salose neišsilaipino. 1731 m. salas pasiekė anglo Čarlzo Gofo ekspedicija. Pirmieji salose išsilaipino prancūzai – tai padarė fregatos L’Heure du Berger jūrininkai 1767 m. Pirmasis salų gyventojas buvo amerikietis iš Masačūstesto Džonas Lambertas. Jis įsikūrė 1810 m. ir išgyveno 2 metus.
1815 m. Tristano da Kunjos salas aneksavo Didžioji Britanija. Iki atidarant Sueco kanalą salos buvo strategiškai svarbus punktas jūrų kelyje tarp Europos ir Indijos vandenyno. 1906 m. išsiveržęs ugnikalnis nuniokojo salą, o gyventojai buvo evakuoti į Keiptauną.
Geografija
thumb|left|240px|Salyno žemėlapis Tristano da Kunjos salyną sudaro:
Tristano da Kunijos salos (-37.1°N, -12.26667°W) plotas 98 km². Gyvena apie 300 gyventojų. Administracinis centras ir vienintelė gyvenvietė – Edinburgas. Taip pat yra kelios mokslinės bazės ir meteorologinės stotys. Aukščiausia salos vieta – Karalienės Merės kalnas (2055 m). Žiemą viršūnę dengia sniegas. Tai ugnikalnis, keliskart išsiveržęs nuo salos atradimo laikų. Krantai statūs, uolėti. Labiau įsisavinta šiaurės vakarinė dalis. Verčiamasi žvejyba, žemės ūkiu.
Klimatas vidutinių platumų, jūrinis; lietingas ir vėjuotas. Gofo saloje vidutinė mėnesio temperatūra svyruoja nuo 9 iki 14,5 °C, šiaurinėse salose – 11-17,5 °C. Per metus iškrinta kritulių nuo 2000 mm šiaurėje iki 2500 mm Gofo saloje.
Tristano da Kunjos salose nėra žinduolių (išskyrus ruonius ir žmonių atvežtas peles bei žiurkes), roplių, drugių. Dėl salų atokumo čia susidarė savita augalija ir gyvūnija. Yra endeminių paukščių. Nepasiekiamojoje saloje gyvena mažiausias neskraidantis paukštis žemėje atlantizija. Gofo, Lakštingalų ir Nepasiekiamoji salos paskelbtos gamtos draustiniais.
Salos literatūroje
Nemažai rašytojų ir kultūros veikėjų yra salas aprašę savo kūriniuose. Vienas žymiausių autorių – prancūzų rašytojas Žiulis Vernas salas atvaizdavo romane Kapitono Granto vaikai; kitame romane – Penkiolikos metų kapitonas – jo herojai salas klaidingai palaikė esant Velykų sala.
Karolis I (Austrija)
Gyvenimas
Žmona Zita iš Parmos Burbonų (1892–1989). Vaikai: Otonas (1912–2011), Adelheida (1914–1971), Robertas (1915–1996), Karolis Liudvikas (1918–2007), Rudolfas (g. 1919 m.), Šarlota (1921–1989), Elžbieta (1922–1993)
Tapo įpėdiniu po 1914 m. birželio 28 d. pasikėsinimo į dėdę erchercogą Pranciškų Ferdinandą, kurio vaikai dėl tėvų morganatinės santuokos neturėjo sosto paveldėjimo teisių.
Valdymo pradžioje pradėjo slaptas derybas su Prancūzija dėl Austrijos-Vengrijos pasitraukimo iš Pirmojo pasaulinio karo, kurios žlugo dėl jo nenoro atsisakyti Italijos reikalaujamų teritorijų. Deryboms išaiškėjus jas neigė, kol Prancūzijos spauda nepaskelbė jo pasirašytų laiškų. Dėl nacionalinių judėjimų Austrijos-Vengrijos dualistinei monarchijai ėmus irti, 1918 m. lapkričio 11 d. atsisakė dalyvavimo valstybės valdyme, bet ne sosto. 1919 m. kovo mėn. emigravo į Šveicariją. Vengrų monarchistų skatinamas 1921 m. du kartus nesėkmingai mėgino atgauti Vengrijos sostą.
Mirė nuo plaučių uždegimo. 2004 m. Bažnyčios paskelbtas palaimintuoju.
Rembiševo Studziankai
Rembiševo Studziankai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1472 metais. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 15 namų ir 96 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 21 namas ir 97 gyventojai, iš kurių 46 vyrai ir 51 moteris.
Ramoniškiai (Sudargas)
Ramoniškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybės vakaruose, 3 km į šiaurės vakarus nuo Sudargo, prie pat sienos su Rusija, greta plento. Yra pasienio kontrolės punktas ties Lietuvos–Rusijos valstybine siena.
Gavin Bryars
Ričardas Gevinas Brajersas (Richard Gavin Bryars; g. 1943 m. sausio 16 d.) – anglų kompozitorius ir kontrabosininkas. Į muziką pirmiausią atėjęs kaip džiazo muzikantas, ankstyvojoje kūryboje žavėjęsis John Cage idėjomis, jis savo darbuose apjungia skirtingus akademinės ir neakademinės muzikos elementus, plėtodamas postmoderniai epochai būdingus kūrybinius eksperimentus.
Biografija
G. Brajersas gimė 1943-aisiais Gule, Jorkšyre. Dar studijuodamas filosofiją Šefildo universitete, jis tapo džiazo kontrabosininku ir trio „Joseph Holbrooke“ grojo kartu su tokiomis žvaigždėmis kaip Derekas Baileu ir Tony Oxley. Ansamblis, pradėjęs nuo tradicinio džiazo, vėliau plėtojo laisvąją improvizaciją ir jos inspiruotą eksperimentinį džiazą. Tuo pačiu, privačiai kompozicijos G. Brajersas mokėsi Northern School of Music mokykloje pas Cyril Ramsey ir George Linstead. 1966-aisiais kompozitorius metė džiazo muzikanto karjerą ir pradėjo dirbti kartu su J. Cage Jungtinėse Amerikos Valstijose, perimdamas Niujorko mokyklos estetines idėjas bei minimalizmo elementus. 1969–1978 metais jis dėstė vizualiųjų menų katedroje Portsmute ir Leičesteryje bei Portsmuto menų koledže Didžiojoje Britanijoje. Čia buvo vienas Portsmuto „Sinfonia“ kolektyvo, kuriame grojo neprofesionalūs muzikantai, įkūrėjų. Michael Nyman tai pavadino „dideliu prieštaravimu tarp intencijos ir poveikio“. G. Brajersas šiuo metu gyvena Kanadoje, tačiau plačiai dėsto visame pasaulyje. 2004–2008 metais buvo asocijuotas mokslo bendradarbis Dartingtono menų koledže, kompozitorius turi Plymuto universiteto garbės daktaro vardą. Jo žmona – rusų kilmės kino režisierė Ana Černakova, su kuria G. Brajersas turi tris dukteris ir sūnų.
Kūryba
G. Brajersas priklausė tiems britų kompozitoriams, kurie priešinosi vakarietiškojo avangardo sudėtingumui. Jis buvo vienas iš tų, kurie žavėjosi Erik Satie ir J. Cage idėjomis, estetika. Daug šio anglų kompozitoriaus ankstyvosios instrumentinės ir vokalinės muzikos pasižymi minimalizmui būdinga repetityvine ritmika ir harmoniniais modeliais, tačiau tokio tipo kūriniuose jo individualų stilių išryškina lyrinis melodikos pradas. Pirmasis stambus G. Brajerso kūrinys – kompozicija „The Sinking of the Titanic“ (1969), o jį sekė legenda tapęs opusas „Jesus Blood Never Failed Me Yet“ (1971). Abiejų kūrinių leidimai, padaryti dešimtajame dešimtmetyje, buvo parduoti didesniu nei ketvirtis milijono tiražu. Abu šie kūriniai – jo ankstyvosios estetikos, tipiškai angliškos pavyzdys, kai demonstruojamas nepaprastas atvirumas įvairioms įtakoms, nebijant net sentimentalumo ar asociacijų.
Antrajame kūrybos periode, itin svarbus kompozitoriaus įkvėpimo šaltinis buvo jo 1979-aisiais įkurtas „The Gavin Bryars Ensemble“, iki šiol aktyviai koncertuojantis Europoje ir pasaulyje. Ryški ir jo studijų metų draugo kompozitoriaus, su kuriuo bendradarbiavo, Marcel Duchamp įtaka. Šiuo kūrybiniu laikotarpiu G. Brajersas mėgo itin specifinius muzikinius sprendimus, paslėptas asociacijas į literatūrinius, meninius kūrinių pirmavaizdžius, muzikinė kalba iš dalies susieta su amerikietiškojo minimalizmo muzikiniais procesais. Tokiuose kūriniuose kaip „My First Homage“ (1978/1981), „Out of Zaleski’s Gazebo“ išryškėjo kompozitoriaus polinkis naudoti skolintą muzikinę medžiagą: čia randame jo mėgstamus kūrėjus Lord Berners, Bill Evans, Karg-Elert primenančių elementų bei pačiam G. Brajersui būdingą ironiją. Fragmentiškai kompozitorius rašė teatrui, sukūrė tris operas. Su pirmąja „Medea“, kurią Paryžiuje pastatė garsusis režisierius Robert Wilson 1984-aisiais, siejama antrojo G. Brajerso kūrybos periodo pabaiga. Darbas su muzika teatrui privertė G. Brajersą šiek tiek pakeisti savo požiūrį į kompozicinį procesą ir tai lėmė laisvesnį požiūrį į iki tol labai griežtą muzikinę struktūrą. Šiuo laikotarpiu praturtinamas melodinis ir harmoninis stilius, didėja tembrinės garsų paletės amplitudė. Visą tai puikiai iliustruoja antroji opera „Doctor Ox’s Experiment“ pagal Žiulį Verną, pastatyta 1998 metais Anglijos nacionalinėje operoje. Rašydamas vokalinius kūrinius, G. Brajersas aktyviai bendradarbiavo su „The Hilliard Ensemble“ – taip gimė kūriniai „Glorious Hill“ (1988), „Cadman Requiem“ (1989), „The First Book of Madrigals“ (1998–2000). Sėkmingas bendradarbiavimas taip sudomino kompozitorių, jog jis iki šiol aktyviai dirba būtent prie vokalinės muzikos.
„The Sinking of the Titanic“ ir „Jesus Blood Never Failed Me Yet“
„The Sinking of the Titanic“ iš pradžių gimė kaip eskizai studentų parodai 1969-aisiais. Įkvėptas jaunuolių konceptualaus meno, kompozitorius ir pats norėjo surasti muzikinį konceptualiojo meno ekvivalentą. Visa kūrinio medžiaga parinkta iš tyrimų ir sąmokslo teorijų apie garsiąją Titaniko tragediją. Kompozicijos išeities taškas – faktas, o gal legenda, jog, laivui skęstant, muzikantų ansamblis nenustojo groti himno „Autumn“ (liet. Ruduo) melodijos. Ji, apipinta įvairia garsine medžiaga, taip pat susijusia su skęstančiu laivu. Pats G. Brajersas apie kūrinį atsiliepė taip: „muzika pereina gausybę skirtingų būsenų, atspindėdama lėtą nirimą į vandenyno dugną, kuris duoda aidų ir nuokrypių fenomeno spektrą, susijungiantį su ryškia aukštų dažnių redukcija“. „1971-aisiais, kai gyvenau Londone, su draugu Alan Power dirbau prie filmo apie žmones, gyvenančius Elephand ir Castle bei Waterloo stoties rajonuose. Filmavimų metu kai kurie sutikti žmonės ėmė dainuoti savo girtas dainas – kartais kažką panašaus į operą, kartais sentimentalias balades – ir vienas, kuris, iš tiesų, negėrė, dainavo religinę dainą „Jesus Blood Never Failed Me Yet““ , – taip pats G. Brajersas prisimena bene didžiausią šlovę jam atnešusio opuso gimimą. Nors šios dainos įrašas į tuo metu filmuotą kino juostą nepateko, tačiau kompozitorius, susižavėjęs kūriniu, pabandė sukurti įrašui pritinkantį improvizuotą akompanimentą. Nusinešęs dainos įrašą į universitetą, kuriame dėstė, jis trumpam išėjo kavos ir paliko skambantį įrašą bei praviras duris į studiją. Grįžęs nustebo pastebėjęs, jog žmonės aplink juda daug lėčiau negu įprasta, o keli sėdi ir verkia – štai taip juos paveikė seno žmogaus daina. Tai padėjo G. Brajersui suvokti, jog šiam įrašui tereikia paprasto, besikartojančio, bet emociškai efektingo ir palaipsniui augančio akompanimento. Deja, šio pasaulinę šlovę pelniusio kūrinio jau nebeišgirdo pats senolis, kuris ir inspiravo šį kompozitoriaus opus magnum. Dešimtajame praėjusio amžiaus dešimtmetyje išleista kūrinio nauja versija, kurioje benamio partiją įdainavo Tom Waits.
Kritikos žodis
Kritika neslėpė liaupsių žymiausiems G. Brajerso kūriniams „The Sinking of the Titanic“ ir „Jesus Blood Never Failed Me Yet“. Dažniausiai kalbama, jog šios kompozicijos radikaliai permąstė muzikinės dramaturgijos tradiciją. Labai skirtingai atsiliepiama apie kompozitoriaus operas – vieni jas dievina, tuo tarpu kitiems jos atrodo tragiškai nuobodžios. Kalbėdami bendrai apie G. Brajerso stilių, kritikai gana vieningai tvirtina, jog nepaisant jo kūrybos konceptualumo, neapibrėžtumo, laisvos improvizacijos elementų, dėmesys melodijai G. Brajerso muziką padaro lengvai prieinamą įvairaus plauko klausytojams.
Senovės Egipto dailė
thumb|200px|Dievai [[Ozyris, Anubis, ir Horas, kapo freska]] thumb|200px|Tutmozis III, žudantis savo priešus. Reliefas ant septyniolikto pilono [[Karnakas|Karnake]]
Senovės Egipto dailė – tai menas, paremtas labai griežtais kanonais, kurių tobulėjimas formavo Egipto kultūrą. Dailė buvo gana įvairi. Egiptiečių meninis stilius susidėjo iš kapų, šventyklų puošybos bei įvairių daiktų apipavidalinimo.
Kapų ir šventyklų puošyba
Visuose paveiksluose buvo griežtai išlaikomos kūno proporcijos. Žmogaus figūrą nuo pakaušio iki pėdų, reikėjo pavaizduoti 18 langelių aukščio tinklelyje. Po du langelius buvo skirta veidui ir kaklui, šeštojo linija žymėjo liemens pradžią. Strėnos ir klubai užėmė tris langelius, o kojos – aštuonis. Delnui ir kulnui užteko vieno langelio. Ranka užėmė penkis vertikalius, pečiai – šešis horizontalius, pėda – tris langelius.
Dievai buvo vaizduojami aukštesni už žmones. Mirtingas žmogus ar faraonas tesiekdavo dievybės pečius. Moterys buvo vaizduojamos žemesnės už vyrus, o vaikai bei vergai būdavo patys mažiausi, neretai jie tesiekdavo pagrindinės figūros pvz, vyro kelius bei buvo labai liesi ir vos matomi. Tai pabrėžė jų nereikšmingumą. Miręs faraonas galėdavo susilyginti savo dydžiu su dievais. Tokių pavyzdžių matome Luksoro, Karnako, Medinet Habu šventyklose. Visos figūros būdavo vaizduojamos pasisukusios šonu veidus bei pėdas, o pats kūnas atsuktas priekiu. Kapuose ir šventyklose vaizduojama daugybė apsikabinusių, besilinksminančių žmonių. Nevengta netgi nepadorių scenų vaizdavimo.
Šventyklose vyravo religinio bei militaristinio žanro siužetai. Buvo vaizduojama kaip faraonas vienas ar su sūnumis bei žmonomis aukoja dievybėms arba kaip faraonas lekia karo vežime, o po juo guli nebegyvi priešai. Faraono vaidmens pabrėžimas buvo ypač ryškus šventyklų puošyboje.
Faraonų amžinumas
Faraonai buvo vaizduojami pagal tą patį šabloną. Jie buvo jauni, stiprūs, raumeningi vyrai, turintys tuos pačius veido bruožus. Jų veidus puošė rami tarsi paslaptinga šypsena.
Senovės Egipte manyta, kad faraonai yra tos pačios kraujo šakos giminaičiai, todėl jie visi yra vienodi savo išvaizda. Tik XVIII dinastijos pabaigoje faraonas Echnatonas (apie 1353–1336 m. pr. m. e.) pakeitė faraonų vaizdavimo šabloną. Jo laikais valdovas tapo nebetoks išvaizdus. Echnatonas vaizduotas kaip sergantis, negražių, šokiruojančių bruožų vyras. Pabrėžtas jo pilvas bei ilgos galūnės. Toks menas vadintas realistiniu. Taip pat imta vaizduoti egiptiečius su ištemptu pakaušiu, tai tapo tartum mada. Amarnos lakotarpiu vienintelį kartą Sen. Egipto istorijoje faraonas su žmona pavaizduoti buitinėje aplinkoje, žaidžiantys su savo vaikais.
Toks valdovo ir jo žmonių vaizdavimas tęsėsi iki pat Amarnos reformos pabaigos, vėliau grįžta prie senojo šabloninio faraonų vaizdavimo.
Artūras Širka
Artūras Širka (g. 1976 m. liepos 12 d.) – Lietuvos futbolininkas.
Kalniškiai (Imbarė)
Etimologija
Važiuojant į kaimą nuo Erlėnų, tenka kilti į aukštumą – kalną. Todėl kaimas buvo pavadintas Kalniškiais. Vietovardis rašomas, 🇬🇸, ,.
Artūras Širka
Biografija
Žaidė Inkaras Kaunas (1995–1999, 2002), Kareda Kaunas (2000), Jėgeriai Kaunas (2001), Dainava Alytus (2001), Sakalas Šiauliai (2002), Kvintencija Kaunas (2003) klubuose. Baigęs karjerą, perėjo į mėgėjų klubus (FTB-Flintas Kaunas, 91 United Kaunas, FT-Golas Kaunas).
Kalniškiai (Imbarė)
Geografija
Įsikūręs Erlos upės kairiojo kranto aukštumoje. Ribojasi su Erlėnais, Nerėpais ir Dvarčininkais. Pietiniu pakraščiu praeina kelias Erlėnai–Dvarčininkai, vakarine dalimi – Nerėpai–Kalniškiai, rytine dalimi teka Pagilbrastis (kairysis Erlos intakas).
Istorija
Susiformavo XVIII a. Nerėpų pietinėje dalyje, bendro naudojimo žemėje. Minimas nuo 1821 m.
1821, 1843 ir 1846 m. buvo po 4, 1866 m. – 3 kiemai, 1923 m. – 5 ūkiai.
Kaime likusi 1 sodyba, kurioje ūkininkauja Marius Eglynas.
Aranas (reikšmės)
žodis aranas gali reikšti:
Vytautas Vasilenko
Vytautas Vasilenko (g. 1942 m. rugsėjo 22 d. Kaune) – Lietuvos ir Kauno miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1978 m. baigė Vilniaus inžinerinis statybos institutą, inžinierius statybininkas.
Kauno futbolo mokyklos „Tauras“ padalinio vadovas.
Partijos Tvarka ir teisingumas narys. 2008–2011 m. ir nuo 2011 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys.
Senovės Egipto dailė
Daiktai
thumb|180px|Moters portretas ant sarkofago iš Fajumo. Karališkasis Škotijos muziejus Kapuose ir šventyklose bei gyvenvietėse randama daug įvairiausių namų apyvokos ar religinio turinio daiktų. Senovės Egipte visi daiktai buvo pažymimi savininko vardu. Daiktai buvo gaminami (daugiausia brangūs) iš geros kokybės medžiagų, stiklo, aukso ir pan… Jie būdavo išraižomi įvairiausiais ornamentais, juose gausu paveikslėlių, kurių pasitaiko ir ant valdovų ar didikų kapų sienų. Didžiule meistryste pasižymėjo senosios pergamentinės knygos, kuriose gausu paveikslų, gražiais – meniškai išrašytų tekstų hieroglifais.
Vytautas Vasilenko
Biografija
Žmona Galina, vaikai Vytautas, Viktorija Darčanovienė, Julija.
Senovės Egipto dailė
Ptolemėjų laikai
Egiptą užkariavus graikams menas įgavo šiek tiek graikiškos įtakos. Ant sarkofagų imti vaizduoti tiksliai ištapyti mirusiųjų atvaizdais, tai ypač puikiai matoma ant Fajumo sarkofagų. toks vaizdavimo principas buvo artimai susijęs su protėvių kultu. Lentelės su mirusųjų atvaizdais iki asmeniui mirštant būdavo laikomos namuose dažniausiai kaip portretai, o kai žmogus mirdavo šį portretą įstatydavo į mumiją arba sarkofagą, ties velionio galva. Taip pat imama vaizduoti žmones apsirengusius graikiška, o vėliau ir romėniška mada.
Romos laikais šalia tradicinės egiptietiškos meno mados įsitaisė ir romėniškoji. Egiptas ėmė prarasti savo išskirtinumą.
Cicibur Malai
Cicibur Malai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurę nuo Palenkės Bialos ir apie 102 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Per kaimą teka Klukuvkos upė.
Leganesas
Leganesas – miestas vidurio Ispanijoje, Madrido apylinkėse (faktiškai pietvakarinis priemiestis). Yra Karolio III universiteto filialas, aukštesnioji politechnikos mokykla. Su sostine jungia metropolitenas.
Istorija
Miestą 1280 m. įkūrė karalius Alfonsas X.
Aloa
Aloa  – miestelis Škotijoje, Klakmananšyro regione. Gyventojų skaičius buvo 20 390 žmonės (2012 m. duomenimis).
Istorija
Gyvenvietė žinoma nuo viduramžių.
Suomijos futbolo varžybos 1956 m.
Suomijos futbolo varžybos 1956 m.
Pernu
Pernu  – ketvirtas Estijos ir penkioliktas pagal dydį Baltijos valstybių miestas, jūrų uostas, apskrities centras.
Pernu yra pagrindinis Estijos Baltijos jūros pakrantės kurortas, turintis daug viešbučių, restoranų. Mieste yra ilgas smėlingas pliažas. Nuo 1996 m. miestas vadinamas Estijos vasaros sostine. Išvystyta lengvoji pramonė, maisto apdirbimas, medienos ir odos perdirbimas. Prie miesto yra Pernu oro uostas.
thumb|260px|right|Pernu paplūdimyje (2014.07.08.) thumb|260px|right|Pernu Paplūdimio promenada iš paplūdimio viešbučio (2007.05.28.)
Istorija
Apie 1251 m. Ozelio-Vikos vyskupas įkūrė Senąjį Pernu. Šis miestas ilgai konkuravo su kitu šalia įsikūrusiu miestu ir galiausiai apie 1600 m. buvo sunaikintas. Netoliese 1251 m. miestą įkūrė ir Vokiečių Ordinas (vok. Embeke, vėliau Neu-Pernau, estiškai Uus-Pärnu). 1265 m. čia minima Ordino pilis. Pastarasis miestas, tuomet žinotas vokišku pavadinimu Pernau, priklausė Hanzos lygai ir buvo svarbus neužšąlantis Livonijos uostas.
Po Livonijos ordino žlugimo nuo XVI a. vidurio dėl miesto kovojo Lietuva, Lenkija, Švedija ir Rusija. Vykstant dinastiniam karui tarp Karolio IX ir Zigmanto Vazos 1600 m. Karolis IX išsilaipino Taline ir puolė Abiejų Tautų Respublikos teritoriją – Pernu ir Tartu. 1609 m. kovo mėn. Respublikai pavyko atkovoti Pernu, tačiau 1617 m. rugpjūčio 14 d. švedai vėl užėmė Pernu. 1710 m., Šiaurės karo metu, tapo Rusijos imperijos dalimi ir tai buvo įtvirtinta 1721 m. pasirašyta Ništato taikos sutartimi. Pernu tapo Rusijos Vidžemės gubernijos dalimi. Miestas išaugo į didelį uostą ir XVIII amžiuje per jį buvo įvežama daugiau prekių nei per Talino uostą. Caro laikais, iki 1918 m., rusiškai vadintas Пернов.
1918 m. vasario 23 d. mieste iš „Endla“ teatro balkono viešai perskaityta Estijos nepriklausomybės deklaracija, kuri Taline buvo išplatinta kitą dieną.
1940 m. kartu su visa Estija okupuotas Sovietų Sąjungos, netrukus miestą paliko jo gyventojai vokiečiai. Nuo 1941 m. iki 1944 m. okupuotas Trečiojo Reicho, po to vėl užimtas Sovietų Sąjungos ir 1944–1991 m. buvo Estijos TSR dalimi.
Šiaurės karo metu 1699–1710 m. į Pernu buvo persikraustęs Tartu universitetas. Dabar Pernu veikia Tartu universiteto filialas (2004–2005 m. čia mokėsi 1000 studentų).
Geografija
Išsidėstęs pietvakarių Estijoje, prie Pernu upės, kuri įteka į Pernu įlanką (Rygos įlankos dalis). Miestas turi apie trijų kilometrų ilgio smėlio pliažą prie šiaurinės Rygos įlankos dalies Baltijos jūroje.
Ekonomika ir transportas
Pernu yra lengvosios pramonės (maisto, gėrimų, odos apdirbimo) centras. Per Pernu uostą, kuris yra Pernu upės žiotyse, išvežama didelė dalis Pernu regiono ir Pietų Estijos eksporto. Pernu uostas pastaraisiais metais tapo svarbiu regioniniu pietvakarių ir pietų Estijos uostu.
Per Pernu eina nacionalinis plentas 4 iš Rygos į Taliną, kuris yra europinės trasos 67 (Via Baltica, Praha – Helsinkis) dalis. Čia prasideda nacionalinis plentas 5, kuris veda į Rakverę. Miesto šiaurės vakaruose yra Pernu oro uostas. Iš Pernu į Taliną triskart per dieną kursuoja keleivinis traukinys.
Turizmas
Nuo XIX a. vidurio Pernu garsėja kaip poilsio vieta ir kurortas. Pirmosios maudyklos buvusios smuklės patalpose čia įrengtos 1838 m. Iš viso buvo 5-6 maudyklos su karštu jūros vandeniu vasarą ir sauna žiemą. Medinis maudyklų pastatas sudegė Pirmojo pasaulinio karo metu. 1927 m. toje pačioje vietoje pastatytas Pernu purvo maudyklų mūrinis pastatas.
Tarp turistų lankomų objektų yra Elžbietos ir Kotrynos bažnyčios, Raudonasis bokštas, Ammende vila ir Talino (Revalio) vartai. Naujojoje koncertų salėje kiekvieną vasarą vyksta Davido Oistracho festivalis. Liepos mėnesį vyksta dokumentinių filmų festivalis Pärnu International Documentary Film Festival.
Sportas
thumb|260px|right|Stadionas (2016.09.24.)
Vest Indija
Istorija ir kolonijinių valdų sąrašas
Iki K. Kolumbo salose gyveno karibai ir aravakai. 1492–1504 m. K. Kolumbas atrado Karibų salas ir aplankė keletą jų. Pirmoji ispanų gyvenvietė Vest Indijoje buvo įkurta Haičio saloje 1496 m. Taip įsikūrė Ispanijos Vakarų Indijos.
Nuo XVII a. Ispanijos valdos regione buvo plėšomos atskirų kolonijinių valstybių, kurios kūrė naujas Vakarų Indijų kolonijas. Dalybose dalyvavo Britų imperija, Prancūzija, Nyderlandai, Portugalija, Danija, Švedija ir netgi Kuršas.
Regione Vakarų Indijomis vadintos kolonijos buvo šios: XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje JAV taip pat įsigijo kolonijų (Puerto Riką ir Mergelių salų dalį).
Žlungant kolonijinėms imperijoms, Vakarų Indijų kolonijos iškovodavo nepriklausomybę arba pakeisdavo pavadinimus. Paskutinis politinis dalinys, žinomas šiuo pavadinimu buvo XX a. viduryje egzistavusi Vest Indijos federacija.
Kalniškiai (Šerkšnėnai)
Kalniškiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Šerkšnėnų.
Žižmariškis
Žižmariškis – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Antašavos.
Albert Riera
Albertas Riera Ortega (g. 1982 m. balandžio 15 d. Manacor, Balearų salose) – ispanų futbolininkas žaidžiantis Olympiacos FC komandoje saugu.
Karjera
Riera pradėjo savo karjerą RCD Mallorca komandoje su kuria 2003 m. laimėjo Ispanijos taurę. Per trejus metus La Ligoje yra sužaidęs 46 kartus ir yra pelnęs 6 įvarčius.
2003 m. vasarą persikėlė į Prancūziją, kurioje žaidė FC Girondins de Bordeaux klube. Prancūzijos Ligue 1 sužaidė du sezonus, kuriuose pasirodė daugiau nei 50 kartų ir pelnė 4 įvarčius.
2005 m. grįžo į Ispaniją, kurioje pasirašė sutarį su RCD Espanyol komanda. Pirmame sezone sužaidė tik aštuonias lygos rungtines. 2006 m. sausį buvo paskolintas Manchester City FC klubui, bet ir ten nepavyko įsitvirtinti pagrindinėje sudėtyje. 2006–2007 m. sezone grįžo į Barseloną.
2008 m. rugsėjo 1 d. pasirašė ketverių metų sutartį su Liverpool FC komanda; už kaip manoma tarp 5,5 ir 8 milijonų svarų sterlingų sumą. Naujoje komandoje debiutavo rugsėjo 13 d. namų rungtinėse laimėjus 2-1 prieš Manchester United FC.
2007 m. spalio 13 d. debiutavo Ispanijos rinktinėje prieš Daniją ir pelnė įvartį Euro 2008 m. atrankoje 3-1 ispanų naudai.
AT221
AT221 – Austrijos Štirijos žemės Graco apskrities teritorijos (NUTS:AT) administracinių vienetų suskirstymas pagal LAU, smulkių vietinių administracinių vienetų suskirstymo į teritorinius statistinius vienetus sistemą.
LAU vietiniame lygmenyje pratęsia NUTS, pranc. Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques, Teritorinių statistinių vienetų nomenklatūrą, patvirtintą 2003 m. gegužės mėn. Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 1059/2003, galiojančiu nuo 2003 m. liepos 1 d.
Ceranuvo valsčius
Ceranuvo valsčius  – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Palenkės Sokoluvo apskrityje. Centras – Ceranuvas. Ribojasi su Kosuv Lackų, Malkinia Gurnos, Nuro, Sterdino ir Zarembi Košcelnės valsčiais.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki V-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 110,83 km², iš kurių: Valsčius sudaro 9,8 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Adolfuvas, Ceranuvas, Garnekas, Dlugie Grodzeckiai, Dlugie Gžimkai, Dlugie Kamienskiai, Lubieša, Natolinas, Noskai, Olševas, Pževuz Nurskai, Pustelnikas, Radoščas, Ritele Olechnai, Ritele Suchė, Ritele Všolkai, Vulka Nadbužna, Vulka Ritelska, Všeborai, Zavadai.
Čosnuvka
Čosnuvka  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 95 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Smurtas
thumb|100px| Smurtas – sąmoningas jėgos taikymas siekiant sužeisti, įžeisti, įbauginti ar kitaip neigiamai paveikti kitą asmenį. Smurto priežastis ir pasireiškimo charakteristikas tyrinėja psichologija ir sociologija. Šių disciplinų plotmėje smurtas apibrėžiamas kaip atviras ir sąmoningas fiziškai ar psichologiškai agresyvus elgesys kito asmens atžvilgiu.
Mokslininkai nesutaria, ar smurtas yra žmogaus prigimties dalis, nes archeologiniai duomenys rodo, kad pirmykščiuose žmonėse smurtas ir taikingumas buvo vienodai natūralūs.