cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vengrijos istorija
Porevoliucinis laikotarpis (1956–1989 m.)
Vengrijos perėjimas į demokratiją buvo vienas sklandžiausių Rytų Europoje. 1988 m. pabaigoje aktyvistai partijoje ir biurokratijoje bei Budapešto intelektualai vis labiau reikalavo permainų. Kai kurie iš jų tapo reformų socialistais, o kiti pradėjo judėjimus, kurie pavirto partijomis. Jaunieji liberalai įkūrė Jaunųjų Demokratų Federaciją (Fidesz), o demokratinės opozicijos branduolys – Laisvųjų Demokratų Aljansą (SZDSZ). Nacionalistai įkūrė Vengrijos Demokratinį Forumą (MDF). Pilietinis aktyvumas pasiekė 1956 m. revoliucijos lygį.
1988 m. vietoj Kádár generaliniu sekretoriumi tapo reformų komunistų lyderis Imre Pozsgay. 1989 m. parlamentas priėmė „Demokratijos paketą“, kuriam priklausė prekybos sąjungų pliuralizmas, susirinkimų ir spaudos laisvė, naujas rinkimų įstatymas ir 1989 m. spalio radikali konstitucijos peržiūra. Nuo tada Vengrija bandė reformuoti ekonomiką, sustiprinti ryšius su Vakarais, tikėdamasi kiek galima greičiau tapti Europos Sąjungos nare. Centrinio Komiteto plenumas 1989 m. vasarį patvirtino daugiapartinę sistemą ir 1956 m. revoliuciją, Pozsgay žodžiais, pavadino „liaudies sukilimu“. Reformų šalininkų jėgos stiprėjo, o Komunistų partijos narių skaičius drastiškai mažėjo. Kádáro politiniai priešai susivienijo, kad įvestų Vengrijoje demokratiją. Tarybų Sąjunga nustojo kištis pasirašydama sutartį 1989 m. balandį išvesti savo karius iki 1991 m. birželio.
1989 m. spalį komunistai susirinko į paskutinį suvažiavimą ir įkūrė Vengrijos Socialistų Partiją (MSZP). Istorinėje spalio 16-spalio 20 d. sesijoje parlamentas patvirtino daugiapartinius ir tiesioginius prezidento rinkimus. Vengrijos Liaudies Respublika tapo Vengrijos respublika, garantuojančia žmogaus ir pilietines teises, valdžių atskyrimą. Spalio 23 d., per 1956 m. revoliucijos metines, laikinasis prezidentas Mátyás Szűrös tai oficialiai paskelbė.
Demokratinė Vengrija (nuo 1989 m.)
1990 m. gegužės mėnesį Vengrijoje įvyko pirmieji laisvi parlamento rinkimai. Reformuoti komunistai pasirodė prastai, nors turėjo daug pranašumų prieš kitas partijas. Sėkmė šypsojosi populistams, centro dešiniesiems ir liberalams. MDF surinko 43 %, o SZDSZ – 24 % balsų. Ministras pirmininkas József Antall suformavo centro dešiniųjų koaliciją, kurią sudarė MDF, FKFPP ir Krikščoinių Demokratų Liaudies Partija (KDNP). Koalicija turėjo 60 % vietų parlamente. Opozicijai priklausė SZDSZ, MSZP ir Fidesz. Péter Boross tapo premjeru po Antall mirties 1993 m. gruodį. Antall/Boross pasiekė, kad Vengrija taptu gerai funkcionuojančia demokratija ir padėjo pagrindus laisvos rinkos ekonomikai, tačiau pragyvenimo lygio smukimas dėl reformų smarkiai sumažino rinkėjų paramą.
1994 m. gegužę socialistai laimėjo 54 % parlamento vietų po kampanijos, nukreiptos į ekonomikos problemas ir nuo 1990 m. blogėjantį pragyvenimo lygį. Rinkėjai nusigręžė nuo centro dešiniųjų, bet nekreipė dėmesio į dešiniuosius ir kairiuosius ekstremistus. Po nesėkmingų rinkimų Fidesz pakeitė savo politinę poziciją ir tapo konservatyvia partija. Péter Molnár paliko partiją, o Gábor Fodor ir Klára Ungár perėjo į SZDSZ. thumb|left|200px|Viktor Orbán Vengrijos parlamente [[1997 m.]] 1998 m. gegužės mėnesio rinkimuose į valdžią grįžo dešinieji. Fidesz laimėjo daugiausiai balsų ir sudarė koaliciją su FKFPP ir MDF. Naujas ministras pirmininkas Viktor Orbán pažadėjo stimuliuoti ekonomikos augimą, sutramdyti infliaciją ir sumažinti mokesčius. Nors Orbán vyriausybė tęsė užsienio politiką ir jos prioritetas buvo Euroatlantinė integracija, ji labiau nei kitos gynė vengrų mažumos teises kaimyninėse valstybėse. 1999 m. Vengrija įstojo į NATO, o 2002 m. nuspręsta, jog Vengrija su kitomis 9 šalimis 2004 m. sausio 1 d. taps Europos Sąjungos nare. Tačiau gyventojai buvo nepatenkinti kaip vyriausybė gaivina ekonomiką, didėjančiu nusikalstamumu, bandymais atnaujinti nepopuliarų Dunojaus užtvankos planą ir vyriausybės korupcijos bylomis.
Fidesz pralaimėjo 2002 m. balandžio rinkimus, kuriuose MSZP ir SzDSz surinko 51 %, o Fidesz su MDF surinko tik 48 % balsų. Fidesz populiarumas kilo dėl paplitusios korupcijos, dalies gyventojų manymu – arogantiškos laikysenos, bendradarbiavimo tarp vyriausybės ir kitų partijų trūkumo ir ryšių su dešiniaisiais ekstremistais per rinkiminę kampaniją.
2003 m. balandžio 12 d. Vengrija balsavo dėl prisijungimo prie ES ir 83 % balsavo „už“ (45 % gyventojų balsavo). Keturios didžiausios partijos (MSZP, Fidesz, SZDSZ ir MDF) susitarė, jog bendradarbiaus, kad prisijungimas padarytų mažiausią žalą ekonomikai ir žmonėms bei atneštų didžiausią naudą. 2004 m. gegužės 1 d. Vengrija tapo ES nare.
2006 m. balandžio rinkimuose vyriausybė išliko valdžioje pirmąkart nuo 1989 m. Kairieji sustiprino pozicijas, kai MSZP ir SZDSZ surinko 54 % balsų ir gavo 210 vietų parlamente vietoj 198. Rinkimu staigmena buvo didesnė rinkėjų parama mažoms partijoms SZDSZ ir MDF, o Fidesz (rinkimuose dalyvavę su krikščionimis demokratais) laimėjo tik 164 iš visų 386 parlamento vietų, nors apklausos rodė, kad vyks arši kova. Dauguma analitikų teigia, kad Fidesz negatyvi politinė kampanija, jos konfliktai su MDF (kuri atsisakė kartu dalyvauti rinkimuose dėl skirtingų politinių principų ir šantažo incidentų ), kai kurių partijos kandidatų viešų kalbų turinys (pvz.: kandidatas į premjero pavaduotojo postą István Mikola jaunus vengrus, dalyvaujančius Budapešto parade pavadino „ordomis, sudarytomis iš vienišų žmonių“ ) lėmė populiarumo kritimą, ypač antrame balsavimo ture, kai pagal Tárki institutą, Fidesz neteko iki dešimt procentų rėmėjų. Naujas parlamentas susirinko 2006 m. gegužę, o nauja vyriausybė suformuota birželį.
Pranas Ancevičius
Pranas Ancevičius (slapyv. F. Rogūza; 1905 m. vasario 11 d. Laužuose, Raseinių apskritis – 1964 m. balandžio 16 d. Okvilyje, Kanada) – žurnalistas, literatūros kritikas, politinis veikėjas.
Biografija
1922–1927 m. Lietuvos universiteto Humanitarinio fakulteto studentas. Dalyvavo LSDP veikloje. 1926–1927 m. organizacijos „Žaizdras“ pirmininkas, „Kultūros“ būrelio narys. 1925–1927 m. periodikoje rašė apie lietuvių literatūrą, literatūros visuomeninį vaidmenį.
1927 m. rugsėjo 16 d. suimtas kaip Tauragės sukilimo dalyvis, bet, užstojus J. Tumui-Vaižgantui, paleistas, emigravo į Rygą, o spalio 11 d. – į Lenkijos valdomą Vilnių. Dalyvavo plečkaitininkų veikloje, redagavo laikraštį „Pirmyn“. 1927 m. lapkričio 5–6 d. emigrantų konferencijoje Rygoje vadovavo rezoliucijų komisijai. Vėliau vadovavo vienai Lietuvos socialdemokratų partijos grupei Lenkijoje. 1928 m. rugpjūčio 22 d. LSDOU I konferencijoje skaitė pranešimą „Dėl ko ir už ką kovojama su A. Smetonos diktatūra“. 1929 m. rugsėjo 7–8 d. II LSDOU konferencijoje Vilniuje išrinktas prezidiumo nariu ir LSDOU Vykdomojo komiteto antruoju sekretoriumi. 1930 m. spalio 15–16 d. III LSDOU konferencijoje Berlyne paskirtas sekretoriumi Lenkijai. Baigė Vilniaus universiteto Teisių fakultetą. 1939 m. ištremtas į Varšuvą, vėliau grįžo į Kauną. 1939–1940 m. laikraščio „Lietuvos žinios“ korespondentas Berlyne. 1940 m. dalyvavo Lietuvių aktyvistų fronto steigiamajame susirinkime Berlyne. 1943–1944 m. advokatavo. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. emigravo į Kanadą. Bendradarbiavo „Naujienose“. Dirbo Kanados lietuvių socialdemokratų sąjungoje.
Mažosios Lietuvos istorijos muziejus
Mažosios Lietuvos istorijos muziejus, 1924–1939 m. Klaipėdos krašto muziejus, 1949–1988 m. Klaipėdos kraštotyros muziejus – muziejus, veikiantis Klaipėdoje, Didžioji Vandens g. 2. Muziejus kaupia, saugo, tiria, restauruoja, konservuoja ir eksponuoja susijusius su Mažosios Lietuvos ir Klaipėdos istorija vertybių rinkinius.
Istorija
thumb|left|[[Klaipėdos pilis]] Muziejaus steigėjai Adomas Brakas ir 1924 m. įkurta Klaipėdos krašto muziejaus draugija, veikusi iki 1939 m. Muziejus įkurtas 1924 m. birželio 24 d. Muziejus neturėjo nuolatinių patalpų, negausūs buvo ir rinkiniai. 1931 m. muziejus turėjo 84, 1934 m. – 965, 1938 m. – 1545 eksponatus. 1939 m. Klaipėdos kraštą okupavus naciams muziejus uždarytas. 1950 m. įrengta pirmoji ekspozicija. 1965–1966 m. įkurtas filialas Nidoje, filialo teisėmis prijungtas Šilutės muziejus. Vėliau filialai virto atskirais muziejais. 1966 m. įsteigtas Klaipėdos kraštotyros muziejaus filialas – Kuršių nerijos kraštotyros muziejus, 1967 m. – Jūrų skyrius, dab. Lietuvos jūrų muziejus. 1988 m. birželio 17 d. pakeitęs pavadinimą Mažosios Lietuvos istorijos muziejus įsikūrė Klaipėdos senamiestyje.
Struktūra
thumb|[[Klaipėdos pilis|Klaipėdos pilies muziejaus ekspozicija]] Mažosios Lietuvos istorijos muziejuje yra biblioteka, archyvas, profiliniai Archeologijos ir restauravimo, Etnografijos, Istorijos, Edukacijos ir ryšių su visuomene skyriai. Muziejus turi 3 padalinius:
Fondai
Muziejaus fonduose sukaupta daugiau kaip 90 000 eksponatų (2008 m.). Tarp jų: Gargždų lobiai, Dvarninkų lobis, Kunigiškių lobis, Girkalių kapinyno radiniai ir kt.
Muziejus nuo 1954 m. organizuoja archeologines ekspedicijas, nuo 1959 m. registruoja Klaipėdos krašto archeologijos paminklus, vykdo švietėjišką veiklą, rengia Klaipėdos istorijai skirtus renginius, leidžia knygas.
Ausiejauka
Ausiejauka – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 11 km nuo Imbrado.
Tarptautiniai jaunimo debatai
Jugend debattiert international (Tarptautiniai jaunimo debatai – Vidurio ir Rytų Europos šalių konkursas) – moksleiviams skirtas konkursas, vykstantis vokiečių kalba septyniose Vidurio ir Rytų Europos šalyse: Estijoje, Latvijoje, Lietuvoje, Lenkijoje, Rusijoje (Maskvoje ir Sankt Peterburge), Čekijoje, Ukrainoje ir Vengrijoje.
Projektą organizuoja Goethe‘s institutas, fondas „Erinnerung, Verantwortung und Zukunft“, Hertie fondas ir Centrinė užsienio švietimo sistemos valdyba (ZfA). Kiekvienoje šalyje projektą remia vietinės institucijos: Lenkijos-Vokietijos bendradarbiavimo fondas, Čekijos-Vokietijos Ateities fondas, o Lietuvoje – mokinių informavimo ir techninės kūrybos centras.
Tarptautiniai jaunimo debatai yra kol kas vienintelis toks žodžiu vykstantis tarptautinis moksleivių konkursas vokiečių kalba. Konkursas skatina jaunuolius iš Vidurio ir Rytų Europos šalių mokytis kompetentingai ir įtikinamai išsakyti bei apginti savo nuomonę bei pažiūras. Dalyvavimas debatuose suteikia moksleiviams progą pagerinti savo vokiečių kalbos žinias. O gebėjimas diskutuoti ne tik pagilina kalbos žinias, bet ir ugdo jaunuolių demokratijos supratimą. Projektas sudaro jaunuoliams sąlygas įgyti politines bei socialines kompetencijas ir lavina jų gebėjimą diskutuoti bei spręsti konfliktus, taigi ne tik moko demokratijos, bet ir ugdo jaunus tarptautinio elito atstovus bei būsimus visuomenės lyderius.
Konkursas vyksta debatų forma, kurių metu moksleiviai išsako savo nuomonę įvairiais su mokyklos kasdienybe, pamatinėmis žmogaus teisėmis, žmonijos istorija (ypač akcentuojant istorinius teisių pažeidimus) ir Europa susijusiais klausimais.
Konkurse gali dalyvauti 10-12 klasių moksleiviai, kurių vokiečių kalbos žinios pagal „Bendruosius Europos kalbų mokymo, mokymosi ir vertinimo metmenis“ atitinka ne žemesnį nei B2 lygmenį.
Konkursas
2015 - 2016 mokslo metais konkurse Tarptautiniai jaunimo debatai dalyvauja virš 2300 moksleivių iš daugiau nei 157 mokyklų, kuriose projektas integruojamas į vokiečių kalbos pamokas. Specialiai paruošti mokytojai moko moksleivius debatavimo meno ir organizuoja mokomuosius debatus. Geriausiai pasirodę moksleiviai vėliau varžosi tarpusavyje mokykliniuose ir tarpmokykliniuose debatuose, vėliau nacionaliniame konkurso ture ir galiausiai tarptautiniame finale, kuriame dalyvauja pirmos ir antros vietos Vokietijos „Jaunimo debatų“ bei kitų Vidurio ir Rytų Europos šalių nacionalinių finalų nugalėtojai.
Debatų eiga ir vertinimas
Debatų dalyvius vertina trijų-penkių narių komisija. Komisija moksleivius vertina taškais. Dalyvių gebėjimai vertinami pagal keturis kriterijus: dalykines žinias, iškalbą, gebėjimą vesti pokalbį ir gebėjimą įtikinti pašnekovą. Moksleivių vokiečių kalbos žinios atskirai nevertinamos.
Konkurso istorija
Konkursas Tarptautiniai jaunimo debatai pirmą kartą buvo surengtas 2005 m. Lenkijoje ir Čekijoje. Nuo 2006 m. konkurse dalyvauja ir Estijos, Latvijos, Lietuvos bei Ukrainos mokyklos. 2009 m. po dvejų metų bandomojo laikotarpio prie projekto prisijungė Maskvos ir Sankt Peterburgo mokyklos. Nuo 2016 m. prie projekto prisijungė Slovakija ir Slovėnija.
Tarptautinių jaunimo debatų finalai
Virginijus Mažuika
Virginijus Mažuika (g. 1967 m. vasario 22 d. Leningrade) – Lietuvos karininkas, pulkininkas, inžinierius ekonomistas.
Biografija
1988 m. baigė Volsko (Saratovo sritis) aukštąją užnugario karo mokyklą. 2005 m. baigė Nacionalinį gynybos universitetą JAV.
Chara Us Nuras
Chara Us Nuras  – ežeras vakarų Mongolijoje, Chobdo aimake, Didžiųjų ežerų dubumoje, 1157 m aukštyje virš jūros lygio. Ak Bašio sala (plotas 274 km²) dalina ežerą į dvi dalis. Krantai žemi, vietomis užpelkėję. Ežeras užšąla nuo lapkričio iki balandžio. Į Chara Us Nurą įteka Chobdo upė. Protaka jungiasi su Chara Nuro ežeru.
Klementiškė
Klementiškė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Salako.
Antigonė (Sofoklis)
thumb|250px|Antigonė priešais mirusį brolį Polineiką (1865), dail. Nikiphoros Lytras. Antigonė – Sofoklio tragedija, parašyta remiantis Tėbų mitų ciklu.
Siužetas
Antigonės broliai Polineikas ir Eteoklis susiginčijo dėl valdžios. Eteoklis išvijo Polineiką ir užėmė sostą. Tada Polineikas su savo armija puolė miestą, ir broliai dvikovoje žūsta, karaliaus valdžią perima dėdė Kreontas. Jis įsako Eteoklį palaidoti, o Polineiką palikti nelaidotą. Žuvusiųjų sesuo Antigonė nepaklūsta įsakymui ir ryžtasi palaidoti brolį. Labiausiai tragedijoje žavi Antigonės paveikslas. Ji narsi, ryžtinga. Antigonė nebijo žmogaus-karaliaus rūstybės. Ji myli abu brolius ir negali sutikti, jog Polineiko palaikai būtų išniekinti. Ji gimusi mylėti ir kitus to moko, Antigonė vadovaujasi ne rašytais įstatymais, o žmogiškaisiais, saugo protėvių moralės nuostatus – draudimas palaidoti brolį prieštarauja žmogiškumo normoms. Kreontas įsako Antigonę užmūryti oloje. Antigonę pražudė meilė savo mirusiam broliui. Tačiau ji nesigaili to, ką padarė, neatsižada savo įsitikinimų, nes ji nenusižengė žmogiškumui. Antigonė stipri, drąsi, ryžtinga, o kartu jautri, mylinti. Ji saugo tas vertybes, kurias ne žmogus, o dievai davė. Antigonės paveiksle įprasminta ir kalokagatijos idėja – žmogus turi būti gražus, didingas savo siela, tada žavi mus ir jo kūno grožis. Tad Antigonė ir yra gražiausias žmogus tragedijoje, nes laikėsi amžinų, dievų nustatytų papročių ir įstatymų.
Didysis Tokas
Didysis Tokas  – ežeras Rusijoje, Jakutijoje (pačiuose jos pietryčiuose) ir Chabarovsko krašte, Toko Stanovniko kalnagūbrio šiauriniame šlaite, 903 m aukštyje virš jūros lygio. Susidarė tektoninėje įduboje, paveiktoje ledyno. Krantai apaugę maumedžių miškais. Iš Mažojo Toko ežero atiteka Utuko upė. . Išteka Mulamo upė (Aldano baseinas).
Albanai
Albanai  – Europos tauta, turinti albanų kultūrą ir šnekanti albanų kalba. Etninei grupei priklauso apie 8,5 mln. gyventojų. Daugiausiai albanų gyvena Albanijoje ir Kosove. Taip pat yra didelės albanų diasporos Turkijoje, Šiaurės Makedonijoje, Graikijoje, Italijoje ir kt.
Pavadinimai
Albanų savivardis yra shqipëtarët ([škipetaret]), kurio kilmė neaiški. Gustav Meyer kildina šį terminą iš vaiksmažodžio shqipoj („kalbėti aiškiai“), shqiptoj („ištarti“). Šis veiksmažodis galėjo apibūdinti žmones, kalbančius sau suprantama kalba. Maximilian Lambertz kildina terminą iš daiktavardžio shqipe, shqiponjë („erelis“), kuris galėjo būti senovės albanų totemas. Erelio simbolis naudojamas ir albanų vėliavoje. Mažiau paplitusios arba galutinai paneigtos teorijos kildina savivardį iš Drišto giminės pavadinimo (Ludwig Thallóczy ir kt.); Dardanijos provincijos centro Skopjės (Petar Scopi); ar angliško žodžio shipping („transportuoti laivais“). Savivardis shqipëtarët yra vartojamas įvardinti albanus slavų kalbose kaip šiptar (Шиптар), tačiau laikomas žeminančiu.
Daugumoje pasaulio kalbų, kaip ir lietuvių, albanai vadinami egzonimu, kurio ištakos yra II a. pr. m. e. Tuo metu antikiniuose šaltiniuose (Ptolemėjaus) paminėta ilyrų gentis albanoi, gyvenusi dab. Albanijos teritorijoje. Tačiau nėra nustatyta, ar yra koks nors tęstinumas tarp antikinių ir dabartinių albanų. Kitas galimas albanų etnonimo kilmės variantas yra iš to paties laikotarpio Polibijaus minima Ilyrijos sala Arbon.
Abu antikiniai pavadinimai buvo naudojami įvardinti daliai Albanijos ir albanų viduramžiais. Pirmą kartą albanai (kaip albanoi ir arbanitai) minimi 1079–1080 m. Bizantijos istoriko Michael Attaliates „Istorijoje“. Gali būti, kad ankstyviausias viduramžių albanų paminėjimas yra iš XI a. pradžios, Bulgarų imperijos sąraše, kuriame minimos 72 pasaulio tautos, grupuojamos į tris religines kategorijas. Tarp „netikrų krikščionių“ minimi alemanai, frankai, madjarai, indai, jakobitai, armėnai, saksai, lechai (lenkai), arbanasiai (albanai), kroatai, hiziai ir germanai.
Arbanono kunigaikštyste buvo vadinama 1190–1255 m. egzistavusi autonomiška valstybėlė Bizantijos sudėtyje su sostine Krujės mieste. Vėlesniuose Bizantijos ir Vakarų šaltiniuose albanams buvo taikomi egzonimai Arvanite, Arber, Arbëreshë, kurie vis laikomi dabartinio etnonimo pirmtakais. Osmanų imperija, 1385 prijungusi albanų gyvenamas žemes, įkūrė administracinį vienetą Arvanido sandžaką, kuris vakarų kalbose imtas vadinti Albanijos sandžaku.
Kilmės teorijos
thumb|left|Albanų dakiškos kilmės hipotezės žemėlapis Albanų kilmė yra bene labiausiai diskutuojama tarp visų Europos tautų, kadangi išlikę labai mažai rašytinių šaltinių iš senovės laikų, o jų kalba pati savaime sudaro atskirą grupę tarp kitų indoeuropiečių kalbų. Todėl egzistuoja keletas kilmės hipotezių, kurių nė viena nėra iki galo patvirtinta.
Krikščioniškasis laikotarpis
Albanų etnogenezės laikais Albanija beveik be pertraukų buvo valdoma Bizantijos, nuo IX a. pradžios kaip Dirachiumo tema. Nors pajūris ir ypač Dirachiumo uostas buvo smarkiai helenizuoti, atokios kalnuotos krašto gilumos vietovės buvo mažai kontroliuojamos, ir čia formavosi atskiri albanų subetnosai. Kai kurie jų kalnuose sukūrė Bizantijai pavaldžias kunigaikštystes, tokias kaip Arbanono kunigaikštystė XII–XIII a. Bizantijos valdymo laikais albanus veikė krikščioniška kultūra, tačiau šalis buvo kultūriškai pasidalinusi: pietiniai albanai labiau tapatinosi su Bizantijos kultūrine įtaka, ir tarp jų buvo populiaresnė ortodoksinė krikščionybė, o šiauriniai albanai dėl kultūrinio poveikio iš Italijos, labiau buvo linkę priimti vakarų krikščionybę, t. y. katalikybę. 1272 m. albanų teritorijos perėjo į rankas Sicilijos karalystei, kuri čia suformavo sau pavaldžią Albanijos karalystę. Nuo XIV a. dėl Bizantijos ir Sicilijos nusilpimo Albanijos teritorijoje trumpam atsirado politinis vakuumas. Laikinai atiteko Serbijos imperijai, tačiau ši nesukūrė stiprios centralizuotos sistemos. Todėl čia XIV a. viduryje albanai suformavo daug smulkių kunigaikštysčių, kurių daugumą 1444 m. trumpai apjungė Ležo lyga, vadovaujama Skanderbego. Šis laikotarpis albanų laikomas nacionalinio atgimimo laikotarpiu. Jo metu albanai ne tik sukūrė savo valstybingumą, bet ir sparčiai migravo į pietus (Graikiją), vakarus (Italiją) bei šiaurę (Kosovą ir Serbiją), taip praplėsdami savo arealą ir suformuodami reikšmingas diasporas. Šiems albanų migrantams netgi pavyko sukurti savo valstybėles Epyre. thumb|Albanijos kunigaikštystės teritorijos siūlymai
Musulmoniškasis laikotarpis
XV a. albanų teritorijos atiteko Osmanų imperijai, kuri platino islamą. Albanai buvo viena iš nedaugelio imperijos krikščioniškų etninių grupių, kurios ilgainiui perėmė Islamą. Šis faktorius juos pavertė viena iš privilegijuotų imperijos tautų. Labai nemaža albanų dalis išsikovojo svarbias pozicijas daugiatautėje imperijoje. Tarp jų buvo viziriai, pašos ir kiti žymūs visuomenės veikėjai. Įvairios privilegijos sukūrė dideles albanų diasporas visoje imperijos teritorijoje, ir leido išplėsti savo gyvenamą arealą. Būtent Osmanų laikais albanai galutinai įsitvirtino Kosove, vakarų Makedonijoje, šiaurės vakarų Graikijoje, apsigyvendami ištuštėjusiose teritorijose iš ten migruojant slavams krikščionims. Taip susiformavo etninė, arba Didžioji Albanija.
Nepaisant to, kad islamas ilgainiui tapo vyraujančia albanų religija, krikščioniškoji kultūra jų tarpe vystėsi ir Osmanų imperijos laikotarpiu. Jau XVI a. katalikų vyskupas Gjon Buzuku išleido pirmąją spausdintą knygą albanų kalba lotyniškais rašmenimis. Per visą XVI–XVIII a. buvo leidžiama albaniška krikščioniška literatūra. Paraleliai veikė ir graikiška mokykla Voskopojoje, kurios atstovai rašė graikiškai. Nuo XVIII a. sustiprėjo musulmoniška mokykla, kurios atstovai rašė albanų kalba, bet arabiškais rašmenimis, ir naudojo daug skolinių iš arabų bei persų kalbų.
Modernieji laikai
1912 m. sukurta pirmoji albanų nacionalinė valstybė, Albanijos kunigaikštystė, buvo savotiškas kompromisas: ji apjungė daugumą albanų žemių, tačiau nemažą jų dalį užvaldė Serbijos karalystė ir Graikijos karalystė. Šiose teritorijose musulmonai albanai buvo neretai diskriminuojami, verčiami migruoti į Albaniją. Jie tapo žinomi kaip muhadžeriai. Albanija taip pat siekė prisijungti kitoms šalims atitekusias albaniškas teritorijas, pirmiausia Kosovo regioną, kas jai trumpai pavyko 1941–45 m., per II pasaulinį karą su fašistinės Italijos pagalba.
Netgi pačioje Albanijoje etninis susiskaldymas labai trukdė kurti vieningą albanišką tapatybę. Ji galutinai susiformavo tik po II pasaulinio karo, Socialistinėje Albanijoje. Tuo metu Serbijos (Jugoslavijos) dauguma albanų irgi gavo tam tikrą autonomiją. Po 1990 m. Serbijos albanai pradėjo išsivadavimo kovą, kuri peraugo į kruviną karą. XXI a. pradžioje jie galiausiai sukūrė savo atskirą valstybę – Kosovo Respubliką.
Arealas ir įvairovė
thumb|Albanų kalbos įvairovė Pagrindinė albanų gyvenama teritorija (vadinamoji Didžioji Albanija, ar Etninė Albanija ) apima ne tik dabartinės Albanijos teritorijas, bet taip pat beveik visą Kosovą, šiaurės vakarų Makedoniją, pasienio teritorijas Juodkalnijoje, Graikijoje ir Serbijoje. Šioje teritorijoje gyvenantys albanai dalinami į tradicinius subetnosus, kurių yra išskiriamos dvi pagrindinės grupės – ghegai (šiaurėje) ir toskai (pietuose). Skiriamoji riba tarp jų eina piečiau Duresio. Bendrinė kalba remiasi toskų tarme.
Šiuo metu albanai sudaro daugumą dviejose Europos valstybėse – Albanijoje ir Kosove. Makedonijoje jie sudaro 20 proc. gyventojų, kur albanų kalba yra oficiali regioninė kalba. Ilgą laiką šiaurės vakarų Graikija (Tesprotijos nomas) buvo gausiai gyvenama albanų, kur yra jų tradicinis kultūrinis regionas Čamerija, tačiau po II pasaulinio karo dauguma jų buvo išvyti iš Graikijos į Albaniją. thumb|left|250px|Albanų [[diaspora Europoje]] Albanams būdingos ir gausios diasporos, kurios formavosi tiek istoriškai, tiek mūsų dienomis. Diaspora sudaro apie pusę visos albanų populiacijos. Istorinės diasporos formavosi nuo XIV a. ir ypač suintensyvėjo Osmanų imperijos laikotarpiu, kuomet albanai, privilegijuota etninė grupė, plito po visą imperijos teritoriją. Tarp tokių diasporų yra Graikijos albanai, kur jie sudaro atskirą etninę grupę – arvanitus ir gyvena šiaurės rytų Peloponese. Jie naudoja atskirą albanų kalbos tarmę (kuri dėl politinių priežasčių laikoma atskira kalba). Arvanitams giminingi yra arberešai – istorinė albanų diaspora Italijoje, arbanasiai – istorinė diaspora Kroatijoje ir kt. Didelės albanų diasporos iš Osmanų laikų (vadinamieji arnautai) likusios Turkijoje, Egipte ir kituose musulmonų kraštuose.
Albanų diaspora didėjo ir XX a., ypač iš regionų, kurie buvo valdomi ne Albanijos. Būdami musulmonais, jie neretai rinkosi migruoti į Turkiją, kurioje albanų imigrantų skaičius skirtingais duomenimis svyruoja tarp 150 000 ir 500 000. Migracijos dar labiau suintensyvėjo po 1990 m., daugiausia dėl sunkių ekonominių sąlygų Albanijoje, taip pat dėl Kosovo karo Jugoslavijoje. Paskaičiuota, kad apie 800 000 žmonių sudaro Kosovo albanų (kosovarų) diasporą. Didžiausios naujųjų albanų emigrantų diasporos yra Graikijoje (443 550, be arvanitų), Italijoje (438 000, be arberešų), Vokietijoje (320 000), Šveicarijoje (200 000), JAV (193 813).
Kultūra
thumb|Ethem bėjaus mečetė [[Tirana|Tiranoje]]
Religija
Dėl palyginus vėlyvo krikščionybės įsigalėjimo, albanų tarpe yra išlikę gausus folkloras, siekiantis pagonybės laikus, kuriame atsispindi paleo-balkaninės tradicijos. Jame ryškūs vietiniai, graikiški ir romėniški siužetai, veikia pasakiškos būtybės. Nemažai senųjų mitų yra išsaugoti Albanų epinėje poezijoje, sudarančioje tam tikrą epinių pasakojimų ciklą.
Iki XI a. albanai priėmė krikščionybę. Kadangi juos veikė Bizantijos kultūrinė įtaka, dauguma jų buvo ortodoksai, tačiau dėl Sicilijos ir Venecijos kultūrinės įtakos nemažai gyventojų priėmė ir katalikybę. Po Osmanų užkariavimo albanai palaipsniui priėmė islamą. Tačiau jo sklaida buvo pakankamai lėta, ir tik XVIII a. albanų musulmonų skaičius viršijo albanų krikščionių skaičių. Tiesa, dalis istorinių albanų diasporų (arvanitai, arberešai) išsaugojo krikščionybę.
Per XX a., tiek Albanijos kunigaikštystėje, tiek karalystėje, tiek socialistinėje Albanijoje buvo siekiama išgyvendinti visas religijas, ir linkstama atgaivinti ikikrikščioniškus papročius bei tikėjimus. Po II pasaulinio karo Albanija tapo pirmąja pasaulio ateistine valstybe. 1992 m. šalyje atgaivinta religinė laisvė.
Šiuo metu Albanijoje vyrauja musulmonai (58,79%), tačiau net 16,99% gyventojų išpažįsta krikščionybę (pusė jų – katalikai). Likusioji gyventojų dalis arba nepateikė atsakymo dėl savo religinės priklausomybės, arba laiko save ateistais. Albanija yra laikoma viena nereligingiausių valstybių pasaulyje Kosove, tuo tarpu, vyrauja musulmonai, kurie sudaro net 95,60% šalies populiacijos.
Tradicinė kultūra
thumb|Albanai tradiciniais drabužiais Tradicinė albano vyro apranga yra švarkas xhaqete, aptemptos kelnės Çorape, suveržiamos tipiška austa juosta brez. Neretai, kaip ir kitur Balkanuose, buvo dėvimi vyrų sijonai, fustanelos. Tradiciškai albanų vyrai avi riestas kurpes opingat. Šiauriniai albanai turi tipiškas prie galvos prigludusias skrybėles qeleshe, o pietiniai albanai – aukštas vilnones skrybėles qylafë. Tradicinė moterų suknelė yra vadinama xhubleta. Dėl istorinės izoliacijos albanų tarpe yra didelė drabužių įvairovė ir priskaičiuojama daugiau nei 200 tradicinės aprangos variacijų.
Albanijoje turtinga tradicinės muzikos kultūra, kuri irgi įvairuoja. Tik albanams būdingas dvistygis čiftelis, vienastygė lahuta, tačiau naudojami ir kiti visuose Balkanuose paplitę instrumentai: birbynė (surlja), dairė, dūdmaišis (gajde), būgnas (lodra), šargija (Çallgi), tamburinas (defi) ir kt. Ghegams būdinga herojinė muzika, pasakojamieji, epiniai siužetai. Toskai daugiau kuria lengvesnę muziką apie meilę, darbą. Pietinėje Albanijoje būdingas izopolifoninis dainavimas, kuris (kaip ir lietuviškos sutartinės) pripažintas nematerialiu pasaulio kultūros paveldu.
Lytinis susilaikymas
Lytinis susilaikymas – savanoriškas ar priverstinis lytinio gyvenimo nutraukimas tam tikram laikui. Lytinis susilaikymas gali būti traktuojamas kaip kontracepcijos būdas, kurio metu yra vengiama bet kokių lytinių santykių, pavyzdžiui, moters ciklo viduryje, apie ovuliaciją, kuomet didžiausia rizika pastoti. Taip pat susilaikymas gali būti traktuojamas kaip saugus seksas (pvz., abipusė masturbacija, glamonės), kuomet apsieinama be lytinės penetracijos. Tačiau lytinis susilaikymas skirtinas nuo skaistumo (nekaltybės), kadangi pastarasis suprantamas ne tik kaip fizinis lytinių santykių neturėjimas, tačiau kaip pasaulėžiūros ir vertybių visuma.
Tokio susilaikymo priežastys įvairios: nuolatinio lytinio partnerio nebuvimas, turint sutuoktinį ar nuolatinį partnerį – išvykimas, liga, gyvenimas izoliacijoje, kur nėra kitos lyties asmenų ir kt. Iki pirmų lytinių santykių lytinis susilaikymas yra laikomas norma. Didelį lytinį potraukį lydi savireguliacija – poliucijos, masturbacija, kurios sumažina lytinę įtampą. Susilaikymas gali sukelti irzlumą, todėl kad seksas ar masturbacija sumažina stresą. Tačiau aseksualams pats lytinis aktas dėl įvairių priežasčių gali pasirodyti nemalonus.
Ankstyvi lytiniai santykiai gali patraukti baudžiamojon atsakomybėn. Pagal Lietuvos įstatymus lytinis santykiavimas (dar kitaip traktuojamas išprievartavimu) pilnamečiui neleidžia santykiauti su jaunesniu negu 16 m. asmeniu net jei ir amžiaus skirtumas labai mažas. Griežtos religinės normos smerkia nesantuokinius lytinius santykius. Tačiau dėl seksualinės revoliucijos, ypač Vakarų šalyse jau beveik nebesmerkiami lytiniai santykiai iki santuokos, ankstyvas seksas tarp bendraamžių kartais net nesulaukus pilnametystės.
Larisa Dmitrijeva
Biografija
1967 m. baigė Vilniaus 8-ąją vidurinė mokyklą. 1972 m. baigė Smolensko pedagoginį institutą, istorijos ir anglų kalbos mokytoja, 1981 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą, teisininkė. 1979–1984 m. dirbo LKP CK, tarptautinių ryšių skyriuje. 1984–1986 m. mokėsi Leningrado aukštojoje partinėje mokykloje.
1986–1992 m. buvo Lietuvos Respublikos blaivybės draugijos pirmininko pavaduotoja. 1994–1996 m. dirbo Vilniaus modelių namuose. 1996–1997 m. – UAB „Fonsteris“ referentė. 1997–2000 m. buvo Lietuvos rusų dramos teatro prodiuserė. 2000–2004 m. – Lietuvos Respublikos Seimo nario padėjėja-sekretorė.
2004–2008 m. Vilniaus Santaros vidurinės mokyklos vyr. mokytoja. 2012–2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo narė.
2003–2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė, 2009–2011 m. Vilniaus miesto mero patarėja.
Lietuvos rusų sąjungos Vilniaus miesto skyriaus narė, sąjungos atsakingoji sekretorė.
Garbasė (ežeras)
Garbasės ežeras – ežeras, Sūduvos aukštumoje, Vakarų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Pilypavo valsčiuje. Šalia ežero yra Garbaso ir Matlako kaimai. Per ežerą teka Rospudos upė. Ežeras yra 163,3-164,0 m aukštyje virš jūros lygio.
Aprašymas
Tai ledyninės kilmės ežeras, apsuptas aukštų kalvų. Ežero krantai statūs ir smėlėti. Vakarinis ežero krantas apaugęs eglėmis ir pušimis, rytuose pievos ir laukai. Ežeras jungiasi šalia esančiame oze požeminiais kanalais su Gatnės ir Siekerevo ežerais. Tai oligotrofinis ežeras, su siaura pakrantės juosta ir paskendusiais pakrantės augalais. Ežere gyvena karšių ir seliavų žuvų rūšys. Taip pat ežere gyvena lynai, ešeriai, lydekos, kuojos, unguriai, vėgėlės ir šamai. Ežero vanduo švarus ir skaidrus, dugnas smėlėtas, žvirgžduotas su keliais povandeniniais šlaitais. 2005 m. mokslininkai ištyrė ežero vandens švarumą ir priskyrė II ežero vandens švarumo kategorijai. Lenkijos fiziografinių vietovardžių komisija ežerui suteikė Garbas vardą, tačiau kai kuriuose žemėlapiuose ir leidiniuose ežeras minimas kaip Garbaś.
Turizmas
Iš ežero baidarėmis galima plaukti Rospudos upe. Vakarinėje ežero dalyje yra kempingų. Baidarėmis galima plaukti ir šiaurės vakarinėje ežero dalyje esančia Javoruvkos upe į Mėrūniškių ežerą. Šalia ežero esančiame Matlako kaime yra akmens amžiaus žmonių gyvenvietės liekanos, tai seniausia žmonių gyvenvietė aptikta Suvalkų apskrityje.
124 m.
124 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Taitis
thumb|right|240px|Salos žemėlapis thumb|right|240px|Vaimahutos krioklys thumb|right|240px|Vaizdas į jūrą Taitis (dar Tahitis, ) – sala pietinėje Ramiojo vandenyno dalyje Draugijos salų archipelage. Tai didžiausia Prancūzijos Polinezijos sala, politinis, ūkinis ir kultūrinis jos centras. Plotas 1048 km². Ilgis 45 km.
Saloje gyvena 169,7 tūkst. gyventojų (2002 m.), dauguma vietiniai polineziečiai (apie 70 proc.), taip pat kinai (atvežti darbams medvilnės plantacijose, dabar – vieni turtingiausių salos gyventojų), prancūzai. Gyventojai turi Prancūzijos pilietybę. Taityje gyvena apie 65% visų Prancūzų Polinezijos gyventojų. Gyventojų tankumas – 161,9 žm./km². Didžiausias miestas Papeetė yra šiaurės vakarinėje salos dalyje. Taitiečių kalba – viena iš valstybinių Prancūzijos Polinezijos kalbų. Populiariausios religijos – protestantizmas ir katalikybė, taip pat yra ir mažesnių religinių bendruomenių, pvz., Jehovos liudininkai.
Tradiciniai salos gyventojų verslai yra žvejyba, perlų rinkimas, taip pat žemės ūkis (kokoso palmių, bananų, citrusinių, ananasų, vanilės, cukrašvendrių, kavos ir kitų kultūrų auginimas), žemės ūkio produktų apdirbimas. Didelę reikšmę ekonomikai turi Prancūzijos subsidijos. Reikšmę įgauna turizmas. Saloje veikia Faa’a tarptautinis oro uostas (atidarytas 1961 m.).
Geografija
Netoli Papeetės yra tarptautinis Faa'a oro uostas.
Istorija
Polineziečiai Taitį apgyvendino 300–800 m.e.m. (pasak kai kurių šaltinių – anksčiau). Jie vertėsi žvejyba ir tropine žembirbyste. 1606 m. Taičio sala buvo apstebėta iš ispanų laivo, tačiau jie nesistengė salos kolonizuoti ar užsiimti prekyba su vietiniais. Pirmieji saloje apsilankę europiečiai buvo 1767 m. birželio 18 d. saloje išsilaipinusi britų ekspedicija, vadovaujama kapitono Samuel Wallis. Po metų Tahitį pasiekė prancūzų jūrininkas Louis-Antoine de Bougainville. Jis salą aprašė kaip rojų, o jos gyventojus kaip „tauriu laukinius“ pagal tuomet populiarų stereotipą, kad laukiniai gyveną paprastą, civilizcijos nesugadintą ir laimingą gyvenimą. 1774 m. saloje pasirodė ir garsusis keliautojas Džeimsas Kukas. Euopiečių laivai salas ėmė lankyti vis dažniau. Atvykėliai išplatino tymus, raupus, sifilį, atvežė alkoholį. Dėl to salos gyventojų skaičius katastrofiškai sumažėjo. Dž. Kuko vertinimu saloje gyveno 200 000 gyventojų, tačiau tai laikoma perdėtai dideliu skaičiu ir manoma, kad salose iki europiečių pasirodymo buvo apie 122 tūkst. gyventojų. 1797 m. pro keleto epidemijų gyventojų sumažėjo iki 16 tūkst., vėliau liko tik 6 tūkst. Dėl salos kilo konfliktas tarp Anglijos ir Prancūzijos. Taitiečiai taip pat priešinosi kolonizacijai.
Pirmieji europiečiai paliudijo saloje buvusį Oro – vaisingumo ir karo dievo – kultą. Jo garbei buvo rengiami pasirodymai su šokiais ir skandavimais. XIX a. Oro kultas misionierių buvo uždraustas įvedant krikščionybę.
XIX a. penktajame dešimtmetyje Prancūzijos admirolas Abel Aubert Dupetit-Thouars paskelbė Taitį Prancūzijos protektoratu. 1880 m. paskutinis Taičio karalius Pomare V atsisakė savo teisių Prancūzijos naudai. 1891 m. čia apsigyveno prancūzų dailininkas Polis Gogenas. 1946–2004 m. – Prancūzijos užjūrio teritorija.
Garo mašina
Garo mašina – energijos rūšies keitimo įtaisas, variklis, vandens garų termo-mechaninę plėtimosi energiją verčiantis mechanine − sukimo momentu.
Garo variklis buvo esminis žingsnis mechanikos istorijoje, nes su jo atsiradimu prasidėjo industrializacijos era. Pirmą mašina, kuri garų kondensacijos metu atsirandančias jėgas paverčia sukamuoju judesiu, „tokiu kad galėtų sukti ratą“, 1705 m. užpatentavo anglas Thomas Newtommen. Ji nebuvo visai tokia pat kaip vėlesnės bet jau turėjo stūmoklius.
1769 metais anglų inžinierius ir išradėjas Džeimsas Vatas sukonstravo efektyvesnę, į visas vėlesnes panašią garo mašiną. Jis apskaičiavo, kad ta mašina kalnakasybos darbuose pakeičia 12 arklių, taigi jos galia lygi 12 arklio jėgų (dabar sakytume arklio galių). Nuo to laiko technikoje paplito arklio jėgos vienetas, nes nevykusiai buvo išverstas anglų kalbos žodis power (jėga, galia) žodžiu „jėga“. Vėliau Dž. Vatas atliko bandymus, kuriais remdamasis nustatė, kad 75 kg masės krovinį į 1 m aukštį arklys gali pakelti per 1 s. Taip buvo išmatuotas vienos arklio galios didumas. Vatas, be abejo, turėjo labai stiprų arklį, kuris tokią galią demonstruodavo tik gana trumpą laiką. Kiti bandymai parodė, kad daugelio arklių galia yra mažesnė.
Intelektualas
Intelektualas yra asmuo, naudojantis savo išprusimą darbui, studijoms, mąstymui ir reakcijai į keliamas idėjas bei klausimus. Šiuolaikinėje kalboje naudojamos trys žodžio intelektualas sampratos:
Intelektualų reikšmė visuomenėje
Intelektualai buvo ir dažnai tebėra laikomi atskira socialine klase. Prisidedantys prie naujų idėjų formulavimo, intelektualai yra ideologijos kūrėjai ir kritikai. Australų rašytojas Rhoderick Gates pavadino intelektualus „pasaulietiškos visuomenės kunigais, kurių tikslas yra skleisti valdančio elito tiesas“ (Society and Oligarchy, 1999 m.). Nežiūrint to, kai kurie intelektualai patys priklausantys valdančio elito struktūroms pasisako prieš jas, kaip, pavyzdžiui, JAV lingvistas Noam Chomsky.
Bolonas
Bolonas, Bolenas, Nuri Odžalas (Болен, Нури-Оджал) – ežeras Rusijoje, Chabarovsko krašte, Vidurio Amūro žemumos šiaurės rytuose, Amūro upės baseine. Ežere yra keletas salų. Jadaseno saloje yra senovinio ugnikalnio kūgis. Pietinė ežero dalis įeina į Bolono rezervatą. Bolonas su Amūru jungiasi 9 km ilgio protaka.
Ežere ir jo apylinkėse gyvena 11 varliagyvių ir roplių rūšių, 52 žuvų rūšys, 179 paukščių ir 40 žinduolių rūšių.
Šlapučių apylinkė
Šlapučių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Čekiškės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ariogalos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gučkampio apylinkės.
Federaciškai valdomos genčių žemės
Federaciškai valdomos genčių žemės  – pusiau autonominė teritorija Pakistano šiaurės vakaruose. Driekiasi Afganistano pasienyje, taip pat ribojasi su Chaiber Pachtunchva ir Beludžistanu. Administruojamos iš Pešavaro.
Geografija
Paviršius daugiausia kalnuotas, sausringas, apaugęs skurdžia augmenija.
Istorija
Teritorija apima istorinį Vaziristano regioną. Pastaraisiais dešimtmečiais regione aktyviai veikia Talibanas.
Gyventojai
Teritorija apgyvendinta įvairių puštūnų genčių, plačiausiai vartojama puštūnų kalba. Kraštas pasižymi mažiausiu raštingumu šalyje. Beveik visi gyventojai gyvena kaimuose, tik 3,1 % miestuose. Federaciškai valdomose genčių žemėse yra šie didesni miestai: Miranšahas, Alizajus, Landi Kotalas, Džamrudas, Vana, Charas, Bara.
Administracinis suskirstymas
Federaciškai valdomos genčių žemės padalintos į 7 rajonus (atstovybes) ir 6 pasienio regionus (skliaustuose – administracinis centras):
Sariselkė
Sariselkė  – kalvynas šiaurės rytų Suomijoje, Laplandijoje. Susidarė prieš 9500 metų, atsitraukus ledynui. Aukštis iki 718 m (Sokosti kalva). Sudaryta daugiausia iš granulito. Tai populiari slidinėjimo, žygiavimo vieta. Dalis priklauso Urho Kekoneno nacionaliniam parkui.
thumb|500px|center|Sariselkė
VII Kauno fortas
Kauno tvirtovės VII fortas – Kauno tvirtovės dalis, esanti Žaliakalnyje priešais LSMUL Kauno klinikas (Archyvo g. 61).
Baciki Bližšė
Baciki Bližšė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Semiatyčių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Semiatičės ir apie 76 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
VII Kauno fortas
Šis fortas (unikalus NKV objekto kodas – 10662) – patvarusis gynybinis įtvirtinimas, tapęs paskutiniu mūriniu Kauno tvirtovės fortu. Fortas yra arti III tvirtovės skyriaus centrinių įtvirtinimų, jis faktiškai yra tvirtovės užnugaryje. Pirmuoju forto šeimininku tapo Rusijos imperijos kariuomenės Kauno tvirtovės artilerijos 11-oji kuopa, o 1915 m. fortą be jokio pasipriešinimo užėmė kaizerinės vokiečių pajėgos.
Tai geriausiai iki šių dienų išlikęs dviejų pylimų fortas, puikiai atspindintis pirmąjį tvirtovės statybų etapą. Šiame forte išliko išliko dalis autentiškų langų rėmų bei jų varčių, šaudmenų sandėlio vartų fragmentai, o forto tvarkybos metu aptikti autentiški interjero puošybos elementai, grindinys, šaudmenų sandėlių durų ir vartų furnitūra.
Projektas
left|220px|thumb|1889 m. forto planas Fortas yra asimetriškos keturkampės struktūros, jo dešinysis sparnas beveik atkartoja tipinį 1879 m. pavyzdžio rusų forto projektą. Kairysis forto sparnas supaprastintas, ištempiant faso ir flanko gynybines pozicijas į vieną liniją. Forte įrengtos kareivinės, pastatytas kapitalinis traversas su poterna, penki šaudmenų sandėliai, dvi šaulių galerijos. Forto fasai ir flankai apsupti gynybinio griovio su kontreskarpine siena. Užnugario eskarpinės sienos nėra. Griovys flankuojamas iš dviejų kaponierių ir vieno puskaponierio.
VII forto ypatybė – keturi pabūklams skirti kazematai, pastatyti po fosebrijos traversu. Vėliau forto pastatai buvo papildyti šalia forto pastatytais mediniais karininkų, kuopų vadų, žandarų namais ir sandėliu pabūklų platformoms saugoti. Forte įrengta drenažo sistema, iškasti 4 vandens šuliniai.
Fortas nė karto nebuvo modernizuotas (neskaitant to, kad XX a. sunkiosios artilerijos barbetuose buvo supiltas papildomas grunto sluoksnis pritaikant juos prieššturminei artilerijai, o mobilizacijos laikotarpiu, t. y. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, ant artilerijos pylimo buvo pastatytos trys nedidelės betoninės stebėtojų slėptuvės). VII fortas iš kitų Kauno tvirtovės fortų išsiskiria tuo, jog jame nėra visų klasikiniam fortui būdingų elementų – šiame forte įrengtos mažesnės nei kituose fortuose kareivinės, atsisakyta poternos per visą kapitalę (iki kaponieriaus) bei nėra puskaponierio kairiajame sparne. Kaip ir kituose pirmojo statybų etapo fortuose, forto flankuose pėstininkų ir artilerijos pozicijos sukeistos vietomis.
Artilerija
Fortas buvo apginkluotas aštuoniais 6 colių kalibro 1878 metų pavyzdžio pabūklais, dvidešimčia lengvų (87 mm kalibro) patrankų, keturiomis varinėmis 6 colių kalibro mortyromis bei dviem Maksimo sistemos kulkosvaidžiais. Forto gynybinio griovio apsaugai forto kaponieriuose ir puskaponieryje buvo sumontuotos devynios lengvos 87 mm kalibro patrankos ant Nasvetevičiaus sistemos lafetų ir keturios 57 mm Nordenfeldo sistemos patrankos su kazematiniais lafetais. Penkiuose forto šaudmenų sandėliuose buvo saugoma daugiau nei 15 000 įvairių kalibrų sviedinių bei 300 000 šovinių.
Pirmojo pasaulinio karo metais forto prieigose buvo pastatyta greitašaudė Kane sistemos 6 colių kalibro patranka, kuri sėkmingai apšaudydavo priešo apkasus I-jame skyriuje, Germaniškių kaimo rajone.
Tarpukaris
left|220px|thumb|VII fortas – Centrinis valstybės archyvas (1933 m.)
1919 m. forte įsikūrė geležies ir kito turto Kauno tvirtovėje rinkimo kuopa. Šios kuopos tikslas buvo surasti visos tvirtovės objektuose išlikusius ginklus, metalą, kitas medžiagas ir tiekti jas besikuriančiai Lietuvos kariuomenei.
1924–1940 m. forte buvo įsikūręs Lietuvos centrinis valstybės archyvas, kuris vėliau iškeltas į Pažaislį. Forto pritaikymo šiam archyvui projektą paruošė architektas Vladimiras Dubeneckis. Pagal projektą kareivinių dešiniajame sparne buvusioje forto virtuvėje buvo išgriautos vidaus pertvaros ir įrengtas archyvo direktoriaus kabinetas, o po kazematu šalia centrinio kareivinių koridoriaus buvo iškastas rūsys, kuriame įrengta centrinės šildymo sistemos katilinė. Nors fortas buvo civilinės paskirties, jame išlaikytas uždaro karinio objekto režimas – patekti į forto teritoriją buvo galima tik gavus kariuomenės leidimą.right|220px|thumb|VII forto pritaikymo archyvui planas (1921 m.)
Antrasis pasaulinis karas
right|220px|thumb|Žydai, suvaryti į VII fortą (1941 m. liepos mėn.) Antrojo pasaulinio karo metu forte buvo įkurta pirmoji koncentracijos stovykla nacių okupuotose teritorijose. Forto teritorijoje įvyko pirmosios nuo karo su SSRS pradžios planinės masinės civilių žudynės. Įsakymas Lietuvoje įsteigti koncentracijos stovyklą iš Berlyno buvo gautas 1941 m. birželio 29 d., o birželio 30 d. Lietuvos laikinoji vyriausybė (LLV) priėmė nutarimą stovyklą steigti VII forte. Jos kalinių apsaugai bei žudynių vykdymui buvo paskirtas naujai suformuotas Tautinio darbo apsaugos batalionas (TDA). Nuo stovyklos įsteigimo iki uždarymo (1941 m. rugpjūčio 10 d.) forto teritorijoje buvo nužudyta nuo 3 000 iki 5 000 žmonių, didžioji jų dalis buvo žydų tautybės kauniečiai. Tarp aukų buvo žymių žmonių – rabinas Bunimas Vasermanas (1875–1941), taip pat lietuvių poetas Vytautas Montvila (1902–1941).
Aukų atminimui kairiajame forto kampe (Sukilėlių pr. ir Archyvo g. sankirtoje) sovietmečiu pastatytas nedidelis atminimo paminklas. Palaikų buvimo bei žudynių vietos tuo metu paliktos be priežiūros.
Dievo kulto ir sakramentų tvarkos kongregacija
miniatiūra|200px|right|Kongregacijos kardinolas prefektas Robert Sarah (nuo 2014 m.)
VII Kauno fortas
Sovietmetis
right|220px|thumb|VII fortas sovietmečiu – 29-jo Pabaltijo karinės apygardos vojentorgo bazė Sovietmečiu (1940–1941 m.) forte buvo įsikūręs 29-asis pionierių batalionas. Prasidėjus SSRS ir Vokietijos karui batalionas paskubomis puskaponieryje susprogdino didelį kiekį neišvežtų sprogmenų atsargų ir apleido fortą. Iš forto pasitraukus šiam batalionui 1944 m. forte įsikūrė Lietuvoje susprogdintus per karą tiltus remontavęs pionierių batalionas, dar vėliau – Pabaltijo karinės apygardos 29-asis Vojentorgas (karo prekybos dalinys). Vojentorgo metais fortui padaryta daug žalos – apgadintas kareivinių fasadas, žemėmis ir šiukšlėmis užversti forto gynybiniai grioviai, demontuotos šaudmenų sandėlių durys, vartai, sugadinta drenažo sistema, kairiajame artilerijos kieme pastatyti menkaverčiai statiniai (nugriauti 2010–2013 metais).
Dievo kulto ir sakramentų tvarkos kongregacija
Dievo kulto ir sakramentų tvarkos kongregacija – viena iš Romos kurijos kongregacijų, atsakinga už Lotynų bažnyčios liturgines praktikas, kaip atskiras nuo Rytų Katalikų bažnyčių, taip pat už  kai kuriuos techninius reikalus, susijusius su sakramentais.
Istorija
Kulto ir Sakramentų kongregaciją 1975 m. įkūrė popiežius Paulius VI, sujungdamas Kulto kongregaciją (sukurtą 1969 m.) su Sakramentų kongregacija (sukurtą 1908 m.). Jų funkcijas anksčiau atliko Šventoji apeigų kongregacija, įkurta 1588 m. popiežiaus Siksto V.
VII Kauno fortas
Kauno tvirtovės VII forto muziejus
2009 m. fortas privatizuotas, jo valdytoju tapo VšĮ „Karo paveldo centras“ – Lietuvos karo istorijos entuziastus vienijanti visuomeninė organizacija. Privatizavus įtvirtinimą prasidėjo jo tvarkybos darbai: šalinami krūmai, atstatoma drenažo sistema. Po kelių dešimtmečių skendėjimo vandenyje ir dumble tapo prieinamas goržos kaponierius, esantis prie įvažiavimo į fortą. 2010 m. pradėti griauti nereikalingi statiniai bei prasidėjo kairiojo artilerijos kiemo tvarkyba. Svarų indėlį šiame etape įneša savanoriai entuziastai.
Dievo kulto ir sakramentų tvarkos kongregacija
Istorija
Kulto ir Sakramentų kongregacijos veikloje buvo pertrauka 1984-1988 m., kuomet kongregacija neilgam buvo pakartotinai padalinta į Sakramentų kongregaciją (Congregatio de Sacramentis) ir Kulto kongregaciją (Congregatio de Cultu Divino), kurias valdė tas pats kardinolas prefektas.