cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Korfu deklaracija
Pagrindiniai Korfu deklaracijos teksto kūrėjai buvo Serbijos premjerministras Nikola Pasičius ir kroatų emigrantas Antė Trumbičius. Pasičius ir serbų dvaras buvo linkę tiesiog išplėsti Didžiąją Serbiją vienašališkai prisijungiant teritorijas iš sumuštos Austrijos-Vengrijos imperijos. Vasario revoliucija Rusijoje ir vėlesni įvykiai susilpnino Serbijos pozicijas, todėl Pasičius sutiko su kompromisu, pasirašė Deklaraciją ir slapta ėmė veikti stengdamasis diskredituoti Jugoslavijos komitetą, kad jis neturėtų didelės įtakos po artėjančių paliaubų kare.
Simferopolis
Įžymybės
thumb|Karaliaus Skiluro [[mauzoliejus Skitų Neapolyje]] Krymo sostinė žinoma savo įžymybėmis ir architektūros paminklais. Mieste yra paminklai A. Suvorovui, Didžiojo Tėvynes karo herojams, kultūros ir meno veikėjams, memorialas 1944 m. stalinininės deportacijos aukoms. Miesto išsilaisvinimo iš fašistinės vokietijos okupacijos garbei, ant postamento, priešais Krymo autonominės respublikos aukščiausiosios tarybos pastatą, pastatytas tarybinis tankas T-24. iki 1920 m. Simferopolyje stovėjo paminklas Jekaterinai II.
Korfu deklaracija
Remiantis Korfu deklaracija 1918 m. gruodžio 1 d. sukurta Serbų, kroatų ir slovėnų karalystė, o jos užsienio reikalų ministru tapo Trumbičius.
Simferopolis
Įžymybės
Iš architektūros paminklų galima išskirti nedidelius, kunigaikščio M. Voroncovo, rūmus, kurie stovi Taurijos nacionalinio universiteto botanikos sode. Pats seniausias šių dienų Simferopolio pastatas – Kebib-Džami mečetė, pastatyta 1508 metais. Taip pat reiktų paminėti stačiatikių, Aleksandro-Nevskio soborą.
Pagrindinis miesto archeologinis paminkas – Skitų Neapolio griuvėsiai, kurie šiuo metu yra labai blogos būklės.
Savivaldybė
thumb Simferopolio miesto savivaldybei (taryba; ) priklauso Simferopolio miestas, 4 miesto tipo gyvenvietės ir vienas kaimas.
Medžionių piliakalnis
Medžionių piliakalnis – piliakalnis prie Medžionių kaimo (Stakliškių seniūnija, Prienų rajonas), aukštumos iškyšulyje, Virkiaus ir bevardžio upelio santakoje. Pasiekiamas iš Medžionių centro pro buvusias fermas pavažiavus į šiaurę 600 m. Kultūros paminklo registro Nr. A171KP.
Piliakalnis
Piliakalnio šlaitai statūs, 15 m aukščio. Aikštelė stačiakampė, 44x18 m dydžio, šiaurės rytų pusėje supiltas 7 m aukščio, 18 m pločio pylimas, jo šlaitas leidžiasi į 60 m ilgio, 24 m pločio, 1,5 m gylio griovį. Pietvakarinės aikštelės gale yra 16 m ilgio, 0,8 m aukščio pylimas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia.
Papėdės gyvenvietė užima 2 ha plotą, joje rasta grublėtos keramikos. Prie piliakalnio yra IV a. pab. – V a. pirmos pusės pilkapių. Jie tirti 1968 m. (vad. J. Antanavičius), ištirtas 340 m² plotas, rasti 3 kapai. Rasta žalvarinių antkaklių, cilindrėlių, segių, rankogalinė apyrankė, sidabrinė antkaklė šaukštiniais galais, geležinis įmovinis kirvis, antskydis, peilio geležtė, lazdelinis smeigtukas.
Dovydiškis (reikšmės)
Dovydiškiu vadinamos gyvenvietės:
Laguatas
Laguatas  – miestas šiauriniame Alžyre, Sacharos Atlase, netoli Džedi upės; vilajos administracinis centras. 113,9 tūkst. gyventojų (2007 m.).
Prekybinis ir transporto centras dykumos pakraštyje. Laguate gyvena didelė katalikų bendruomenė, 1955 m. įkurta vyskupija.
Istorija
Miestas įkurtas XI a., priklausė Marokui ir Osmanų imperijai. 1852–1962 m. priklausė Prancūzijai.
Abu Jakubas Jusufas II
Abu Jakubas Jusufas II ( g. 1197 – m. 1224 m.) – nuo 1213 m. Almochadų dinastijos Maroko kalifas.
Abu Jakubas Jusufas II buvo Muhamedo Anasyro sūnus.
Istorija
16-kos metų Abu Jakubas Jusufas II valdžią paveldėjo po tėvo mirties 1213 m. Tėvo paskirtas vietininkas Tunise Abu Muhamedas (Abu Muhammad ben ach-Chaykh Abi Hafs) faktiškai tapo nepriklausomas nuo Almochadų ir perėjo į Hafsidų dinastijos (Hafsid dynasty) pusę. 1215 m. Rifo kalnų rajone sukilo Zenata berberų gentis. Tai buvo Marinidų dinastijos pirmieji kovos dėl valdžios metai. Politinė padėtis šalyje buvo nestabili. 1224 m. jaunasis kalifas mirė nepalikęs įpėdinio.
Muhamedas Anasyras turėjo šiuos vizirius:
Telšių vyskupijos licėjus
thumb|160px
Telšių vyskupijos licėjus arba Telšių vyskupijos mažoji kunigų seminarija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Žemaičių Kalvarijoje, Vienuolyno g. 1, vykdanti vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 195430889.
Istorija
Įsteigtas 1994 m. Telšiuose, mokosi berniukai baigę pagrindinę mokyklą ir kurie galvoja apie galimybę tapti kunigu. Dauguma licėjų baigusių mokinių mokslus tęsia didžiojoje seminarijoje, o kiti toliau studijuoja pagal kitus savo pašaukimus ir sugebėjimus. Licėjaus direktorius yra kunigas Tomas Žlibinas.
Prieš 2012-2013 mokslo metus, vyskupijos licėjus buvo perkeltas iš Katedros a. 7 (Telšiai) į Žemaičių Kalvarijoje esančias Telšių kunigų seminarijos propedeutinio kurso patalpas, licėjaus auklėtiniai mokosi kartu su Žemaičių Kalvarijos vidurinės mokyklos moksleiviais.
Gerson Acevedo
Chersonas Elijasas Asevedas Rochasas (Gerson Elías Acevedo Rojas; g. 1988 m. balandžio 5 d.) – futbolininkas, saugas iš Čilės. Kitados atsovavo Čilės jaunimo rinktinėms. 2011 m. pakviestas į nacionalinę rinktinę. Joje sužaidė vienerias rungtynes. Buvęs „Sūduvos“ klubo narys.
Karjera
Nuo 2006 m. priklausė Colo-Colo, bet buvo skolinamas kitiems klubams.
2010 m. persikėlė į Rusiją, žaidė „Uralo“ klube, Saransko „Mordovijos“ klubuose.
Vėliau persikėlė į FC Kairat (Kazachstanas).
FK Sūduva
2018 m. prieš A lygos sezoną atvyko į Lietuvą ir rungtyniavo „Sūduvos“ klube.
Turėjo problemų dėl drausmės pažeidimų ir buvo išsiųstas pasižaisti rezervinėje Sūduva B ekipoje.
Debiutavo 2018 m. vasario 24 d. pirmojo turo rungtynėse prieš FC Stumbras. Pasižymėjo įvarčiu.
Alashkert
2019 m. tapo Alashkert FC (Armėnija) žaidėju. Premjer lygoje sužaidė vos dvejas rungtynes.
Deportes Recoleta
Vėliau grįžo į gimtinę ir rungtyniavo Deportes Recoleta.
Pasiekimai
FK Sūduva
Jonavos rajono gamta
thumb|right|250px|Žaliasis [[Ramybės skveras (Jonava)|Ramybės skveras Jonavos miesto centre]] Jonavos rajono gamta - centrinėje Lietuvoje dalyje esančio Jonavos rajono gyvosios ir negyvosios gamtos visuma.
Jonavos rajono augalija
Jonavos rajone užregistruotos 754 natūraliai augančios induočių augalų rūšys (99 šeimos ir 358 gentys). 725 rūšys (96,1 %) - gaubtasėkliai, 3 - plikasėkliai, 26 - sporiniai induočiai. Pati gausiausia - kaip ir visoje Lietuvoje - astrinių šeima.
Jonavos rajono gyvūnija
Stuburinių gyvūnų - 240 rūšys, vabzdžių - 685. Žinduolių - 44, paukščių - 161, roplių - 5, varliagyvių - 11, žuvų - 36 rūšys.
Jonavos rajono miškai
1966 m. miškingumas siekė 31,8 %, 1983 m. - 34,8 %. 2010 m. - apie 40 %. Valstybinius miškus valdo Jonavos miškų urėdija (urėdas Vytautas Daukševičius). Dauguma miškų susitelkę rajono pietrytinėje dalyje. Čia plyti kone visi didžiausi miškai – Gaižiūnų, Užusalių, Bešių, Barsukynės, Milagainių. Vyrauja nederlinguose smėlynuose ir žvyrynuose augantys pušynai. Yra nemažai ir mišrių miškų, kurie auga derlingesnėse augavietėse. Pamiškėse ir tarpumiškėse išliko natūralių ir pusiau natūralių gamtinių buveinių. Daugelis rajono miškų pasižymi didele biologine įvairove, retų ir saugomų gyvūnų bei augalų rūšių gausa. Mozaikiškose, nuo sausų, nederlingų kimininių pušynų iki drėgnų derlingų uosynų ir ąžuolynų besikaitaliojančiose miškų bendrijose tarpsta nemažai retųjų augalų: vėjalandės šilagėlės, daugiametės blizgės, paprastieji kardeliai, totorinės maludės, miškinės varnalėšos, lininės žarotūnės, mažosios šimtūnės, žalsvažiedės blandys, tuščiaviduriai rūteniai. Kai kuriuose Jonavos rajono miškuose aptinkami lututės, tripirščiai geniai, pilkosios meletos, uldukai, Neries pakrantėse gyvena žalvarniai.
Jonavos rajono saugotinos teritorijos
600px|thumb|[[Šveicarijos tvenkinys (Šveicarijos gyvenvietė, Jonavos rajono savivaldybė)]] Jonavos rajono gamtą tyrinėjusi biologų ir geografų grupė pasiūlė saugoti ir šias teritorijas (leidinyje „Jonavos krašto gamta“, 2001 m.):
UEFA mugių taurė 1970–1971 m.
UEFA mugių taurė 1970-1971 m. – 13-asis UEFA mugių taurės turnyras (paskutinysis, po to performuojant ją į UEFA taurę. Prasidėjo 1970 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas (ketvirtąkart iš eilės anglų klubas), finale nugalėjęs  klubą.
Turnyre vietoje burtų traukimo (esant lygiam bendram rezultatui) buvo mušami 11 m baudiniai.
KK201
KK201 – krašto kelias, jungiantis Marijampolę ir Kalvariją. Kelio ilgis – 21,25 kilometro. Šiame krašto kelyje yra dvi „juodosios dėmės“.
Kelias prasideda Marijampolėje, piečiau Šešupės. Eina Marijampolės rajone ir Kalvarijos savivaldybėje. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Kumelionys, Meškučiai, Gulbiniškiai, Jungėnai. Baigiasi Kalvarijoje, sankryžoje su. Kelią du kartus kerta geležinkelis Marijampolė – Šeštokai.
Istorija
Tai senasis kelias, jungęs Marijampolę su Lenkija. Iki kol nebuvo atidarytas Marijampolės ir Kalvarijos aplinkkelis, kelias tarnavo kaip svarbi tranzitinė magistralė, kuriuo važiavo transportas iš visų trijų Baltijos valstybių. Atidarius svarbius aplinkkelius, kelio reikšmė sumažėjo, tapo krašto keliu. Jis išliko kaip kelias, jungiantis Marijampolę su Kalvarija.
Knašiai (Kelmė)
Knašiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, prie kelio, 11 km nuo Naudvario.
Makdonaldo ežeras
Makdonaldo ežeras  – ežeras JAV, Montanoje, didžiausias Ledyno nacionaliniame parke. Iškilęs 960 m aukštyje, apsuptas Uolinių kalnų. Ilgis iki 16 km, plotis iki 1,6 km. Ežerą maitina tirpstantys kalnų ledynai. Makdonaldo ežere gausu upėtakių, o apylinkėse grizlių, juodųjų lokių, briedžių, elnių. Pakrantėse auga tankūs spygliuočių (eglių, kėnių, maumedžių) miškai.
Sara (upė)
Sara – upė Rusijoje, Jaroslavlio srityje. Ištakos Sarskio pelkėje. Teka pietine Jeroslavlio srities dalimi ir įteka į Nero ežerą. Upės ilgis 93 km. Teka daugiausiai atviromis vietovėmis, plokščiu slėniu. Žemupyje teka lygiagrečiai su Jaroslavlio greitkeliu ir ties Debolovskos geležinkelio stotimi kerta geležinkelį. Petrovskio rajone upė sekli ir vingiuota, o nuo geležinkelio tilto tampa vis gilesnė.
Efeso susirinkimas
thumb|Ikona, vaizduojanti Kirilą Aleksandrietį
Efezo susirinkimas – trečiasis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas įvykęs 431 m. Efese.
Susirinkimas turėjo prasidėti 431 m. birželio 7 d., bet buvo laukiama Sirijos vyskupų, vadovaujamų Antiochijos patriarcho Jono ir popiežiaus Celestino I legatų. Tačiau birželio 22 d. susirinkimas buvo pradėtas be jų (buvo praėję jau šešiolika dienų nuo to laiko, kai Jonas Antiochietis pranešė, kad atvyks už penkių ar šešių dienų). Per patį pirmąjį posėdį (jam pirmininkavo Kirilas Aleksandrietis, o Nestorijus neatvyko) buvo perskaityti Kirilo laiškas Nestorijui (pripažintas atitinkančiu Nikėjos tikėjimą), Nestorijaus atsakymas (vienbalsiai aklamacija pripažintas eretišku), Celestino I laiškas, įpareigojantis Kirilą ekskomunikuoti Nestorijų, dar daugelis Bažnyčios Tėvų raštų, liudijančių, kad „Dievo Gimdytoja“ yra tradicinis Marijos titulas. Posėdis baigėsi Nestorijaus atstatydinimu. Pastarąjį nutarimą pasirašė 198 vyskupai (vėliau pasirašė ir daugiau).
Po kelių dienų atvykę Sirijos vyskupai susibūrė į savo susirinkimą, kuris pasmerkė Kirilą Aleksandrietį.
Liepos 10 d. (atvykus popiežiaus legatams) įvyko antrasis susirinkimo posėdis. Jame legatai perskaitė popiežiaus laišką, raginantį susirinkimą įvykdyti anksčiau (jau perskaitytame laiške Kirilui) priimtą nuosprendį.
Per trečiąjį susirinkimo posėdį, vykusį liepos 11 d., legatai formaliai popiežiaus vardu patvirtino pakartotinai perskaitytą pirmajame posėdyje priimtą nuosprendį.
Per ketvirtąjį posėdį (liepos 16 d.) buvo pateiktas rašytinis protestas prieš Jono Antiochiečio susirinkimą.
Per penktąjį posėdį (liepos 17 d.) Jonas Antiochietis ir jo susirinkimas buvo ekskomunikuoti. Laiškuose imperatoriui ir popiežiui susirinkimas tvirtino, kad jame jau dalyvauja 210 vyskupų.
Šeštojo posėdžio pabaigoje buvo uždrausta kurti ar skelbti kitus tikėjimo išpažinimus, nei Nikėjos tikėjimo išpažinimas. Viena iš šio nutarimo interpretacijų – draudžiama skelbti tikėjimo išpažinimus, kurie prieštarauja Nikėjos tikėjimo išpažinimui.
Paskutiniojo, septintojo, posėdžio (kaip spėjama, vykusio liepos 31 d.) metu buvo priimti keli kanonai.
Nestorijaus šalininkai atsiskyrė nuo Bažnyčios ir pradėjo savo idėjų platinimą misijų metu.
VDR futbolo varžybos 1987–1988 m.
VDR futbolo varžybos 1987–1988 m.
Glaukofanas
thumb|230px|Glaukofanas Glaukofanas (graik. glaukos 'žalsvai mėlynas' + phanos 'šviesus skaistus') – silikatų klasės amfibolų grupės mineralas Na2(Mg, Fe)3Al2Si8O22(OH)2.
Kristalai monoklyninės singonijos, prizmiški; sudaro spindulinius, pluoštinius, sferolitinius agregatus. Pilkai mėlynas, kartais ryškiai mėlynas. Kietis 5–6, specifinis tankis apie 3–3,2. Glaukofanas yra uolienas sudarantis mineralas (randamas daugiausia kristaliniuose skalūnuose, aleurolite, smiltainyje).
269 m.
269 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Mirtys
Nedatuota
Ramesuanas
Ramesuanas ( g. 1339 m. – m. 1395 m.) – Utongų dinastijos antrasis ir penktasis Ajutajos karalystės karalius, karaliaus Utongo sūnus.
1350 m. Ramesuano tėvui Utongui tapus Ajutajos karalystės karaliumi, jis buvo paskirtas Lopburio valdytoju. Po tėvo mirties 1369 m., kaip sosto paveldėtojas, jis sugrįžo į Ajatują, bet sostą išlaikė mažiau metus. 1370 m. Ramesuanas buvo priverstas užleisti sostą Sufanburio valdovui, savo dėdei, Boromaračatiratui. Istoriniai šaltiniai skirtingai aprašo šį giminės konfliktą. Oficialioje kronikoje rašoma, kad Boromaračatiratas užėmė sostą prašomas sūnėno, tuo tarpu Dž. van Flitas 1640 m. rankraštyje mini, kad dėdės sosto perėmimas buvo labai kruvinas ir priminė pilietinį karą.
1390 m. Ramesuanas kartu su Sukotajaus vasalu, karaliumi Leutajumi, sumanė klasta susidoroti su Čiangmajaus karaliaus Saenmuangmo (Saen Muang Ma) (valdė 1385–1411 m.) armija. Sukotajaus karalius Leutajus paprašė Čiangmajaus pagalbos, kad atsikratyti Ajutajos jungo ir pasiūlė sukurti nepriklausomą karalystę. Jaunas Čiangmajaus karalius Saenmuangmas su savo armijai išžygiavo į Ajutają. Bet visas šis planas buvo klasta. Naktį jo armija buvo atakuota Sukotajaus karaliaus ir sumušta. Pats Čiangmajaus karalius išsigelbėjo dėka savo tarnų, kurie pasikeisdami nešė jį ant savo nugarų.
1393 m. karalius Ramesuanas užėmė khmerų sostinę Ankor Thomą. Kmbodžos armija buvo sutriuškinta, karalius pabėgo valtimi ir tolesnis jo likimas nežinomas. Sosto įpėdinis areštuotas, o anūkas Kodombongas (Kodom Bong) (tikras vardas Šisurijofavongas (Sri Suriyo Phawong)), kaip regentas, pasodintas į sostą. Jam vadovauti pasiliko Ajatujos generolas Fjajanarongas (Phya Jai Narong) su tūkstančio karių garnizonu. Į nelaisvę buvo paimta 90 000 khmerų karių.
Karalius Ramesuanas mirė 1395 m., o sostą paveldėjo jo sūnus, princas Rama Ratčatiratas.
Zalešas (Sedlcų apskritis)
Zalešas  – kaimas Lenkijos rytuose, Korčevo valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Korčevo, apie 30 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 107 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Vidmantas Ilčiukas
Vidmantas Ilčiukas (g. 1957 m. kovo 22 d. Vilnius) – Lietuvos tapytojas, fotografas.
Kūryba
Ankstyviesiems tapybos kūriniams būdingas ekspresionizmas („Prisiminimas“ 1981 m.), vėlesniems – simbolizmas, konceptualizmas, sapno vaizdiniai („Fragmentas“, „Dvi figūros“, abu 1985 m., „Trys figūros“ 1990 m., „Vidudienis“ 1996 m., „Sentimentai“ 2001 m.).
Nuo 1976 m. kuria menines fotografijas. Nuo devinto dešimtmečio vidurio kūryboje naudojo nespalvotąją fotografiją {„Linija“ 1984 m., ciklai „Vilnius“, nuo 1989 m., „Laiptinė“ 1995]]–1996 m. ir „Aikštės“, nuo 1994 m., „Akimirkos. Tėvo mirtis“ 1992–1996 m.). Žymiausi spalvotosios fotografijos kūriniai – tęstiniai ciklai: „Objektai“ (nuo 1993 m.), „Miestas“, „Diena“ (abu nuo 1994 m.), „Virtuali diena“ (nuo 2002 m.), „Laukiantys“, „Darbo laikas“ (abu nuo 2004 m.). Nuo 1991 m. kuria instaliacijas, objektus („Neregiai“ 1995 m.). Fotografijų meninė raiška itin plataus diapazono, konceptuali, grindžiama reliatyvizmo, dualizmo, įvairiakrypčio judėjimo, priešpriešos idėjomis, yra akcijos, performanso elementų, nagrinėjami įvairi sociokultūriniai, erdvėlaikio ir savivokos aspektai. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Jungtinių Tautų būstinė Ženevoje.
Pavasarinis poraitis
Pavasarinis poraitis (Omphalodes verna) – poraičių (Omphalodes) genties gėlė.
Augalas 5-20 cm aukščio. Lapai kiaušiniški, smailėjantys, ryškiai žali. Žiedai skaisčiai mėlyni su baltu vidurėliu, maži, stačių, bet trapių stiebelių viršūnėse, susitelkę į retas kekes. Žydi IV-V mėn. Augalo tėvynė – Pietinės Alpės, Rumunija, Vidurio Europa. Savaime veša drėgnuose kalnų miškuose. Geriausiai auga šviesioje, pusiau saulėtoje, šiltoje vietoje, apysausėje, drėgnoje ir purioje dirvoje. Lietuvoje neretai auginamas gėlynuose, kapinėse.
thumb|left|240px|Pavasarinio poraičio žiedas
Centrinės Afrikos Respublikos vėliava
bordered|right|thumb|208px|[[Vaizdas:FIAV 111000.svg|20px Centrinės Afrikos Respublikos vėliava, pločio ir ilgio santykis 3:5]]
Centrinės Afrikos Respublikos vėliava imta naudoti 1958 m. gruodžio 1 d. Ją sukūrė Bartolomėjus Boganda, pirmasis autonominės Ubangio-Šario teritorijos prezidentas, tikėjęs, kad „Prancūzija ir Afrika privalo žygiuoti kartu“. Todėl jis suderino raudoną, baltą ir mėlyną Prancūzijos trispalvės spalvas su Afrikos raudona, žalia ir geltona. Raudona spalva simbolizuoja CAR žmonių kraują, kuris buvo pralietas kovojant už nepriklausomybę ir bus pralietas ją ginant. Mėlyna spalva reiškia dangų ir laisvę, balta – taiką ir orumą, žalia – viltį ir tikėjimą, o geltona – toleranciją. Auksinė žvaigždė simbolizuoja nepriklausomybę ir yra vedlė į pažangą ateityje.
UTC+8
thumb|400px|UTC+8 laiko juosta: mėlyna – žiemą, oranžinė – vasarą, geltona – visus metus
UTC+8 – viena iš pasaulio laiko juostų, einanti aštuoniomis valandomis anksčiau už pasaulinį laiką. Driekiasi per Centrinį Sibirą, Rytų ir Pietryčių Aziją. Ši laiko juosta yra labai plati, kadangi įtraukia visą Kiniją nepaisant jos geografinės padėties (seniau šalyje galiojo 5 laiko juostos). Kertant Kinijos ir kai kurių kitų kaimyninių valstybių sieną laikrodį tenka sukti per 2 valandas.
Išskiriamos šios UTC+8 laiko juostos zonos:
Kaip standartinis laikas, visus metus
Kaip standartinis laikas, pietų pusrutulio žiemą
Časové pásmo Huso horario
Islandija
Islandija  – valstybė Šiaurės Europoje, įsikūrusi to paties pavadinimo saloje, esančioje Atlanto vandenyno šiaurinėje dalyje, 300 km į rytus nuo Grenlandijos ir 1000 km į vakarus nuo Norvegijos. 103 000 km² ploto valstybėje gyvena apie 376 000 gyventojų – Islandija šiuo atžvilgiu rečiausiai apgyvendinta valstybė Europoje. Reikjavikas yra šiauriausiai įsikūrusi valstybės sostinė, jos zonoje gyvena du trečdaliai visų gyventojų. Islandijos, esančios visai šalia Šiaurės poliaračio, klimatas pakankamai švelnus dėl ją šildančios šiltosios Golfo srovės.
Islandų kultūrai pamatus padėjo senovės skandinavai. Dauguma islandų yra senovės skandinavų ir gėlų palikuonys. Dabartinė islandų kalba yra kilusi iš senovės skandinavų ir yra artima farerų kalbai bei vakarų norvegų tarmėms. Šalies kultūrinis paveldas – islandų virtuvė, poezija, senovės sagos. Islandija yra mažiausia NATO blokui priklausanti valstybė ir vienintelė, neturinti kariuomenės, pakrančių saugojimu rūpinasi lengvai ginkluota Islandijos pakrančių apsauga.
Istorija
thumb|left|Senųjų žvejų gyvenvietės replika netoli [[Bolungarvikas|Bolungarviko]]
Manoma, kad pirmieji Islandijos gyventojai buvo airių vienuoliai, atsikėlę čia apie 800 m. IX amžiaus pabaigoje bei X amžiuje čia atsikėlė norvegų vikingai. Pirmasis vikingas Islandijoje buvo Flokis Vilgerdarsonas (Flóki Vilgerðarson), jis salai suteikė ir dabartinį pavadinimą. 930 m. įkurtas ilgiausiai pasaulyje veikiantis parlamentas Altingas (Alþingi).
985 m. už nužudymą iš salos buvo ištremtas Erikas Raudonasis. Išplaukęs į vakarus jis atrado Grenlandiją. Eriko Raudonojo sūnus Leifas 1000 m., kaip manoma, atrado Ameriką ir pavadino ją Vinlandu.
300 metų Islandija buvo nepriklausoma, o 1262 m. tapo Norvegijos dalimi. Formaliai sala buvo Norvegijos kolonija iki 1814 m., o vėliau – Danijos priklausoma teritorija.
1918 m. Islandija įgijo dalinį suverenitetą. 1940 m. balandžio 9 d. Vokietija okupavus Daniją, Altingas nusprendė, kad Islandija turi tapti nepriklausoma, nors formaliai nepriklausomybė nebuvo paskelbta. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos į šią salą buvo įsikėlusios britų ir amerikiečių karinės pajėgos, kad Islandija nepatektų į vokiečių rankas. 1944 m. Islandijai suteikta visiška nepriklausomybė.
Po Antrojo pasaulinio karo tapo NATO nare, tačiau į ES niekada nestojo. 1958–1976 m. tarp Islandijos ir Jungtinės Karalystės vyko net trys „menkių karai“ dėl menkių žvejybos teisių.
1991 m. tuometinio užsienio reikalų ministro Jono Baldvino Hannibalssono iniciatyva Islandija buvo pirmoji valstybė, pripažinusi atsikūrusių Baltijos valstybių nepriklausomybę.
Politinė sistema
thumb|[[Altingas – Islandijos parlamentas]]
Islandija yra demokratinė parlamentinė valstybė. Seniausią pasaulyje parlamentą – Altingą – sudaro 63 nariai, renkami tiesioginiuose rinkimuose ketveriems metams. Po 2013 m. vykusių rinkimų į Altingą didžiausios partijos yra centro dešinės Nepriklausomybės partija (Sjálfstæðisflokkurinn) ir centro Progreso partija (Framsóknarflokkurinn).
2011 m. duomenimis Islandijoje buvo aktyvi pilietinė visuomenė – rinkimuose balsuoja apie 80% gyventojų.
Tarptautiniai santykiai
JTO, NATO, EFTA ir OECD narė, užmezgusi diplomatinius santykius su dauguma pasaulio valstybių, ypač artimi ryšiai su kitomis šiaurės šalimis, NATO narėmis, JAV, Kanada. Istoriškai, dėl kultūrinių, ekonominių ir kalbinių bendrumų Islandija yra priskiriama šiaurės šalims ir turi savo delegatus šiaurės šalių taryboje.
Administracinis suskirstymas
Oficialiai Islandija skirstoma į 8 regionus. Regionai smulkiau skirstomi į 74 savivaldybes. Tradiciškai Islandija skirstoma į 23 apskritis (, dgs. sýslur) ir 14 savarankiškų miestų (, dgs. kaupstaðir). Islandija taip pat suskirstyta į 6 rinkimų apygardas, kurios naudojamos tik rinkimų į Altingą metu.
Geografija
thumb|right|Islandijos vaizdas iš kosmoso
Geologiniu požiūriu Islandija yra vulkaninė sala, Vidurio Atlanto kalnagūbrio dalis, tačiau dėl kultūrinių priežasčių laikoma Europos žemyno dalimi. Sala yra virš tektoninių plokščių sandūros ir karštojo taško, todėl joje yra nemažai ugnikalnių – Hekla, Katla, Ejafjadlajokudlis, Askja, Grímsvötn, Hvannadalshnúkur (aukščiausia šalies viršūnė). Tai pasaulio 18-a didžiausia sala ir antra didžiausia Europoje po Didžiosios Britanijos. Salos plotas – 101826 km², tačiau visas šalies plotas 103000 km², iš kurių 67% sudaro tundra.
Klimatas
thumb|left|Tipiškas islandiškas kraštovaizdis Islandijos klimatas laikomas jūriniu subpoliariniu. Šilta Šiaurės Atlanto srovė užtikrina mažus temperatūrų svyravimus ir sąlygiškai šiltą klimatą, palyginti su kitomis vietovėmis panašiose platumose. Regionai, turintys panašų klimatą – Aleutų salos, Aliaskos pusiasalis, Ugnies žemė, nors visos šios zonos arčiau pusiaujo. Nepaisant mažo atstumo nuo Arkties, Islandija turi neužšąlantį uostą.
Biologinė įvairovė
Islandijoje atrasta apie 1300 vabzdžių rūšių – tai gana mažai (pvz. pasaulyje 1,2 mln., Lietuvoje – 17 tūkst.). Vienintelis čia gyvenęs didesnis žinduolis prieš atsikraustant žmonėms buvo arktinė lapė. Retkarčiais į salą užklysta šikšnosparnių, tačiau čia negali veistis. Į salą iš Grenlandijos kartais atkeliauja poliarinės meškos, tačiau nuolat čia gyvenančių meškų nėra. Nėra ir laisvėje besiveisiančių roplių ir varliagyvių.
Ekonomika
thumb|right|Nesjevedliro geoterminė elektrinė aptarnauja sostinės regiono karšto vandens ir elektros energijos poreikius. Beveik visa Islandijos elektra gaunama iš atsinaujinančių išteklių.
Islandija iki 2008 m. ekonominės ir finansų krizės buvo viena turtingiausių pasaulio šalių.
Ekonomika istoriškai labai priklausė nuo žvejybos, komercinė žvejyba iki šiol sudaro apie 40% viso eksporto ir 8% darbo vietų. Neturėdama gamtinių išteklių (išskyrus gausius hidro- ir geoterminės energijos šaltinius), šalis ekonomiškai priklausoma nuo besikeičiančių žuvies kainų. Ekonomika lieka priklausoma nuo krintančių žuvies išteklių, taip pat ir nuo krintančių pasaulinių kainų pagrindinių jos eksportuojamų žaliavų: žuvies ir žuvies produktų, aliuminio ir ferosilicio. Paskutiniu metu vystoma turizmas ir kitos paslaugos, technologijos, energetika ir kitos pramonės šakos, kurios sumažino žvejybos įtaką ekonomikai.
Pagrindiniai vyriausybės planai – tęsti savo politiką mažinant biudžeto deficitą, skolinimąsi iš užsienio, esančią infliaciją, taip pat pertvarkyti žemdirbystę ir žvejybą, plečiant ekonomiką, privatizuojant valstybei priklausančius objektus. Vyriausybė pasisako prieš įstojimą į Europos Sąjungą, pagrindinė to priežastis – baimė, kad bus prarasta žvejybos resursų kontrolė.
Islandijos ekonomika paskutiniame dešimtmetyje diversifikuota į gamybą ir aptarnavimo sferą, taip pat plėtojamas informacinių technologijų kūrimas, biotechnologijos ir finansinis aptarnavimas. Išaugo ir turizmo sektorius, įskaitant ekoturizmą ir banginių stebėjimą. Augimo tempas sulėtėjo tarp 2000 m. ir 2002 m., bet ekonomika išaugo 4,3% 2003 m. ir 6,2% 2004 m. Nedarbas sudaro 1,8% ir yra mažiausias tarp EEA (European Economic Area) šalių.
Žemdirbystė – bulvės, žalios daržovės, aviena, pieno produktai.
2008 m. krizė
Prasidėjus pasaulio ekonominei krizei, Europoje labiausiai buvo paveikta Islandija, kuri priėmė 5 mlrd. JAV dolerių paramą iš TVF. Islandija tapo pirmąja Vakarų šalimi, nuo 1976 m. gavusia tokią finansinę pagalbą. 2007 m. Islandija pagal vienam gyventojui tenkantį BVP rodiklį buvo penkta turtingiausia pasaulio valstybė, tačiau prasidėjus krizei, ji priartėjo prie bankroto, kai buvo priversta gelbėti tris bankrutuojančius vietos bankus. Ji labiausiai nukentėjo nuo ekonominės krizės, nes šalies ekonomika veikė panašiai kaip aukštos rizikos draudimo fondai, kurie ypač nukentėjo per krizę. Islandijos kronos vertė 2008 m. smuko beveik perpus, o skolinimosi galimybių iš užsienio bankų beveik nebeliko.
Gyventojai
right|thumb|[[Reikjavikas, didžiausias Islandijos metropolinis rajonas ir sostinės regiono centras, kuriame gyvena 233 034 gyventojai, o tai sudaro 64% visų Islandijos gyventojų (2020 m.)]]
2009 m. Islandijoje gyveno maždaug 300 000 žmonių, iš jų net 200 000 gyveno sostinės regione. Pasak 2009 m. apskaičiavimų, vidutinė numatomo gyvenimo trukmė skaičiuojant nuo gimimo šalyje yra 80,67 metų – viena didžiausių pasaulyje. 20,7% gyventojų buvo jaunesni nei 15 metų ir 12,2% – vyresni nei 65 metai.
Nutolusi salos padėtis ilgą laiką ribojo migraciją. Todėl islandai genetiškai labai artimi. Nors 1985 m. užsieniečiai sudarė 1,4% šalies populiacijos 2008 m. pradžioje jie sudarė beveik 7% visų gyventojų. Daugiausiai Islandijoje buvo lenkų (2,71%), lietuvių (0,43%), vokiečių (0,31%) bei danų (0,31%).
Miestai
Islandijoje yra 75 savivaldybės, kurių mažiausioje – Aurneshrepure – gyvena 54 gyventojai. Didžiausi miestai:
Kultūra
thumb|[[Björk, žinomiausia Islandijos atlikėja]]
Islandijoje gimė ir kūrė keletas įžymių kultūros asmenų ir grupių, tokių kaip alternatyviojo roko grupė The Sugarcubes, dainininkė Björk, repo-roko grupė Quarashi, techno muzikos grupė GusGus, post-roko grupė Sigur Rós, dainininkė Emilíana Torrini, eksperimentinės muzikos grupė múm ir kiti.
Raštingumo lygis vienas didžiausių pasaulyje. Mėgiami įvairūs intelektualiniai užsiėmimai, pvz. literatūra, menas ar šachmatai.
Islandai ypač vertina savo nepriklausomybę ir kultūrinį išskirtinumą. Didžiuojasi vikingų kilme ir islandų kalba. Ji labai artima senajai skandinavų kalbai, kuria kalbėta vikingų laikais.
Visuomenėje ir kultūroje nepaplitusi moterų diskriminacija, daug moterų vadovauja. Po vedybų pasilieka savo mergautines pavardes, mat islandai paprastai nesikreipia pavardėmis, o vietoje jų naudoja tėvavardžius.
Madagaskaro sala
thumb|160px|right|Madagaskaro nuotrauka ir palydovo. Madagaskaro sala – sala, nutolusi nuo rytinės Afrikos pakrantės 600 km. Ši 1600 km ilgio (šiaurės - pietų kryptimi) ir 600 000 km² ploto sala yra ketvirta pagal dydį pasaulyje po Grenlandijos, Naujosios Gvinėjos ir Borneo. Saloje yra Madagaskaro Respublika.
Unikali salos ekosistema pradėjo formuotis maždaug prieš 120 mln. metų, kai pradėjo skirtis žemynai. Pirminio Gondvanos superkontinento žemėlapyje Madagaskaras įsiterpęs tarp pietinio Indijos krašto ir šiaurinio Antarktidos pajūrio.
Milžiniškų roplių eroje dinozaurai dar galėjo ateiti iš Afrikos sausa žeme, dar milijonus metų po skilimo pradžios augalai bei gyvūnai galėjo per lūžį patekti į Madagaskarą. Tačiau maždaug prieš 40 mln. metų plyšys pasidarė per didelis, ir šis evoliucijos eismas baigėsi, o apytikriai 500 m. pr. m. e. pasirodė pirmieji žmonės, jie atplaukė valtimis ne iš kaimyninės Rytų Afrikos, o iš Indonezijos.
Dėl savo rausvo dirvožemio Madagaskaro sala vadinama Didžiąja raudonąja sala ir turi savitą augaliją bei gyvūniją; tačiau dabar tas dirvožemis dėl žmonių sukeltos erozijos sparčiai išplaunama į jūrą.
Madagaskaro sala su mažomis Komorų, Amirantų, Seišelių ir Maskarenų salomis sudaro Etiopinės zoogeografinės srities Madagaskaro posritį. Madagaskaro posrityje gyveno XVII a. pradžioje žmogaus išnaikintas paukštis epiornis. Skirtingai nuo Afrikos žemyno, čia nėra straublinių, neporakanopių ir porakanopių žinduolių, plėšriųjų žinduolių, beždžionių, nuodingųjų gyvačių, nėra tikrųjų gėlavandenių žuvų. Madagaskaro salos savitumą lėmė ilga (nuo neogeno periodo) salos izoliacija nuo Afrikos žemyno.
Kumbija
thumb|250px|Kolumbijos vaikai šoka Kumbiją
Kumbija – tai tradicinis muzikos žanras, kurio kilmės šalis yra Kolumbija. Kumbija nuo seno buvo viliojimo ritualo dalimi ir savo esme nelabai pasikeitė iki šių dienų. Kumbijos viliojančio ritmo ir judesio harmonija skirta šokiui poromis.
Kilmė
Tai trijų kultūrų - Afrikos juodaodžių, indėnų ir europiečių - mišinio rezultatas. Iš juodaodžių muzikos tradicijų kumbija perėmė būgnus, iš indėnų – fleitą, kuri yra pagrindinis muzikos elementas, iš europiečių – kai kurias melodijų variacijas, choreografiją ir šokėjų kostiumus.
Žodis kumbija yra kilęs iš afrikietiško žodžio „Cumbé”, kuris reiškia linksmybes ar šventę. Kumbija susikūrė apie XVIII a., po ilgo trijų kultūrų vienijimosi. Kumbija kaip muzikos žanras kurtis pradėjo dar Afrikoje (African Guinean cumbe). Kumbija savyje suderina afrikietiškus būgnelius, perkusiją, akordeoną, gitarą, fleitą ir didelę įvairovę kitų instrumentų. Šioje muzikoje dominuoja ritmai, tad tekstams neteikiama didelė reikšmė.
Tipai
Kumbija yra populiari ne tik Kolumbijoje. Šis ritmas netruko išplisti į kitas Lotynų Amerikos šalis, tarp lurių yra: Salvadoras Meksika, Čilė, Venesuela, Argentina, Peru. Priklausomai nuo šalių, kurios ryžtasi adaptuoti kumbijos stilių, ji įgauna vis kitokį skambesį.
Kumbija yra įvairių tipų. Išskiriama klasikinė kumbija, modernioji kumbija ir kumbiamba. Kumbiada nuo kumbijos skiriasi tuo, kad pastarąją atlieka muzikantų grupė, o šokėjai šoka su žvakėmis arba deglais rankose. Kumbiada yra atliekama akordeono ir fleitos pagalba ir be žvakių.
Kiti kumbijos tipai - kumbion (Cumbión), kumbija valjenata (Cumbia Vallenata), kumbija –lambada (Cumbia Lambada), kumbija-son (Cumbia-Son).
Istorija
Afrikietiškai ritmai į Kolumbiją pateko kartu su Afrikos vergais, atvežtais į Lotynų Ameriką Kolumbijos Karibų pakrantės ir Panamos nukariavimo ir kolonizacijos epochos metu. Dar XX a. pradžioje elito ir valdžios nepripažinta kumbija tebuvo žemosios klasės atstovų muzika – vulgarūs šokio judesiai ir laukiniai ritmai. Vis tik kumbijos nenustojo šokti, nors ir slapta. Kumbija išliko ir tapo Kolumbijos nacionaline muzika tik Kolumbijos žemesniosios klasės atstovų dėka. 1950 m. pasirodė pirmoji kumbija, įrašyta pardavimui. Vėliau pasirodė kumbijos, sukurtos pagal Soledeño Efraín Mejia, Juan Corralito, Antonio Lucia Pacheco. Kumbija labiausiai ėmė plisti apie 1960 metus. Dėl vietos, kurioje gimė kumbija yra vis dar ginčijamasi. Pasak José Barros, kumbijos gimtinė yra indėnų šalis Los Pokabujis (El Banko regionas, Magdalena). Kiti teigia, kad yra kilusi iš Sjenagos (Magdalena), arba iš Soledado (Atlantiko).
Šiandiena
Dabar Lotynų Amerikoje kumbija reiškiasi per pop-šokių muziką diskotekose, radijuose ir pan. Modernioji kumbija susimaišiusi su hip-hop, elektronika, rap, rokas, reggae ar dub ir kitais muzikos ritmais yra itin populiari XXI a. Šiuo metu, vienas populiariausių kumbijos stiliaus kūrinių yra Samim - Heater.
Rubaičių piliakalnis
Rubaičių piliakalnis, Pilė – piliakalnis Šilalės rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Rubaičių kaimo, Šilalės seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Šilalė – Žadeikiai Nevočiuose pasukus į dešinę šiaurės rytų kryptimi link Rubaičių, prieš antrą didesnį kelio posūkį į dešinę pasukus į kairę šiaurės vakarų kryptimi lauko keliuku ir pavažiavus 400 m – yra kiek kairiau.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, iš vakarų, šiaurės ir rytų juosiamoje Reksvės upelio. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 56x26 m dydžio, 2 m žemesniu šiauriniu galu. Šiauriniame gale supiltas 1,5 m aukščio, 13 m pločio pylimas, kurio išorinis 6 m šlaitas leidžiasi į 9,5 m pločio, 2 m gylio griovį, už kurio supiltas antras 2 m aukščio, 13 m pločio pylimas. Pietiniame aikštelės krašte supiltas 1 m aukščio, 13 m pločio pylimas, kurio išorinis 7 m aukščio šlaitas leidžiasi į 12 m pločio, 2 m gylio griovį. Šlaitai statūs, 9 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs lapuočiais su tankiomis anksčiau iškirstų medžių atžalomis.
400 m į šiaurę nuo piliakalnio yra Sargute vadinama kalva. 1964 m. piliakalnį žvalgė Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 20000 m².
Sergejus Bodrovas (jaunesnysis)
thumb|right|180px|Filme „Brolis 2“
(Сергей Сергеевич Бодров, 1971 m. gruodžio 27 d. Maskvoje – 2002 m. rugsėjo 20 d. Šiaurės Osetijoje) – Rusijos aktorius, televizijos laidų vedėjas.
Biografija
Žinomo režisieriaus, aktoriaus bei prodiuserio Sergejaus Bodrovo sūnus.
1989–1994 m. studijavo architektūrą ir filologiją Maskvos Maskvos valstybiniame universitete. 1998 m. apgynė disertaciją „Architektūra Venecijos tapyboje renesanso laikais“.
1996 m. tėvo režisuotame filme „Kalinys kalnuose“ pradėjo aktoriaus karjerą. Filme suvaidino jauną kareivį, už šį vaidmenį gavo Nikės apdovanojimą (geriausias aktorius).
Pagarsėjo dėl vaidmens rusų veiksmo filmuose Brolis ir Brolis 2
Vedė rusišką realybės šou „Išlikimas“ versiją.
Žūtis
2002 m. vasarą Šiaurės Osetijoje praėjo savo antrojo filmo „Ryšininkas“ filmavimo darbus.
2002 m. rugsėjo 20 d. žuvo Kaukazo kalnuose, Karmadono tarpeklyje, nuslinkus Kolkos ledynui. Kartu su kitais 125 žmonėmis (tarp jų 27 asmenys iš filmavimo grupės), antrąją naujos kino juostos filmavimų dieną. Iki 2005 m. rugsėjo 21 d. buvo laikomas laikomas dingusiu be žinios.
Liko žmona Svetlana, dukra ir sūnus.
Imants Bleidelis
Imants Bleidelis (Imantas Bleidelis, g. 1975 m. rugpjūčio 16 d.) – buvęs Latvijos vyrų futbolo rinktinės žaidėjas, treneris žaidęs saugo pozicijoje.
Imantas Bleidelis Latvijos rinktinėje yra sužaidęs 105 rungtynes (įmušta 10 įvarčių) ir užima trečią vietą Latvijos rinktinėje pagal praleistų rungtynių skaičių. Latvijos rinktinėje Bleidelis debiutavo būdamas 19 metų 1995 m. varžybose prieš Estijos rinktinę. Nuo to laiko Bleidelis yra nuolatinis Latvijos rinkinės pagrindinės sudėties dešiniojo krašto saugas, kuris visuomet išsiskiria savo greitumu. Latvijos rinktinėje žaidė ir 2004 m. Europos čempionate Portugalijoje. Savo šimtąsias rungtynes rinktinėje Bleidelis sužaidė 2007 m. birželio 2 d. prieš Ispanijos rinktinę.
Savo futbolininko karjerą pradėjęs komandoje Skonto FC, kurioje žaidė iki 2000 m., perėjo į Anglijos Premier lygos klubą Southampton FC, kuriame jau žaidė kitas Latvijos rinktinės futbolininkas Marianas Pacharas. Bleideliui taip ir nepavyko įsitvirtinti Southampton sudėtyje, per tris klube praleistus metus jis Premier lygoje sužaidė tik 2 rungtynes, daugiau žaisdamas dublerių komandoje. Nepaisant rungtynių praktikos trūkumo, Bleidelį ir toliau kvietė į Latvijos rinktinę. 2003 m. pasibaigė jo sutartis su Southampton FC ir jis perėjo į Danijos komandą Viborg FF, kurioje praleido tris gana sėkmingus sezonus. Nuo 2005 iki 2006 m. Bleidelis žaidė Austrijos klube Grazer AK, o 2006 m. vasarą grįžo į Latviją, kur žaidžia komandoje FK Jūrmala.
Rubén Berríos
Rubenas Beriosas Martinesas (, g. 1939 m. birželio 21 d. Aibonite, Puerto Rikas) – Puerto Riko politinis veikėjas, teisėtyrininkas tarptautininkas, teisės profesorius.
Biografija
1961 m. Džordžtauno universiteto administravimo ir ekonomikos bakalauras, Jeilio universiteto JAV teisės magistras, Oksfordo universiteto tarptautinės teisės daktaras. 1967–1971 m. Puerto Riko universiteto teisės profesorius. Vienintelis Puerto Riko teisininkas, kurio kandidatūra teikta į Tarptautinio Teisingumo Teismo teisėjo vietą.
Nuo 1970 m. Puerto Riko nepriklausomybės partijos (PIP) pirmininkas. Jo vadovaujama partija pasuko demokratinio socializmo keliu.
1971 m. vadovavo protestams prieš JAV viešpatavimą Kulebros saloje, 1999 m. protestavo prieš JAV bombardavimus Vieko saloje, ne kartą buvo suimtas. Dalyvavo 1972, 1976, 1980, 1988 m. ir 2000 m. šalies gubernatoriaus rinkimuose, bet pralaimėdavo Liaudies demokratinės arba Naujosios progresyvios partijos kandidatams.
1972–1976 m., 1984–1988 m. ir 1993–1999 m. senatorius, atsisakė šių pareigų protestuodamas prieš Vieko salos pavertimą JAV karinio laivyno poligonu ir bombardavimus.
Nuolatinės Lotynų Amerikos politinių partijų konferencijos (COPPPAL) iniciatorius, Lotynų Amerikos žmogaus teisių asociacijos Vykdomosios tarybos narys.
Nuo 1999 m. Socialistų Internacionalo Garbės pirmininkas.
Bliūdžiai
Bliūdžiais  vadinami kaimai:
Kaimų vardai tikriausiai kilę nuo pavardės Bliūdžius (bliūdžius – „dubenų gamintojas“) daugiskaitos.
Kauno Tado Ivanausko zoologijos muziejus
thumb|[[Fasadas (2023)]] thumb|Fasadas (2010)
Kauno Tado Ivanausko zoologijos muziejus – didžiausias lietuviškas zoologijos muziejus.
Savybės
Bendras muziejaus patalpų plotas – 6000 m². Ekspozicija užima 2500 m², 3 aukštus, 6 sales. Rinkinių saugyklos užima 430 m²
Muziejų kasmet aplanko ~40 tūkst. lankytojų.
Dirba 79 darbuotojai.
Veikia biologinių preparatų dirbtuvės, kurių darbuotojai gali paruošti medžioklės ir žūklės trofėjus, pagaminti iškamšas, įrengti biologijos kabinetus.
Aktų salėje nemokamai demonstruojami filmai apie gamtą.
Istorija
thumb|Seniausias muziejaus eksponatas – [[stepinė vištelė (1859)]]
Ištakos
Pradžią sudarė Leonardo ir Tado Ivanauskų zoologiniai rinkiniai. XIX a. antroje pusėje tėvas ir sūnus Lydos apskrityje netoli Vosyliškių miestelio Lebiodkos dvare buvo sukūrę savo dvaro namų muziejų, jų vadinamą „Paukščių kambariu“, nes daugumą eksponatų sudarė paukščiai. Tuo metu tarp dvarininkų buvo madinga kolekcionuoti augalus bei gyvūnus. Lebiodkos dvaro rinkinius sudarė sudarė paukščių ir žvėrių iškamšos bei kūneliai, augalų herbarai, entomologinės kolekcijos, konservuoti anatominiai gyvūnų preparatai, kurie buvo sukaupti 1861–1919 m. Rinkiniai buvo pildomi Lydos, Slonimo apskrityse bei parvežami iš įvairių komandiruočių, kuriose teko dalyvauti Leonardui Ivanauskui, kai mokėsi Sank Peterburge. Iki šiol muziejuje saugomi septyni memorialiniai Leonardo pagaminti eksponatai: Stepinė vištelė (1859 m.), žvirblinė pelėda, žvyrė, rudakaklis kragas, rudakaklis naras – visi 1861 m., mažasis einis (1885 m.) ir rudagalvė kryklė (1892 m.).
1919–1922 m. Gamtos tyrimų stotis
1919 m. liepos 15 d. Tado Ivanausko iniciatyva Kaune įkurta pirmoji gamtos mokslų įstaiga – Gamtos tyrimo stotis (GTS) su zoologijos muziejumi. Ji rūpinosi gamtos tyrimais, Lietuvos faunos rinkimu, sisteminimu ir iškamšų gamyba. Nuo 1920 m. sotyje buvo skaitomos paskaitos studentams, atliekami laboratoriniai darbai. GTS buvo savarankiška įstaiga, įsikūrusi Kaune, senamiestyje, Vilniaus g. 2, buvusio Steigiamojo seimo kiemelyje. Dvejus metus ji buvo pavaldi Žemės ūkio ministerijai, o nuo 1922 m. vasario 16 d. – Švietimo ministerijai. GTS patalpas sudarė 7 kambariai, iš kurių 2 buvo skirti pačiam muziejui. Pirmieji ir kurį laiką vieninteliai stoties darbuotojai buvo vedėjas Tadas Ivanauskas ir laborantas Feliksas Jomantas. Laboratorijai trūko elementarių preparavimo įrankių, medžiagų iškamšų gaminimui, vandens tekdavo neštis iš Nemuno. Negalėdamas centras pats vykdyti savo užsibrėžtų tikslų kreipėsi į besimokančią jaunuomenę, miškininkus, medžiotojus prašydamas paramos. Intensyvesnis medžiagos rinkimas prasidėjo 1920 m., kai susibūrė gamtos mylėtojų, pagalbininkų būrelis. Vienas ištikimiausių rėmėjų buvo Panevėžio mokytojas gamtininkas Jurgis Elisonas, atsiuntęs muziejui nemažai gyvūnų rinkinių. Per trumpą laiką muziejaus rinkinys pasipildė 300 gyvūnų. 1920 m. sausio 27 d. buvo įkurti Aukštieji kursai turėję septynis skyrius, vienas iš jų – Gamtos skyrius – prisiglaudė GTS patalpose. Stotis tapo studijuojančių gamtininkų susibūrimo centru. Per kelerius metus muziejaus rinkiniai plėtėsi, gausiausia buvo vabzdžių kolekcija – 53 tūkst., kurios žymią dalį sudarė 1914–1918 m. natūralisto Konstantino Ario Turkestane rinkta >20 tūkst. vabalų kolekcija. GTS veikla nebuvo vien muziejininkystė, jame buvo mokoma ir vykdomi moksliniai darbai.
Dviejuose GTS kambariuose skirtuose muziejui pradžioje ekspozicijos pagrindą sudarė paukščių ir žinduolių eksponatai. Vėliau ji buvo papildyta naujai paruoštais žuvų, roplių ir buvusio Lebiodkos dvaro „Paukščių kambario“ eksponatais. Daugelis tuometinių eksponatų iki mūsų dienų neišliko. Muziejaus rinkiniai buvo pildomi ir mainų su kitų šalių gamtininkais dėka. Keistasi gyvūnų sąrašais, preparuotais kūneliais. Greitai muziejus nebegalėjo sutalpinti visų eksponatų dviejuose kambariuose.
GTS tada buvo vienintelė Lietuvoje gamtos mokslo ir pažinimo įstaiga. Turėjo įtakos Aukštųjų kursų ir Lietuvos universiteto Matematikos-gamtos fakulteto atsiradimui.
1922–1940 m. Lietuvos universiteto gamtos muziejus
thumb|Entomologo [[Alfonsas Palionis|Alfonso Palionio drugių kolekcija muziejuje]] 1922 m. vasario 16 d. Kaune įkūrus universitetą, stotis – muziejus buvo perduotas Matematikos-gamtos fakulteto zoologijos ir lyginamosios anatomijos katedrai ir tapo mokslinio tyrimo ir visuomenės švietimo įstaiga. Katedra ir muziejus sudarė nedalomą struktūrą, tie patys darbuotojai dirbo pedagoginį – mokslinį ir muziejinį darbą. Tais pačiais metais T. Ivanauskas oficialiai muziejui padovanojo savo ir tėvo rinkinius iš Lebiodkos dvaro. 1928 m. muziejus perkeltas į erdvesnes patalpas Donelaičio g. 20. 1922–1939 m. muziejus buvo visų faunos tyrimų centras. Šiuo laikotarpiu buvo įkurtos pirmosios originalios muziejaus biologinės grupės. Užmegzti ryšiai su Europos šalių aukštosiomis mokyklomis, tyrimų stotimis, muziejais ir sodais, keičiamasi eksponatais. 1929 m. už muziejaus įkūrimą T. Ivanauskas apdovanotas LDK Gedimino ordinu.
1922–1924 m. Zoologijos kabinete dirbo geologas Borisas Lašinas – tuomet jis buvo vienintelis „dailininkas“ ruošęs etiketes muziejaus eksponatams ir piešinius studentų paskaitoms. Zoologijos ir lyginamosios anatomijos katedroje nuo 1922 m. laborantu, o nuo 1933 m. vyresniuoju asistentu dirbo Leonas Čereška. Jis aktyviai dalyvavo pildant muziejaus eksponatus, ruošiant juos ekspozicijai. Labiausiai prisidėjo pildant bestuburių skyriaus rinkinius. Svarų indėlį įnešė ir profesorius Steponas Jankauskas 1923–1940 m. dirbo katedroje – pradžioje laborantu, o vėliau taksidermistu – laborantu. Pirmasis muziejaus profesionalus entomologas Alfonsas Palionis parengė muziejui 582 drugių kolekciją, dabar eksponuojamą muziejaus istorinėje dalyje. Muziejuje dirbo nuo 1925 m. iki karo pradžios. 1927–1938 m. katedroje dirbo Antanas Vaitkevičius, kuris ir vėliau, jau dirbdamas LMA Zoologijos ir parazitologijos institute palaikė su muziejumi glaudžius ryšius. 1935 m. muziejuje įsidarbino Petras Pedišius. Talentingas taksidermistas kartu su F.Jomantu ir S.Jankausku kūrė paukščių biologines grupes. 1938 m. pradėjo dirbti Jonas Šeštokas, kuris koordinavo paukščių žiedavimą atliekant migracijos tyrimus Žuvinto rezervate ir Ventės Rago ornitologinėje stotyje kartu su ilgamečiais šio darbo entuziastais Teofiliu Zubavičiumi ir Miku Posingiu.