cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Achema
Istorija
1994 m. VĮ „Azotas“ privatizuota, įsteigta AB „Achema“. 1995 m. pradėtas gaminti karbamido-amonio salietros tirpalas (KAS). Nuo 1995 m. Inžinerinės ekologijos asociacijos (IEA) narė, nuo 1997 m. – Europos trąšų gamintojų asociacijos (EFMA) komiteto narė. 1998 m. įmonė sertifikuota pagal tarptautinį ISO 9002 kokybės standartą. 1999 m. pradėtas gaminti aliuminio sulfato tirpalas.
2011 m. AB „Achema“ baigtas kurti kogeneracinių elektrinių tinklas – rudenį pradėta eksploatuoti kogeneracinio tipo 47 MW dujų jėgainė. Kartu su jau veikia 21 MW galios jėgainė.
Veikla
2008 m. pagaminta ir realizuota apie 2,3 mln. tonų trąšų. 2009 m. I pusmetį gauta 527 mln. Lt konsoliduotų pajamų (50 % mažiau, nei 2008 m. I pusmetį, kai pajamos siekė virš 1 mlrd. Lt). 2009 m. I ketvirtį patirtas 14,6 mln. Lt nuostolis (prielaidos – rinkos sąstingis, kritusios produkcijos kainos ir sumažėjusios gamybos apimtys). 2009 m. I ketvirtį bendras „Achemos“ produkcijos pardavimo kiekis sumažėjo 65 100 t (lyginant su 2008 m. I ketvirčio duomenimis).
Bulgarijos futbolo varžybos 1961–1962 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1961–1962 m.
Achema
Veikla
2011 m. AB „Achema“ metinė apyvarta buvo 2,18 mlrd. Lt, o grynasis pelnas siekė 96,3 mln. Lt.
1974 m. vasario mėn. avarija
1974-02-23 naktį gamyklos ceche įvyko II kategorija avarija (pagal "Goorgtechnadzor" klasifikaciją).
1977 m. gruodžio mėn. avarija
1977-12-07 d. 10.10 val. įvyko avarija. Nitrofoskos ceche avariniu būdu sustojo granuliatorius. Avarijos priežastis tyrė ir LTSR KGB.
1978 m. gruodžio mėn. krano sugadinimas
1978 m. gruodžio 8 dieną buvo rastas sugadintas japonų gamybos savaeigis automobilinis kranas (vertė - 426.000 rublių), kurį saugoti buvo pavesta Tarpžinybinės apsaugos sargui. Iš krano kabinos, išdaužus du langus, buvo pavogti elektroniniai prietaisai, kita įranga, skirta krano valdymui (249,81 rublių vertės). Dėl pavogtų detalių kranas neveikė, atsarginių detalių gamykloje nebuvo. Dėl vagystės buvo iškelta baudžiamoji byla, suimtas vienas įtariamasis. LTSR KGB Jonavos skyrius apie įvykį centrinei vadovybei pateikė specialųjį pranešimą.
1978 m. gegužės mėn. avarija
1978 m. gegužės 13 d. įvyko avarija. Kaltininkais buvo pripažinti: Valstybinis azotinės pramonės institutas (GIAP), dėl azoto projektinės schemos netobulumo, ir G/S AZOTAS gamyklos cecho administracija, kuomet monoetanolaminas (tirpalas) pateko į alyvos baką (маслобак).
1988 m. sprogimas
1988 m. liepos 8 d. ryte metanolio sandėlyje (saugykloje) įvyko didelis sprogimas, po kurio iškilo akinančios ugnies stulpas. Tuomet vinilacetato garai ir skystis išsiveržė pro apsauginį vožtuvą, susprogdino saugyklą ir užsidegė degūs skysčiai. Priežastis - dėl vinilacetato polimerizacijos padidėjo slėgis saugykloje. Vinilacetato buvo sukaupta daugiau negu buvo leidžiama, pažeisti jo saugaus sandėliavimo reikalavimai. G/S „Azotas“ patyrė per 40 000 rublių nuostolių. Nubausta 15 darbuotojų.
1989 m. avarija
1989 m. kovo 20 d. gamykloje įvyko avarija. Apie 11 val. sprogus izoterminei amoniako saugyklai, išsiliejo 7,5 tūkst. tonų amoniako, kuris per penkias minutes nuo pasklidimo užsidegė nuo atsitiktinio ugnies šaltinio. Degantis amoniakas pateko į nitrofoskos cechą, užsidegė sandėlis ir kiti statiniai. Amoniakui patekus į nitrofoskos sandėlį, susidarė nuodingi cheminiai junginiai. Nuodingų junginių debesys susikaupė virš Jonavos, vėjo nešami pajudėjo link Ukmergės, Širvintų ir Kėdainių. Apie vidurdienį oro pavojus buvo paskelbtas Vepriuose, miestelyje netikėtai nutrūko telefono ryšys. 13 val. amoniako kvapas jau buvo juntamas Ukmergėje, jo koncentracija ore 20 kartų viršijo didžiausią leistiną normaliomis sąlygomis. Apie 5 tūkst. Jonavos miesto ir rajono gyventojų buvo evakuota į Kauną. Avarijos padariniai likviduoti per tris paras. Žuvo 7 žmonės. Veprių evakuacija įvyko po trijų dienų, kuomet gaisras „Azote“ jau buvo užgesintas. Į gretimus laukus išvežti miestelio gyventojai grįžo po trijų valandų. Avarija padarė didelę ekonominę ir ekologinę žalą: nudvėsė daug kolūkio gyvulių, sunyko buvęs 40 ha kadagių draustinis. Dėl įvykio buvo pradėta baudžiamoji byla, tačiau nepavykus rasti kaltininkų ji buvo nutraukta 1990 m. pradžioje. Konstatuota, kad avarija įvyko dėl izoterminės saugyklos konstrukcijos trūkumų.
1990 m. azoto rūgšties išsiliejimas
1990 m. spalio 17 d. vidurnaktį azoto rūgšties ceche iš saugyklos išsiliejo apie 50 tonų azoto rūgšties. Į atmosferą garavo ir pateko nuodingi azoto oksidai ir dioksidai. Vėliau, išaiškėjus nuo visuomenės nuslėptai avarijai, buvo bandoma pateisinti, jog tai buvo ne avarija, o tik technologinis brokas.
2003 m. KAN cecho darbininko žūtis
2003 m. spalio 15 dieną buvo mirtinai sužalotas Kalcio-amonio nitrato cecho 21-erių metų amžiaus darbininkas-mašinistas. Gatavos produkcijos atkrovimo mazge jis užlipo ant sukietėjusio (trąšų judėjimą sustabdžiusio gumulo) ir kojomis bandė jį išjudinti. Trąšoms staiga suirus, granulės subyrėjo, o darbininkas, nespėjęs pasitraukti į šoną, su jomis nučiuožė į kelių metrų gylio bunkerį. Darbininkas buvo ištrauktas po 40 minučių,  tačiau netrukus mirė. Lietuvos Aukščiausiasis Teismas nustatė, kad nelaimingas atsitikimas įvyko dėl AB „Achemos“ kaltės. Bendrovė nesudarė saugių darbo sąlygų, tinkamai neįvykdė pareigos kontroliuoti, kaip darbuotojai laikosi saugos darbe reikalavimų, nesudarė saugių darbo sąlygų, tinkamai neapmokė darbininko. Jis turėjo būti instruktuojamas darbo vietoje kas 6 mėnesius, tačiau nelaimingo atsitikimo darbe metu šis terminas buvo praleistas. Teismas darbininko tėvams priteisė 140 000 Lt neturtinės žalos atlyginimą.
2014 m. tarša pavasarį ir vasarą
2014 m. gegužės 29 d. iš „Achemos“ azoto rūgšties gamybos padalinio nusidriekė oranžiniai dūmai (taip vadinama „lapės uodega“), tokia pati tarša vėl pasikartojo 2014 m. birželio pradžioje.
2014 m. spalio mėn. avarija
2014 m. spalio 13 d. ryte 8-tajame azoto rūgšties gamybos agregate trūko azoto rūgšties vamzdis, į aplinką išsiskyrė azoto oksidai. Agregatas buvo stabdomas avariniu būdu, azoto rūgštis išsiliejo ant betono. Agregatas sustabdytas, teršalai neutralizuoti vandens užtvaromis, tačiau azoto rūgštis apdegino vieną darbininką. Kai operatorius laistė vandeniu rūgštį, kad ją surinktų, ant jo drabužių užtiško rūgštis, pateko ant nugaros, dėl ko darbininkas buvo išvežtas į ligoninę. Azoto oksidų debesį vėjas nupūtė tolyn nuo miesto, teršalų kiekio padidėjimas ore nebuvo nustatytas.
Klaipėdos verslo aukštosios mokyklos Teisės katedra
Klaipėdos verslo aukštosios mokyklos Teisės katedra (KVAM TK) - neuniversitetinės aukštojo mokslo įstaigos (VšĮ) Klaipėdos verslo aukštosios mokyklos (KVK)neuniversitetinė aukštojo mokslo įstaiga struktūrinis padalinys; Teisės katedra. Veiklos sritys - teisinis švietimas (teisės dėstymas), teisės mokslinė veikla (tyrimai, straipsnių publikavimas ir kt.). 12 dėstytojų (2010 m.).
Veikla
Pagrindinė studijų programa - Teisė. Teisės katedra organizuoja mokslo taikomąją bei metodinę veiklą, rengia seminarus, konferencijas, publikuoja straipsnius bei studijų metu naudojamas metodines, mokymo priemones. Teikia nemokamas teisines konsultacijas.
2002 m. Klaipėdos verslo kolegijoje buvo įsteigta Teisės katedra (KVK TK).
2009 m. Klaipėdos verslo kolegija pakeitus pavadinimą ir tapus Klaipėdos verslo aukštąja mokykla, prie Katedros įsteigtas Teisės studijų programos studentų būrelis, kurio nariai teikia nemokamas teisines konsultacijas savo kompetencijos ribose socialiai remtiniems asmenims, bendrojo lavinimo mokyklų moksleiviams bei jauniems, studijuojantiems profesinėse arba aukštosiose Lietuvos mokyklose, asmenims. Tikslas - ugdyti studentų mokslo taikomosios veiklos ir konsultacinius įgūdžius, propaguojant ir organizuojant studentų mokslinę bei konsultacinę veiklą, lavinti studentų teisinio darbo įgūdžius, skatinti visų pakopų studentų bendradarbiavimą aukštojoje mokykloje, taip pat su kitų Lietuvos bei užsienio valstybių švietimo įstaigų bendruomene.
Adresas: Tilžės g. 46a, LT-91112, Klaipėda.
Antanas Butkus (1918)
Antanas Butkus (1918 m. birželio 20 d. Piepaliai, Baisogalos valsčius – 1997 m. spalio 6 d. Vilnius) – Lietuvos agronomas, biochemikas, visuomenės veikėjas, agronomijos daktaras.
Biografija
1949 m. persikėlė į Naująją Zelandiją. 1951 m. įsteigė Dirvožemio tyrimo laboratoriją ir jai vadovavo. 1954-1962 m. dirbo mėsos pramonėje. 1958 m. išrinktas N. Zelandijos mėsos tyrimo instituto ir Vandens apsaugos tarybos nariu. Naujosios Zelandijos lietuvių bendruomenės steigėjas, jai kelerius metus vadovavo.
Nuo 1962 m. gyveno JAV. 1962-1984 m. Klyvlendo (Ohajo valstija) klinikų Lipidų tyrimo laboratorijos vedėjas. Tyrinėjo riebalų ir prostaglandinų metabolizmą, riebalų įtaką kraujagyslių ligoms. Dalyvavo JAV lietuvių bendruomenės veikloje, 1967 m. tarybos narys, 1968 m. Ohajo apygardos pirmininkas, 1979 m. valdybos pirmininkas. 1980 m. įsteigė JAV lietuvių bendruomenės Socialinių reikalų tarybą ir jai vadovavo. Nuo 1968 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos narys, nuo 1969 m. valdybos vykdomasis vicepirmininkas. 1997 grįžo į Lietuvą.
Ultimatumas
Ultimatumas – dokumentu arba žodžiu vienos arba kelių valstybių kitai valstybei pareikštas reikalavimas, kuriame yra grasinama imtis tam tikrų sankcijų arba kitokių priemonių, jeigu išsakytas reikalavimas bus per tam tikrą numatytą laikotarpį neįvykdytas.
Taip pat šis terminas naudojamas ir kitose gyvenimo srityse tiesiog norint įvardinti kokį reikalavimą, kuris pateikiamas su grasinimu imtis priemonių.
Luka (reikšmės)
Luka vadinama:
Kabliavabaliai
Kabliavabaliai (Dryopidae) – vabalų (Coleoptera) šeima, kuriai priklauso nedideli vabalai. Kūnas 2,5-10 mm ilgio, kresnas, beveik cilindriškas, apaugęs tankiais plaukeliais. Tarp plaukelių laikoma oro atsarga kvėpavimui kai vabalas būna vandenyje. Antenos 11-narės.
Gyvena vandenyje ar prie vandens ant augalų. Ropoja kabindamiesi stipriais nagais už dugno, akmenų ar vandenyje augančių augalų. Dieną dažnai skraido virš vandens.
Pasaulyje yra apie 200 rūšių. Lietuvoje žinomos 6 rūšys.
Krantas
thumb|right|Vandenyno krantas Australijoje thumb|right|Pakrantė Tailande thumb|right|Pakrantė Islandijoje
Priešingoje kranto linijai pusėje esanti jūros dalis yra povandeninis kranto šlaitas, dar vadinamas priekrante. Šioje zonoje dugno paviršių nuolat veikia banginiai procesai, vyksta intensyvus nešmenų perskirstymas.
Krantas kartu su povandeninių kranto šlaitu sudaro kranto zoną. Ją sudaro viršvandeninė dalis: paplūdimys, apsauginis paplūdimio kopagūbris, kranto kopos arba klifas, gretimos teritorijos sausumoje, ir povandeninio šlaito dalis iki 20 m gylio izobatos. Šioje zonoje intensyviai veikia hidrogeniniai, gravitaciniai, biogeniniai, chemogeniniai ir faziniai procesai.
Krantų formavimasis
Dabartinės jūrų ir vandenynų krantų zonos formavimasis prasidėjo prieš 5,5–6 tūkstančius metų, kai vandens lygis stabilizavosi po Viurmo ledynmečio transgresijos. Transgresijos metu vandens lygis pakilo 90–100 m virš prieš tai buvusio vandens lygio. Dėl to įvyko pakraštinių žemyninių lygumų ir slėnių užtvindymas ir pradėjo formuotis šiuolaikiniai krantai.
Svarbiausi krantų formavimosi faktoriai yra bangos, vandens srovės, plūsmo srautas ir vėjas, kurių poveikis yra didžiausias kranto zonoje. Krantai nuolat yra performuojami, todėl pradinė jų kilmė būna sunkiai įžvelgiama. Klasifikuojant krantus, dažniausiai yra atsižvelgiama tik į galutinį kranto formavimosi veiksnį.
Krantų tipai
thumb|Prie [[Olando kepurės]] thumb|Vaizdas nuo Olando kepurės Jūriniai krantai pasižymi didele įvairove.
Statūs krantai (klifai ar abraziniai skardžiai) formuojasi, kai jūra sąveikauja su didesnio absoliutinio aukščio teritorijomis. Yra skirstomi keli stačių krantų potipiai:
Jūrai traukiantis šelfo zonoje arba kylant vandens lygiui žemumų srityje, formuojasi žemi krantai:
Krantų klasifikacija
A. Ionino, P. Kaplino ir V. Medvedevo sudaryta klasifikacija atsižvelgia į procesus, darančius įtaką kranto vystymosi tipui, atspindi šiuolaikinę kranto vystymosi dinamiką, leidžia kartografuoti krantus pagal jų tipus.
A. Ionino, P, Kaplino ir V. Medvedevo klasifikacija:
Krantai, suformuoti subaeralinių ir tektoninių procesų ir mažai pakeisti jūros: Krantai, kurių formavimąsi labiausiai veikia ne banginiai procesai: Krantai, kurių formavimąsi labiausiai veikia banginiai procesai:
V. Zenkovičiaus akumuliacinių krantų morfologinė klasifikacija:
Hajeso klasifikacija:
Pagal krantodaros procesų kryptį krantai yra akumuliaciniai (priaugantys), abraziniai (ardomi) ir tranzitiniai (stabilūs).
Rabatas (reikšmės)
Rabatu yra vadinama:
Fragmoplastas
Fragmoplastas – augalinės ląstelės darinys, susidarantis vėlyvoje augalinės ląstelės citokinezėje. Jis veikia kaip pastoliai, ant kurių sumontuojama skiriamoji plokštelė, o po to susiformuoja naują ląstelės sienelė, skirianti dukterines ląsteles.
Fragmoplastas sudaromas iš mikrovamzdelių, aktino gijų ir endoplazminio tinklo elementų, kurie anafazės ir telofazės metu sudaro dvi sąrankas, statmenas būsimai naujai skiriamajai sienelei. Pradžioje jie yra statinės pavidalo ir susidaro iš dalijimosi verpstės tarp naujai susidariusių dukterinių branduolių, kol apie juos naujai susimontuoja branduolių apvalkalai. Skiriamoji plokštelė pradžioje formuojasi kaip diskas dviejų fragmoplasto pusių. Kai nauja ląstelės sienelės medžiaga yra atgabenama ir prijungiama prie didėjančios skiriamosios plokštelės krašto, centre fragmoplasto mikrovamzdeliai yra išardomi ir ir sumontuojami ties plokštelės kraštais. Taip skiriamoji plokštelė ir fragmoplastas slenka link ląstelės periferijos, kol pasiekia atsiskiriančių ląstelių šonines sieneles. Jei ląstelėje buvo fragmosoma, besiformuojantys fragmoplastas ir skiriamoji plokštelė prasiskverbia per fragmosomos užimtą vietą. Buvusios motininės ląstelės šoninę sienelę jie pasiekia tiksliai toje vietoje, kurioje prieš tai buvo ikiprofazinė juosta.
Mikrovamzdeliai ir aktino gijos fragmoplaste veikia kaip kreipiamosios, kuriomis keliauja pūslelės su ląstelės sienelės žaliava didėjančiai skiriamajai plokštelei. Gali būti, kad aktino gijos galbūt susijusios su fragmoplasto orientavimu į tą sienelės vietą, kur ląstelei pradedant dalintis buvo ikiprofazinė juosta. Kol skiriamoji plokštelė auga, lygiojo endoplazminio tinklo segmentai lieka joje įsipynę, o vėliau tose vietose susidaro seserines ląsteles jungiančios plazmodezmos.
Fragmoplastai egzistuoja samanose, induočiuose ir kai kuriuose dumbliuose. Dalis dumblių citokinezėje turi panašų mikrovamzdelinį darinį fikoplastą.
Kazimierava (Ukmergė)
Kazimierava – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybės pietryčiuose, 3 km į pietryčius nuo Liaušių, netoli kelio Šešuoliai–Želva. Įkurtas partizanų parkas.
Istorija
Kazimieravoje žuvo Didžiosios kovos apygardos „Plieno“ ir „Voldemaro“ būrių Lietuvos partizanai. 1945 m. NKVD nustačiusi, kad veikia jungtinis šių partizanų būrys, suorganizavo grupės paieškas. Operatyvinė-karinė grupė 1946 m. sausio 22 d. susikovė su partizanų būriu. 14 žuvusių partizanų kūnai buvo atvežti į Želvą, išniekinti miesto aikštėje ir užkasti buvusiose Želvos žvyrduobėse, dar 12 kūnų rasta sudegusiuose pastatuose.
Žvirblių takas
Žvirblių takas – dvimėnesis (1995 m. – ketvirtinis) žurnalas ikimokyklinių įstaigų ir pradinių mokyklų pedagogams, leistas 1995–2016 m. Vilniuje.
Istorija
Vyriausiasis redaktorius Zenonas Lapinskas. Redaktorė Romena Račkaitytė.
Pašilė (reikšmės)
Pašilė – taip vadinamos šios Lietuvos gyvenvietės:
Aidas Preikšaitis
Aidas Preikšaitis (g. 1970 m. liepos 15 d.) – baigęs karjerą Lietuvos futbolininkas. Lietuvos nacionalinės rinktinės veteranas. Žaidė saugo pozicijoje.
Karjerą pradėjo ir didžiausius laimėjimus pasiekė su Vilniaus „Žalgiriu“. 1997–2004 m. žaidė įvairiuose užsienio klubuose (Rusijoje, Lenkijoje, Vokietijoje) tačiau niekur įsitvirtinti nepavyko. 2004 m. grįžo į Lietuvą ir baigė karjerą „Vėtroje“. Aidas Preikšaitis buvo vienas iš labiausiai patyrusių rinktinės žaidėjų.
Zirnajai (Zarasai)
Zirnajai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Antazavės.
Škotijos futbolo varžybos 1900–1901 m.
Škotijos futbolo varžybos 1900–1901 m.
Socialinių mokslų kolegijos Teisės katedra
Socialinių mokslų kolegijos Teisės katedra - Socialinių mokslų kolegijos struktūrinis padalinys; Teisės katedra. Veiklos sritys - teisinis švietimas (teisės dėstymas), teisės mokslinė veikla (tyrimai, straipsnių publikavimas ir kt.). Teisės, verslo vadybos specialybės, Finansų, bankininkystės, tarptautinio verslo vadybos specialybės, Verslo komunikacijos vadybos, kompiuterių programavimo specialybės mokymas. Pagrindinė studijų programa - Teisė.
Adresas: Tilžės g. 52 (201 kabinetas), 91110, Klaipėda.
Kertušas (Ukmergė)
Kertušas – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Šešuolių, Šešuolių giroje, prie Kertušo ežero. Į kaimą veda kelias iš Mišniūnų.
Malinuvka
Malinuvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bakalariavos valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į rytus nuo Bakalariavos, apie 17 km į vakarus nuo Suvalkų ir 113 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Elche CF
Elche CF – Ispanijos futbolo klubas, įkurtas Elčėje sujungus Sporting ir Gimnastica komandas.
Antarktida
thumb|Antarktidos vėliava Antarktida – penktasis pagal plotą žemynas. Plyti aplink Pietų ašigalį. Žodis Antarktida arba Antarktika reiškia „priešingas Arktikai“, šiauriausiai Žemės rutulio sričiai. Tai šalčiausias, labiausiai vėjuotas, sausiausias, nuošaliausias ir mažiausiai ištyrinėtas žemynas. Didžiąją žemyno teritorijos dalį dengia ledo sluoksnis, kurio storio vidurkis siekia 1,9 km.
Žemyną skalauja Antarkties (Pietų) vandenynas, kurį sudaro pietinės Atlanto, Ramiojo ir Indijos vandenynų dalys, tačiau Antarkties vandenynas dažnai laikomas atskiru vandenynu dėl žemesnės jo vandens temperatūros ir mažesnio druskingumo.
Antarktidą 1820 m. atrado keletas keliautojų ir tyrinėtojų (žr. Antarktidos istorija).
Politinis statusas
Nors skirtingais laikotarpiais įvairios valstybės skelbė, kad joms priklauso kuri nors Antarktidos dalis (pvz., 1933 m. gegužės 26 d. Australija oficialiai pareiškė pretenzijas į trečdalį Antarktidos), tačiau faktiškai Antarktida nepriklauso nė vienai valstybei. Politinį Antarktidos statusą reguliuoja Antarkties sutartis. 1959 m. gruodžio 1 d. Vašingtone buvo pasirašyta sutartis, nurodanti, kad, kol galios sutartis, nė viena valstybė negali reikšti jokių pretenzijų į Antarktidą ar laikyti kurią nors jos dalį sava. Šiuo metu sutartį yra pasirašę 50 pasaulio valstybių.
Politinė sistema
Antarktidoje nėra jokios vyriausybės, nes ji nepriklauso jokiai valstybei, nors yra valstybių, reiškiančių pretenzijas į šį žemyną. Vadovaujamasi Antarkties sutarčių sistema. Jokiai vyriausybei nepavaldžia laikoma visa į pietus nuo 60°pietų platumos besidriekianti teritorija. 1959 m. Antarktidos sutartį pasirašė dvylika valstybių (Argentina, Australija, Belgija, Čilė, Sovietų Sąjunga, Jungtinė Karalystė, Japonija, JAV, Prancūzija, Naujoji Zelandija, Pietų Afrikos Sąjunga ir Norvegija), o vėliau prie sutarties prisijungė dar 42 valstybės. Šalys gali dalyvauti priimant sprendimus, jei gali pagrįsti tuo, kad Antarktyje atlieka daug mokslinių tyrimų. 2022 m. tokį „patariamąjį statusą“ turėjo 29 valstybės. Sprendimai priimami bendro susitarimo, o ne balsavimo principu. Sutartis numato mokslinių tyrimų laisvę ir aplinkosauginių standartų netaikymą žemyne.
Istorija
Įsitikinimas, kad toli pietuose egzistuoja didžiulis žemynas Terra Australis, atsirado dar Ptolemėjo, pasiūliusio idėją išlaikyti visų žinomų sausumos masyvų simetriją, laikais (I a.) Vaizduoti didžiulį masyvą pietuose buvo įprasta žemėlapiuose, tokiuose kaip XVI a. turkų Piri Reiso žemėlapyje. Dar vėlyvajame XVII a., tyrinėtojams atradus, kad Pietų Amerika ir Australija nėra Antarktidos dalis, geografai tikėjo Antarktidos žemyną esant gerokai didesnį nei jis yra iš tikrųjų.
Į aukščiausią Antarktidos viršūnę, Vinsono masyvą, 1994 m. gruodžio 5 d. įkopė ir pirmasis pasaulyje Lietuvos vėliavą iškėlė Vladas Vitkauskas.
Apžvalga
thumb|Antarktida pietų ašigalyje thumb|Vaizdas iš palydovo
Žemynas skiriamas į vakarinę ir žymiai didesnę rytinę dalį. Aukščiausi kalnai yra iki 5 140 m aukščio iškylantis Vinsono masyvas su Vinsono kalnu (kartais nurodomas 4892 m aukštis). thumb|left|Lemero (Lemaire) kanalas thumb|left|Antarktidos lyginimas su [[Europa]]
Kadangi žemynas yra ašigalio rajone, čia susiformavo stora ledo danga, kurios vidutinis storis apie 2000–3000 metrų, o rytinėje dalyje iki 4500 metrų. Vidutinis Antarktidos aukštis kartu su ledu (2040 m) yra trigubai didesnis už kitų žemynų. Tik 2,4 % žemyno nėra apledėję. Dėl šio ledo sluoksnio Antarktida laikoma aukščiausiu planetos žemynu. Aukščiausia vieta – 4776 m Vilkso (Wilkes) Žemėje.
Didesnė žemyno krantų dalis – lediniai keliolikos dešimčių metrų aukščio skardžiai. Apie 32 % tikrojo paviršiaus yra žemiau jūros lygio. Ištirta, kad tikrajame reljefe yra kalnų, lygumų ir įdubų iki –2555 m. Nuo Antarktidos krantų maždaug iki 500 metrų gylio tęsiasi gana lėkštas šelfas. Jame yra įdubų gilesnių kaip 1 km. Nuo šelfo krašto dugnas stačiu šlaitu leidžiasi į vandenyno guolį (maždaug 4–5 km gylio). Vandenyno dugne yra keletas didelių ir gilių duburių (Afrikos – Antarktidos iki 6972 m, Australijos – Antarktidos iki 6089 m, Belingshauzeno iki 5395 m), kuriuos skiria povandeniniai kalnagūbriai. Daugelis salų yra tų kalnagūbrių viršūnės.
Klimatas
Antarktidos žemyno klimatas, kuriame vyrauja anticiklonas, skiriasi nuo arktinio klimato, kuriam būdinga intensyvi ciklonų veikla. Antarktidos klimatas – šalčiausias visoje Žemėje. Oro temperatūra žemyno gilumoje žiemą nukrenta iki –80 °C, o vasarą pakyla iki –30 °C. Šilčiausi pakrančių regionai vasarą įšyla iki 0 °C. Antarktida yra pats šalčiausias žemynas todėl, kad Saulės spinduliai pasiekia jos paviršių įstrižai. Be to, ledas atsispindi ~90 % Saulės spinduliuotės, ir spinduliai išsisklaido erdvėje, nesušildę žemės.
Antarktidos centre oro slėgis visą laiką aukštas. Iš ten į pakraščius pučia labai stiprūs, net iki 90 m/s vėjai. Metinis kritulių kiekis: centre 30–50 mm, pakrantėje 700–1000 mm. Krituliai – tik sniego pavidalu. Antarktidoje ledas dengia ne tik žemę, bet ir įšalusią jūrą. Vietomis susidaro šelfai, kai jūra yra įšalusi nuo pat dugno. Didžiausi šelfiniai ledynai – Roso (538 000 km²) ir Filchnerio (483 000 km²). Nuo šelfinių ledynų išorinio krašto atlūžę luitai virsta ledkalniais, kuriuos vėjai ir srovės nuplukdo toli į šiaurę. Žemyne yra sniegu ar ledu nepadengtų uolynų dėl itin mažo kritulių kiekio. Į vakarus nuo Makmerdo užutėkio esantys sausieji slėniai yra viena sausiausių Žemės vietų, kurioje nelijo beveik 2 mln. metų.
Antarktidoje būna poliarinės dienos ir naktys, kurios trunka po pusę metų. Poliarinės dienos ar nakties metu Saulė būna arba visą laiką danguje, arba beveik nesirodo ir visai nešildo aplinkos. Tada temperatūra nukrinta iki –60–70 °C. O poliarinė diena nebūna daug atšilusi – jos metu temperatūra pasiekia apie –20–30 °C. Antarktidos vidutinė temperatūra –50 °C.
Prieš 300 mln. metų Antarktidoje plytėjo Permo miškai, o Antarktida ledu pasidengė prieš maždaug 34 mln. m. Tundros žeymyne išsilaikė iki 14 mln. m. pr. m. e.
Antarktidoje įsikūrusioje Vostoko stotyje užfiksuota ir žemiausia temperatūra Žemėje – tai −89,2 °C. Antarktida – poliarinė dykuma, kuriai būdingas mažas kritulių kiekis. Visame žemyne per metus iškrenta vidutiniškai 150 mm kritulių, daugiausiai sniego pavidalu. Dar mažiau kritulių toliau nuo pakrančių – šiose iškrenta apie 200 mm kritulių per metus, o žemyninėje dalyje – ne daugiau 50 mm. Kai kuriuose sausuose slėniuose kritulių iškrinta mažiau nei sumažėja ledo kiekio dėl sublimacijos, todėl susidarę išdžiūvę, uolėti be sniego ir ledo kraštovaizdžiai. Žemynas šaltesnis nei Arktis, tam reikšmingos įtakos turi aukštis virš jūros lygio – didžioji dalis žemyno yra 3000 m virš jūros lygio aukštyje bei Arkties vandenyno įtaka Arkties regionui.
Augalija ir gyvūnija
Didesnėje Antarktidos dalyje vyrauja antarktinė dykuma, tad nėra augalijos ir gyvūnijos. Didžioji dalis gyvūnijos yra susijusi su žemyno krantus skalaujančiais vandenynais. Juose daug planktono, kuriuo minta banginiai, ruoniai, žuvys ir paukščiai. Čia veisiasi daugybė banginių rūšių tarp jų ir didžiausi planetos gyvūnai – mėlynieji banginiai, kašalotai, didžiosios orkos. Tipiški Antarktidos gyventojai – pingvinai, kurių dvi rūšys, imperatoriškieji pingvinai ir Adelės pingvinai, peri pačiame Antarktidos žemyne. Jie minta moliuskais, vėžiagyviais ir žuvimi. Antarktidos vietinės gyvūnų rūšys – smulkūs voragyviai Alaskozetes antarcticus, utėlės, apvaliosios kirmėlės, lėtūnai, verpetės, krilis ir kolembolos.
Pakrantėse plyti tundros. Augaliją sudaro briofitai (25 Marchantiophyta rūšys ir maždau 100 samanų rūšių). Antarktidos pusiasalyje auga trys žiedinių augalų rūšys: Deschampsia antarctica (antarktinė šluotsmilgė), Colobanthus quitensis (Antarktinė žemenė) ir introdukuota Poa annua (vienametė miglė). Augaliją riboja trumpos „vasaros“, nederlingi dirvožemiai ir mažai kritulių.
Antarktidoje auga 1150 grybų rūšių, iš kurių 750 nesudaro kerpių. Kai kurios šių rūšių evoliucionavo prie ekstremalių sąlygų, kolonizavo porėtų uolų ertmes ir prisidėjo prie uolų formavimo Makmerdo sausuosiuose slėniuose ir aplinkiniuose kalnynuose. Prie atšiaurių aplinkos salygų šiems grybams prisitaikyti padėjo supaprastinta morfologija ir biologinė struktūra, metabolizmo sistemos, leidžiančios organizmams išlikti aktyviems esant labai žemai temperatūrai, redukuoti gyvenimo ciklai. Be to, stora melanizuota ląstelės sienelė efektyviai apsaugo nuo ultravioletinės spinduliuotės.
Panašiais bruožais pasižymi ir cianobakterijos, tad manoma, kad taip rušys prisitaikė prie Antarktidai būdingų gamtinių sąlygų. Tai yra paskatinę spėliojimus, kad gyvybė Marse galėjusi būti panaši į Antarktidoje sutinkamas grybų rūšis Cryomyces antarcticus ir Cryomyces minteri. Kai kurios šių grybų rūšis greičiausiai yra endeminės Antarktidoje ir gali augti sušalusiose paukščių išmatose bei plisti per šiltakraujų gyvūnų žarnynus.
Antarktidos teritorijos
thumb||Pretenzijos į Antarktidos teritorijas.
Geologija
Pagal tektoninių plokščių teoriją prieš milijonus metų Antarktida buvo nustumta į pietų poliaračio sritį ir ten pasiliko iki šiol.
Ekologija
thumb|Ozono sluoksnio vaizdas virš Antarktidos 2006 m. rugsėjo mėn. Antarktidos žemyne yra 90% viso pasaulio ledo, o visam jam atitirpus jūros lygis pakiltų maždaug 58 m. Tai pat Antarktida ledo pavidalu saugo 70% viso pasaulio gėlo vandens.
Vandenynas aplink Antarktidą padengtas ledu, tačiau vasaros metu beveik visas atitirpsta. Skirtingai nei Arktyje, vandenyno ledo kiekis prie Antarktidos krantų pakito labai nežymiai nuo 1978 m., kuomet pradėtos daryti palydovinės nuotraukos.
Didesni pokyčiai stebimi žemyną dengiančio ledo sluoksnyje, kurio masė nuolat mažėja dėl žemyninių ledynų atskilimo į ledkalnius. Kita vertus, masės nuostolius dėl atskilusių ledynų dalinai kompensuoja žemyne sniegu iškrentantys krituliai. 2018 m. duomenimis, Antarktida tarp 1992 ir 2002 metų kasmet netekdavo 43 gigatonų (Gt) ledynų masės, o 2012–2017 m. laikotarpiu šis procesas dar paspartėjo ir siekė vidutiniškai 220 Gt per metus. Skaičiuojama, kad tokia ledynų masės kaitos dinamika gali kilstelėti jūros lygį papildomai 8-14 mm. NASA mokslininkų skaičiavimais, kurie paremti palydovų matavimais, nuo 2002 m. kasmet sumažėja po maždaug 152 Gt žemyninio ledo masės.
Virš Antarktidos yra zonų su ploniausiu ozono sluoksniu Žemėje. Ozono sluoksnio mažėjimą sukėlė chlorfluorangliavandenilių emisijos į atmosferą. Šie junginiai buvo naudojami šaldymo įrenginiuose iki jų uždraudimo remiantis Monrealio protokolu. Emisijos ypač stipriai paveikė Antarktidą, nes dėl labai žemų temperatūrų žemyne susiformavę poliariniai stratosferiniai debesys katalizuoja chemines reakcijas, atskeliančias ozono molekules. Ozono skylė apima beveik visą žemyną ir didžiausia fiksuota tarp 2006 m. rugsėjo ir 2020 m. Modeliai rodo, kad ozono skylė iš lėto susitrauks ir iki XXI a. septintojo dešimtmečio grįš į XX a. devintojo dešimtmečio ribas.
Moksliniai tyrimai
Antarktida dėl savo atokumo tinkama astronominiams stebėjimams, storas ledo sluoksnis suteikia žinių apie Žemės klimatą praeityje.
2017 m. Antarktidoje dirbo daugiau nei 4400 mokslininkų, tačiau žiemą pasiliko tik 1100. Šiuo metu žemyne yra daugiau nei 70 nuolatinių ir sezoninių tyrimų stočių. Iš jų didžiausia – Makmerdo stotis, galinti sutalpinti daugiau nei 1000 žmonių. Geologai daugiausiai tiria tektonines plokštes, meteoritus ir Gondvanos atskilimą. Glaciologai užsiima ledynų istorijos, plūduriuojančių ledų, sniego ir ledo sluoksnio dinamiką. Tuo tarpu biologai be laukinės gamtos stebėjimų atlieka tyrimus apie tai, kaip organizmai adaptuojasi ir išgyvena žemose temperatūrose ir veikiant žmonėms. Biomedicinos mokslų tyrėjai yra padarę atradimų apie virusų sklidimą ir organizmo atsaką į ekstremalią sezoninę temperatūrą.
Geologiniai tyrimai
Geologinius tyrimus Antarktidoje trukdo tai, kad beveik visas žemynas nuolat padengtas storu sluoksniu ledo. Tačiau naujų technologijų, tokių kaip nuotolinis aptikimas, radarai po žeme ir palydovinės nuotraukos naudojimas padėjo atskleisti struktūrą po ledu.
Nuorodos
Žemėlapiuose:
Bulgarijos futbolo varžybos 1962–1963 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1962–1963 m.
Abchazijos istorija
Priešistorė
Teritorijoje pirmieji žmonės apsigyveno prieš 4-5 tūkstančius metų. Mezolito ir neolito laikotarpiais susikūrė pirmosios didesnės nuolatinės gyvenvietės, gyventojai pradėjo užsiimti žemdirbyste, gyvulininkyste, keramikos gamyba. 3 tūkst. pr.m.e pradžioje atsirado pirmieji megalitinės kultūros paminklai, vadinamieji Abchazijos dolmenai, kurie buvo statomi iki bronzos amžiaus ir paprastai susidėjo iš keturių statmenų masyvių akmens luitų ir vieno luito ant jų viršaus. Kai kurie luitai sveria iki 50 tonų.
Antika
Abchazija buvo vienas iš istorinių Vakarų Gruzijos regionų. Kaip ir visa Vakarų Gruzija, Abchazija nuo VI-V a. pr. m. e. priklausė Kolchidės karalystei. Rašytinė Abchazijos istorija prasidėjo į VI-V a. pr. m. e. Kolchidės pakrantę atvykus graikams iš Mileto. Graikai palei rytinę Juodosios jūros pakrantę įkūrė savo kolonijas, iš jų svarbiausiu prekybos su aplinkinėmis gentimis, kuri apėmė ir prekybą vergais, centru tapo Dioskūrijas. Neva pagal graikų klasikinės mitologijos dvynius Dioskūrus Kastorą ir Poluksą pavadintas miestas vėliau išsivystė į dabartinį Suchumį. Kitos svarbios kolonijos buvo Gyenos, Triglitis ir vėliau Pitijus, siejami su dabartiniais Očamčiros, Gagrų ir Pitsundos miestais.
Regione, pasak klasikinių šaltinių, buvo gausu gyventojų, kurie pasižymėjo įvairove. Herodotas, Strabonas ir Plinijus mini daugybę kalbų, kuriomis kalbėta Dioskūrijuje ir kituose miestuose. Kalnuotas landšaftas skyrė ir izoliavo vietinius gyventojus vienus nuo kitų ir skatino daugybės atskirų kalbų ir dialektų bei etninių grupių formavimąsi. Net ir šiuolaikiniai autoriai painiojasi įvardindami ir lokalizuodami šias tautas ir turi mažai informacijos apie toliau nuo pakrantes gyvenusias etnines grupes. Be to, tuo metu galėjo vykti ir ženkli migracija. Kai kurie mokslininkai I a. Plinijaus Vyresniojo Apsilae ir II a. Ariano Abasgoi sieja su proto-abchazų ir abazinų kalbomis kalbėjusiomis gentimis, kiti šiuos terminus laiko proto-kartvelų genčių pavadinimais. Kitų regione gyvenusių tautų (pvz., Heniochi, Sanigae) kilmė ir reikšmė irgi ginčytina. Archeologija retai prisideda prie tamprių ryšių tarp materialinės kultūros ir klasikinių autorių minimų tautų pavadinimų nustatymo. Dėl to daugelis klausimų lieka atviri.
Roma ir Bizantija
Kartu su visa Kolchide, tarp 110 ir 63 m. pr. m. e., Abchaziją užkariavo Ponto karalius Mitridatas VI, o vėliau Kolchidę užėmė romėnų karvedys Gnėjus Pompėjus Didysis. Vėliau regione gyvenusios gentys įgijo tam tikrą nepriklausomybę, tačiau jų valdovus tvirtino Roma. Jau pirmaisiais mūsų eros amžiais, įvairių valstybių įtakoje formavosi vietinės smulkios abchazų kunigaikštystės, kurių pagrindinės buvo šios (iš vakarų į rytus):
III a. didžiojoje Kolchidės dalyje ėmė vyrauti lazų gentis, kuri sukūrė Lazikos valstybę. Šiai valstybei Vakarų Gruzija priklausė ir IV a.
Iki VI a. užkariauta Bizantijos, ir čia įvesta krikščionybė. Abchazai, kurie čia gyveno, buvo įtraukti į gruzinų kultūros įtaką, jie pradėjo naudoti rašytinę gruzinų kalbą, kuri tapo inteligentijos kalba. Vietinė abchazų kalba buvo naudojama valstietijoje, jai užrašyti rašto sistema nebuvo sukurta iki pat XIX a.
Abchazijos karalystė
VI a. Abazgija prijungė kaimyninę Sanigiją, o 730 m. Abazgijos kunigaikštis Leonas II užėmė Apsiliją ir Misiminiją, tokiu būdu sukurdamas Abchazijos karalystę, tapdamas pirmuoju jos karaliumi. Ši karalystė gana greitai užkariavo gretimas megrelų ir svanų žemes, suvienydama visą Vakarų Gruziją. Tai buvo didžiausias išsiplėtimas Abchazijos istorijoje.
Karalystė buvo galinga valstybė, IX-X a. kartkartėmis valdžiusi ir Kartlijos regioną.
Gruzijos karalystės dalis
X a. pabaigoje Mirus Abchazijos karalystės valdovui Teodosijui aklajam, sostą paveldėjo bagrationų dinastijos atstovas Bagratas III. Kadangi jis buvo susisaistęs giminystės ryšiais su daugybės kitų Gruzijos karalysčių dinastijomis, 1001 m. mirus Tao-Klardžetijos karaliui Dovydui III paveldėjo jo sostą, o 1008-1010 m. užkariavo ir Kachetiją bei Heretiją, taip baigdamas visos Gruzijos vienijimą.
Nuo XI a. iki XIII a. Abchazijos regionas buvo susivienijusios Gruzijos dalis.
Abchazijos kunigaikštystė
Po 1463 m. Čichorio mūšio, Gruzijos karalystė galutinai subyrėjo į tris karalystes. Imeretijos karalystė subyrėjo į penkias kunigaikštystes, kurių viena buvo Abchazijos kunigaikštystė. Ilgainiui čia įsitvirtino Šervašidzių dinastija. 1570 m. Abchazijos sostinė Suchumis buvo užimta Turkijos laivyno. Tačiau kunigaikštystė išlaikė savivaldą, turtėjo iš prekybos. Be to, jos valdovai, kovodami su gretima Megrelijos kunigaikštyste, paslinko etninės Abchazijos sienas tolyn į rytus, taip sukurdami dabartines Abchazijos rytines sienas.
Šiuo metu galutinai susiformavo septyni Abchazijos istoriniai regionai, kuriuos simbolizuoja septynios žvaigždės Abchazijos vėliavoje. Juos nulėmė valdančiosios dinastijos išsiskaidymas į atskiras šakas, kurios valdė skirtingose vietose. Dabartinės Abchazijos teritorijoje buvo sritys Samurzakanas, Dal-Cabalis, Abžua, Guma, Bzypinas ir Pschu-Aibga. Abchazija dalinai valdė ir Sadzyno regioną šiaurėje, kuris laikomas septintąja sritimi.
Nuo XVIII a. pabaigos Abchazijos kunigaikščiai pradėjo priimti islamą, tačiau jų religija dažnai keisdavosi dėl permainingų Rusijos ir Turkijos santykių. 1810 m., Rusijai prijungus Imeretijos karalystę, kuriai formaliai priklausė Abchazija, ši irgi įstojo į Rusijos sudėtį kaip autonominė kunigaikštystė.
Rusijos imperijoje
Rusijai ilgainiui įsitvirtinus regione, Abchazijos autonomija buvo nebenaudinga, todėl ji buvo panaikinta 1866 m., nutraukus valdančią dinastiją ir inkorporavus Abchaziją kaip karinę provinciją, kuri vėliau buvo įjungta į Kutaisio guberniją.
1870 metais panaikinta baudžiava, suaktyvėjo ekonominė plėtra.
XX a. išryškėjo tautinio išsivadavimo judėjimas, 1917 m. valdžia atiteko menševikams, bet 1921 m. bolševikai užėmė teritoriją ir prijungė prie Gruzijos (tuo metu Tarybų Sąjungos dalis). Iki 1931 m. Užkaukazės TFSR dalis, vėliau – Gruzijos TSR.
Nepriklausomybės paskelbimas
Žlungant Tarybų Sąjungai 1990 m. Abchazijos valdžia paskelbė nepriklausomybę, šalį 1992-1993 užėmė Gruzija, ir tik 1993 m. rugpjūtį su Rusijos kariuomenės pagalba abchazų separatistai išstūmė Gruzijos kariuomenę, bet Abchazija tapo pavaldi Rusijai, nors pati tą sunkiai pripažįsta. Nuo 1994 m. šalyje dislokuotos NVS taikos palaikymo pajėgos, taip pat įsikūrę Jungtinių Tautų stebėtojai.
2008-ųjų rugpjūčio 9-ąją oficialiai įstojo į karą dėl Pietų Osetijos Pietų Osetijos pusėje.
2008 m. rugpjūčio 26 d. Rusijos prezidentas Dmitrijus Medvedevas pasirašė dekretą, kuriuo pripažįstama Abchazijos nepriklausomybė. 2008 m. rugsėjo 3 d. Abchazijos nepriklausomybę pripažino Nikaragva.
Arūnas Gineitis
Arūnas Gineitis (g. 1939 m. birželio 3 d. Kaune) – Lietuvos biochemikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
Gimė teisininko ir pedagogės šeimoje. Sudėtingu pokario laukotarpiu gyveno Telšiuose, nuo 1951 m. – Vilniuje. Pradėjo mokyklą lankyti Telšiuose, vėliau mokėsi Vilniaus A. Vienuolio, o baigė S. Nėries vidurinę mokyklą. Studijoms pasirinko Vilniaus valstybinio universiteto Medicinos fakuletą, tačiau būdamas ketvirtame kurse pradėjo studijuoti dar ir Chemijos fakultete. Studijuodamas VU Chemijos fakultete dirbo Vilniaus medicinos mokykloje.
1962 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, 1965 m. – Chemijos fakultetą.
Baigęs universitetą Arūnas Gineitis išvyko į Leningradą (Sankt Peterburgą), įstojo į SSRS mokslų akademijos Citologijos instituto aspirantūrą, ją baigęs 1969 m. apgynė disertaciją, įgydamas gamtos mokslų (citologija) kandidato (dabar – daktaro) laipsnį, 1987 m. SSRS mokslų akademijos Vystymosi biologijos institute apgynė daktaro (dabar – habilituoto mokslų daktaro) disertaciją (ląstelės biologija ir embriologija). 1970–2002 m. dirbo Biochemijos institute,1989–1992 m. instituto direktoriaus pavaduotojas mokslui. 1986–2002 m. Vystymosi biologijos laboratorijos vedėjas. 1976 m. ir 1983 m. dirbo Sofijos molekulinės biologijos institute, 1989–1990 m. – Montanos (JAV), 1992–1998 m. – Umea (Švedija), 1999–2003 m. – Kalifornijos (JAV) universitete.1987 m. biologijos mokslų daktaras.
Moksliniai darbai publikuoti 51-ame straipsnyje.
Priešybių vienovės ir kovos dėsnis
Priešybių vienovės ir kovos dėsnis – vienas pagrindinių dialektikos dėsnių. Jis aiškina vystymosi savaimingumo prielaidas.
Dėsnio apibūdinimas
Kokybės struktūra ir aplinkos sąlygos atitinka viena kitą (kiek aplinkos sąlygoms būdinga reliatyvus pastovumas) ir neatitinka (kiek aplinkos sąlygų pastovumas dėl visuotinės reiškinių sąveikos yra tik reliatyvus). Dėl to kokybė kartu ir egzistuoja (reliatyvaus jos struktūros apibrėžtumo prasme), ir neegzistuoja (nuolatinio jos struktūros kitimo dėl išorės poveikio prasme). Kadangi kokybė kartu turinti savo struktūrines ir buvimo, ir išnykimo prielaidas, jos egzistavimas esąs senybės ir naujybės sąveikavimas. Kintant aplinkai, tas sąveikavimas galįs suteikti kokybės struktūrai tokį neapibrėžtumą, kuris tampa naujo struktūrinio apibrėžtumo prielaida. Tada naujybė įveikianti senybę (kaip savo priešybę) ir kartu ją apimanti (kaip savo sąlygą). Tad naujos kokybės atsiradimas ir senos išnykimas esą tik reliatyviai skiriami visuotinės reiškinių sąveikos momentai. Pasak Lenino, naujos kokybės susidarymas esąs vienovės susidvejinimas į priešybes, kurios viena kitą atmeta, ir jų tarpusavio santykis.
Istorija
Priešybių sąveikavimą būties, drauge ir tikrovės įvairovės srityje konstatavo nemažai senovės Rytų ir antikos filosofinių mokyklų. Būties prieštaringumą ypač detaliai aptarė Heraklitas, kuris parodė, jog kitimas esąs natūrali, priešybių kovos sąlygojama tikrovės reiškinių būsena, apimanti atsiradimo ir išnykimo vienovę. Platono manymu, prieštaravimas esąs mąstymui būtina sielos aktyvumo sąlyga. Priešybių sutapimo idėją kėlė renesanso mąstytojai, tokie kaip Nikolajus Kuzietis, Dž. Brunas. Prieštaravimų reikšmę visuomenės istorijoje analizavo Ž. Ž. Ruso, D. Didro. Klasikinis vokiečių idealizmas įvairiais aspektais ryškino priešybių sąveikavimo vaidmenį, aiškinant būties vienovę. G. V. Hėgelis pirmasis priešybių sąveikavimo turinyje įžvelgė fundamentalią tikrovės charakteristiką, kuri esą leidžia paaiškinti būties savaimingumą. Šiuo dėsniu G. V. Hėgelis apibūdino absoliuto loginės saviraiškos objektyvumą.
Ąžuoliniai
Ąžuoliniai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Simno, piečiau nuo Žuvinto ežero. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka. Pro kaimą teka Dovinės vidurupis Bambena, stūkso archeologinis paminklas Dambavaragio piliakalnis.
Istorija
1923 m. įsteigta pradinė mokykla, nuo 1957 m. septynmetė, aštuonmetė, nepilna vidurinė mokykla, devynmetė, nuo 1993 m. Simno vidurinės mokyklos skyrius. 1949–1993 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Gyventojai
1923 m. buvo 20 gyventojų ir 5 ūkiai.
Sprite
Sprite – permatomas, citrinų ir laimų skonio gaivusis gėrimas, kurį gamina The Coca-Cola Company. Tai yra The Coca-Cola Company atsakymas į tuo metu labai populiarų PepsiCo kūrinį 7 up, kurio gamyba prasidėjo 1961 m. „Sprite“ dažniausiai išleidžiamas prekybai sidabrinėse, žaliose ir mėlynose skardinėse arba permatomuose žaliuose buteliuose su mėlyna ir žalia etikete. 1978 m. „Sprite“ tapo populiariausiu gaiviuoju gėrimu citrininių gaiviųjų gėrimų kategorijoje. „Sprite“ labai populiarus Kanadoje, kasmet ten parduodama virš 15 mln. „Sprite“ pakuočių. „Sprite“ parduodamas ir Lietuvoje. Nors yra daug šio gėrimo rūšių, Lietuvoje galima įsigyti tik tradicinę jo versija.
UEFA čempionų taurė 1986–1987 m.
UEFA čempionų taurė 1986-1987 m. – 32-asis UEFA čempionų taurės turnyras, prasidėjęs 1986 m. rudenį. Turnyrą laimėjo klubas, 1987 m. gegužės 27 d. finale laimėjęs prieš.
Pataisa (programinė įranga)
Pataisa (, žarg. pačas), nedidelis atnaujinimas, smulkus programinio produkto patobulinimas, dažniausiai veikimo sutrikimo pataisa. Pavadinimas kilo greičiausiai iš Larry Wall parašytos UNIX pagalbinės programėlės patch.
Pataisa neretai glaustai nusako pakeitimus tiesiogiai išeitiniame programos kode. Tokie dokumentai (kartais vadinami skirtuminėmis bylomis) labai svarbūs kuomet vieną programą rašo daugelis tik Internetu susijusių programuotojų (dažnai pasitaiko kuriant atvirą kodą). Tuomet programuotojas siūlomą pataisą paprastai siunčia visiems bendraautoriams, kurie neretai aptinka klaidų ar šiaip iškelia pasiūlymų. Tokios pataisos kai kada pritaikomos ne konkrečiai vienai, o visai giminingai (iš vieno kamieno atsiradusiai) programų grupei atnaujinti. Pataisoje aprašyti kodo pakeitimai atliekami automatiškai.
Taip pat skaitykite
hakas
Stefanas Mladenovas
Stefanas Mladenovas (, 1880 m. gruodžio 15 d. Vidinas – 1963 m. gegužės 1 d. Sofija) – bulgarų kalbininkas, slavistas, indoeuropeistas, filologijos daktaras, akademikas.
Jurgis Jankus
Jurgis Jankus (1906 m. rugpjūčio 9 d. Biliūnai, Baisogalos valsčius – 2002 m. birželio 12 d. Ocean City prie Vašingtono; palaidotas Ročesteryje, JAV) – Lietuvos rašytojas.
Vežėjas (žvaigždynas)
thumb|Vežėjo žvaigždynas
Stefanas Mladenovas
Biografija
1916–1947 m. Sofijos universiteto profesorius. 1929 m. Bulgarijos mokslų akademijos narys, Lenkų mokslų akademijos, 1931 m. TSRS mokslų akademijos narys korespondentas. Domėjosi ir baltų kalbomis.
Jurgis Jankus
Kūryba
Rašytoją išgarsino du romanai. Romane „Egzaminai“ vaizduojama mokytojų seminariją baigusių jaunuolių savarankiško gyvenimo pradžia, romane „Be krantų“ – kaimo mokytojo egzistencinis vienišumas. Buvo parašęs ir trečią romaną „Jeronimas“, kurio rankraštis liko ir pražuvo Lietuvoje. Emigracijoje sukurtuose kūriniuose vaizduojamas XX a. Lietuvos gyvenimas, atskleidžiama žmogaus būties dramatizmas per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinį karus, sovietinę okupaciją, emigrantų gyvenimas, jų aistros, doriniai nuopuoliai. Pasakojimų knygoms būdingi įvairių žanrų (apsakymas, apysaka, feljetonas, sakmė, legenda) bruožai. Išleido knygų vaikams, sukūrė dramų („Audronė“, pastatyta išeivijoje Kanadoje ir JAV, „Peilio ašmenimis“ 1967 m.) Jo kūryba išsiskiria savita realizmo ir fantazijos sampyna, intriguojančiu veiksmu, gyvais dialogais, dvasingumu.
Vežėjas (žvaigždynas)
Mitai
Žvaigždyno pavadinimas susijęs su graikų mitu apie ugnies dievą Hefaistą. Dzeusas įkurdino žvaigždyną už žėrintį vežimą, kurį Hefaistas nukaldino Helijui. Žvaigždėlapiuose Vežėjas vaizduojamas kaip ožkų piemuo. Tai susiję su kitu mitu. Senoviniuose graikų mituose ryškiausia žvaigždyno žvaigždė Kapela – tai ožka Amaltėja, išauginusi patį Dzeusą. Būrelis žvaigždžių aplink Kapelą vadinamos „ožiukais“.
Jurgis Jankus
Kūryba
Periodikoje, daugiausia laikraštyje „Draugas“ paskelbė straipsnių, esė. Kūrinių išversta į anglų, vokiečių, latvių kalbas.
Šaltiniai
Leonas Peleckis-Kaktavičius. JURGIS JANKUS: gyvenimas ir kūryba. - Monografija. - Šiauliai: Varpai, 2008. - 304 p., 52 iliustr. - ISBN 978-9955-667-10-0
Ado Ekitis
Ado Ekitis, arba tiesiog Ado – miestas pietų Nigerijoje. Ekičio valstijos sostinė.
Dauguma gyventojų – jorubai (jų subgrupė, vadinama ekičiais). Prekybos ir Kakavos auginimo centras. Maisto, tekstilės, tabako pramonė. Čia įsikūręs universitetas, vietinė radijo ir televizijos stotis.
Istorija
Ado Ekitis nuo XV a. buvo atskira jorubų valstybė, valdžiusi ir teritorijas aplinkui. Ši valstybė buvo vadinama Ekiti, o jos gyventojai jorubai žinomi kaip ekičiai.
Babtų seniūnija
Babtų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kauno rajono savivaldybės šiaurėje. Didžiausia įstaiga – Lietuvos sodininkystės ir daržininkystės institutas. Seniūnijos pastate veikia kraštotyros muziejus.
Geografija
73 proc. seniūnijos ploto užima žemės ūkio naudmenos, 5,7 proc. miškai, 2,4 proc. vandenys.
Gamtos paminklai, kiti objektai:
Istorija
LDK Babtų seniūnija minima XVIII a. Dabartinė seniūnija įsteigta 1995 m. vietoje Babtų apylinkės.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 22 seniūnaitijos:
Mondorf le Benas
Mondorf le Benas  – miestelis pietryčių Liuksemburge, Grėvenmacherio apygardoje, Prancūzijos pasienyje, į šiaurės vakarus nuo Šengeno, prie Gandero upės. Kurortas. Yra vienintelis šalyje kazino (Casino 2000), sanatorija, įrengta turistinė infrastruktūra. Taip pat verčiamasi vynuogininkyste, žemės ūkiu. Yra 1766 m. pastatyta rokoko stiliaus Šv. Mykolo bažnyčia.
Istorija
65 m. pr. m. e. šioje vietoje tvirtovę pastatė romėnai. 1065 m. pastatyta bažnyčia. Vėliau Mondorfas kelissyk nusiaubtas.
George Orwell
Džordžas Orvelas (, tikras vardas Erikas Artūras Bleras, 1903 m. birželio 25 d. Motiharije, Bengalijoje – 1950 m. sausio 21 d., Londone, Anglijoje) – anglų rašytojas ir žurnalistas.
Pasižymėjo komentuodamas politiką ir kultūrą, buvo vienas skaitomiausių XX a. anglų apybraižininkų, labiausiai žinomas už totalitarizmo ir stalinizmo kritiką romanuose „Gyvulių ūkis“ ir „1984-ieji“.