cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Audi
Audi kilmė
Pirmasis Audi modelis turėjo 2612 cm³ (2,6 l) keturių cilindrų variklį, vėliau buvo sukurti 3564 cm³ (3,6 l), 4680 cm³ (4,7 l) ir 5720 cm³ (5,7 l) modeliai. Šie automobiliai susilaukė sėkmės sportiniuose renginiuose. 1920 m. kompaniją paliko jos įkūrėjas August Horch. 1924 m. pasirodė pirmasis šešių cilindrų 4655 cm³ (4,7 l) modelis. 1928 m. kompaniją įsigijo „DKW“ kompanijos savininkas Jørgen Rasmussen. Tais pačiais metais Rasmussen’as įsigijo JAV automobilių gamintojo likučius, įskaitant ir įrangą gaminti aštuonių cilindrų varikliu. Šie varikliai buvo naudojami Audi Zwickau ir Audi Dresden automobiliuose, kurie pradėti gaminti 1929 m. Tuo pačiu metu buvo gaminami šešių ir keturių (pagal „Peugeot“ licenciją) cilindrų modeliai. Tuo laikotarpiu Audi automobiliai buvo prabangiai įrengti automobiliai turintys specialų kėbulą.
Auto Union era
1932 m. buvo suformuota „Auto Union“ sujungiant „Audi“, „Horch“, „DKW“ ir „Wanderer“.
Prieš Antrąjį pasaulinį karą „Auto Union“ naudojo keturis sujungtus žiedus, kurie ir dabar sudaro „Audi“ ženklą. Šie žiedai pristatė keturis prekinius ženklus. Tačiau šis ženklas buvo naudojamas tik ant „Auto Union“ lenktyninių automobilių, kai kitos kompanijos naudojo savus vardus ir ženklus. Technologinis vystymas tapo labiau koncentruotas ir kai kurie „Audi“ modeliai buvo varomi „Horch“ arba „Wanderer“ pagamintais varikliais. Per Antrąjį pasaulinį karą „Horch/Auto Union“ pagamino Sd-Kfz 222 šarvuotą automobilį, kurį naudojo Vokietijos kariuomenė. Jis turėjo 81 AG (60 kW) Horch/Auto Union V8 variklį, kuris leido pasiekti 50 mylių per valandą greitį.
Dar vienas Antrajame pasauliniame kare vokiečių armijos vadovams saugiai transportuoti buvo naudojamas automobilis, pavadintas Kraftfahrzeug (KFZ 11) arba Horch Type 80.
Antrojo pasaulinio karo laikotarpis
1930 m. dėl prasidėjusio Antrojo pasaulinio karo buvo skatinama kurti bei gaminti specialias transporto priemones karinėms reikmėms. „Auto Union“ tapo svarbia transporto priemonių tiekėja Vokietijos ginkluotosioms pajėgoms. Dėl karo, 1940 m. gegužę civilinių automobilių gamyba buvo pertraukta. Nuo tada įmonė gamino produkciją išimtinai kariniais tikslais. „Auto Union“ gamyklos buvo stipriai subombarduotos ir smarkiai apgadintos.
Pauzė ir naujas startas
Po karo „Zwickau“ atsidūrė TSRS pavaldžioje Vokietijos dalyje (nuo 1949 m. – Vokietijos Demokratinėje Respublikoje). „Auto Union“ AG buvo panaikinta. „Audi“ gamykla tapo socialistine įmone „VEB Automobilwerk Zwickau“ (AWZ). Naujoji „Auto Union“ buvo įkurta Ingolštate. Dauguma darbuotojų iš sunaikintų gamyklų Cvikau persikėlė į Ingolštatą ir atnaujino automobilių gamybą naudodami „DKW“ vardą. Pirmasis automobilis pagamintas Ingolštate buvo DKW F89L dar žinomas kaip DKW-Schnelllaster. Po Rheinmetall ginklų gamyklos vietoje Diuseldorfe įkurtos antrosios surinkimo linijos, buvo pradėtas gaminti sedanas DKW F89. Abu modeliai rėmėsi prieškariniais brėžiniais: DKW F8 ir DKW F9. Ankstesnė „Audi“ gamykla Cvikau, tuo metu kontroliuojama sovietų, nuo 1949 m. pradžios taip pat gamino prieškarinius DKW modelius pavadintus IFA F8 ir IFA F9.
Keturių žiedų ženklas
Audi ženklas sudarytas iš keturių besikertančių žiedų, kurie pristato 4 „Auto Union“ markes. Audi emblema simbolizuoja „Audi“ susijungimą su „DKW“, „Horch“ ir „Wanderer“.
Markučių kraštovaizdžio draustinis
Markučių kraštovaizdžio draustinis – saugoma gamtos teritorija Vilniuje, Rasų seniūnijoje, Pavilnių regioniniame parke. Apima plotą tarp Vilnios slėnio šiaurėje, Markučių vakaruose, Juodojo kelio ir Ribiškių pietuose, Tuputiškių ir Kalnų gamtinio rezervato rytuose. Draustinį kerta Vilniaus–Naujosios Vilnios geležinkelio linija. Draustinis įsteigtas 1998 m. gruodžio 10 d., siekiant išsaugoti raiškius erozinius latakus su eglynų bei baltalksnynų bendrijomis ir Markučių dvaro sodybos fragmentus.
thumb|left|250px|Vilnios slėnis thumb|left|250px|Raguva
Draustinyje Vilnios upė sudaro labai raiškų ir gilų slėnį, jos šlaitas (Rasų-Ribiškių kalvynas) smarkiai išgraužtas erozijos. Tarp erozinių latakų iškilę liekaniniai gūbriai, ryškiomis keteromis, apaugę mišku. Šioje vietovėje gausu šaltinių, auga daugybė ąžuolų.
Noriūnų dvaras
miniatiūra|Noriūnų dvaro rūmai|alt=|kairėje|369x369px Noriūnų dvaras – XIX a. dvaras Noriūnų kaime, Kupiškio raj. Valstybinės reikšmės paminklas. Architektūros ansamblį sudaro dvaro rūmai, kumetynas, ūkiniai pastatai ir parkas.
Istorija
Dvaras ėjo per Lietuvos didikų Tiškevičių, Tyzenhauzų, Oginskių, Komarų rankas.
Spėjama, kad Noriūnų dvare XVII a. gimė lietuvių kartografas ir architektas Juozas Narūnavičius.
XVII a. pab. – XVIII a. pr. dvaras atiteko Danieliui Stachovskiui, kuris 1723 m. sausio 30 d. jį pardavė Jonui Bucholcui už 30 000 talerių. Parduodant dvarą buvo perleistos teisės į rūsį ir koplyčią Palėvenės bažnyčioje. 1760 m. balandžio 23 d. dvarą Marcijona Tiškevičienė nupirko iš Ukmergės seniūno Benedikto Tyzenhauzo. 1767 m. sausio 14 d. M. Tiškevičienė Noriūnus padovanojo Mykolui ir Marcibelei (Pozniakaitei) Oginskiams, tačiau pasiliko teisę teisę gyventi juose iki mirties. Marcijona Tiškevičienė 1793 m. vasario 12 d. testamente prašė palaidoti Palėvenės bažnyčios rūsyje. Mirė (tikriausiai) 1796 m. pradžioje, nes testamentas aktuotas 1796 m. kovo 3 d., jau po mirties. Oginskiai oficialiai perėmė valdyti dvarą 1796 m. kovo 2 d.
1808 m. Oginskiai persikėlė gyventi į Noriūnus, savo Poščevo dvarą atidavė valdyti sūnui. Abu Oginskiai mirė 1809 m. ir buvo palaidoti Palėvenės bažnyčios kriptoje. 1810 m. dvarą pasidalijo sūnūs Konstantinas ir Juozapas. Tikėtina, jog iš Juozapo Oginskio sūnaus Mykolo, Noriūnus nupirko Henrikas Venclovavičius, kuris 1859 m. jau buvo Noriūnų savininkas ir dalyvavo 1863 m. sukilime, mūšyje prie Medeikių.
Žinoma, kad Noriūnų dvare, kuris 1859–1915 m. priklausė bajorams Venclovavičiams, 1880 m. buvo didelė ir labai vertinga 6 000 tomų biblioteka. Tai buvo istorinės, meno, žemės ūkio, medžio-klės, heraldikos tematikos ir grožinės knygos daugiausia lenkų, prancūzų ir vokiečių kalbomis. Kai kurios knygos buvo įrištos bronzinės spalvos oda ir turėjo įspaustus Venclovavičių giminės narių inicialus.
Besikeičiant savininkams XIX a. II p. dvaro sodyba (rūmai), parkas, ūkiniai pastatai perplanuoti. 1880 m. įkeičiant dvarą Vilniaus žemės bankui dvaro centre surašyta 12 pastatų: statomas mūrinis gyvenamasis namas, klojimas, svirnas, medinis su mūriniais stulpais tvartas, daržinė šienui, pieninė, medinis gyvenamasis namas, mūrinė virtuvė, mūrinis tvartas. Tuo metu dvaro ūkis buvo tvarkomas, pagal naujausius ūkio pasiekimus. Dvaro savininkas – Kauno žemės ūkio draugijos pirmininkas, kuris tuo metu dvare organizavo kursus, parodas, demonstravo naujausią žemės ūkio inventorių. XVII–XVIII a. jame buvo auginami žemaitukų veislės arkliai. XIX a. pabaigoje dvaro rūmus permūrijo vietiniai meistrai. 1921 m. dvare įvyko paskutiniojo jo savininko J. Adomonio sesers Pranciškos Ievos ir poeto K. Binkio vestuvės.
1919 m. šiame dvare bolševikai buvo įsteigę arklių nuomojimo punktą. Po Pirmojo pasaulinio karo dvarą nupirko Jonas Adomavičius. 1940 m. savininkui buvo palikta 30 ha žemės (93,72 ha konfiskuota). Jis dvare gyveno iki 1944 m. Nuo 1951 m. dvarą valdė Kupiškio MTS, vėliau – Melioracijos valdyba. 1960 m. įkurta septynmetė mokykla. Dabar čia įsikūrusi įmonė UAB „Nodama“.
Architektūra
Lietuvoje neįprasto T raidės plano rūmų architektūrai būdinga klasicizmo ir manierizmo detalės. Puošniausia dvaro dalis – pagrindinis įėjimas, vedantis į vienaaukštį korpusą. Reprezentacinės patalpos anfiladinės, gyvenamosios koridorinės sistemos. Taip pat išsiskiria du dolomitiniai bokštai: viename buvo rūkykla, kitame ledainė. Buvusio kumetyno sienos apmūrytos dolomitu ir dekoruotos mozaikomis iš akmens skaldos.
Kiti statiniai: keturkampis kumetynas iš akmenų su vidaus kiemeliu, puoštas mėlynojo akmens mozaikomis, dviaukštis, kryžmiško plano svirnas iš akmenų, du cilindriško bokšto pavidalo statiniai – ledainė ir rūkykla.
Dvaro apsauga
miniatiūra|Noriūnų dvaro svirnas 1992 m. Noriūnų dvaras įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 983).
Išlikę saugomi pastatai:
1880 m. nurodoma, kad jie dar statomi, nors jau buvo su stogu, turbūt įrenginėtas vidus. Rūmus projektavo architektas iš Prancūzijos, statė vietiniai meistrai Silickas, Lipinskas ir kt. Plytos buvo vežamos iš Burbiškio dvaro Rubikių plytinės. 1955 m. rūmų veranda iš pietų pusės pakeista ir padaryta kaip atskira patalpa. Rūmai remontuoti 1962 m. 1975 m. buvo ruošiamas rūmų restauravimo projektas.
miniatiūra|Noriūnų dvaro kumetyno fragmentas Pagal 1880 m. inventorizaciją svirnas buvo neblogos būklės, tad statytas apie XIX a. vidurį. Pokario metais naudotas kaip atsarginių dalių sandėlis. 1962 m. parengtas sandėlio rekonstrukcijos projektas (aut. Žybartas Simonaitis), suremontuotas, silikatinėmis plytomis sumūryti karnizai, frontonėlis, stogas uždengtas šiferiu.
1880 m. inventorizacijoje tokios paskirties pastatas neminimas, tikėtina, jog statyta XIX a. pab. Pokario metais paversta sandėliu smarkiai sunyko.
miniatiūra|Noriūnų dvaro kumetyno fragmentas su data „1836“ Kumetyno sienoje sudėta mozaikinė 1836 metų data. Pastatą Oginskiai tikėtina statė, kaip tvartą. Panašus į diendaržinius kaimo tvartus. Pokario metais pastate gyveno žmonės, laikė gyvulius. 1960 m. jame įrengta mokyklos klasė. miniatiūra|Noriūnų dvaro rūkykla (dolomitinis bokštas)
Rūmus lanku supa peizažinis parkas (10 ha), nelygaus paviršiaus (slėniuose teka Lėvuo ir Krioklys), takai vingiuoti, pagrindinė alėja tiesi. Medynuose vyrauja vietiniai lapuočiai, grupėmis ir pavieniui auga spygliuočiai. Yra introdukuotų medžių: europinių maumedžių, balzaminių kėnių, pilkųjų riešutmedžių. Lapuočių medžių eilė parko V pakraštyje, pagal PV-ŠR krypties kelią, vyrauja paprastieji klevai, pavieniai introdukuoti medžiai ir krūmai, jų grupės parko viršutinėje terasoje, V dalies šlaito bei žemutinėje terasose: fiksuoti sibirinis maumedis, europinis maumedis, pilkasis riešutmedis, tuopa baltoji, darželinis jazminas, paprastoji alyva, juodauogis šeivamedis
Frida Sandén
Frida Lina Marianne Sandén (g. 1994 m. gegužės 20 d. Stokholme) – Švedijos dainininkė, atstovavusi Švedijai 2007 m. vaikų Eurovizijoje, kuriame užėmė aštuntą vietą. Frida mokosi muzikos mokykloje Švedijoje. Dainininkė taip pat groja pianinu.
Jos seserys Molly Sandén ir Mimmi Sandén taip pat yra dalyvavusios vaikų Eurovizijos konkursuose.
Peijenė
Peijenė  – ežeras Suomijoje. Antras pagal plotą ir pats giliausias Suomijos ežeras. Požeminis, uoloje iškirstas tunelis jungia ežerą su Helsinkiu, tiekia miestui geriamą vandenį. Ilgis – 120 km. Aukštis virš jūros lygio – 78,3 m. Vanduo ežere visiškai pasikeičia per 2,5 metų. Ežere 1886 salos.
Mietsai – Asikala, Juveskiulė, Lahtis, Heinola.
Šaltiniai
thumb|left|100px|Peijenės ežeras
Meghan Trainor
2014 m. pasirašė kontraktą su „Epic Records“ muzikos įrašų kompanija. Neilgai trukus, pasirodė jos debiutinis singlas „All About That Bass“, kuri JAV topo „Billboard Hot 100“ pirmoje vietoje prabuvo aštuonias savaites. 2015 m. sausio 9 d. pasirodė Trainor debiutinis albumas „Title“. 2023 m. duomenimis yra išleidusi keturis albumus.
Tikrosios putpelės
Tikrosios putpelės (Coturnix) – vištinių paukščių (Galliformes) būrio, fazaninių (Phasianidae) šeimos paukščių gentis.
Tikrosios putpelės Lietuvoje
Lietuvoje natūraliai gyvena viena rūšis:
Red Star FC 93
Paryžiaus „Red Star“ – Prancūzijos futbolo klubas iš Paryžiaus.
Istorija
1948–1950 m. buvo prijungtas prie SF Paris klubo, o 1967–1970 m. buvo prisijungęs FC Toulouse komandą.
Mileišiškės
Mileišiškės – Vilniaus miesto dalis, esanti miesto šiaurės rytuose, į šiaurę nuo Sapieginės. Rajonas apsuptas Pavilnių regioninio parko miškų ir kalvų. Pietuose siaura ir vingiuota Mileišiškių gatve jungiasi su Sapiegine ir Antakalniu, pietryčiuose pereina į Rokantiškių kapines ir Rokantiškių rajoną, šiaurėje ribojasi su Pylimėliais, Saulėtekiu. Būdingi kolektyviniai sodai, yra individualių gyvenamųjų namų. Svarbiausios gatvės – Mileišiškių, Pragiedrulių, Šatrijos Raganos, Anapilio, Viršupio. Rajoną sudaro Mileišiškių, Viršupio, Pragiedrulių, Žirgo sodų bendrijos.
Mileišiškes aptarnauja 114 ir 115 maršrutų autobusai.
Istorija
1931 m. Mickūnų valsčiaus Mileišiškių kolonijoje gyveno 50 gyventojų.
thumb|left|250px|Mileišiškių gatvė tarp Mileišiškių ir Sapieginės
Pusgrupė
Pusgrupė – algebrinė struktūra, kuri susideda iš aibės ir šioje aibėje apibrėžtos operacijos su dviem operandais, kuriai galioja asociatyvumas.
Taigi, pusgrupė yra rinkinys, kur galioja tapatybė:
Jei pusgrupėje egzistuoja elementas (žymimas „1“), kuriam galioja tapatybė
jis vadinamas neutraliuoju elementu. Pusgrupė, kurioje yra neutralusis elementas, vadinama monoidu.
Ritinukiniai
Ritinukiniai (Planorbidae) – pilvakojų moliuskų (Gastropoda) šeima. Kiautas plokštelės pavidalo. Apvijos vijos susisukusios taip, kad visos matomos vienoje plokštumoje. Į žiotis labai įlinksta priešpaskutinės vijos sienelė, ir jos pasidaro daugiau ar mažiau pusmėnulio pavidalo. Angos pakraštys paprastas, aštrus, jame gali būti tik plokšti pastorėjimai. Gyvūnas ilgas, laibas čiuopikliai ilgi.
Lietuvoje aptinkamos rūšys priklauso šioms gentims:
Serbentinė erkutė
Europoje serbentinė erkutė plačiai paplitusi. Pietuose per vasarą išsivysto dvi erkučių kartos.
Patelių kūnas cilindriškas, 0,2-0,3 mm ilgio, su dviem poromis kojų. Baigiasi dviem pilvelio šereliais. Nimfos nejudrios, 0,1-0,13 mm ilgio. Patelės žiemoja pumpurų viduje. Viename pumpure gali būti iki 3 tūkst. erkių. Pavasarį, kai ima sprogti juodųjų serbentų pumpurai, patelės ima dėti kiaušinėlius (viena patelė – 5-48 kiaušinėlius). Kiaušinėlių dėjimas trunka virš mėnesio, kol juodieji serbentai pradeda žydėti. Pirmieji kiaušinėliai vystosi 6-12 dienų. Masiškai žydint juodiesiems serbentams išsirita antroji karta. Erkutės maitinasi pumpurų viduje ir smarkiai juos pažeidžia. Juodųjų serbentų pažeisti pumpurai pastambėja ir išpampsta. Raudonųjų ir geltonųjų serbentų pumpurai padidėja nežymiai, jų forma nesikeičia. Gali pažeisti iki 50-80 % serbentų pumpurų. Pažeisti pumpurai sprogsta lėtai, jis išsiskleidžia 2-3 savaites vėliau, o lapai būna smulkūs, blyškūs ir deformuoti. Stipriai pažeisti pumpurai žūsta ir neišsprogsta.
Kovos priemonės
Anksti pavasarį, individualiuose soduose, reikia surinkti visus erkėtus pumpurus, o jei augalai labai užsikrėtę, reikia išpjauti šakas prie pat žemės ir sudeginti.
Serbentų krūmus tręšti mėšlu su mineralinėmis trąšomis, pastoviai purenti žemę po krūmais.
Tarp serbentų krūmų galima pasodinti svogūnų arba česnakų, kurių rudenį iškasti nereikia.
Pasirodžius serbentų žiedynams, krūmus purkšti šviežiai pagaminta česnakų suspensija. Paruošimo būdas: 50-100 g česnakų skiltelių sutrinama moliniame inde ir sumaišoma su 10 l vandens. Antrą kartą purškiama praėjus 5-6 dienoms po pirmojo purškimo.
Karklėnai (reikšmės)
Karklėnai yra:
Kolagenas
thumb|440x440px|Kolageno trimerinė sandara.|alt=
Šiuo metu žinomi beveik 28 tipai kolagenų. Visų jų molekulės yra trimerai. Iš kitų baltymų kolagenai išsiskiria ypatingu atsparumu tempimui. Žmogaus organizme kolagenai sudaro 25 % visų kūno baltymų. Daugiausia kolagenų sintezuoja ir išskiria fibroblastai, kurių daug yra įvairaus tipo jungiamajame audinyje, bei epitelio ląstelės.
Kolageno trimeras yra kairiojo sukimo superspiralė, sudaryta iš trijų dešiniojo sukimo polipeptidinių grandinių. Kiekvienoje polipeptidinėje grandinėje kas trečia aminorūgštis yra glicinas ir jos šoninė grupė (-H) nukreipta į superspiralės vidų. Polipeptidinėse grandinėse dažnai pasikartoja prolinas, 4-hidroksiprolinas, 5-hidroksilizinas. Prolinas neleidžia grandinei sudaryti alfa ar beta struktūrų. 5-hidroksilizinas reaguoja tarp skirtingų kolageno molekulių, jungdamas atskiras kolageno molekules į skaidulas.
Želatina, kuri yra naudojama maisto pramonėje, yra kolagenas, kuris buvo negrižtamai hidrolizuotas.
Rūšys
Iki šiol nustatyti ir aprašyti yra 28 kolageno tipai. Jie gali būti suskirstyti į kelias grupes, priklausomai nuo to, kokią struktūrą jie suformuoja:
Penkios labiausiai paplitusios rūšys:
Sintezė
Kauliniame audinyje kolageną sintetina osteoblastai ir chondroblastai ant grūdėto ET ribosomų kaip preprokolageną. Keliaujant peprokolagenui ET kanalais i Goldį, o iš jo į tarpląstelinius tarpus, vyksta potransliacinės modifikacijos. Dalis jų vyksta ląstelėse - susidaro prokolagenas verčiamas kolagenu. Peprokolagenas N- gale turi signalinį peptidą, sudarytą iš hidrofobinių 100 aminorugščių. Pirmoji postransliacinė modifikacija ET yra šio signalinio peptido atskėlimas. Kita modifikacija- prolino ir lizino hidroksilinimas. Dvi prolino hidroksilazės hidroksilina proliną į 4- arba 3-  hidroksiproliną, o lizilhidroksilazė katalizuoja hidroksilino susidarymą. Visoms trims hidroksilazėms reikia Fe jono, vitamino C, alfa-ketoglutarato ir deguonies. Trūkstant vitamino C, sutrinka hidroksilinimo reakcijos, formuojasi nepakankamai spiralizuota ir stabili baltymo molekulė. Hidroksilinimo ir glikolizinimo reakcijos vyksta alfa- grandinėje, kol nesusidarė triguba spiralė. Prokalogeno molekulės N- ir C- galuose yra peptidai, kurių nėra subrendusiame kolagene. N- ir C- galų peptidai turi cisterną. N- galo peptidas sudaro disulfidines jungtis tik grandinės viduje, o C- peptidas- grandinės viduje ir tarp gretimų alfa- grandinių. Susidarius šioms –S-S jungtims, 3 prokolageno molekulės susisuka į dešiniojo sukimo trigubą superspiralę. Įvykus postransliacinėms modifikacijoms ląstelėje, prokalogeno molekulės iš Goldžio komplekso pūslelėmis išskiriamos į tarpląstelinius tarpus. Čia fermentai atskelia N- ir C- galuose esančius peptidus. Prokolagenas virsta kolagenu. Kolageno molekulės spontaniškai jungiasi į fibrines. Tik susidariusios fibrinės nėra tvirtos. Kolageno fibrinės stabilizuojamos skersinėmis kovalentinėmis jungtimis, kurios susidaro tiek trigubų spiralių(kolageno) molekulės viduje, tiek tarp atskirų molekulių fibrinėje. Ląstelės, sintetinančios ir išskiriančios kolageną, išskiria ir fibronekytiną glikoproteiną, kuris jungiasi su prokolagenu ir veikia kolageno fibrinių susidarymo kinetiką viršląsteliniame matrikse. Su fibronektinu bei kolagenu asocijuojasi ir proteoglikanai. Kolageno apykaitos sutrikimai gali būti įgimti ar įgyti. Paveldimų kolageno apykaitos sutrikimų atvejais susergama: Marfano sindromu, Elerso-Danloso sindromu, Menke sindromu ir kt. Molekuliniai šių ligų mechanizmai yra sudėtingi : arba sintetinamas anomalinis kolageno pirmtakas, arba nepakanka fermentų, dalyvaujančių brendimo procese. Pvz. trūkstant fermentui liziloksidazės, nesusidaro skersinių kovalentinių jungčių, ir susergama Menke sindromu.
Sutrikimai
Yra aptikta tūkstantis mutacijų dvylikoje iš dvidešimties žinomų kolageno rūšių. Šios mutacijos gali peraugti į įvairiausias ligas bei sutrikimus.
Osteogenezės sutrikimas – šią ligą sukelia mutacija pirmojo tipo kolagene. Tai dominuojantis autosominis sutrikimas, kurio pasekmės yra susilpnėję kaulai ir netolygus jungiamasis audinys. Kai kuriais atvejais sutrikimas gali būti lengvas, bet gali pasitaikyti ir mirtinų atvejų. Lengvesnieji atvejai pasižymi sumažėjusiu pirmojo tipo kolageno lygiu, o sunkieji – struktūriniais kolageno defektais.
Chondrodisplazija – skeleto sutrikimas, kurį kaip manoma sukelia tam tikros mutacijos antrojo tipo kolagene. Šiam sutrikimui plačiau ištirti ir patvirtinti vis dar atliekami tolimesni tyrimai.
Ehlers-Danlos sindromas – yra šeši skirtingi šio sutrikimo tipai, kurie kaip žinoma sukelia jungiamojo audinio deformacijas. Kai kurie iš šių šešių tipų gali sukelti arterijų plyšimą, todėl yra laikomi mirtinais. Kiekvieną iš sindromo tipų sukelia skirtingos mutacijos, pavyzdžiui, ketvirtasis sutrikimo tipas atsiranda įvykus mutacijai trečiojo tipo kolagene.
Alporto sindromas – gali būti perduodamas genetiškai, dažniausiai kaip su X chromosoma susijęs dominuojantysis arba ir dominuojantysis, ir recesyvusis autosominis sutrikimas. Sergantieji skundžiasi inkstų bei akių problemomis. Taip pat jauname amžiuje gali atsirasti klausos sutrikimų arba klausa gali visiškai dingti.
Knoblocho sindromas – šį sindromą sukelia mutacijos COL18A1 gene, kuris  atsakingas už kolageno XVIII gamybą. Sergantiesiems atsiranda smegenų audinio išsikišimas  bei tinklainės degeneracija. Sindromas yra paveldimas, todėl žmonėms, kurių giminėje yra turinčių šį sindromą, yra didelė rizika susirgti patiems.
Eugenija Jurkūnienė
Eugenija Macytė-Mikšienė-Jurkūnienė (1907 m. gegužės 9 d. Sankt Peterburgas – 2005 m. rugpjūčio 2 d. Vilnius) – Lietuvos tapytoja.
Biografija
Vyras grafikas Vytautas Jurkūnas, sūnus karikatūristas Vytautas Jurkūnas. 1936 m. baigė Kauno meno mokyklą. 1941 m. ištremta į Altajaus kraštą, 1945 m. grįžo į Lietuvą.
Kūryba
Nutapė peizažų, ankstyvieji – dekoratyvūs, nuotaikingi, prislopinto kolorito („Venta“, „Pažaislis“, abu 1939 m., „Pavasaris Vilniuje“ 1945 m., „Literatų gatvė Vilniuje“ 1949 m.), šeštojo – aštuntojo dešimtmečio paveikslai impresionistinio stiliaus, subtilių spalvų, kamerinių formų („Naujasis Vilnius“ 1960 m., „Kelias prie jūros“ 1973 m., „Poilsis“ 1975 m.). Nutapė figūrinių kompozicijų, natiurmortų, portretų. Sukūrė piešinių, odos dirbinių projektų. Nuo 1939 m. dalyvavo parodose, individualios parodos surengtos Vilniuje 1958 m., 1967 m. Kūrinių („Vilniaus Tilto gatvė“ 1945 m., „Verbos“ 1960 m., „Saulėta diena“ 1966 m., „Žuvėdros“ 1971 m., „Natiurmortas su citrinom“ 1972 m.) turi Lietuvos dailės muziejus.
Wojciech Szczęsny
Voicechas Tomas Ščensnas (Wojciech Tomasz Szczęsny; g. 1990 m. balandžio 18 d.) – Lenkijos futbolininkas, rungtyniaujantis vartininko pozicijoje. Nuo 2017 m. yra Juventus klubo narys.
Gimė futbolininko (taip pat vartininko) Macejaus Ščensno šeimoje. Treniravosi „Legia“ jaunimo komandoje, o 2006 m. išvyko į „Arsenal“ jaunimo futbolo mokyklą. 2009 m. žaidėjas debiutavo pagrindinėje „Arsenal“ komandoje. Vėliau jis buvo paskolintas League One klubui Brentford FC, kur buvo pagrindiniu vartininku. Traumas patyrus Manueliui Almunijai ir Lukašui Fabianskiui, Ščensnas gavo daugiau galimybių ginti „Arsenalo“ vartus, o netrukus tapo pagrindiniu vartininku.
2015–2017 m. lenkas buvo skolinamas Roma klubui.
2017 m. liepos 19 d. lenkas buvo parduotas Juventus klubui už 12,2 milijonus eurų.
Algimantas Stapulionis
Algimantas Stapulionis (1924 m. rugpjūčio 10 d. Šiauliuose – 1999 m. gegužės 14 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius architektas, baldų dizaineris.
Biografija
1954 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1955–1959 m. Vilniaus statybos technikumo dėstytojas. 1959–1970 m. Baldų ir medžio apdirbimo pramonės ministerijos eksperimentinio konstravimo biuro architektas, nuo 1971 m. šio biuro vyriausiasis architektas. Lietuvos architektų sąjungos narys.
Sukūrė mokyklinių ir buitinių baldų komplektus. Parašė straipsnių baldų architektūros klausimais.
Babravičius
Babravičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Babravičienė (ištekėjusi moteris) ir Babravičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vasario 16-osios gatvė (Jonava)
thumb|Gatvės fragmentas thumb|Gatvės pradžia thumb|[[Jonavos rajono apylinkės teismas]] thumb|[[Jonavos Senamiesčio gimnazija, žvelgiant nuo Vasario 16–osios g.]] thumb|[[Jonavos jaunimo mokykla ir vairavimo mokyklos punktas]] Vasario 16-osios gatvė – gatvė Jonavoje, vienas iš pagrindinių miesto kultūrinių ir teisinių centrų. Gatvė jungia Rimkų mikrorajoną su Jonavos senamiesčiu. Gatvė yra judri dienos metu ir siekia miesto centrą. Įsteigtos dvi autobusų stotelės.
Susikertančios gatvės
15px Mindaugo gatvė Virbalų gatvė Chemikų gatvė Veterinarijos gatvė Verbų gatvė Dariaus ir Girėno gatvė Gėlių gatvė Sodų gatvė Žalioji gatvė 15px Žeimių gatvė
Istorija
Sovietmečiu ši gatvė buvo vadinama Pergalės gatve. Dar prieš paskelbiant Nepriklausomybės atkūrimą, 1989 m. vasario 11 d. čia buvusio Statybos tresto administracinio pastato salėje įvyko patriotinis minėjimas, skirtas Lietuvos valstybingumo dienai pažymėti, kuris buvo suorganizuotas vietinės Sąjūdžio grupės pastangomis. Nuspręsta gatvei grąžinti Vasario 16-osios vardą. Ta proga ant tresto pastato, pažymėto nr. 1, sienos buvo pritvirtinta paminklinė lenta „Gatvė pavadinta Lietuvos nepriklausomybės paskelbimui 1918 m. vasario 16 d. atminti".
Institucijos ir įstaigos
Gatvėje yra įsikūrę:
Ekonomika
Vasario 16-osios gatvės pastate Nr. 35 įsikūrusios UAB „Regitra” ir UAB "Juta", Jonavos filialas, Valykla „Švaros namai“ (UAB „Skaistuva“; Vasario 16-osios g. 24, LT-55170).
Kultūra
Įsikūręs Jonavos kūno kultūros ir sporto centras ir miesto sporto salė (vidaus patalpų stadionas), kurioje vyksta įvairūs JKKSC renginiai.
Diena be tabako
thumb|150px Pasaulinė diena be tabako, dar vadinama Pasauline nerūkymo diena, gegužės 31 dieną yra minima visame pasaulyje.
1987 m. Pasaulio Sveikatos Organizacijos nariai, siekdami atkreipti pasaulio dėmesį į epidemiškai plintančias, tačiau išvengiamas mirtis, sukeltas rūkymo, paskelbė gegužės 31 d. Pasauline diena be tabako. Tądien visi rūkantieji skatinami bent vieną dieną nerūkyti, atsisakyti tabako gaminių. Visuomenė įvairiais būdais skatinama susipažinti su rūkymo žala ir pasauline tabako epidemija.
Losinkos Šv. Jurgio koplyčia
'''Losinkos Šv. Jurgio koplyčia'''  – stačiatikių koplyčia, esanti Losinkos kaime. Koplyčia priklauso Losinkos Šv. Apaštalo Jokūbo parapijai. Pirmoji koplyčia pastatyta 1779 m. dabartinės cerkvės vietoje. 1883 m. koplyčia buvo perkelta į kapines. 1958 m. sausio 7 d. koplyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Oranžinė šama
Oranžinė šama (Trichixos pyrropygus) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti oranžinių šamų (Trichixos) genčiai. Šios rūšies paukščiai aptinkami Brunėjuje, Indonezijoje, Malaizijoje ir Tailande. Oranžinės šamos gyvena subtropikų arba atogrąžų drėgnuosiuose žemumų miškuose ir subtropinėse arba atogrąžų pelkėse.
Mulai (Augustavo apskritis)
Mulai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Plaskų valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 16 km į rytus nuo Plaskų, 35 km į rytus nuo Augustavo ir 90 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra šalia Giliojo ir Dumblių ežerų.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Rudieji lemūrai
Rudieji lemūrai, arba tikrieji lemūrai (Eulemur) – lemūrinių (Lemuridae) šeimos primatų gentis.
Livo mūšis
Livo mūšis, Mūšis dėl Livo tilto  – mūšis įvyko Livo kaime ant tilto per Liveco upę, 1831 m. balandžio 9-10 d. ir 14-15 dienomis tarp sukilėlių ir Rusijos imperijos kariuomenės.
Pirmas sukilėlių ir kariuomenės susidūrimas įvyko 1831 m. vasario 12-13 dienomis. Rusų kariuomenė žygiavo į Varšuvą, bet jai kelią trumpam pastojo sukilėlių ataka. 1831 m. balandžio viduryje sukilėliai ir Rusijos kariuomenė ir vėl susidūrė ties šia vieta, kai sukilėliai išstūmė besitraukiančius rusus į kitą upės pusę. Toliau rusai trauktis nebenorėjo ir kitoje upės pusėje apsistojo. Iš čia jie sėkmingai kontraatakavo sukilėlius ir perėjo į kitą upės pusę. Atakos metu žuvo nemažai sukilėlių, dalis buvo paimta į nelaisvę, tačiau ganėtinai greitai rusams teko vėl trauktis dėl pas sukilėlius atvykusio pastiprinimo.
Jonas Ivanauskas
Jonas Ivanauskas:
Uaza (departamentas)
Uaza (pranc. L’Oise) – Prancūzijos departamentas šalies šiaurėje, Aukštutinės Prancūzijos regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Gyventojai savo vadina izariečiais. Administracinis centras – Bovė.
Departamente 4 apskritys, 41 kantonai ir 693 komunos. Plotas – 5887 km².
Istorija
Įsteigtas Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais ir apėmė dalį Il de Franso provincijos.
Romos užkariavimų laikais dabartinėje departamento teritorijoje buvo susikūrę trys galų tribos. Belovako triba užėmė visą dešinįjį Uazos krantą, o kairiajame gyveno silvanektų gentys (nuo jų kilo Senlio miesto pavadinimas). 987 m. mirus karaliui Liudvikui V, Paryžiaus kunigaikštis Hugo Kapetas buvo išrinktas Senlio karaliumi.
Geografija
Departamentą supa – Esno, Somos, Uazos slėnio, Senos ir Marnos, Pajūrio Senos, Ero departamentai.
Svarbiausi miestai – Bovė, Klermonas, Kompjenas, Meru, Senlis, Šantilji.
Svarbiausios upės – Esnas, Marna, Soma , Uaza.
Politika
Generalinę tarybą sudaro 41 narys, renkamas kas treji metai šešerių metų kadencijai. Generalinės tarybos pirmininkas Yvas Romas. Prefektas nuo 2005 m. Filipas Greguaras.
Atatürk olimpinis stadionas
Atatiurko olimpinis stadionas yra futbolo stadionas 'Ikiteli rajone, vakarų Stambule. Tai didžiausias Turkijos stadionas, pavadintas Mustafa Kemali Atatiurko garbei. Konstrukcijos darbai buvo pradėti 1999 m., o baigėsi 2002 m. 75 145 sėdimų vietų stadionas 2004 m. UEFA buvo apdovanotas penkiomis žvaigždutėmis, tai reiškia, kad stadione gali vykti UEFA varžybų finalinės rungtynės. 2005 m. gegužės 25 d. UEFA Čempionų lygos finalas tarp Liverpool FC ir AC Milan buvo žaidžiamas Atatiurko olimpiniame stadione. Stadionas taip pat yra sertifikuotas IAAF ir IOC kaip pirmos klasės stadionas, skirtas lengvosios atletikos varžyboms. Jame jau vyko kelios Europos atletikos varžybų rungtys.
Antanas Gruodis (1905)
Antanas Gruodis (1905 m. lapkričio 18 d. Morkūnų k., Zarasų raj. – 1978 m. spalio 28 d. Vilniuje, inžinierius energetikas, Lietuvos energetikos sistemos kūrėjas.
Biografija
Gimė ūkininkų šeimoje. Nuo 1914 m. mokėsi Dusetų pradžios mokykloje, 1920 m. įstojo į Zarasų progimnaziją, nuo 1922 m. mokėsi Rokiškio gimnazijos realinėje klasėje. Ją baigė 1926 m. ir įstojo į Kauno Lietuvos universiteto Technikos fakultetą. Nenorėdamas būti našta tėvams, studijuodamas dirbo įvairius darbus, kad galėtų susimokėti už studijas, todėl universitetą baigė tik 1936 m. Apgynė diplominį darbą „Hidroenergetikos stotis ant Minijos upės Diburių kilpoje“.
Baigęs studijas dirbo Kauno artilerijos dirbtuvėse. 1937–1938 m. suprojektavo Linkaičių (Radviliškio rajonas) artilerijos dirbtuvių 1000 kW elektrinę ir vadovavo jos statybai. 1938 m. pradėjo dirbti „Elektros“ bendrovėje, kuri projektavo ir statė elektrines bei elektros perdavimo linijas.
Pagal jo ir Leono Kaulakio projektus 1939–1940 m. pastatyta Rėkyvos elektrinė. Pagal jo projektus pastatytos 30 kV Šiaulių, Radviliškio, Šeduvos, Naujamiesčio, Panevėžio, Kuršėnų pastotės, nutiesta 30 kV elektros linija Rėkyva – Šiauliai – Kuršėnai. Jis buvo pirmosios Lietuvoje 30 kV elektros tiekimo linijos Šiauliai – Panevėžys statybos vyriausiasis inžinierius.
Priklausė Lietuvos inžinierių korporacijai „Plienas“, kurios susirinkime 1940 m. balandžio 21 d. perskaitė pranešimą apie Lietuvos elektrifikacijos perspektyvas.
1940 m. TSRS okupavus Lietuvą ir nacionalizavus didžiausias energetikos įmones, AB „Elektra“ buvo likviduota. Įsteigus LTSR Energijos valdybą, paskirtas jos projektavimo skyriaus viršininku. 1944 m. paskirtas Vyriausiosios energijos valdybos prie LTSR Liaudies ūkio komisarų tarybos eksploatacijos skyriaus viršininku, nuo 1946 m., įstaigą reorganizavus į Lietuvos energijos rajoninę valdybą – jos vyriausiuoju inžinieriumi. Jam vadovaujant buvo atstatytos ir išplėstos Vilniaus elektrinė, Klaipėdos elektrinė, Petrašiūnų elektrinė, Rėkyvos elektrinė. Jau 1947 m. elektros energijos gamyba Lietuvoje pasiekė prieškarinį lygį.
Jo iniciatyva buvo pradėta projektuoti ir statyti Kauno hidroelektrinė. 1957 m. sukūrus Lietuvos liaudies ūkio tarybos Energetikos ūkio valdybą, kurios viršininku buvo paskirtas Justinas Nekrašas, A. Gruodis tapo jo pavaduotoju kapitalinei statybai. Valdybos vyr. inžinieriumi buvo paskirtas Algirdas Stumbras. Ši komanda parengė ir pradėjo vykdyti Lietuvos ūkio elektrifikavimo programą. 1959 m. pradėjo veikti Kauno HES, 1962 m. – Lietuvos elektrinė, 1964 m. buvo elektrifikuotas paskutinis Lietuvoje – Biržų rajono Jono Biliūno kolūkis.
1971 m., kai J. Nekrašas buvo paskirtas TSRS energetikos ministro pavaduotoju, A. Gruodžiui buvo pasiūlyta išeiti į pensiją. 1971 m. birželio 28 d. jis pradėjo dirbti perspektyvinio vystymo tarnybos vyresniuoju inžinieriumi, tačiau tarp buvusių pavaldinių jautėsi nejaukiai, tarsi pažemintas, todėl nuo 1972 m. sausio 3 d. perėjo dirbti Energetikos statybos tresto statybos ir montavimo valdybos vyresniuoju inžinierium. Šiose pareigose dirbo iki mirties.
Kišiniovo šachta
Telkinys
Įmonė išgauna produkciją iš unikalaus Europoje iškasenų telkinio. Pjaunamųjų kalkakmenių telkinys buvo išžvalgytas 1968 m. Žinomos atsargos – 43,8 mln. m³. Telkinys Kišiniovo 1-asis išsidėstęs palei magistralę Kišiniovas-Orhėjus, jo ilgis – 3,4 km, plotas – 544 ha. Beveik horizontalūs 5-10 m storio kalkakmenio klodai slūgso 60-130 m gylyje.
Produkcija ir ekonominė veikla
Išgaunami statybinio akmens blokai, išpjaunami specialiomis mašinomis, pasižymi aukšta kokybe, tinkami tiek gyvenamųjų, tiek kitokios paskirties pastatų statybai. Produkcija parduodama Moldavijoje ir už jos ribų.
Telkinio eksploatavimas nuožulniaisiais tuneliais leidžia susidarančias požemines erdves ateityje panaudoti kaip sandėlius, vyno saugyklas, grybų auginimo patalpas, civilinės gynybos patalpas ir kt. Įmonė tokias patalpas nuomoja.
Dar 1989 m. dalis susidariusių patalpų buvo perduota gamyklai „Mezon“, jose turėjo būti auginami silicio kristalai ir gaminamos elektroninės mikroschemos.
Justinas Sajauskas
Justinas Sajauskas (g. 1944 m. vasario 29 d. Kalvarijoje, Marijampolės apskr.) – Lietuvos rašytojas, redaktorius, muziejininkas, tremtinys. Marijampolės visuomenės veikėjas, Marijampolės savivaldybėje laisvės kovoms įamžinti komisijos narys.
Biografija
Gimė Jono ir Elžbietos Sajauskų žeimoje. Brolis – fizikas prof. Stanislovas Sajauskas. Šiuo metu gyvena Marijampolėje.
J. Sajauskas vaikystę su tėvais ir mažamečiais šeimos nariais 1949–1959 m. praleido tremtyje Sibire (Biriulkos k. prie Kačiugo, Irkutsko sr.). Baigęs Marijampolės 4-ją vidurinę mokyklą studijavo Vilniaus valstybiniame universitete. Po studijų kurį laiką mokytojavo Marijampolėje, vėliau ten pat dirbo įvairiose valstybinėse įstaigose.
Literatūrinė veikla
thumb|left|120px|Miniatiūrų romanas thumb|left|120px|Istorinis romanas J. Sajauskas yra Lietuvos rašytojų sąjungos narys (nuo 2001 m.), XXVII knygos mėgėjų draugijos narys. Už miniatiūrų romaną Suvalkijos geografija pelnė „Lietuvių balso“ (JAV) literatūrinio konkurso I premiją (2000 m.). Antras miniatiūrų romanas Neužmirštami Suvalkijos vardai 2015 m. įvertintas LR Krašto apsaugos ministerijos Patriotų premija.
Publikacijos spaudoje ir kt.
•DEGUTIENĖ, E., GRIGUTIENĖ, N. „Knyga – tautos paminklas“. Lietuvių kalbos vadovėlis II gimnazijos klasei, 1 dalis, J. Sajausko apsakymas „Kai Punske skambina varpais“. Punskas, 2013, p. 143-150.
•KABAKAITĖ, Justina. Kalbą reikia apginti nuo politikos (J. Sajausko pasisakymas dėl nelietuviškų rašmenų naudojimo). Vakaro žinios, 2014.04.10.
•KATILIUS, Algimantas ir SAJAUSKAS, Justinas. Kunigo Juozo Vaičaičio rašytinis palikimas. „Brolis apie brolį“. Lietuvių katalikų MA Metraštis XXXIII, Vilnius, 2010, p. 253-263.
•KONDRATAS, Benjaminas. Kūrėjų pėdsakais Kalvarijos krašte. J. Sajauskas: Bandymas pameluoti švelniau. Vilnius, 2016. •	Nenugalėtieji: Autografų parodos katalogas. Kaunas: Naujasis Lankas, 2003 (kartu su Stanislovu Sajausku; autografų rinkinys).
•SAJAUSKAS, Justinas. Knygnešiai ir prūsinukės. XXVII knygos mėgėjų metraštis V, Kaunas, Vilnius 2014. P. 174-180.
•SAJAUSKAS, Justinas. HABENT SUA FATA LIBELLI, arba Šis tas apie Marijampolės Marijonų biblioteką. XXVII knygos mėgėjų metraštis V, Kaunas, Vilnius 2014. P. 237-254.
•SAJAUSKAS, Justinas. Visada šalia. XXVII knygos mėgėjų metraštis VI, Kaunas, Vilnius 2018. P. 336-343.
•SAJAUSKAS, Justinas. „Mecenatas“ K. Bobelis. Valsčius, 1994.06.24, Nr. 45 (216).
•SAJAUSKAS, Justinas. Suvalkijos pokario partizanų spauda. Terra Jatwezenorum: Jotvingių kraštas. Istorijos paveldo metraštis. 2015, Nr.7.
•SAJAUSKAS, Justinas. Žodis apie brolį. Terra Jatwezenorum: Jotvingių kraštas. Istorijos paveldo metraštis. 2016, Nr.8. 2 dalis.
•SAJAUSKAS, Justinas. Balsupių sodybos paslaptis. Apsakymas knygoje Knygnešys Vincas Bielskus ir „Sietynas“. Vilnius, 1991. P. 28-33.
•SAJAUSKAS, Justinas. Trys pasakojimai apie knygnešius. Apsakymai knygoje Punsko, Seinų ir Lazdijų krašto knygnešiai ir daraktoriai. Punskas, 2017.
•SAJAUSKAS, Justinas. Tauro apygardos partizanų slapyvardžių kilmė. Apie lietuviškuosius slapyvardžius. Mažvydo biblioteka, Vilnius, 2008.
•Sibiro atvirlaiškiai. Iš Justino Sajausko rinkinių. Parodos katalogas. Kaunas, 2012.
•Vizitėlės – pasipriešinimo liudininkės. Iš Dominyko Akstino ir Justino Sajausko rinkinių. Parodos katalogas. Kaunas, 2011.
Georg Hackl
G. Haklas laimėjo savo pirmąjį olimpinį medalį 1988 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Kalgaryje. Aukso medalį jis pelnė 1992, 1994 ir 1998 m. žiemos olimpiadose. Pastarojoje jis pelnė aukso medalį baigęs visas rungtis greičiausiu laiku; pirmasis istorijoje tai padaręs sportininkas.
Justinas Sajauskas
Publikacijos spaudoje ir kt.
•SAJAUSKAS, Justinas. Skardus „Trimitas“. Voruta, 2023 Nr.1 (879), p. 41-45. https://www.voruta.lt/wp-content/uploads/Voruta_1_NR_KOVAS_2023_INTERNETUI.pdf
Mis Pasaulis 1959
Mis Pasaulis 1959 – devintoji konkurso Mis Pasaulis ceremonija, vykusi Londone. Nugalėtoja tapo Nyderlandų atstovė Corine Rottschäfer. Konkurse pirmą kartą buvo pakeistas ceremonijos vedėjas ir dalyvavo ligi tol rekordiškas šalių ir teritorijų skaičius.
Donatas Jokūbonis
Donatas Jokūbonis (1941 m. balandžio 23 d. Kolumnos k., Utratos valsč., Lasko apskr., Wartos kraštas, Vokietija - 2017 m. rugpjūčio 10 d.) – choro dirigentas ir pedagogas.
Georg Hackl
G. Haklas baigė rogutininko karjerą po 2006 m. žiemos olimpinių žaidynių ir tapo treneriu. Dabar jis treniruoja Felix Loch, Natalie Geisenberger, Tobias Wendl ir Tobias Arlt.
Donatas Jokūbonis
Biografija
Prasidėjus Antrajam pasauliniui karui, Jokūbonių šeimą grįžo į Lietuvą ir apsigyveno Kelmėje. Baigęs Kelmės vidurinės mokyklos devynias klases, 1957–1961 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos technikume (dėst. A. Čeičys ir Danguolė Vaitkutė). Technikumą baigęs su pagyrimu, 1961–1966 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. Antano Budriūno klasė).
Georg Hackl
2013 m. G. Haklas buvo išrinktas į Tarptautinės rogučių sporto federacijos šlovės muziejų.
Donatas Jokūbonis
Biografija
Nuo 1965 m. – Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo dėstytojas, nuo 1995 m. – vyr. dėstytojas, nuo 1975 m. – choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkas ir moksleivių choro studijos (70–80 dalyvių) vadovas. Chorą išmokė daug lietuvių ir užsienio klasikų kūrinių: L. Cherubini „Requiem cmoll“, Liudviko van Bethoveno Mišias C-dur, R. Šumano Mišias c – moll, Šarlio Guno „Messe Solennelle“, Franco Šuberto Mišias G-dur, Anatonijaus Vivaldi kantatą „Gloria“ ir kt.
Be mokomojo ir studijinio darbo, mišrusis choras nemažai koncertavo savo mieste, dainavo Vilniuje, Klaipėdoje, Alytuje, Tartu, rengia tradicinius Juozo Gruodžio, Jono Dambrausko, Nikodemo Martinonio, Benedikto Mačikėno, Mikalojaus Konstantino Čiurlionio ir kitų kompozitorių bei dirigentų autorinius koncertus – minėjimus, padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, 1984 m. išleido J. Gruodžio dainų plokštelę, 1992 m. – religinės ir pasaulietinės muzikos audiokasetę. 1980 ir 1985 m. respublikinių dainų švenčių konkursuose choras pelnė antrąsias vietas, o 1987 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse trečiąją, dalyvavo 1994 m. I bei 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Kaune ir Vilniuje, 1994 m. – tarptautiniame chorų konkurse Italijoje, 1997 m. – tarptautiniame chorų konkurse Anglijoje (laimėjo prizinių vietų) ir 1997 m. XI tarptautiniame Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje – laimėjo antrąją vietą. D. Jokubonis 1990–1994 m. buvo Lietuvos muzikos akademijos Kauno fakulteto Choro dirigavimo katedros vyr. asistentas, 1992–1994 m. – choro studijos vadovas. Minėtose mokslo įstaigose išugdė didelį būrį jaunųjų chorvedžių, kurių dalis respublikiniuose jaunųjų dirigentų konkursuose pelnė prizinių vietų.
1966–1979 m. – Kauno profsąjungų kultūros rūmų berniukų ir jaunuolių choro „Varpelis“ (1971 m.) meno vadovas ir dirigentas. Sutvirtino kolektyvą, naujais kūriniais papildė repertuarą, daug koncertavo Lietuvoje ir svetur. 1970 ir 1975 m. respublikinių dainų švenčių konkursuose „Varpelis“ pelnė pirmąsias vietas, dalyvavo 1974 m. V Baltijos berniukų chorų sąskrydyje Taline ir 1976 m. berniukų ir vyrų chorų dainų šventėje Tartu (Estija) mieste. Didelio pasisekimo „Varpelis“ susilaukė 1975 ir 1978 m. tarptautiniuose vaikų chorų festivaliuose Veimare (Vokietija). „Varpelis“ meniškai atlikdavo sudėtingus kūrinius: Giedriaus Kuprevičiaus vokalinius ciklus „Metų sonetai“ ir „Gėlių dainos“, Viktoro Budrevičiaus kantatą „Tėvų keliais“, Johano Sebastiano Bacho kantatą „Magnificat“, G. Pergolesi „Stabat Mater“, Valentino Bagdono „Pievų dainas“ ir kt.
1966–1969 m. – Kauno politechnikos instituto akademinio choro „Jaunystė“ chormeisteris, 1969–1975 m. – Kauno darbo veteranų mišriojo choro vadovas, 1970–1975 m. – šokių kolektyvo „Rasa“ vokalinės grupės vadovas, 1969–1976 m. – Kauno 1-osios ligoninės moterų choro vadovas. 1978–1990 m. – Jonavos gamybinio susivienijimo „Azotas“ mišriojo choro „Žemyna“ (1986 m.) meno vadovas ir dirigentas. Koncertų programos praturtėjo naujais kūriniais, pasiekta svarių meninių laimėjimų. 1980 m. respublikinės dainų šventės konkurse „Žemyna“ laimėjo pirmąją vietą, o 1985 m. analogiškame konkurse pelnė geriausio kolektyvo vardą rajonų centrų grupėje, dalyvavo 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje. 1984 m. koncertavo Šiaurės Korėjoje, o 1989 m. dalyvavo chorinės muzikos festivalyje Italijoje, 1990 m. koncertavo Prancūzijoje, pirmąją vietą pelnė Juozo Naujalio konkurse Raudondvaryje.
1982–1993 m. – Kauno radijo gamyklos mišriojo choro „Banga“ meno vadovas ir dirigentas. Chorą išmokė daug lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, surengė kelis šimtus koncertų. 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurse „Banga“ pelnė geriausio choro vardą įmonių meno kolektyvų grupėje, dalyvavo 1986 m. chorų festivalyje „Vivat classica“ ir 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje Vilniuje. 1985 m. koncertavo Jugoslavijoje, 1991 m. dalyvavo tarptautiniame chorų festivalyje Italijoje.
Nuo 1967 m. – Kauno chorvedžių tarybos narys, nuo 1995 m. – Lietuvos chorų sąjungos Kauno skyriaus pirmininkas, respublikinių dainų švenčių konsultantas, chorų konkursų žiuri pirmininkas arba narys, Kauno miesto dainų švenčių dirigentas ir vyr. dirigentas. Berniukų chorų sąskrydžio Taline (1974 m.) ir Tartu (1976 m.), 1977 m. respublikinės moksleivių dainų šventės Vilniuje, 1978 m. respublikinio moterų ir vyrų chorų sąskrydžio Šiauliuose, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių liaudies dainų švenčių Kaune ir Vilniuje dirigentas. 1975 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1977 m. suteiktas nusipelniusio mokytojo vardas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Novaraisčio ornitologinis draustinis
Novaraisčio ornitologinis draustinis – saugoma teritorija į pietvakarius nuo Lekėčių, Kauno rajono, Šakių rajono ir Kazlų Rūdos savivaldybės sandūroje, valstybinis ornitologinis draustinis. Draustinio pietryčiuose įsikūręs Novaraisčio kaimas.
Novaraistis XX amžiaus septintojo dešimtmečio pradžioje buvo paverstas eksploatuojamu durpynu, vėliau durpių gavyba buvo baigta. Siekiant išvengti gaisrų, buvo pakeltas vandens lygis, todėl dalyje buvusio durpyno susiformavo atviri vandens telkiniai. Išeksploatuotos pelkės plynėse ėmė telktis migruojantys paukščiai.
Apie draustinį
thumb|left|200px|Apžvalgos bokštas Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti paukščių perėjimo ir poilsio per migracijas vietą Pietvakarių Lietuvoje. Įsteigtas 1988 m. Plotas 827 ha. Įtrauktas į Natura 2000 saugomų teritorijų tinklą. Paukščių stebėjimui įrengta minimali infrastruktūra: automobilių stovėjimo aikštelė, paukščių stebėjimo bokštas.
Veisimosi metu draustinyje prieglobstį randa daugybė nykstančių paukščių rūšių. Čia nuolatos peri didieji baubliai (Botaurus stellaris), juodakakliai kragai (Podiceps nigricollis), gulbės giesmininkės (Cygnus cygnus), gervės (Grus grus), pilkosios žąsys (Anser anser), tetervinai (Tetrao tetrix), švygždos (Porzana porzana), plovinės vištelės (Porzana parva) ir kitos retos rūšys. Maitintis atskrenda gretimuose miškuose įsikūrę juodieji gandrai (Ciconia nigra), jūriniai ereliai (Haliaeetus albicilla), sketsakaliai (Falco subbuteo). Iš viso Novaraistyje užregistruotos 33 paukščių rūšys, įtrauktos į Lietuvos raudonąją knygą. Novaraisčio išskirtinę reikšmę nulėmė migracijos metu apsistojančių gervių gausa.
Monica Lewinsky
thumb|right|150px|Monica Lewinsky
Novaraisčio ornitologinis draustinis
Pavadinimo kilmė
Durpyne yra Novos upės ištakos. Kadangi durpynui būdingas raisto kraštovaizdis, jis ir pavadintas Novos raistu, t. y. Novaraisčiu.
Monica Lewinsky
Gimė San Francisko mieste Rusijos žydų šeimoje. Mokėsi Beverli Hilso vidurinėje mokykloje. Vėliau įstojo į Santa Monikos koledžą, Lewis & Clark koledže apgynė psichologijos diplomą.
1995 m. persikėlė į Vašingtoną dirbti Baltuosiuose rūmuose. Nuo 1995 m. lapkričio 15 d. iki 1996 m. balandžio 7 d. Lewinsky turėjo intymių santykių su JAV prezidentu Bill Clinton, jos pasakojimu tik oraliniu būdu. Po kilusio skandalo ji buvo perkelta dirbti į Pentagoną, rašė knygą.
Losinkos Šv. Apaštalo Jokūbo cerkvė
'''Losinkos Šv. Apaštalo Jokūbo cerkvė'''  – stačiatikių cerkvė, esanti Losinkos kaime. Cerkvė priklauso Losinkos Šv. Apaštalo Jokūbo parapijai. Cerkvė pastatyta 1882–1886 metais, vietoje anksčiau čia stovėjusios Losinkos Šv. Jurgio koplyčios. 1995 m. gruodžio 6 d. cerkvė buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. 1994–1997 m. cerkvė buvo remontuojama.