cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Regimasis ryškis
Regimasis ryškis – stebimos iš Žemės žvaigždės, planetos ar kito dangaus objekto bedimensis ryškis. Paprastai žymimas m. Regimasis ryškis priklauso ne tik nuo objekto savybių (t. y. nuo šviesio), bet ir nuo atstumo iki stebėtojo (kuo toliau, tuo ryškis silpnesnis) bei nuo sugeriančios medžiagos tarp stebėtojo ir objekto (kuo daugiau jos, tuo ryškis mažesnis). Kuo ryškesnis objektas, tuo mažesnė ryškio skaitmeninė vertė. Plika akimi juodame danguje įmanoma matyti objektus iki +6,5 ryškio, nors tai priklauso nuo atmosferos sąlygų ir žmogaus regos. Žinomų dangaus kūnų regimasis ryškis svyruoja nuo −26,7 Saulės atveju iki +31,5 smulkiausių Hablo teleskopo vaizduose užfiksuotų žvaigždžių atveju.
Kietasis raudonviršis
Kietasis raudonviršis  – baravykinių (Boletaceae) šeimos, raudonviršių (Leccinum) genties grybų rūšis.
Regimasis ryškis
Regimojo ryškio matavimas vadinamas fotometrija.
Ryškių skalė siekia Senovės Romos astronomo Klaudijaus Ptolemėjaus, sudariusio žvaigždžių katalogą ir suskirsčiusio žvaigždes jame pagal ryškumą nuo pirmo ryškio (ryškiausia) iki šešto ryškio (blankiausia), laikus. Dabartinė skalė remiasi Ptolemėjo matematine išraiška.
Kietasis raudonviršis
Lapuočių, mišrieji miškai, po drebulėmis, tuopomis. Vasara, ruduo. Trama balta, kieta, įpjauta parausta, koto pamate pažaliuoja.
Būdingi požymiai: vaisiakūniai kieti, kepurėlės, ypač koto paviršius šiurkštus.
Auga pavieniui ar grupelėmis lapuočių miškuose, mėgsta šviesesnes augavietes. Valgomas, retas.
Ivanas Luckevičius
Ivanas Luckevičius (1881 m. birželio 9 d. Šiauliuose, Rusijos imperija – 1919 m. rugpjūčio 20 d. Zakopanėje, Antroji Lenkijos Respublika) – archeologas, visuomenės veikėjas, buvo vienas iš aktyviausių XX a. pradžios baltarusių kultūros ir švietimo judėjimo, tautinio atgimimo idėjinių vadovų. Brolis Antonas Luckevičius rašytojas, politikas.
Biografija
Gimė 1884 m. sausio 29 d. Šiauliuose, bajoro Jano Luckevičiaus šeimoje. 1890-1897 m. mokėsi Liepojos gimnazijoje. 1897-1902 m. Minsko gimnazijoje. 1902 m. baigė Maskvos archeologijos institutą. 1905 m. teisę Sankt Peterburgo universitete. 1903 m. dėl politinės veiklos nuteistas kalėti. 1905 m. buvo vienas iš baltarusių socialdemokratų asamblėjos įkūrėjų. 1906-1908 m. nelegaliai gyveno Vilniuje. Buvo vienas iš laikraščio Naša Niva įkūrėjų. Buvo vienas iš Baltarusijos Liaudies Respublikos deklaracijos iniciatorių. Kartu su jaunesniu broliu Antonu, V. Lastouskiu, kitais sukūrė Baltarusijos valstybingumo teorinius pagrindus, pasisakė už lygiateisius Baltarusijos santykius su kaimyninėmis Lietuvos, Lenkijos, Rusijos ir Ukrainos valstybėmis. Kolekcionavo retus eksponatus (monetas, kardus, šarvus, tautodailę) susijusius su baltarusių istorija ir kultūra. Visi šie eksponatai buvo eksponuojami 1921 m. įkurtame Vilniaus baltarusių muziejuje. 1919 m. buvo vienas iš Vilniaus baltarusių gimnazijos įkūrėjų. Susirgęs tuberkulioze išvyko gydytis į Zakopanę, kur mirė 1919 m. rugpjūčio 20 d., 1991 m. pelenai atgabenti į Rasų kapines.
Lotigola
250px|miniatiūra|dešinėje|Volkenbergo komtūro antspaudas Lotigola  – senovinis latgalių kraštas (valstybė), kurios žemės buvo dabartinių Latvijos (Latgalos), Baltarusijos ir Rusijos teritorijose. Gali būti, jog Lotigola buvo dalis Jersikos kunigaikštystės. 1242 m., po Ledo mūšio rytinė Lotigolos dalis atsiskyrė.
Hidd SCC
„Hidd SCC“ – Bahreino futbolo klubas iš Hido.
Istorija
Klubas įkurtas 1945 m. Žaidė elito divizione.
2009–2010 m. sezone rungtyniavo Antrame divizione (II pakopa) ir tapo nugalėtojais. Po sezono buvo perkelti į stipriausią šalies lygą. Nuo 2010–2011 m. sezono rungtyniavo Bahreino Premjer lygoje. 2015–2016 m. sezone tapo šalies čempionais. 2019–2020 m. dar kartą iškovojo čempionų titulą.
Sezonai
Šaltiniai:
Vladimiras Orechovas
Vladimiras Orechovas (g. 1956 m. sausio 21 d. Rostovo srities Kamensko-Šachtinsko rajone, Nižniaja Pichovka kaime) – inžinierius ryšininkas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
2000–2008 m. Seimo narys.
1974–1978 m. Leningrado elektrotechnikos ryšių instituto profesinės sąjungos komiteto prezidiumo narys, komiteto pirmininkas. 1980–1984 m. disko klubo „Ramunė“ vadovas. 1999–2004 m. Lietuvos rusų sąjungos narys, 2004 m. Darbo partijos narys, 2006 m. Pilietinės demokratijos partijos narys.
Žmona Stanislava, dukterys Ksenija, Aliona.
Jamaikos geografija
Pagrindiniai faktai
Vieta: Karibų jūra.
Geografinės koordinatės: 18 15 N, 77 30 W
Koordinatės: Centrinė Amerika, Karibų jūra.
Plotas: Visas: 10990 kv.km Sausuma: 10830 kv.km Vanduo: 160 kv.km
Sausumos pasienio ruožas: 0 km
Kranto linija: 1022 km
Klimatas: tropinis, karštas, drėgnas.
Žemiausia vieta: Karibų jūra 0 m Aukščiausia vieta: Mėlynojo kalno viršukalnė 2256 m
Žemės panaudojimas: Ariama žemė: 14 % Pasėliai: 6 % Ganyklos: 24 % Miškai ir miškingos vietovės: 17 % Kita: 39 %
Drėkinama žemė: 350 kv. km
Stichinės nelaimės: uraganai (ypatingai nuo liepos iki lapkričio).
Aplinka – dabartinės problemos: miškų naikinimas, pakrantės vandenų užterštumas dėl gamyklų išmetamų atliekų, naftos išsiliejimai, oro užterštumas Kingstone.
Ryškėnai
Ryškėnai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Telšių, prie kelio Telšiai–Žarėnai. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Ryškėnų pagrindinė mokykla, biblioteka, Ryškėnų šv. Brunono Kverfurtiečio koplyčia, vaikų darželis, kultūros centras, medicinos punktas. Yra Tautodailininko A. Gedvilo sodyba muziejus (Žemaičių karaliaus Ringaudo dvaras), 2010 m. pastatytas paminklas Lietuvos nepriklausomybės 20-mečiui paminėti.
Istorija
Kaimas pirmą kartą dokumentuose paminėtas 1591 m.
LTSR laikais buvo Rociaus tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Underchanas
Underchanas ar Undur Chanas  – miestas Mongolijoje, 290 kilometrų į rytus nuo sostinės Ulan Batoro. Chentėjaus aimako centras. Gyvena apie 12 000 gyventojų.
Geografija
Underchanas yra antras pagal šaltumą Mongolijos miestas. Žiemą, kai vanduo užšąla, oro temperatūra siekia net -40 °C šalčio.
Mažonai
Mažonai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo kelio, prie jo sankirtos su rajoniniu keliu , 7 km į šiaurę nuo Tauragės. Seniūnijos centras.
Etimologija
Mažonų vardas yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo Žemaičių didžiūno (minimas 1311–1314 m. Petro Dusburgiečio kronikoje) Mažono vardo, kadangi čia buvusi jo valda.
Geografija
thumb|left|250px|Mažonai 2008-03-18 thumb|left|250px|Buvusi [[Mažonų dvaras|Mažonų dvarvietė.]]
Mažonai išsidėstę 3 km nuo kairiojo Jūros upės kranto ir po 1,5 km nuo Šunijos bei Irtuonos upių, per Šuniją pastatytas tiltas pavadintas kaimo vardu. Į kaimą „įsirėžę“ du miškai: Žukauskinė ir Žlebniagirė, kaimą iš visų pusių supa nedideli atskiri miškeliai: į šiaurės rytuose yra išsidėstę – Žydgirė, Amerikaitė, šiaurėje – Kardelynė, Palaužė, šiaurės vakaruose – Eglynaitė, Skynimai, vakaruose – Baubliai, pietryčiuose Borkertinė. Toliau į šiaurę plyti Pagramančio miškų masyvas, į pietus – Tauragės miškas. Iki Pagramančio yra 8 km, iki Šakviečio – 7 km. Mažonai susideda iš dviejų dalių: pagrindinėje dalyje yra daugiau kaip 500, kitoje, išsidėsčiusioje arčiau Šunijos – iki 100 gyventojų. Per kaimą teka melioracinis kanalas – Skynimas, įtekantis į Šuniją, iš šio ir dar vieno upelio – Užupio – Baublio, žemiau gyvenvietės yra suformuoti du tvenkiniai (1,9 ir 1,3 ha ploto), vienas jų žiemą virsta ledo ritulio aikštele.
Į vakarus nuo Mažonų yra Pagramančio regioninis parkas.
Istorija
XX a. pradžioje dvaras nebeminimas – buvo tiktai kaimas. 1915–1918 m. iki Mažonų buvo nutiesta siaurojo geležinkelio linija, kuri kirto Šunijos upelį ir kuria buvo gabenama mediena, durpės. 1920 m. šis geležinkelis išmontuotas, jo bėgiai panaudoti plačiajam geležinkeliui remontuoti Tauragėje.
1948 m. Mažonuose įkurta pradinė mokykla, kuri po metų tapo septynmete. 1961 metais mokykla iš įvairių kaimo sodybų ir malūno persikėlė į naujai pastatytą pastatą (dab. kultūros namai), mokykla tapo aštuonmete. 1969 m. mokykla vėl reorganizuota į pradinę mokyklą. Šiuo metu mokykla įsikūrusi seniūnijos administraciniame pastate, II-jame aukšte. Mokytojai dirbę ir tebedirbantys mokykloje: Stankutė, Jonikaitė, Chmiliauskaitė, Raudonaitis, Balys Macnorius, Paulauskaitė-Macnorienė, Padbeckytė-Bendikienė, Feliksas Butvydas, Danutė Jonaitienė, Regina Beišienė, Regina Grigaitienė, Rasa Dulaitienė, I. Siutelienė, Lina Zemeckienė, D. Gricius.
XX a. penktojo dešimtmečio pabaigoje – dešimto dešimtmečio pradžioje – „Artojo“ kolūkio centrinė gyvenvietė. Mažonai į didesnę gyvenvietę išaugo XX a. 8-ajame dešimtmetyje, kai tuometinės valdžios nurodymu buvo sukurtas „gyvenimas laukuose“. Tada dirbamuose laukuose buvo pastatyta apie 200 pastatų ir nutiestos beveik visos dabartinės gatvės. Pastatytos fermos ir „beicinė“, įkurti du kolūkiai. Gyventojų skaičius nepastovus, bet kaip ir visoje Lietuvoje, mažėja. Į Mažonus atsikėlė šeimos iš Tauragės, todėl gyventojų mažėja ne taip sparčiai kaip kitur.
2005 m. rugpjūčio 1 d. prezidento dekretu patvirtintas Mažonų herbas. 2006 m. pabaigoje 15-ai Mažonų gatvių suteikti pavadinimai.
Ekonomika
Gyvenvietės centre yra futbolo aikštė, kurioje vasarą rengiamos sporto šventės. Mažonuose įkurta kaimo bendruomenė „Mažonų rytas“. Nemaža dalis gyventojų dirba Tauragėje, pačiuose Mažonuose ir kitur. Kaimas po truputį tampa užmiesčio gyvenviete, nes ūkininkų kaime liko tik apie 10 procentų nuo visų gyventojų.
Architektūra
thumb|left|250px|Mažonų kapinaitės Iš pradžių kaimas buvo padrikojo tipo, sudarytas iš vienkiemių, vėliau po truputį tapo linijinės struktūros, o XX a. aštuntame dešimtmetyje suformuotas kompaktiškas gatvinio kaimo planas.
Gyvenvietėje nėra senų ar istorinės vertės turinčių objektų, paminklų. Paminėtina dar 1898 m. statyta M. Bartkienės troba iki 2007 metų pavasario stovėjusi šalia Tauragės-Šilalės plento ir apie 1865 metus statytas namas kaimo centre, netoli autobusų stotelės. Netoli šio namo yra ir senos nebeveikiančios kaimo kapinaitės, jose yra Švč. Mergelės Marijos koplyčia, pastatyta 1924 m.
Mažonų kapinėse iki 1979 m. stovėjo XIX a. statytas skobtinis, trijų nišų koplytstulpis. Koplytstulpyje buvo Kristaus (iš Jono Krikštytojo skulptūrų grupės) ir angelo (Iš Pietos skulptūrų grupės) skulptūros. Tai vienas iš nedaugelio respublikos liaudies mažosios architektūros objektų, turinčių labai senas liaudies meno tradicijas. J. Gudjonio sodyboje stovėjo XIX a. statytas koplytstulpis su Šv. Roko, Pietos ir Jėzaus Nazariečio skulptūromis. Tai liaudiškos skulptūros, polichromuotos. Tačiau šiuos du vertingus dailės paminklus 1979 m. perėmė liaudies buities muziejus.
Gyventojai
1821 m. kaime stovėjo 3 namai, buvo 12 praktikuojančių ir 6 nepraktikuojantys parapijiečiai.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Juosvasis raudonviršis
Juosvasis raudonviršis  – baravykinių (Boletaceae) šeimos, raudonviršių (Leccinum) genties grybų rūšis.
Drėgni, žolėti beržynai, mišrieji miškai, pušynai su beržo priemaiša. Vasara, ruduo. Kepurėlė juosva, paviršius fetriškas, kotas juodai plaušuotas.
Kepurėlė 5–15 cm skersmens, apvali, galiausiai – išgaubtai horizontali, šviesiai aksomiška, fetrinė, juodai ruda, nešvariai pilkai juosva, mėsinga. Vamzdeliai balti, seni – nešvarios pilkos kreminės spalvos. Kotas 7–10 (13)×1–4 cm, šiurkščiai juodai plaušuotas, į pamatą storėjantis. Trama balta, po luobele gelsva, stora, kieta, įpjauta spalvos nekeičia. Sporos verpstiškos, 17–23×4–7 μm.
Būdingi požymiai: masyvūs, niūrios išvaizdos, juosvos spalvos vaisiakūniai.
Valgomas. Auga lapuočių, mišriuosiuose miškuose, po beržais, pavieniui, grupelėmis. Retas.
Eugène Delacroix
Karjeros pradžia
Eženas Delakrua (piln. ) gimė 1798 m. balandžio 26 d., pagal revoliucijos kalendorių VI metų florialio 7 d., Sen Morise (dabar Paryžiaus priemiestis). Jo tėvas Šarlis Delakrua (1741–1805) buvo Prancūzijos politinis veikėjas, buvęs užsienio reikalų ministras (yra abejonių, ar jis buvo tikruoju Eženo tėvu). Motina Viktorija Eben (1758–1814) buvo garsaus karaliaus Liudviko XV baldininko Žano Fransua Ebeno duktė. Eženas turėjo seserį Anrietę, brolius Šarlį ir Anri. Po sūnaus gimimo šeima persikėlė į Marselį, po to – į Bordo, kur tėvas buvo paskirtas prefektu. Tėvui Šarliui mirus 1805 m. šeima grįžo į Paryžių. Eženas Delakrua mokėsi Paryžiaus imperatoriškajame licėjuje. 1814 m. mirė motina Viktorija.
1815 spalį Delakrua pradėjo mokytis dailininko Pjero Gereno studijoje, kitais metais įstojo į Paryžiaus aukštąją dailės mokyklą (École des Beaux-Arts). 1819 m. dailininkas gavo pirmąjį užsakymą religiniam paveikslui, vaizduojančiam Madoną, kaimo bažnyčioje prie Rambujė miesto. 1820 m. Teodoras Žeriko, kuris tapo Delakrua draugu, paprašė jo nutapyti pagal užsakymą Nanto katedrai. Šis paveikslas „Šv. Širdies Madona“ dabar yra Ajačo katedroje. 1822 m. Delakrua pirmą kartą eksponavo Paryžiaus Salone. Tai buvo paveikslas „Dantė ir Vergilijus pragare“ (kitaip „Dantės valtis“), kurį įsigijo valstybė. Tais pačiais metais Delakrua pradėjo vesti dienoraštį iki 1824 m. 1824 m. Paryžiaus miestas dailininkui užsakė paveikslą Šv. Pauliaus ir Šv. Liudviko bažnyčiai „Kristus alyvų kalne“. Tų metų Salone dailininkas parodė keturis paveikslus, tarp kurių ankstyviausią kapitalinį kūrinį „Skerdynės Chije“ (sen. „Skerdynės Chiose“), įkvėptą Graikijos nepriklausomybės karo įvykių. 1825 m. Delakrua keliavo į Londoną, susipažino su Anglijos teatru. 1826 m. Lebreno galerijoje buvo suorganizuota paroda, skirta paremti graikus. Joje Delakrua eksponavo keletą paveikslų, tarp kurių buvo „Graikija Misolongio griuvėsiuose“. 1827–1828 m. Salone Delakrua išstatė ne mažiau 13 paveikslų, tarp kurių buvo „Sardanapalo mirtis“, kuris sukėlė sensaciją ir nevienareikšmį vertinimą. Paveikslą visgi įsigijo valstybė. Nansi miestas užsakė dailininkui istorinį paveikslą „Karolio Drąsiojo mirtis“ (kitaip „Nansi mūšis“).
Brandos ir pripažinimo metai
1831 m. Salone Delakrua eksponavo 11 paveikslų, tarp kurių buvo „Laisvė barikadose“ (kitaip „Laisvė, vedanti liaudį“). Šis paveikslas buvo nupirktas karaliaus Liudviko Pilypo kolekcijoms. 1831 m. kovo 4 d. Delakrua buvo priimtas į Garbės Legiono ordiną (apdovanotas Garbės Legiono ordinu). 1831 m. gruodį Delakrua buvo pakviestas prisijungti prie prancūzų misijos Maroke, vadovaujamos grafo Mornė. 1832 m. sausio 25 d. misija išsilaipino Tanžere, Delakrua iškart pradėjo piešti vietovių eskizus. Dailininkas susipažino su vietos žydų šeima ir vasario 21 d. dalyvavo žydų vestuvėse, kurios įkvėpė paveikslą „Žydų vestuvės“. Kovo 15 d. misija pasiekė Meknesą, kur kovo 22 d. ją priėmė Maroko sultonas Mulajus Abd ar Rachmanas. Balandžio 13 d. misija grįžo į Tanžerą. Gegužės 16 d. Delakrua su draugais išsilaipino Ispanijos Kadise, iš kur jis keliavo į Seviliją, kurioje užtruko 8 dienas. Gegužės 31 d. misija grįžo į Tanžerą, iš kurio birželio 10 d. išvyko į Alžyro Orano miestą, kuriame viešėjo keturias dienas ir Delakrua mieste matė haremą (paveikslo „Alžyrietės“ įkvėpimo šaltinis). Liepos 5 d. misija grįžo į Prancūzijos Tulono miestą.
Delakrua iš kelionės po Maroką ir Alžyrą parsigabeno daug tapinių ir 7 eskizų knygas. Keturios iš jų išliko (trys Luvre, ketvirtoji – Šantiji Kondė muziejuje). Kelionė ženkliai paveikė Delakrua kūrybą, ypač šviesos traktavimą paveiksluose. 1833 m. Delakrua gavo pirmąjį užsakymą dekoratyviam monumentaliam kūriniui – karališkojo salono dekoravimui Burbonų rūmuose Paryžiuje, kurį baigė 1837 m. 1834 metais Paryžiaus Salone buvo eksponuoti 5 Delakrua paveikslai, tarp kurių „Alžyrietės“. Tų metų liepos 5 d. Liudvikas Pilypas užsakė paveikslą „Taiburo mūšis“ Versalio rūmams. Literatas Fransua Biulozas paprašė dailininko sukurti Žorž Sand portretą. Su Žorž Sand tapytojas ilgam susidraugavo ir per ją susipažino su F. Šopenu. 1863 m. valstybė nupirko paveikslą „Šv. Sebastijonas“ Nantiua bažnyčiai. 1837 m. Delakrua baigė paveikslą „Taiburo mūšis“. thumb|left|220px| „Alžyrietės“ (1834, [[Luvras, Paryžius)]] 1838 m. Delakrua Salone eksponavo 5 paveikslus, iš kurių „Medėja, prieš nužudant savo vaikus“ (ankstyvasis variantas) sulaukė kritikų pagyrimų. Tais metais dailininkas nutapė F. Šopeno ir Ž. Sand portretus (pastarasis taip ir nebuvo baigtas, vėliau perpjautas per pusę). Rugpjūčio mėn. dailininkas gavo užsakymą pratęsti dekoracijas Burbonų rūmuose, šįkart rūmų bibliotekos sienose. 1839 m. Delakrua trumpam lankėsi Olandijoje ir Belgijoje, kad „pamatytų Rubensą“. 1840 m. Salone Delakrua išstatė paveikslą „Trajano teisingumas“, sulaukusį nevienareikšmio vertinimo. Birželį Delakrua gavo užsakymą iš Sen Deni Šv. Sakramento bažnyčios paveikslui sukurti. Dailininkas pasirinko pietos temą. Tais pačiais metais jis gavo užsakymą tapyti Liuksemburgo rūmų bibliotekos sienose. 1841 m. trys paveikslai eksponuoti Salone: „Kryžiuočių įžengimas į Konstantinopolį“, „Laivo sudužimas“ ir „Žydų vestuvės“. 1842 m. dailininkas pirmą kartą buvo paveiktas laringito ligos priepuolio. Šiais metais jis aplankė Žorž Sand Noano miestelyje, Salone eksponavo paveikslą „Mergelės Marijos mokslai“.
Vėlyvasis gyvenimas
1843 m. Delakrua sukūrė 13 litografijų Šekspyro Hamleto tema ir 7 – Gėtės Gotfrydo fon Berlihingeno. 1844 m. Delakrua išsinuomojo vasarnamį Paryžiaus apylinkėse, kuriame vėlesniais metais dažnais leisdavo laiką. 1845 m. dailininkas Salone eksponavo 5 paveikslus, tarp jų Maroko sultono Mulajaus Abd ar Rachmano portretą, susipažino su Šarliu Bodleru. 1846 m. jis buvo pakeltas į Garbės Legiono ordino karininkus. 1847 m. Delakrua pradėjo tęsti savo dienoraštį iki mirties ir baigė monumentaliąją tapybą Liuksemburgo rūmų bibliotekoje. 1849 m. Delakrua gavo užsakymą koplyčios dekoracijoms Paryžiaus Šv. Sulpicijaus bažnyčioje. 1850 m. jis buvo užsakytas sukurti dekorą Luvro Apolono salėje. Vasaros metu dailininkas keliavo į Belgiją studijuoti Rubenso kūrinių. 1851 m. Delakrua buvo išrinktas Paryžiaus miesto tarybos nariu, kuriuo išbuvo 10 metų. Tais metais jis gavo užsakymą dekoruoti saloną Hôtel de Ville (Paryžiaus savivaldybės rūmai). 1852 m. Delakrua skyrė darbams šiuose rūmuose ir Šv. Sulpicijaus bažnyčioje, vasarą lankėsi Djepe.
1854 m. Delakrua baigė darbus Hôtel de Ville, 1855 m. aktyviai dalyvavo organizuojant pirmąją Pasaulinę parodą Paryžiuje. Šiam renginiui valstybė organizavo Delakrua kūrinių retrospektyvinę parodą. Dailininkas specialiai nutapė paveikslą „Liūtų medžioklė“, kuris sulaukė didelės sėkmės. Lapkričio 14 d. dailininkas buvo pakeltas į Garbės Legiono ordino komandorus, bei apdovanotas garbės medaliu po pasaulinės parodos uždarymo vykusioje ceremonijoje. 1856 m. Delakrua sirgo ir keliavo į Plombjero kurortinį miestelį Belgijos ir Vokietijos pasienyje gydytis. 1857 m. sausio 10 d. Delakrua iš 7 karto buvo išrinktas į aukščiausią Prancūzijos akademinę įstaigą – Institutą. Kitą dieną jis pažadėjo sudaryti dailės žinyną. Šio darbo taip ir neatliko iki galo. Dailininkas pradėjo dažniau sirguliuoti, vėl lankėsi Plombjero gydyklose. 1858 m. pirmus 4 mėnesius dėl ligos Delakrua negalėjo keliauti, po to vėl vyko į Plombjero gydyklas, įsigijo nuomojamą namą Paryžiaus apylinkių Šamprosė vietovėje. thumb|right|220px| „Ofelijos mirtis“, 1843 m., [[litografija]] thumb|right|140px| „Medėja, prieš nužudant savo vaikus“ (1862, [[Luvras, Paryžius)]] 1859 m. paskutiniam Salonui, kuriame dalyvavo, Delakrua pasiuntė 8 paveikslus, kurie kritikų buvo įvertinti nepalankiai dėl jų neužbaigtumo. Gruodį Delakrua dirbo Šv. Sulpicijaus bažnyčioje. 1860 m. pradžioje Delakrua sirgo, visgi vasario mėnesį organizavo savo kūrinių parodą Italų bulvare, kurioje parodė 16 paveikslų iš įvairių savo kūrybos laikotarpių. Rugpjūčio 21 d. buvo atidaryta publikai Šventųjų angelų koplyčia Šv. Sulpicijaus bažnyčioje su Delakrua dekoru. Po to dailininkas sunkiai sirgo, beveik nebetapė. 1863 m. rugpjūčio 3 d. jis sudarė testamentą. Eženas Delakrua mirė rugpjūčio 13 d., palaidotas Paryžiaus Per Lašezo kapinėse. 1865 m. buvo atidengtas jo kapo monumentas. 1890 m. dailininkui buvo pastatytas monumentas Paryžiaus Liuksemburgo soduose.
Kūryba
Eženas Delakrua meno istorijoje vertinamas Prancūzijos romantizmo mokyklos reikšmingiausiu dailininku ir vienu reikšmingiausių XIX a. Europos dailininkų. Laisvų potėpių tapybą ir spalvos reikšmę kūryboje, įkvėptą Rubenso ir renesanso venecijiečių dailininkų įtakos, jis priešpastatė savo principinio varžovo to meto Prancūzijos dailėje, Ž. O. D. Engro klasicistinei, tikslios linijos dailei. To meto Prancūzijos meno akademinėje visuomenėje dominavo Engras ir jo mokiniai ir, kai Delakrua buvo išrinktas į Akademiją, Engras esą pasakė „štai vilkas avidėje“. Pats Delakrua bandė menkinti jo kūrybos siejimą su revoliuciniu romantizmo stiliumi. Pavadintas „tapybos Viktoru Hugo“ Delakrua atsakė: „esu pats tikriausias klasicistas“.
Gyvenimo metu Delakrua parašė apybraižas apie A. Ž. Gro, Rafaelį ir Mikelandželą. Pats Delakrua niekuomet nesilankė Romoje. Po kelionės po Š. Afriką ir Ispaniją Delakrua atrado naujus šviesos ir spalvos traktavimo šaltinius. Gyvenimo pabaigoje Delakrua kūryba tapo mažiau aktuali lyginant su Barbizono mokyklos ir G. Kurbė realistine daile. Delakrua gyvenimo metu domėjosi M. E. Ševrelio spalvų tyrinėjimais, nors pats niekuomet nedandė išbandyti teorijų praktikoje. Dailininko kūrybos ryšį su praeities daile apibūdino Šarlis Bodleras pavadindamas jį „paskutiniuoju didžiuoju renesanso menininku ir pirmuoju iš šiuolaikinių“. Delakrua turėjo didelį poveikį vėliau sekusio prancūzų impresionizmo dailei. Polis Sezanas, Edgaras Dega, Vincentas van Gogas, Žoržas Sera, Polis Sinjakas studijavo jo darbus. Ogiustas Renuaras nutapė savą „Žydų vestuvių“ paveikslo versiją. Delakrua paveikė XX a. modernistus, ypač fovistus. Stambiausios Delakrua kūrinių kolekcijos sukauptos Luvre ir Nacionaliniame E. Delakrua muziejuje Paryžiuje.
Władysław Komar
thumb|right|250px|Kapas Povonzkų kapinėse Władysław Komar (1940 m. balandžio 11 d. Kaune – 1998 m. rugpjūčio 17 d. Ostromicuose, Lenkija) – Lenkijos lengvaatletis, rutulio stūmikas, aktorius, olimpietis.
Biografija
Gimė 1940 m. balandžio 11 d. Kaune, dvarininkų Vladislovo Komaro ir Wanda Jasieńska šeimoje. Daugkartinis Lenkijos rutulio stūmimo čempionas, Europos čempionatų prizininkas, 1972 m. vasaros olimpinių žaidynių aukso medalio laimėtojas. Baigęs sportininko karjerą vaidino įvairiuose kino filmuose. Žuvo autoavarijoje kartu su kitu garsiu Lenkijos sportininku Tadeusz Ślusarski 1998 m. rugpjūčio 17 d. prie Ostromicų. Sūnus Mikołaj Komar yra žurnalistas ir fotografas.
Eupareunija
Eupareunija ( – „gerai, teisingai“ + – „sugyventi“) – situacija, kuomet sueities metu abudu partneriai sinchroniškai pasiekia orgazmą. Įprasta manyti, kad tai yra svarbus lytinio gyvenimo darnos rodiklis, tačiau nepaisant to, kad šitokia situacija atrodo siektina, bet yra pasiekiama gana retai, net ir tarp porų, kurios yra visiškai patenkintos lytiniu gyvenimu, jo ritmu ir įvairove.
Aleksander Poplavski
Aleksander Poplavski (1955 m. vasario 26 d. Vilniuje – 2019 m. gegužės 31 d. Vilniuje) – gydytojas epidemiologas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1973 m. baigė Vilniaus 19–ąją vidurinę mokyklą. 1979 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, įgijo sanitarijos gydytojo specialybę.
1979–1986 m. Šilutės sanitarijos epidemiologijos stoties Epidemiologijos skyriaus vedėjas, 1986–1987 m. Vilniaus rajono sanitarijos epidemiologijos stoties sanitarijos gydytojas. 1987–1990 m. profsąjungų centrinio komiteto gydytojas patikėtinis. Reorganizavus profsąjungas, perkeltas dirbti gydytoju instruktoriumi į Vyriausiąją valstybinio socialinio draudimo valdybą. 1990–1993 m. Respublikinio specializuoto higienos centro gydytojas epidemiologas. Nuo 1993 m. pradėjo savo verslą vadovavo uždarajai akcinei bendrovei „Alvolda“. 2000–2004 m. Seimo narys.
1998–2003 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų) narys, šios sąjungos Tarybos narys, nuo 2000 m. Naujosios sąjungos Lenkų pakomitečio pirmininkas. Nuo 2003 m. Liberalų demokratų partijos narys.
2000–2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys, išrinktas ir 2002 m. bet mandato atsisakė.
2005 m. gruodžio 5 d. Vilniaus miesto pirmasis apylinkės teismas A. Poplavskį nuteisė viešaisiais darbais už smurtą šeimoje (dėl žmonos sumušimo).
Vaikai: Alina, Edgaras Aleksandras, Tomas, Elžbieta.
Šateikiai
Šateikiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, pusiaukelėje tarp Plungės ir Salantų. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Rytų ir Vakarų). Stovi Šateikių Šv. evangelisto Morkaus bažnyčia (pastatyta 1875 m.), veikia Šateikių pagrindinė mokykla (su istorijos ir etnografijos muziejumi), biblioteka, paštas (LT-90030), kultūros namai, ambulatorija. Išlikęs buvusio dvaro pastatų ansamblis ir parkas. Už kelių kilometrų į pietus yra Šateikių geležinkelio stotis. Pro kaimą teka Blendžiava (sudarytas Šateikių tvenkinys). Apylinkėse rastas Šateikių kapinynas. Šalia gyvenvietės driekiasi krašto kelias.
Istorija
thumb|left|Gatvė Šateikiuose
Pirmą kartą minimi 1594 m. Nuo XVII a. minimas Šateikių dvaras. Apie 1700 m. pastatyta koplyčia, 1776 m. medinė Šateikių bažnyčia. XIX a. minimas kaimas ir Šateikių dvaras Telšių apskrityje.
LTSR metais kaimas buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1954 m. įkurta biblioteka. 2019 m. patvirtintas Šateikių herbas.
Modenos katedra
Modenos katedra  – Romos katalikų romanikos stiliaus katedra Modenoje, šiaurės Italijoje. Katedra pašventinta 1184 m. ir užima svarbią vietą Europoje bei Pasaulio paveldo sąraše.
Nuo V a. šioje vietoje stovėjo dvi bažnyčios. Šv. Džeminiano (Modenos globėjo) palaikų atradimas paskatino jas nugriauti ir pastatyti naują. Architektūros pamatus šiai katedrai skyrė mažai žinomas architektas Lanfranko. Šventojo Džeminiano palaikai ir dabar laikomi katedros kriptoje. Dabartinė katedra įšventinta popiežiaus Liucijaus III 1184 m. liepos 12 d.
1997 m. katedra buvo įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Saugėlaukio seniūnija
Saugėlaukio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Joniškio rajono savivaldybės rytinėje dalyje.
Geografija
Saugėlaukio seniūnija rytuose ribojasi su Kriukų seniūnija, pietuose – su Kepalių seniūnija, šiaurės vakaruose – su Satkūnų seniūnija, vakaruose – su Joniškio miestu. Seniūnijoje yra 472,86 ha miškų, jos teritoriją kerta Virčiuvio, Audruvės ir Ašvinės upeliai.
Seniūnijoje yra paminklosaugos ir kultūrinių vertybių: vėjo malūnas ir kryžius su Jono Nepamuko skulptūra Melnių kaime, kryžius su 2 kryžmomis Puraičių kaime, Balkaičių bei Pošupių koplyčios. Veikia Mindaugių pagrindinė mokykla ir Bariūnų darželis, Pavirčiuvės ir Bariūnų medicinos punktai, Bariūnų paštas, Skilvionių ir Bariūnų žemės bendrovės, Bariūnų pieninė bei keletas individualių įmonių.
Istorija
1995 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos sprendimu vietoje Saugėlaukio apylinkės viršaičio pareigybės įsteigta Saugėlaukio seniūno pareigybė. 2000 m. įkurta Saugėlaukio seniūnija. Seniūnijos centras buvo Pavirčiuvės kaime, nuo 2005 m. gruodžio 1 d. – Bariūnų kaime.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 5 seniūnaitijos:
Dali (valstybė)
Dali (kinų kalba: 大理 Dàlǐ, bajų kalba: Darllit) – istorinė valstybė, klestėjusi X-XIII a. dab Kinijos pietvakariuose (dab. Junanio, pietų Sičuano ir gretimose provincijose).
Raida
Tačiau 1094 m., būdamas mirties patale, savo sūnums jis liepė grąžinti valdžią Duan giminei. Taip valstybė buvo vėl pervardinta ir tapo Vėlyvąja Dali. Po ilgo ir ramaus Duan Zhengyan (段正厳）valdymo (1108-1147), kurį laiką šalyje kilo politiniai neramumai ir maištai.
Ekonomika ir kultūra
thumb|400px|Dali karalystės rūmų scena, tapyta XII a. Pažymėtinos tik šiai karalystei būdingos kepurės, rūmų valdininkų skiriamasis ženklas, nežinotos Kinijoje Dali valstybė klestėjo arbatos kelio dėka. Šis kelias jungė Kiniją, Mianmarą ir Tibetą, ir juo buvo gabenama druska bei arbata. Tuo metu išpopuliarėjo Junanio arbatos, kurios buvo gaminamos fermentuojant, taigi, išrastos raudonųjų ir juodųjų arbatų rūšys, išpopuliarėję Indijoje ir Tibete.
Dali Rytų Azijoje tiekė ir marmurą, kurio didžiulės kasyklos buvo netoli sostinės. Iki pat dabar kinų kalboje marmuras vadinamas "Dali akmeniu".
Klestinti valstybė leido vystytis vietinių tautų, - bajų, i, našių, hani kultūroms. Tuo metu susiormavo savitos šių tautų rašto sistemos, suklestėjo vietinės pagoniškos religijos.
Kastuvas
thumb|200px|Smailiagalis, plokščiagalis ir siaurasis kastuvai Kastuvas – įrankis gruntui ir kitoms medžiagoms kasti.
Kastuvą sudaro:
Pagal plokštės rūšį kastuvai buna:
Į žemę geriausiai lenda smailiagalis, bet juo dirvožemis supurenamas netolygiai. Geriausiai žemė įdirbama plokščiagaliu. Siauruoju geriausiai iškasami sėjinukai ir šakniavaisiai. Siauruosius naudoja siauroms tranšėjoms kasti, kai reikia nutiesti kabelį ar kitokią panašią liniją.
Kastuvo atmaina – semtuvas. Naudojamas birioms medžiagoms, biralams, sniegui semti.
Φαράσι Ŝovelilo Pengki Shovelo Күрек Schëpp Făraș Smetišnica Sopskyffel szl:Szipa Pandakot
Mažieji Peleduoniai
Mažieji Peleduoniai arba Fastovas (, nuo 1938 m. birželio 2 d. Kreuzstein, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Krasnojarskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities Gudvalių valsčiaus kaimas. Priklausė Darkiemio parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono, 1947– 1993 m. Lvovskojės apylinkės kaimas.
Chovdas
Chovdas  – miestas vakarų Mongolijoje, Altajaus kalnų papėdėje, 1300 m aukštyje, prie Bujant Golo upės. Chovdo aimako sostinė. Statybinių medžiagų, mašinų gamybos, maisto pramonė, remonto įmonės. Transporto mazgas prie Transmongolijos plento. Žemės ūkio mokykla.
Istorija
Išaugo iš 1731 m. įkurtos tvirtovės. Miestas dar minimas kaip Džargalantas.
Bartininkai
Bartininkais (arba Bartninkais, Bartnikais, Bortnikais) buvo vadinami feodalinių laikų bitininkai, drevininkai. Taip pat yra vadinama nemažai gyvenviečių:
Baltarusija
Gyvenvietės Mogiliavo srityje:
CUDOS
CUDOS – XX a. Roberto Mertono suformuluoti principiniai kriterijai mokslui, kuriais remiantis turėtų vykti mokslinė veikla, angliškai trumpinami kaip „CUDOS“:
Mitkiškiai
Mitkiškiai – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kernavės.
CUDOS
Kitaip tai dar vadinama Mertono normomis. Ši paprasta ir aiški formuluotė vis labiau yra mėgstama.
2006 m. Jungtinės Karalystės albumų Top 40
Čia yra sąrašas 40-ies perkamiausių albumų Jungtinėje Karalystėje 2006 m., sudarytas oficialios JK topų kompanijos (The Official UK Charts Company).
1980/81 m. Kandidatų mačai
'''1980/81 m. Kandidatų mačai''' – tai pasaulio šachmatų čempionato finalinis etapas, kuriame, pagal nuostatus atrinkti dalyviai, žaisdami mačus vieno minuso sistema, atrinko šachmatininką, kuris 1981 m. turėjo žaisti mačą, dėl pasaulio šachmatų čempiono vardo, su Anatolijum Karpovu. Juo tapo Viktoras Korčnojus.
Afrikos konvencija dėl gamtos ir gamtos išteklių apsaugos
Afrikos konvencija dėl gamtos ir gamtos išteklių apsaugos – 1968 metais tarp Afrikos valstybių priimta tarptautinė sutartis dėl aplinkos apsaugos. Dėl jos buvo susitarta tuometinėje Afrikos Vienybės Organizacijoje, o 2003 birželio 11 dieną atnaujinta ir papildyta versija tapo oficialiu Afrikos Sąjungos dokumentu. 2012 m. sausį ją buvo ratifikavę 8 šalys; kad konvencija įsigaliotų tai turi padaryti bent 15 valstybių.
1980/81 m. Kandidatų mačai
Nugalėtojų nustatymas
1979 m. FIDE Generalinė Asamblėja patvirtino kandidatų mačų nuostatus: ketvirtfinalio mačo nugalėtoju laikomas tas žaidėjas, kuris surinko daugiau taškų žaidžiant 10 partijų, pusfinalio nugalėtoju – žaidžiant 12-ką partijų, finalo nugalėtoju – žaidžiant 16-ką partijų. Jei sužaidus nustatytą partijų skaičių rezultatas yra lygus, žaidžiamas papildomas mačas iš 2 partijų. Spalvos nustatymui pirmoje partijoje traukiami burtai. Jei pasibaigus dviem partijoms rezultatas yra lygus, tai traukiami nauji burtai pirmos partijos spalvos nustatymui ir žaidžiamas dar vienas mačas iš dviejų partijų. Jei sužaidus papildomas partijas vis dar lygu, nugalėtoju tampa žaidėjas laimėjes juodaisiais daugiau partijų. Jei ir šis rodiklis lygus, nugalėtojo tampa tas, kuris paskutinis laimėjo juodaisiais partiją. Jei nei vienas nelaimėjo juodaisiais, nugalėtojas nustatomas traukiant burtus.
Afrikos konvencija dėl gamtos ir gamtos išteklių apsaugos
IUCN konvenciją yra pavadinusi išsamiausiu ir moderniausiu regioniniu aplinkos apsaugos susitarimu pasaulyje.
Geltonporis raudonviršis
Geltonporis raudonviršis (Leccinum nigrescens) – baravykinių (Boletaceae) šeimos, raudonviršių (Leccinum) genties grybų rūšis.
1980/81 m. Kandidatų mačai
Bad Lauterbergas
10-ies partijų mačas vyko 1980 kovo 16 -balandžio 9 d., Bad Lauterberge. Po dviejų lygiųjų mačo pradžioje Robertas Hiubneris laimėjo 3-iąją partiją laimėjo, o po lygiųjų 4-oje, dar kartą laimėjo 5-oje partijoje. Ir tik tada Andrašas Adorjanas pasiekė pirmąją ir vienintelę pergalę. Likusios 4 partijos pasibaigė lygiosiomis, nors 9-oje partijoje A. Adorjanas galėjo ne kartą laimėti (partijos viduryje, kai nepasirinko 32….f5 ir laimėtinoj bokštų pabaigoje, kai po 65….Bc5?? pateko į spąstus) ir išlyginti mačo rezultatą, bet to neįvyko. Robertas Hiubneris, laimėjęs mačą, pateko į pusfinalį.
Afrikos konvencija dėl gamtos ir gamtos išteklių apsaugos
Istorija
Konvencija yra kilusi iš 1900 metų Londono konvencijos dėl laukinių gyvūnų apsaugos Afrikoje, kurią pasirašė šiame žemyne kolonijų turinčios valstybės (Didžioji Britanija, Italija, Portugalija, Ispanija ir Prancūzija). Vėliau susitarimą pakeitė 1933 metais taip pat Londone priimta floros ir faunos apsaugos konvencija. Galiausiai 1968 metais Alžyro mieste vietoje jos naujai nepriklausomybę atgavusios Afrikos valstybės pasirašė konvenciją dėl gamtos ir gamtos išteklių apsaugos. Kadangi po konvencijos priėmimo nebuvo įsteigtos jos įgyvendinimą prižiūrinčios institucijos, jos praktinis poveikis buvo riboto masto.
1980/81 m. Kandidatų mačai
Veldenas
10-ties partijų mačas vyko Veldene prie Verterio 1977 m. kovo mėn. Mačas vyko įtemptai: pirmosios keturios partijos baigėsi lygiosiomis. Penktąją partiją laimėjo Viktoras Korčnojus. Po to vėl trejos lygiosios, po kurių Viktoras Korčnojus, laimėjęs 9-ąją partiją, surinko 5½ taško ir, nesužaidus 10-ies partijų, laimėjo mačą bei pateko į pusfinalį.
Meksikas
Mačas tarp Boriso Spaskio ir Lajošo Portišo vyko 1980 m. kovo 29 – gegužės 4 d., Meksike. Mačas buvo labai nerezultatyvus. 10-ies partijos mačas baigėsi lygiosiomis 5 : 5 (+1 -1 =8): pirmąją partiją juodaisias laimėjo Lajošas Portišas, o Borisas Spaskis baltaisiais - 9-tąją. Buvo žaidžiami du papildomi dviejų partijų mačai, kurių visos partijos baigėsi lygiosiomis. Nežiūrint to, Lajošas Portišas pateko į pusfinalį, kaip laimėjęs daugiau partijų juodaisiais.
Geltonporis raudonviršis
Vaisiakūniai nestambūs. Kepurėlė 5–10 cm skersmens, retai didesnė (12–15 cm), dažniausiai gaubta, tik sena – plokščia, sausa, matinė, žalsvai geltonai ruda, oranžiškai geltona, rudo atspalvio, gelsvai plaušuota. Vamzdeliai 1–2 (3) cm ilgio, pilkai geltoni, poros gelsvos, citriniškai geltonos, senų grybų – žalsvai rusvos, paspaudus violetiškai rudos. Trama citriniškai geltona, įpjauta ar perlaužta parausvėja, o vėliau tamsėja iki juodumo, nekarti. Sporos 11–18 (20)×5–7 (8) μm.
Surino salos
Surino salos  – penkių salų archipelagas Andamanų jūroje, nutolęs 55 km nuo Tailando žemyno. Salos priklauso Tailando Fang Nga provincijai.
Mukosurino nacionalinis parkas apima Surino salas ir aplink jas esančius vandenis. Parke yra viena žymiausių nardymo vietų pasaulyje, skala Richeljė. Parkas užima maždaug 141,25 km² plotą, iš kurio 108 km² arba 80 % yra jūra. 1981 m. liepos 9 d. Mukosurino nacionalinis parkas buvo paskelbtas 29 Tailando nacionaliniu parku.
Geltonporis raudonviršis
Vamzdeliai citriniškai geltoni, paspausti ar įpjauti parausvėja, galiausiai pajuoduoja, mėgsta ąžuolo kaiminystę.
Auga pavieniui, po ąžuolais, lazdynais. Retas, valgomas.
Surino salos
Po vandeniu galima rasti koralų rifų ekosistemą. Kai kurios salos nukentėjo nuo 2004 m. cunamio, tačiau dauguma rifų vis dar yra gana sveiki.
Afrikos konvencija dėl gamtos ir gamtos išteklių apsaugos
Istorija
1981 m. Nigerija ir Kamerūnas kreipėsi į Afrikos Vienybės Organizaciją dėl konvencijos atnaujinimo. Su tuo susiję susitikimai truko iki 1986 metų, tačiau susitarimas nebuvo pasiektas. Atnaujinimo idėją 1996 m. atgaivino Burkina Fasas ir iki 2002 metų buvo paruoštas pakeistas ir papildytas konvencijos tekstas, kurį Afrikos Sąjunga patvirtino 2003 m. birželio 11 d. viršūnių susitikime Mozambiko sostinėje Maputu.
Surino salos
Surino salose gyvena dvi mažos mokenų etninės bendruomenės, žinomi kaip chao lay arba „jūros čigonai“. Jų populiacija sudaro 150 asmenų.
Afrikos konvencija dėl gamtos ir gamtos išteklių apsaugos
Turinys
1968 metais priimtoje konvencijoje įvardinama bendra Afrikos valstybių atsakomybė dėl gamtos išteklių ir platūs tikslai rūpintis dirvos, vandens, floros ir faunos apsauga, remiantis mokslo žiniomis ir atsižvelgiant į žmonių poreikius. Tai viena iš nedaugelio konvencijų pasaulyje, kurioje atskirai paminima dirvos apsauga nuo erozijos (dykumėjimo) ir nualinimo, skatinant darnią žemdirbystę. Prie sutarties yra pridedami priedai, nykstančių rūšių apsaugai, kur A grupės rūšių naikinimas visiškai uždraustas, o B grupės rūšių medžioklei ar kitokiam panaudojimui turi būti išduodami specialūs leidimai.
2003 metų konvencija buvo stipriai atnaujinta, tačiau išlaikė pagrindinę ankstesnės versijos struktūrą. Joje papildomai išreiškiamas palaikymas pasauliniams aplinkosaugos susitarimams, kaip kad Rio deklaracijai ir Darbotvarkei 21; minima darniojo vystymosi (t. y. aplinkos apsaugos ir socioekonominio vystymosi suderinimo) būtinybė; papildytas saugomų rūšių sąrašas prieduose; kviečiama kurti ir vystyti aplinkosaugines valstybių vidaus institucijas; įsteigti konvencijos valdymo organai; ir kita.
Pagrindinės konvencijos apimamos sritys:
Institucijos
1968 metų konvencija neįsteigė jokių institucijų, kurios rūpintųsi jos įgyvendinimu, todėl jos praktinė nauda buvo labai maža. Po 2003 metų atnaujinimo šis trūkumas buvo didžia dalimi pašalintas, įsteigiant kas dvejus metu rengiamą konvencijos narių konferenciją ir nuolatinį sekretoriatą. Kadangi konvencija dar nėra įsigaliojus, institucijos veiklos nevykdo.
Ratifikavusios šalys
Nors konvenciją pasirašė dauguma Afrikos Sąjungos valstybių (37 ir 53), jos ratifikavimas vyksta iš lėto. 2012 m. sausį tai buvo padarę 8 valstybės: Burundis, Komorai, Libija, Lesotas, Malis, Nigeris, Ruanda ir naujausia tarp jų (2007 m. birželį) – Gana. Konvencija įsigalios, kai ją ratifikuos bent 15 valstybių.
1980/81 m. Kandidatų mačai
Alma Ata
Dešimties partijų ketvirtfinalio mačas, tarp Levo Polugajevskio ir Michailo Talio buvo numatytas Alma Atoje |1980 kovo 9 – 23 d., bet dėl M. Talio ligos jis vyko vėliau: kovo 24 - balandžio 12 dienomis. Pagal mačo taisykles dėl ligos mačo dalyviai galėjo imti po laisva diena. M. Talis tris kartus tuo naudojosi: du kartus prieš 2-ąją partiją ir kartą prieš 5-ąją. Levas Polugajevskis laimėjo pirmąsias dvi partijas, o po sekusių ketverių lygiųjų - dar kartą,  tad iki pergalės mače jam (iš dviejų likusių partijų) betrūko pustaškio. Tai jis pasiekė: po lygiųjų 8-oje partijoje Levas Polugajevskis surinko 5,5 taško ir tapo mačo nugalėtoju bei pateko į pusfinalį.
Buenos Airės
12-kos partijų pusfinalio mačas vyko |1980 liepos 21 – rugpjūčio 20 d., Buenos Airėse , Mačas buvo atkaklus. Pirmasis 4-oje partijoje pasiekė pergalę Viktoras Korčnojus, bet 6-oje partijoje laimėjo Levas Polugajevskis ir išlygino mačo rezultatą. V. Korčnojus laimi 8-ją partiją ir vėl išsiveržia į priekį. Tačiau Levas Polugajevskis laimi paskutinę, 12-ąją partiją, ir mačas baigėsi lygiosiomis. Nugalėtojo išaiškinimui buvo paskirtas papildomas dviejų partijų mačas. Jis buvo sėkmingesnis Viktorui Korčnojui, kuris papildomo mačo antrąją partiją laimėjo ir tapo nugalėtoju bei pateko į finalą.
Abano Termė
Kitas, 12-kos partijų, pusfinalio mačas vyko |1980 m. rugpjūčio 1-25 d., Abano Termėje, Paduvos provincijoje. Didžiąją dalį mačo nei vienam iš varžovų nepavykdavo laimėti partijos, kol 9-oje ir 10-oje partijos tai padarė Robertas Hiubneris ir likus dviem taškais išsiveržė į priekį. R. Hiubnerio užduotis buvo pasiekti bent lygiąsias žaidžiant likusias dvi partijas – tai padaręs, jis laimėjo mačą ir pateko į finalą.
Finalas
Finalinis, 16-kos partijų, mačas vyko 1980 gruodžio 21 – 1981 sausio 8 d., Merane Mačas nutrūko nesužaidus visų partijų. Robertas Hiubneris po 6 ratų pirmavo 3½:2½, bet toliau jį ištiko nesėkmė: 7-osios partijos pabaigoje, nepastebėjęs žirgo šakutės lyginėje padėtyje pražiopsojo bokštą, todėl pasidavė. Nesėkmė galėjo turėti įtakos tolimesniam jo žaidimui: pralaimėjo ir aštuntąją partiją.
9-oji partija turėjo būti žaidžiama sausio 4 d., bet R. Hiubneris paprašė ją atidėti, todėl ji įvyko sausio 6 d. Sužaidus virš 40 ėjimų ji buvo atidėta. 10-oji partija buvo žaidžiama sausio 7 d.  Ji taip pat buvo atidėta. Vėliau Hiubneris prašė, kad atidėtosios partijos nebūtų žaidžiamos iki sausio 12-os d. Tuo pačiu, 11-oji ir 12-oji partijos pagal nustatytą grafiką turėjo būti žaidžiamos sausio 11-ą ir 12-ą dienomis. Tačiau sausio 9 d. rytą R. Hiubneris išvyko iš Merano. Mačas nutrūko esant rezultatui 4,5: 3,5 V. Korčnojaus naudai. Jis antrą kartą iškovojo teisę žaisti pasaulio čempionato mačą su Anatolijumi Karpovu.
Mitkuškiai
Mitkuškiai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Paberžės.
Kaengkračano nacionalinis parkas
Kaengkračano nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas vakarų Tailande, Fetčaburio ir Pračuapkhirikhano provincijose. Parkas įkurtas 1981 m. birželio 12 d.
Vieta
Parkas užima 2 914,70 km² ir yra didžiausias Tailando nacionalinis parkas Malakos pusiasalio šiaurinėje. Parkas apima Kaengkračano (Kaeng Krachan), Nongjaplongo (Nong Ya Plong) Fetčaburio ir Huahino (Hua Hin) Pračuapkhirikhano apylinkėse Mianmaro pasienyje, 50 km į pietvakarius nuo provincijos centro Fetčaburio.
Flora ir fauna
Kaengkračano nacionaliniame parke vyrauja drėgni visžaliai, lapuočių, mišrūs miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: rudoji šorėja, Afzelia xylocarpa, krausva (Lagerstroemia calyculata) ir (Lagerstroemia tomentosa), Spondias pinnata ir kt.
Parke gyvena: Indokininis tigras, Azijinis dramblys, baltarankis gibonas, gaūras ir kt, sutinkama daug paukščių, roplių, tarp jų ir nykstantis Siamo krokodilas.
LST ISO 2382
LST ISO 2382 - Lietuvos standartizacijos departamento patvirtintas Lietuvoje Informacijos technologijų terminų ir apibrėžimų standartų rinkinys. Šis standartų rinkinys yra tarptautinio standartų ISO (ISO/IEC) 2382 rinkinio vertimas į lietuvių kalba. Šį rinkinį sudaro(-ė) standartai:
Šiame standartų rinkinyje yra apibrėžiamos informatikos sąvokos. Šis standartas sukurtas norint suvienodinti informatikoje naudojamas sąvokas.
Skopolaminas
thumb|Skopolaminas
Skopolaminas – tropano darinys. Tai alkaloidas, randamas bulvinių šeimos augaluose tokiuose kaip juodoji drignė ar durnaropė.
Pirmąkart šis alkaloidas išskirtas 1888 m., stuktūra nustatyta 1923 m., susintetintas 1956 m. Fiziologinis poveikis artimas atropino, tačiau, skirtingai nei pastarasis, skopolaminas gerokai stipriau veikia centrinę nervų sistemą (pasižymi slopinamuoju poveikiu).
Dženeral Jankovičius
Dženeral Jankovičius (oficialiai Elez Hanas ) – miestas ir savivaldybė Uroševaco srityje, pietų Kosove, šalia pasienio su Makedonija. Savivaldybė įkurta 2005 m. rugsėjo mėnesį. Prieš tai buvo Kačaniko savivaldybėje. Savivaldybės plotas – 82,9 km². Šiaurėje ribojasi su Kačaniku bei pietuose su Makedonijos Skopjės regionu.
Pavadinimas
Pirmasis miesto pavadinimas buvo Sharr. 1822 m. pakeistas į Elez Haną. 1914 m. Serbijos ministrų tarybos nutarimu, pervadintas serbų generolo Božidaro Jankovičiaus garbei. 2012 m. Kosovo asamblėja patvirtino prieš tai buvusį miesto pavadinimą į Elez Haną.
Tropanas
Tropanas (pagal IUPAC 8-metil-8-azo - biciklo[1,2,3]oktanas) – organinis, biciklinis junginys, kurio formulė C8H15N. Jis gerai žinomas, nes yra visa grupė alkaloidų, kurie vadinami tropano dariniais arba tropano alkaloidais. Geriausiai žinomi pavyzdžiai: atropinas ir kokainas.
Tropano alkaloidai randami bulvinių ir kokainmedinių šeimos augaluose. Tai būtų:
Altaja
Graikų mitologijoje Altaja – pleuronų karaliaus Testijo dukra, Kalidono karaliaus Oinėjo žmona. Su Oinėju susilaukė Meleagro, Melanipės (viena iš meleagridų) ir Dejaneiros.
Kai gimė Meleagras, moiros išpranašavo, kad jos sūnaus gyvybės siūlas nutrūks, kai baigs degti židinyje degantis pagalys. Altaja nusidegindama rankas ištraukė nuodegulį iš ugnies ir paslėpė dėžėje. Vėliau Meleagras užmušė savo dėdes, kadangi Artemidė, supykusi dėl Kalidono šerno užmušimo, sukurstė medžioklėje dalyvavusius Meleagro dėdes Toksėją ir Pleksipą ir jie ėmė prieštarauti dėl medžioklės prizo atitekimo moteriai. Altaja, supykusi dėl savo brolių žūties, sudegino nuo jo gimimo slėptą pliauską ir Meleagras mirė.
Viešvėnai I
Viešvėnai I (arba tiesiog Viešvėnai) – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, šalia kelio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Viešvėnų Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1852 m.), veikia Viešvėnų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-88068).
Kaimu prateka Viešvė. Netoliese yra ir Viešvėnai II. Į rytus nuo kaimo įsikūrę Sakalai I, į vakarus – Sakalai II.
miniatiūra|left|[[Viešvėnų bažnyčia]]
Istorija
Iš archeologinių radinių yra matoma, kad Viešvėnų apylinkėse žmonės gyveno jau akmens amžiaus pabaigoje. Vietovė minima nuo 1253 m., priklausė istorinei Ceklio žemei. XVI a. Viešvėnai buvo Žemaitijos seniūnų, o nuo XVI a. pradžios Ldk valdovo valdžioje. 1567 m. minimas miestelis. 1758 m. pastatyta pirmoji Viešvėnų bažnyčia.
Gyventojai aktyviai dalyvavo 1831 m. sukilime. XIX a. Viešvėnai buvo miestelis Telšių apskrities Gadūnavo valsčiuje.
Sovietmečiu buvo „Lenino keliu“ kolūkio centrinė gyvenvietė.
2003 m. patvirtintas Viešvėnų herbas. 2007 m. rugsėjį Viešvėnų tvenkinyje rasti du metaliniai kryžiai (apie 4 m aukščio), kuriuos tikriausiai slapčia vietos žmonės buvo pastatę Rainių kankiniams, o sovietų valdžia prieš kelis dešimtmečius juos įmetė į vandenį.