Torquato_Tasso
Šv. Onos beprotnamyje
1578 m. vasarą T. Tasas vėl pabėgo. Jis keliavo per Mantują, Padują, Veneciją, Urbiną ir Lombardiją. Rugsėjo mėnesį jis pėsčiomis pasiekė Turiną, kur jį mandagiai priėmė Savojos hercogas Emanuelis Filibertas. Kad ir kur eitų, klajodamas kaip pasaulio atstumtasis, dėl savo garsaus vardo jis būdavo sutinkamas pagarbiai. Žmonės mielai atverdavo jam savo namus, iš dalies jį užjausdami, iš dalies žavėdamiesi jo genialumu. Tačiau jis greitai pavargo nuo visuomenės ir pradėjo menkinti jų gerumą. Be to, atrodė, kad gyvenimas už Feraros ribų jam buvo nepakenčiamas. Atitinkamai jis vėl pradėjo derybas su hercogu. 1579 m. vasarį T. Tasas vėl grįžo į Estė pilį. Alfonsas II tuo metu ruošėsi savo trečiajai santuokai – šį kartą su Mantujos princese. Jis neturėjo vaikų ir, jei nesusilauks įpėdinio, buvo tikimybė, kad jo hercogija, kaip iš tikrųjų galiausiai ir nutiko, atiteks Šventajam Sostui. T. Tasas, kaip visada liūdnas ir orus, neatsižvelgė į savo šeimininko rūpesčius. Jis manė, kad jam paskirti kambariai, buvo skirti žemesniam už jo rangą. Poetas pradėjo atvirai įžeidinėti dvaro gyventojus, elgėsi kaip pamišėlis ir 1579 m. kovą be ceremonijų buvo išsiųstas į Šv. Onos beprotnamį. Ten jis išbuvo iki 1586 m. liepos mėn. Hercogas Alfonsas II tvirtai tikėjo, kad T. Tasas yra pamišęs, ir jautė, kad, jei jis vis dėlto toks, Šv. Ona jam būtų saugiausia vieta. left|250px|thumb|[[Eugène Delacroix|Eženo Delakrua Tasas Šv. Onos ligoninėje Feraroje. T. Tasas 1579–1586 m. praleido Šv. Onos beprotnamyje.]] Po pirmųjų mėnesių gydymo įstaigoje poetas gavo erdvius apartamentus, kuriuose jį dažnai lankydavo draugai. Jam taip pat buvo leista išvykti į užsienį, kur kartu su juo turėdavo vykti pažįstami atsakingi asmenys. T. Tasui taip pat buvo leista laisvai susirašinėti. Iš Šv. Onos jis rašė laiškus Italijos kunigaikščiams ir miestams, savo geradariams bei aukščiausios reputacijos meno ir mokslo vyrams, kurie suteikdavo jam vertingos informacijos. Jis visada pagarbiai, net meiliai kalbėjo apie hercogą Alfonsą II. Kai kurie jo kritikai bandė įrodyti, kad jis veidmainiškai bučiavo ranką, kuri jį baudžia, norėdamas būti paleistas iš beprotnamio. Iš laiškų buvo aiškiai matyti, kad jis suvokė turįs psichinę ligą. Tuo tarpu T. Tasas laisvalaikiu ėmė rašyti kompozicijas. Didžioji dalis jo prozos kūrinių buvo parašyti būtent tada, kai poetas kalėjo Šv. Onos beprotnamyje. Išskyrus atsitiktines odes ar sonetus – kai kurie buvo parašyti paprašius, kiti įkvėpti jo kančios, todėl buvo kandūs – jis apleido poeziją. 1580 m. jis išgirdo, kad dalis Gerusalemme Liberata buvo išspausdinta be jo leidimo ir pataisymų. 1581 m. buvo išleista visa poema, o per ateinančius šešis mėnesius spaustuvė išleido septynis jos leidimus. Šv. Onos beprotnamio kalinys negalėjo kontroliuoti savo redaktorių, o iš šedevro, kuris pavertė jį Frančesko Petrarkos ir Ludoviko Ariosto lygio rašytoju, jis negavo nė cento. Jo varžovas Feraros rūmų poetas Džiovanis Batista Guarinis 1582 m. įsipareigojo peržiūrėti ir redaguoti T. Taso tekstus. Tuo tarpu, T. Tasas būdamas savo kameroje turėjo leisti surinkti ir taisyti jo parašytas odes, sonetus ir eilėraščius, neturėdamas balso šiuo klausimu. Po kelerių metų, 1585 m., du Florencijos doktrinieriai iš Accademia della Crusca paskelbė Gerusalemme Liberata karą. T. Tasui atrodė, kad jam reikia atremti kritikos strėles, ir jis tai darė saikingai ir mandagiai, o tai įrodo, kad jis ne tik buvo šviesaus proto, bet ir buvo kilnių manierų džentelmenas. Būdamas beprotnamyje jis visada stengėsi pakviesti tarnauti į dvarą savo du sūnėnus, sesers Kornelijos sūnus. Vienas iš jų pradėjo tarnauti Mantujos kunigaikščiui Guljelmui Gonzagai, o kitas – Parmos kunigaikščiui Otavijui Farnezei.