cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mobajė
Mobajė – miestas ir subprefektūra Žemutinio Koto prefektūroje, CAR pietinėje dalyje.
3 (daina)
Daina sulaukė teigiamų kritikų atsiliepimų. Singlas taip pat sugebėjo pasiekti pirmąją topo vietą JAV, Kanadoje, Turkijoje ir top 10-tuką daugelyje šalių topuose. Amerikoje daina debiutavo Billboard Hot 100 topo viršūnėje.
Mobajė
Miestas įsikūręs prie Kubango upės. Pietuose Mobajė ribojasi su Kongo Demokratine Respublika. Yra Mobajės Mbango oro uostas.
3 (daina)
Istorija
„3“ dainos prodiuseris yra švedų dainų autorius ir prodiuseris Max Martin, kuis dirbo su Spears prie jos ankstesnių hitų, tokių kaip „…Baby One More Time“, „Oops!…I Did It Again“, „Stronger“ ir kiek naujesniu „If U Seek Amy“. Spears įrašė šią dainą Švedijoje per savo koncertinio turo „The Circus Starring: Britney Spears“ Europos etapą.
Muzika ir dainos žodžiai
„3“ yra greito tempo electropop daina, kurioje vyrauja klasikiniai Max Martin ritmai ir vokalo efektai. Priedainis lyginamas su žaidimų aikštelės skaičiuote. Dainoje minima grupė „Peter, Paul & Mary“. „3“ yra apie seksą trise.
Kritikų atsiliepimai
Po radijo debiuto „3“ buvo daugumos teigiamai įvertinta daina, panaši į Spears „If U Seek Amy“. Pasak žurnalo „Billboard“, „If U Seek Amy“ buvo gan dviprasmiška daina, o „3“ žodžiai yra vieni iš nepadoriausių iš Spears singlų. „Digital Spy“ dainą apibūdino teigiamai, teigdami, kad daina yra apie grupinį seksą, ir gyrė Martin darbą už greitą tempą ir electro garsą.
„Rolling Stone“ dainą irgi įvertino dainą teigiamai, girdami už greitą tempą bei spalvingus dainos žodžius. Taip pat palygino šią dainą su Flo Rida dainomis, teigdami, kad tai geresnis šokių muzikos kūrinys negu tokio tipo kūriniai albumuose „Blackout“ ar „Circus“.
Singlo turinys
Digital Download singlas
Vaizdo klipas
thumb|right|Britney vaizdo klipe. Vaizdo klipas dainai „3“ buvo nufilmuotas spalio 5 ir spalio 6 dienomis. Klipo režisierius Diane Martel, o choreografai Tone & Rich. Iki pasirodsant klipui į oficialią svetainę buvo kas dieną parodomos arba trys nuotraukos, arba trys trumpi klipai, pristatantys vaizdo klipą. Klipas, debiutavęs spalio 30 d., sulaukė daug teigiamų atsiliepimų dėl choreografijos, idėjos ir seksualumo.
Klipas prasideda Spears dedant papuošalus ir pasipurškiant jos sukurtais kvepalais „Circus Fantasy“. Prasidėjus dainos žodžiams, ji rodoma baltame fone. Paskui ji su keliomis šokėjomis šoka prie vertikaliai pastatyto stulpo. Klipe žodis „sin“ (nuodėmė) pakeistas į „this“ (šis). Per priedainius ji šoka lyg brūkšninio kodo fone su keliais šokėjais.
Pasirodymas topuose
2009 m. spalio 7 d. „3“ įžengė į Billboard Pop Songs topą #38 pozicijoje, ir tai 24-tas Britney singlas šiame tope. Britney tapo daugiausiai singlų turėjusia šiame tope atlikėja. Daina debiutavo Billboard Bubbling Under Hot 100 Singles tope keturioliktoje vietoje. 2009 m. spalio 9 d. „3“ debiutavo Švedijos Sverigetopplistan tope ketvirtojoje pozicijoje ik dėl atsisiuntimų, ir tai yra geriausiai debiutavęs singlas šiame tope po Britney 2008 m. singlo „Womanizer“, kuris debiutavo net pirmoje vietoje.
O Billboard Hot 100, „3“ debiutavo 2009 m. spalio 24 d. topo viršūnėje, ir tapo trečiuoju Britney pirmos vietos singlu JAV, po „…Baby One More Time“ (1999) ir „Womanizer“, kuris pasiekė pirmąją vietą tą pačią savaitę lygiai prieš metus. . Spears tapo pirmąja ir vienintele atlikėja, debiutavusi topo pirmoje vietoje per pastaruosius trejus metus. Per pirmąją savaitę buvo atsisiųsta daugiau nei 255 000 legalių singlo kopijų ir tai yra pavykę tik „Black Eyed Peas“ su savo singlu „Boom Boom Pow“. Iki dabar yra parduota šio singlo 1 150 000 legaliai atsisiųstų kopijų.
Kanados Canadian Hot 100 tope debiutavo #86 pozicijoje. Tačiau, jau kitą savaitę daina padarė šuolį į pirmąją vietą. Australijoje daina debiutavo penktame topo dešimtuke tik dėl parsisiuntimų. Ir jau kitą savaitę pasiekė #7 vietą, ir tai ya didžiausias šuolis ARIA topo istorijoje nuo 1992 m. Spalio 2 d. debiutavo gan aukštoje 16-oje pozicijoje Naujosios Zelandijos tope. Brazilijoje „3“ debiutavo net 5-oje pozicijoje ir netrukus pasiekė topo viršūnę.
Metų pabaigos topai
{| class="wikitable sortable" !align="left"|Topas (2009) !align="center"|Vieta
Dosso Dossi
thumb|right|260px| „Jupiteris, Merkurijus ir dorybė“ (apie 1530, [[Vavelis|Vavelio pilis, Krokuva)]] Dosas Dosis (it. Dosso Dossi, tikr. Giovanni di Niccolò de Luteri, apie 1480-90 – 1542) – italų renesanso dailininkas iš Feraros.
Biografija
Giovanni di Niccolò de Luteri gimė apie 1480-90 m. Tėvas Niccolo di Lutero dirbo Feraros kunigaikščių Estė giminei. Dailininko pravardė kilusi greičiausiai iš to, kad jo šeima turėjo nuosavybės Dosso kaime (galutinis variantas Dosso Dossi nusistovėjo tik XVIII a.). Pirmuosius dailės mokslus, kartu su šiek tiek jaunesniu broliu Batistta Dossi, Dosas išėjo pas Lorenzo Costa Bolonijoje. Manoma, kad Dosas apie 1506 m. buvo Venecijoje, kur praleido apie 5 metus. Joje susipažino su Venecijos dailininkų kūryba, kuri padarys jam įtakos, visų pirma Džordžonės.
1517 m. Dosas ir brolis Batistta dokumentuoti Feraroje, kur pradėjo tarnauti kunigaikščiams Estėms. Greičiausiai Dosas buvo pažįstamas su Rafaelio kūryba (žinomas Rafaelio laiškas Dosui 1520 m.). Feraroje Dosas Dosis sutiko kūrybos įdėjinį draugą - poetą Ariostą. Daugelis Doso Dosio paveikslų traktuojami Ariosto poezijos kontekste, kaip poezijos iliustracijos. Giorgio Vasari vėliau kandžiai parašys, kad Dosas Dosis tapo garsiu labiau dėl to, kad Ariostas skyrė jam eiles, nei dėl savo dailės darbų. Taip pat, Giorgio Vasari mini, kad Dosas su savo broliu Batistta Dossi buvo aršūs konkurentai, o užsakovai to nežinodami kviesdavosi brolius dirbti kartu. Minimi darbai Pezare, kur broliai sukiršino čia dirbusius dailininkus, o pačių kūryba vietos kunigaikščio pilyje pasirodė buvusi tokia prasta, kad kunigaikštis liepė ją nutrinti.
Dosas Dosis mirė 1542 arba 1453 m., prieš tai kelerius metus jau nebetapė. Jo kūryboje, be Džordžonės ir Rafaelio, atsekama Ticiano ir Feraros dailės mokyklos, kaip Kozmė Turos, įtakos. Dailininkas dabar geriausiai žinomas poetiškomis alegorijomis, kuriose suvienijo Feraros dailės tradiciją su Brandžiojo renesanso stilistika.
Albanijos futbolo supertaurė
Albanijos futbolo supertaurė – 1989 m. pagal Europos šalių futbolo tradiciją įkurtas trofėjus, kuriame varžosi ir  laimėję klubai. Taurės laimėtojas paaiškėja vieneriose rungtynėse. Rungtynės vyksta sostinėje Tiranoje.
Rungtynės
Šaltinai:
Jūkainiai
Jūkainiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Viduklės, kairiajame Apusino krante.
Istorija
XX a. tarpukariu buvo Jūkainių dvaras, kurį 1941 m. sovietai nusavino. Nuo 1906 m. jame veikė dvarininkui Kazimierui Jančiauskui priklausęs žirgynas, kuriame buvo auginami trakėnų veislės žirgai.
Kvapusis mairūnas
Kvapusis mairūnas (Origanum majorana) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos augalų rūšis. Dar vadinama Majorana hortensis, nurodomas ir Origanum majorana pavadinimu.
Augalas 15-40 cm aukščio, apaugęs tankiais plaukeliais. Lapai trumpakočiai, kiaušiniški. Žiedynas susideda iš keleto žiedų puokščių. Vainikėlis baltas arba šviesiai rausvas. Žydi liepos – rugpjūčio mėn.
Augalas vaistinis, kaupia eterinį aliejų, kuris vartojamas konservų, degtinės – likerių gamyboje. Išdžiovinta mairūno žolė vartojama kaip prieskonis dešroms ir kitiems valgiams. Vartojamas ir liaudies medicinoje. Kvapiajame mairūne yra flavonoido apigenino pasižyminčio antivėžiniu veikimu.
Lietuvoje auginamas retai, tačiau didžiojoje dalyje Europos tai svarbus prieskoninis augalas.
thumb|left|250px|Žydintis mairūnas
Juodežeriai
Juodežeriai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Eitminiškių.
Magmos židinys
right|250px Magmos židinys (magmos kamera, magmos rezervuaras) - didelis išsilydžiusių uolienų (magmos) telkinys po žemės pluta. Šiame telkinyje susidaro labai didelis slėgis, kuris laikui bėgant gali suskaldyti aplinkines kietas uolienas, taip susikuriant išeigoms, per kurias magma kyla į paviršių, galiausiai išeidama į Žemės paviršių per ugnikalnio išsiveržimą. Dauguma ugnikalnių yra virš tokių magmos židinių.
Magmos židinius yra sudėtinga aptikti, todėl dauguma žinomų yra esantys geologiniu požiūriu negiliai plutoje - 1-11 km gylyje.
Baro konfederacija
Baro konfederacija – Lietuvos ir Lenkijos didikų katalikų grupuotės sąjunga, sudaryta 1768 m. vasario 29 d. Bare (Vinicos sritis). Kovos prasidėjo 1768-ųjų balandį ir apėmė beveik visą šalį. Tai buvo iš esmės konservatyvus judėjimas, nukreiptas į „senovės“ išsaugojimą, garbės gynimą, neturėjęs stiprios politinės programos nei gerai apskaičiuotos strategijos, tačiau radęs atsaką to meto bajorijos nuostatose ir mąstymo stereotipuose, todėl gerai suprantamas ir aktyviai remtas.
Magmos židinys
Magmos dinamika
Būdama mažiau tanki nei aplinkinės uolienos, magma kyla pro uolienose esančius plyšius. Nesant praeigos, magma susitelkia į vieną vietą, suformuodama magmos židinį. Iš apačios kylanti magma spaudžia židinio tūrį, taip didėjant slėgiui židinio viduje.
Baro konfederacija
Konfederacijos tikslai ir lyderiai
Jos tikslas buvo kovoti su Radomo konfederacija prieš Rusijos įtaką Lenkijos ir Lietuvos valstybėje, jos statytinį karalių Stanislovą Augustą Poniatovskį, Čartoriskių "Familiją", prieš kitatikių ir katalikų teisių sulyginimą. Konfederacija skelbėsi ginanti valstybinį savarankiškumą ir siekianti stiprinti ją reformomis. Sukilėliai siekė atstatydinti karalių S. A. Poniatovskį, kurį laikė Rusijos statytiniu.
Konfederacijos steigėjai lenkų pusėje buvo M. H. Krasinskis, Kazimierzas Pulaskis, Waclawas Rzewuskis, Joachimas Potockis. Sukilimo vadovu paskirtas M. H. Krasinskis, karinėms pajėgoms vadovavo K. Pulaskis, dvasiniu vadovu tapo Marekas Jandolowiczius, o politiniais ideologais Franciszakas Czackis ir Michalas Wielhorskis.
Magmos židinys
Magmos dinamika
Magmai liekant židinyje ilgą laiką, ji gali stratifikuotis, t. y. susiluoksniuoti dėl mažesnio tankio komponentų kilimo į paviršių, ir tankesnių medžiagų grimzdimo žemyn. Taip pat gali pradėti vėsti, tada magmos komponentai, kurių lydymosi temperatūra yra aukštesnė, susikristalizuoja, ypatingai arčiau magmos rezervuaro kraštų, ir susidaro vėl tankesnės medžiagos masyvai, kurie taip pat grimsta žemyn (pvz., olivinas). Jeigu vėliau vyksta ugnikalnio išsiveržimas, toks susisluoksniavimas išlieka ir ugnikalnio išmetamose medžiagose. Pvz., Vezuvijaus 79 m. išsiveržimo nuosėdos sudarytos iš storo pemzos sluoksnio iš viršutinė magmos židinio dalies, padengto pemzos sluoksniu iš gilesnės židinio dalies.
Baro konfederacija
Konfederacijos tikslai ir lyderiai
Lietuvoje Konfederacijos pusėje aktyviausiai veikė Simonas Kosakovskis, laimėjęs keletą susidūrimų su rusų kariuomene prie Deltuvos, ir didysis Lietuvos etmonas Mykolas Kazimieras Oginskis (prisijungė 1771 m.). Prie organizacijos veiklos taip pat prisijungė: Kauno pavieto pakamaris Domininkas Medekša, turėjęs partizaninio karo patirties iš 1734–1735 m. vidaus kovų, jo sūnus Teodoras Medekša, baigęs Varšuvos kadetų korpusą, turėjęs leitenanto laipsnį, LDK kariuomenės priešakinės sargybos rotmistras Steponas Šveikauskas, Simono Kosakovskio brolis
Konfederatų kariuomenę sudarė bajorai, didikų milicija ir karališkosios „vėliavos“, prie jų prisijungė ir dalis miestiečių bei valstiečių. Lenkus ir lietuvius finansiškai, ginklais bei amunicija rėmė Prancūzija. Ji atsiuntė ir savo karininkų, tarp jų vėliau Prancūzijos revoliucijos metu išgarsėjusį generolą Charles Dumouriez.
Magmos židinys
Magmos dinamika
Magmos židinyje besikristalizuojantys mineralai taip pat išskiria dujas (daugiausiai vandens garus), kurios buvo ištirpusios skystoje uolienų fazėje. Dujų išsiskyrimas dar labiau padidina židinio slėgį, kas gali sukelti ugnikalnio išsiveržimą. Taip pat padidina likusio lydalo klampumą (padidėja silikatų koncentracija duotam kiekiui). Vykstant tokiai stratifikacijai, dujos linkę telktis židinio viršutinio regiono magmoje, kuri tuo tarpu tampa klampesnė, kas gali sukelti galingesnį išsiveržimą nei būtų magmos židiniui nesusisluoksniavus.
Baro konfederacija
Konfederacijos tikslai ir lyderiai
Beveik visi ankstyvieji konfederatai buvo seni Radvilų klientai, organiškai sudarę politinį – socialinį pažįstamų, giminių ir klientinių hierarchijų bloką. Vėliau buvo siekiama kiekvienam prie konfederacijos prisidėjusiam pavietui suformuoti po 100 žirgų kavalerijos vėliavą.
left|thumb|Konfederatų veiklos centrai
Magmos židinys
Magmos dinamika
Per išsiveržimą neišėjusi magma palengva atvėsta ir kristalizuojasi, suformuodama intruzinės uolienos masyvą, sudarytą iš granito bei gabro.
Baro konfederacija
Kariniai veiksmai
Konfederacijos metu įvyko keli šimtai mūšių ir susidūrimų: prie Šventosios Trejybės tvirtovės (1769 m.), Balstogės (1769 m.), Dobros (1770 m.), Vidavos (1771 m.), Stolovičių (1771 m.), Lanckoronos (1771 m.) ir Vavelio (1772 m.).
Sartininkų pagrindinio ugdymo skyrius
Sartininkų pagrindinio ugdymo skyrius (buvusi Sartininkų pagrindinė mokykla) – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Tauragės raj., Sartininkuose, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba.
Baro konfederacija
Kariniai veiksmai
1768-ųjų liepą, prieš lenkus ir lietuvius sukilo kazokai ir dvarininkams priklausę valstiečiai, vadovaujami Maksimo Zelezniako ir Iwano Gontės. Manoma, kad šį maištą paskatino Rusija, suinteresuota kuo didesniu chaosu šalyje. Skaičiuojama, kad pogromų metu buvo nužudyta apie 20 tūkst. lenkų ir žydų.
1770 m. spalio 13 d. Preszowe konfederatai paskelbė S. A. Poniatovskio, kaip Rusijos statytinio ir uzurpatoriaus, nušalinimo nuo sosto aktą. 1771 m. lapkričio 3 d. karalius buvo suimtas, tačiau, padedant vienam bajorui, Poniatovskiui pavyko ištrūkti.
Magmos židinys
Magmos dinamika
Dažnai ugnikalnis gali „turėti“ kelis magmos židinius, vieną labai giliai po žeme, iš kurio kylanti magma papildo kitą arčiau viršūnės ugnikalnyje esantį mažesnį magmos židinį.
Sartininkų pagrindinio ugdymo skyrius
Įstaigos kodas 190472119. Steigėjas Tauragės rajono savivaldybės taryba. Nuo 2013 m. rugsėjo 1 d. Sartininkų pagrindinė mokykla reorganizuota, prijungiant ją prie Žygaičių gimnazijos kaip pagrindinio ugdymo skyrių.
Baro konfederacija
Kariniai veiksmai
Rusijos pajėgos sumušė konfederatus.
Rezultatai ir pasekmės
1772 m. Sankt Peterburge buvo sudarytos Abiejų Tautų Respublikos padalijimo sutartys, konfederacija likviduota.
Magmos židinys
Magmos dinamika
Magmos židinių buvimo vietas galima nustatyti seismologijos pagalba, kadangi žemės drebėjimų generuotos seisminės bangos per skystas uolienas sklinda mažesniu greičiu nei per kietas, tad pagal seisminių bangų matavimus galima apskaičiuoti magmos telkinius.
Baro konfederacija
Rezultatai ir pasekmės
Tik 1772 m. rugpjūčio 18 dieną, praėjus dviem savaitėms po valstybės padalinimo sutarties, rusams pasidavė Čenstochova – paskutinis konfederatų atsparos punktas. Konfederacijai pralaimėjus, dalis jos dalyvių emigravo, apie 5 tūkstančiai buvo išsiųsti į Sibirą. Kita dalis paimta į Rusijos kariuomenę.
Magmos židinys
Magmos dinamika
Ugnikalniui išsiveržus, magmos židinyje sumažėja, o aplinkinės uolienos sugriūva į jį. Jei išmetamas ypatingai didelis magmos kiekis, gali susmukti visas paviršius, taip susidarant kalderai.
Baro konfederacija
Rezultatai ir pasekmės
Adomo Poninskio vadovaujama ATR Seimo delegacija 1773 metų spalio 18 d. pasirašė tris sutartis, kuriuose ji ATR vardu atsisakė Austrijos, Prūsijos ir Rusijos naudai nuo visų pretenzijų užimtose jų Lenkijos žemėse.
Aukštutinis Kotas
Aukštutinis Kotas – viena iš 14 Centrinės Afrikos Respublikos prefektūrų. Yra šalies rytuose. Didžiausia iš visų CAR prefektūrų. Prefektūros sostinė - Brija.
Subprefektūros
Aukštutinis Kotas padalintas į 3 subprefektūras:
Mykolas Arlauskas
Mykolas Arlauskas (1930 m. spalio 1 d. Turloviškėse, Žiežmarių valsčiuje – 2020 m. vasario 7 d. Vilniuje) – Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo signataras, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1955 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1990 m. žemės ūkio mokslų daktaras, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Nuo 1955 m. Žemdirbystės instituto mokslinis darbuotojas, nuo 1995 m. profesorius. 1990-1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
2018 m. suteiktas Kėdainių krašto garbės piliečio vardas.
Mokslinė veikla
Paskelbė darbų apie žemės dirbimą, armens pagilinimą, arimo kokybės gerinimą, žemių sukultūrinimą. Parengė rekomendacijų žemės ūkio gamybai tobulinti. Suorganizavo pirmąsias arimo varžybas Lietuvoje (1966).
Italijos sportas
Italijos sportas turi labai gilias tradicijas. Beveik visose sporto šakose (tiek komandinėse, tiek individualiose) Italija turi tarptautinių atstovų ir didelių pasiekimų.
Futbolas
Futbolas (italų klb. calcio) yra pati populiariausia sporto šaka šalyje. Italijos nacionalinė rinktinė laimėjo pasaulio čempionų titulą keturis kartus (1934, 1938, 1982 ir 2006), taip pat du kartus Europos čempionų titulą – 1968 m. bei 2021 m., bei aukso medalį Olimpinėse žaidynėse 1936 m. Dauguma Italijos futbolo klubų nuolat dalyvauja aukščiausiuose Europos turnyruose. Šalies aukščiausia futbolo lyga Serie A laikoma viena stipriausių pasaulyje.
Automobilių sportas
thumb|right|200px|Žymiausia Italijos autosporto dalyvė Ferrari komanda Automobilių sportas taip pat labai populiarus Italijoje. Šalis turi savo legendinę komandą Formulės 1 lenktynėse - Scuderia Ferrari, kuri yra laimėjusi daugiausia asmeninių ir komandinių čempionų titulų, daugiausia pergalių ir kt. Taip pat kiti šalies gamintojai - Maserati, Lamborghini, Alfa Romeo, De Tomaso, Dallara, Lancia ir kiti dalyvavo ar dalyvauja įvairiose lenktynėse.
Motociklų sportas
Motociklų sportas susilaukia nemažai dėmesio Italijoje. Prie televizorių šios lenktynės sulaukia apie 8 milijonus žiūrovų. Šioje šalyje įsikūrusios žymiausios motociklų gamintojos - Benelli, Ducati, Aprilia ir kiti.
Italas Giacomo Agostini yra visų laikų sėkmingiausias motociklų sportininkas, laimėjęs 122 motociklų čempionato lenktynes, taip pat daugelio ekspertų laikomas geriausiu motociklų lenktynininku. Taip pat rekordininkas yra kitas italas Valentino Rossi, laimėjęs net 9 pasaulio motociklų čempiono titulus. Pagal bendrų pergalių skaičių jis yra antras po Giacomo Agostini.
Tinklinis
Italijos (italų klb. pallavolo) tinklinio komandos (moterų ir vyrų) dažnai įvardijamos vienos iš geriausių pasaulio reitinguose.
Dainų šventė
Dainų šventė – tradicinis tautinio meno (pagr. dainų ir šokių) festivalis.
Atsiradimo istorija
Dainų ir šokių šventės tradicijos ištakos – XIX a. vidurio Vakarų Europoje. Pirmoji dainų šventė surengta 1843 m. birželio 25 d. Šveicarijoje, Ciuricho miesto aikštėje. Joje dalyvavo 80 chorų, 2100 dainininkų. Tai buvo pirmasis renginys, davęs pradžią masiškam mėgėjų chorų, muzikinių kolektyvų pasireiškimui. 1845 m. tokia pat šventė surengta Vokietijoje, Viurcburge. Vokiečių dainų šventės pasižymėjo monumentalumu, didingumu, vykdavo ant didžiulių bažnyčių laiptų, aikštėse, vėliau – stadionuose. Pati didžiausia pasaulyje dainų šventė įvyko 1928 m. Austrijoje, Franco Šuberto 100-ųjų mirties metinių proga, kai į Vieną suvažiavo 200 tūkst. vokiečių chorų dainininkų iš įvairių pasaulio valstybių. Ilgainiui dainų švenčių tradicija Vakarų Europoje išblėso.
Į Baltijos šalis dainų švenčių tradicija atėjo per Baltijos vokiečius – pirmiausia į Estiją (1869 m., Tartu), Latviją (1873 m., Ryga), kiek vėliau – ir į Lietuvą (1924 m., Kaunas). Masiniai tautų susibūrimai per dainų ir šokių šventės renginius skatino tautų bendrumo ir vienybės jausmą, kūrė prielaidas ateityje Baltijos tautoms atsiskirti nuo Rusijos ir sukurti (o Lietuvai – atkurti) savarankiškas valstybes. Kelias į Baltijos šalių nepriklausomybės atkūrimą dažnai vadinamas „dainuojančia revoliucija”.
Be tradicinių dainų ir šokių švenčių, Estija, Latvija ir Lietuva rengia bendras studentų dainų ir šokių šventes „Gaudeamus” ir tarptautinį folkloro festivalį „Baltica”.
2003 m. lapkričio 7 d. UNESCO pripažino Estijos, Latvijos ir Lietuvos dainų ir šokių švenčių tradiciją ir simboliką Žmonijos žodinio ir nematerialaus kultūros paveldo šedevru.
Mažoji Lietuva
Mažojoje Lietuvoje esantis Rambyno kalnas tapo mėgstama masinio dainavimo ir žmonių susibūrimo vieta. 1895 m. vasario 17 d. čia pirmą kartą lietuviškas choras uždainavo draugijos „Birutė“ dešimtmečio proga. 1895 m. gruodžio 2 d. įsteigta „Tilžės“ lietuvių giedotojų draugija“, kuriai vadovavo Vydūnas. Draugija Tilžėje, Klaipėdoje, Gumbinėje, Verdainėje, Rusnėje, Ragainėje, Juodkrantėje, Smalininkuose rengė vaidinimus, koncertus, vakarus, Jonines. Į šventes susirinkdavo iki 1000 žmonių. 1902 m. jos pavadintos dainų šventėmis.
1927 m. birželio 6 d. įvyko pirmoji Klaipėdos krašto lietuvių dainų šventė (12 chorų, 800 dainininkų ir 100 žmonių orkestras). Jungtiniam chorui dirigavo Antanas Vaičiūnas ir Vydūnas. 1928 m. Klaipėdos krašto dainų šventė surengta Šilutėje. Analogiškos šio krašto dainos mėgėjų šventės įvyko 1933 m. birželio 4-5 d. (800 dainininkų) ir 1938 m. liepos 9-10 d. (2000 dainininkų).
Lietuvoje
thumb|200px|Pirmoji Lietuvos dainų šventė Kaune, 1924 m. thumb|200px|1930 m. dainų šventės metu thumb|200px|Šokių šventės, vykusios Kaune 1937 m., dalyviai žygiuoja miesto gatvėmis. thumb|200px|Dainų šventė [[Šiauliai|Šiauliuose 1986 m.]]
Palyginti su Latvija ir Estija, Lietuvoje dainų ir šokių šventės tradicija atsirado vėliau. Lietuvoje 50-čia metų ilgiau nei Estijoje ir Latvijoje tęsėsi baudžiava, panaikinta tik 1861 m. Po Lietuvoje ir Lenkijoje įvykusio 1863 m. sukilimo carinės Rusijos valdžia ėmėsi ypač žiaurių represijų: Lietuvoje uždrausta nacionalinė spauda lotynų rašmenimis, uždarytos visos katalikų parapijų mokyklos, kultūrinės draugijos, didelė dalis sukilėlių buvo nužudyta arba su visomis šeimomis ištremta į Sibirą.
Lietuvoje pirmą kartą Dainų šventė surengta 1924 m. rugpjūčio 23 ir 25 d. Kaune, Petro Vileišio aikštėje, Žemės ūkio ir pramonės parodos metu. Tada ji buvo vadinama „Dainų diena“, dainavo tik chorai. Šventės iniciatorius Juozas Žilevičius, vyriausieji dirigentai: Juozas Naujalis, Stasys Šimkus ir Julius Štarka, grupinių chorų dirigentai: Kostas Gurevičius, Mykolas Karka, Apolinaras Likerauskas, Vladas Paulauskas, Antanas Vaičiūnas. Pirmojoje Dainų dienoje dalyvavo 77 chorai (3000 dainininkų), 50 tūkst. klausytojų.
Dainų diena tapo tradicine. Antroji Dainų šventė, skirta Lietuvos Nepriklausomybės 10-mečiui, įvyko 1928 m. liepos 1-2 d. Kaune. Joje dalyvavo 6000 dainininkų: 51 bažnytinis choras, 22 gimnazijų ir kitų mokyklų chorai, 19 įvairių draugijų ir organizacijų chorų, Rygos lietuvių „Šviesos“ choras (vad. Juozas Karosas). Jungtiniam chorui dirigavo Stasys Šimkus ir Juozas Gruodis. Šventės metu 250 moksleivių aikštėje atliko gimnastikos pratimus. Jiems akompanavo choras, dainuodamas populiarias liaudies dainas. Antroji Dainų šventė sulaukė 100 tūkst. klausytojų.
Pirmąja šokių švente laikoma 1937 m. birželio 29 d. Kaune „Jaunosios Lietuvos” surengta šventė, kurioje 448 šokėjai, atrinkti iš įvairių Lietuvos vietovių, pagal bendrą aikštės brėžinį pašoko keletą tautinių šokių.
1920–1944 m. buvo surengta nemažai regioninių, miestų ir kitų vietinių dainų švenčių. Jas rengė visuomeninės organizacijos (šauliai, pavasarininkai, ateitininkai). Nuo 1930 m. rengtos regioninės moksleivių dainų ir sporto šventės.
Dainų švenčių tradicija pratęsta ir sovietmečiu. 1946 m. Dainų šventėje dalyvavo 188 chorai (11 778 dainininkai), skambėjo 5 kompozitorių sukurtos ir 15 lietuvių liaudies harmonizuotų dainų. Šventėje dainavo 132 progimnazijų ir gimnazijų chorai, 3 aukštųjų ir 21 specialiųjų mokyklų chorai. Vyriausieji dirigentai: Nikodemas Martinonis, Jonas Švedas, Konradas Kaveckas, Antanas Ilčiukas.
Nuo 1950 m. Dainų šventę papildė Šokių diena. Šventėje dalyvavo 57 šokių kolektyvai, 41 skudučių ansamblis ir 13 pučiamųjų instrumentų orkestrų. Vaikų chorą sudarė 3 570 dalyvių.
Nuo 1950 m. dainų ir šokių šventės renginiai buvo organizuojami periodiškai kas 5-eri metai. Dainų ir šokių šventės tradicijai, kaip ir kitiems menams, galiojo sovietinės estetikos ir politikos dogma – Lietuvos menas turėjo būti tautinės formos, bet socialistinio turinio.
1960 m. Vingio parke pagal estų architektų projektą pastatyta estrada Dainų dienos renginiui.
Iš dainų ir šokių šventės tradicijos išaugo Moksleivių dainų šventė, pradėta periodiškai rengti kaip savarankiškas renginys nuo 1964 m.
Nuo 1990 m. renginys organizuojamas kas keli metai liepos pradžioje.
Įvykusios šventės
Šventėse dalyvauja >30 tūkst. dalyvių. Viso surengta 17 Lietuvos dainų švenčių.
Vienybietis
Vienybietis – Ukmergės gamyklos „Vienybė“ dvisavaitis laikraštis, ėjęs 1969–1991 m.
Istorija
Iki 1989 m. ėjo kaip sienlaikraštis. Tiražas 1989 m. – 2000 egz., 1991 m. – 100 egz.
Belgijos bendrosios informacijos ir saugumo tarnyba
Belgijos bendrosios informacijos ir saugumo tarnyba, BIST {{{nl|Algemene Dienst Inlichting en Veiligheid, ADIV}}; ) – Belgijos karinės žvalgybos tarnyba, pavaldi nacionalinės gynybos ministrui. Kita Belgijos žvalgybos tarnyba yra civilinė Belgijos valstybės saugumo tarnyba.
BIST direktorius dar vadinamas Assistant Chief of Staff Intelligence and Security, ACOS IS ('štabo viršininko padėjėjas žvalgybai ir saugumui') ir įeina į Belgijos ginkluotųjų pajėgų gynybos štabą.
Tarnyba turi keturis skyrius:
Traupis
Traupis – miestelis Anykščių rajone, prie kelio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Tai pirmasis miestelis, pro kurį teka Nevėžis. Nuo Kavarsko į Traupį veda Šventosios-Nevėžio kanalas. Po nepriklausomybės atgavimo siurblinė Kavarske veikė tik epizodiškai per sausras, pastaruoju metu kanalas apleistas.
Stovi neoklasicistinio stiliaus mūrinė Traupio Šv. Onos bažnyčia (pastatyta 1892 m., 30 m aukščio bokštas). Veikia Traupio pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1951 m.), paštas (LT-29293), gaisrinė, trys parduotuvės. Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas – kryžius, pastatytas 1928 m. bažnyčios šventoriuje, per okupaciją nesunaikintas. Prie mokyklos įrengtas botanikos sodas. Yra Šv. Martyno šeimyninė vaikų sodyba.
Prie mokyklos yra vienintelis Lietuvoje ir unikalus mokyklinis botanikos sodas (virš 5000 augalų rūšių), kurį 1989 m. įkūrė tuometinis mokyklos direktorius Sigutis Obelevičius. Aplink Traupį gausu dvarų.
thumb|left|Botanikos sodas
Etimologija
Vietovardis veikiausiai kilęs iš upės vardo Traupė arba asmenvardžio Traupys. Miestelio vardą Steponas Kolupaila ir Česlovas Kudaba kildina nuo žodžio tri-upis – vietovė galėjusi būti taip pavadinta dėl trijų upių santakos.
Istorija
Gyvenvietė minima nuo XV a. XVI a. pradžioje minimas Traupio dvaras, 1515 m. Traupyje buvo įsteigta Romos katalikų parapija ir pašventinta pirmoji Traupio bažnyčia. 1568 m. gauta miestelio privilegija. Parapinė mokykla įsteigta 1777 m. XIX a. Traupis – miestelis ir dvaras Vilkmergės apskrities Raguvos valsčiuje.
1989 m. Traupyje buvo pradėtas veisti vienintelis Lietuvoje mokyklinis botanikos sodas.
2008 m. patvirtintas Traupio herbas.
Žymūs žmonės
Traupyje yra gimę:
Šiaulių rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.
Šiaulių rajono savivaldybės taryba – Šiaulių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1995 m. kovo 25 d.
Teisinis pagrindas
Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Be to, 1994 m. liepos 19 d. priimtas Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas.
Lietuvos Respublikos administraciniais vienetais tapo apskritys ir savivaldybės, gyvenamosios vietovės suskirstytos į miesto ir kaimo gyvenamąsias vietoves. Panaikintos savivaldybių pakopos, miesto gyvenamosioms vietovėms priskirti miestai, kaimo gyvenamosioms vietovėms – miesteliai ir kaimai. Savivaldybė sudaroma iš gyvenamųjų vietovių. Jos teritorija gali būti skirstoma į seniūnijų aptarnaujamas teritorijas. Iki 25 sumažintas Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.
Pagramančio pagrindinė mokykla
Filialas – Tauragės raj. Pagramančio pagrindinės mokyklos Sungailiškių skyrius.
Istorija
Vyskupo Motiejaus Valančiaus laikais, nuo 1841 m., veikė parapijinė mokykla, kurią 1853 m. lankė 10 mokinių. 1914–1951 m. – pradinė mokykla, vėliau nepilna vidurinė (septynmetė, aštuonmetė, devynmetė). 1993 m. tapo pagrindine.
2020 m. Pagramančio mokykla tapo Tauragės Aušros progimnazijos skyriumi.
Amedeo Avogadro
Amadėjus Avogadras (Lorenzo Romano Amedeo Carlo Avogadro di Quaregna e Cerreto; 1776 m. rugpjūčio 9 d. Turine – 1856 m. liepos 9 d. Turine) – italų fizikas ir chemikas, Turino mokslų akademijos narys. A. Avogadras laikomas molekulinės medžiagos teorijos kūrėju.
1806 m. dirbo repetitoriumi Turino licėjuje, o 1809 m. tapo Verčelio miesto licėjaus fizikos dėstytoju. Nuo 1820 m. iki mirties buvo Turino universiteto matematinės fizikos profesoriumi.
1820–1822 m. ir 1834–1850 m. Turino universitete dėstė matematiką ir fiziką. A. Avogadaras tyrinėjo elektrą, medžiagų šilumos talpumą, kapiliarumą.
Kėlė hipotezę, kad dujų molekulės sudarytos iš atomų. Suformulavo idealiųjų dujų dėsnį žinomą, kaip Avogadro dėsnis. Savo teoriją paskelbė 1811 m. (Journal de Physique par Delametherie).
1787 m. vedė Feličitą Maze, kartu susilaukė 6 vaikų. Buvo darbštus, uždaras žmogus. Visą gyvenimą gyvenęs Turine, ten ir mirė.
Novi Pavluvas
Novi Pavluvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Januvo valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurės vakarus nuo Palenkės Januvo, apie 21 km į šiaurę nuo Palenkės Bialos ir apie 116 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Vytautas Lukša
Vytautas Lukša (g. 1984 m. rugpjūčio 14 d. Alytuje) – Lietuvos futbolininkas.
Futbolininko karjera
Vytautas Lukša gimė Alytuje, pirmoji jo futbolo komanda Alytaus „Dainava“. Vėliau persikėlė į Vilnių ir atstovavo Vilniaus FC komandai. Nuo 2009 m. sezono buvo išnuomotas Minsko „MTZ-Ripo“ klubui, tačiau birželio pabaigoje paliko komandą. 2010 m. liepos 15 d. pasirašė vienerių metų sutartį, su galimybe ją pratęsti, su FK Arsenal Kiïv klubu. 2012 m. kovo 8 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Panevėžio „Ekrano“ klubu. 2013 m. pasirašė dvejų metų kontraktą su Varšuvos „Polonija“ klubu.
FK Žalgiris
Nuo 2015 m. atstovavo Vilniaus „Žalgirio“ ekipai. 2017 m. pabaigoje baigėsi sutartis su sostinės klubu ir nebuvo pratęsta.
DFK Dainava
2021 m. Vytautas Lukša sugrįžo į profesionalų futbolą. Pasirašė sutartį su A lygos debiutante DFK Dainava. Išrinktas ekipos kapitonu. 2021 m. gegužės 29 d. prieš „Bangą“ pasižymėjo pelnydamas įvartį ir svariai prisidėjo prie pergalės rezultatu 3:1. Taip pat žaidė už DFK Dainava futsal komandą. Buvo kviestas kaip kandidatas į Lietuvos vyrų salės futbolo rinktinę.
Trenerio karjera
2020 m. ėmėsi trenerio veiklos. Prisijungė prie MFA Žalgiris-MRU trenerių štabo.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Kita informacija
Vytautas Lukša studijavo Vilniaus pedagoginiame universitete.
Rytai
Rytai – pasaulio šalis ir geopolitinis terminas (dabar dažnai kritikuojamas kaip eurocentristinis). Žemėlapiuose paprastai jie yra dešinėje.
Politine prasme, terminas rytai gali būti vartojamas kaip apibrėžimas Rytų Azijos kultūroms (kinų, japonų, indų ir kt.) arba kaip apibrėžimas anksčiau komunistinėms valstybėms (buv. Tarybų Sąjungos, Varšuvos Pakto šalims).
Idris
Idris − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
2011 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionatas
2011 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionatas – 13-asis tarptautinis lengvosios atletikos čempionatas, kuriame varžėsi sportininkai iš nacionalinių IAAF federacijų. Varžybos vyko nuo rugpjūčio 27 d. iki rugsėjo 4 d. Tegu, Pietų Korėjoje.
Miestas
Norą surengti čempionatą pateikė šie miestai:
Pakeitimai
2011 m. čempionate įvesta naujovė: kai kuriose rungtyse, kuriose startuoja daug normatyvų neįvykdžiusių mažų ar nepajėgių šalių sportininkų bus rengiamas specialios atkrentamosios varžybos prieš startus su visais.
Normatyvai
Šio čempionato kvalifikacinių normatyvų vykdymo periodas buvo sutrumpintas.
10000 m bėgimo, maratono, daugiakovių, sportinio ėjimo ir estafečių normatyvus galima vykdyti nuo 2010 m. sausio 1 d., likusių rungčių nuo 2010 m. spalio 1 d.
Lietuva čempionate
Lietuvos lengvosios atletikos rinktinės vyriausiojo trenerio Kęstučio Jezepčiko teigimu, sportininkai, kurie įvykdė normatyvus, dar turės pademonstruoti ir gerą pasiruošimą sezono metu. Neįvykdę šio reikalavimo sportininkai nebus priimti į rinktinę, net įvykdę A lygio normatyvą. Vyriausiasis treneris prognozuoja apie 15 sportininkų nacionalinę rinktinę.
Kvalifikacinius normatyvus įvykdė, bet į pasaulio čempionatą neišvyko šie sportininkai: Airinė Palšytė (šuolis į aukštį), Živilė Balčiūnaitė, Rasa Drazdauskaitė, Remalda Kergytė (maratonas). Eglė Balčiūnaitė pasaulio čempionate dalyvavo, nors kvalifikacinį normatyvą pasiekė tik praeito sezono metu.
Vilkijos keltas
thumb|right|250px|Keltas Vilkijos krante. Dešinėje – varantis motorlaivis „Vilkis“ thumb|right|250px|Pavilkijo pusėje Vilkijos keltas „Vilkynė“ – upinis motorinis keltas per Nemuną, reguliariai perkeliantis keleivius ir transporto priemones tarp Vilkijos (Kauno raj.) ir Pavilkijo (Šakių raj.). Kelto savininkė – Romano Chadaravičiaus įmonė.
Maršrutas
Automobiliu iš Vilkijos (kelyje ) į kitoje Nemuno pusėje esantį Pavilkijį (kelyje ) reiktų keliauti per Jurbarką ar Kauną, darant papildomų kelių dešimčių kilometrų lankstą. Tačiau „Vilkynės“ keltu kelionė tarp krantų tetrunka kelias minutes. Tai vienintelis per Nemuno upę keliantis keltas Lietuvoje. Panašus, tik bemotoris yra iki šiol veikiantis Padalių-Čiobiškio keltas Neryje. Dauguma „Vilkynės“ keleivių yra žmonės, dirbantys kitoje upės pusėje arba pavieniai turistai, vestuvininkai. Tokiu būdu vietiniai gyventojai ir miestelio svečiai gali sutaupyti laiko bei papramogauti. Keleiviai aptarnaujami pagal kelto kėlimo darbo grafiką ir patvirtintus įkainius. Esant didesniam automobilių srautui, dirbama ištisai. Daugiausia besikeliančiųjų būna vasarą, ypač, kai Pavilkijo trasoje vyksta automobilių sporto varžybos. Ne sezono metu keltas transportuojamas į Kauno krovinių uostą remontuoti.
„Vilkynė“ pradėjo plaukioti 1999 m. Anksčiau toje vietoje taip pat veikė keltas, tačiau penkerius metus jau buvo nutraukęs veiklą.
Konstrukcija
Keltas buvo sukonstruotas ant buvusio plaukiojančio krano platformos ir iš nurašytų laivų. Savo iniciatyva, pagal savo projektą, savo lėšomis jį pastatė dabartinis kelto savininkas R. Chadaravičius – visą gyvenimą atidavęs Nemuno laivininkystei ir dirbęs Kauno upių uoste. Taip pat patvarkyti privažiavimo keliai prie kelto, pastatyta prieplauka. „Vilkynė“ įveikia Nemuną kaip prilaikomasis lyninis keltas – skersai upės ištemptas lynas nukreipia keltą reikiama kryptimi, palaiko jo stabilumą įveikiant upės tėkmę, kad ji nenuneštų kelto į šoną. Keltui prisišvartavus, lynas nusileidžia ant dugno, todėl laivams praplaukti išilgai upės jis netrukdo. Pats keltas yra varomas nedidelio vilkiko. Į keltą telpa 7-8 lengvieji automobiliai, keliamoji galia – 40 t, kursuoja 180 dienų per metus (nuo Motinos dienos iki pat Vėlinių). Įguloje – upeivis ir jo pagalbininkas. Per dieną vidutiniškai perkelia po 15-20 automobilių.
Incidentai
2005 m. rugpjūčio mėn. Panevėžio visureigių klubo „Viesulas bastūnas“ nariai – 23 visureigių ekipažai – Nemuną ties Vilkijos miesteliu kirto keltu „Vilkynė“. Keltui stovint prie kranto, nuo denio ėmė leistis automobilis Nissan Terrano, tačiau nepritvirtintas keltas staiga pajudėjo atgal. Visureigis nuvažiavo į vandenį, apsemtas vandens užgeso variklis, jį srovė ėmė nešti upe tolyn ir versti ant šono. Pradėjusiame grimzti automobilyje buvo vairuotoja, jos suaugusi bendrakeleivė ir trys vaikai. Gelbėti žmonių puolė maždaug 10 visureigiais keliavusių vyrų. Aukų buvo išvengta, vairuotojai buvo vietoje suteikta skubi medicininė pagalba. Buvo pasirūpinta ir automobiliu. Paaiškėjo, kad jis nuskendo gana gilioje vietoje – kėbulo stogas buvo paniręs po vandeniu apie pusantro metro. Kelionės organizatoriai dėl įvykusios nelaimės įžvelgė netikusią savadarbio kelto konstrukciją, dėl ko priplaukęs prie kranto jis nebuvo deramai pritvirtintas.
Vilniaus universiteto biblioteka
thumb|Vaizdas iš Sarbievijaus kiemo pusės thumb|Mokslinės komunikacijos ir informacijos centras
Vilniaus universiteto biblioteka – seniausia Lietuvos valstybinės reikšmės akademinė biblioteka, įkurta 1570 m. ir iki šių dienų išlikusi autentiškose erdvėse. Su universiteto pastatais ir kiemeliais sudaro vieningą Vilniaus senamiesčio architektūrinį ansamblį, reprezentuojantį Lietuvos mokslo ir kultūros pažangos istoriją.
Susideda iš centrinės bibliotekos, įsikūrusios šalia prezidentūros, Mokslinės komunikacijos ir informacijos centro Saulėtekyje ir fakultetų bei centrų bibliotekų, išsidėsčiusių visame mieste.
Vilniaus jėzuitų kolegijos ir akademijos biblioteka
Biblioteką (kartu su Vilniaus jėzuitų kolegija) 1570 m. liepos 17 d. įsteigė jėzuitai, į Lietuvą atvykę vyskupo Valerijono Protasevičiaus kvietimu. 1579 m. Vilniaus jėzuitų kolegiją perorganizavus į Vilniaus universitetą biblioteka tapo akademijos, dar vėliau – ir universiteto biblioteka. Pagrindu bibliotekai tapo jai perduoti Žygimanto Augusto ir Vilniaus vyskupo sufragano Georgijaus Albinijaus knygų rinkiniai. Vėliau didelius knygų rinkinius bibliotekai perdavė ir kiti katalikų hierarchai ir pasauliečiai didikai: Vilniaus vyskupas Valerijonas Protasevičius, kardinolas Jurgis Radvila, Vilniaus vyskupas Eustachijus Valavičius, Vilniaus kanauninkas Kazimieras Vaišnaravičius ir kiti.
Iš pasauliečių, dovanojusių Vilniaus universiteto bibliotekai asmenines knygų kolekcijas, išskirtini Lietuvos didikai Sapiegos. 1655 m. jų dovanotų knygų registre buvo išvardyta apie 3 tūkst. knygų, tarp jų – rečiausi inkunabulai ir kiti reti leidiniai. Per 200 jėzuitų vadovavimo universitetui metų bibliotekos fondai išaugo nuo 4,5 tūkst. iki 11 tūkst. tomų (1773 m.). Kita vertus, XVII-XVIII a. biblioteką ne kartą siaubė karai, gaisrai ir grobstymai. Dėl to daug universiteto knygų atsidūrė užsienyje – Rusijoje, Lenkijoje, Švedijoje, kitose valstybėse.
1773 m. panaikinus Jėzuitų ordiną, Vilniaus universitetą globoti apsiėmė Edukacinė komisija. 1781 m. universitetas buvo pavadintas Lietuvos vyriausiąja mokykla, ėmė keistis mokslinių tyrimų kryptys. Tuo metu VU bibliotekos fondai buvo papildyti gamtos mokslų ir medicinos knygomis. right|thumb|220px|P. Smuglevičiaus salės XX a. pr. nuotrauka right|thumb|220px|Knygų lentynos apie 1904 m.
Rusijos imperijos laikotarpis
Tragiškai pasibaigus 1794 m. sukilimui, įvyko Trečiasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas, po kurio didžioji Lietuvos dalis su sostine Vilniumi atiteko carinei Rusijai. 1803 m. Lietuvos vyriausioji mokykla pavadinta Vilniaus imperatoriškuoju universitetu. XIX a. antrajame dešimtmetyje Vilniaus universitetas buvo vienas pirmaujančių Rusijos imperijos universitetų. Mokslinio darbo pagyvėjimas palankiai veikė ir biblioteką.
Universiteto bibliotekai vadovauti 1804 m. paskirtas profesorius Gotfrydas Ernestas Grodekas. Jo pastangomis universiteto biblioteka tapo prieinama Vilniaus visuomenei. Nuo 1815 m. leista išsinešti knygas į namus – atidarytas abonementas. Knygas į namus buvo leidžiama išsinešti universiteto darbuotojams ir studentams, švietimo apygardos tarnautojams, gimnazijos mokytojams. Biblioteka buvo perkelta į dabartinę universiteto Mažąją aulą, ten įrengta 90 vietų skaitykla. G. E. Grodeko iniciatyva pradėtas sudarinėti kortelinis (abėcėlinis), vėliau sisteminis katalogas.
1832 m. gegužės 1 d. caras Nikolajus I uždarė Vilniaus universitetą. Prasidėjo vienas liūdniausių bibliotekos istorijos laikotarpių – didelė jos fondų dalis buvo išvežta iš Vilniaus ir išdalyta įvairioms carinės Rusijos mokslo įstaigoms.
Apie 1834 m. iš likusių universiteto knygų mėginta kurti Vilniaus viešąją biblioteką, tačiau planas nepavyko. 1856 m. pradėjo veikti Archeologijos komisijos Senienų muziejus ir prie jo įsteigtas Skaitymo kabinetas. 1865 m. Senienų muziejus ir Skaitymo kabinetas buvo perorganizuoti į Vilniaus viešąją biblioteką ir muziejų. Bibliotekai buvo atiduoti po 1831 ir 1863 m. sukilimų uždarytų mokyklų, vienuolynų, konfiskuotų dvarų, privačių asmenų knygų rinkiniai – apie 200 tūkst. tomų vertingų knygų bei rankraščių. 1914 m. Vilniaus viešoji biblioteka turėjo per 300 tūkst. tomų ir buvo viena iš didžiausių Rusijos imperijos bibliotekų, tačiau Pirmojo pasaulinio karo metu ji vėl buvo niokojama, knygos vėl buvo vežamos į Rusiją.
Stepono Batoro universiteto biblioteka
1919 m. balandžio 21 d. Vilnių aneksavo Lenkija. Spalio 11 d. atkurtasis Vilniaus universitetas pavadinamas Stepono Batoro vardu. Universiteto bibliotekos fondai, nors ir nuniokoti, išliko dar gana gausūs, tačiau knygų lietuvių kalba buvo labai mažai.
1939 m. Lietuvai atgavus Vilnių, senoji Vilniaus universiteto biblioteka atgijo. Deja, netrukus Antrasis pasaulinis karas jos darbą vėl nutraukė. Bibliotekos darbuotojai karo metais visomis jėgomis gelbėjo knygų fondus nuo grobstymo ir gaisrų. Po karo reikėjo skubiai tvarkyti sugriautą universitetą ir biblioteką. Per trumpą laiką įrengtos skaityklos, organizuotas informacinis bibliografinis darbas. Bibliotekai pavyko sugrąžinti apie 13 tūkst. įvairiais laikotarpiais išvežtų vertingų leidinių.
Vienybė (Akmenė)
thumb|„Vienybė“ [[1993 m.]]
Vilniaus universiteto biblioteka
XX a. antroji pusė
1962 m. ir 1968 m. kilo gaisrai, kuriuose sudegė tūkstančiai knygų. Seniesiems bibliotekos fondams buvo reikalinga restauracija, todėl 1968 m. tuometinio bibliotekos direktoriaus Jurgio Tornau rūpesčiu buvo įkurtas Restauravimo skyrius ir sekančiais metais pirmą kartą bibliotekos istorijoje atidarytas Grafikos kabinetas.
Nuo 1958 m. su pertraukomis leidžiamas Vilniaus universiteto bibliotekos metraštis.
Vienybė (Akmenė)
Istorija
Iki 1962 m. balandžio 21 d. LKP Akmenės rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos organas. 1962 m. balandžio 22 d. – 1965 m. vasario 9 d., panaikinus rajoną, nebuvo leidžiamas. Įsteigus rajoną (centras – Naujoji Akmenė), vėl atkurtas ir nuo 1965 m. vasario 10 d. buvo rajono laikraštis, LKP Akmenės rajono komiteto ir Liaudies deputatų tarybos leidinys. 1990 m. laikraščio steigėja tapo Akmenės rajono savivaldybės taryba, leidėja – laikraščio redakcija. Nuo 1993 m. steigėja ir leidėja UAB „Vienybės redakcija“.
Vilniaus universiteto biblioteka
XX a. antroji pusė
1965 m. biblioteka tapo vienintele Baltijos šalyse JTO depozitine biblioteka.
Vienybė (Akmenė)
Istorija
1951 m. ėjo vieną kartą-du kartus, 1952–1962 m. – du kartus, nuo 1965 m. – tris kartus, nuo 1991 m. – du kartus per savaitę. Iki 1962 m. balandžio 22 d. vadinosi „Pergalės vėliava“, nuo 1965 m. vasario 10 d. – „Vienybė“. Tiražas 1951 m. – 1000 egz., 1987 m. – 10 400 egz., 1997 m. – 4400 egz. Leidžiamas trečiadieniais ir šeštadieniais.
Redakcijoje dirbo: Juozas Baltrušis, Jonas Brencius, Algimantas Brikas, Saulius Gajauskas, Roma Jonikienė, Apolinaras Juodpusis, Juozas Kumpikevičius, Povilas Medzelas, Mindaugas Milieška, Bernarda Plastinina, Birutė Rudokienė, Julija Sejevičienė, Lilija Smalakienė, Algimantas Šarkis, Aloyzas Vilkys.
Vilniaus universiteto biblioteka
XX a. antroji pusė
1988 m. bibliotekoje pastatytas pirmasis displėjus, sujungtas su universiteto Skaičiavimo centru. Dešimtame dešimtmetyje biblioteka buvo vienintelė Baltijos šalyse, turinti interneto ryšį ir namų svetainę, viena pirmųjų besinaudojanti elektroniniu paštu.
Po 1990 m.
Nuo 1993 m. bibliotekoje veikia elektroninis katalogas. Tai pirmasis elektroninis katalogas Baltijos šalyse, nuo 1994 m. prieinamas per internetą.
2000 m. kartu su kitomis Lietuvos bibliotekomis pradėtos prenumeruoti duomenų bazės, pirmoji jų buvo universali viso teksto dokumentų duomenų bazė EBSCO.
Nuo 2001 m. gruodžio 1 d. bibliotekoje pradėjo veikti vartotojų aptarnavimo posistemė, leidžianti Vilniaus universiteto bibliotekos vartotojams užsisakyti leidinį per elektroninį katalogą iš bet kurios kompiuterizuotos darbo vietos.
2003 m. biblioteka tapo atkurtosios Vilniaus knygrišių gildijos (įkurtos 1664 m.) buveine (pirmininkas Cezar Poliakevič).
2006 m. baigtas naujojo bibliotekos pastato Saulėtekio slėnyje techninis projektas ir sukurta nauja Mokslinės komunikacijos ir informacijos centro koncepcija. 2006 m. VU centrinėje bibliotekoje pradėta kurti mediateka. Tai dokumentinių, mokomųjų ir šviečiamųjų kino filmų DVD kolekcija.
Pietvakarių regionas (Kamerūnas)
Pietvakarių regionas  – administracinė teritorija vakarų Kamerūne. Ribojasi su Šiaurės Vakarų, Vakarų ir Pakrantės regionais šiaurėje ir rytuose, su Nigerija vakaruose. Iš pietų skalauja Gvinėjos įlanka. Administracinis centras – Buėja.
Vilniaus universiteto biblioteka
Po 1990 m.
2006 pradėta VU centrinės bibliotekos patalpų rekonstrukcija.
2009 m. kovo 26 d. pasirašyta trišalė sutartis (tarp LR švietimo ir mokslo ministerijos, Centrinės projektų valdymo agentūros ir Vilniaus universiteto) dėl naujojo Vilniaus universiteto bibliotekos pastato projekto „Nacionalinio atviros prieigos mokslinės komunikacijos ir informacijos centro“ (MKIC) finansavimo ir administravimo. Pastato atidarymas įvyko 2013 m. vasario 6 d., MKIC tapo pirmuoju Saulėtekio technologijų slėnio statiniu.
Pietvakarių regionas (Kamerūnas)
Geografija
Vandenyno pakrantė žema, pelkėta, išraižyta upių estuarijų, apaugusi mangrovių sąžalynais. Kitą regiono dalį užima vulkaninis kalnagūbris su veikiančiu Kamerūno ugnikalniu (4040 m). Šiaurinė dalis kalnuota, palaipsniui pereina į Adamavos plokščiakalnį. Driekiasi savanos, tropiniai miškai. Įsteigtas Korupo nacionalinis parkas. Svarbiausia upė – Krosas (Manju).