cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Irako Konstitucija
Istorija
Parengė tam specialiai sudaryta Komisija. 2005 m. rugpjūčio 28 d. buvo pateiktas projektas parlamentui.
Šliūpiškės
Šliūpiškės – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Ežeikių.
Sraigtasparnešis
thumb|right|250px|[[JAV „USS Boxer“ sraigtasparnešis]] Sraigtasparnešis – lėktuvnešio tipo laivas, skirtas sraigtasparnių gabenimui, taip pat pritaikytas jiems leistis ir kilti nuo laivo denio.
XXI a. sunku rasti tikrus sraigtasparnešius. Tokios technologijos, kaip STOVL (vertikalaus pakilimo ir nusileidimo technologija), pakeitė šių laivų klasifikaciją. Įprasti lėktuvnešiai yra pritaikyti 6-8 STOVL veikimui, taip pat gali talpinti iki 20 sraigtasparnių. Tik mažesni laivai, neturintys šių technologijų, gali būti vadinami tikrais sraigtarparnešiais. Kiti laivai įprastai priskiriami lengvųjų lėktuvnešių klasei.
Jungtinių Valstijų karinės jūrų pajėgos naudoja 9 sraigtasparnešius. Dar po 3 tokio tipo laivus naudoja Prancūzijos ir Japonijos ginkluotosios pajėgos.
Breanne Benson
Brina Benson (, tikrasis vardas – Bernadette Hamzai; g. 1984 m. balandžio 22 d. Tirana) – albanų kilmės amerikiečių pornografinių filmų aktorė.
Jėnos mūšis
Jėnos mūšis – 1806 m. spalio 14 d. įvykęs susirėmimas tarp Prancūzijos imperijos ir Prūsijos karalystės pajėgų, karo su Ketvirtąja koalicija metu. Tą pačią dieną įvyko ir Aueršteto mūšis. Abu mūšius Prūsijos kariuomenė pralaimėjo ir buvo sutriuškinta.
Breanne Benson
Biografija
Brina gimė Tiranoje, tačiau jau vaikystėje jos šeima emigravo į Italiją, o kai jai buvo 7 metai, persikėlė į JAV. Jie apsistojo Pietų Kalifornijoje, San Diege, kur ji baigė mokyklą ir psichologijos studijas koledže.
Jėnos mūšis
Padėtis prieš mūšį
1806 m. pabaigoje, prasidėjus karui su Prūsija, Napoleonas beveik visą Didžiąją armiją nukreipė prieš ją. Greitai judėdami prancūzai atkirto Prūsijos armiją nuo Berlyno. Spalio 13 d. Ž. Lano vadovaujamas korpusas susidūrė su didelėmis prūsų pajėgomis. Manydamas, kad aptiko jų pagrindinę kariuomenę Napoleonas pasiuntė dar daugiau dalinių paremti Laną, ir pasiuntė maršalus L. N. Davu ir Bernadotą apeiti prūsus iš šiaurinės pusės. Iš tiesų prie Jėnos buvo mažesnioji prūsų kariuomenės dalis, vadovaujama Frederiko Liudviko, o pagrindinės pajėgos buvo šiauriau prie Aueršteto, kur susidūrė su Davu ir Bernadotu.
Breanne Benson
Biografija
Būdama 19, Brina ėmė pozuoti nuotraukoms suaugusiųjų žurnalams. Į pornografiją ją atvedė gera draugė Tanya James, su kuriam Brina šoko naktiniame klube. Tanya tuo metu susitikinėjo su pornografijos filmų aktoriumi ir, jo įkalbėta, taip pat filmavosi keliuose filmuose. Brina, nusprendusi, kad tai gali būti įdomu ir linksma, taip pat nusprendė pabandyti. Pirmasis filmas, kuriame ji nusifilmavo kartu su Tanya, vadinosi „Cockless 23“ ir buvo sukurtas 2003 m. Pradėjusi naują karjerą, Brina tikėjosi, kad jos niekas neatpažins, tačiau jau netrukus tai padarė jos mokslo draugė, išvydusi nuotraukas interneto puslapyje welivetogether.com, o vėliau apie tai sužinojo vyresnioji sesuo ir visa šeima.
Jėnos mūšis
Mūšio eiga
Jėnos mūšį pradėjo prancūzų pajėgos, ryte užpuolę šonines prūsų linijas. Atakos buvo mažareikšmės, bet sudarė sąlygas prancūzų centrinėms pajėgoms pasiruošti puolimui. Po to Prancūzijos maršalas M. Nėjus, negavęs įsakymo, pradėjo ataką centre. Ji galėjo pasibaigti katastrofa, nes prancūzai buvo smarkiai apšaudyti artilerija ir prūsai, atrėmę puolimą, pradėjo kontrataką. Tai sužinojęs Napoleonas įsakė Lanui nutraukti puolimą ir padėti Nėjui, o atsilaisvinusį plotą apginti pasiuntė Imperatoriškąją gvardiją. Visgi prūsai neišnaudojo kritiško prancūzams momento ir Napoleonas netrukus įsakė savo kariuomenės sparnams pulti Prūsijos kariuomenės sparnus, atblokšti juos ir apsupti centrinę dalį. Puolimui pasisekus daug prūsų dalinių sparnuose paliko mūšio lauką. Sutriuškinus juos Prūsijos kariuomenės centras atsitraukė.
Breanne Benson
Biografija
2004 m. Brina, spaudžiama šeimos, nustojo filmuotis, o per tuos metus vaidino tik solo scenose ir scenose su merginomis. Ji ilgą laiką dirbo striptizo šokėja įvairiuose Kalifornijos naktiniuose klubuose, o 2009 m. vasarą nusprendė vėl grįžti į pornografiją. Tų pačių metų rudenį ji pirmą kartą nusifilmavo sekso scenoje su vyru.
2011 m. ji sausį tapo žurnalo „Penthouse“ mėnesio mergina.
Apdovanojimai
right |thumb|140px
Zita Žemaitytė
Zita Žemaitytė (1923 m. liepos 26 d. Vilkaviškyje – 2009 m. gegužės 18 d.) – menotyrininkė, dailėtyrininkė, dailės istorikė, Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatė, Lietuvos dailininkų sąjungos narė.
Biografija
1944 m. baigė Vilkaviškio gimnaziją. 1950 m. VU Istorijos ir filologijos fakulteto Muzeologijos skyriuje įgijo meno istorikės specialybę. Z. Žemaitytė yra lietuvių profesionalios muziejininkystės pradininko Pauliaus Galaunės mokinė.
Naujamiestis (Klaipėda)
Naujamiestis – Klaipėdos miesto dalis miesto centre, dešiniajame Danės upės krante. Vakaruose ribojasi su H. Manto, šiaurėje – su S. Daukanto gatvėmis, o rytuose – su Šiaurės prospektu.
Zita Žemaitytė
Darbinė veikla
Baigusi studijas, Z. Žemaitytė kurį laiką dirbo įvairiose įstaigose, o 1959 m. įsidarbino Kultūros ministerijoje. 1966 m. įkūrus Mokslinę – metodinę kultūros paminklų apsaugos tarybą, kurios pagrindinis tikslas buvo kultūros paminklų apskaita ir registravimas, Z. Žemaitytė pradėjo dirbti dailės sekcijoje, o 1975-1980 m. ėjo Mokslinės – metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos pirmininkės pareigas. Nuo 1968 m. dailės skyriaus dailėtyrininkai pradėjo organizuoti kasmetines žvalgomąsias ekspedicijas, registruoti ir inventorizuoti dailės ir kultūros paminklus. Tarybos narių pastangomis buvo apvažiuota visa Lietuva, sukauptos medžiagos pagrindu parengtas ir 1973 m. išleistas „Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas“, tapęs parankine kiekvieno menotyrininko knyga. Vėliau, Vyriausiojoje enciklopedijų redakcijoje įkūrus Kultūros paminklų sąvado redakciją, 1980-1982 m. Z. Žemaitytė dirbo šios redakcijos vedėja, rūpinosi „Kultūros paminklų sąvado“ tomų rengimu, taip pat išleido vadovą „300 kultūros paminklų“ (1980), į kurį sudėjo reikšmingiausius dailės objektus.
Bulgarijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Naujamiestis (Klaipėda)
Istorija
Prie Klaipėdos prijungtas 1595 m. Iki XVIII a. buvo žinomas kaip Krūmamiestis (arba Krameistas). Rajono ašis ir didžiausia gatvė – Liepų gatvė. Amžių tėkmėje ji kelis kartus keitė pavadinimą. Kai Vokietijos kaizeris Frydrichas Vilhelmas II mieste susitiko su Rusijos imperatoriumi Aleksandru I, ji tapo. Klaipėdą prijungus prie Lietuvos, 1934 m. rugsėjo 9 d. buvo pavadinta Smetonos alėja.
Zita Žemaitytė
Kūryba ir visuomeninė veikla
Dailėtyrininkė yra daugelio dailėtyros straipsnių autorė: „Domicėlė Tarabildienė“ (Vilnius, 1973) „Šiuolaikinių lietuvių dailininkų“ serijos albumas „Jadvyga Mozūraitė-Klemkienė“ (Vilnius, 1979). Už 1984 m. „Vagos“ leidyklos išleistą monografiją „Paulius Galaunė“ ir profesoriui dedikuotą ne mažiau reikšmingą, gausiai iliustruotą studiją „Lionginas Šepka“ apie iškilaus šiuolaikinio dievdirbio kūrybą 1990 m. Zitai Žemaitytei paskirta Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija. 1987 m. kartu su Marcelijumi Martinaičiu parengė albumą „Ipolitas Užkurnys“, apie įvairių rūšių liaudies dailę ir jos kūrėjus nuolat skelbė straipsnius periodinėje spaudoje. 1998 m. „Baltų lankų“ leidykla išleido Z. Žemaitytės monografiją apie dailininko Adomo Varno gyvenimą ir kūrybą.
Taip pat parašė daugiau nei 200 str. „Kultūros baruose“, „Pergalėje“, „Literatūroje ir mene“ ir kt. leidiniuose apie skulptūrinius paminklus, menininkus aut. Kelios apybraižos apie dail. D. Tarabildienę, L. Šepką, A. Kmieliauską buvo išspausdintos latvių, lenkų, anglų leidiniuose.
Lietuvos dailininkų sąjungos narė nuo 1964 m., Lietuvos dailės istorikų draugijos garbės narė.
Sorė
Sorė  – miestas Zelandijos saloje, Zelandijos regione, rytų Danijoje. 2009 m. sausio 1 d. duomenimis mieste buvo 7708 gyventojų. Savivaldybės ir regiono administracinis centras.
Istorija
1151 m. metraščiuose minima, kad būta medinės bažnyčios. Vėlesniais metais buvo pastatytas vienuolynas ir mūrinė bažnyčia.
Bakabai
thumb|200px|Bakabas. Madrido stela, [[Palenkė (miestas)|Palenkė]]
Bakabai  – majų mitologijos dievų ketvertas: Hobnilis (Hobnil), Kanciknalis (Cantzicnal), Sakkimis (Saccimi), Hoeanekas (Hosanek). Jie susiję su keturiais pasaulio kampais, palaiko dangų, kad šis nenukristų žemėn. Bakabai susieti su spalvine ir kalendorine pasaulio šalių simbolika:
Bakabai turėjo antropomorfinį pavidalą, bet iš įvairių piešinių ir rašytinių šaltinių galima spręsti, kad senovėje jie įsivaizduoti kaip gyvūnai (iguanos, oposumai, vėžliai, sraigės) arba vabzdžiai (vorai, bitės). Hobnilis buvo bitininkystės globėjas.
X–XVI a. bakabai palaipsniui susiliejo su keturiais pasaulio vėjais pauahtunais ir lietaus dievais čakais. Tuo laiku atsirado pasakojimai ir apie požeminius bakabus, palaikančius pragaro skliautą.
Dominykas Magnuševskis
thumb| Dominykas Magnuševskis Dominykas Magnuševskis (1809 m. Varšuvoje – 1847 m.) – Lenkijos rašytojas.
Biografija
Po 1831 m. sukilimo emigravo į užsienį ir apsigyveno Galicijoje.
Kūryba
Kaip dramaturgas debiutavo 1830 m. Išgarsėjo (1838) istorijos dėka. Parašė taip pat komedijas ir, poemas  ir ,  (1843),  (1844) ir kitas.
2017 m. pasaulio bokso čempionatas
2017 m. pasaulio bokso čempionatas – geriausių pasaulio bokso sportininkų čempionatas, kuris vyko rugpjūčio 25 d. – rugsėjo 2 d. Vokietijos mieste Hamburge. Čempionate vyko tik vyrų bokso varžybos kadangi moterų varžybos vyksta atskirai.
Tramdytojas Morantas
Tramdytojas“ Morantas – Oskarui nominuotas 1980 m. australų režisieriaus Bruce Beresfordo tikrais faktais paremtas karinis filmas apie karininko Hario Moranto teismą anglų – būrų karo metu.
Turinys
1899 – 1902 m. Pietų Afrikos Respublikoje vyko Antrasis anglų – būrų karas. Trys australai karininkai (Morantas, Handkokas ir Vitonas), tarnaujantys Didžiosios Britanijos kariuomenėje, apkaltinami nužudę į kelis būrų belaisvius ir vokietį misionierių. Nors taktika neimti belaisvių taikoma ir kitų armijos dalinių, lordas Kičeneris nusprendžia surengti parodomąjį teismo procesą, kurio nuosprendis žinomas iš anksto, kai ginti australus paskiriamas tribunolo bylų niekada nenagrinėjęs majoras Tomas...
Simas Bertašius
Simas Bertašius (g. 1993 m. spalio 31 d. Raseiniuose) – Lietuvos lengvaatletis, kuris specializuojasi vidutinių nuotolių bėgime. Nacionalinis rekordininkas.
Biografija
2018 m. birželio 2 d. LLAF taurės metu Utenoje pagerino 31-ierius metus gyvavusi Lietuvos rekordą 1500 m bėgime. Tų pačių metų birželio 16 d. Baltijos šalių komandinio čempionato metu Uogrėje rekordą pagerino dar kartą. 2021 m. liepos 11 d. Ruano Sotvilyje (Prancūzija) vykusiose „World Athletics“ Kontinentinio turo varžybose dar kartą pagerino 1500 m bėgimo rekordą – 3:37.38.
2020 m. rugpjūčio 22 d. LLAF taurės metu Vilniuje pagerino pagerino 63-is metus gyvavusi Lietuvos rekordą 1 mylios bėgime.
Šliurpkiškė
Šliurpkiškė – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 4 km nuo Bagotosios.
Serbijos moterų futbolo rinktinė
Serbija moterų futbolo rinktinė – nacionalinė šalies moterų rinktinė, Serbijai atstovaujanti futbolo tarptautinėse varžybose.
Suburta 2007 m., o 2007 m. gegužės 5 d. sužaidė pirmąsias tarptautines rungtynes prieš Slovėnijos rinktinę.
Najib Tun Razak
Mohammad Najib bin Tun Haji Abdul Razak (g. 1953 m. liepos 23 d.) – Malaizijos politikas, buvęs šalies ministras pirmininkas (2009–2018 m.), įvairių ministerijų ministras. 2015 m. įsivėlė į skandalą dėl didelio masto valstybės lėšų pasisavinimo ir iššvaistymo, dėl ko 2020 m. liepą buvo nuteistas 12 metų kalėjimo bausme.
Biografija
Gimė 1953 m. liepos 23 d. Kuala Lipyje, Pahango valstijoje. Buvo šeštasis ir vyriausias Tun Abdul Razako – politiko, 1970–1976 m. ėjusio šalies ministro pirmininko pareigas – sūnus. Vidurinį išsilavinimą gavo Šv. Jono mokykloje. Vėliau studijavo Didžiojoje Britanijoje Malverno koledže, ekonomikos bakalauro laipsnį įgijo Notingamo universitete. 1974 m. grįžo į Malaiziją ir dirbo centriniame banke, vėliau „Petronas“ naftos kompanijoje.
Karjera
Politiko karjerą pradėjo būdamas 23 metų, kai 1976 m. mirus tėvui perėmė jo rinkiminę apygardą ir laimėjęs rinkimus pateko į parlamentą. 1986 m. buvo paskirtas jaunimo ir sporto ministru, vėliau vadovavo Gynybos ministerijai, dar po to buvo švietimo ministru. Kilo pareigose ir partijoje, kuriai priklausė – Jungtinėje malajų nacionalinėje organizacijoje (JMNO). 2004 m. buvo paskirtas tiek šalies vicepremjeru, tiek ir JMNO viceprezidentu. 2008 m. pradėjo eiti finansų ministro pareigas. 2009 m. buvo išrinktas į JMNO prezidentus, o po pusės metų ir į šalies ministrus pirmininkus. Poste ėmėsi reformų, paskelbė apie Malaizijos naujojo ekonominio modelio planą, kuris turėjo skatinti aukštą pridėtinę vertę sukuriančius pramonės sektorius. Taip pat su šūkiu Vieninga Malaizija siekė glaudesnio bendradarbiavimo tarp šalies etninių grupių.
1MDB skandalas
2015 m. vasarą buvo atskleista, kad Najib Razak siejamas su didelio masto valstybinių lėšų pasisavinimu iš Finansų ministerijos kontroliuojamo ir pačio Razak įsteigto bei prižiūrimo šalies vystymo fondo 1Malaysia Development Berhad (1MDB). Tyrėjai aptiko, kad bendra beveik 700 mln. JAV dolerių suma pervesta iš fondo į ministro pirmininko asmenines sąskaitas. Vėliau JAV Saugumo departamentas išleido ataskaitą, kurioje teigiama, kad iš fondo pažeidžiant taisykles įvairioms institucijoms bei asmenims buvo pervesta virš 3,5 mlrd. JAV dolerių. Najib Razak ėmėsi veiksmų, kurie pristabdė įvykio tyrimą, šalino iš pareigų jį kritikavusius bendrapartiečius, buvo kaltinamas susidorojimu su opozicinėmis jėgomis, tačiau ir toliau ėjo ministro pirmininko pareigas.
Skandalas peraugo į teisminį procesą 2018 m., kai Najib Razak partija pralaimėjo rinkimus ir jis neteko premjero posto, jį užleisdamas Mahathir Mohamad. Netrukus po to Najib Razak ir susijusiems asmenims buvo pareikšti kaltinimai. Teismo procesas baigėsi 2020 m. liepos 28 d. nusprendus, kad Najib Razak padarė septynis nusikaltimus, siejamus su 1MDB lėšų pasisavinimu ir iššvaistymu. Jam skirta 12 metų įkalinimo bausmė ir 50 mln. JAV dolerių bauda. Najib Razak tapo pirmuoju istorijoje Malaizijos ministru pirmininku, kuris nuteistas kalėjimo bausme.
Šliužiai
Šliužiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Ariogalos.
Panevėžio cukraus fabrikas
Panevėžio cukraus fabrikas (vėliau AB „Panevėžio cukrus“) – buvusi maisto pramonės įmonė Panevėžyje, Įmonių gatvėje. Veikė 1940–2008 m., perdirbdavo iki 70–80 tūkst. t runkelių per sezoną.
Fabriko statinių kompleksas 1999 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą.
Istorija
XX a. trečiojo dešimtmečio pradžioje Lietuva kasmet importuodavo cukraus už keliolika milijonų litų. Išaugus cukraus kainai, Lietuvos vyriausybė ėmė rūpintis vietinio cukraus gamyba: įsteigta Cukrinių runkelių augintojų draugija (1927 m.), pastatyti cukraus fabrikai Marijampolėje (1931 m.) ir Pavenčiuose (1935 m.). Trečią cukraus fabriką nuspręsta statyti Panevėžyje.
Pagal architekto Arno Funko parengtą projektą 1940 m. pavasarį Plukių kaimo teritorijoje, 40 ha plote pradėta fabriko statyba. Daug darbų atlikta rankomis – darbininkai nešiojo plytas, skiedinį, arkliais vežiojo molį; dirbo apie 1,5 tūkst. darbininkų, iš jų iki 150 vežikų. Statybos darbus prižiūrėjo Pavenčių fabriko direktorius Ignas Šidlauskas, įrengimus montavo čekų „Škoda“ bendrovės specialistai. Buvo nupirkta įrengimų už 660 tūkst. JAV dolerių, o visa fabriko statyba kainavo apie 8,6 mln litų.
Fabrikas atidarytas 1940 m. gruodžio 17 d. Jo kompleksą sudarė 22 pastatai, tarp jų ir gyvenamasis namas. Teritorija buvo aptverta 2,2 m aukščio tvora. Fabriko projektuotas pajėgumas buvo 100 tūkst. t runkelių per sezoną, sezono metu (rugsėjį–gruodį) buvo planuojama įdarbinti iki 1000 darbininkų. Pirmasis fabriko direktorius (1940–1944 m.) buvo Balys Daukas.
Pirmuosius keliolika metų po pastatymo fabrikas buvo stambiausia Panevėžio įmonė. Gamino smulkųjį cukrų, nuo 1962 m. ėmė fasuoti. Iš pradžių žaliavai naudoti tik cukriniai runkeliai; nuo 1955 m. gamybos sezoniškumui sumažinti cukrus gamintas ir iš kubietiško cukranendrių pusgaminio – geltonojo cukraus. 1986 m. fabrike dirbo 740 darbuotojų, pagaminta 63,8 tūkst. t smulkaus cukraus.
1998 m. fabrikas privatizuotas, 2003 m. 68 % jo akcijų priklausė Danijos bendrovei „Danisco Sugar“. 2008 m. sausį fabrikas uždarytas, liko tik dirbantis Kėdainiuose pagaminto cukraus fasavimo cechas. Pastatai, kurie neįrašyti į kultūros paveldo sąrašą, nugriauti, gamybinė įranga demontuota. XXI a. antrajame dešimtmetyje fabriką įsigijo AB „Amilina“; dalis fabriko patalpų naudojama sandėliavimui, likusios stovi tuščios.
Architektūra
thumb|Valgyklos pastatas thumb|Įvažiavimas į gamybinę teritoriją thumb|Klubo pastatas iš kiemo pusės Saugomų fabriko pastatų kompleksą sudaro: gamybinis pastatas, katilinė su kaminu, dirbtuvės, trys sandėliai, administracinis pastatas, gyvenamas namas, klubas, valgykla ir laboratorija. Administraciniai ir gyvenamieji pastatai tvora ir želdynais atskirti nuo gamybinių. Gamybinės teritorijos ašį sudaro plačiojo geležinkelio atšaka, apie kurią pagal dvieilę gamybinę sistemą sugrupuoti pastatai. Fabriko šiaurinėje teritorijoje buvo nutiesta ir siaurojo geležinkelio linija.
Pastatai funkcionalizmo stilistikos, raudonų plytų mūro. Langų ir durų angos stačiakampės, fasadai suskaidyti vertikaliomis mentėmis. Stogai valminiai arba dvišlaičiai, dengti čerpėmis arba lygia skarda (gamybiniam pastatui). Administracinis pastatas, gyvenamas namas, valgykla, klubas ir dirbtuvės – su trikampiais stoglangiais. Dirbtuvės ir sandėliai vienaaukščiai, kiti pastatai – dviejų aukštų, valgyklos centrinė dalis – trijų.
Administracinis pastatas stačiakampio plano su pusapskritimiu šiauriniame fasade ir dviem šoniniais rizalitais. Pagrindinio fasado centrinė dalis įgilinta su stačiakampio formos portalu.
Gyvenamas namas simetriškas, stačiakampio plano. Klubas pailgo stačiakampio plano su dviem rizalitais; pietų fasado centrinė dalis įgilinta per visą aukštį. Valgykla pailgo stačiakampio plano su šoniniais rizalitais. Gamybinis pastatas asimetriško plano, konstruktyvus. Katilinė stačiakampio plano su priestatėliu ir 51 m aukščio kaminu. Du identiški vienaaukščiai sandėliai kompaktinio, stačiakampio plano, sujungti tarpusavyje priestatu; palei pietų fasadą įrengta pakrovimo rampa. Medžiagų sandėlis ir dirbtuvės T raidės, laboratorija – pailgo stačiakampio plano.
1941 m. žudynės
1941 m. birželio 25 d. apie 300–400 m nuo fabriko, Plukių kaimo ūkininko žemėje komunistai sušaudė 19 politinių kalinių, tarp jų – 15 išvakarėse suimtų ir į Panevėžį atvežtų kupiškėnų bei 4 panevėžiečius: ūkininkus, gimnazistus, valstybės tarnautojus, policininką, muziejininką, mokytoją, prekybininką ir kitus. Komunistams pasitraukus, birželio 27 d. palaikai atkasti, 29 d. iškilmingai palaidoti Katedros kapinėse. 1942 m. sušaudymo vietoje supiltas kalnelis ir pastatytas kryžius. Pokaryje kalnelis sunyko, 1989 m. sušaudymo vieta sutvarkyta, atidengtas memorialas.
Vinčos kultūra
Pirmieji Vinčos kultūros gyventojai gyveno pusiau žeminėse, vėliau ėmė statytis stačiakampius stulpinius namus. Dirbo akmeniniais ir raginiais įrankiais, turėjo varinių dirbinių. Darė plonasienius keraminius indus, puoštus raštais, keramines statulėles. Vertėsi gyvulininkyste, žemdirbyste, žvejyba.
Dambrava (Ščiutinas)
Dambrava arba Dembrava  – agromiestelis Baltarusijoje, Gardino srityje, Ščiutino rajone; apylinkės centras. Yra ~20 km į vakarus nuo Ščiutino, prie Spušos (Spušankos) upelio. Keliai į Ščiutiną, Skidlių, Astryną. Yra katalikų Švč. Trejybės bažnyčia (XVIII a.), Šv. Jono stačiatikių cerkvė (XIX a.), dvaro rūmai ir parko fragmentai. Veikia vid. mokykla, ligoninė, paštas.
Vinčos kultūra
1908 m. Vinčos kalvą ištyrė serbų archeologas Milojė Vasičius.
Dambrava (Ščiutinas)
Istorija
Dambrava minima nuo XVI a. kaip dvaro valda Lydos apskrityje. 1674 m. Penkaslauskiai-Rimvydai Dambravoje pastatė medinę bažnyčią, kurią aptarnavo jėzuitų misija. XVII a. suteiktas miestelio statusas, veikė mokykla. Po sukilimo, 1870 m., bažnyčia buvo uždaryta.
1920 m. rugpjūčio 20 d. Dambravą trumpam užėmė Lietuvos kariuomenė. Lenkmečiu buvo Ščiutino apskrities (iki 1929 m. – Lydos apskrities) Dambravos valsčiaus centru. Tuo metu Dambravos valsčiuje surašyti 205 lietuviai.
Vinčos kultūra
Vinčos kultūros kilmė neaiški. Gali būti, kad ji atkeliavusi iš Mažosios Azijos, nors Kolinas Renfriu teigia ją kilus iš vietinės Starčevo kultūros. Marija Gimbutienė mano, kad Vinčos kultūra žymėjo paskutinę Senosios Europos stadiją – vėliau ją užkariauja indoeuropiečiai iš Ponto stepės.
Katulės Žiogis
left|120px
Katulės Žiogis – ežeras Lietuvoje, Šilutės rajone, 4 km į vakarus nuo Rusnės, Nemuno deltoje. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,49 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 0 m. Krantai žemi. Aplinkui plyti pievos (Kabuitės pieva). Vakaruose išteka kanalas į Pelintakio upelį (Smailiažiogio ežerą). Ežeras labai užžėlęs vandens augalija. Priklauso Nemuno baseinui.
Chicago Tribune
Chicago Tribune – JAV dienraštis. Jį įkūrė James Kelly, John E. Wheeler ir Joseph K. C. Forrest, o pirmasis numeris buvo išleistas 1847 m. birželio 10 d. Tai šeštasis pagal perkamumą laikraštis JAV.
Dienraštis priklauso leidyklai „Tribune Publishing“ ir nuo 1925 iki 2018 m. buvo įsikūręs dangoraižyje „Tribune Tower“ adresu 435 North Michigan Avenue, Čikaga, Ilinojaus valstija, o tada persikėlė į Čikagos pastatą „One Prudential Plaza“.
Anksčiau laikraštis buvo spausdinamas viename dideliame lape, tačiau nuo 2009 m. sausio 13 d. pradėtas leisti nedideliu (bulvariniu) formatu. Darbo dienomis parduodama apie 450 000, o sekmadieniais – daugiau kaip 800 000 laikraščio vienetų.
Nacionalinė parkų tarnyba
Nacionalinė parkų tarnyba (, sutr. NPS) – Jungtinių Amerikos Valstijų federalinė agentūra, tvarkanti visų JAV nacionalinių parkų, daugelio nacionalinių paminklų ir kitų saugomų bei istorinių objektų reikalus. Tarnyba Kongreso sprendimu buvo įkurta 1916 m. rugpjūčio 25 d.
Nacionalinė parkų tarnyba yra Jungtinių Valstijų vidaus reikalų departamento agentūra. Nacionalinės parkų tarnybos valdybos narius Senatui pritarus skiria tarnybos vadovas.
21 989 tarnybos darbuotojai prižiūri 392 administracinius tarnybos vienetus, iš kurių 58 yra nacionaliniai parkai.
Romualdas Valevskis
Romualdas Valevskis (g. apie 1738 m. – m. 1812 m.) – Karūnos armijos generolas-majoras, Stanislovo Augusto Poniatovskio generolas-adjutantas, Karūnos kavalerijos rotmistras 1789, Karūnos tribunolo teisėjas, pasiuntinys į seimus. pasiuntinys nuo Krokuvos į 1773-1775 metų seimą, prisijungė prie Adomo Poninskio konfederacijos. Pasiuntinys į 1778 metų seimą nuo Krokuvos vaivadijos. Pasiuntinys į 1786 metų seimą.
Abiejų Tautų Karo komisijos narys 1788 metais.
1792 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu, 1781 metais gavo Švento Stanislovo ordiną.
Kleino butelis
right|thumb|461x461px|Dvimatis Kleino butelio trimatės įdėties atvaizdis Matematikoje Kleino butelis – neorientuojamojo paviršiaus pavyzdys; tai dvimatė daugdara, kuriai neįmanoma apibrėžtai nustatyti normalės vektorių sistemos. Neformaliai, tai yra vienpusė plokštuma, kurią apeinant viena kryptimi stebėtojas apsiverčia ir vėl prieina išeities tašką. Kiti panašaus pobūdžio neorientuojamieji paviršiai yra Mėbijaus juosta ir realioji projekcinė plokštuma. Jei Mėbijaus juosta yra ribotas paviršius, tai Kleino butelis – beribis (palyginimui galima paminėti, kad sfera yra taip pat beribis, bet orientuojamasis paviršius).
Kleino butelį pirmą kartą 1882 metais aprašė vokiečių matematikas Feliksas Kleinas. Pradžioje šis darinys buvo vadinamas Kleinsche Fläche („Kleino paviršius“), bet vėliau, matyt klaidingai perrašant, jis buvo imtas vadinti Kleinsche Flasche („Kleino butelis“) ir galiausiai toks pavadinimas prigijo net vokiečių kalboje.
HD 240210 b
HD 240210 b – egzoplaneta, skriejanti apie K spektrinės klasės žvaigždę HD 240210, esančią Kasiopėjos žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 466,4 šviesmečio (143 parsekus).
HD 240210 b yra dujinė milžinė. Jos masė siekia 6,9 Jupiterio masės (kitais duomenimis – 5,21 MJ ), o spindulys – apytikriai 1,14 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę ši egzoplaneta apskrieja per 501,75 (± 2,33) paros, jos orbitos didysis pusašis yra 1,33 av, o ekscentricitetas – 0,15 (± 0,02).
Amusgai
Amusgai (,, sav. nn’anncue) – indėnų tauta, gyvenanti Meksikoje, Čiapaso Siera Madrės kalnų pietiniuose šlaituose (Gerero pietryčiuose ir vakarų Oachakoje). Populiacija ~33 tūkst. žmonių (XX a. vid. – 25 tūkst.). Amusgų kalba priskiriama otomangų kalbų šeimai. Apie pusė amusgų (ypač vyrai) šneka ir ispaniškai. Tikintieji – katalikai.
Tradicinis amusgų verslas – kaplinė-lydiminė žemdirbystė (kukurūzai, pupelės, moliūgai, aitrieji pipirai, pomidorai, ryžiai, pardavimui – cukranendrės ir kava), dabar paplitusi ariamoji žemdirbystė. Taip pat augina gyvulius (ožkas, avis, kiaules, mulus, karves, paukščius), medžioja (elnius, triušius, iguanas, paukščius), žvejoja, pardavimui gaudo krevetes. Dabar paplitęs samdomasis darbas. Ypač išvystę tekstilės amatus – audžia rankinėmis statmenomis staklėmis, taip pat iš agavos pluošto pina demblius, krepšius, dirba lipdytinę keramiką. Viename iš kaimų paplitęs hamakų pynimas.
Amusgų kaimai padriko plano. Įprastas būstas apskritas, suręstas iš karčių ir molio, kūgišku stogu iš žolių kuokštų ir palmių lapų. Lubos žemos, išklotos dembliais, židinys iš trijų akmenų. Dabar paplitę stačiakampio plano būstai, perimti iš mištekų ir metisų, bet ūkiniai trobesiai tebėra apskriti.
Amusgai valgo daugiausia tortilijas, pupas, mėsa valgoma tik per šventes.
Kaimo bendruomenę valdo seniūnų taryba, kurią prižiūri municipalinė valdžia. Bendruomenės daugiausia endogaminės. Išplėstinė (6–12 žmonių) šeima užima keletą židinių. Paveldėjimas patrilinijinis, santuoka patrilokalinė, bet vyras kurį laiką gyvena žmonos šeimoje ir ten dirba.
Amusgai išlaikę ikikrikščioniškosios tikybos bruožų – magija, agrarinės ir laidotuvių apeigos, tikėjimai apie zoomorfinį žmogaus antrininką. Išplėtotas šventųjų globėjų kultas, kofradijų sistema, teatralizuoti pasakojimai su šokiais.
Trikiai
Trikiai (, sav. yuvii chianj, ngwiì chìànj, gwiì xìànj-an) – indėnų tauta, gyvenanti Meksikoje, Pietų Siera Madrės miškuose (vakarų Oachakoje ir pietryčių Gerere). Populiacija ~25 tūkst. žmonių (1980 m. – 15 tūkst.). Trikių kalba priskiriama otomangų kalbų šeimai, mištekų kalbų šakai. Taip pat šneka ispaniškai. Skirstosi į vakarų (Kopalos) trikius ir rytų (Čikahuastlos) trikius, kurie turi atskiras tarmes. Tikintieji – katalikai.
Ikikolumbiniu laikotarpiu trikiai pradžioje buvo pavaldūs mištekams, vėliau – actekams. Po ispanų užkariavimo rytų trikiai buvo ženkliau kristianizuoti negu vakariniai. Rengė sukilimus prieš ispanų valdžią (ypač tarp 1848 ir 1853 m.).
Tradicinis trikių verslas – kaplinė-lydiminė žemdirbystė (kukurūzai, pupelės, moliūgai, aitrieji pipirai, pomidorai, pardavimui – kava). Taip pat augina gyvulius (ožkas, karves, paukščius), žvejoja, medžioja, rankioja. Dabar paplitęs samdomasis darbas. Išvystyti tekstilės amatai – audžia rankinėmis staklėmis raštuotus audinius (raudonos, mėlynos, geltonos, rudos, juodos spalvos), pina demblius, tinklus, krepšius.
thumb|left|240px|Trikių tekstilės raštai
Moterys nešioja baltus, raštais išsiuvinėtus uipilius, mėlynus ar tamsius apsiūtus sijonus iki kulkšnių, kepurėles iš sausų moliūgo puselių. Mergaitės ir senolės vaikšto palaidais plaukais, vidurinio amžiaus moterys plaukus pina į kasas (rytuose – dvi, vakaruose – vieną). Vyrai nešioja metisiškus rūbus – kelnes iki kelių, medvilninius marškinius, dėvi sandalus.
Trikių šeima mažoji arba didžioji, patrilokalinė, patrilinijinė, vakaruose pasitaiko poligamija (2 žmonos). Išlikęs nuotakos išpirkimo paprotys, pasitaiko nuotakos grobimo atvejų. Kaimų bendruomenės endogaminės, dažnai tarp jų vyksta kruvinos kovos. Susidariusi visuomeninė hierarchija. Visuomeninę padėtį nulemia amžius, gyvulių, ginklų, šiaudinių kepurių, uipilių skaičius.
Trikiai išlaikę ikikrikščioniškosios tikybos bruožų – kalnų, laukinių žvėrių kultas, agrarinės ir laidotuvių apeigos, nagualizmas, raganavimas, pranašavimas, haliucinogeninių grybų vartojimas, atnašavimas olose.
Martynas Valevskis
Martynas Valevskis (m. 1761 m. gruodžio 14 d.) – Seradzo pakamaris 1750-1761, Seradzo stalininkas 1737-1750, Piotrkovo pataurininkis 1734-1737, Piotrkovo iždininkas 1726-1734.
1735 metais kaip Seradzo vaivadijos maršalka pasirašė Generalinės Tarybos Varšuvos konfederaciją.
Bulgarijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Komandų rikiuotė
Per žiemos pertrauką PFK Pirin Blagoevgrad komandą pakeitė FK Pirin Blagoevgrad klubas.
Dakūdava
Dakū́dava – kaimas Baltarusijoje, 25 km nuo Lydos. Skirstoma į dvi gyvenvietes (Dakūdava I ir Dakūdava II). Yra Dievo Motinos gimimo cerkvė.
Istorija
Žinoma nuo XVIII a. XIX–XX a. buvo Dakūdavos valsčiaus centras.
UA
UA gali reikšti:
Torquato Tasso
Torkvatas Tasas (, 1544 m. kovo 11 d. – 1595 m. balandžio 25 d.) ​​– XVI a. italų poetas, žinomas dėl savo 1581 m. poemos Gerusalemme liberata („Išlaisvintoji Jeruzalė“), kurioje jis aprašė daugiausiai pramanytas krikščionių ir musulmonų kovas pirmojo kryžiaus žygio pabaigoje, per 1099 m. Jeruzalės apgultį. T. Tasas sirgo psichine liga ir mirė likus kelioms dienoms iki to, kai popiežius Klemensas VIII ant Kapitolijaus kalvos jį turėjo karūnuoti poetų karaliumi. Jo kūryba buvo plačiai verčiama ir adaptuojama. Iki XX a. pradžios jis išliko vienas skaitomiausių poetų Europoje.
UG
UG gali reikšti:
Torquato Tasso
Prancūzija ir Ferara
thumb|right|250px|Estė pilis, Ferara Nuo 1565 m. T. Tasas gyveno Feraros pilyje. Jaunas, gražus, puikiai išugdytas džentelmenas, pripratęs prie didžiųjų ir išsilavinusių visuomenės narių, pasižymėjęs savo publikuotais eilėraščiais ir prozos kūriniais, tapo ryškiausiu Italijos dvaro stabu. Pirmosios dvi jo penkių šimtų meilės eilėraščių knygos buvo skirtos Lukrecijai Bendidio ir Laurai Peverarai. Jo globėjomis tapo princesės Lukrecija ir Eleonora d’Estės, abi netekėjusios, abi už jį vyresnės apie dešimt metų. Poetas buvo dėkingas už nuolatinį abiejų seserų gerumą. 1570 m. T. Tasas kartu su kardinolu išvyko į Paryžių. Kitais metais jis paliko Prancūziją ir pradėjo tarnybą pas Feraros hercogą Alfonsą II, kardinolo brolį. Per ateinančius ketverius metus T. Tasas parašė Amintą ir Gerusalemme Liberata. 1573 m. parašyta Aminta yra labai paprasto siužeto, bet išskirtinio lyrinio žavesio georginė drama. Ji buvo parašyta tuo metu, kai muzika, įkvėpta Palestrinos, Klaudijaus Monteverdžio ir Lukos Marencijo, tapo vyraujančiu Italijos menu. Nuostabios melodijos ir jausminga Amintos melancholija tiksliai atitiko ir interpretavo jos amžiaus dvasią. Jos įtaka operoje ir kantatose buvo jaučiama du šimtmečius iš eilės. Amintą pirmą kartą išspausdino Venecijoje 1581 m. sausio mėn. Poeto Dominko Zlataričo Amintos vertimas į kroatų kalbą Ljubmir, pripovijest pastijerska Venecijoje buvo išspausdintas likus metams iki originalo išspausdinimo.
Dominikos gintaras
[[Termitas darbininkas gabalėlyje Dominikos gintaro.|250px|thumb]] Dominikos gintaras – gintaras, aptinkamas Dominikos respublikoje. Jis susidaręs iš išnykusio medžio Hymenaea protera sakų. Iš šių sakų, manoma, susidarė didžioji dalis tropikuose randamo gintaro.
UG
ug gali reikšti:
Pavandenės dvaras
Pavandenės dvaras (Sakelių dvaras) – buvusio dvaro sodyba Kelmės rajono savivaldybėje, Užvenčio seniūnijoje, šiauriniame Gludo ežero krante, 2 km į šiaurės rytus nuo Pavandenės miestelio (veda Dvaro gatvė). Išlikę rūmų griuvėsių, parko fragmentai. Netoli buvusių rūmų, Pavandenės alkakalnyje atkurtas dvarininkų Sakelių giminės mauzoliejus-kolumbariumas.
Dominikos gintaras
Dominikos gintaras, skirtingai nei Baltijos gintaras, beveik visada yra visiškai skaidrus. Jame dažniau pasitaiko fosilijų inkliuzai. Tai leido detaliai rekonstruoti senai išnykusių tropinių miškų ekosistemas.
Pavandenės dvaras
Istorija
Dvaro istorija siekia 1596 m., kuomet buvo sudarytas dvaro inventorius, čia šeimininkavo Jonas Burba Gervydas.
Dominikos gintaras
Amžius
Dominikoje aptinkamas ir subfosilinis kopalis, kuriam tik 17–15 milijonų metų.
Telkiniai
Dominikos respublikoje yra trys teritorijos, kur randamas gintaras – Šiaurės Kordilrjera (šiaurėje), Bajagvana ir Pajūrio Sabana (rytuose). Šiaurinėje dalyje gintaringi klodai susidarė iš nuolaužinių uolienų, susikaupusių upių deltose.
Rytiniame regione gintaras aptinkamas nuosėdiniuose kloduose iš organikos daug turinčių smėlių, smėlingų molių, perklotų lignitu.
Pavandenės dvaras
Istorija
Vaizdingoje vietoje raudonų plytų rūmai statyti švedų meistro apie 1860–1890 m. Statyboms buvo degamos plytos nuosavoje plytinėje, įrengta kalkinė ant Rudelio kalnelio.
XX a. tarpukariu dvaras buvo pavyzdinis ūkis. Po Antrojo pasaulinio karo jame neliko šeimininkų, buvo nusiaubtas. Sovietmečiu dvaro rūmuose buvo įsikūrusi kino salė, kultūros namai. Apgyvendintos kelios kolūkiečių šeimos. Vienu metu šie gyventojai buvo iškelti, ūkio valdžiai užsimojus remontuoti buvusio dvaro stogą. Tačiau skardą išvogė, taip pastatas liko be stogo, ėmė griūti. Taip pat sugriuvo sovietmečiu naudoti dvaro sviesto sandėliai-šaldytuvai. Tvartus, suirus ūkiui, išsidalijo pajininkai. Iš dvaro pastatų liko tik kumetyno pastatas, kur gyvena kelios šeimos, ir sūrinė. Be šeimininko likusiuose statiniuose dingo ar sudegė lenkiškos knygos, dokumentai.
Dominikos gintaras
Telkiniai
Manoma, kad abu regionai buvo to paties nuosėdinio baseino dalys, bet vėliau buvo atskirti tektoninių judesių.
Pavandenės dvaras
Istorija
Sakelių šeimos mauzoliejus įrengtas 1904 m. mirus šeimininkui Leonardui Sakeliui, įrengtas sūnaus Zigmanto rūpesčiu. Čia buvo įkurdintos ir ankstesnių Pavandenės dvaro savininkų Danilavičių kapavietės. Paskutinis dvaro paveldėtojas Zigmantas Sakelis buvo nukankintas Rainių žudynėse. Mauzoliejus išplėštas tuoj po karo. Šiuo metu atstatytas. Sakelių giminė gyvena Lenkijoje. Jie nepanoro susigrąžinti dar likusių dvaro pastatų ar žemės kaip nuosavybės.
Torquato Tasso
Sudėtingi santykiai Feraros dvare
right|thumb|176px|Alfonsas II d’Estė, [[Girolamo da Carpi|Džirolamo da Karpio portretas]] Alfonsas II manė, kad jei T. Tasui bus leista išvykti, Medičiai gaus trokštamą jau tada garsaus epo dedikaciją. Todėl jis kentė poeto humoro jausmą tam, kad pastarasis neturėtų pasiteisinimo išvykti iš Feraros. Tuo tarpu 1575-1577 m. T. Taso sveikata ėmė blogėti. Pavydėdami poetui kiti dvariškiai ėmė jį šmeižti ir įžeidinėti. Jo irzlus ir įtarus charakteris, buvimas tuščiagarbiu ir jautriu menkniekiams, pavertė jį pernelyg lengvu dvariškių taikiniu. 1570-aisiais T. Tasui išsivystė persekiojimo manija, dėl kurios kilo sklido gandai apie neramų, pusiau pamišusį ir nesuprastą autorių. Jį apėmė mintys, kad jo tarnai jį išdavė, manė, kad yra pasmerktas inkvizicijai, ir kasdien tikėjosi, kad bus nunuodytas. Aplink jį vykę literatūriniai ir politiniai įvykiai prisidėjo prie sukrėtimų ir psichinės būklės, o ligos, stresas ir socialiniai rūpesčiai tik didėjo. 1576 m. rudenį T. Tasas susikivirčijo su Feraro džentelmenu Madalu, kuris per daug laisvai kalbėjo apie tos pačios lyties meilės romanus. Tais pačiais metais poetas parašė laišką savo homoseksualiam draugui Lukai Skalabrinui, kuriame kalbėjo apie jo paties meilę dvidešimt vienerių metų jaunuoliui Oracijui Ariostui. 1577 m. vasarą jis išsitraukė peilį prie vieno iš dvaro tarnų Urbino kunigaikštienės Lukrecijos d’Estė akivaizdoje. Dėl šio išpuolio jis buvo suimtas, bet hercogas greitai jį paleido ir nuvežė į savo vasaros rezidenciją Belriguardo viloje. Kas tuo metu nutiko, nėra žinoma. Kai kurie T. Taso biografai mano, kad į viešumą iškilo kompromituojantis ryšys su Eleonora d’Estė ir kad T. Tasas sutiko apsimesti bepročiu, kad išsaugotų savo garbę, tačiau tai nėra įrodyta. Tik neabejojama, kad iš Belriguardo vilos jis grįžo į pranciškonų vienuolyną Feraroje, turėdamas aiškų tikslą pasirūpinti savo sveikata. Ten būnant poetui pradėjo rodytis, kad hercogas kėsinasi jį nužudyti. Liepos pabaigoje jis persirengė valstiečiu ir pėsčiomis nuėjo pas seserį į Sorentą. Tuo laiku buvo manoma, kad 1575 m. pradžioje T. Tasas susirgo psichine liga, kuri, nors ir neprilygo tikrajai beprotybei, pavertė jį fanatišku ir nepakeliamu, kas kėlė nerimą jo globėjams. Vis dėlto, nėra jokių įrodymų, patvirtinančių, kad taip atsitiko dėl didžiulės aistros Eleonorai. Hercogas, priešingai savo tirono įvaizdžiui, poetui buvo pakantus. Nors buvo griežtas ir neempatiškas žmogus, toks pat egoistas kaip ir bet kuris jo eros kunigaikštis, T. Taso atžvilgiu jis niekada nebuvo žiaurus. Būdamas su seserimi Sorente, T. Tasas troško grįžti į Ferarą. Dvare užaugintas vyras negalėjo laisvai kvėpuoti be savo dvaro rato. Jis rašė dvaro gyventojams prašydamas, kad būtų priimtas atgal. Alfonsas II sutiko tik tuo atveju, jei T. Tasas sutiks gydytis dėl savo melancholijos. Kai poetas grįžo, hercogo šeima jį sutiko labai meiliai. Viskas galėjo baigtis gerai, tačiau senos poeto ligos atsinaujino. Jis nuolat buvo irzlus, paniuręs, įtarus, dažnai keldavo scenas.
Dominikos gintaras
Kasimas
Dominikos gintaras išgaunamas kasant paprastas gilias duobes, kas yra pavojinga dėl griūčių. Tokios duobės yra paprasčiausi gilūs urvai, kasami turimais įrankiais – mačetėmis, kastuvais, kirtikliais ir kūjais. Duobės kasamos tiek giliai, kiek pajėgiama, kol ima griūti, kartais vertikaliai, kartais horizontaliai. Dažnai šie vingiuoti urvai būna tokie žemi, kad juose galima tik ropoti. Naudojami trumpakočiai įrankiai.
Saugos priemonių praktiškai nesilaikoma. Retkarčiais paliekamos kolonos, kurios prilaiko urvų lubas. Pasišviečiama dažniausiai žvakėmis. Drėgnis urvuose dažnai siekia 100 %. Kadangi urvai kasami aukštai kalnų šlaituose, gana gilūs, juose paprastai nebūna karšta, bet padirbus kelias valandas oras pasidaro prastai tinkamas kvėpavimai. Lyjant urvuose paprastai nedirbama, nes į juos teka lietaus vanduo, padidėja griūčių galimybė.
Spalvos
Dominikos gintaras būna įvairių, ne tik klasikinių gintaro, spalvų. Pačios dažniausios spalvos – geltona ir medaus. Pasitaiko nedaug raudono ir žalio gintaro, o mėlynasis gintaras yra retas.
Muziejai
Dominikos gintaro ekspozicijos yra Dominikos gintaro muziejuje San Felipe de Puerto Platoje ir Gintaro pasaulio muziejuje  Santo Dominge.
Torquato Tasso
​​Vėlesni metai
thumb |left|Torkvato Taso paminklas [[Sorentas|Sorente]] 1586 m. Mantujos princo Vinčenzo Gonzagos prašymu T. Tasas paliko Šv. Onos beprotnamį. Jis su savo išgelbėtoju išvažiavo į miestą prie Minčo, kur kurį laiką mėgavosi laisve, dvaro malonumais ir šiltu priėmimu. 1573 m. T. Tasas savo tragediją Galealto Re di Norvegia perrašė į klasikinę dramą Torrismondo. Tačiau praėjo vos keli mėnesiai, kai jo gyvenimo sąlygos ėmė nebetenkinti. Vinčenzas Gonzaga, perėmęs Mantujos kunigaikštystę, negalėjo daug laisvo laiko skirti poetui. T. Tasas jautėsi apleistas. 1587 m. rudenį jis per Boloniją ir Loretą iškeliavo į Romą ir ten apsigyveno su senu draugu Ščipijone Gonzaga, kuris tuo metu buvo Jeruzalės patriarchu. Kitais metais jis iškeliavo į Neapolį, kur parašė keletą religinių eilėraščių, įskaitant Monte Oliveto. 1589 m. T. Tasas grįžo į Romą ir vėl apsigyveno pas Jeruzalės patriarchą. Tarnai jo nepakentė, todėl jį išvarė. Poetas susirgo ir pateko į ligoninę. Patriarchas 1590 m. vėl jį priėmė pas save. Tačiau neramios sielos vedinas, T. Tasas iškeliavo į Florenciją. 1590-1594 m. jis išgyveno tikrą negalavimų, vargų ir nelaimių odisėją. T. Tasui niekas nebetiko. Nors jam visada buvo atviri kunigaikščių, kardinolų, patriarchų ir net popiežių rūmai, poetas negalėjo pailsėti nė viename iš jų. Jo sveikata ir šviesus protas vis silpnėjo. 1592 m. T. Tasas išleido pataisytą Gerusalemme Liberata versiją – Gerusalemme Conquistata. Visa tai, kas padarė šią poemą žavingą, jis griežtai pašalino. Versija tapo pedantiškesnė, romantiniai ir magiški epizodai buvo išbraukti, retoriškai sunkiai vystėsi likę siužeto elementai. Tais pačiais metais šviesą išvydo „Pradžios“ knygos perpasakojimas baltosiomis eilėmis, pavadintas Le Sette Giornate. Kai atrodė, kad psichikos sutrikimai, fizinis silpnumas ir įkvėpimo trūkumas pasmerkė T. Tasą užmarščiai, popiežiumi tapo Klemensas VIII, kuris kartu su savo sūnėnu Šv. Jurgio bažnyčios kardinolu Aldobrandiniu nusprendė susidraugauti su poetu. 1594 m. jie pakvietė jį į Romą. Ten jis turėjo gauti laurų vainiką, panašiai kaip Petrarka buvo karūnuotas Kapitolijuje. Pavargęs nuo ligos T. Tasas pasiekė Romą 1594 m. lapkritį. Jo karūnavimo ceremonija buvo atidėta, nes kardinolas Aldobrandinis susirgo. Vis dėlto, popiežius paskyrė poetui pensiją. Princas Avelinas, valdęs T. Taso motinos palikimą, spaudžiamas pontifiko, sutiko duoti dalį savo palikimo mokėdamas jam metinę rentą. Prieš užsidėdamas poeto-laureato karūną ar gaudamas savo pensijos dalį, audringą 1595 m. balandžio 1 d. T. Tasas nuvyko į Šv. Onufrijaus vienuolyną. Pamatę kaip kardinolo karieta kyla ant stačios Trasteverino kalvos, vienuoliai priėjo prie durų jo pasveikinti. Iš karietos išlipęs T. Tasas papasakojo, kad atvyko čia numirti. T. Tasas mirė Šv. Onufrijaus vienuolyne 1595 m. balandžio 25 d., būdamas 51 metų.
Išvien (albumas)
„Išvien“ – grupės G&G Sindikatas albumas, išleistas 2008 m.
Kūrybinė grupė
ir
Torquato Tasso
Kiti darbai
„Rimai“ – devyniose knygose sudėti beveik du tūkstančiai lyrinių eilėraščių, parašyti 1567–1593 m. Tekstai buvo įkvėpti Frančesko Petrarkos „Dainų knygos“. „Galealtas – Norvegijos karalius“ (1573–1574 m.) yra nebaigta T. Taso tragedija, kuri vėliau buvo užbaigta nauju pavadinimu „Karalius Torizmondas“  (1587 m.). Kūrinyje, įkvėptame Sofoklio ir Senekos tragedijų, pasakojama istorija apie Norvegijos princesę Alvidą, kuri yra priverstinai ištekinama už gotų karaliaus Torizmondo, kai ji tuo tarpu yra atsidavusi savo vaikystės draugui, Švedijos karaliui Germondui. „Dialogai“ buvo parašyti 1578–1594 m. Šie 28 tekstai nagrinėja moralės (meilės, dorybės, kilnumo) ir kasdienybės (kaukių, žaidimų, stiliaus, grožio) klausimus. Kartais T. Tasas paliečia pagrindines savo laikotarpio temas – religiją prieš intelektinę laisvę, krikščionybę prieš islamą Lepanto mūšyje. 1594 m. išleistas „Prakalbos apie herojinę poemą“ – yra pagrindinis aiškinamasis T. Taso poetikos veikalas. Jis greičiausiai buvo parašytas tais metais, kai poetas rašė Gerusalemme Liberata.
Psichinė liga
right|thumb|290px|Šv. Onufrijaus vienuolynas Dabar manoma, kad T. Tasas sirgo maniakine depresija. Pasakojama, kad jis pusiau išprotėjęs klaidžiojo Romos gatvėmis, įsitikinęs, kad yra persekiojamas.
Įamžinimas
T. Tasas yra įamžintas paminkluose Bergame ir Sorente. Jo vardu pavadintų gatvių yra beveik kiekviename didesniame Italijos mieste – Bergame, Posilipe (Neapolyje), Romoje, Turine, Palerme ir Katanijoje, taip pat Paryžiuje ir Palo Alte, Kalifornijoje.
AE
AE gali reikšti:
Juzefas Valevskis
Juzefas Valevskis (m.  1807 m.) – Krokuvos pataurininkis 1781 metais, Targovicos konfederacijos kancleris nuo Krokuvos vaivadijos.
AE
ae gali reikšti:
Juzefas Valevskis
Buvo Ketverių metų seimo komisaru nuo Krokuvos vaivadijos 1789 metais.
Šližiai
Šližiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kurklių. Prie Virintos upės yra saugoma Vildžiūnų atodanga.
Gaudava
Istorija
Gaudavoje buvo Višnovieckių dvaras. Vėliau jį valdė Trizna, nuo 1622 m. – Jonas Nevarauskas, nuo 1718 m. – Pranas Vicekavičius, nuo 1762 m. – LDK iždininkas Antanas Skarbek-Važinskis. 1866 m. Gaudavoje gyveno 247 gyventojai.
Lenkmečiu priklausė Lydos apskrities (nuo 1929 m. – Ščiutino apskrities) Lebiodos valsčiui. 1940–2013 m. – Gaudavos apylinkės centras.
Portugalijos moterų futbolo rinktinė
Portugalijos moterų futbolo rinktinė – nacionalinė šalies moterų rinktinė, Portugalijai atstovaujanti futbolo tarptautinėse varžybose.
Suburta 1981 m., o 1981 m. spalio 24 d. sužaidė pirmąsias tarptautines rungtynes prieš Prancūzijos rinktinę.
US
US gali reikšti:
FS La Massana
La Masanos FS – Andoros futbolo klubas iš La Masanos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2005 m. Rungtyniavo Segona Divisió (antra pakopa).
GB
GB gali reikšti:
Gb gali reikšti:
Ferdinandas Fabijonas Pliateris
Ferdinandas Fabijonas Pliateris (m. 1739) – Lietuvos dvaro maršalka, Lietuvos didieji medžiokliai 1735 metais, Jodkansko seniūnas.
Biografija
Ferdinandas Fabijonas Pliateris buvo Jono Adrejaus ir Liudvikos Marijos Grotus sūnus. 1739 m. kovo 31 d. tapo Lietuvos dvaro maršalka. Vedė Jadvygą Elžbietą (m. 1754), su kuria vaikų neturėjo.
Livonijos vaivadijos pakamaris 1713, 1723 metais, Vilkmergės pavieto pakamaris 1718 metais. 1734 buvo Varšuvo konfederacijos kancleriu nuo Vilkmergės, susijusios su Augusto III Sakso gynyba.
Pasiuntinys į 1735 metų seimą nuo Vilniaus vaivadijos.
Jonas Sebastijanas Keštartas
Jonas Sebastijanas Keštartas (? – 1670) – LDK valstybinis veikėjas.
Biografija
Lietuvos bajorų Keštartų giminės atstovas, herbo „Kęsztort“ savininkas.
Žemaitijos vėliavininkas, Minsko vaivada nuo 1654 metų, Trakų kaštelionas nuo 1667 metų.
Šeima
Buvo vedę Kateriną Kopecaitę, Lydos maršalkos Filono Kopeco dukterį.
Narašai
Narašai – bažnytkaimis vakarų Baltarusijoje, Ščiutino rajone (Gardino sritis), 30 km į šiaurės vakarus nuo Ščiutino. 111 gyventojų (2010). Yra kultūros namai, biblioteka, Šv. Mykolo cerkvė, pastatyta 1860 m.
Istorija
Kaime nuo XIX a. pabaigos iki I pasaulinio karo buvo Dubičių valsčiaus centras.
Moldavijos futbolo varžybos 2020–2021 m.
Moldavijos futbolo varžybos 2020 m.
Šlyžiai (Šakiai)
Šlyžiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Žvirgždaičių, šalia kelių ir  kryžkelės.
Gražuoliukas
Gražuoliukas – 2007 m. vokiečių aktoriaus ir režisieriaus Tilio Švaigerio romantinė komedija.
Filmo premjera įvyko 2007 m. gruodžio 10 d. Berlyne.
Siužetas
Žurnalistas Ludo, užsidirbęs aštuonis mėnesius kalėjimo, išleidžiamas bandomajam laikotarpiui su sąlyga, kad 300 valandų dirbs viešųjų darbų vietos vaikų darželyje. Kaip prižiūrėti mažamečius jis nelabai įsivaizduoja, bet vaikų grupėje dirba jo sena pažįstama Ana iš mokyklos laikų, iš kurios bjauriai šaipėsi mokykloje. Ir štai dabar toji keistoji mokyklos mergaičiukė virto beveik modeliu. O ką daryti su modeliais Ludo žino. Bet pas Ana senam pažįstamam savi planai...
RKL 2008–2009 m. sezonas
RKL 2008-2009 metų sezonas – ketvirtasis lygos sezonas, kuriame dalyvavo 32 klubai, regionų principu suskirstytų į keturias grupes. Lygos čempione tapo Radviliškio KK „Radviliškio“ ekipa.
Geriamasis vanduo
thumb|Geriamasis vanduo iš čiaupo. Geriamasis vanduo – vanduo, skirtas gerti ir kurį galima naudoti ruošiant maistą, nesukeliant pavojaus sveikatai. 2020 m. 74 % pasaulio gyventojų turėjo prieigą prie švaraus geriamojo vandens (2015 m. tokių buvo 70 %), 2 mlrd. tokios prieigos neturi. Iš jų 1,2 mrld. neturi prieigos net prie bazinių patarnavimų. Didesnė dalis pasaulio gyventojų turi prieigą prie vandens iš čiaupo, kiti geriamąjį vandenį semia iš šulinių ir viešųjų vandens telkinių. JT duomenimis, kritiškiausia padėtis su geriamuoju vandeniu Užsachario Afrikoje, kai kuriose valstybėse nuošimtis nesiekia 40 %. 2017 m. duomenimis, Lietuvoje prieigą prie švaraus vandens turėjo 92,04 % gyventojų. Vartojant nešvarų geriamąjį vandenį kyla grėsmė susirgti įvairiomis infekcinėmis ligomis, tokiomis kaip cholera.