cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Didysis einis
Biologija
Gyvena plačiose lygumose, kultūriniuose laukuose, stepėse. Pakankamai tylus paukštis, nors patinų ir patelių balsai šiek tiek skiriasi. Monogamai. Peri ne lizduose, o maždaug giliose duobutėse. Kiaušiniai sveria apie 130 gramų. Perėjimo laikas – maždaug 25 dienos. 6–7 savaičių jaunikliai jau skraido.
Didieji einiai pavasarį ir rudenį minta augalais, vasarą – gyvūnais. Jaunikliai lesa bestuburius, skruzdėles.
Paplitimas
Didžiųjų einių aptinkama nuo Pirėnų pusiasalio iki Primorės. Didelės populiacijos atskiruose židiniuose: Pietų, Rytų ir Vidurio Europoje, Kazachstane, Vidurinėje Azijoje, Mongolijoje. Apskritai – nykstantis paukštis.
Genčų naftos telkinys
Genčų (Genčių) naftos telkinys – eksploatuojamas naftos telkinys Šventosios licenciniame plote, Kretingos rajono savivaldybėje. Išgaunami naftos ištekliai telkinyje sudaro 1569 tūkst. m³. Naftos telkinį eksploatuoja UAB „Genčių nafta“.
Didysis einis
Porūšiai
IOC World Bird List išskiria du porūšius:
Genčų naftos telkinys
Pryšmančių k. Genčių gatvėje įrengta Genčių naftos verslovė (GNV), užimanti 4,7 ha. Į jos technologinius įrenginius nafta tiekiama vamzdynais iš keturių naftos gavybai naudojamų gręžinių Genčiai-3, 6, 8H ir 13H. Trys gręžiniai naudojami nuo naftos atskirtam vandeniui grąžinti atgal į tuos pačius gelmių sluoksnius. Eksploatuojamuose gręžiniuose įrengtas mechanizuotas naftos pakėlimas.
Istorija
1984 m. surastas vienas didžiausių Lietuvoje Genčių naftos telkinys. 1986 m. buvo įrengtas naftos paieškinis gręžinys G-3. 1990 m. pirmą kartą Lietuvoje pradėta pramoninė naftos gavyba iš Genčių, Vilkyčių ir Kretingos naftos telkinių. 1997 m. buvo pastatyta moderni naftos verslovė (GNV), laikantis tarptautinių technologinių ir aplinkosaugos reikalavimų. Pradedant GNV veiklą joje buvo apdorojama nafta iš 5 naftos gavybos gręžinių. 2000 m. UAB „Genčių nafta” pirmoji Lietuvoje išgręžė ir pradėjo eksploatuoti horizontalųjį gręžinį G-8H. 2001 m. buvo išgręžtas kitas horizontalusis gręžinys Genčiai-13H, turintis sudėtingą apversto klaustuko formos trajektoriją. Abu šie gręžiniai gerokai padidino naftos išgavimą iš telkinio, nes skirti drenuoti naftą iš blogomis kolektorinėmis savybėmis pasižyminčių apatinio kambro sluoksnių.
Iki 2013 m. vasario 1 d. iš Genčių naftos telkinio buvo išgauta daugiau kaip 90 proc. visos išgaunamos naftos. Telkinys buvo gavybos mažėjimo stadijoje.
Naftos gavyba
Naftos gavybos technologinis procesas Genčių telkinyje susideda iš šių keturių pagrindinių technologinių etapų:
GNV iš naftos fluido atskyrus naftą, ji tampa produktu, o vanduo ir dujos – šalutiniais produktais. Kartu su nafta išgaunamos dujos GNV įrenginiuose atskiriamos ir naudojamos gaminti šilumos energijai. Generuota šilumos energija tiekiama GNV poreikiams. Nepanaudotas dujų kiekis utilizuojamas sudeginant jį dujų fakele. Kartu su nafta išgaunamas vanduo sūrymas gali būti panaudojamas naftingo gręžinio užspaudimui, žvyrkelių laistymui. Nepanaudotas sūrymas sugrąžinimas į tą patį žemės gelmių sluoksnį injekciniuose gręžiniuose Genčiai-5, 7, 9.
2017-2019 m. planuojama padidinti gamybos apimtis, įrengiant naftos gavybos gręžinį G-15, kurio konstrukcija tokia pati kaip ir gręžinio G-13H. Gręžiniui įrengiama gręžimo aikštelė šalia gręžinio G-13H, išplečiant esamą aikštelę. Bendras gręžinių G-13H ir G-15 gręžimo aikštelės plotas 4670 m². Kambro uolienos pasiekiamos 1835 m gylyje. Numatoma paros naftos gavyba iš gręžinio G-15 apie 15-20 m³/parą. G-15 įrengimo vieta yra 860 m atstumu nuo GNV, patenka į Kretingos miesto pramoninę zoną, pasiekiama iš Penkininkų gatvės.
Duomenys apie naftos telkinį
Pagal Lietuvos geologijos tarnybos Naudingųjų iškasenų telkinių žemėlapio duomenis:
Koribantai
Graikų mitologijoje koribantai ( – Frygijos deivės Kibelės aplinkos augalijos demonai. Taip pat koribantais vadinti Frygijos dvasininkai, kurie garbino deivę Kibelę giedodami, mušdami būgnus ir šokdami su šarvais ritmingai trypdami kojomis.
Ekstazinio pobūdžio koribantų kultas yra panašus į Dioniso pasekėjų menadžių kultą. Kultas kilo iš Mažosios Azijos, Graikijoje paplito nuo VII a. pr. m. e. Pagal vieną mitą, koribantai yra dievo Apolono ir mūzos Talėjos vaikai.
thumb|center|400px|Koribantų šokis
Sainšandas
Sainšandas  – miestas pietryčių Mongolijoje, Gobio dykumos stepėse prie Transmongolijos geležinkelio. Dornogobio aimako sostinė. 2006 metų duomenimis mieste gyveno 19,5 tūkst. žmonių.
thumb|left|280px|Miesto gatvė
Rūtiniai
Rūtiniai (Rutaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kuriai priklauso visada žaliuojantieji arba kasmet numetantieji lapus medžiai, krūmai, rečiau daugiamečiai žoliniai augalai. Vaisius – dėžutė, kaulavaisis, sparnavaisis arba uogos pavidalo.
Šeimoje yra apie 160 genčių ir apie 1800 rūšių, paplitusių daugiausia subtropikuose ir tropikuose. Rūtinių šeimai priklauso citrusiniai augalai: citrina, apelsinas, greipfrutas ir kt.
Lietuvoje introdukuotos šios gentys:
Julie Pfannenschmidt
Julija Pfanenšmit (1806 m. vasario 24 d. Kiduliuose, Naujojoje Rytų Prūsijoje – 1868 m. vasario 20 d. Bromberge, Prūsijos karalystėje) – vokiečių rašytoja savo knygas pasirašinėdavusi mergautine pavarde Julie Burow.
Biografija
Gimė 1806 m. vasario 24 d. Kiduliuose, tėvas dirbo druskos inspektoriumi muitinėje. Po Tilžės taikos 1807 m. rašytojos šeima išsikraustė į Elbingą, kur jos tėvas gavo darbą muitinėje. Nuo 1816 m. kartu su motina apsigyveno Tilžėje, kur 1819 m. rašytoja baigė mokyklą. Po kiek laiko su motina išsikraustė į Lagarbius iš kur išvyko dirbti į Rastenburgą. 1823 m. rašytoja kartu su savo tėvais apsigyveno Dancige, kur 1831 m. susituokė. Vėliau persikėlė į Dryseną, kur paskatinta profesoriaus Wilhelm Kluz pradėjo rašyti apysakas, o šiam darbui atsidavė, kai užaugino savo vaikus. Vėliau su vyru gyveno Ziulichau mieste, kol galiausiai persikėlė į Brombergą, kur 1850 m. parašė pirmąjį savo romaną Frauen-Los. Iki savo mirties 1868 m. parašė dar kelis romanus, eilėraščių rinkinius ir noveles, kuriose rašė apie viduriniosios klasės gyvenimą mažuose miesteliuose. Savo kūriniuose daug dėmesio skyrė moterų gyvenimo sąlygų aprašymui.
Pževalanka
Pževalanka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Balstogės Čarnos valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į vakarus nuo Čarna Bialostockos ir apie 24 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Sugdo provincija
Geografija
Provincijos pietuose nusidriekę Turkestano (aukštis iki 5509 m) ir Zeravšano (5489 m) kalnagūbriai, priklausantys Gisaro Alajaus sistemai, atskirti Zeravšano upės slėniu. Šiaurinė provincijos dalis – Ferganos slėnis, drėkinamas Syrdarjos upės ir Kairakumų tvenkinio. Klimatas subtropinis, kontinentinis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -1 °C (slėniuose), liepos 28 °C. Kalnuose (1000 m aukštyje) atitinkamai -4 °C ir 26 °C. Per metus iškrenta apie 150–400 mm kritulių. Vyrauja pilkžemių dirvožemiai. Slėniuose – stepių augalija, kalnuose – kalnų stepės, alpinės ir subalpinės pievos, akmenynai.
Algimantas Merkevičius (1933)
Algimantas Merkevičius (g. 1933 m. gruodžio 20 d. Strielčiškiai, Vilkaviškio rajonas) – Lietuvos archeologas.
Sugdo provincija
Administracinis skirstymas
Provinciją sudaro 18 rajonų:
Provincijoje yra šie miestai:
Algimantas Merkevičius (1933)
Biografija
1954 m. baigė Vilkaviškio rajono Pilviškių vidurinę mokyklą. 1955 m. įstojo ir 1960 m. baigė istorijos specialybę Vilniaus universiteto Istorijos fakultete.
1959–1960 m. dirbo Vilniaus miesto kraštotyros muziejuje. 1960–1993 m. Lietuvos Mokslų akademijos Istorijos instituto jaunesnysis mokslinis bendradarbiu. 1993–1996 m. Pilių tyrimo centro „Lietuvos pilys“ archeologas–specialistas. Nuo 1997 m. pensijoje. Lietuvos archeologijos draugijos narys.
Mokslinė veikla
Domėjosi žalvario ir bronzos amžių archeologiniais radiniais, vykdė archeologinius tyrimus:
Amsterdamas
Amsterdamas  – Nyderlandų sostinė ir didžiausias miestas. Amsterdamas yra Šiaurės Olandijos provincijoje šalies vakaruose, Amstelio upės žiotyse. Kanalu sujungtas su Šiaurės jūra.
Amsterdamo vertybinių popierių birža, įkurta 1602 m., yra laikoma seniausia „moderniąja“ vertybinių popierių birža pasaulyje. Amsterdamas laikomas komercine ir kultūrinė Nyderlandų sostine. Globalizacijos ir Pasaulio miestų tyrimų tinklo laikomas Pasauliniu Alfa miestu. Mieste įsikūrusios daugelio didelių Nyderlandų kompanijų būstinės („Philips“ konglomeratas, „AkzoNobel“, „Booking.com“, „TomTom“ ir „ING“). Taip pat Amsterdame įsikūrę daug garsių kitų šalių kompanijų yra įsikūrusios Amsterdame (Uber, Netflix, Tesla ir kitos). 2022 m. „Economist Intelligence Unit“ Amsterdamą įvertino kaip devintą geriausią miestą gyventi. . „Savills Tech Cities 2019“ ataskaitoje miestas užėmė ketvirtą vietą pasaulyje ir antrą vietą Europoje kaip geriausias technologijų centras, Amsterdamo uostas yra penktas pagal dydį Europoje. Amsterdamo Schipholo tarptautinis oro uostas yra didžiausias šalies oro uostas ir trečias pagal keleivių srautus Europoje. Amsterdamas nuo seno garsėja daugiakultūriškumu, čia gyvena mažiausiai 177 skirtingų tautybių gyventojai. Kita vertus, imigracija ir segregacija etniniu pagrindu išlieka opia miesto problema.
Miesto įžymybės: Valstybinis muziejus, Vincento Van Gogo muziejus, Miesto muziejus, Ermitažas prie Amstelio, Amsterdamo raudonųjų žibintų kvartalas kasmet pritraukia apie 4,2 mln. turistų.
Istorija
Pirmuosiuose šaltiniuose minėtas kaip kaimas prie Amstelio užtvankos XV a. Amsterdamas tapo didžiausiu ir įtakingiausiu Nyderlandų miestu. Per Aštuoniasdešimtmetį karą, kai 1585 m. Belgijos uostą Antverpeną užėmė ispanai, į Amsterdamą persikėlė daug pirklių, amatininkų, taip pat daugybė nuo Ispanijos inkvizicijos bėgusių žydų. Tai lėmė miesto ekonominį vystymą. Žydai iš Antverpeno į miestą atsinešė briliantų apdirbimo technologijas.
XX a. septintajame dešimtmetyje Amsterdamas laikytas Europos hipių judėjimo centru.
Ekonomika
Yra jūrų uostas (krovinių apyvarta virš 20 mln. tonų per metus), tarptautinis oro uostas. Mieste išvystyta mašinų pramonė (aviacijos, laivų, elektronikos), chemijos, naftos apdirbimo, poligrafijos, vaistų pramonė. Nuo seno Amsterdamas garsėja juvelyrikos ir deimantų apdirbimo pramone. Mieste yra metropolitenas.
Finansai
Amsterdamas yra vienas didžiausių Europos finansinių centrų, po Londono, Paryžiaus, Frankfurto ir Barselonos. Čia įsikūrusios daugybės bankų bei tarptautinių korporacijų, tokių kaip „ABN AMRO“, „AkzoNobel“, „Heineken“, „ING Groep“, „Ahold“, „TNT Express“, „TomTom“, „Delta Lloyd Group“, „VimpelCom Ltd“ ir „Philips“, būstinės. Kai kurių kompanijų ofisai yra likę miesto centre, tačiau dauguma yra persikėlę į pietinį miesto pakraštį.
Aukštosios mokyklos
Amsterdame veikia du universitetai ir keletas aukštųjų mokyklų. 1880 m. įkurtas protestantiškasis Vrije Universiteit Amsterdam (VU) ir nekonfesinis Universiteit van Amsterdam (UvA) savo sudėtyje be fakultetų turi ir universitetines klinikas. Taip pat veikia Protestantse Theologische Universiteit. Kitos aukštosios mokyklos yra žinomos meno srityje. Nederlandse Filmacademie (NFA), Nyderlandų kino ir televizijos akademija ir Amsterdamo konservatorija veikia Amsterdamo menų akademijos (Amsterdamse Hogeschool voor de Kunsten, AHK), sudėtyje. Taip pat žinoma Teatro ir šokio akademija ('Academie voor Theater en Dans), menų akademija Gerrit Rietveld Academie, Academie van Bouwkunst, Fotoacademie ir Amsterdamo aukštoji mokykla (Hogeschool van Amsterdam'', HvA).
Kultūra
Amsterdame veikia nacionaliniai ir miesto muziejai, yra Rembranto namas. Mieste yra daugiau nei 50 kanalų, virš 500 tiltų ir tiltukų. 1928 m. čia vyko vasaros olimpinės žaidynės.
Hieronymus Bosch
right|thumb|180px|Apie 1550 m. pieštas Jeronimo Boscho portretas (aut. Jacques Le Boucq) Jeronimas Boschas (ol. Hieronymus Bosch, tikr. Jheronimus van Aken, apie 1450–1516 m. rugpjūčio 9 d.) – flamandų ankstyvojo Nyderlandų meno dailininkas.
Amsterdamas
Kultūra
Amsterdamą puošia Šv. Antano vartai (XV–XVII a.; dabartinis istorijos muziejus), gotikinė Senoji bažnyčia (XIII a.), Naujoji bažnyčia (XV–XVI a.), Šiaurinė ir Rytinė bažnyčios (abi iš XVII a.).
Pagrindinės Amsterdamo lankytinos vietos yra istoriniai kanalai, valstybinis muziejus (Rijksmuseum) su didžiule olandų aukso amžiaus meno kolekcija, Van Gogo muziejus, Dam aikštė, kurioje įsikūrę Amsterdamo karališkieji rūmai ir buvusi miesto rotušė (stadhuis), Amsterdamo muziejus, Stedelijk šiuolaikinio meno muziejus, Amsterdamo Ermitažas, koncertų salė (Concertgebouw), Anos Frank namas, nacionalinis jūrų muziejus (Het Scheepvaartmuseum), karališkasis zoologijos sodas, botanikos sodas, NEMO muziejus, Heineken muziejus, raudonųjų žibintų kvartalas ir daug marichuanos kavinių. Miestas taip pat gerai žinomas dėl savo naktinio gyvenimo ir festivalių.
Hieronymus Bosch
Fantasmagoriški Boscho paveikslai susilaukė didelio dėmesio jau jo gyvenimo metu. XX a. siurrealistai jį laikė vienu savo pirmtakų. Tik apie 25 paveikslai šiuo metu yra patvirtinti autentiškais. Žymiausiu jo darbu įvardijamas triptikas „Žemiškųjų malonumų sodas“ (arba „Žemiškųjų linksmybių sodas“, nutapytas apie 1490−1510 m., dabar Prado muziejuje, Madride).
Amsterdamas
Administracinis suskirstymas
Amsterdamo miestas yra savivaldybė pagal Nyderlandų savivaldybių įstatymą. Jai vadovauja tiesiogiai renkama savivaldybės taryba, savivaldybės vykdomoji valdyba ir meras. Nuo 1981 m. Amsterdamo savivaldybė imta dalinti į pusiau autonomines seniūnijas,. Laikui bėgant iš viso buvo suformuota 15 seniūnijų. 2010 m. gegužės mėn., vykdant didelio masto reformą, Amsterdamo seniūnijų skaičius buvo sumažintas iki aštuonių :
Sportas
1928 m. mieste vyko IX vasaros olimpinės žaidynės, 2000 m. vyko XI Europos futbolo čempionatas.
Hieronymus Bosch
Biografija
Jeronimas Boschas gimė apie 1450 m. Hertengenboso miestelyje, Nyderlandų Šiaurės Brabanto regione, apie 80 km piečiau Amsterdamo. Jeronimas gimė dailininkų šeimoje, kuri buvo kilusi iš Vokietijos Acheno miesto. Senelis Jan van Aken (miręs apie 1454) ir tėvas Antonius van Aken (m. apie 1478) buvo dailininkai. Tikrasis dailininko vardas buvo Jeronimas iš Acheno (Jheronimus Anthonis van Aken). Žinoma, kad Jeronimas turėjo 2 brolius ir seserį. Savo pravarde nuo gimtojo miesto sutrumpinimo Jeronimas greičiausiai susikūrė norėdamas atskirti save nuo kitų šeimos dailininkų. Spėjama, kad dailininkas visą gyvenimą praleido Hertengenbose ir, nepaisant vėlesnio populiarumo, niekuomet iš jo nebuvo išvykęs.
Pirmuosius dailės mokslus Jeronimas išėjo pas savo šeimos narius. Minima, kad apie 1474 m. jo tėvas jam paskolino sumą pinigų. Spėjama, kad tais metais Boschas atidarė savo nuosavą dirbtuvę. 1480 m. jis minimas dokumentuose kaip tapytojas. 1481 m. jis vedė Aleyt Goyaerts van den Meervenne, kuri buvo kilusi iš pasiturinčios šeimos. 1486 m. Boschas su žmona tapo „Švč. Mergelės Marijos“ religinės bendruomenės nariu. Bendruomenė, matyt, buvo įtakinga Hertengenboso mieste. Žinoma, kad jai Boschas sukūrė 5 mažus darbus. Tolimesni Boscho gyvenimo faktai menkai žinomi. Pagal mokesčių dokumentus, jis apie 1503 ir 1511 metus buvo tarp 10 turtingiausių Hertengenboso piliečių. Paskutinis žinomas įrašas mini Boscho palaidojimą 1516 m. rugpjūčio 9 d. Hertengenbose. Panašu, kad dailininkas nesusilaukė vaikų.
Kūryba
Nei vienas Boscho paveikslas nėra datuotas ir tik 7 iš jų jis yra pasirašęs. Jau Boscho gyvenimo metu ir iškart po mirties buvo atsiradę jo dailės imituotojų. Laikui bėgant daugelis imitacijų buvo atmestos kaip neautentiškos ir šiuo metu tik apie 25 paveikslai priskiriami Boschui, bei eilė piešinių. Stilistiškai Boschas priskiriamas vėlyvajai gotikai. thumb|left|180px| „Žemiškųjų malonumų sodo“ triptiko durelės Boscho kūryba skirstoma į tris dalis. Pirmajai priklauso daugausia ankstyvieji darbai, kaip „Nukryžiavimas“, „Ecce homo“, „Kvailybės išgydimas“, „Septynios mirtinos nuodėmės“. Pirmuosiuose darbuose Boschas nerodė nieko neįtikėtino, scenos juose natūralios, tradicinės. Antra vertus, nesimato jokių ryšių su tuo metu flamandų dailėje dominavusiomis Jano van Eiko ir Rogiro van der Veideno įtakomis.
Antrajai kūrybos daliai priskiriami didieji altoriniai triptikai (gavę pavadinimą nuo centrinės scenos): „Žemiškųjų malonumų sodas“, „Šieno vežimas“, „Šv. Antano gundymai“, „Paskutinis teismas“ (2 variantai), „Išminčių pagarbinimas“, „Šv. Julijos mirtis“, „Šv. atsiskyrėliai“. Juose Boschas išlaisvino savo fantaziją. Paveikslai pripildyti pamėkliškų baidyklių, žmonių-gyvūnų, fantastiškų peizažų. Garsiausias iš šių darbų yra „Žemiškųjų malonumų sodas“. Jame kairėje pusėje vaizduojamas Rojus, dešinėje Pragaras. Centrinė dalis skirta Žemei, kurioje žmonės užsiima savo žemiškųjų godulių tenkinimu ar nuodėmėmis. Paveikslas rodo alegorinę žmogaus nuopolio istoriją – iš Rojaus į Pragarą. Kiekviena scena, spėjama, vaizduoja kokią pamokomą mintį, patarlę, nuodėmės ar dorybės alegoriją. Pragaro scenoje vaizduojami nusidėjėliai, kuriuos galima pažinti, už ką jie baudžiami: godulį, apsirijimą, ištvirkimą.
Triptike „Šieno vežimas“ (išlikę 2 variantai, abu Madride) kompozicija tokia pati, tik vidurinė scena skirta groteskiškam šieno vežimo procesijos vaizdui. Šieno kupetą lydi Romos popiežius ir Šv. Romos imperatorius. Žemiau kupetos, įvairių socialinių sluoksnių žmonės, kaimiečiai ir miestiečiai, bando pavogti šieno, mušasi dėl jo. Ant šieno kupetos galima pažinti porą įsimylėjėlių, kurie atiduoda pirmenybę išvirkimo nuodėmei. Vienintelis angelas nukreipęs akis į dangų, kuriame vaizduojamas Jėzus Kristus. „Šv. Antano gundymų“ triptiko centrinėje scenoje vaizduojamos įvairios baisybės, kuriomis Šėtonas bando išbandyti Šv. Antano tikėjimą. Kairėje vaizduojamas Šv. Antano skrydis ir kritimas, dešinėje – Šv. Antano vizija.
Trečiajai Boscho kūrybos daliai priskiriami pavieniai paveikslai, manoma, daugiausiai vėlesnių metų: „Kristus, nešantis kryžių“, „Dyglių vainiko uždėjimas“, „Šv. Jonas Evangelistas Patmoje“, „Kvailių laivas“. XVI a. Boscho fantastinė kūryba susilaukė didelio dėmesio, jo paveikslus kolekcionavo Ispanijos karalius Pilypas II. Minima, kad greičiau ne tiek dėl meninės vertės, kiek dėl pačių paveikslų įdomumo. Vėlesniais laikais Boscho kūryba susilaukė įvairių interpretacijų, dailininkas buvo vadinamas eretiku. Artimiausiu Boscho pasekėju tapo Piteris Breigelis Vyresnysis. XX a. siurrealistai Boschą iškėlė kaip vieną savo pirmtakų ir įkvėpėjų. Šiuo metu Boschas laikomas vienu originaliausių dailininkų Vakarų kultūroje.
Beržiukas
Beržiukas - ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 3,5 km į pietryčius nuo Vievio, 0,23 km į pietus nuo Bakos ežero. Ežeras beveik apvalus, jo skersmuo ~ 0,13 km. Altitudė 112,1 m. Krantai žemi, pelkėti, vietomis apaugę krūmais. Pakrantės kalvotos, plyti dirbami laukai. Šalia įsikūręs Zabakos kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Bražuolės upės baseinui (Neries intakas).
Rumunijos Juodosios jūros kurortai
miniatiūra|[[Mamaja]] Rumunijos Juodosios jūros kurortai, Rumunijos Rivjera – pajūrio kurortai, išsidėstę nuo nuo Dunojaus deltos šiaurėje iki Bulgarijos Juodosios jūros pakrantės. Kranto linijos ilgis – 275 km.
Svarbiausias kurortas yra Mamaja, esanti šiauriau Konstancos nerijoje, skiriančioje Juodąją jūrą nuo Siutghiol ežero (limano). Mamaja yra populiari Rumunijos ir užsienio turistų poilsio vieta, išvystyta investavus dideles lėšas į turizmo infrastruktūros vystymą.
Biržų rajono garbės pilietis
Biržų rajono savivaldybės garbės pilietis – Lietuvos Respublikos ir užsienio valstybių piliečiams už ypatingus nuopelnus ir pastangas bei išskirtinį indėlį į Biržų rajono mokslo, švietimo, kultūros, sporto, ekonomikos, socialinio vystymo bei kitas sritis ir aktyvią visuomeninę veiklą suteikiamas garbės vardas.
Rumunijos Juodosios jūros kurortai
Kiti svarbūs kurortai pavadinti vardais iš romėnų ir graikų mitologijų: Eforie Nord, Neptun, Venus, Saturn, Jupiter, Olimp. Kiti kurortai yra Eforie Sud, 2 Mai, Cap Aurora.
Biržų rajono garbės pilietis
Nuostatai
Biržų rajono savivaldybės garbės piliečio (toliau – Garbės piliečio) vardas gali būti suteikiamas tiek gyvam, tiek mirusiam asmeniui. Suteikiant Garbės piliečio vardą mirusiam asmeniui, Garbės piliečio ženklas įteikiamas mirusiojo šeimai.
Rumunijos Juodosios jūros kurortai
Kostineštis (Costineşti) yra tradicinis studentų kurortas, o pačiuose pietuose, prie sienos su Bulgarija, esantis Vama Veche yra žvejų kaimas, žinomas savo „hipiška“ atmosfera.
Biržų rajono garbės pilietis
Nuostatai
Siūlymą dėl Garbės piliečio vardo suteikimo gali teikti Biržų rajono savivaldybės tarybos (toliau – Savivaldybės taryba) nariai, nevyriausybinės organizacijos, vietos bendruomenės, kolegialios gyventojų grupės ir juridiniai asmenys.
Palivarkas
thumb|Buvusio [[Merečovščizna|Merečovščiznos palivarko sodyba]] Palivarkas (iš ir iš ) – dvarui priklausantis ūkinis ir administracinis kompleksas.
Biržų rajono garbės pilietis
Nuostatai
Siūlymas asmeniui suteikti Garbės piliečio vardą pateikiamas Biržų rajono savivaldybės garbės piliečio vardo suteikimo komisijai iki einamųjų metų gruodžio 31 d. Kartu su siūlymu turi būti pateikta išsami informacija apie siūlomą kandidatą: jo asmens tapatybę patvirtinančio dokumento kopija, gyvenimo aprašymas, darbų ir nuopelnų rajonui aprašymas ir ne mažiau kaip dvi rekomendacijos.
Rumunijos Juodosios jūros kurortai
Pagrindiniai regiono miestai yra Konstanca (didžiausias Rumunijos uostamiestis), Mangalija, Nevodaris ir Sulina. Tulčos apskrityje didžiausias kurortas yra Gura Portiţei.
Palivarkas
Istorija
Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje palivarkai atsirado XV–XVI a., kai Valakų reformos metu iš esmės buvo pakeista iki tol buvusi žemės valdymo sistema. Iš pradžių jų gana mažai buvo Žemaitijoje ir Užnemunėje. Čia ir visoje Lietuvos teritorijoje, palivarkų itin padaugėjo XVIII a., plečiant ekonomijas ir prasidėjus manufaktūrinei gamybai. Palivarko sodybai stengtasi parinkti tokią vietą, kad gretimų kaimų valstiečiai galėtų patogiai pasiekti dirbamus palivarko laukus. Palivarkai smulkių žemvaldžių valdytuose dvaruose nebuvo kuriami. Kai kurie palivarkai tapo atskirais kaimais (Baubliai, Leliškė, Taurusiškė), kiti – miesteliais (Antašava, Armalėnai, Krosna, Vičiūnai). Palivarkai galėjo priklausyti valstybiniams ūkiams, bažnyčiai, dvarininkams.
Biržų rajono garbės pilietis
Nuostatai
Siūlymą, kurį Komisija atmetė, Komisijai iš naujo svarstyti galima teikti ne anksčiau kaip po vienerių metų.
Garbės piliečio vardas suteikiamas Komisijos teikimu Savivaldybės tarybos sprendimu. Teikimą, kurį Savivaldybės taryba atmetė, Komisija jai iš naujo svarstyti gali teikti ne anksčiau kaip po vienerių metų.
Palivarkas
Istorija
Palivarką paprastai sudarydavo administracijos pastatas, ledainė, sandėlis, kumetynas, svirnas, tvartas, malūnas, dažnai po kelis. Vėliau juose atsirado gamybinės dirbtuvės, alaus bravorai (Gubernijos dvaras), stiklo fabrikai (K. Bžostovskio stiklo gamybos cechas Ciso palivarke), tvenkiniai (Kurtuvėnai, Šilo Pavėžupis). Pagrindinė palivarko darbo jėgos panaudojimo forma buvo lažas. Iš gamybinės veiklos nuo palivarko buvo mokamas aukos mokestis, činšas, renta, kai kurie kiti mokesčiai.
Biržų rajono garbės pilietis
Nuostatai
Komisijai pateiktų kandidatų Garbės piliečio vardui suteikti sąrašas, kuriame nurodomos ir jų profesinės, visuomeninės pareigos bei kandidatus pateikę juridiniai ir fiziniai asmenys, paskelbiamas visuomenei.
Savivaldybės tarybai priėmus sprendimą asmeniui suteikti Garbės piliečio vardą, miesto šventės metu organizuojama vieša iškilminga Garbės piliečio vardo suteikimo ceremonija. Garbės piliečiui Savivaldybės meras įteikia specialų Garbės piliečio ženklą su įrašu: „Biržų rajono savivaldybės Garbės piliečiui (vardas ir pavardė) už nuopelnus Biržų kraštui“ ir 20 MGL dydžio piniginę dovaną. Jo vardas, pavardė ir trumpa biografija įrašomi į Biržų rajono savivaldybės garbės piliečių knygą, atvaizdas eksponuojamas Biržų pilies rūmuose Savivaldybės tarybos posėdžių salėje iškilmingų renginių metu.
Apie Garbės piliečio vardo suteikimo faktą informuojama visuomenė.
Gaižaičių pagrindinė mokykla
Joniškio rajono Gaižaičių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Gaižaičiuose (Joniškio raj.), vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191533895. Steigėjas Joniškio rajono savivaldybės taryba. miniatiūra|250px|left|Žaidimų aikštelė prie mokyklos
Istorija
Mokykla Martyniškiuose duris atvėrė 1902 m. Pirmasis mokyklos mokytojas – gamtininkas, Martyniškių parko kūrėjas Mykolas Itomlenskis (1883–1960). Gaudikių, Girkančių, Žukančių kaimų vaikai 1917 m. pradėjo lankyti Gaižaičių pradinę mokyklą, kuri 1918 m. įkurdinta Gaižaičių dvare. 1924 m. pradėjo veikti mokykla Juodeikių kaimo klebonijoje. Mokytojas buvo Jazgevičius. Mokslai tuomet prasidėdavo vėlai rudenį, baigdavosi su pavasariu.
2013 m. mokykla prijungta prie Žagarės gimnazijos.
Džim Džimo krioklys
right|thumb|200px|Džim Džimo kriokliai
Džim Džimo krioklys – krioklys Kakadu nacionaliniam parke, Šiaurinėje teritorijoje, Australijoje. Jo aukštis apie 200 metrų, krioklio vidutinis plotis 24 metrai.
Beniovcė
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Kiemionių piliakalnis
kairėje|miniatiūra|300x300px|Kiemionių piliakalnio naujas valstybės paminklo ženklas Kiemionių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5700; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1490; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A993KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24100) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Kiemionių, Salako seniūnija. Pasiekiamas keliu Salakas – Ūžėniškės per Čepeliškes, yra į kairę pietuosna nuo kelio, tarp jo ir Ligajų ežero.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje Ligajų ežero šiauriniame krante. Aikštelė ovali, pailga vakarų – rytų kryptimi, 53x29 m dydžio. Joje rasta akmeninių kirvukų. 2 m žemiau aikštelės V galo iškastas 5,5 m pločio, 0,2 m gylio griovys, už kurio supiltas 0,5 m aukščio, 7 m pločio pylimas. Jo 1,5 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į antrą 4,5 m pločio, 0,2 m gylio griovį, už kurio supiltas antras 0,5 m aukščio, 5,5 m pločio pylimas. Jo išorinis 1,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 5,5 m pločio terasą. Pietiniame šlaite, 14 m žemiau aikštelės, 3 m aukščiau ežero vandens lygio yra 10 m pločio terasa. Rytiniame šlaite yra 3 terasos. Viršutinė terasa - 54 m ilgio, 11 m pločio, vidurinė - 36 m ilgio, 6 m pločio, apatinė - 40 m ilgio, 7 m pločio. Pirmas griovys ir pylimas šiauriniame šlaite virsta 5 m pločio terasa, kuri išeina į rytinį šlaitą. Už jos į rytus yra 12 m pločio, 2 m gylio (nuo terasos) natūrali dauba. Šlaitai statūs, 9-20 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, aikštelės pietinis kraštas nugriuvęs. Jis apaugęs pušimis.
Rytinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos keramikos, šlako.
Tyrimai
1958 m. ir 1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 1,3 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 393 000 m². center|miniatiūra|800x800px|Kiemionių piliakalnis iš šiaurės vakatų pusės
Reliacinis modelis
Reliacinis modelis – duomenų aprašymo modelis, kuris remiasi predikatų logika ir aibių teorija. Modelį aprašė Edgaras Kodas (Edgar F. Codd) 1970 metais. Šio modelio pagrindinis elementas yra reliacinė lentelė. Kiti, anksčiau naudoti, duomenų aprašymo modeliai – hierarchinis ir tinklinis, o naujausias naudojamas modelis – objektinis. Reliacinis modelis buvo pirmas formaliai aprašytas modelis, anksčiau naudotieji modeliai buvo aprašyti tik po reliacinio modelio aprašymo. Modelio pagrindas – prielaida, jog visi duomenys gali būti pavaizduoti matematiniais ryšiais, tai yra kaip N aibių Dekarto sandaugos poaibis.
Atributai
Lentelės stulpeliai dar vadinami atributais. Atributai gali būti įvairaus tipo (tekstas, skaičiai, datos, loginiai (taip/ne), taip pat ir duomenų bazėje neapibrėžtos struktūros dvejetainės sekos ( – didelis dvejetainis objektas). Kaip tokie objektai saugomi vaizdai, garsai ir pan.
Raktai
Lentelės pirminis raktas yra stulpelis (ar kelių stulpelių derinys), kurį žinodami galime vienareikšmiškai pasakyti, iš kurios eilutės jis paimtas. Pateikiamame pavyzdyje vidutiniškai patikimu pirminiu raktu galėtų būti pavardės stulpelis. Raktas, kuris yra stulpelių derinys, vadinamas sudėtiniu raktu. Pavyzdyje sudėtiniu raktu galėtų būti vardo ir pavardės stulpelių derinys. Tai patikimiau, nes didelėje duomenų bazėje pasitaiko žmonių vienodomis pavardėmis.
Jei lentelėje galimi keli pirminio rakto variantai, kitos alternatyvos vadinamos kandidatiniais raktais.
Normalizacija
Tokia lentelė nebeturi daugiareikšmių atributų, tačiau ji turi vadinamų funkcinių priklausomybių – kai kurių gretimų lentelės stulpelių reikšmės priklauso viena nuo kitos. Šiame pavyzdyje vardas ir pavardė yra logiškai tarpusavyje susiję ir be reikalo kartojasi kiekvienai mėgiamo skaičiaus reikšmei. Norint tokią lentelę papildyti nauju Jono Petraičio mėgiamu skaičiumi, teks dar kartą iš naujo įvesti ir saugoti tuos pačius vardą ir pavardę. Tai nepatogu ir neekonomiška, todėl gerai padarytoje duomenų bazėje funkcinių priklausomybių turi nebūti.
Darbas, kurio metu lentelė keičiama keliomis tarpusavyje susijusiomis lentelėmis be funkcinių priklausomybių vadinamas duomenų bazės normalizacija.
thumb|200px|Dviejų lentelių susiejimo diagrama (sukurta su [[Umbrello). „Šakutės“ ženklas reiškia „vienas su daug“]]
LST TK37 Terminologija
LST TK37 Terminologija – technikos komitetas prie Lietuvos standartizacijos departamento (LSD), užsiimantis įvairių sričių Lietuvos standartuose ir tarptautinių standartų lietuviškuose vertimuose naudojamų terminų tarpusavio suderinamumu ir kokybe.
Reliacinis modelis
Normalizacija
Normalizacijos metu šią lentelę reikia keisti dviem, iš kurių viena saugo kiekvienam studentui priskirtą kodą o kita – bet kokį kiekį kodo ir tą kodą turinčio studento mėgiamo skaičiaus įrašų. Kodas gali būti generuojamas iš vardo ir pavardės ar bet kuriuo kitu būdu. Svarbu jog jis kiekvienam studentui būtų unikalus ir jo gyvenime nesikeistų. Pavyzdžiui, paso numeris netinka kaip kodas nes keičiasi pakeitus pasą.
LST TK37 Terminologija
2009 m. LSD numatė labai susiaurinti TK37 darbų tematiką – palikti tik terminų tvarkybos standartizaciją. 2009 m. gegužės 14 d. įvykusiame ataskaitiniame susirinkime TK37 sustabdė savo veiklą, kadangi didžioji dalis komiteto ekspertų yra ne bendrosios terminų tvarkybos, o konkrečių sričių terminų žinovai. Komiteto ekspertai yra Lietuvos universitetų, mokslo institutų, kompanijų ir kitokių įmonių bei institucijų specialistai.
Reliacinis modelis
Normalizacija
Vardų lentelėje studento kodas šiuo atveju gali būti pirminis raktas. Jis saugomas ir mėgiamų skaičių lentelėje. Stulpelis ar stulpelių derinys, kuri yra kitos lentelės pirminis raktas, vadinamas išoriniu raktu.
Lentelių sukūrimui, jų susiejimui svetimaisiais raktais ir duomenų paieškoms yra sukurta speciali programavimo kalba (SQL). Tačiau kai kada tenka programuoti panašias duomenų struktūras ir kitokiomis programavimo kalbomis.
LST TK37 Terminologija
Iki tol TK37 pirmininkė buvo dr. Albina Auksoriūtė.
TK37 turėjo 6 pakomitečius:
Rojaus vartai
thumb|logotipas Rojaus vartai – ufologinė sekta, įkurta 1975 m. Įkūrėjas – Marshall H. Applewhite. Sekta priskiriama žudikiškoms, apie veiklą Lietuvoje žinių nėra. Pasaulyje gali būti išlikę keli ar keliolika sektos narių. Sektos tinklalapis vis dar prižiūrimas.
1997 m. sektos 39 nariai (21 moteris ir 18 vyrų, nuo 26 iki 72 metų amžiaus) nusižudė, nusinuodydami sektos išlaikomoje viloje, Sante Fė (Naujoji Meksika, JAV). Savižudybės vyko tris dienas, pirmą ir antrą dieną nusinuodijo po 15 žmonių, likusieji 9 nusinuodijo trečią dieną. Policija įvykio vietoje prievartos pėdsakų nerado. Visi nusižudę sektos nariai buvo specifiškai apsirengę (juodi treningai ir „Nike“ firmos sportiniai bateliai), turėjo po nedidelę kuprinę ir smulkių pinigų. Sektos nariai paliko savo giminėms ar draugams žinutes.
Applewhite įtikino sektos narius nusižudyti, kad jų sielos galėtų patekti į kosminį ateivių laivą, kuris neva slėpėsi už pro Žemę praskrendančios Heilo-Bopo kometos. Sektos nariai patys tikėjo esantys ateiviais.
Kilmė ir istorija
Rojaus vartai buvo slapta New age religija. Kokia buvusi jos religinė praktika žinoma menkai. Prieš prisijungdami prie grupės daugelis narių išparduodavo savo nuosavybę, kad atsikratytų priklausomybės nuo žemiškųjų dalykų. Daugelį metų grupė gyveno izoliacijoje JAV vakarinėje dalyje.
Sektos tikėjimui didelę įtaką padarė mokslinė fantastika ir filmai. Sektos vadovai užsiėmė programavimo verslu, kitomis kompiuterių technologijomis (valdė firmą „Higher Source“). Iki 1997 m. sekta vertinta kaip nekenksminga mokslinės fantastikos fanatų grupelė.
Douglas Costa
Duglasas Košta de Soza (Douglas Costa de Souza; g. 1990 m. rugsėjo 14 d.) – Brazilijos futbolininkas, rungtyniaujantis krašto saugo pozicijoje. Nuo 2018 m. atstovauja Italijos klubą Juventus. Geriausiai žinomas už klaidinančius manevrus, greitį, kamuolio valdymo techniką.
Elektra
miniatiūra|[[Žaibas – elektros iškrova]] Elektra – visuma reiškinių, sąlygojama elektros krūvio ir jo judėjimo. Terminas dažnai vartojamas buitinėje kalboje.
Kryptingas elektringųjų dalelių judėjimas vadinamas elektros srove. Elektros srovę galima gauti ir cheminėmis reakcijomis arba iš šviesos energijos fotoelementuose.
Chemiškai gaunama elektros energija naudojama baterijoms, maitinimo elementams, akumuliatoriams gaminti.
Douglas Costa
2010 m. už 6 milijonus eurų iš „Grêmio” klubo persikėlė į Donetsko „Shaktar” komandą, su kuria laimėjo Anglijos Premier lygą, Ukrainos taurės varžybas ir Super taurę. 2015 m. persikėlė į Miuncheno Bayern ekipą už 60 milijonų eurų. Vėliau buvo paskolintas Turino komandai, su kuria pasirašė nuolatinę sutartį 2018 m.
Rojaus vartai
Ideologija
Sektos tikėjimas skelbė, jog Žemės planetą artimiausiu metu planuojama „perdirbti“ (iš esmės atnaujinti). Į šį planą įeina negrįžtamas joje gyvenančius žmonių sunaikinimas. Išsigelbėti gali tik trys žmonių grupės: Į pačią savižudybę kaipo tokią sektos požiūris buvo neigiamas, tačiau savo kūnus jie laikė tik „vežimais“, kuriuos bėgant iš „perdirbamos“ Žemės galima ir mesti.
Paąžuoliai (Anykščiai)
Istorija
1598 m. priklausė Alantos dvarui. Iki 1933 m. čia buvo dvi gyvenvietės – Šaparnė (kaimas) ir Padembė (vienkiemis, nuo  – „po ąžuolu“), kurie buvo sujungti į vieną, pavadintą Paąžuoliais.
Žažumbrio ąžuolas
miniatiūra|250px|right|Žažumbrio ąžuolas left|150px Žažumbrio ąžuolas – Anykščių rajono savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Žažumbrio kaime, į šiaurę nuo kelio, turintis išskirtinę dendrologinę ir estetinę vertę.
Aprašymas
Ąžuolas auga Anykščių regioniniame parke, atokiau nuo kitų medžių prie Aukštaitijos siaurojo geležinkelio sankasos. Jam yra daugiau kaip 200 metų, vienkamienio medžio aukštis 24 metrai, kamieno apimtis 5,37 m. Ąžuolas ir prie jo įrengta poilsiavietė populiari tarp keliautojų, atvykstančių siauruoju geležinkeliu. Prie ąžuolo vyksta teatralizuoti „plėšikų užpuolimai“. Tai anykštėnų sugalvota atrakcija turistams ir siauruko keleiviams. Atvykėliai čia gėrisi ne tik senuoju ąžuolu, bet ir vaizdingais Anykštos hidrografinio draustinio peizažais, Anykštos upelio skardžiais. Netoliese Anykštos upės slėnyje yra išlikę mažosios hidroelektrinės betoninės konstrukcijos.
Senovės Peru
Senovės Peru (dar „Ikikolumbinė Peru“, Andų civilizacija) – senovinė civilizacija Amerikos žemyne, Andų srityje klestėjusi nuo II tūkst. pr. m. e. iki XVI a., kuomet buvo užkariauta ispanų. Ją sudarė daug skirtingų kultūrų, kurios neretai įvardijamos atskiromis civilizacijomis: Čavinas, Naska, Močė, Varis, Tiuanakas, Čimoras, inkai, ir kt.
Nepaisant to, kad civilizacija vadinama Senovės Peru, jos teritorija apėmė ne tik dabartinės Peru (jos vakarinės dalies) teritoriją, bet ir daug kitų dabartinių valstybių, kurios yra kultūriniame Andų regione. Tai – vakarų Kolumbija, Ekvadoras, Bolivija, šiaurės ir vidurio Čilė, vakarų Argentina.
Geografija
Istorinis Andų regionas užima didelę teritoriją Pietų Amerikos žemyno vakaruose, tęsdamasis nuo Kolumbijos šiaurėje iki Čilės pietuose. Jis beveik sutampa su Andų kalnų sistema.
Rytuose regionas lietėsi su skirtingais Pietų Amerikos regionais, kurie neišvystė aukštų ikikolumbinių kultūrų ir civilizacijų. Čia yra tokie regionai (iš šiaurės į pietus) kaip Ljanosas, Amazonija, Gran Čiakas, Pampos. Šiaurėje regionas lietėsi su Sąsmaukos-Kolumbijos zona, pietuose jis perėjo į Patagoniją.
Gamtos sąlygos regione labai įvairios. Visas regionas išilgai gali būti dalinamas į dvi pagrindines teritorijas. Tai yra siauras pakrantės ruožas kosta ir kalnų teritorija altiplana. Civilizacija prasidėjo kostos regione, bet vėliau persikėlė į kalnų regionus.
Paprastai yra išskiriamos 6 pagrindinės Andų ekosistemos, kurių gyventojai pasižymėjo skirtingu gyvenimo būdu (pavadinimai kečujų kalba): thumb|200px|left|Andų teritorija ir sub-regionai
Kultūriniai regionai
Nepaisant didžiulių teritorijų ir ypač sudėtingo susisiekimo, visa Senovės Peru turėjo bendrus kultūrinius bruožus. Tai leidžia visą regioną laikyti viena civilizacija. Pvz., visų senovės Peru kultūrų visuomenėse labai svarbus socialinis vienetas buvo ayllu, išplėstinė šeima, kurių kiekviena išpažino savo dievą, rūpinosi išgyvenimu, netgi turėjo savo šventyklas.
Nepaisant kultūrinės vienybės, dėl geografinių skirtumų, Senovės Peru labai ryškūs atskiri regioniniai bruožai, buvo išvystyti atskirų tautų ir kultūrų. Atskiri sub-regionai šioje teritorijoje vystėsi politiškai ir dažniausiai kultūriškai nepriklausomai, turėjo savo valstybes, ir iki Inkų imperijos laikų XV a. nebuvo suvienyti į vieną valstybę. Svarbiausi sub-regionai buvo Centrinis ir Centro-pietų, kur prasidėjo civilizacija, kuri vėliau plito į šiaurę ir pietus.
Paprastai išskiriami 6 kultūriniai regionai:
Istorija
Nepaisant to, kad atskiri regionai sukūrė skirtingus politinius vienetus ir vystėsi savarankiškai, visai Senovės Peru istorijai yra taikoma vieninga chronologija. Laikotarpiai čia vadinami akiračiais (horizontes).
Ikikeraminis laikotarpis
Archeologiniai tyrimai rodo žmogaus kultūros pėdsakus Andų teritorijoje, datuojamus maždaug 10000 m. pr. m. e. (Čiljono slėnis). Spėjama, kad apie tokį laiką indėnai turėjo pasiekti pietinį Andų pakraštį Ugnies Žemėje, taip pabaigdami Amerikos apgyvendinimo procesą.
Tuo metu suklestėjo atskiros Andų priešistorinės kultūros. Žymiausi tarp jų buvo uolų tapybos pavyzdžiai Ajakučo (Ayacucho) miesto apylinkėse ir Laurikoča olose Maranjono ištakose pavyzdžiai (atrasta 1957 m.). Čilėje, Arikos slėnyje 8000–2000 m. pr. m. e. klestėjo Činčoroso kultūra, kuri buvo seniausia pasaulio kultūra mumifikavusi mirusiuosius. Tolimojoje šiaurėje, dabartinėje Kolumbijoje, tuo metu klestėjo San Agustino kultūra.
Keraminis laikotarpis
Keramikos išradimas Andų regione suteikė naują pagreitį kultūros vystymuisi. Pirmoji keramika buvo išrasta apie 4000 m. pr. m. e. Šiaurės regione (Ekvadore), ir priklausė Valdivijos kultūrai.
Maždaug tuo pat metu (4000 m. pr. m. e.) dabartinės Peru teritorijoje pradėtos kultivuoti pupelės, prijaukintos lamos. Šie žemės ūkio pasiekimai plito į kitus regionus. Pvz., pietinius Andus jie pasiekė apie 2000 m. pr. m. e.
Pirminis laikotarpis
thumb|100px|left|Čavino kultūra
Ankstyvasis akiratis
Maždaug IX a. pr. m. e. Centro regione išaugo pirmoji civilizuota kultūra – Čavinas, kurios centras buvo Čavin de Uantaro miestas. Čavino žmonės statė šventyklas, garbino jaguarą (nors tose vietose jaguarai nesiveisia). Ši kultūra išplito po visą Centro regioną, nešdama kultūrinius pasiekimus tolyn.
Ankstyvoji tarpinė grandis
Pagrindiniai straipsniai: Naskos kultūra, Parakaso kultūra, Močės kultūra, Rekuajaus kultūra, Tiuanakas
Paskutiniaisiais amžiais pr. m. e. Čavino kultūra davė pradžią daug kitų kultūrų Centro pakrantės regione. Jos suklestėjo atskiruose upių slėniuose ir buvo viena nuo kitos atskirtos dykumų.
Šiaurinėje dalyje klestėjo Močės kultūra, garsėjusi puikia keramika, piešiniais. Pietuose klestėjo Naskos kultūra, kurios atstovai kūrė Naskos piešinius, milžiniškus geoglifus, matomus tik iš lėktuvo. III a. pr. m. e. susiformavusios Parakaso kultūros žmonės mumifikavo mirusiuosius ir audė labai dailius audinius. Čia pirmiausia greta medvilnės, audiniams pradėta naudoti ir vikunijų vilna.
Tuo pat metu Centro-pietų regione suklestėjo Tiuanako miestas. thumb|100px|left|Vario ir Tihuanako kultūros
Vidurinysis akiratis
thumb|100px|right|Vario kultūros keramika
Po ilgo atskirų kultūrų klestėjimo laikotarpio, kultūriniai centrai pajūrio regione nunyko. Spėjama, kad to priežastimi buvo El Ninjo fenomenas. Kultūra kėlėsi į rytus, į kalnuotus regionus. Nuo maždaug VII a. atskiros kultūros buvo konsoliduotos į dideles imperijas. Jos plėtė savo kultūrinę hegemoniją.
Vėlyvoji tarpinė grandis
thumb|250px|right|Čimoro sostinė Čančanas Pagrindiniai straipsniai: Čimoras, Činčai, Muiskai, Araukanai, Čankai, Čačapojo kultūra, Huankai, Kuskas
Apie 1000 m. abi imperijos suiro, vėl duodamos pradžią smulkesnėms kultūroms, suklestėjusioms tiek pajūryje, tiek kalnuose.
Svarbiausia ir didžiausia jų buvo Čimoro valstybė su sostine Čančane. Centro-pietų regione klestėjo aimarų valstybėlės, savo valstybes sukūrė ir į regioną migravę čankai. Peru kalnuose, slėniuose, klestėjo Čačapojo, Huankų, Kusko valstybėlės.
Šiuo laikotarpiu senovės Peru kultūra pirmą kartą išėjo iš Centro ir Centro-pietų regionų, plisdama tolyn į šiaurę ir į pietus. Tolimojoje šiaurėje ji davė pradžią muiskų kultūrai, o Tolimuosiuose pietuose – araukanų kultūrai. thumb|100px|left|Inkų imperija
Vėlyvasis akiratis
thumb|250px|right|Maču Pikču miestas
XV a. viduryje viena iš mažų kalnų valstybėlių su sostine Kusko mieste pradėjo plėsti savo teritorijas. Šios valstybės valdovai buvo tituluojami inkais, iš ko kilo ir visos šalies bei tautos pavadinimas.
Inkų valdovai ilgainiui užkariavo gretimas kalnų valstybes Centro regione, o vėliau ėmė plėstis į šiaurę ir į pietus, sukurdami inkų imperiją. Ši imperija suvienijo beveik visą Andų civilizacijos teritoriją, ir valdė daugybę tautų, tarp jų ir Araukanus Tolimuosiuose pietuose. Vienintelė jų neužkariauta kultūra buvo muiskai Tolimojoje šiaurėje.
Inkai puikiai organizavo imperijos valdymą, tiesė kelius. Jie perėmė užkariautųjų kraštų kultūrą, iš jos sukurdami unikalią inkų kultūrą.
Visuomenė
Pagrindinis straipsnis: Senovės Peru visuomenė
Raštas
Skirtingai nei dauguma senųjų civilizacijų, Senovės Peru tautos nesukūrė įprastos rašto sistemos. Vienintelis raštas, kurį naudojo inkai, buvo mazgaraštis kipu, skirtas fiksuoti skaičiams ir daiktams, tačiau neleidžiantis užrašyti kalbos.
Yra hipotezių, kad kai kurios Andų tautos naudojo rašto sistemas, tačiau nėra nustatyta, ar tai yra raštas, ar tiesiog ornamentai. Kaip pavyzdys galėtų būti močikų pupelių raštas, Čimoro ornamentai ar languotos tekstilės ornamentai.
Civilizacijos ypatumai
Senovės Peru civilizacija išvystė labai aukštus meno, kultūros pasiekimus, neturėdama daugybės techninių-buitinių pagrindų, kurie ilgai laikyti svarbiausia civilizacijos sąlyga Vakaruose. Pvz., Senovės Peru kultūros buvo žalvario amžiaus ir nenaudojo geležies, nors jo kalnuose yra daugybė. Vietoj to buvo labai išvystytas aukso ir sidabro apdirbimas. Taip pat buvo neišrastas ratas ir rašto sistema.
Skirtingai nei kitos Amerikos cizilizacijos, Mezoamerikos, gyventojai, Andų civilizacijos atstovai buvo prijaukinę daug gyvulių, kuriuos naudojo buityje. Svarbiausi jų buvo lama, alpaka, nutrija ir šinšila. Skirtingai nei visos kitos pasaulio civilizacijos, Senovės Peru nebuvo pagrindinės grūdinės kultūros (nors kukurūzus jie naudojo). Pagrindinis angliavandenių šaltinis čia buvo įvairūs šakniavaisiai, pirmiausia bulvės ir manijokai.
Kuklių piliakalnis (Zarasai)
Kuklių piliakalnis – piliakalnis Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, Kuklių kaime, Imbrado seniūnija. Pasiekiamas iš plento Zarasai – Antazavė Baltamiškyje pasukus į dešinę šiaurės – vakarų kryptimi ir pavažiavus 800 m Kuklių link, yra 100 m į dešinę šiaurėje, miško pakraštyje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvelėje, pelkės pietiniame pakraštyje. Aikštelė apvali, 20 m skersmens, iškiliu viduriu. Joje buvo randama akmeninių kirvukų, lygios keramikos. Šlaitai nuolaidūs, 2-7 m aukščio. Piliakalnis žinomas ir Piliakalnio vardu.
Tyrimai
1958 m. ir 1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Kultūrinio sluoksnio nepastebėta. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
84-oji Oskarų teikimo ceremonija
84-oji Oskarų teikimo ceremonija pagerbė ir apdovanojo geriausius 2011 metais sukurtus filmus. Renginys vyko 2012 m. vasario 26 d., „Hollywood and Highland“ centre, Holivude, Los Andžele. Vedėju buvo paskelbtas komikas Edis Merfis, tačiau, pasitraukus prodiuseriui Bretui Ratneriui, Merfis taip pat pasitraukė. Aktorius Bilis Kristalas buvo pristatytas kaip naujasis ceremonijos vedėjas. Kristalas šį renginį vedė jau devintąjį kartą.
Daugiausia nominacijų ir apdovanojimų
Šie filmai buvo nominuoti daugiau nei vieną kartą:
Šie filmai gavo daugiau nei vieną Oskarą:
Australijos Alpės
thumb|225px|Vaizdas nuo Hothamo kalno, matosi Feathertopo kalnas, šios viršūnės žiemą – padengtos sniegu thumb|225px|Alpės visais metų laikais atskleidžia gamtos grožį thumb|225px Australijos Alpės – aukščiausia Didžiojo Vandenskyros kalnagūbrio dalis, taip pat aukščiausia Australijos žemyno vieta, išsidėsčiusi pietiniame Naujajame Pietų Velse ir rytinėje Viktorijos dalyje tarp 35° ir 37° pietų platumos. Alpėse beveik visos viršūnės viršija 2000 metrų ribą, o žiemos sezonu vienintelė vieta Australijoje pasidengianti sniegu. Aukščiausia Alpių viršunė yra Kosciuškos kalnas (2228 m).
Ilgis apie 450 km, plotis iki 150 km. Australijos Alpės susidariusios iš paleozojaus kvarcito, skalūno ir klinčių, suskaidytų granito intruzijomis. Gilūs upių tarpekliai, karstinės reljefo formos. 5–6 mėnesius per metus Australijos Alpes dengia sniegas.
Snieguotieji kalnai esantys Naujajame Pietų Velse yra Australijos Alpių dalis.