cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kupiškis
Kultūra
Pastatyti paminklai architektui Laurynui Stuokai-Gucevičiui ir generolui Jonui Černiui, gausu Henriko Orakausko skulptūrų: „Kupiškėnų vestuvės“, „Avinėli, pasipurtyk“, „Merkurijus“, „Paukščiai“, „Piemenukas“, fontanas „Baltų gyvybės medis“ ir kt. Yra du muziejai: etnografijos (kraštotyros) muziejus ir Povilo Matulionio namas-muziejus. 1999 m. pradėtas ir vėliau kas dveji metai organizuotas tarptautinis folkloro festivalis "Lingaudala" (režisierė Vilija Morkūnaitė). Festivalis buvo orientuotas į tradicinės kultūros sklaidą, žanrų bei stilių įvairovę. Festivaliai "Lingaudala" vyko 1999 - 2015 metais.Nuo 2004 m. įvyko 7 respublikiniai medžio drožėjų plenerai „Žmogus ir vanduo“. Įsikūrusi Kupiškio liaudies meno studija „Židinys“.
2006–2013 m. išleisti III tomai „Kupiškėnų enciklopedija“, 2007–2013 m. išleisti IV tomai „Kupiškėnų žodynas“ (autorė Klementina Vosylytė). 2017 m. „Kupiškėnų vestuvės“ įtrauktos į nacionalinį Nematerialaus kultūros paveldo vertybių sąvadą.
Nuo 2015 m. dr. Aldonos Vasiliauskienės iniciatyva Kupiškyje organizuojamos tarptautinės dvasingumui skirtos konferencijos:
Bzybės kalnagūbris
thumb|200px|Siauriausia vieta tarp [[Gagros kalnagūbris|Gagros ir Bzybės kalnagūbrių – „akmens maišas“.]]
Kupiškis
Kultūra
2015 m. – Pirmoji konferencija skirta pašvęstajam gyvenimui „Pašvęstojo gyvenimo metai: istorija, dabartis, perspektyvos“; 2016 m. – konferencijos tema „Gailestingumo žinios švyturiai Panevėžio vyskupijos 90-metėje istorijoje"; 2017 m. – skirta pagerbti du palaimintuosius: arkivyskupą Teofilių Matulionį, užbaigiant jam skirtus Lietuvos vyskupų paskelbtus bažnytinius metus (palaimintuoju paskelbtas 2017 m.) ir arkivyskupą Jurgį Matulaitį MIC palaimintuoju paskelbtą prieš 30 metų (1987 m.). Konferencijoje taip pat buvo paminėti iš Panevėžio vyskupijos kilusieji Dievo tarnai. Konferencijos tema: „Pašaukimo šventumui išsipildymas Lietuvių tautoje“; 2018 m. – „Popiežių vizitų svarba Katalikų Bažnyčiai ir visuomenei Lietuvoje“. 2019 m. – “Mūsų laikų liaudies pamaldumo šventieji ir jų kulto sklaida” minint Dievo tarno Mečislovo Reinio 135-ąsias gimimo metines.
Bzybės kalnagūbris
Bzybės kalnagūbris  – pietinė Didžiojo Kaukazo kalnagūbrio atšaka Abchazijoje. Ribojamas Bzybės ir, iš dalies, Kelasurio upių. Ilgis – ~50 km. Aukščiausias taškas – Chimsa (3 033 m). Sudarytas daugiausia iš klinčių, paplitę karstiniai reiškiniai. Bzybės kalanagūbryje yra Snežnajos urvas – antras pagal gylį (-1753 m) ir vienas iš sudėtingiausių urvų pasaulyje.
Kupiškis
Kultūra
Švenčiant Lietuvos valstybės atkūrimo šimtmetį, 2018 m. suorganizuoti „Šimtmečio kupiškėnų rinkimai“ TOP 20.:
Tarmė
Kupiškio ir jo apylinkių gyventojai šneka rytų aukštaičių kupiškėnų tarme. Pagal ankstesnę dialekto tyrinėtojų sistemą ji buvo vadinama ratininkų, puntininkų, tarme. Kupiškėnų tarmės pavadinimas pradėtas vartoti 1965 m. priimtoje lietuvių kalbos tarmių klasifikacijoje. Pagal Kazimiero Jauniaus ir Antano Salio tarmių skirstymą vadinti dadininkais.
Kupiškėnė Uršulė Tamošiūnaitė – Lietuvos literatūros istorijoje pirmoji poetė, XIX a. rašiusi lietuviškai, vaizdinga gimtąja kupiškėnų tarme.
Tarptautinis bendradarbiavimas
Partnerystės ir bendradarbiavimo sutartys:
Vektorius (reikšmės)
Vektorius gali reikšti:
Delio universitetas
Delio universitetas, DU – vienas didžiausių Indijos ir seniausias Delio universitetas. 220 000 studentų.
Istorija
Įkurtas 1922 m. Delyje Britų Indijos valdžios iniciatyva.
Struktūra
Universitete 14 fakultetų, 86 katedros ir 79 koledžai. Turi 15 mokslo tyrimų institutų ir mokslo centrų, biblioteką, įkurtą 1933 m.
Paprastasis guolininkas
Paprastasis guolininkas (Pisaura mirabilis) – guolininkų (Pisauridae) šeimos voras.
Patelė 12-15 mm, patinėlis – 10-13 mm. Vorų pilvelis šviesiai rudas, su tamsesne zigzagine juosta.
Gaudomojo tinklo nerezga. Įdomi šio voro kopuliacija: patinėlis prieš poravimąsi sugauna ir atneša patelei apraizgytą grobį. Kol ši maitinasi, patinėlis ją apvaisina. Šios rūšies atstovai labai ėdrūs, pasižymi kanibalizmu – užpuola savo rūšies atstovus. Neretai patinėliai tampa patelių aukomis.
Kiaušinėlių kokonas melsvai žalias, apipintas iš vidaus vienodo storumo plonais gelsvais siūlais ir iš išorės homogeninio apvalkalo, su 100-300 kiaušinėlių. Patelė kokoną nešiojasi, o prieš išsiritant jaunikliams, tarp apraizgytų žolių stiebelių įrengia varpelio pavidalo lizdą, kuriame vėliau laikosi išsiritę jaunikliai. Lizdo viduryje ji patalpina kokoną ir jį saugo. Kokoną niekada nepalieka, nors ir yra labai baikšti.
Dažnai randamas atvirose vietose, pievose ir miško pakraščiuose, ant žolių ir krūmų. Šviečiant saulei, daug jų būna ant lapų, ištiestomis į priekį ir į užpakalį kojomis. Dažna rūšis.
Paul Morphy
Polas Čarlzas Morfis (1837 m. birželio 22 d. Naujajame Orleane – 1884 m. liepos 10 d. ten pat) – JAV šachmatininkas, po pergalės mače prieš Adolfą Anderseną 1858 m. iki 1861 m. – stipriausias pasaulio šachmatininkas. Pirmasis įvedęs šių laikų nuostatą: „Prieš ataką – būtinas savo figūrų išvystymas“. Jo talentas šachmatuose pasireiškė iš vaikystės, bet šachmatų karjera buvo nors ir efektinga, bet trumpa.
Vaikystė
P. Morfis buvo iš išsilavinusios ir pasiturinčios šeimos. Tėvas, Alonzas Morfis, turėjęs airiškų, ispaniškų ir kreoliškų šaknų, 1819 m. tapo teisininku, o nuo 1825 iki 1829 m. – Kongreso nariu, vėliau – Luizianos vyriausiuoju prokuroru, o nuo 1839 m. iki 1846 m. dirbo Luizianos valstijos Aukščiausiajame Teisme. 1828 m. Alonzas vedė prancūziškos kilmės Telcidę (Louise Therese Felicite Thelcide Le Carpentier), kuri ir buvo Polo Morfio motina.
Polas Morfis gimė 1837 m. birželio 22 d Naujajame Orleane. Turėjo dvi seseris: Malviną ir Heleną bei trimis metais vyresnį brolį Edvardą. Kai Polui buvo dar tik keturi, jis mokėjo skaityti ir rašyti.
Šeimoje mėgo šachmatus: žaidė tėvas, vyresnis brolis Edvardas, dėdė Ernestas, senelis Džosefas Le Karpentjė, kitas dėdė Čarlzas Karpentjė. Šachmatais Žaisti Polas Morfis išmoko, stebėdamas tėvą, žaidžiantį su dėde Ernestu. Kai viena iš tokių partijų baigėsi lygiosiomis, jis nustebino tėvą, pareiškęs, kad dėdė Ernestas galėjo laimėti. Atstatęs buvusią padėtį ant šachmatų lentos, Polas parodė, kur dėdė apsiriko ir kaip išleido pergalę. Būdamas aštuonerių, Polas jau žaisdavo su suaugusiais.
1846 m. pradžioje generolas Vinfildas Skotas (Winfield Scott), aplankęs Naująjį Orleaną, išreiškė norą pažaisti šachmatais su  stipriu vietiniu žaidėju. Jam pristatė 8-metį Polą. Tačiau generolui nebuvo lengva: teko du kartus pralaimėti.
Kai Polui buvo devyneri metai, jis jau buvo tarp geriausių Naujojo Orleano žaidėjų.
1850 m. gegužės mėn. Naujajame Orleane lankėsi Vengrijos meistras Johanas Leventalis. Jis su dvylikamečiu Polu Morfiu žaidė tris partijas ir visas pralaimėjo.
Būdamas 13-kos, tapo stipriausiu Naujojo Orleano žaidėju ir vienas pajėgiausių Amerikoje.
Amerikos šachmatų kongresas
1857 m. balandį gavo pakvietimą spalio mėn. dalyvauti 1-jame Amerikos šachmatų kongrese Niujorke. Iš pradžių dėl tėvo mirties jis atmetė kvietimą, bet dėdei Ernestui patarus, nusprendė dalyvauti.
Į varžybas buvo pakviesta 16 geriausių Amerikos žaidėjų. Jos buvo atkrentamosios ir baigėsi lapkričio 10 d. Buvo žaidžiami mačai iki 3 laimėtų, o finale – iki penkių laimėtų partijų. Galvojimo laikas nebuvo ribojamas.
P. Morfis aštuntfinalyje nugalėjo Džeimsą Tompsoną (+3, -0), ketvirtfinalyje – Aleksandrą Myką (+3, -0), pusfinalyje – Teodorą Lichtenheiną (+3, =1, -0), o finale  – Liuisą Paulseną, Šiame mače po pirmųjų 4 partijų rezultatas dar buvo lygus 2:2, bet finišas (4:0) nulėmė P. Morfio pergalę (+5, =2, -1). P. Morfis galvojo kiekvieną ėjimą trumpai, o L. Paulsenas – ilgai. Dėl to kai kurios partijos tęsėsi po 10–11 val., o lygiosiomis pasibaigusi 2-oji partija – 15 val. Šioje partijoje P. Morfis galvojo 3 val, o jo varžovas – 12 val.
P. Morfis per šias varžybas laimėjo 14 partijų, pralaimėjo vieną ir tris baigė lygiosiomis. Naujajame Orleane P. Morfis, visos Amerikos turnyro nugalėtojas, buvo sutiktas su triumfu.
Kelionė į Europą
Naujasis pasaulis buvo užkariautas, ir P. Morfio draugai pradėjo rūpintis jo maču su H. Stauntonu. Įžymiajam britų meistrui buvo išsiųstas kvietimas atvykti į Ameriką. Tačiau tai nebuvo taip paprasta, kaip tikėjosi P. Morfio gerbėjai.
Savo redaguojamame „Illustrated London News“ šachmatų skyrelyje ir savo laiške organizatoriams H. Stauntonas rašė, kad atvykti į Ameriką jis negalės. Eilę metų dirbdamas literatūrinį darbą, jis jau buvo atitrūkęs nuo šachmatų ir pastaruoju metu neturėjo rimtų varžybų. Atmetęs kvietimą ir nedavęs jokių pažadų susitikimui Anglijoje, H. Stauntonas tiesiai neatsisakė žaisti su P. Morfiu. Pastarasis H. Stauntono tylėjimą traktavo kaip sutikimo ženklą. Gavęs Didžiosios Britanijos šachmatų asociacijos kvietimą atvykti į Birmingame rengiamą Kongresą, P. Morfis leidosi garlaiviu „Arabija“ į kelionę per okeaną. Po 20-ies dienų „Arabija“ išmetė inkarą Liverpulyje ir P. Morfis iškart išvyko į Londoną – jis skubėjo į susitikimą su H. Stauntonu. Pastarasis, davęs sutikimą žaisti mačą, su 5000 JAV dol. įnašu, paprašė mėnesiui atidėti mačą. Vietoj to, sutiko sužaisti dvi konsultacines partijas: H. Stauntonas ir Džonas Ovenas prieš Polą Morfį ir Tomą Bernsą. Buvo žaidžiama Sent Džordžo šachmatų klube. P. Morfio ir T. Bernso duetas laimėjo abi partijas.
Ši pergalė sustiprino jo norą žaisti mačą su H. Stauntonu, nors pastarasis, po tarptautinio turnyro Londone 1851 m. jau nebebuvo pirmuoju Senojo pasaulio šachmatininku. Atvykęs į Londoną P. Morfis sužinojo, kad šachmatų kongresas nukeltas iš liepos į rugpjūtį, o mačo su Stauntonu irgi reikėjo laukti, tad P. Morfiui nieko kitko neliko, kaip žaisti su anglų meistrais. Pirmuoju varžovu buvo T. Bernsas. Pradžioje varžovas atkakliai priešinosi, ir po 8 partijų rezultatas dar buvo lygus, bet po to P. Morfis pradėjo laimėti partiją po partijos, ir galutinis rezultatas jau nebekėlė abejonių (+19, =1, -7). 260px|thumb|left|Polas Morfis (kairėje) žaidžia su Johanu Leventaliu, 1858 m. Po to sekė pergalės mačuose su Samueliu Bodenu (+5, =3, -1), Henriu Berdu (+10, =1, -1), Edvardu Liove (+6), Dž. Medlėjumi (+3) ir Dž. Ovenu (+4, -1).
Po šių mačų P. Morfio susitikimas su Johanu Leventaliu buvo pirmas tikras jo išbandymas Europoje. Varžovas 1857 m. Mančesteryje buvo laimėjęs 1-ąją vietą. Kova vyko iki vieno iš varžovų 9-ių pergalių. Žaidžiama buvo Sent Džordžo ir Londono šachmatų klubuose. Arbitru buvo H. Stauntonas.
Mačas, prasidėjęs 1858 m. liepos 19 d., tęsėsi iki rugpjūčio 22 d. Po lygiųjų pirmojoje partijoje P. Morfis laimėjo trejas partijas iš eilės ir, nežiūrint atkaklaus varžovo tolesnio pasipriešinimo, mačas baigėsi P. Morfio pergale (+9, =2, --3).
Viešnagė Paryžiuje
Pergalės prieš anglų meistrus nepadarė H. Stauntono labiau sukalbamu. Jis vėl nukėlė mačo pradžią į 1858 m. lapkričio mėn. Kadangi iki mačo buvo likę du mėnesiai, P. Morfis paliko Londoną ir vyko į Paryžių. Čia, „Režans“ (Café de la Régence) kavinėje, kurioje buvo žaidę tokie meistrai kaip A. Legalis (François Antoine de Legall de Kermeur), A. Filidoras (André Danican Philidor), A. Dešapelis (Alexandre Deschapelles) ir L. Laburdone (Louis-Charles Mahé de La Bourdonnais), geriausiu, tuo metu, buvo Danielis Harvicas.
Mačas su juo įvyko 1858 m. rugsėjo mėn. ir buvo žaidžiamas iki vieno iš varžovų 7 laimėtų partijų. Jis prasidėjo D. Harvico dviem pergalėm, bet po to P. Morfis laimėjo 4-ias partijas iš eilės. D. Harvicas dėl ligos paprašė atidėti savaitei mačą. P. Morfis sutiko su sąlyga, kad po pertraukos bus žaidžiama kas dieną ne mažiau kaip vieną partiją. Po savaitės mačas buvo pratęstas. Po lygiųjų 7-oje partijoje ir dar vieno pralaimėjimo 8-oje D. Harvicas pasiūlė baigti taikiai, bet Morfis nesutiko ir mačo teisėjas užfiksavo pergalę, pagal esamą mačo rezultatą, P. Morfiui (+5, =1,-2). P. Morfis pasiūlė sužaisti antrą mačą, bet D. Harvicas atsisakė.
Kadangi jis nebuvo laimėjęs numatytų 7 partijų, prizinio fondo (295 frankų, dabar būtų apie 1400 JAV dol.) pinigus sau nepasiliko: dalį jų gražino, dalį perdavė „Režans“ savininkui A. Anderseno kelionės išlaidoms į Paryžių padengti.
Paryžiuje P. Morfis dar žaidė su Sent-Amanu, Arnu de Rivjera, P. Žurnu, H. Liarochu ir kt. Paryžiaus Operos teatre įvyko ir vienas garsiausių šachmatų žaidimų, „Operos žaidimas“ tarp Morfio (baltaisiais) ir Braunšveigo kunigaikščio Karolio II bei prancūzų aristokrato, grafo Isouard de Vauvenargues (abu kartu žaidė juodaisiais).
Sužavėtas jaunojo amerikiečio meistriškumu, P. Sent-Amanas tapo didžiuliu jo gerbėju. Jis tvirtino, kad Morfis su bet kuriuo amžininku sėkmingai žaistų ir be pėstininko f7.
Žlugusios derybos su Stauntonu
Tuo metu iš Londono atėjo žinios, kad lapkričio mėn. mačas su H. Stauntonu gali neįvykti, nes Morfis nėra paskyręs savo sekundantų bei įnešęs piniginio įnašo į prizinį fondą.
Spalio pradžioje P. Morfis rašė Sent Džordžo šachmatų klubo sekretoriui, kad Naujojo Orleano šachmatų klubas pervedė į Londoną jo piniginį įnašą, ir paprašė sekretoriaus parinkti jo sekundantą.
Į tai jis gavo mandagų H. Stauntono atsakymą, atspausdintą „Illustrated London News“, kuriame buvo rašoma, kad jis atsisako mačo dėl abejotinos dabartinės savo sportinės formos ir didelio užimtumo literatūrine veikla. Pabaigai H. Stauntonas pridėjo, kad, jei būtų proga, neatsisakytų sužaisti, be jokių sąlygų, keletą lengvų partijų.
H. Stauntonui tuo metu buvo 48 metai. Jo geriausi šachmatų metai buvo seniai praėję. Po nesėkmės mače su T. Laza (Tassilo, Baron von Heydebrand und der Lasa) 1853 m. jis nebeturėjo rimtos žaidybinės praktikos. Tokiomis aplinkybėmis kovoti su jaunu, pilnu jėgų P. Morfiu buvo beprasmiška. H. Stauntonas turėjo teisę atsisakyti, bet jis suklydo, kai neatsisakė žaisti mačą derybų pradžioje.
1858 m. lapkričio mėn. JAV ambasadorius Prancūzijoje Džeimsas M. Masonas, pristatė Polą Morfį imperatoriui Napoleonui III.
Mačas su A. Andersenu
Po mačo su D. Harvicu P. Morfis „Režans“ kavinėje sužaidė dešimtis lengvų ir konsultacinių partijų.
Bet, kai, gavęs dviejų savaičių atostogų, į Paryžių atvyko A. Andersenas, jis rado P. Morfį „Breteil“ viešbutyje, gulintį ligos patale. Todėl mačo pradžia keletui dienų buvo atidėta. Prieš prasidedant mačui P. Morfis vis dar nebuvo pilnai pasveikęs, todėl buvo nuspręsta žaisti mačą viešbutyje. Dalyvavo tik pagrindiniai Prancūzijos šachmatininkai: Sent Amanas, Arnu de Rivjera (Jules Arnous De Riviere), P. Žurnu, Žanas Lui Preti (Jean-Louis Preti), Džeimsas Mortimeras (James Mortimer) ir Morfio sekretorius Frederikas Edžas (Frederick Milne Edge).
Mačas įvyko 1858 m. gruodžio 20–28 d. Paryžiuje. Partijos buvo žaidžiamos be laiko kontrolės ir iki tol, kol vienas iš varžovų laimės 7-ias partijas. Nelygines partijas baltaisiais žaidė P. Morfis. A. Anderseno pasiūlymu per vieną dieną buvo sužaistos: 3-ioji ir ketvirtoji, 7-oji ir 8-oji bei 9-oji ir 10-oji partijos.
Po mačo su Andersenu
P. Morfiui laimėjus mačą prieš geriausią senojo pasaulio meistrą A. Anderseną, neliko jokių abejonių, kas stipriausias šachmatų pasaulyje. Vokiečių meistras garbingai pripažino savo pralaimėjimą. Jis pilnu balsu pareiškė, kad jaunasis amerikietis stipresnis už visus jam žinomus meistrus.
P. Morfiui nebeliko lygiaverčių varžovų, ir jis pasiūlė žaisti be pėstininko su bet kuriuo Prancūzijos šachmatininku. „Bet kokiu šachmatininku“ D. Harvicas savęs nelaikė, tad, gavęs P. Morfio pakvietimą, tokiomis sąlygomis žaisti atsisakė.
1859 m. balandžio 4 d. prieš išvykstant iš Paryžiaus, jo garbei buvo surengtas banketas. Pirmininkavo Pjeras Sent-Amanas. Be iškilmingų tostų, skulptorius Lekenas pademonstravo savo naująjį darbą – P. Morfio marmurinį biustą, kurį, griaudint aplodismentams, P. Sent-Amanas apvainikavo laurų vainiku.
Dar prieš išvykstant iš Europos P. Morfis, nuvykęs į Angliją, sužaidė keletą simultanų nežiūrint į lentą Londono (+2, =6) ir Sent Džordžo (+5, =3) šachmatų klubuose.
Žiūrint į lentą simultane Sent Džemo klube žaidė prieš meistrus: H. Berdą, Arnu de Rivjerą (prieš abu laimėjo), J. Leventalį ir S. Bodeną (su abiem lygiosiomis), ir T. Bernsą (pralaimėjo) (+2, =2, -1). Po to sužaidė ir keletą partijų su J. Leventaliu.
Be to, P. Morfis buvo pakviestas privačios audiencijos pas karalienę Viktoriją, kuri jam padovanojo šachmatų dėžutę.
Taip baigėsi daugiau kaip 10 mėn. trukusi P. Morfio kelionė į Europą.
Sutiktuvės Amerikoje
1859 m. birželio 25 d. Niujorke buvo surengtos iškilmingos oficialios sutiktuvės. Kai P. Morfis įėjo į salę, kur jo laukė daugiau kaip 2000 gerbėjų, buvo sugrotas valstybinis himnas. Į sveikinimo kalbas P. Morfis atsakinėjo kukliai. Dėkodamas tėvynainiams jis pagarbiai atsiliepė apie savo varžovus Europoje:
Besibaigiant iškilmėms, jam buvo įteikta nacijos dovana: perlais ir sidabru inkrustuotas raudonmedžio staliukas, iš juodmedžio pagaminta šachmatų lenta su perlamutriniais laukeliais, auksinės ir sidabrinės figūros, pritvirtintos ant karneolio pjedestalų, ir deimantais inkrustuota figūrų dėžutė su meniškai pavaizduotu P. Morfio vardaženkliu. Be to, P. Morfiui buvo įteiktas pagal specialų užsakymą pagamintas auksinis laikrodis su briliantais. Laikrodžio ciferblate vietoj skaičių matėsi raudonos ir juodos šachmatų figūros.
Priėmimai, banketai, sveikinimai tęsėsi: P. Morfį sveikino Jungtinių Amerikos Valstijų mokslo ir kultūros veikėjai. Pirmą kartą pergalė prie šachmatų lentos tapo valstybinės reikšmės įvykiu.
Pranešimas apie šachmatų karjeros pabaigą
Deja, mačas Europoje su A. Montgredienu buvo paskutinis rimtas P. Morfio pasirodymas. Grįžęs namo, jis pareiškė, kad pasiruošęs žaisti be pėstininko f7 su bet kuriuo pasaulio šachmatininku. Nesulaukęs atsakymo į šį iššūkį, A. Anderseno nugalėtojas pranešė baigiantis savo šachmatų karjerą. Nuo to laiko nei vienos rimtos partijos su rimtu varžovu P. Morfis nebesužaidė.
Lengvosios partijos
1859 m. rudenį L. Paulsenas bandė lygiomis sąlygomis susitikti su P. Morfiu, bet nesėkmingai. Kol jis galvojo, kad gal verta priimti P. Morfio sąlygas ir, laimėjus, įtikinti jį žaisti normalų mačą, P. Morfis demonstravo savo galimybes Niujorke ir Naujajame Orleane, kur sužaidė apie šimtą partijų be žirgo ar bokšto, taip pat – nežiūrint į lentą. Tarp dalyvių, su kuriais sėkmingai žaidė be žirgo, buvo ir 1857 m. Niujorko turnyro dalyviai: Dž. Tomsonas, A. Mykas ir T. Lichteheinas.
P. Morfis žaidė tik lengvas partijas ir nusprendė pasišvęsti advokato praktikai. Tačiau šis darbas jam neatnešė sėkmės.
Antroji kelionė į Europą
1861 m. JAV prasidėjo pilietinis karas. 1862 m. P. Morfio šeima paliko Naująjį Orleaną. P. Morfis vėl išvyko į Paryžių, kur klausėsi muzikos, su draugu Arnu de Rivjera analizavo debiutines padėtis, susitiko su A. Mongredienu, bet į šachmatų kavinę „Režans“ neužsuko.
Dar 1861 m. Londone Sent Džordžo ir Londono klubų organizacinis komitetas buvo pasiuntęs P. Morfiui kvietimą žaisti Londone su Ignacu Kolišu (Ignatz von Kolisch) mačą iki vienuolikos laimėtų partijų. Tada P. Morfis atsakė:
„Aš galiu tik pažadėti (tai būtų ypatinga išimtis iš taisyklės, pagal kurią aš daugiau nepriimu iškvietimų), kad, kai vėl atvyksiu į Europą, pasistengsiu būsimam mačui surasti savaitę, o jei reiktų – ir daugiau. Kartu norėčiau pažymėti, kad aš ryžtingai atsisakau žaisti dėl kokių nors titulų. Man, tikiuosi ir p. Kolišui, suteiktų malonumo taikios, be žiūrovų, draugiškos varžybos. Jei kada dar kartą pasisektų perplaukti okeaną, man patiktų būtent tokios varžybos…“
Kai P. Morfis perplaukė okeaną, I. Kolišas jam priminė apie pažadą Paryžiaus laikraštyje „Nord“. P. Morfis, atsakęs laišku, kurio prašė nespausdinti, galiausiai davė sutikimą, kuris buvo atspausdintas žurnale „Nuvel Režans“:
Ginčai, ar I. Kolišas turėjo teisę ir ar P. Morfis privalėjo sutikti, buvo diskutuojami laikraščių puslapiuose. Šachmatų pasaulis tada dar nežinojo, kad didysis šachmatų meistras serga nepagydoma liga.
1864 m. vasarį P. Morfis grįžo į Ameriką, bet ne į Naująjį Orleaną, o į Kubą.
Havanoje P. Morfis žaidė nežiūrėdamas į lentą su juodaodžiu vergu Feliksu, kuris žinomas pagal šeimininko pavardę kaip F. Sikre.
Trečioji kelionė į Europą
Sekanti, trečia P. Morfio kelionė į Paryžių 1867 m., vykstant Pasaulinei parodai, nepaliko jokių su šachmatais susijusių pėdsakų. P. Morfis nebežaidė net lengvųjų partijų. Neaplankė ir tuo metų vykstantį III Tarptautinį šachmatų turnyrą, kuriame žaidė jo draugas Arnu de Rivjera, Eugenijus Ruso (Eugène Rousseau), I. Kolišas ir kiti meistrai.
Liga
Iš jaunystės nervingas ir labai jautrus, P. Morfis buvo linkęs į dvasinius pergyvenimus. Pirmieji sunkaus psichikos sutrikimo požymiai pasireiškė grįžus po antrosios kelionės į Europą. Iš išorės tai nebuvo matoma: kiekvieną dieną tvarkingai apsirengęs jis eidavo pasivaikščioti Naujojo Orleano gatvėmis. Bet artimieji žinojo, kad jam vis sunkiau. Stiprūs galvos skausmai, prislėgta nuotaika, nepažįstamų žmonių baimė, perėjusi į persekiojimo maniją, stiprėjo.
Pačios paskutinės žinomos sužaistos partijos buvo 1869 m. Pastovus ir paskutinis didžiojo šachmatininko varžovas, su kuriuo žaisdavo be žirgo, buvo mokyklos draugas Šarlis Morianas.
1879 m. iš gydytojo Meredito laiškų, atspausdintų žurnaluose „American Chess Journal“ ir „Cincinaty Commercial“, pasaulis sužinojo, kad didysis meistras yra beviltiškoje psichinio aptemimo būsenoje.
1884 m. birželio 10 d. P. Morfis, kaip įprasta, ėjo pasivaikščioti. Buvo karšta, ir grįžęs paprašė paruošti šaltą vonią. Motina pastebėjo, kad sūnus jau visą valandą vonioje (durys buvo užkabintos iš vidaus). Pakvietus kaimynus, buvo išlaužtos durys. Pakviestas gydytojas konstatavo, kad mirtis įvyko dėl kraujo išsiliejimo į smegenis. Didysis meistras mirė, būdamas 47 metų. Taip užbaigė savo trumpą kūrybinį kelią ir gyvenimą vienas iš didžiausių šachmatų meno genijų.
Žaidimo stilius
Amžininkai aiškino P. Morfio pasiekimus, jo kombinaciniu talentu. Tačiau jo mačo su A. Andersenu partijos liudija, kad P. Morfis persvarą įgydavo strateginiu žaidimu. Kombinaciniame žaidime A. Andersenas jam nenusileisdavo. 260px|thumb|right|Polas Morfis Pirmaeiliu uždaviniu P. Morfis laikė figūrų mobilizavimą ir siekdavo figūrų išvystymo persvaros. Kad neprarastų iniciatyvos, ar sutrukdytų varžovo figūrų vystymuisi, P. Morfis nevengdavo aukų. Kai keisdavosi figūromis, išnaudodavo nežymius tempo praradimus.
Žaisdamas baltaisiais, jis jau partijos pradžioje susidarydavo prielaidas atakai, o juodaisiais – stengdavosi perimti iniciatyvą. P. Morfis svarbią reikšmę skyrė pėstininkų centrui. Turėdamas figūrų išvystymo ir erdvės persvarą, rengdavo pėstininkų prasiveržimą, dažnai susijusį su vieno ar dviejų  pėstininkų auka.
Šios P. Morfio aukos, daugiausiai atliekamos remiantis pozicijos vertinimu, turėjo pozicinį pagrindą. Tokių prasiveržimų dėka jis atverdavo linijas: jo figūros, sutelktos atsivėrusiose vertikalėse ir įstrižainėse, pagrindinio smūgio kryptimi turėdavo didesnę jėgą. Tai leisdavo P. Morfiui įgyti persvarą. Dauguma jo partijų baigdavosi tiesiogine karaliaus ataka ir kombinaciniu smūgiu.
Tačiau atakos nebuvo P. Morfio pagrindinis tikslas: kai būdavo naudinga, vietoj neaiškių vidurio žaidimo komplikacijų paprastindavo padėtį, keisdamas valdoves, eidavo į poziciškai naudingą jam baigmę, kurioje demonstruodavo aukštą techninį meistriškumą. Partijose P. Morfis demonstravo atvirų padėčių žaidimo strategijos principus.
Įžymiųjų šachmatininkų vertinimai
1859 m. laiške T. Lazai A. Andersenas rašė:
Emanuelis Laskeris:
R. Kapablanka:
Kaip sakė A. Aliochinas, P. Morfio jėga rėmėsi „giliai apgalvotu agresyvaus pobūdžio poziciniu žaidimu“.
Pagal M. Euvę:
V. Smyslovas:
R. Fišeris:
Pagal žaidimo tikslumą Morfis lenkė visus kada nors gyvenusius šachmatininkus. Jo šachmatų lentos matymas – absoliutus ir, nežiūrint to, kad žaisdavo labai greitai…, praktiškai nedarydavo grubių klaidų. Galbūt vienintelė jo silpna vieta – uždarųjų debiutų (pvz., olandiškosios gynybos) žaidimas. Bet ir čia Morfio išradingumas padėdavo išlyginti žaidimą“.
G. Kasparovas savo knygoje „Mano įžymieji pirmtakai“ rašo:
Tam, kad suformuluoti tuos ir kitus pozicinio žaidimo principus, prireikė dar ketvirčio amžiaus ir didžiulio, sekančio titano, Vilhelmo Šteinico intelekto… Panašu, kad kiekvienas pasaulio čempionas vertino Morfio kūrybą per savo šachmatų supratimo prizmę. Kiekvienas jų sėmėsi iš jos sau jėgų! Apibendrinant pasisakymus, Morfį galima laikyti šiuolaikinių šachmatų kūrėju.“
Leon Zeitlin
Leon Zeitlin (1876 m. vasario 23 d. Klaipėdoje – 1967 m. birželio 22 d. Londone) – ekonomistas, politikas.
Biografija
Gimė 1877 m. birželio 30 d. Klaipėdoje, žydų šeimoje. Baigęs mokyklą studijavo ekonomiką Leipcigo universitete, 1902 m. tapo mokslų daktaru. Nuo 1907 m. dirbo Vokietijos ekonomikų asociacijoje Berlyne. Taip pat buvo Hanzos valdybos narys bei Vokietijos didmeninės ir užsienio prekybos valdybos narys. 1920-1932 m. buvo Vokietijos ekonomikos tarybos narys. 1928-1932 m. kaip Vokietijos demokratų partijos narys buvo Prūsijos landtago narys. Priklausė poetų, eseistų klubui P.E.N.. 1935 m. emigravo į Londoną, kur dirbo įvairiuose laikraščiuose. 1939 m. Trečiojo Reicho valdžia dėl žydų tautybės atėmė iš jo mokslų daktaro laipsnį. 1941-1952 m. dirbo Jungtinės karalystės eksporto institute. Mirė 1967 m. birželio 22 d. Londone.
Šaukėnai (kaimas)
Šaukėnai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Šaukėnų miestelio.
Zeravšanas
Zeravšanas (,, iš − „aukso šaltinis“) – Azijos upė. Nors ir mažesnis bei ne toks žinomas kaip dvi didžiosios Vidurinės Azijos upės, Syrdarja ir Amudarja, yra ne mažiau vertingas regiono drėkinimo šaltinis. Jo persiškas pavadinimas kilo iš aukštupyje randamo auksingojo smėlio.
Pietiniame upės krante kyla Zeravšano kalnagūbris, siekiantis iki 5630 metrų aukščio.
Upė išteka Tadžikijoje, Pamyro šlaituose, Zerafšano ledyne, Koksu kalnų mazge. Teka 300 km į vakarus ir kerta Uzbekijos sieną. Ten pasuka į šiaurės vakarus, teka pro legendinį Samarkando miestą, visiškai priklausomą nuo Zeravšano sukurtos oazės, vėliau vėl suka į pietvakarius, prabėga pro Bucharą ir pranyksta Karakulio smėlynuose, nepasiekdama Amudarjos, kurios intakas seniau buvo. Įrengta keletas tvenkinių.
Didžiausias intakas – Fandarja (kairysis).
Zerafšano baseinas tankiai apgyvendintas.
Megadeth
Megadeth – amerikiečių thrash metal grupė, 1983 m. įkurta Dave Mustaine ir laikoma viena iš keturių svarbiausių („the big four“) žanro grupių, nulėmusių jo vystymąsi ir populiarumą.
Megadeth visame pasaulyje yra pardavusi 38 milijonus įrašų, šeši iš penkiolikos grupės studijinių albumų Jungtinėse Valstijose pelnė platininį sertifikatą, grupė yra gavusi dvylika „Grammy“ nominacijų.
Istorija
Po to, kai buvo išmestas iš grupės Metallica, Dave Mustaine susirado bosistą David Ellefson ir įkūrė savo grupę, kurią pavadino Megadeth (terminas megadeath JAV kariniuose terminuose reiškia milijonines žmonių žūtis atominiame kare). Dave Mustaine tapo naujos grupės vokalistu ir pagrindiniu dainų rašytoju, taip pat gitaristu. Prie jų netrukus prisijungė būgnininkas Lee Rausch ir gitaristas Greg Handevidt. Neilgai trukus Handevidtą pakeitė Slayer gitaristas Kerry King, kuris su Megadeth sugrojo tik penkis koncertus. Jį pakeitė gitaristas Chris Poland, kuris į grupę atsivedė būgnininką Gar Samuelson.
Netrukus Megadeth įrašė trijų dainų demo Last Rites. 1985 m. grupė išleido albumą „Kiling Is My Business…And Business Is Good!“, kuriam užbaigti pritrūko pinigų, nes iš įrašų kompanijos „Combat Records“ albumui skirto 8000 JAV dol. biudžeto Dave Mustaine maždaug pusę iššvaistė narkotikams. Tačiau prasta įrašo kokybė nesutrukdė grupei pasiekti žinomumo ir įgyti nemažai ištikimų fanų. Albumas buvo palankiai įvertintas ir dėl pastangų apjungti thrash metal ir speed metal yra pelnytai įvardijamas vienu iš klasikinių metalo muzikos albumų.
Pradėjus įrašus antrajam albumui, Megadeth gavo pasiūlymą dirbti po „Capitol Records“ stogu, kurį grupė priėmė, taip užtikrindama sau nemenkus uždarbius. 1986 m. Megadeth išleido albumą „Peace Sells…But Who's Buying?“. Šis albumas parodė patobulėjusią grupės kūrybą, geresnį garsą ir iki šiol laikomas vienu geriausiu ir įtakingiausiu thrash metal įrašu. Tačiau grupėje reikalai nesiklostė. Narkotikai, užgriuvusi sėkmė ir varginantys koncertai ardė muzikantų tarpusavio santykius, todėl netrukus Dave Mustaine atleido Chris Poland ir Gar Samuelson. Neilgai trukus juos pakeitė buvęs gitaros mokytojas Jeff Young ir būgnų technikas Chuck Behler.
1988 m. sausio mėnesį Megadeth išleido albumą „So Far, So Good…So What?“.
1990 m. prie grupės prisijungus gitaristui Marty Friedman bei būgnininkui Nickel Menza, Megadeth išleido albumą „Rust In Piece“. Tai vienas brandžiausių grupės darbų, 2010 m. dvidešimtmečio sukakties proga grotas koncertiniuose turuose po Šiaurės ir Pietų Ameriką, Europą bei Australiją.
1992 m. pasirodė komerciškai sėkmingiausias grupės albumas „Countdown to Extinction“, reprezentuojamas tokių hitų kaip „Symphony of Destruction“ arba „Skin O My Teeth“.
1994 m. Megadeth vis labiau tolstant nuo thrash metal skambesio išleistas albumas „Youthanasia“.
1995 m. pasirodė iki tol nepublikuotų kūrinių rinkinys „Hidden Treasures“.
1997 m., po ilgokos pertraukos, Megadeth išleido septintąjį studijinį albumą „Cryptic Writings“. Tai dar lengvesnis darbas nei prieš tai buvę, laviruojantis tarp sunkiojo roko ir metalo stilių.
1999 m. išleistas albumas „Risk“, bene labiausiai nutolęs nuo Megadeth muzikinių šaknų. Tais pačiais metais grupę paliko ilgametis narys Marty Friedman.
2001 m. Megadeth grįžo prie įprastesnio skambesio, išleisdami albumą „The World Needs A Hero“.
2004 m. praėjus nemažam laiko tarpui dėl išsklaidytos grupės sudėties ir Mustaine rankos traumos, pasirodė albumas „The System Has Failed“, iš pradžių numatytas kaip Mustaine solo projektas ir įrašytas su kviestiniais muzikantais, tarp jų ir originaliu grupės gitaristu Chris Poland. Mėnuo po albumo išleidimo Mustaine suformuoja naują grupės sudėtį: broliais – gitaristu Glen Drover bei būgnininku Shawn Drover – ir bosistu James MacDonough. Vėliau jį pakeičia James LoMenzo.
Tomas Levickas
Tomas Levickas – vienas 1769 m. Šiaulių ekonomijos valstiečių sukilimo vadų.
Megadeth
Istorija
2007 m. Megadeth pasirašė sutartį su „Roadrunner Records“ ir išleidžo vienuoliktąjį grupės albumą „United Abominations“. 2008 m. gitaristą Glen Drover pakeitė Chris Broderick.
Tomas Levickas
Biografija
Žagarės miestietis, Šiaulių ekonomijos Žagarės gubernijos vaitas. 1769 m. liepos 13 d. su savo vaitijos Lankaičių, Donylių ir Ramoškių kaimų valstiečiais pradėjo sukilimą, kuris išplito po visą ekonomiją. Jo vadovaujami valstiečiai užpuolė Žagarės dvarą, suėmė gubernatorių T. Jagminą, išplėšė kasą. Slopinant sukilimą jis buvo suimtas, bet pabėgo.
Megadeth
Istorija
2009 m. pasirodė dvyliktasis grupės albumas „Endgame“, sulaukęs nemažos sėkmės ir palankių kritikų vertinimų.
Kompiuterija (leidinys)
thumb|right|150px|Žurnalo viršelis Kompiuterija PC-World – „Lietuvos ryto“ žurnalas informacinių technologijų tematika. Buvo leidžiamas 1997–2008 m. Vyr. redaktorius Bronislovas Burgis.
Minaretas
thumb|225px|Minaretas [[Mardinas|Mardine, Turkijoje]] Minaretas ( 'švyturys') − aukštas apvalaus, keturkampio arba daugiakampio plano bokštas su laiptais (išorėje arba viduje) ir atvira galerija viršuje. Kai kada minaretas gali turėti šalmo pavidalo viršūnę.
Minaretas yra sujungiamas su mečete arba statomas šalia jos. Iš minareto musulmonų dvasininkas kviečia tikinčiuosius melstis. Kaip pastato tipas, minaretas susiformavo VIII a. Artimuosiuose Rytuose ir paplito islamo šalyse.
Šiais laikais minaretai savo tradicinės funkcijos paprastai nebeatlieka, nes tikintieji maldai kviečiami naudojant garsiakalbius.
Lietuvoje minaretas yra išlikęs Kėdainių miesto parko pakraštyje. Jį apie 1880 m. pastatė rusų generolas E. Totlebenas (žr. Kėdainių minaretas). Minaretas taip pat yra ir Kauno mečetėje.
Poznanės Adomo Mickevičiaus universitetas
Poznanės Adomo Mickevičiaus universitetas – valstybinis universitetas Poznanėje, Lenkijoje. Lenkijos aukštųjų mokyklų reitinge jis užima 3 vietą, o pasaulyje – 250 vietą (pagal pasaulinį Webometrics Ranking of World Universities reitingą).
Universiteto ištakos siekia 1611 m., kai spalio 28 d. Zigmantas III Vaza Jėzuitų kolegijai suteikė universiteto statusą. 1919 m. balandžio 1 d. įsteigiamas filosofijos – pirmasis Poznanės universiteto – fakultetas. II pasaulinio karo metu universiteto veikla buvo sustabdyta, tačiau jis ir toliau veikė pogrindyje, Varšuvoje (slaptas Vakaro žemių universitetas). Aukštosios mokyklos veikla atnaujinta 1945 m. 1955 m. gruodžio 24 d. jai suteikiamas Adomo Mickevičiaus vardas.
Telakai
Telakai  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietus nuo Kosuv Lackų, apie 19 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 89 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaime yra Telakų geležinkelio stotelė.
Meškėniniai
Meškėniniai (Procyonidae) – plėšriųjų žinduolių šeima. Vidutinio didumo visaėdžiai žinduoliai, artimi lokiams. Turi ilgą purią uodegą, vaikšto ramstydamiesi visomis letenomis, gerai laipioja medžiais.
Šeimoje 19 rūšių. Daugiausia paplitę Amerikoje.
'''Pošeimis. Procyoninae''' '''Pošeimis. Potosinae'''
Ksutas
Ksutas  graikų mitologijoje - Helėno ir Orseisės sūnus. Jo sūnūs tapo achajų ir joniečių tautų pradininkais. Jis su Kreusa turėjo du sūnus, Joną ir Achają, bei dukrą Diomedę.
Akira Nišino
(g. 1955 m. balandžio 7 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1977–1978 m. Vėliau patapo treneriu. Treniravo Japonijos rinktinę, kai ji žaidė 1996 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Vėliau tapo pirmuoju Gamba Osaka ekipos treneriu, laimėjusiu keturis skirtingus trofėjus: AFC Čempionų lyga (2008), Imperatoriaus taurė (2008, 2009), taip pat 2005 m. tapo J lygos čempionu, o 1999 ir 2007 m. iškovojo J lygos taurę.
Bambukai
Bambukai (Bambusoideae) – miglinių (Poaceae) šeimos daugiamečių, visažalių augalų pošeimis. Paplitę tropinio ir subtropinio klimato zonose, daugiausia Pietryčių ir Rytų Azijoje, Himalajuose, Pietų Amerikoje, JAV.
Iš viso pasaulyje yra 9 gentys, 68 pogentės ir daugiau kaip 1000 rūšių. Pagal atskiras Žemės dalis ir rūšių gausumą išsidėstę šitaip:
Bambukų stiebas bamblėtas, tuščiaviduris, ištisai arba bent iš dalies sumedėjęs, kartais kiek šakotas, dažniausiai plonas, nors storiausi egzemplioriai siekia iki 15–20 cm skersmens. Lapai daugiausia kotuoti, siauri, smailėjantys, retai linijiški. Kai kurios bambukų rūšys žydi labai retai, kartą į 100 metų ar dar rečiau. Žiedai susitelkę šluotelėmis. Vaisius – grūdvaisis. Tai greičiausiai pasaulyje augantis augalas – per parą gali paaugti 1 metrą. Aukščiausia bambukų rūšis Dendrocalamus brandisii užauga iki 38 m aukščio.
Sėklos ir ūgliai vartojami maistui, lapais šeriami galvijai. Stiebai naudojami statyboje, baldams gaminti. Iš Bambusa arundinacea, Dendrocalamus strictus pluošto gaminamas aukštos kokybės popierius. Kai kurie bambukai auginami dekoratyviniuose želdiniuose.
Ozeris Finkelšteinas
Ozeris Finkelšteinas (1863 m. rugsėjo 20 d. Kaunas – 1932 m. rugsėjo 28 d. Kaunas. 1984 m. perlaidotas Vilniaus žydų kapinėse.) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1884 m. baigė Kauno gimnaziją. 1888 m. baigė Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultetą.
1889–1905 m. prisiekusiojo advokato padėjėjas Kaune. 1905 m. ištremtas iš Kauno už aktyvią visuomeninę veiklą ir nelegalios literatūros platinimą. 1918 m. grįžo į Lietuvą, Kaune vertės advokato praktika, advokatų tarybos vicepirmininkas.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas III (Raseinių) rinkimų apygardoje. Priklausė žydų frakcijai, nuo 1920 m. liepos mėn. jos seniūnas. 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo, 1926 m. birželio 2 d. – 1927 m. balandžio 12 d. Trečiojo Seimo atstovas.
Bendradarbiavo lietuvių ir žydų spaudoje, domėjosi ir publikavo žydų folkloro kūrinius. 1938 m. išleista jo publikuotų straipsnių ir kalbų rinkinys.
Osoveco geležinkelio stotis
Osoveco geležinkelio stotis - geležinkelio stotis Osoveco gyvenvietėje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Monkų apskrityje. Stotis pastatyta XIX a. pabaigoje. Per I pasaulinį karą stotį sugriovė Vokietijos imperijos kariuomenė, o per II pasaulinį karą sugriovė Raudonoji armija. Abu kartus stotis buvo atstatyta tokios pačios išvaizdos kaip ir anksčiau stovėjusi. Tai trijų platformų, trijų peronų geležinkelio stotis, per kurią eina Balstogė-Glomnas geležinkelio linija. Nuo stoties iki Goniondzo geležinkelio stoties yra 4,8 km ir iki Podlaseko geležinkelio stotelės 13,1 km.
Viktoras Pivrikas
Viktoras Pivrikas (1950 m. rugpjūčio 11 d. Sedoje, Mažeikių rajonas – 2013 m. birželio 9 d.) – gydytojas otorinolaringologas, pedagogas, habilituotas medicinos mokslų daktaras, Lietuvos ir Palangos savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1956–1967 m. mokėsi Klaipėdos 10-oje vidurinėje mokykloje. 1967–1968 m. Klaipėdos greitosios pagalbos stoties sanitaras. 1968–1974 m. studijavo Kauno medicinos institute.
1974–1988 m. Klaipėdos Raudonojo kryžiaus ligoninės Otolaringologijos skyriaus gydytojas. 1985 m. medicinos mokslų kandidatas. 1988–1990 m. Kauno medicinos instituto vyr. mokslinis bendradarbis. 1990 m. habilituotas medicinos mokslų daktaras. 1991–1998 m. Klaipėdos klausos implantologijos klinikos vedėjas. Nuo 1998 m. Klaipėdos universiteto Gamtos mokslų fakulteto katedros profesorius, Klaipėdos miesto ligoninės Galvos ir kaklo chirurgijos departamento vadovas, LOR skyriaus vyr. gydytojas, nuo 2001 m. Klaipėdos miesto ligoninės vyresnysis gydytojas. 2 išradimų, 5 monografijų ir žinynų, daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių autorius. LR sveikatos apsaugos ministerijos ekspertas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. LSDP Palangos skyriaus narys, LSDP tarybos narys, Palangos skyriaus pirmininkas. 1995–1997 m., 1997–2000 m. (LDDP sąraše), 2003–2007 m. ir 2007–2011 m. (LSDP sąraše) Palangos savivaldybės tarybos narys. Palaidotas Lėbartų kapinėse.
Vilco kantonas
Vilco kantonas – 1 vienas iš 12 Liuksemburgo kantonų. Kantono plotas – 265 km². Gyventojų – 13 339. Vilco kantonas suskirstytas į 10 komunų.
Linas Karalius
Linas „Ezopas“ Karalius (iki 2001 m. Linas Mažeika; g. 1973 m. rugsėjo 11 d. Vilniuje) – Lietuvos pramogų verslo veikėjas, politikas. Išgarsėjo kaip muzikos grupės „ŽAS“ narys.
Tėvas Jonas (g. 1948 m.) – LTV garso režisierius, mama Irena (g. 1952 m.) – namų šeimininkė.
Muzikinė, visuomeninė veikla
Būdamas 14 metų savarankiškai pradėjo mokytis groti gitara, kontrabosu, triūba ir mušamaisiais. Vėliau kartu su Mariumi „Tru“ Bereniu ir Tomu Rimkumi (krepšininku) įkūrė pank roko grupę „Vėdarai“ ir įrašė pirmąją kasetę.
1991 m. baigė Vilniaus 27-ąją vidurinę mokyklą. Pradžioje norėjęs Vilniaus konservatorijoje studijuoti aktorystę, persigalvojo ir kartu su tais pačiais bendražygiais įkūrė sunkiojo metalo (death metal) grupę „Regredior“, kuri gyvavo 3 metus, per kuriuos išleido vinilinę 12 colių plokštelę Vokietijoje bei kompaktinę plokštelę Belgijoje, koncertavo Lietuvos, Lenkijos, Vokietijos ir Anglijos klubuose ir festivaliuose.
1994 m. kartu su Mariumi Bereniu pradėjo dirbti radijo stoties M-1 lietuviškos muzikos laidos „Lietuviški decibelai“ vedėju. Susipažinę su lietuviška popmuzika juoko dėlei kartu su Mariumi Bereniu įrašė dainas „Debilas ir bažnyčioje debilas“ ir „Ne pieną gėręs ne nuo pieno ir mirsi“ – taip atsirado grupė „Žas“ (Žertva Ant Smūgio). Grupė siekė ironiškai pašiepti degraduojančių Lietuvos žmonių gyvenimo vertybes ir lietuvišką pop muziką. 1995 m. gegužės mėn. Andrius Mamontovas pakvietė grupę sudalyvauti muzikos grupės Foje gimtadienio koncerte Vingio parke (pasirodymas 1995 m. koncerte laikomas grupės „Žas“ gyvavimo pradžia). Linas Karalius pradėjo vokalisto karjerą ir gavo pravardę Ezopas. Būdamas „Žas“ sudėtyje, padėjo grupei išleisti 14 albumų. Projekto „Die2kai.LT" vienas iš sumanytojų ir prodiuserių.
2000 m. vaidino lietuviškame televizijos humoro seriale „Grybauskai“ (rež. Maris Martinsons, Raimondas Paškevičius).
2001 m. pradėjo domėtis dvasiniu žmogaus tobulėjimu, tapo vegetaru, nustojo vartoti svaigalus. 2004 m. paliko grupę ir pradėjo dirbti Vilniaus miesto savivaldybėje, įsitraukdamas į narkomanijos mokyklose prevencijos programą. Neakivaizdžiai studijavo Šiaulių universiteto Edukologijos fakultete. 2005 m. kartu su žmona Raimonda Vilniaus miesto centre atidarė „TranzArt“ jogos studiją. L. Karalius buvo projekto „Nauja mada“ autorius ir pagrindinis kuratorius. Skaitė paskaitas apie svaigalų vartojimo pasekmes vaikų namuose ir vasaros poilsio stovyklose. Veda jogos ir kvėpavimo meditacijos seminarus suaugusiems.
Susituokęs jau trečią kartą (1994 m. vedė Jurgitą, 2002 m. - Raimondą, 2015 m. - Viktoriją ); Dukra Eglė (g. 1994 m.) – iš pirmos santuokos, sūnus Vėjas (g. 2002 m.) – iš antrosios santuokos. . Nuo 2005 iki 2013 draugavo su Gintare Gurevičiūte (g. 1986 m.), , ,.
Politika
Nuo 2008 m. Seimo narys, išrinktas pagal Tautos prisikėlimo partijos sąrašą. Priklausė Krikščionių partijos frakcijai, buvo LR Sveikatos reikalų komiteto narys, Alkoholizmo ir narkomanijos prevencijos komisijos narys, Jaunimo ir sporto reikalų komisijos pirmininko pavaduotojas.
2010 m. lapkričio 11 d. iš L. Karaliaus, dėl be pateisinamos priežasties praleidinėtų Seimo posėdžių, po apkaltos, buvo atimtas Seimo nario mandatas.
Dalyvavo parlamentinės grupės „Už demokratišką Baltarusiją“ veikloje, priklausė tarpparlamentinių ryšių su Ispanijos Karalyste, Kanada, Kinijos Liaudies Respublika, Čilės Respublika, Lotynų Amerika, Portugalijos Respublika, Italijos Respublika, Indijos Respublika, Japonija, Jungtinės Amerikos Valstijomis, Turkijos Respublika, Vokietijos Federacine Respublika grupėms.
Ferganos slėnis
Ferganos slėnis – Vidurinės Azijos geografinis-istorinis regionas, politiškai padalintas tarp rytų Uzbekijos, Tadžikijos ir Kirgizijos.
Kartais Ferganos regionas traktuojamas kaip Sogdo dalis. Islamo laikais kartais yra įtraukiamas į išplėstinę Chorasano sampratą.
Geografija
thumb|left|Ferganos slėnio geografija Fergana - derlingų lygumų kraštas, įsispraudęs dideliame slėnyje tarp kalnų. Jis yra maždaug 400 m aukštyje. Dvi didelės upės, Naryndarja ir Karadarja, atiteka iš kalnų ir susijungia tarpusavyje, suformuodamos Syrdarją. Jų dėka slėnis labai derlingas. Tai derlingiausias ir tankiausiai apgyvendintas Vidurinės Azijos regionas. Čia koncentruojasi dideli miestai - Chodžentas, Kokandas, Andižanas, Fergana, Ošas ir kt.
Klimatas čia sausas ir šiltas. Vasarą beveik nėra lietaus ir temperatūra siekia 35 laipsnius. Žiemą temperatūra nukrenta iki -20 ir dažnai sninga.
Visas slėnis yra apsuptas kalnų. Pietuose buvo Pamyro kalnai, už kurių driekėsi Baktrija. Rytuose ir šiaurėje jį uždarė Tian Šanio kalnų sistemos, kurios atskyrė nuo Žetisu (šiaurėje) ir Tarimo baseino (rytuose). Tik vakaruose jis perėjo į kitą lygumų regioną - Sogdą.
Istorija
Fergana - tai ne tik geografinė, bet ir istorinė sąvoka, kadangi per visą istoriją ši teritorija buvo ir politinis vienetas. Senovėje čia buvo Dayuan valstybė, vėliau valdė įvairios musulmoniškos dinastijos.
Graikų valdymas
329 m. pr. m. e. Aleksandras Makedonietis vesdamas savo armiją pasiekė Ferganos slėnį ir įkūrė čia miestą. Jis buvo pavadintas Aleksandrija Eschata (Tolimąja Aleksandrija). Dabar šis miestas vadinamas Chodžentu. Graikai kolonizavo šį tolimą regioną, kuris po Aleksandro mirties buvo valdomas Seleukidų imperijos. Čia suklestėjo helenistinė kultūra. Tuo metu kinai, kurie lankydavosi šiame regione, pavadino jį Dayuan, kas, matyt, reiškė "didieji javanai" (arba Jonėnai). Jie rašė, kad šios šalies žmonės gamina puikius dirbinius ir mėgsta vyną.
255 m. pr. m. e. gretimos Baktrijos satrapas Diodotas, pasinaudodamas Seleukidų imperijos silpnumu, paskelbė nepriklausomybę, sukurdamas Graikų-baktrų karalystę. Karalystė tapo tikra imperija ir užėmė Ferganą. Baktrų valdymo laikais Fergana tapo svarbia vieta, kur susitiko helenistinė ir kiniška kultūros.
Apie 160 m. pr. m. e. šiose teritorijose vyko tautų kraustymasis. Iš Ilio upės ir Isyk Kulio ežero regiono (Žetisu) į pietus migravo sakų gentys, kinų šaltiniuose vadinamos sai. Sakai sužlugdė Graikų baktrų karalystę ir laikinai apsigyveno Ferganos slėnyje, dalis jų nusikėlė į Drangianą, kur apsigyveno Sakastane. Neilgai trukus teritoriją nusiaubė nauja klajoklių banga, tocharai (kinų šaltiniuose minimi kaip yuezhi). Jie atkirto Ferganą nuo Baktrijos.
Net po klajoklių antpuolių Fergana vis tiek klestėjo, puoselėdama graikiškus papročius ir kultūrą. Kiniją labai domino ši šalis, jie siuntė savo ambasadorius, vedė derybas. Juos žavėjo Ferganos arkliai. Fergana pamažu tapo viena svarbiausių šilko kelio atkarpų, kas leido suklestėti dideliems prekybiniams miestams. Vėlyviausiuoju laikotarpiu čia introdukuotas budizmas.
Islamo laikotarpis
Pradėjus irti Kalifatui, valdžią Ferganoje paimdavo įvairios musulmoniškos dinastijos iš kitų regionų, dažniausiai iš Sogdo: tadžikai Samanidai, tiurkai Karachanidai, Mongolų imperija, Čagatajaus chanatas, Maveranachro chanai Timūridai, uzbekų Bucharos chanatas. Tik XVIII a. slėnyje susiformavo nepriklausomas politinis vienetas: valdant Kokando chanams, slėnis buvo nepriklausomo chanato branduolys.
XIX a., valdant Rusijai, Fergana buvo atskira provincija, valdžiusi dar ir nemažą Pamyro teritoriją. Didžiąją savo istorijos dalį prabuvęs vienu geografiniu ir politiniu vienetu, XX a. 3-4 deš. Ferganos slėnis buvo padalytas trims skirtingoms sovietų socialistinėms respublikoms (Uzbekijos SSR, Kirgizijos SSR ir Tadžikijos SSR).
Čeriukas
Čeriukas (Rorippa) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis.