cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Armėnijos satrapija
Raida
Armėnijos satrapija buvo pirmasis etninių armėnų žemes suvienijęs politinis vienetas. Jis susiformavo Orontidų dinastijai konsoliduojant žemes Armėnijos kalnyne. Ši konsolidacija vyko visuotinės suirutės laikotarpiu VI a. pr. m. e. I pusėje, kuris prasidėjo žlugus Urartų imperijai ir jos teritorijas siaubiant iranėnų kilmės gimiriams bei medams.
Orontidų atstovas Tigranas Jervandunis sudarė sąjungą su Achemenidų karaliumi Kyru ir 553 m. pr. m. e.nugalėjo Medų imperiją. Armėnija tapo Achemenidų imperijos dalimi, iš pradžių kaip laisva sąjungininkė, o nuo 521 m. pr. m. e. kaip pavaldi satrapija. Armėnijos pajungimą didesnei centrinei kontrolei nulėmė krašto maištingumas. Todėl Achemenidų imperatoriui Darijui prireikė net kelių karinių žygių, kol sutramdė neramumus. Nepaisant centrinės valdžios įvedimo, Armėnija ir toliau turėjo tam tikrą autonomiją, kurią garantavo vietinė paveldima Orontidų dinastija.
331 m. pr. m. e. Achemenidų imperijai kovojant su Makedonijos imperija prie Gaugamelų, tuometinis Armėnijos satrapas Ervandas II pasinaudojo palankia situacija ir paskelbė nepriklausomybę nuo Achemenidų, taip paversdamas Armėniją karalyste. Dalis Armėnijos satrapijos (Mažoji Armėnija) tapo nepriklausoma atskirai, kaip Ponto karalystė.
Šydlovecas
Šydlovecas – miestas Lenkijoje, Mazovijos vaivadijos pietuose, pavieto ir valsčiaus centras. Įsikūręs XII a. prie Korženiuvkos upelio. Miesto patronas Šv. Zigmantas. Pro miestą praeina Europinė magistralė E77.
Istorija
Pirmieji miesto valdytojai buvo Odrovanžų giminė, kurios palikuonys broliai Jokūbas (Jakub Szydłowiecki) ir Slavkas (Sławko Szydłowiecki), pasivadinę Šydloveckiais, XV a. pradžioje pradėjo Šydloveckių giminę, turėjusią nemažą įtaką Lenkijos karalystėje. 1305 m. miestui suteiktos Magdeburgo teisės atmainos, Silezijos Šriodos teisės. Jas 1427 m. patvirtino Jogaila. Stanislovas Šydloveckis mieste pastatė Saksonijos gotikos stiliaus pilį.
1652 m. miestas nukentėjo nuo maro epidemijos, o netrukus trečiojo Šiaurės karo metu sudegė ir buvo sugriauta 90 % miesto pastatų. Išaugusi po šių įvykių žydų bendruomenė 1711 m. pasistatė sinagogą. Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo miestas atiteko Austrijai, o 1815 m. Rusijai.
Mirus Motiejui Radvilai, 1802 m. visa Šydloveco žemė atiteko Onai Sapiegaitei, kuri 1828 m. ją perleido Lenkijos karalystės iždui. 1863 m. sukilimo metu miestą vieną pirmųjų buvo išvadavę sukilėliai.
Pirmojo pasaulinio karo metu miestas mažai nukentėjo, tik rotušei austrų sviediniai numušė stogą. Nuo 1918 m. Šydlovecas priklausė Kelcų vaivadijai. Tarpukaryje mieste išaugo kelios pramonės įmonės, buvo pastatyta viešoji biblioteka.
1939 m. rugsėjo 8 d. miestą užėmė Antrąjį pasaulinį karą pradėję vokiečiai. Po pusės mėnesio didžiąją miesto dalį jau užėmė getas. Per karą žuvo 80 % miesto gyventojų.
Urugvajaus lietuvių bendruomenė
thumb|right|300px|Bendruomenės pastatas [[Montevidėjas|Montevidėjuje]] thumb|300px|right|Urugvajaus lietuvių bendrovės „Vienybė“ įkurtuvės 1937 m. liepos mėn. thumb|right|200px|Lietuvos Respublikos aikštė Montevidėjuje
Urugvajuje gyvena apie 10 tūkst. lietuvių ir lietuvių kilmės asmenų. Tai viena gausiausių lietuvių bendruomenių Lotynų Amerikoje, nusileidžianti tik Brazilijos ir Argentinos tautiečių organizacijoms.
Istorija
Nėra tiksliai žinoma, kada pirmieji lietuviai atvyko į Urugvajų, tačiau pagrindinė emigracija prasidėjo 1928 m. Vien iki 1935 m. atvyko apie 10 tūkstančių emigrantų, turinčių lietuviškus pasus. Daugelis atvykusiųjų buvo jauni, todėl reikėjo rūpintis savo vaikų švietimu, susitikti ir bendrauti su tautiečiais, nes prastas ispanų kalbos mokėjimas stabdė lietuvių integraciją į vietinę visuomenę.
Jau 1932 m. įsteigta Jono Basanavičiaus vardo lietuviška mokykla, iš dalies išlaikoma Lietuvos valdžios; joje dirbo ne vienas mokytojas, specialiai atvykęs iš Lietuvos. Steigėsi daugybė lietuviškų organizacijų, jos savo susirinkimams naudojo mokyklos patalpas. Veikė Montevidėjo Fatimos Nekalčiausios Mergelės Marijos Širdies bažnyčia.
Antrasis Pietų Amerikos Lietuvių kongresas 1963 m. vasario 21–26 d. surengtas Urugvajuje. Jame dalyvavo apie 230 svečių iš Argentinos ir Brazilijos. Lietuvių meninės saviveiklos kolektyvai Urugvajuje savo veiklą pradėjo 1952 m., suorganizavus „Vyčių” tautinių šokių kolektyvą.
1931 m. pradėtas leisti dvisavaitinis laikraštis „Naujoji banga”. Ilgiausiai iš visų Urugvajaus lietuvių leidinių išsilaikė komunistų leidžiamas dvisavaitinis laikraštis „Darbas”, leistas nuo 1935 iki 1975 m.
2007 m. Montevidėjuje liko tik viena organizacija – Urugvajaus Lietuvių kultūros draugija, kitaip dar vadinama „club lituano“. Draugijoje veikia vaikų šokių grupė „Rintukai” ir jaunimo šokių grupė „Ąžuolynas”, sekmadieninė mokyklėlė „Gabija“, kurioje mokėsi 26 vaikai, lietuvių kalbos kursus.
Dipsy Selolwane
Difetogas „Dipsi“ Selolvanė (Diphetogo „Dipsy“ Selolwane; g. 1978 m. sausio 27 d.) – Botsvanos futbolininkas, rungtyniavęs saugo arba puolėjo pozicijoje.
Dipsi Selolvanė Botsvanos rinktinėje debiutavo 1999 m. Jis tapo rezultatyviausiu visų laikų rinktinės žaidėju. 2012 m. įmušė pirmąjį istorijoje Botsvanos įvartį Afrikos Tautų taurės čempionate. 2012 m. vasario 25 d. pasitraukė iš nacionalinės rinktinės.
Katyte, katyte, aš tave myliu
Katyte, katyte, aš tave myliu – 1970 m. JAV sukurta ir Italijoje nufilmuota komedija, už vaidmenį kurioje aktorė Anna Calder-Marshall buvo nominuota Auksiniam gaubliui kaip perspektyviausia nauja aktorė.
Filmas sukurtas pagal Woody Allen pjesę „What‘s New, Pussycat?“
Turinys
Italijoje gyvenantis scenaristas Fredas paniškai bijo praplikti, todėl imasi lankytis pas psichiatrą, kuris pasirodo besąs šarlatanas. Jis turi žmoną Milę, meilužę Ornelą, tačiau negali abejingai praeiti pro bet kurią moterį, o tai gresia santuokos žlugimu. Fredas pasakoja daktarui įvairius gyvenimo epizodus, susijusius su moterimis, tačiau gydytoją domina ne pats gydymas, o paciento istorijos, nes jis pats priklausomas ir bijo savo valdingos žmonos.
Fitochromas
Fitochromas – spalvotas baltymas receptorius, pigmentas, kurį augalai naudoja šviesai aptikti. Pigmentas jautrus raudonai ir ilgabangei raudonai matomai šviesai. Fitochromo yra daugelyje augalų (visuose aukštesniuosiuose augaluose); labai panašios medžiagos, taip pat vadinamos fitochromu, rastos ir kai kuriose bakterijose.
Fitochromo molekulė gali būti dviejų stabilių būvių ir keisti savo būvį sugerdama atitinkamo ilgio šviesos kvantą. Į vieną šių būvių pereinama sugėrus raudonos šviesos kvantą (apie 660 nm), į antrą – sugėrus ilgabangės raudonos šviesos kvantą (apie 720 nm). Jei augalas nuolat apšviestas įvairaus bangos ilgio šviesa, fitochromo formų kiekio santykis priklauso nuo šviesos spektro.
Fitochromo sugeriamų bangų ilgiai yra augalui fiziologiškai reikšmingi: raudona šviesa yra optimali fotosintezei, tuo tarpu ilgabangė raudona – nenaudinga. Unksmėje yra daug būtent ilgabangės raudonos šviesos.
Fitochromas naudojamas ir apskritai šviesai aptikti (tarkim, dygstančiam daigui nustatyti, jog jis jau išlindo į žemės paviršių).
Giedrius Stasevičius
Giedrius Stasevičius (g. ~ 1960 m. Lietuvoje ) – teisininkas, advokatas, verslo teisės advokatų kontoros „LAWIN Lideika, Petrauskas, Valiūnas ir partneriai" partneris (vienas iš vadovų), iki 2008 m. Finansų ir mokesčių praktikos grupės vadovas, Lietuvos advokatų savivaldos veikėjas.
Biografija
1982 m. Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1993–1994 m. baigė podiplomines teisės studijas Hiustono universiteto (JAV) Teisės fakultete, teisės magistras (LL.M.). 1994 m. stažavosi advokatų kontoroje „Jenkens & Gilchrist“ Hiustone (JAV). Pagal profesinių mainų programą atliko praktiką advokatų kontoroje „McRoberts“ Glazge, Škotijoje (1996 m.).
Nuo 1995 m. „Lideika, Petrauskas, Valiūnas ir partneriai" teisininkas. Nuo 1997 m. balandžio mėn. 24 d. advokatų kontoros „Lideika, Petrauskas, Valiūnas ir partneriai LAWIN“ advokatas, nuo 1998 m. partneris. Iki 2008 m. Finansų ir mokesčių praktikos grupės vadovas.
Praktikos sritys: bankų ir finansinės veiklos reguliavimas; finansavimo sandoriai; investicinės paslaugos ir kapitalo rinkos; draudimas ir perdraudimas; restruktūrizavimas ir bankrotas; ginčai; viešojo ir privataus kapitalo partnerystė.
Lietuvos advokatų tarybos narys (nuo ~2002 m. iki 2008 m. balandžio 18 d.), asociacijos „American Chamber of Commerce“ Lietuvoje valdybos narys, Vilniaus komercinio arbitražo teismo arbitras.
Įstatymų dėl vertybinių popierių rengimo grupės narys (1992–1993 m.), 2002-2003 m. darbo grupės koncesijų teisės srityje narys. Europos Komisijos „Teisinio tikrumo“ grupės, įsteigtos kliringo ir atsiskaitymų Europos Sąjungoje klausimams spręsti, narys (2005 m.).
Moka anglų, rusų kalbas.
Publikacijos
Autorius ir bendraautoris:
Lavsonitas
miniatiūra|Lavsonitas Lavsonitas – silikatų klasės, kalcio aliuminio sorosilikatinis mineralas.
Savo formulėje turi ir vandens CaAl2Si2O7(OH)2·H2O.
Lavsonitas kristalizuojasi ortorombinėje sistemoje ir yra sudarytas ir prizmiškų, o dažnai ir iš plokštelinių kristalų. Gali sudaryti kristalų dvynukus. Jis turi tobula skalumą.
Lūžio rodiklis pagal tris pagrindines plokštumas nα=1.665, nβ=1.672–1.676, ir nγ=1.684–1.686. Kietumas pagal Moso skalę nuo 8, o specifinis tankis nuo 3.09.
Jis yra permatomas, nuo balto ar žydro iki pilko atspalvio ir nuo stiklinio iki riebaus blizgesio kristalais. Mineralas turi paleochroizmo savybę ir priklausomai nuo to kaip jis orentuotas gali turėti nuo geltono iki mėlyno atspalvio.
Lavsonitas yra metamorfirzmo būdu susidaręs mineralas. Jis taip pat slūgso kaip antrinis mineralas pakeistuose gabruose ir diorituose. Aptinkamas kartu su epidotu, titanitu, granatu ir kvarcu.
Pirmą kartą aprašytas 1895 m. Tiburono pusiasalyje esančiuose telkiniuose (Kalifornija, JAV). Pavadintas geologo Andrew Cowper Lawson (1861–1952) iš Kalifornijos Universiteto garbei.
Fitochromas
Fitochromo izoformos
Formą, turinčią absorbcijos maksimumą ties 660 nm, raudonos šviesos srityje, priimta sutrumpintai žymėti PR. Naujai ląstelėje susintetintas fitochromas visada esti šios formos. Raudonai šviesai veikiant PR forma virsta PFR forma, turinčia absorbcijos maksimumą ties 730 nm, ilgabangės raudonos šviesos srityje. PR ir PFR formų apsorbcijos spektrai pateikti 2 pav. Dėl ilgabangės raudonos šviesos poveikio PFR forma vėl virsta PR forma. Šis virsmas pamažu vyksta taip pat ir visiškoje tamsoje. šiuo metu labiausiai žinomos dvi fitochromo virsmus aiškinančios hipotezės. Pagal (Gelston, 1983) PFR forma, palyginus su PR forma, yra netekusi vieno H+ jono ir sudariusi papildomą jungtį su baltymine fitochromo dalimi. Pagal (Walker & Bailey, 1968), PR ir PFR formų chromoforai vienas kito atžvilgiu yra cis - trans izomerai.
thumb|250px|2 pav. Fitochromo formų, išskirtų iš [[aviža|avižos (Avena sativa L.) absorbcijos spektrai (Devlin, 1969). Absorbcija pateikta santykiniais vienetais.]]
Daugkartinis raudonos bei ilgabangės raudonos šviesos sukeliamų procesų grįžtamumas yra pagrindinė sąlyga įrodyti, jog tiriamame reiškinyje šviesą receptuoja fitochrominė sistema. Pavyzdžiui, Gaiser & Lomax (1993) nustatė, jog nors dėl raudonos šviesos poveikio pomidoro (Lycopersicon esculentum Mill.) mutanto lazy-2 daigai ir keičia neigiamą (normalų) gravitropizmą į teigiamą, vėlesnis ilgabangės raudonos šviesos impulsas atstato ankstesnį gravitropizmo ženklą. Raudonai šviesai veikiant, žaliadriekės (Mougeotia scalaris R.) chloroplastai ima judėti, išsidėstydami optimaliu fotosintezei, panaudojant esamą šviesos šaltinį, planu. Ilgabangė raudona šviesa šį judėjimą sustabdo (Haupt & Scheuerlein, 1990). Raudona šviesa indukuoja neigiamą fototropizmą (mėlynai šviesai) Oxalis tubeorosa Caldas stolonuose, ilgabangė raudona šviesa panaikina raudonos šviesos veikimą. Šiuose ir daugelyje ankstesnių darbų, apžvelgtų, pavyzdžiui, (Hock, 1989) galimybė panaikinti raudonos šviesos efektą ilgabange raudona šviesa laikoma rimtu fitochrominės sistemos dalyvavimo tiriamoje reakcijoje įrodymu.
Nors šviesos sukeliamų fitochromo virsmų įtaka gravitropizmui tiriama palyginus seniai, įvairių autorių sukaupti duomenys yra gana prieštaringi. Pirmiausia buvo nustatyta, jog raudona šviesa stimuliuoja gravitropinį išlinkimą avižos koleoptilėse (Blaauw, 1961; Blaauw, 1963) bei žirnio (Pisum sativum L. cv Alaska) daiguose (Kang & Burg, 1972). Tačiau po kurio laiko kiti tyrinėtojai, nors ir patvirtino fitochromo virsmų reikšmę šiems objektams, stebėjo gravitropinės reakcijos slopinimą raudona šviesa (Wilkins & Goldsmith, 1964; Wilkins, 1965 (koleoptilėms); McArthur & Briggs, 1979 (žirnio daigams)). Panašūs dėsningumai Liscum ir Hanagterio stebėti ir vairenio Arabidopsis thaliana L. daiguose (Liscum & Hangarter, 1993). Tačiau, kaip ir anksčiau, gaunama ir Kango bei Burgo išvadas patvirtinančių duomenų (Britz & Gelston, 1982).
Vincas Žilėnas
Vincas Žilėnas (1907 m. gruodžio 31 d. Vaišniūnuose, Linkmenų valsčius, Švenčionių apskritis – 1982 m. spalio 24 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas, žurnalistas, muziejininkas, redaktorius.
Biografija
1930–1936 m. studijavo istoriją Vilniaus universitete. 1935–1939 m. „Vilniaus žodžio“ vyriausiasis redaktorius, 1938–1939 m. „Lietuvos žinių“ oficialus korespondentas Lenkijoje, 1939–1940 m. „Lietuvos žinių“ generalinis atstovas Vilniuje. 1940–1946 m. dirbo administracinį darbą. 1947–1952 m. Etnografijos muziejaus, 1952–1973 m. Istorijos ir etnografijos muziejaus direktorius. 1973–1982 m. Mokslo muziejaus Vilniuje direktorius.
Paskelbė straipsnių iš Lietuvos istorijos, mokslotyros, muziejininkystės. 1965 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Girmavos piliakalniai
Piliakalniai
Pirmasis piliakalnis yra miestelio pietrytinėje pakraštyje, Girmavos upės dešiniajame krante. Piliakalnį iš šiaurės ir rytų juosia pelkės ir upelio slėnis, iš pietų – 3 m aukščio pylimas. Šlaitai 12 m aukščio. Piliakalnio aikštelė beveik apvali, 64 x 60 m dydžio. Aikštelėje yra 0,8 m storio kultūrinis sluoksnis. 54.83889°N, 20.01389°W
Antrasis piliakalnis yra 2,5 km į šiaurės vakarus nuo miestelio, aukštumoje, aikštelės altitudė – 89 m virš jūros lygio. Šlaitai 16 m aukščio. Piliakalnio aikštelė ovali, 110 x 42 m dydžio. Aikštelės pakraščius juosia 3 m aukščio pylimas, už jo iškastas 2 m gylio ir 15 m pločio (viršuje) griovys ir 7 m aukščio spiralės formos pylimas. Piliakalnio pietrytinėje pusėje buvo įvažiavimas. Ant piliakalnio stovėjo prūsų medinė pilis, XIV a. vid. Vokiečių ordinas pasistatydino mūrinę, apie 1507 m. pilis apleista. 1890 m. pilies griuvėsiai buvo sutvirtinti, 1936-1942 m. restauruoti. 54.85556°N, 20.00278°W
Tyrimai
1826 m. antrąjį piliakalnį aprašė J. Guise. XIX a. pab. kasinėjo H. Boeningkas. Piliakalnio aikštelėje rastos 7 x 2,2 m dydžio pilies griuvėsių liekanos, 3 m aukščio sienos liekanos su 1340-1360 m. freskomis. 1950 m. žvalgomuosius tyrimus atliko F. Gurevič, 1976 m. – V. Kulakovas. Aikštelėje rastas 0,8 m storio kultūrinis sluoksnis.
Guild Wars 2
Guild Wars 2 – MMORPG žanro kompiuterinis žaidimas, sukurtas bendrovės „ArenaNet“. Žaidimą 2012 m. rugpjūčio 28 d. išleido „NCsoft“. Žaidimo veiksmas vyksta fiktyviame fantastiniame Tyrijos pasaulyje, praėjus 250 metų po įvykių pirmojoje „Guild Wars“ serijos dalyje.
2015 m. rugpjūčio mėn. duomenimis, žaidimo vienetų buvo parduota daugiau nei 5 milijonai, žaidimas tapo nemokamas (free-to-play).
Apžvalga
„Guild Wars 2“ išsiskiria iš kitų šio žanro žaidimų savo pagrindine siužeto linija, kuri plėtojama atsižvelgiant į žaidėjo atliktus veiksmus, kas būdinga vieno žaidėjo vaidmenų žaidimuose (RPG), bet retai (jei iš vis) taikoma daugelio žaidėjų interneto žaidimuose. Žaidime neliko tradicinio užduočių vykdymo kaip kituose šio žanro žaidimuose, vietoje to buvo įdiegta dinamiška įvykių sistema, kuri leidžia žaidėjui įsitraukti į tik tam tikru metu bei tam tikroje pasaulio vietovėje vykstančius įvykius ir atlikti reikiamas užduotis. Nepriklausomai nuo to, ar žaidėjas įvykdys užduotis laiku ar ne, įvykių seka vis tiek pasikeis.
Taip pat žaidime buvo įdiegta ir unikali dinamiška kovos sistema, leidžianti veiksmingai panaudoti sinergiją tarp dviejų profesijų ir pasinaudoti žaidimo aplinka kaip ginklu. Žaidime taip pat įdiegta kovos po vandeniu sistemos mechanika, suteikianti naujų gebėjimų. Buvo sumažintas klasių gebėjimų sąrašas, tokiu būdu palengvinant magijos naudojimą. Be to, kiekviena klasė turi gana didelę ginklų įvairovę, kurių panaudojimo galimybės ženkliai skiriasi nuo kitų klasių. Galima nešiotis dvi poras ginklų, kurias galima keisti kovos metu, ir įvairiai derinti sukuriant savo paties unikalią kovos sistemą.
„Guild Wars 2“ naudoja smarkiai patobulintą „Guild Wars“ grafikos variklį, kuris žaidimui suteikia realiu laiku besikeičiančią 3D aplinką, patobulintą fizikos dėsnių sistemą, animaciją bei žaidimo video intarpai parenkami ir pateikiami žaidėjui pagal rutuliojamą siužetą.
Žaidime galima pasirinkti iš 5 rasių ir 8 profesijų (klasių). Pirmos dvi rasės, žmonės ir charr, jau buvo pristatytos pirmojoje serijos dalyje „Prophecies“, kitos dvi – asura ir norn – „Eye of the North“ papildyme, trečioji, sylvari, buvo įtraukta šioje dalyje. Dar viena unikali savybė: žaidime nėra „tikros“ gydymo sugebėjimų turinčios klasės, kiekviena klasė turi savo unikalius gydymo sugebėjimus. Taip pat buvo pristatyta dar viena tokio tipo žaidimuose nematyta savybė: žaidėjui esant ant mirties ribos, jis dar turi galimybę per tam tikrą laiką pribaigęs priešą(-us) atsikelti (padedant kito žaidėjo viskas vyksta greičiau), tačiau jei to padaryti nepavyksta, žaidėjas miršta ir sulaukia panašių pasekmių kaip ir kituose MMORPG žaidimuose.
Pilkoji indinė mangusta
Pilkoji indinė mangusta (Herpestes edwardsii) - mangustinių (Herpestidae) šeimos gyvūnas.
Fizinės savybės
Kūno ilgis 43 cm, uodegos ilgis 39 cm, svoris iki 1,5 kg. Pilkosios indinės mangustos kailis pilkas, išmargintas brūkšneliais, uodega ilga ir puri. Bėgdama ji laiko uodegą ištiestą atgal. Susitikęs priešą, pvz., kobrą gyvūnas pakelia uodegą aukštyn, kad atrodytų kuo grėsmingiau, ir drąsiai stoja į kovą. Tokia dvikova dažniausiai baigiasi mangustos pergale. Gyvena pavieniui, medžioja dieną. Gyvenimo trukmė: iki 10 metų.
Gyvenimo būdas
Pilkosios indinės mangustos labai vikrūs, guvūs ir sumanūs gyvūnai. Jie dažniausiai juda greitai šuoliuodami. Didžiąją gyvenimo dalį praleidžia ant žemės, tačiau sugeba puikiai kaip beždžionės laipioti pastatų sienomis ir medžių šakomis. Medžiuose jos ieško paukščių kiaušinių arba persekioja sprunkančią auką. Mangustos sugeba vaikščioti atbulos, susiriesti į kamuoliuką, stovėti ant užpakalinių letenų ir pašokti aukštai į viršų. Šios plėšrūnės veiklios šviesiuoju paros metu. Naktį dažniausiai miega urve, kurį pačios išsikasa.
Maistas
Mangustos maistas – smulkūs žinduoliai, paukščiai, driežai, vabzdžiai ir gyvatės. Pilkoji indinė mangusta niekada nepraleidžia progos susirungti su kobra ir visada puola pirma. Mangustos – vikrios ir ištvermingos medžiotojos. Jos netūno pasislėpusios ir netyko aukos, o pačios ieško grobio, pasikliaudamos puikia rega ir klausa. Vos tik pastebėjusi auką, mangusta nieko nelaukia ir puola. Didžiausią mangustų maisto dalį sudaro žiurkės, pelės ir kiti smulkūs žinduoliai. Be to, plėšrūnės minta vabzdžiais, skorpionais ir paukščių kiaušiniais. Ieškodamos maisto, jos kapsto žemę, knisasi nukritusiuose lapuose, varto šakas ir nedidelius akmenis. Jeigu auka bando pasprukti, mangusta puola ją persekioti. Sučiupusi gyvūnėlį, perkanda jam gerklę ir iš karto suėda.
Giuseppe Farina
Emilio Giuseppe Farina (1906 m. spalio 30 d. – 1966 m. liepos 30 d.) buvo Italijos Formulės 1 pilotas. Jis įėjo į istoriją, kaip pirmasis Formulės 1 čempionas, nugalėjęs pirmajame čempionate 1950 m. ir pirmose Formulės 1 lenktynėse Didžiojoje Britanijoje.
Biografija
Farina, gimęs Turine, buvo pravardžiuojamas „Nino“. Jis buvo baigęs inžinieriaus mokslus, taip pat jo dėdė buvo Pinin Farina. Savo kaip piloto karjerą italas pradėjo su Maserati, tačiau geriausi jo laikai buvo jam pradėjus lenktyniauti su Alfa Romeo.
Pasibaigus II pasauliniam karui Farina laimėjo 1948 m. Monako GP. Netrukus po to FIA paskelbė apie Formulės 1 čempionato pradžią, o šiame čempionate Farina išsaugojo vietą Alfa Romeo Racing komandoje šalia Juan Manuel Fangio ir Luigi Fagioli. Ekipa dominavo visose lenktynėse, o Farina laimėjo tris lenktynes iš septynių, ir tai leido jam tapti pirmuoju pasaulio Formulės 1 čempionu.
Kitais metais ekipoje dominavo argentinietis, tad 1953 m. Farina perėjo į Scuderia Ferrari. Tačiau šioje ekipoje jis lenktyniavo kartu su jaunuoju Alberto Ascari, kuris sugebėjo nugalėti šiais ir dar kitais metais. Farina tenkinosi antrąja ir trečiąja vietomis pamečiui.
1954 m. sezono pradžioje Farina patyrė avariją, dėl kurios smarkiai apdegė. Kitais metais jis bandė grįžti Formulę 1, tačiau be kelių finišų taškuose jam pasiekti nieko nepavyko. Šio sezono pabaigoje jis atsisveikino su Formule 1.
1956 m. jis debiutavo Indianapolis 500 lenktynėse, tačiau jose vėl patyrė smarkią avariją, po kurios ilgai gydėsi. Vėliau jis grįžo į Indy 500 lenktynes, tačiau kai jose mirtiną avariją jo automobiliu patyrė jo draugas, jis nutarė visai išeiti iš automobilių sporto.
Tačiau 1966 m. jis žuvo autokatastrofoje pakeliui į tų metų Prancūzijos GP.
Minsko sritis
thumb|right|260px|Vilijos ir Naročiaus upių santaka thumb|right|260px|Molodečnas thumb|right|260px|Pelkinis ežerėlis netoli Minsko
Geografija
Vyraujantis paviršius – kalvota lyguma; šiaurės vakaruose – Minsko aukštuma (aukštis iki 345 m, Dzeržinskio k.), rytuose – Berezinos Vidurupio lyguma, pietuose siekia Polesės žemumą. Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Vidutinė sausio temperatūra -7 °C, liepos 18 °C. Kritulių apie 700 mm per metus. Didžiausios Minsko srities upės: Berezina, Ptičė, Slučė, Nemunas, Vilija. Gausu ežerų, iš kurių didžiausi Naročius ir Medilas. Miškais padengta apie 36 % srities ploto. Vyrauja pušynai, eglynai, beržynai. Srityje yra dalis Berezinos draustinio.
Demografija
Minsko srityje gyvena apie 1,411 mln. gyventojų. Tai sudaro virš 15 % šalies gyventojų. Dauguma gyventojų – baltarusiai, yra rusų, lenkų, ukrainiečių.
Administracinis suskirstymas
Minsko sritis sudaryta iš 22 rajonų:
Fandarja
Fandarja  – upė šiaurės rytų Tadžikistane; Zeravšano kairysis intakas. Susidaro susiliejus Jangobo ir Iskanderdarjos upėms, prasidedančioms Gisaro kalnuose. Kanjonu kerta Zeravšano kalnagūbrį, sudaro slenksčius. Ilgis 24 km, su Jangobu – 140 km.
Minsko sritis
Ekonomika
Srityje išvystyta mašinų ir automobilių pramonė (traktorių, sunkvežimių gamyba). Chemijos, maisto, medienos apdirbimo, lengvoji ir kt. pramonė. Durpių, kalio ir akmens druskos gavyba. Gyvulininkystė, žemės ūkis.
Fandarja
Upės slėniu eina svarbus plentas Dušanbė-Taškentas.
RC Heemstede
Hemstedės RC – Nyderlandų futbolo klubas, įkurtas Harleme, 1932 m. persikėlęs į Hemstedę.
Gintaras Karosas
Gintaras Karosas (g. 1968 m. birželio 25 d. Kryžiokuose, Vilniaus rajonas) – Lietuvos menininkas, visuomenės bei kultūros veikėjas, Europos parko ir Liubavo muziejų įkūrėjas, VĮ Europos parkas prezidentas.
Biografija
1998 m. baigė skulptūrą Vilniaus dailės akademijoje. 1991 metais pastatė pirmąją skulptūrą Europos parke – „Europos parko simbolį“, kuri buvo paskata kitiems menininkams prisidėti prie Europos parko plėtros. Gintaras Karosas yra viso Europos parko 55 ha kraštovaizdžio autorius. Be šio kūrinio, Europos parke stovi šie didelio mastelio Gintaro Karoso kūriniai: „LNK Infomedis“, „Europos centro monumentas“, „Jūsų patogumui“, „Vieta“, „Pamatai/Langas“, „Nuo svajonės iki dabar“, „Besikeičiantys“, „Ženklas“, „Siena“, „Kultūra“, „Kristijonui Donelaičiui“ ir kiti. 2001-2006 m. Europos parke sukūrė skulptūrinės architektūros Edukacijos centrą.
2009–2011 m., 2011–2015 m., 2015–2019 m. ir nuo 2019 m. Vilniaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Koalicijos Kartu – už pažangą Vilniaus rajone! iškeltas kaip nepartinis kandidatas 2015 m. dalyvavo rinkimuose į Vilniaus rajono merus ir surinko 17,26 proc. rajono gyventojų balsų (liko antroje vietoje po LLRA kandidato).
Sutuoktinė Lina.
Įvertinimas
2006 m. Nacionalinė pažangos premija.
Niktė
Pagal Hesiodo „Teogoniją“ moiros buvo Niktės dukterys.
Tartaro aprašyme Hesiodas rašo, kad Niktė, kuri yra Hemeros dukra arba motina, paliko Tartarą, o Hemera įėjo; Hemera paliko Tartarą, o Niktė atėjo. Analogiškas dalykas vaizduojamas Rigvedoje, Ratri „naktis“ ir Ušasė, jos sesuo, „aušra“ bendradarbiauja viena su kita.
Nakties kultas
thumb|left|150|Niktė, nakties deivė, aut. [[Gustave Moreau]] Graikijoje Nakties kultas yra labai retas. Pagal Pausaniją Niktė turėjo orakulą akropolyje prie Megaros. (Paus. 1. 40. 1.)
Daug dažniau Niktės kultas yra kitų kultų šešėlyje. Statula vadinama Naktimi buvo Artemidės šventykloje Efese. Spartiečiai turėjo kultą Miegas ir Mirtis įvardijant juos kaip dvynius – be jokios abejonės Niktė yra jų motina. Įvairūs kultai, kurių dalį sudarė nikt-, yra priskiriami keliems dievams, labiausiai žinomas Dionisas Naktelijas „nokturnalija“ (ang . nocturnal) pagal (Paus.  1. 40. 6) ir  Afroditė Filopaniktė.
Niktė Homero Iliadoje
14 Iliados knygoje yra įdomios eilutės, kuriose aprašoma kaip Hipnas, miego dievas, primena Herai apie seną paslaugą, kai ji prašiusi užmigdyti Dzeusą. Hipnas vieną kartą užmigdęs Dzeusą Heros liepimu, taip leisdamas jai sukelti didelę nelaimę Herakliui. Dzeusas buvo įtūžęs, ketino nutrenkti Hipną į jūrą, bet pabijojęs, kad šis gali nueiti pas motiną Niktę. Hipnas pasakoja, kad išvengęs Dzeuso įtūžio, nes Dzeusas pabijojo supykdyti Niktę, todėl sunkiai, bet vis dėlto susitvardęs.
Iš to galima spręsti, kad buvusi bent viena dievybė, kurios Dzeusas bijojęs.
Kituose graikų tekstuose
Naktis taip vaizduojama kaip pats pirmas objektas, iš kurio kilo visi kiti, taip dainuoja choras Aristofano paukščiai, kuris gali būti paveiktas Orfėjo kūrybos. Ten taip pat ji yra Eroto motina. Kituose tekstuose ji gali būti Charono (su Erebu) ir Ftono (su Dionisu) motina.
Minsko aukštuma
thumb|Minsko aukštuma Minsko aukštuma (bel. Менскае ўзвышша) – moreninių kalvų sistema Baltarusijoje, Minsko srities šiaurės vakaruose, aukščiausia Baltarusijos kalvyno dalis. Aukštis iki 345 m (Dzeržinskio k.). Pušų ir mišrieji miškai. Šlaitai išarti.
Žurua
Žurua  – upė vakarų Brazilijoje (Akrės ir Amazonės valstijose); Amazonės dešinysis intakas. Prasideda Peru Anduose (Montanjoje, Divisoro kalnų pašlaitėse), Brazilijos pasienyje. Teka į šiaurės rytus. Vidurupyje ir žemupyje teka Amazonės žemuma, kur vaga labai vingiuota.
Didžiausi intakai: Humaito, Riozinjo da Liberdadė, Gregorijas, Eiru, Tarauka, Širua, Breu (dešinieji), Žurua Mirinas, Moa, Ipišuna (kairieji).
thumb|left|245px|Žurua Amazonės baseine left|thumb|245px|Žurua pakrantės Karavario savivaldybėje
Sausio-gegužės mėnesiais Žurua patvinsta, rugpjūčio-spalio mėnesiais nusenka. Laivyba vyksta nuo Kruzeiro do Sulo miesto.
Didesnės gyvenvietės prie upės: Breu (Peru), Kruzeiro do Sulas, Marešal Taumaturgas, Porto Valteris, Rodrigešas Alvešas, Gvažara, Ipišuna, Eirunepė, Itamarati, Karavaris, Žurua (Brazilija). Žurua baseine gausu saugomų gamtos teritorijų bei indėnų teritorijų (Žurua vidurupio kulinų, Žurua kanamarių ir kt.).
Penkių vyrų armija
Penkių vyrų armija – 1969 m. sukurtas italų vesternas, pasakojantis apie Meksikos revoliuciją.
Siužetas
Olandas po ilgos pertraukos vėl suburia savo buvusius 4 kompanionus, kiekvienam žadėdamas po 1000 dolerių, jei šie dalyvaus apiplėšiant pusę milijono gabenantį traukinį, lydimą armijos kareivių.
Šie sutinka prisidėti, nors tiki, kad avantiūra pasmerkta žlugti: traukinys puikiai saugomas, o priešais jį visada važiuoja kitas, kurio darbininkai tikrina bėgius.
Po ilgų treniruočių ir kruopščiai parengto plano jiems pavyksta atkabinti reikiamą vagoną ir nukreipti jį šalutiniu keliu, tačiau, vos gavę grobį į savo rankas, sužino, kad Olandas iš tiesų neketina su jais dalintis pinigais, o nori juos atiduoti Meksikos revoliucionieriams.
Girmava
Girmava atba Ruskojė (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, Sembos pusiasalyje, Girmavos dešiniajame krante, nuo 2006 m. balandžio 3 d. Krasnotorovkos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Girmō prūsiškos kilmės. Prūsų sembų gyvenvietė minima nuo XIII a. – 1258 m. Girme, 1335 m. Girmow. Čia stovėjo jų pilis Girmovė, svarbiausias atsparos punktas Sembos vakaruose. Ją mena išlikę Girmavos piliakalniai. 1252–1253 m. žiemą Christburgo komtūras Henrikas Štangė, su dideliu būriu riterių atėjęs Aistmarių ledu, puolė Girmavą, tačiau turėjo atsitraukti, praradęs ir savo brolį Hermaną. 1258 m. pilį užėmė Vokiečių ordinas, pagal sutartį su vyskupu Girmava atiteko Ordinui. Per 1260–1274 m. Didįjį prūsų sukilimą kurį laiką Girmavą buvo susigrąžinę sembai. Ordinas prisitaikė sembų medinę pilį, tačiau 1270 m. ją perstatė. XIV a. viduryje Vokiečių ordinas pastatė mūrinę pilį, gyvenvietę aptvėrė gynybine siena. 1325 m. minimas klebonas, katalikų bažnyčioje (sugriauta 1945–1947 m.), veikiausiai iki XVII a. vidurio sakyti pamokslai ir prūsų kalba. Girmavos bažnytkaimis ir pilis labai nukentėjo per 1454–1466 m. Vokiečių ordino ir Lenkijos Trylikos metų karą. 1581 m. į griūvančią pilį iš Laukstyčių (Laukstetų) pilies perkeltos gintaro saugyklos, Girmava tapo gintaro apdirbimo centru, joje veikė Gintaro rūmai, iki 1693 m. gyveno gintaro meistras. 1610 m. pilies pietinis sparnas perstatytas į evangelikų liuteronų parapinę bažnyčią, XX a. pab. jos liekanas vokiečiai konservavo. Gyvenvietėje veikė vandens ir vėjo malūnai, pieninė. 1945 m. Girmavos apylinkėse vyko atkaklios TSRS – Vokietijos kariuomenių kovos.
1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2006 m. balandžio 3 d. Povarovkos apylinkės kaimas.
Archeologinė kultūra
Archeologinė kultūra – tam tikros teritorijos ir laikotarpio vienarūšių archeologinių radinių, statinių, ritualų (laidojimo papročių) kompleksas. Archeologinė kultūra dažnai siejama su kurios nors etninės grupės gyvenamąja vieta. Archeologinių kultūrų tyrimas padeda atkurti genčių sąjungos ar tautos ankstyvąją, iki rašytinių šaltinių istoriją, arba priešistorę bei geologine laiko skale.
Sąvokos kilmė
Pirmasis sąvoką archeologinė kultūra materialiam praeities palikimui apibrėžti XX a. trečiame dešimtmetyje pasiūlė australų archeologas Viras Gordonas Čaildas. Vėliau archeologai patikslino terminus ir išskyrė dvi materialaus palikimo grupes: technologinę tradiciją, kai tam tikroje teritorijoje galima išskirti vyraujančią atskirų archeologinių radinių gamybos bendrybę ar laidojimo tradicijos panašumus, apimančius tam tikrą laikotarpį, ir vietinius archeologinius periodus, kai materialiosios kultūros požymius galima priskirti kelioms greta egzistavusioms archeologinėms kultūroms. Archeologinę kultūrą išryškina archeologiniai radiniai – senovės žmonių pagaminti ir naudoti daiktai ar jų dalys, išlikę archeologijos paminkluose. Dažniausiai tai iš įvairių medžiagų pagaminti darbo įrankiai, ginklai, papuošalai, buities reikmenys, drabužiai. Ištyrus radinius nustatomas jų naudojimo laikas, atkuriamas ikirašytinės žmonių bendruomenės gyvenimas, įvertinamas pasiektas jos raidos lygis.
Akmens ir bronzos amžių kultūros dažniausiai vadinamos pagal keramikos rūšį (pav., virvelinės keramikos kultūra, brūkšniuotosios keramikos kultūra), geležies amžiaus – pagal būdingų radinių aptikimo vietą (pav. Dniepro-Doneco kultūra), laidoseną (pav., katakombų kultūra) ar genčių pavadinimus (pav., Asturijos kultūra, Vakarų baltų pilkapių kultūra), žinomus iš vėlesnių rašytinių šaltinių.
Archeologinės kultūros Lietuvoje
Lietuvoje akmens amžiuje išskiriamos: virvelinės keramikos kultūra, Narvos kultūra, Nemuno kultūra, bronzos ir geležies amžiuje – brūkšniuotosios keramikos kultūra, kapų su akmenų vainikais kultūra, pilkapių kultūra, vėliau jau išskiriamos ir žemaičių, žiemgalių ir kitos etnografinės kultūros.
Aruodvabaliai
Gyvena sandėliuose, butuose, kepyklose. Minta augalinės kilmės maistu – miltais, grūdais, duonos produktais.
Pasaulyje yra apie 350 rūšių. Lietuvoje žinomos 9 rūšys:
Karalystė (biologija)
Karalystė biologijoje (Regnum) – biologinės klasifikacijos kategorija, žemesnė už domeną ir aukštesnė už pokaralystę ir skyrių.
thumb|150px|right|Karalystės ir kitų aštruonių pagrindinių [[Biologinė klasifikacija|biologinės klasifikacijos taksonų eiliškumas. Paprastai šie taksonai klasifikuojami į tarpines pakopas, kaip potipis, antklasis, poklasis, pošeimis, pogentė ir tt., tačiau šioje lentelėje tai neparodyta.]] thumb|200px|right|Iki 2015 m. naudota klasifikacija, kurioje pavaizduotas 6 karalysčių organizmų [[Evoliucija|evoliucijos medis: * Gyvūnų (Animalia) karalystė * Grybų (Fungi) karalystė * Augalų (Plantae) karalystė * Protistų (Protista) karalystė * Bakterijų (Bacteria) karalystė * Archėjų (Archaea) karalystė]]
Įvadas
Ilgą laiką karalystė buvo aukščiausia klasifikacinė kategorija. Pirmasis šią sąvoką įvedė Karlas Linėjus gamtinę aplinką suskirstęs į tris karalystes: mineralus (Mineralia), augalus (Vegetabilia) ir gyvūnus (Animalia). Gyvieji organizmai buvo suskirstyti tik į augalus ir gyvūnus.
Vėliau skirstymas pasipildė bakterijomis, dar vėliau grybai buvo atskirti nuo augalų. Vėliausiai prokariotai suskirstyti į dvi atskiras karalystes, išskirtos archeobakterijos.
1969 m. R. H. Vitakeris (R. H. Whittaker) organizmus suskirstė į penkias karalystes. Į karalystes organizmai buvo suskirstyti atsižvelgiant į ląstelės tipą, jų struktūrą bei mitybinius poreikius. Vėliau organizmų skirstymas į karalystes šiek tiek keitėsi.
Pastaruoju metu dėl genetinių tyrimų sukurtas naujas skirstymas, kuriame aukščiausia klasifikacinė kategorija yra domenas.
Klasifikacija
Gyvųjų organizmų domenų ir karalysčių klasifikacija iki šiol nėra galutinai nusistovėjusi ir dažnai keičiasi. Tomas Kavalje Smitas (Thomas Cavalier-Smith) su bendradarbiais 2015 m. pataisė gyvųjų organizmų domenų ir karalysčių klasifikaciją ir pastaruoju metu gyvieji organizmai išskiriami į 2 domenus, ir į 7 karalystes:
Aleksas Jonkus
Aleksas Jonkus, slap. Pilypas Laimė (1915 m., Dirgalio k., Grūšlaukės vls., Kretingos aps. – 1948 m., Darbėnuose, Darbėnų vls., Kretingos aps.) – Lietuvos partizanas, Kardo rinktinės štabo ūkio skyriaus viršininko pavaduotojas.
Biografija
Baigė Grūšlaukės pradžios mokyklą, dirbo tėvų ūkyje. Nuo 1945 m. Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės štabo patarėjas, nuo 1946 m. sausio 30 d. – rinktinės štabo ūkio skyriaus viršininko pavaduotojas, Širvydo kuopos ūkio skyriaus viršininkas.
1948 m. rugpjūčio 24 d. Ubagiškių k., Darbėnų vls., pateko į enkavedistų ir stribų pasalą, buvo sunkiai sužeistas į galvą ir be sąmonės atgabentas į MVD Darbėnų vls. poskyrį. Tardymo metu žiauriai nukankintas (dvirankiu pjūklu nupjautos kojos ir pan.)
Atminimas įamžintas paminkluose Darbėnų NKVD-MVD-MGB kieme (1992 m.) ir Grūšlaukės šventoriuje (1999 m.).
Andrej Kiska
Andrejus Kiska, g. 1963 m. vasario 2 d. Poprade, Čekoslovakijoje) – Slovakijos verslininkas, filantropas, politikas, 2014-2019 m. Slovakijos prezidentas. Pirmasis prezidentas šalies istorijoje be komunistinės praeities.
Biografija
Baigė Slovakijos technikos universiteto elektrotechnikos fakultetą. 1990 m. po Aksominės revoliucijos išvyko į JAV, kur uždarbiavo statybose, benzino kolonėlėje. Po poros metų grįžo į Slovakiją, užsiėmė verslu. Įsteigė kompanijas, teikusias prekes išsimokėtinai. Po to įkūrė labdaros fondą „Dobry anjel“, kuris kas mėnesį teikė finansinę paramą slovakų šeimoms, turinčioms sunkiai sergančių vaikų. Nuo 2011 m. šis fondas ėmė veikti ir Čekijoje.
Andrejus Kiska yra parašęs knygą „Paimkite gyvenimą į savo rankas“.
Tindarėjas
Graikų mitologijoje Tindarėjas – Spartos karalius, Oebalo ir Gorgofonės sūnus. Su žmona Leda susilaukė Helenės, Polideuko (Polukso), Kastoro, Klitemnestros, Timandros, Foebės ir Filonojės. Turėjo du brolius Hipokoną ir Ikarijų.
Andrej Kiska
Biografija
2006 m. dienraščio „Trend“ skaitytojai išrinko A. Kiską Metų verslininku. 2011 m. jis tapo prestižinio konkurso „Krištolinis sparnas“ laureatu nominacijoje „Labdara“.
Tindarėjas
Pagal mitą Tindarėjo žmoną Leda suviliojo dievas Dzeusas, pasivertęs gulbinu. Ji padėjo du kiaušinius, iš kiekvieno gimė po du vaikus. Pagal klasikinę versiją iš vieno kiaušinio gimė Poluksas ir Helenė, kurie buvo Dzeuso vaikai, o iš kito Kastoras ir Klitemnestra – Tindarėjo vaikai.
Andrej Kiska
Biografija
2014 m. prezidento rinkimuose jis iškėlė savo kandidatūrą kaip nepriklausomas kandidatas. Pirmajame ture tarp 14 kandidatų surinko 24 % balsų, užimdamas antrąją vietą po Roberto Fico, partijos „Kursas – socialinė demokratija“ lyderio. Antrajame rinkimų ture laimėjo surinkęs 59,4 % balsų. Prezidento poste pakeitė savo pareigas ėjusį dvi kadencijas Ivaną Gašparovičių.
Šeima
Du kartus vedęs, turi keturis vaikus.
Tindarėjas
Kai Tiestas užgrobė Mikėnų valdžią, du išvytieji princai Agamemnonas ir Menelajas atkeliavo į Spartą pas Tindarėją. Tindarėjas juos šiltai priėmė, Agamemnonas vedė Klitemnestrą. O Tindarėjo gražiausioji duktė Helenė turėjo daugybę jos rankos trokštančių jaunikių, bet galiausiai atiteko Menelajui. (plačiau str. Helenė)
1763 m.
1763 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Skamarakai
Skamarakai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 12 km į pietus nuo Biržų, į rytus nuo kelio.
Etimologija
Kaimo vardas tikriausiai yra asmenvardinės kilmės, nuo pavardės Skamarakas. Pastaroji yra kilusi iš slavų kalbų ( – „skomorochas, viduramžių teatro aktorius“), nors kaip toks žodis atsirado slavų kalbose – neaišku.
Reflektorius
Reflektorius – teleskopo įgaubtas veidrodis, kuris surenka objekto šviesą ir nukreipia į židinį, kur susidaro atvaizdas. Veidrodžio paviršius yra įgaubto paraboloido formos.
Kadangi veidrodis vienodai atspindi visų spalvų spindulius, reflektoriaus objektyvas chromatinės aberacijos neturi: ji truputi pasireiškia nebent okuliare. Šiuolaikiniai veidrodžiai gaminami iš specialaus stiklo ir dengiami plonu, šviesą gerai atspindinčios medžiagos – aliuminio ar sidabro sluoksniu.
Visi didžiausi pasaulio teleskopai yra reflektoriai. JAV, Havajuose yra du 10 m skersmens Keko reflektoriai Mauna Kea observatorijoje. Kiekviena iš jų sudaro 36 šešiakampių veidrodžių mozaika. Didžiausias teleskopas su vientisu veidrodžiu yra 8,3 m skersmens reflektorius „Subaru“ Mauna Kea observatorijoje. Jis priklauso Japonijai.
Istorija
Pirmąjį veikiantį reflektorių 1671 m. pagamino Izaokas Niutonas.
Bronius Girnius
Bronius Girnius (g. 1939 m. spalio 10 d. Kaune) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1965 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1971 m. Lietuvos žemės ūkio akademijoje apgynė disertaciją „Histologiniai ir histocheminiai Oesophagostomum dentatum(Rudolphi 1803) poveikis kiaulių organizmų tyrimui“, biologijos mokslų kandidatas.
1971–1973 m. dirbo Eksperimentinėje fermentinių preparatų gamykloje. Nuo 1973 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, nuo 1990 m. Veterinarijos fakulteto dekanas; nuo 1981 m. docentas. 1986–1987 m. dėstė Kambodžos žemės ūkio institute. Išradimo autorius (1994 m.)
Nazretas
Nazretas arba Adama  – miestas centrinėje Etiopijos dalyje, buvusi Oromijos regiono sostinė. Nazretas yra 1712 metrų aukščiau jūros lygio, maždaug 100 km į pietryčius nuo Adis Abebos.
2005 m. duomenimis Nazrete gyveno 228 623 gyventojai (114 255 vyrai ir 114 368 moterys). 1994 m. šiame mieste gyveno 127 842 gyventojai (61 965 vyrai ir 65 877 moterys).
Istorija
2000 m. Etiopijos valdžia perkėlė Oromijos regiono sostinę iš Adis Abebos į Nazretą. Kritikai teigė, jog valdžia norėjo sumažinti Adis Adebos reikšmę Oromijos regione, tačiau valdžia aiškino, jog Adis Adaba netinka plėtoti Oromijos regiono kalbos, kultūros, istorijos.
2005 m. Oromijos sostinė vėl perkelta į Adis Abebą.
Lečkauskas
Lečkauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Lečkauskienė (ištekėjusi moteris) ir Lečkauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kabaljitas
Kabaljitas – kvartalas centrinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje. Tai vienintelis 6-osios komunos kvartalas.
Kvartalas ribojamas Rio de Žaneiro, Rivadavijos, La Platos, Direktorijos, Kurapaliguės, Donato Alvarez, Juan B. Justo, San Martino, ir Angel Gallardo aveniu. Iš Kabaljito įžymybių minėtini: Tramvajų muziejus, Fin de Siècle architektūros pastatai, Mercado del Progreso turgus, Caacupé bažnyčia, Buenos Airių universiteto filosofijos fakultetas. Kabaljite įsikūręs Ferro Carril Oeste futbolo klubas.
Okuliaras
thumb|right|250px|Okuliarų pavyzdžiai
Okuliaras – teleskopo arba mikroskopo lęšis, pro kurį yra stebimas objekto vaizdas. Okuliaro lęšis sudaro paprasčiausią mikroskopą (didinamajį stiklą). Okuliaras laužia iš objekto sklindančius šviesos spindulius, kad jie krenta į akį didesniu kampu nei sklisdami iš objekto. Taip gaunamas didesnis objekto vaizdas.
Jonas Licinijus
Jonas Licinijus Namislovijus (Namyslovietis,, , g. apie 1560 m. Namyslove – m. po 1633 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės arijonų veikėjas, rašytojas, vertėjas.
Biografija
1585–1592 m. arijonų mokyklos Vijoje rektorius. 1593–1601 m. dirbo mokykloje Naugarduke, Naugarduko arijonų bendruomenės ministras. Skleidė dešiniojo arijonizmo doktriną, neigė Jėzaus Kristaus dieviškąją kilmę, kristologijos klausimais polemizavo su A. Volanu. F. Socinio sekėjas, Grigaliaus iš Žarnovcų ir jėzuitų priešininkas. 1594 m. dalyvavo teologiniame dispute su M. Šmigleckiu. Dalyvavo arijonų sinoduose Liubline, Naugarduke, Rakove. 1615 m. ir 1630 m. pašalintas iš arijonų bendruomenės ir vėl priimtas. Buvo susitarimo tarp skirtingų tikybų šalininkas, parašė vieną svarbiausių arijonų istorijoje veikalų „Raginimas broliams evangelikams ministrams sudaryti greitą ir paprastą santarvę“ (Ad fratres ministros evangelicos pro ineunda concordia brevis et simplex 1597 m.). Parašė mokyklai skirtą Aristotelio logikos santrauką „Aristotelio mokymo vadovas krikščionims mokiniams naudoti“ (Instrumentum doctrinarum Aristotelicum in usum Christianorum scholanim exemplis. 1586 m.), dorovinių sentencijų rinkinį „Sentencijos bendrai visiems naudoti“ (Sententiae ad communem vitae usum 1589 m.), knygą „Krikščionio žmogaus anatomija ir ekonomija“ (Anatomia et Oeconomia hominis Christiani 1592 m.), išvertė A. de Busbeko misijos į Turkiją aprašymą „Imperatoriaus Ferdinando oratoriaus trys kelionės“ (Oratora cesarza Ferdynanda drogi trzy 1597 m.), M. Čechovico Naujojo Testamento vertimo vienas redaktorių.
Edmundas Žiauberis
Edmundas Žiauberis (1932 m. kovo 11 d. Kražiuose, Raseinių apskritis – 1985 m. gruodžio 26 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas grafikas, spaudos darbuotojas.
Biografija
Mokėsi Kražių vidurinėje mokykloje ir kartu dirbo miestelio bibliotekoje. Nuo 1951 m. gyveno Vilniuje. 1956–1969 m. laikraščio „Lietuvos pionierius“ bendradarbis. 1957 m. baigė LSSR dailės institutą. 1969–1985 m. žurnalo „Genys“ meninis redaktorius. Bendradarbiaudavo Kelmės rajono laikraštyje „Komunistinis žodis“, „Tiesoje“.
Nuo 1957 m. dalyvavo šalies ir tarptautinėse dailės parodose. Iliustravo ir apipavidalino apie 80 knygų, iš jų nemažai leidinių vaikams ir jaunimui; sukūrė estampų-kompozicijų, portretų, peizažų, nupiešė portretinių šaržų, aktualios tematikos piešinių periodinei spaudai. Kūrybai būdinga racionali kompozicija, realios detalės, apibendrintos, ritmiškos formos, kai kada lyriškas tikrovės traktavimas.
Žarniškiai
Žarniškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Pandėlio.
Youddiph
Youddiph (tikr. Marija Lvovna Kac, g. 1973 m. sausio 23 d. Maskvoje) – Rusijos pop dainininkė. Dalyvavo 1994 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuriame užėmė 9 vietą.
Lešinskas
Lešinskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Lešinskienė (ištekėjusi moteris) ir Lešinskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Tupungatas
Tupungatas  – ugnikalnis Andų kalnuose, Cordón de Plata kalnagūbryje, Argentinos (Mendosos prov.) ir Čilės (Santjago m. r.) pasienyje, 168 km į rytus nuo Santjago. Vienas aukščiausių kalnų Pietų Amerikoje (aukštis 6550 m, kitais duomenimis – 6800 m). Pavadinimas indėnų harpių k. reiškia „žvaigždžių stebėtojas“.
Paskutinis išsiveržimas įvyko 1986 m. Pirmieji įkopė Matthias Zurbriggen ir Stuart Vines.
PFK Vostok Ôskemen
Oskemeno „Vostok“ – Kazachijos futbolo klubas iš Oskemeno.
Istorija
2008 m. pabaigoje, po 25 turo klubas buvo pašalintas iš aukščiausiosios lygos, bet 2009 m. vėl leista rungtyniauti.
2016 m. susijungė du klubai FK Spartak Semej ir PFK Vostok Ôskemen. Po jungtuvių nustojo gyvuoti kaip savarankiškas klubas.
Egidijus Dragūnas
Egidijus Dragūnas (g. 1976 m. balandžio 23 d. Vilniuje) – vienos iš pirmųjų Lietuvos repo stiliaus grupės „SEL“ įkūrėjas, vokalistas ir lyderis, vienas skandalingiausių Lietuvos popmuzikos atlikėjų.
Išsilavinimas, muzikinė veikla
Nuo 1983 iki 1989 m. mokėsi muzikos mokykloje, fortepijono klasėje. 1994 m. baigė Vilniaus 54-ąją vidurinę mokyklą. Egidijus metė muziką, įprastą gyvenimą ir 1999 metais įstojo į Talino „Concordia” universitetą studijuoti ryšių su visuomene, tačiau nebaigęs studijų grįžo į Lietuvą.
Skandalai ir teistumas
Egidijus Dragūnas buvo įsivėlęs į daug įvairių konfliktų ir yra teistas. .
Tėvystės nepripažinimas
Nepripažino savo sūnaus (gimusio 2007 m.) tėvystės. Dėl to 2007 m. rudenį vaiko motina Simona V. kreipėsi į teismą ir paprašė E. Dragūną pripažinti vaiko tėvu. Spalio mėn. buvo atliktas tėvystės nustatymo testas. Teismo paskirtos DNR ekspertizės (2007 m. gruodžio mėn. patvirtinusios, kad berniuko tėvas yra E. Dragūnas) pagrindu buvo pripažinta tėvystė, vaikui buvo suteikta atlikėjo pavardė. Teisme E. Dragūnui pavyko išsikovoti savo nesantuokinio sūnaus globą.
Vairavimas esant neblaiviam ir greičio viršijimas
2009 m. vasarį E. Dragūnui pakartotinai buvo nustatytas vidutinis girtumas, jo automobilis konfiskuotas. Už kelių eismo taisyklių pažeidimus nubaustas 3 000 litų bauda, 2,5 metų atimta teisė vairuoti.