cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Propilenas
Propilenas, dar vadinamas propenu, – organinė cheminė medžiaga, kurios cheminė formulė C3H6 (CH3CH=CH2). Normaliomis sąlygomis – bespalvės, bekvapės ir labai degios dujos. Pagal strukūrą priskiriamas angliavandenilių grupės alkenų klasei.
Natūraliai propilenas randamas anglies dujose, sintetinamas perdirbant naftą. Propilenas – svarbi medžiaga naftos pramonėje, dažniausiai naudojamas kaip monomeras gaminant polipropileną. Propilenas dažnai naudojamas kaip kuras įvairiuose gamybos procesuose. Ši medžiagos kaloringumas panašus į propano, tačiau dėl mažesnės sudegusių produkų masės, jo degimo temperatūra aukštesnė.
Joaquin Sorolla
thumb|right|200px| Soroljos autoportretas ([[1909, Soroljos muziejus, Madridas)]] Choakinas Sorolja (kitaip Soroja, isp. Joaquin Sorolla y Bastida, 1863 m. vasario 27 − 1923 m. rugpjūčio 10 d.) – XIX a. pb − XX a. pr. ispanų tapytojas, kurio dailė buvo paveikta impresionizmo. Daugiausia vaizdavo gimtojo krašto kasdienes žmonių gyvenimo scenas, Valensijos paplūdimius.
Biografija
Choakinas Sorolja gimė 1863 m. vasario 27 d. Valensijoje. Po 2 metų choleros epidemijos metu mirė abu jo tėvai. Našlaičiais likusius Choakiną ir mažametę jo seserį priglaudė teta iš motinos pusės Isabel Bastida ir jos vyras José Piqueres. Mažu būdamas Sorolja parodė polinkį piešimui, bet mažai noro mokintis. Dėdė buvo jį susigrąžinęs darbui jo spynų dirbtuvėse, kartu leido Soroljai lankytis vietos mokyklos piešimo klasėje. Joje Sorolja parodė daug žadantį talentą ir 15 metų paliko dėdės spynų dirbtuves, bei 1878 m. pradėjo mokytis San Carlos vaizduojamojo meno akademijoje Valensijoje. Jo profesoriumi buvo Gonzalo Salvá, pamokas vedė tapytojas Ignacio Pinazo Camarlench. Akademijoje jo mokslus rėmė garsus to meto Valensijos fotografas Antonia Garcia, kurio dukrą Clotilde būsimasis dailininkas vėliau vedė. Mokymosi akademijoje metu Sorolja kelis kart lankėsi Madride, eksponavo pirmuosius darbus, iš kurių svarbiausiu laikomas „Gegužės 2-oji“, vaizduojantis ispanų pasipriešinimą Ispanijos nepriklausomybės kare. Šis paveikslas dar svarbus tuo, kad buvo tapytas plenere. Prado muziejuje Sorolja kopijavo iš Velaskeso ir Riberos darbų.
1884 m. Soroljos paveikslas laimėjo Valensijos akademijos antrąjį medalį ir stipendiją studijoms Italijoje. 1885 m. Sorolja persikėlė į Romą keliems mėnesiams. Po to pabuvojo Paryžiuje, kur susipažino su tuometinėmis naujausiomis dailės mokyklomis, impresionizmu, realizmu, natūralizmu. Lankėsi Jules Bastien-Lepage ir Adolph von Menzel parodose. Grįžęs į Romą, kurioje dominavo akademistiniai reikalavimai tapybai, sukūrė paveikslą tradicine religine tematika „Išganytojo palaidojimas“. Jau tuo metu Sorolja parodė polinkį vaizduoti savo laikmečio kasdienes žanrines scenas. 1887 m. Sorolja antrąkart lankėsi Italijoje, pabuvojo Asyžiuje, kur kopijavo iš italų protorenesanso darbų. 1888 m. Sorolja vedė Clotilde García del Castillo. 1889 m. dalyvavo pasaulinėje parodoje Paryžiuje. 1890 m. gimė pirmas vaikas María Clotilde, 1892 m. − sūnus Joaquín, 1895 m. − duktė Elena.
Apie 1890 m. Sorolja su šeima persikėlė į Madridą, kur 1892 m. susilaukė pirmos reikšmingos sėkmės − aukso medalio už paveikslą „Kita Margarita“ nacionalinėje parodoje. Kitą medalį laimėjo 1895 m., o 1901 m. − Garbės medalį. 1900 m. laimėjo Didįjį prizą iš ispanų dailininkų Paryžiaus pasaulinėje parodoje. Po to sekė sėkmingos parodos Europoje ir JAV. 1906 m. buvo surengta kapitalinė, apie 500 darbų paroda Paryžiuje, dailininkas apdovanotas garbės legiono ordinu. 1911 m. Amerikos ispanų draugija užsakė paveikslų seriją savo bibliotekai Niujorke. 1920 m. Sorolją užklupo insultas bedirbant ties molbertu nuosavam sode. Paskutinius trejus metus dailininkas praleido paralyžiuotas. Choakinas Sorolja mirė 1923 m. rugpjūčio 10 d. Palaidotas Valensijos kapinėse, kur vėliau palaidota jo žmona (mirusi 1929 m.) ir visi vaikai. Soroljos kūrybinį palikimą sudaro apie 2000 darbų. Didelę dalį darbų Soroljos našlė testamentu paliko Ispanijos visuomenei. Po Clotilde mirties buvęs poros namas Madride buvo pertvarkytas į Soroljos muziejų, kuris atidarytas 1932 m.
Švėkšnos seniūnija
Švėkšnos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Šilutės rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje.
Paslaugas teikia: paštas, Kredito unijos kasa, pirminės sveikatos priežiūros centras, medicinos punktas, psichiatrijos ligoninė, degalinė, šarvojimo salė, šešios parduotuvės, baras-kavinė, kelių remonto punktas, keturi pieno surinkimo punktai, paminklų dirbtuvė, 2 vaistinės, veterinarijos vaistinė, 3 kirpyklos, baldų gamybos įmonė, 2 medienos apdirbimo įmonės, lentpjūvė.
Viešosios įstaigos: vaikų darželis, Švėkšnos Saulės gimnazija, Švėkšnos specialioji mokykla, pradinė mokykla, muzikos ir dailės mokyklų filialai, dvi bibliotekos, muziejus, viena liuteronų ir dvi katalikų bažnyčios, dvi koplyčios, parapijos senelių namai, dvi girininkijos, žemėtvarkos skyrius, seniūnija, radijo relinė stotis (stiebo aukštis 96,2 m, pastatyta 1989 m.).
Geografija
Seniūnija ribojasi su Gardamo, Saugų, Klaipėdos rajono Veiviržėnų, Šilalės rajono Kvėdarnos seniūnijomis.
Per seniūniją teka Ašvos upė ir jos intakai Švėkšnalė, Žvelesys, Šiūšis (Tenenio dešinysis intakas) ir kt. Didesni seniūnijoje miškai – Parubežio, Bilviečio, Kalkiškės, Medžioklės, Stemplių, Žąsyčių ir kt.
Yra 99,89 km žvyruotų kelių. Gatvių tinklas – 15,802 km, iš jų 5,689 km (36 proc.) neasfaltuotos.
Istorija
Švėkšnos seniūnijos visa dabartinė teritorija IX-XIII a. priklausė Lamatos žemei. Nuo XV a. vidurio iki 1861 m. ji (be Virkytų ir Žagatpurvių kaimų teritorijų, kurie liko Kryžiuočių ordinui) įėjo į Švėkšnos dvaro valdą, kuri priklausė Pajūrio pavietui, o po 1861 m. reformos iki 1950 m. – Švėkšnos valsčiui.
1995 m. vietoje Švėkšnos apylinkės įsteigta Švėkšnos seniūnija.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. sausio 29 d. įsteigtos 9 seniūnaitijos:
Paveldas
Seniūnijoje yra 7 piliakalniai (Gedikų, Jomantų, Lekių, Pavilnučio, Paulaičių, Šiūparių, Uoksų), 7 kapinynai, veikiančios 7 kapinės, 4 veikiantys naftos gręžiniai.
Gyventojai
2005 m. duomenimis, seniūnijoje gyveno 4100 gyventojų: 2109 moterys ir 1991 vyras. 1030 pensijinio amžiaus žmonės, 1980 darbingo amžiaus, 760 mokyklinio amžiaus vaikai, 330 ikimokyklinio amžiaus, 124 daugiavaikės šeimos. Darbo biržoje užregistruoti 105 gyventojai. Nedarbo lygis – 5,3 proc. Seniūnijoje yra per 600 ūkininkų. Pasėlius deklaravo 744 gyventojai. 940 gyventojų įregistravo žemės valdas.
Kairionys (reikšmės)
Kairionimis vadinami kaimai:
Nakondės apskritis
Nakondės apskritis – viena iš Zambijos Šiaurės provincijoje esančių apskričių. Administracinis centras Nakondė. 2000 m. apskrities gyventojų skaičius siekė 75 135 žmones.
Blakės
Sandara
Nuo kitų vabzdžių būrių blakės skiriasi savotiška savo sparnų sandara. Jos turi 2 poras sparnų, kurie ramybės būsenoje glaudžiai sudėti ir iš viršaus dengia pilvelį. Priekinių sparnų, kurie vadinami antsparniais, pamatas yra standus, odiškas, nepermatomas, o viršūnė plėvelinė, plona ir permatoma. Todėl blakės dar kitaip vadinamos puskietasparniais. Antsparnių standus pamatas savo ruožtu vagutėmis ar siūlėmis suskirstytas į 2-4 dalis. Gana dažnai sparnai yra sutrumpėję, o kartais jų visai nėra (pavyzdžiui, patalinė blakė). Blakės turi duriamuosius-siurbiamuosius burnos organus, kuriuos sudaro ištįsęs ilgas nariuotas straublelis – tai susisukusi į vamzdelį apatinė lūpa su 2 poromis stiletų (apatinis ir viršutinis žandikauliai). Straublelį sudaro 4 nareliai. Ramybės būsenoje būna prigludęs prie krūtinės apačios.
Antenos (ūsai) sudaryti iš 4 ar 5 narelių, kartais tik iš 1-3 narelių.
Kai kurios rūšys nemaloniai dvokia. Šis kvapas priklauso nuo tam tikro skysčio, kurį gamina krūtinės apačioje esančios liaukos (lervų – pilvelyje). Sutrikdytos blakės išskiria aitraus kvapo skystį, kurio sudėtyje yra cianido junginių. Šio kvapo pagalba ginamasi nuo priešų, kai kurių rūšių patelės kvapo pagalba vilioja patinėlius. Pušinė žieviablakė (Aradus cinnamomeus) sutrinta kvepia cinamonu.
Gyvenimo būdas
Gyvenimo būdas ir vieta labai įvairūs. Didžioji dalis blakių gyvena sausumoje, nors kai kurios rūšys gyvena vandenyje ar ant vandens paviršiaus, pvz., vandeniniai čiuožikai (Gerridae, Hydrometridae ir kt.). Vandens blakės plaukioja vandenyje, ropoja dugnu, bet kvėpuoja oru (tik Aphelocheiridae šeimos atstovai kvėpuoja vandenyje ištirpusiu deguonimi). Jos turi ilgus kvėpuojamuosius vamzdelius, kurie yra pilvelio gale. Įkvėpdamos orą juos iškiša į vandens paviršių. Dėl to sakoma, kad šios blakės kvėpuoja „užpakaliu“ (Pilkoji skorpionblakė (Nepa cinerea)). Vandeniniai čiuožikai (jų kūno apačia apaugusi nešlampančiais sidabriniais pūkeliais) čiuožia upių ir ežerų vandens paviršiumi, ir tik vieninteliai Halobates šeimos atstovai gyvena jūrų ir vandenynų vandens paviršiuje (Lietuvoje nėra).
Mityba
Dauguma sausumos blakių maitinasi augalų (dažniausiai ūglių) ir sėklų sultimis. Dalis sausumos blakių, beveik visos vandeninės blakės, visi čiuožikai yra plėšrūnai – maitinasi kitais vabzdžiais, jų lervomis ir kiaušinėliais. Yra blakių, kurių maitinimosi būdas mišrus (Corixidae šeimos atstovai maitinasi tiek smulkiais bestuburiais, tiek vandens augalais). Kai kurios vandeninės blakės (pvz., Nugarplaukos) maitinasi žuvų ikrais ir mailiumi, tokiu būdų kenkdami žuvininkystei. Parazitinės blakės (patalinė blakė) parazituoja ne tik žmones, bet ir paukščius, šikšnosparnius. Polyctenidae šeimos atstovai parazituoja tropikų šikšnosparnius. Kai kurios plėšriųjų blakių rūšys (Triatoma, Rhodnius), gyvenančios Centrinėje ir Pietų Amerikoje, siurbia žinduolių, taip pat ir žmogaus, kraują.
Daugelis sausumos blakių kenkia žemės ūkiui. Augalų ir jų sėklų sulčių „išsiurbimas“ sulėtina augalų vystymąsi, sėklų daigumą. Varpiniams augalams labiausiai kenkia Eurygaster integriceps, Aelia, Notostira ir Trigonotylus genties blakės, runkeliams – Poeciloscytus genties blakės, daržovėms – Eurydema gentis. Be paminėtų blakių, daug bėdos pridaro Lygus, Dolycoris, Carpocoris genčių atstovai. Kai kurios blakės perneša augalų virusines ligas.
Dauguma plėšriųjų blakių yra naudingos – jos naikina žemės ir miškų ūkiui kenksmingus amarus, erkes, vikšrus, vabalų lervas.
Šeimos
Lietuvoje gyvena 31 blakių šeima.
Jimmy McShane
Jimmy McShane (g. 1957 m. gegužės 23 d. – 1995 m. kovo 29 d.) – Šiaurės Airijos šokėjas ir dainininkas.
Išpopuliarėjo savo singlu Tarzan boy. Dainininkas mirė nuo AIDS 1995 m. kovo 29 d.
Mandrilas
thumb|upright 1.15| Mandrilas kaukolė, vyrai.
Mandrilas (Mandrillus sphinx) – šunbeždžionių (Cercopithecidae) šeimos primatas, priklausantis markatų pošeimiui. Stambi, stiprios sandaros beždžionė. Turi didelę galvą ir trumputę uodegą. Patino nosis skaisčiai raudona su iškiliais kauliniais rumbais iš abiejų pusių, barzda geltona, pasturgalis mėlyno ir rausvai violetinio atspalvio. Patelės veido spalva daug blankesnė. Be to, ji maždaug tris kartus mažesnė už patiną.
Gyvena grupėmis tankiuose drėgnuose Afrikos miškuose. Minta vaisiais, sėklomis, kiaušiniais ir smulkiais gyvūnais. Nakčiai sulipa į medžius. Klajokliai. Savo teritoriją žymi kvapu ir gina nuo varžovų. Susidūręs su grobuonimi ar artinantis varžovams, patinas plačiai išsižioja rodydamas grėsmingus dantis, kurie būna iki 6,5 cm ilgio.
Rūšiai gresia išnykimas, nes medžiojama mėsai, o buveinės nyksta dėl miškų kirtimo.
Markata husaras
Markata husaras, arba patas (Erythrocebus patas) – šunbeždžionių (Cercopithecidae) šeimos beždžionių rūšis, priklausanti markatų pošeimiui. Tai viena greičiausiai bėgančių beždžionių. Ji turi ilgą, liekną kūną, ilgokas galūnes, plaštakas bei pėdas ir trumpus pirštus. Balti ūsai ir barzda sudaro kontrastą tamsesniam veidui, o raudona nugara – baltoms galūnėms ir kūno apačiai.
Gyvena būriais iki 10 narių. Vienintelis patinas lieka pakraštyje kaip masalas ir atitraukia grobuonis, kol patelės ir jaunikliai pasislepia. Gyvena nuo Vakarų iki Rytų Afrikos.
Vulka Polinovska
Vulka Polinovska  – kaimas Lenkijos rytuose, Konstantinuvo valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 15 km į šiaurę nuo Palenkės Bialos ir apie 110 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Apvaliosios čiulpikės
Apvaliosios čiulpikės (Cycleptus) – čiulpikinių (Catostomidae) šeimos žuvų gentis.
Žiogelis
300px|miniatiūra|dešinėje|Žiogelis Žiogelis – vielinis spyruokliuojantis užsegamas įtaisas, skirtas susegti drabužiams, audeklui ir pan. Žiogelio užsegimo apkaba (fiksatorius) atlieka dvi funkcijas – užsegtas žiogelis sudaro uždarą kilpą ir neišsitraukia iš audeklo, taip pat uždengia žiogelio smaigalį ir apsaugo galimo įsidūrimo.
Žiogeliai naudojami susegti drabužiams (pvz., ištrūkus sagai ar nutrūkus raišteliui), prisegti išplėštai drabužio skiautei. Anksčiau žiogeliais susegdavo kūdikių vystyklus, ir kūdikis negalėjo įsidurti žiogelio smaigaliu. Pagal tai žiogeliai angliškai vadinami ir 'kūdikių smeigtukas'). Žiogelius kartais naudoja ir kaip papuošalus.
Žiogeliai naudojami ženkliukų gamyboje kaips vienas iš būdų ženkliukui prisegti prie drabužio.
300px|miniatiūra|dešinėje|Bronzinė fibula - žiogelių pirmtakė
Ankstyvieji pirmtakai
Savotišku žiogelių pirmtaku buvo fibulos, išrastos Mikėnų graikų XIII-XIV a. pr.m.e. Jos buvo naudojamos susegti drabužiams, panašiai kaip dabar naudojami žiogeliai. Vėliau fibulos buvo užmirštos.
Žiogelio išradimas
Amerikietis mechanikas Valteris Hantas (Walter Hunt) laikomas išradėju žiogelių, panašių į naudojamus šiandien. Jo žiogelis turėjo apkabą, kuri pridengdavo adatėlės smaigalį ir neleisdavo adatėlei atsisegti. Kitame gale žiogelis turi cilindrinės spyruoklės apviją primenančią spyruokliuojančią kilpą, kurios stangrumo dėka adatėlės galiukas laikosi užsikabinęs už apkabos. 1849 m. spalį anglas Čarlzas Roulis (Charles Rowley) iš Birmingemo nepriklausomai užatentavo panašų žiogelį.
1849 m. balandžio 10 d. gavęs JAV patentą #6281 Hantas jį pardavė kompanijai „W. R. Grace and Company“ už 400 dolerių (2008 m. kursu – apie 10 tūkst. dolerių). Iš gautų pinigų Hantas sumokėjo 15 dolerių skolą draugui, likusius pasiliko. Ko Hantas nepagalvojo, tai kad vėliau „W.R. Grace and Company“ iš jo išradimo uždirbs milijonus dolerių.
Kitoks panaudojimas
Kai kurie besimaudantieji plaukioja įsisegę žiogelį į glaudes. Ėmus raumenis traukti mėšlungiui žiogelį atsega ir smaigaliu duria į sutrauktą raumenį. Žiogelis patogesnis už kitokius smeigtukus, nes užsegtu juo įsidurti neįmanoma.
Prietaringi žmonės tiki, kad įsegtas žiogelis yra geras amuletas nuo „blogos akies“.
XX a. 8-tą dešimtmetį žiogeliai buvo tapę pankų subkultūros atributu.
Žiogeliai kartais naudojami kaip papuošalai, kaip madingas aksesuaras. Tokie žiogeliai gali būti auksiniai ar sidabriniai, papuošti strazais, brangakmeniais.
Citroën
thumb|Citroën logotipas nuo 2022 m. Citroën – Prancūzijos automobilių gamintojas, įkurtas 1919 metais André Citroën. Iki 2021 m. Citroën buvo dalis PSA Group koncerno dalimi. Nuo 2021 m. sausio 16 d., PSA Group susijungus su Fiat Chrysler Automobiles, tapo Stellantis koncerno dalimi.
Citroën automobiliai skirti masinei gamybai ir naudojimui. Citroën gamintojai nustebino pasaulį 1934 metais su inovaciniu Traction Avant ir priekiniais varomaisiais ratais (1934–1956). Iki pat 1980-ųjų kompanojos reputacija buvo unikali tuo, kad dizaineriai automobilius kūrė savo iliuzijų pagalba. Vėliau pradėti gaminti populiarūs Citroën H Van 1947–1981, „HY“, Citroën 2CV 1948–1990 („Bjaurusis ančiukas“), Citroën DS 1955–1975 („Deivė“), ir Citroën CX 1974–1989.
2005 m. Citroën ketina pagaminti 1 mln. automobilių pasaulio mastu.
Keleivinės mašinos ir furgonai
= =
Bazilijus II Bulgarmušis
thumb|left|Bazilijus II ir Konstantinas VIII thumb|220px|Bizantija 1025 m. Bazilijus II Bulgarmušis (, Basileios II Boulgaroktonos, apie 958 m. – 1025 m. gruodžio 15 d.) – 976–1025 m. Bizantijos imperatorius.
Biografija
Kilęs iš Makedonų dinastijos. 960–976 m. su broliu Konstantinu buvo tėvo imperatoriaus Romano II bendravaldis. Motina armėnų kunigaikštytė Teofana. Anksti mirus tėvui motina ištekėjo už jo generolo Nikiforo II Foko, kuris tapo imperatoriumi, kol vaikai buvo maži. Jam mirus, imperatoriumi regentu tapo kitas generolas Jonas I Cimiskis. Tik kai mirė Jonas I, sostas atiteko vyriausiam broliui Bazilijui.
Valdymas
Rėmėsi smulkiaisiais žemės savininkais ir kovojo su diduomene. 988–989 m. padedamas Kijevo Rusios kunigaikščio Vladimiro Sviatoslavovičiaus numalšino feodalinių didikų Bardo Fokos ir Bardo Skleroso sukilimus. 989 m. inicijavo kunigaikščio Vladimiro ir visos Rusios krikštą.
Rytuose sėkmingai priešinosi Egipto Fatimidų veržimuisi. 995 m. prisijungė Siriją. Rėmė Jeruzalės krikščionių bažnyčią. 986–1014 m. sėkmingai kariavo su Bulgarijos karaliumi Samuilu, todėl gavo pravardę Bulgarmušis. 1014 m. po pergalės prie Balatistos (Makedonija) paėmė į nelaisvę ir apakino apie 14 000 jo karių. 1018 m. galutinai prijungė Bulgariją. 1014–1021 m. įtvirtino valdžią Gruzijoje ir Armėnijoje. Mirė rengdamas žygį į Siciliją.
Ermanas Magonas
Ermanas Magonas (1899 m. spalio 15 d. Upytėje, Rusijos imperija – 1941 m. rugpjūčio 14 d. Čavusuose, TSRS) – karininkas, generolas majoras.
Biografija
Gimė 1899 m. spalio 15 d. Upytėje. 1919 m. paimtas į Raudonąją armiją, paskirtas į Latvijos TSR karinį dalinį. Kovo Rusijos pilietiniame kare vakarų fronte. Po karo tarnavo Smolenske, 1920 m. kovojo prieš Estijos kariuomenę, vėliau Lenkijos-sovietų kare. 1921 m. kovą dalyvavo Tambovo sukilimo malšinime. 1921 m. gruodį perkeltas į Kareliją. 1925-1928 m. studijavo karo akademijoje Maskvoje. 1930-1938 m. tarnavo prie Ramiojo vandenyno. 1936 m. apdovanotas Raudonosios Žvaigždės ordinu. 1938 m. vasario 24 d. suimtas NKVD, kovo 7 d. išmestas iš kariuomenės ir nuteistas kalėti, tačiau 1940 m. balandžio 25 d. paleistas ir 1941 m. kovą paskirtas tarnauti į Charkovo karinę apygardą. 1941 m. liepą dalyvavo Smolensko ir Mogiliavo gynyboje, žuvo mūšyje Čavusuose 1941 m. rugpjūčio 14 dieną. 1941 m. rugpjūčio 9 d. apdovanotas Lenino ordinu.
Skeltasnukiniai šikšnosparniai
Šeimoje viena gentis ir 12 rūšių:
Kalabo apskritis
Kalabo apskritis – viena iš Zambijos Vakarų provincijoje esančių apskričių. Administracinis centras – Kalabas. 2000 m. apskrities gyventojų skaičius siekė 114 806 žmones.
Europos Sąjungos specialiosios teritorijos
thumb|350px|Europos Sąjungos narės ir specialiosios teritorijos Europos Sąjungos specialiosios teritorijos – 27 bendrijos šalims narėms priklausančios specialios teritorijos, kurios dalinai priklauso Europos Sąjungai. Dalyje tokių regionų neplėtojama Europos Sąjungos teisė, nevyksta rinkimai, jos nėra Šengeno sutarties zonos narės.
Jankieluvka
Jankieluvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Račkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietvakarius nuo Račkų, apie 17 km į pietvakarius nuo Suvalkų ir 98 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Europos Sąjungos specialiosios teritorijos
Buvusios teritorijos
Žemiau pateiktas Europos Sąjungos specialiųjų teritorijų sąrašas, pagal pasitraukimo pirmumą:
Jankieluvka
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Viačeslavas Sukristovas
Biografija
TSRS čempionate dalyvavo kartu su Vilniaus „Žalgiriu“, o 1987 m. tapo šio čempionato bronzos laimėtojais. 1988 m. su SSRS rinktine laimėjo Europos pirmenybių sidabrą. 1990 m. tapo Lietuvos čempionato bronzos prizininku. 1990 m. perėjo į Maskvos „Lokomotyv“, iš kurio išvyko į Izraelį, kuriame iki 1996 m. žaidė už įvairias šios šalies komadas. Futbolininko karjerą pabaigė 1998 m. Vilniaus „Žalgiryje“. Už TSRS vyrų futbolo rinktinę debiutavo 1988 m. kovo 23 d. rungtynėse su Graikija. Pateko į rinktinės sudėtį 1988 m. Europos čempionatui ir nors nežaidė nei vienų rungtynių tapo Europos vicečempionu. Iš viso už TSRS vyrų futbolo rinktinę sužaidė 4 rungtynes. Už Lietuvos vyrų futbolo rinktinę sužaidė 26 rungtynes ir įmušė 2 įvarčius.
Dirbo Vilniaus „Polonija“ pagrindiniu treneriu, taip pat Vilniaus „Žalgirio“ pagrindiniu treneriu bei asistentu. 2012 m. vasario viduryje papildė Vilniaus „REO“ trenerių štabą ir tapo vyr. trenerio asistentu.
Jungtinių Amerikos Valstijų moterų softbolo rinktinė
JAV rinktinė yra daugiausiai aukso medalių laimėjusi komanda olimpinėse žaidynėse ir pasaulio čempionatuose.
Zdislovas Stanislovas Kostka Tiškevičius
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės antrosios Biržų šakos Kretingos linijos. Tėvas Juozapas Tiškevičius. Motina Jadvyga Tiškevičienė. Brolis Andrius Tiškevičius.
Pirmojo pasaulinio karo pradžioje su tėvais pasitraukė į Rusijos gilumą, gyveno Helsingforse (Suomijos Didžioji Kunigaikštystė). Po karo grįžo į Užutrakį.
Šeima
1925 m. birželio 4 d. Varšuvos Šv. Aleksandro bažnyčioje susituokė su kunigaikštyte Terese Drucka-Liubelska ( 1899–1997 m.).
Vilniaus kraštą 1939 m. rugsėjo 17–21 d. okupavus raudonajai armijai, su šeima, broliu Andriumi Tiškevičiumi ir motina Jadvyga Tiškevičiene persikėlė į Kretingą ir įsikūrė pas dėdę Aleksandrą Tiškevičių. Kretingos grafų Tiškevičių koplyčioje palaidojo 1939 m. lapkričio 27 d. mirusią motiną.
Enkavedistams Kretingą paskelbus ypatingai saugoma pasienio zona, o dvarą paėmus NKVD pasienio apsaugos brigados poreikiams, pabėgėliai buvo priversti grįžti į Lietuvai grąžintą Vilnių. Čia su šeima 1941 m. birželio 14 d. buvo suimtas ir ištremtas į Ust Pristanės rajoną, Altajaus kr., kuriame 1941 m. gruodžio 21 d. mirė. Šeima baigiantis Antrajam pasauliniam karui pasitraukė į Jungtines Amerikos Valstijas.
Vaikai:
Nijolė Budrytė
Nijolė Budrytė (g. 1946 m. kovo 22 d. Šiauliuose) – pedagogė, Lietuvos ir Šiaulių miesto visuomenės bei politinė veikėja.
Biografija
Baigė Šiaulių pedagoginį institutą, logopedė defektologė.
Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narė, nuo 1998 m. skyriaus tarybos narė. Nuo 1996 m. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos narė, 1998–2001 m. Šiaulių skyriaus pirmininkė.
2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narė, nuo 2001–2003 m. Etikos komisijos pirmininkė.
Vadovėlių ir metodikų autorė.
Julio Iglesias
Chulijus Chosė Iglesijasas de la Kueva (g. 1943 m. rugsėjo 23 d. Madride) – Ispanijos dainininkas, žymus Lotynų Amerikos popmuzikos atlikėjas.
Tai vienas daugiausiai diskų pardavusių Ispanijos atlikėjų (apie 250 milijonų įrašų ). Jis dalyvavo maždaug penkiuose tūkstančiuose koncertų.
Biografija ir karjera
Chulijus – gydytojo Chulijaus Iglesijaso vyresniojo ir Rosarijos de la Kueva i Perinjon sūnus, turi brolį Karlosą. Chulijus buvo profesionalus futbolininkas ir atstovavo Madrido „Real“ klubą, žaidė vartininko pozicijoje. Jaunystėje per avariją patyrė sunkią traumą. Kad lavintų rankas, pradėjo groti gitara. Nuo to laiko Iglesijasas pradėjo domėtis muzika.
1968 m. laimėjo tarptautinį Benidormo muzikos festivalį, po kurio pasirašė kontraktą su muzikine kompanija „Columbia Records“. 1970 m. atstovavo Ispaniją Eurovizijos dainų konkurse, jame užėmė 4 vietą. Tais pačiais metais išleido ir pirmąjį albumą Gwendolyne. 1978 m. pasirašė kontraktą su „CBS International“ ir į savo repartuarą įtraukė dainas anglų, prancūzų, portugalų, vokiečių ir italų kalbomis. Daugelis dainų anglų kalba susilaukė didelio populiarumo, ypač JAV. Dainavo duetu su Viliu Nelsonu, Diana Ros. 1985 m. persikėlė su šeima į JAV, Majamį. 1988 m. laimėjo Grammy apdovanojimą už geriausią Lotynų Amerikos popmuzikos albumą – Un Hombre Solo.
Nuo 1990 m. vėl sugrįžo prie ispaniškų dainų ir 1996 m. išleido albumą Tango. Palaipsniui užleido vietą scenoje savo sūnui Enrikei. Dalyvavo dar keliuose turuose po pasaulį, dainavo duetus su garsiais atlikėjais.
Chulijus Iglesijasas taip pat pagarsėjo prabangiu gyvenimo būdu (daugybės jachtų, vasarnamių pirkimu; turi privačią salą prie Floridos krantų), nesantuokiniais romanais.
Mekongas
Mekongas  – viena iš didžiausių pasaulio upių, tekanti Pietryčių Azijoje. Prasideda Kinijai priklausančiame Tibeto regione, Tibeto kalnyno Tanglos kalnagūbryje. Aukštupyje teka į pietryčius tarpekliais per Sino-Tibeto kalnus, Junano provincijoje (kur vadinamas Lakangu) – per Junano kalnyną. Toliau sudaro Mianmaro-Laoso sieną, teka Čyongšono kalnyno vakariniu pakraščiu. Teka pro Laosą, sudaro Laoso-Tailando sieną. Už Kono slenksčių patenka į Kambodžos lygumą ir teka Kambodžos teritorija. Įteka į Pietų Kinijos jūrą Vietname, sudaro 70 000 km² užimančią pelkėtą deltą.
Mekongo baseinas užima 795 000 km² teritoriją. Didžiausi intakai – Munas, Tonlesapas (dešinieji). Vidutinis upės debitas ties Pnompeniu 15 000 m³/s. Vasaros-rudens poplūdžių metu vandens lygis pakyla 10–15 m, debitas siekia 30 000 m³/s. Dažni potvyniai. Vandens lygį natūraliai reguliuoja baseine esantis Tonlesapo ežeras, be to, Kinijoje ant Mekongo įrengta eilė užtvankų. Neša daug nešmenų. Mekongo vanduo naudojamas ryžių laukų drėkinimui. 90 mln. žmonių priklauso nuo upės išteklių. Upė laivuojama 700 km ruože, poplūdžių metu – 1600 km. Jūriniai laivai įplaukia į Mekongą 350 km. Sezoniniai pokyčiai, Mekongo slenksčiai, sraunuma ir kriokliai daro navigaciją upe labai sudėtinga.
Prie Mekongo įsikūrę didmiesčiai: Luangprabangas, Vientianas, Savanakhetas, Paksė (Laosas), Nongkhajus, Nakhonphanomas (Tailandas), Pnompenis (Kambodža), Longsujenas (Vietnamas).
Nykštukinės markatos
Nykštukinės markatos, arba talapoinai (Miopithecus) – šunbeždžionių (Cercopithecidae) šeimos beždžionių gentis, priklausanti markatų pošeimiui. Gentyje 2 rūšys:
Netikrieji vampyriniai
Netikrieji vampyriniai (Megadermatidae) – šikšnosparnių (Chiroptera) šeima. Gyvūnai 65-140 mm dydžio ir 20-200 g svorio.
Šeimoje 4 gentys ir 5 rūšys:
Gyvybės vanduo
Gyvybės vanduo – lietuvių tautosakoje plačiai žinomas vadinamasis gyvybės vanduo, apgaubtas paslaptingumo, sakrališkumo, magijos, laikomas gyvybės pradu. Pirminė gyvybės vandens buveinė buvusi po stovinčiu prie Kosminio medžio didžiuliu akmeniu, iš kur išteka viso pasaulio vandens šaltiniai. Žmones, norinčius paimti gyvybės vandens, puola žvėrys, trigalvis žaltys, kraugerys varnas, milžinai. Gyvybės vandeniu palaistyti augalai labai gerai auga. Greta mitų apie gyvybės vandenį žmonės buvo sukūrę vaizdinių dar apie gyvąjį, sveikatos, stiprybės, greitumo, jaunystės, taip pat ir apie mirties vandenį. Vaizdiniai apie jį susiklostė žiloje senovėje, patyrus, kad vanduo atgaivina apalpusius ar mirštančius žmones. Kur jo surasti paprasti žmonės nežinojo. Buvo manoma, kad Šiaurės Vėjas pasineriantis į marias ir atnešantis gyvybės vandens. Kai kada to vandens iš nežinomo šaltinio atnešantis varnas, juo atgaivinantis užmuštus savo vaikus ir žmogų. Meškos paliepimu gyvybės vandens atnešantis kiškis. Šiuo vandeniu galima atgaivinti ne tik mirusius, bet ir žmones, paverstus akmenimis. Taigi gyvybės vanduo yra nežinomoje vietoje, marių dugne, šaltinyje, kūdroje ar kitur.
Legendos
Žmogui, ieškančiam gyvybės vandens, kalbantis vilkas pasakydavęs, kad gyvybės vandenį žino prie marių gulintis mėlynas jautis. Jautis savo ruožtu pasakydavęs, kad vanduo yra „kitoje karalystėje“, į kurią žmogų gali nunešti vilkas.
Japonų kalba
120px|thumb|[[Kandži ženklais užrašyta nihongo.]] Japonų kalba (日本語, ) – šnekamoji ir rašytinė kalba, daugiausia vartojama Japonijoje. Šia kalba kaip gimtąja šneka apie 130 mln. pasaulio gyventojų. Priklauso japonų kalbų (arba japonų-riūkiūjiečių) kalbų šeimai. Kai kurie lingvistai bando japonų kalbą priskirti didesnei kalbų šeimai, grupuojant su korėjiečių, ainų ir austroazinėmis kalbomis į Altajaus kalbų šeimą, bet kol kas jokie ryšiai su kitomis kalbų šeimomis nėra įrodyti. Tai agliutinacinė kalba, joje vyrauja didelis skirtumas tarp pagarbios, formalios ir neformalios kalbos, ypač pasireiškiantis kaitant veiksmažodžius. Garsų įvairovė japonų kalboje yra ganėtinai skurdi, tačiau kalba turi leksiškai skirtingų muzikinių kirčių sistemą, kuri yra labai įvairi skirtingose japonų kalbos tarmėse.
Japonų kalbos rašto sistema sudaryta iš trijų skirtingų rašto sistemų derinio: kinų hieroglifų, vadinamų kandži (漢字/かんじ) ir dviejų skiemeninių rašto sistemų, vadinamų hiragana (平仮名 / ひらがな) ir katakana (片仮名 / カタカナ). Pažymėtina, kad tarp žodžių nedaromi tarpai. Yra keletas galimų japonų rašto transkripcijos į lotynų abėcėlę – romadži (ローマ字) – variantų. Viena iš jų dažnai vartojama ir kai kurių kompanijų logotipuose, reklamose, tarptautiniuose japonų dokumentuose, vadovėliuose ir pan. Lietuviškame tekste perrašant japoniškus asmenvardžius ir vietovardžius, taikoma speciali perraša lietuvių kalbai. Vakarų stiliaus arabiški skaitmenys dažniausiai vartojami skaičiams, nors tebėra paplitusios dvi tradicinės skaičių sistemos: iš kinų kalbos pasiskolinti sujaponinti ir senieji japoniški skaitmenys.
Pirmi išsamūs tekstai japonų kalba fiskuojami VIII a., nors dar III a. kiniškuose dokumentuose yra minimi keli japoniški žodžiai. Nuo to laiko japonų kalbos žodyną stipriai veikė įvairūs skoliniai iš kitų kalbų. Heiano laikotarpiu daugybė žodžių buvo pasiskolinti iš kinų kalbos ar buvo sukurti sekant kiniškų žodžių modelių pavyzdžiu, taip pat paveikiant senovės japonų kalbos fonologiją. Vėlyvosios vidurinės japonų kalbos laikotarpiu (1185–1600) kalba ėmė panašėti į dabartinę japonų kalbą; joje pirmąkart atsirado skolinių iš Europos kalbų, tokių kaip portugalų. Kartu su perkelta sostine iš Kioto į Edo (dabartinis Tokijas) standartinės tarmės statusą ankstyvosios moderniosios japonų kalbos periodu (XVII a.-XIX a. vid.) iš Kansajo tarmės perėmė Tokijo tarmė. Po 1853 m., Japonijai baigus sakoku laikotarpį, kalboje laipsniškai ėmėsi rastis daugybė naujų skolinių iš indoeuropiečių kalbų, ypač anglų.
Paplitimas
Japonų kalba šneka apie 130 mln. žmonių, o tai sudaro kiek mažiau nei 2% pasaulio gyventojų. Nors japonų kalba daugiausia vartojama tik Japonijoje, ji buvo, o kai kur ir tebėra paplitusi už Japonijos ribų. Be Japonijos, taip pat vartojama Havajuose, kur apie 5 % gyventojų moka japonų kalbą, ir pagrindinėje JAV dalyje, Pietų Amerikoje (daugiausia Brazilijoje, kur veikia didelė emigrantų iš Japonijos bendruomenė). Japonų kalbos paplitimas pasaulyje susijęs su trimis didelėmis emigracijos bangomis iš Japonijos nuo XIX a. pabaigos iki XX a. vidurio. Kai Japonija buvo okupavusi Korėją, Taivaną, dalį žemyninės Kinijos, Filipinus ir įvairias salas Ramiajame vandenyne iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos, vietiniai okupuotų žemių gyventojai buvo verčiami mokytis japonų kalbos. Todėl daugelis žmonių tose šalyse geba šnekėti tiek vietine kalba, tiek japonų. Manoma, kad japonų kalbos pasaulyje mokosi keli milijonai žmonių.
Karalgiris (Babtai)
Karalgiris – kaimas Kauno rajono savivaldybės šiaurėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Babtų, prie plento. Aplink dunkso Karalgirio-Padauguvos miškai. Pastatytas paminklas 1863 m. sukilėliams, pažymint prie Karalgirio įvykusį paskutinį Antano Mackevičiaus būrio mūšį su Rusijos kariuomene (žuvo apie 40 sukilėlių). Geologinis gamtos paveldo objektas – Karalgirio akmuo.
Japonų kalba
Oficialus statusas
Japonų kalba yra faktinė oficiali kalba Japonijoje ir Angaur saloje, esančioje Palau. Taip pat yra nustatyta standartinės kalbos forma: hyōjungo (標準語, standartinė japonų kalba) arba kyōtsūgo (共通語, bendra kalba), tuo tarpu šie abu terminai reiškia beveik tą patį. Japonų kalba buvo sunorminta po Meidži restauracijos, tam pagrindą davė Tokijuje vartota kalbos forma. Hyōjungo mokoma mokyklose, vartojama televizijoje ir oficialiuose pašnekesiuose, pačiame šiame straipsnyje yra rašoma apie šią formą.
Anksčiau, standartine buvusi rašomoji japonų kalba (文語, bungo) skyrėsi nuo šnekamosios kalbos (口語, kogo). Abiejose sistemose buvo skirtumų tarp gramatikos taisyklių ir keletas pakitimų žodyne. Bungo buvo labiausiai paplitusi Japonų kalbos užrašymo sistema iki maždaug 1900 m., kuomet kogo įtaka palaipsniui išaugo. Nuo to laiko iki pat 1940-ųjų buvo vartojamos abi šios japonų kalbos rašomosios sistemos. Bungo vis dar tebėra aktuali kai kuriems istorikams, literatūros mokslininkams ir teisininkams (daug Japonijos įstatymų, išlikusių po Antrojo pasaulinio karo yra parašyti būtent šia kalba).
Tarmės
thumb|200px|Gramatinės jungties da vartojimas pagal regioną.
Japonijoje paplitę daugybė tarmių. Tam įtakos turėjo didelis laiko tarpas nuo Japonijos archipelago apgyvendinimo, kalnuota salos vietovė ir ilga tiek vidinės, tiek išorinės Japonijos izoliacijos istorija. Tarmės pagal tipologiją skiriasi tono kirčiais, linksniuojamos morfologijos, leksikos ir dalelyčių vartojimu.
Labiausiai skiriasi Tokijo tipo (東京式, Tōkyō-shiki) ir Kioto-Osakos tipo (京阪式, Keihan-shiki) tarmės (pastarosios paplitusios centriniame regione), taip pat prie pagrindinių tarmių grupių priskiriama ir trečioji - Kiūšiū tipo tarmių grupė. Kiekvienas tipas dar skirstomas pagal tai, kurioje Japonijos dalyje paplitęs. Paskutinė tarmių kategorija kilusi iš rytinio senosios japonų kalbos dialekto ir paplitusi Hačiodžimoje ir keliose aplinkinėse salose (Hačidžio tarmės atvejis).
Riūkiū kalbos, vartojamos Okinavos prefektūroje ir Amamio salose, yra pakankamai skirtingos, kad jas būtų galima priskirti atskirai japonų kalbų šakai — jos ne tik nėra suprantamos japonų, bet ir Riūkiū kalbomis kalbantieji nesuprastų japonų kalbos dėl jos skirtingumo. Nepaisant to, daugelis Japonijos gyventojų Riūkiū kalbas laiko japonų kalbos tarmėmis.
Balsiai
thumb|250px|Japoniškų balsių sistema Japonų kalboje yra penki trumpieji balsiai: a, i, u, e, o, savo kokybe (išskyrus u) panašūs į atitinkamus ilguosius-įtemptuosius lietuvių kalbos balsius. Balsio u, tarptautinėje fonetinėje transkripcijoje paprastai žymimo ženklu [ɯ], eilė ir pakilimas panašūs į lietuvių kalbos ilgojo [uː], tačiau japonų kalboje suapvalinant lūpas jos neatkišamos į priekį, ir priartinami tik jų išoriniai, o ne vidiniai paviršiai.
Visi jie gali būti pailginami, t. y. dvigubinami, o jų eilė ir pakilimas lieka tokie patys. Tokiu atveju transliteruojant viena romadži sistema virš balsio rašomas brūkšnelis (ā, ī, ū, ē, ō), kita – balsė dvigubinama, po jos įterpiama raidė u (rečiau o arba h) arba i, t. y. aa, ii, uu, ei, ou.
Priebalsiai
Priebalsių yra: 8 pagrindiniai (k, s, t, n, h, m, r, w), 1 pusbalsis j, bei 5 išvestiniai (g, z (tariamas afrikata dz), d, b, p).
Japonų kalbai būdingi panašūs palatalizacijos reiškiniai kaip ir lietuvių kalbai. Minkštieji priebalsiai gali būti tariami prieš bet kurį balsį, išskyrus e. Transkribuojant lietuviška romadži sistema, tarp priebalsio ir balsio įterpiamas minkštumo ženklas i (nia, hio, riu), Hepberno romadži – minkštumo ženklas y (nya, hyo, ryu). Prieš balsį i papildomo minkštumo ženklo nereikia. Kai kurie suminkštėję priebalsiai visada virsta palatalizuotais alofonais:
Kai kurie priebalsiai virsta alofonais prieš u:
Skiemuo
Japonų kalbos skiemuo gali būti arba atviras, arba baigtis liežuvėliniu n. Ši savybė rodo stiprias sąsajas su austroneziečių kalbomis. Tuo ši kalba gerokai skiriasi nuo korėjiečių, kurios skiemuo dažnai būna uždaras, o baigiamųjų balsių rūšių yra žymiai daugiau.
Japonų kalba neturi tonų, bet turi muzikinį kirtį.
Tokia fonetinė sistema sudaro japonams nemažų sunkumų mokantis užsienio kalbų, kurios dažnai pasižymi gerokai sudėtingesniais ir įvairesniais garsais. Pagrindinės problemos yra kai kurių priebalsių (pvz., l), garsų junginių (pvz., tu, kietasis ša ir daugybė kitų), taip pat uždaro skiemens nebuvimu. Plačiau, žr. katakana.
Kalbos dalys
Visos japonų kalbos dalys yra skirstomos į tris dideles grupes:
Taigen kaitymas
Taigen neturi galūnių kaitos, skirtingai nei, pvz., lietuvių kalbos daiktavardžio kaitymas, tačiau jų tarpusavio ryšį ir ryšį su yogen nustato gausybė pagalbinių kalbos dalių, prijungiamų prie žodžio galo. Šiuo atžvilgiu japonų kalba yra labai panaši į korėjiečių. Pagalbinės kalbos dalys nurodo linksnį, kitas kategorijas.
Jogen kaitymas
Jogen yra daugiausia įvairių formų galinčios įgyti kalbos dalys. Jos turi laikus, nuosakas, tačiau neturi asmens kategorijos. Kaitoma specialiomis priesagomis, taip pat keičiant galūnę, o kartais ir žodžio šaknį.
Toliau pateikiami žodžių 読む yomu (skaityti), 食べる taberu (valgyti), 悪い warui (blogas) pavyzdžiai parodo, kaip gali kisti yogen galūnės, galinčios įgyti 7 pagrindines formas:
Japonų kalboje egzistuoja daugybė priesagų, kurios suteikia veiksmažodžiui arba būdvardžiui įvairių laikų ir nuosakų reikšmes. Jos jungiamos prie nustatytos galūninės formos.
Žodžių tvarka
Žodžių tvarka sakinyje yra gana griežta. Pagrindinė taisyklė – veiksnys eina visada sakinio pradžioje, o tarinys – sakinio gale. Visos kitos sakinio dalys išsidėsto tarp jų, o norimoji pabrėžti sakinio dalis eina arčiau tarinio. Paprasto japonų kalbos sakinio sandara grindžiama temos ir remos santykiu: pradedant naują mintį, iš pradžių pasakoma sakinio tema, užbaigiama dalelyte は (tariama wa), po kurios, taikant minėtą struktūrą, išdėstomas ją apibūdinantis sakinys.
Mandagumas
Skirtingai nei daugelis vakarų kalbų, japonų kalbos gramatikoje išskirtinas dėmesys skiriamas pagarbos išreiškimui.
Daugiausia tam įtakos turi socialinė nelygybė japonų visuomenėje, kurią apsprendžia daugybė faktorių, tokių kaip darbas, amžius, patirtis ar net psichologinė būsena. Žemesnio rango kalbantysis turi vartoti pagarbesnę japonų kalbą, tuo tarpu aukštesniojo rango kalbantysis, bendraudamas su žemesniuoju rangu, gali vartoti ir paprastesnę kalbą. Pagarbi japonų kalba vartojama ir bendraujant nepažįstamiems žmonėms.
Istorija ir klasifikacija
Japonijos salyne tėra trys vietinės kalbos: japonų kalba, ainų kalba Hokaide ir Riūkiū kalbos (Okinavoje). Japonų ir Riūkiū kalbos kartu priskiriamos japonų kalbų šeimai, o neretai Japonijoje traktuojamos ir kaip viena kalba, Riūkiū kalbas laikant japonų kalbos tarmėmis. O ryšiai su visiškai skirtinga ainų kalba nėra įrodyti, kaip ir su kitomis kalbų šeimomis. Visgi kalbininkai yra pastebėję tam tikrų sąsajų su kitomis pasaulio kalbomis, kas galėtų rodyti labai tolimus giminystės ryšius.
Kinų kalbos įtaka ir rašto sistema
Japonų salyne susiformavęs japonų kalbos substratas (leksika, gramatika, fonetika) susidarė veikiant aukščiau minėtoms įtakoms. Tačiau nuo V a. leksika buvo labai stipriai veikiama ir kinų kalbos, iš kurios ėjo daugybė naujų skolinių, susijusių su kinų civilizacijos mokslo, filosofijos, technologiniais pasiekimais. Šis procesas, primenantis lotynų-graikų kalbų skolinių paplitimą Europos kalbose, vyko visoje Rytų Azijoje (Japonijoje, Korėjoje, Vietname), ir įvardijamas kaip Hanzi kultūros arealas.
Tie skoliniai į minėtas kalbas buvo perduodami drauge su kinų raštu (Hanzi), ir jie šiuo metu sudaro daugiau nei pusę bendrosios leksinės vietinių kalbų aibės.
Japonų raštas gali būti laikomas kinų rašto atšaka, kadangi vartoja V a. į šalį atėjusias kiniškas ideogramas hanzi (japoniškas tarimas: kandži), kurias papildo dviem skiemeninėmis abėcėlėmis, hiragana ir katakana, bendrai vadinamomis kana.
Šie skiemenynai evoliucionavo iš ideogramų X a. Skirtumas tarp jų yra tiek vizualinis, tiek funkcinis: hiragana rašomos kaitomosios žodžių dalys, priešdėliai ir priesagos, dalelytės, polinksniai, kiti smulkesni gramatiniai vienetai, taip pat kai kurie žodžiai. Katakana rašomi skoliniai iš užsienio, išskyrus kinų, kalbų.
Japonų rašte tarpusavyje gana sudėtingai sąveikauja kandži, hiragana ir katakana, taip pat ir vieno ženklo daugialypiai tarimai, mat kanji dažniausiai tariami bent dviem būdais: kinišku tarimu, adaptuotu japonų fonetikai (on-yomi) ir japonišku (kun-yomi). Junginiuose ideogramos tariamos pirmuoju būdu, kaip savarankiški žodžiai – antruoju.
Žodynas
Pagal žodyno kilmę japonų kalboje išskiriamos trys pagrindinės kategorijos: jamato kotoba (大和言葉), dar žinoma kaip vago (和語), kango (漢語) ir gairaigo (外来語). Jamato kotoba, moksliškai vadinama vago — grynieji, japoniškos kilmės žodžiai. Tuo tarpu kango vadinami pasiskolinti iš kinų kalbos ar sekant kiniškų žodžių modelių pavyzdžiu sukurti žodžiai. Japonijoje gausu iš anglų kalbos pasiskolintų žodžių, tačiau dažnai jų skambesys yra kardinaliai pakeičiamas ir pritaikomas prie japonų kalbos. Anot 2001 m. išleisto Naujausiojo japonų kalbos žodyno, kango sudaro 49,1%, vago sudaro 33,8%, o gairaigo (外来語) sudaro 8,8% japonų kalbos žodžių. Dar 8,3% yra vadinamieji konšiugo (混種語), žodžiai, kurių etimologijoje yra daugiau nei vienos kalbos elementų, t. y., vadinamieji hibridiniai žodžiai. Nežymi dalis skolinių yra atėjusi iš ainų kalbos — tarp žymesnių paminėtini tokie žodžiai, kaip tonakai (elnias), rakko (jūrinė ūdra) ir šišiamo (stintenėlė).
Japonijos kultūros išpopuliarėjimas pasaulyje taip pat sukūrė (t. y., paskolino) naujų žodžių užsienio kalboms, įskaitant lietuvių kalbai. Patys pirmieji skoliniai į lietuvių kalbą atėjo per rusų kalba, todėl nevisad geriausiai atliepia japonišką fonetiką (pvz., Hirosima, dziudo, nindzė). Kiti paplitę japonų kilmės žodžiai — cunamis, haiku, kamikadzė, karaokė, karatė, origami, rikša, samurajus, sudoku, sumo, sušis, taifūnas ir kiti.
Japonų kalbos švietimas už Japonijos ribų
Daugelis didžiųjų pasaulio universitetų gali pasiūlyti japonų kalbos kursus. Japonų kalba yra kaip užsienio kalboje mokoma ir vidurinėse mokyklose, gimnazijose ar net pradinėse mokyklose. Japonistikos studijas Lietuvoje vykdo Vilniaus universitetas ir Vytauto Didžiojo universitetas. Japonų kalbą kaip antrąją užsienio kalbą galėjo pasirinkti Vilniaus Užupio gimnazijos mokiniai, o tuometis Vilniaus tiksliųjų, gamtos ir technikos mokslų licėjus 1999 m. pasirašė kultūrinio bendradarbiavimo sutartį su Ricumeikan Keišio mokykla.
Japonijos vyriausybė ruošia standartizuotus egzaminus japonų kalbos žinių lygiui įvertinti, iš kurių žymiausias — Japonų kalbos gebėjimų testas (JKGT, geriausiai žinomas angliška santrumpa JLPT), kurį sudaro penki lygiai ir kuris organizuojamas dukart metuose. Nors organizuojamas ir užsienio šalyse, Lietuvos gyventojams artimiausia egzamino laikymo vieta yra Varšuva.
2011 m. surašymo duomenimis, mokančių japoniškai Lietuvoje skaičius buvo 732 asmenys (0,02% visų gyventojų), daugiau nei bet kuria kita Rytų Azijos kalba.
Aurunkai
Aurunkai priklausė oskų etninei ir kalbinei grupei. Aurunkai gyveno į pietus nuo volskų, Lacijaus ir Kampanijos sandūroje, tarp Liri ir Volturno upių. Jų sostinė buvo Suessa Aurunca. Priešistoriniais laikais kol aurunkai nebuvo išstumti iš Kampanijos samnitų ir sidicinų, jų gyvenama teritorija buvo žymiai platesnė ir tęsėsi iki pat Kampanijos lygumos.
Dies irae
thumb|250px|Paskutiniojo Teismo diena (aut. [[Hans Memling, apie 1473 m.)]]
Šiluvos–Papušynio miškai
thumb|240px|Papušynio miško rytinis pakraštys prie [[Kadylai|Kadylų]] thumb|240px|Pėžų ežerą supanti aukštapelkė Šiluvos–Papušynio miškai – miškų masyvas Lietuvoje, Raseinių ir Kelmės rajonuose, 6 km į pietryčius nuo Tytuvėnų. Priklauso Tytuvėnų miškų urėdijai, Šiluvos girininkijai. Apima 21,5 km² plotą. Didžioji dalis patenka į Tytuvėnų regioninį parką.
Dies irae
Dies irae (iš lot. k. „rūstybės diena“) – žymus XIII a. lotyniškas bažnytinis himnas, sukurtas Tomo Celaniečio. Tai lotyniška poema, aprašanti Paskutiniojo Teismo dieną. Dies irae įeina į Requiem sekvenciją.
Šiluvos–Papušynio miškai
Šiluvos–Papušynio miškų masyvą sudaro Papušynio, Sandravos, Šiluvos, Tyrulio, Rekštiškio, Antaniškio, Plekaičių miškai. Masyvo planas sudėtingas, įsiterpia Šiluvos tyrelis. Būdingas banguotas paviršius. Vyrauja velėniniai jauriniai glėjiški priesmėliai, velėniniai jauriniai smėliai, aukštutiniai durpžemiai. Miškai priklauso Šušvės ir Dubysos (Žyzdrės, Sandravos, Lapišės ištakos) baseinams. Telkšo Pėžų, Miškinių ežerėliai.
Medynai:
Dies irae
Kūrinio įžanga, naudojama requiem:
Šiluvos–Papušynio miškai
Jaunuolynai sudaro 29 % medynų, pusamžiai medžiai 42 %, pribręstantys 20 %, brandūs 9 %.
Dies irae
''Dies iræ! dies illa''
SK Kairiai
Kairių „Knituva“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kairių.
Dies irae
Solvet sæclum in favilla
SK Kairiai
Istorija
Kairių komanda žinoma nuo 1993 m. Dabartinis klubas įkurtas 2007 m., nuo 2008 m. jį rėmė UAB „Knituva“ baldų įmonė, nuo 2011 m. – UAB „Grafų baldai“.
Dies irae
Teste David cum Sibylla!
Šiluvos–Papušynio miškai
Mišką kerta kelias. Greta įsikūrusi Šiluva, Pažyzdrys, Sandrausiškė, Pežai, Antaniškiai, Lapučiai, Plekaičiai, Kelmynai, Medsodžiai, Ropkepiai, Miškiniai.
Dies irae
Quantus tremor est futurus,
quando judex est venturus,
cuncta stricte discussurus!
Zakalinkai
Zakalinkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Konstantinuvo valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 21 km į šiaurę nuo Palenkės Bialos ir apie 113 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Mažo nuotolio balistinė raketa
Mažo nuotolio balistinė raketa  – balistinė raketa, kurios veikimo spindulys pagal JAV Gynybos departamento klasifikaciją laikomas mažu – iki 1000 km. Pagal šią klasifikaciją vidutinio nuotolio balistinės raketos priskiriamos platesnei karo teatro balistinių raketų kategorijai, į kurią papuola visos balistinės raketos, kurių veikimo spindulys yra nuo 300 iki 3500 km.
Pagal tarybinę ir Rusijos klasifikaciją mažo nuotolio balistinių raketų veikimo spindulys yra nuo 500 iki 1000 km. Tokios raketos dar vadinamos operatyvinėmis-taktinėmis raketomis.
Šios raketos gali būti ginkluotos branduolinėmis kovinėmis galvutėmis. Gali būti panaudotos regioniniuose konfliktuose, kadangi turi ne tik mažą veikimo spindulį, bet ir yra santykinai pigios.
Lenkų kalbos fonologija
Lenkų kalbos fonologija – lenkų kalbos fonemų ir jų raiškos kalboje visuma ir atitinkamas fonologijos mokslo laukas – šios konkrečios kalbos fonologinis tyrimas ir apibūdinimas.
Balsiai
Lenkų kalboje yra šeši paprasti, burniniai balsiai ir du nosiniai dvigarsiai.
Garso i yra kietas y ir minkštas i  variantai. Garsas y artikuliuojamas burnoje vertikaliai aukščiau ir horizontaliai apie vidurį, pagal vietą panašiai kaip anglų i, žodžiuose it, lucky. Panašų, bet ne tapatų, garsą turi rytų slavų kalbos, pvz., rusų kalbos kietas i garsas ы yra labiau atgalinis ir labiau žemutinis, o daugumoje kitų slavų kalbų tapo i. Lietuvių kalboje kietas i garsas yra antras elementas tvirtagališkai kirčiuotuose dvibalsiuose ai, ei, ui, pvz., laikaĩ, jisai artikuliuojamas žemiau ir atgaliau nei lenkų y. Kietas ir minkštas lenkų kalbos i garso variantai rimuojasi poezijoje.
Lenkų e yra turbūt siauresnė už lietuvių e, kuri lenkakalbiui gali skambėti panašiai į a, bet ne tokia siaura kaip ė.