cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tūbausiai
Geografija
Kaimo gyvenvietė įsikūrusi Akmenos kairiajame krante, abipus kelio Kurmaičiai–Genčai, vadinamo Užtvankos gatve. Į rytus nuo jos link Degimalio miško eina Sodų ir Šakalės gatvės, o kaimo centre atsišakoja kelias į Tarvydus. Prie jo vakarinėje kaimo dalyje stovi Šv. apaštalo Andriejaus bažnyčia, davusi keliui Bažnyčios gatvės vardą. Už jos Tūbausių miške ir pamiškėje yra kelios vienkieminės sodybos, o miško pakraštyje kairiajame Akmenos krante veikia civilinės kapinės. Miško o pietvakariniame pakraštyje Juodupio dešiniajame išliko priešistorinis kapinynas.
Akmenos kairiajame krante ties riba su Kurmaičiais yra neveikiančios senosios kapinės (Maro kapeliai) ir priešistorinė senovės gyvenvietė, o netoli ribos su Genčais – dirva paverstos antrosios senosios kapinės (Kapeliai).
Istorija
Archeologijos paminklai liudija, kad Tūbausiuose žmonių gyventa jau senų senovėje. Tarpukariu rasti žalvariniai įmoviniai kirvis ir ietigalis datuojami vėlyvuoju žalvario amžiumi. Pietvakariniame kaimo pakraštyje išliko III–VII a. kapinynas su akmenų vainikais. Seniausi Tūbausių gyventojai I tūkstantmetyje gyveno kaimo pietiniame pakraštyje, prie Akmenos upės ir bevardžio upelio santakos įsirengtoje atviroje senovės gyvenvietėje, kurios pakraštyje vėliau veikė I senosios kaimo kapinės (Maro kapeliai).
Rašytiniuose šaltiniuose kaimo vardas pirmąkart paminėtas 1566 m. Kretingos valsčiaus inventoriuje. Kaimas priklausė karališkajam Kretingos dvarui, turėjo per 40 valakų žemės, iš kurios 30 valakų buvo dirbama. Iš dvaro ją nuomojo 37 valstiečių šeimos.
Apie 1570 m. kaimą nusiaubė maro epidemija. Perduodant 1572 m. Kretingos dvarą Chodkevičių nuosavybėn, Tūbausiuose buvo belikusios 23 valstiečių šeimos, o 8,5 valako žemės dirvonavo.
Vyskupo Ignoto Jokūbo Masalskio laikais 1771 m. sudaryto Kretingos grafystės inventoriaus duomenimis kaime gyveno 34 valstiečių šeimos. Inventoriuje esantis žemėlapis liudija, kad kaimas buvo gatvinis ir visos sodybos stovėjo abipus kelio Kurmaičiai–Genčai, centrinėje kaimo dalyje. Aplinkui gyvenvietę plytėjo dirbama žemė, o kaimo pakraščiuose buvo bendrosios ganyklos, šienaujamos pievos ir miškas.
Tūbausių gyventojų dvasiniu gyvenimu rūpinosi Kretingos bernardinų (pranciškonų observantų) bažnyčios kunigai. 1827 m. kaime buvo 34 katalikų namai su 270 parapijiečių, 1846 m. – 29 dūmai, 1857 m. 23 kiemuose gyveno 324 katalikai.
Panaikinus baudžiavą, valstiečiams buvo leista įsigyti dirbamą žemę, kurią jie iki tol nuomojo iš dvaro. 1870 m. išperkamuosius žemės mokesčius grafui Mikalojui Zubovui mokėjo 113 kaimo valstiečių.
1914 m. kaime stovėjo 79 sodybos, 1920 m. gyveno 74 katalikų šeimos, o 1923 m. buvo 65 ūkiai. Tarpukariu buvo pravesta Lietuvos žemės reforma, kurios metu gatvinis kaimas išskirstytas į viensėdžius.
Po Antrojo pasaulinio karo apylinkės miškuose veikė Žemaičių apygardos Kardo rinktinės partizanai. Jų rėmėjas buvo Tūbausių bažnyčios kunigas Antanas Petronaitis. 1946 m. pavasarį kaime buvo sušauktas Kardo rinktinės štabo posėdis, kuriame dalyvavo Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos vadovybės nariai – vadas Jonas Semaška–Liepa, štabo viršininkas Fortūnatas Ašoklis–Pelėda, informacijos ir propagandos skyriaus viršininkė Bronė Stasiūnienė.
Kardo rinktinės partizanai 1946 m. gegužės 26 d. Tūbausiuose nukovė NKVD Kretingos valsčiaus poskyrio viršininko pavaduotoją, jaunesnįjį leitenantą I. Belkiną ir valsčiaus milicijos operatyvinį įgaliotinį A. Minčenkovą. 1948 m. kovo 28 d. į MGB Kretingos valsčiaus poskyrio ir stribų surengtą pasalą pateko šešių Kardo rinktinės partizanų grupė. Mūšio metu žuvo Pranas Katkus (g. 1902 m.), Steponas Katkus (g. 1928 m.), Juozas Petreikis (g. 1891 m.), Juozas Narmontas (g. 1929 m.) ir Gediminas Pocius (g. 1931).
1948 m. į Sibirą ištremta partizano Benedikto Ruibio šeima, 1949 m. – partizanų ryšininkas Pranas Sodys su tėvu, motina ir seserimi Terese.
1958 m. kaime atidaryta pradinė, 1959 m. – septynmetė mokykla, kuri 1962 m. reorganizuota į aštuonmetę. Sumažėjus mokinių skaičiui, 1977 m. tapo vėl pradine, o 1993 m. buvo pertvarkyta į pagrindinę mokyklą, kuri 2002 m. uždaryta.
Sovietmečiu Tūbausiai buvo pagalbinė Kurmaičių paukštininkystės tarybinio ūkio gyvenvietė.
Gura (Monkų apskritis)
Gura – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krypno valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 20 km į pietus nuo Monkų ir apie 25 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Veidai minioje
Veidai minioje – 2011 m. sukurtas psichologinis veiksmo filmas, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko aktorė Milla Jovovich.
Turinys
Mieste naktimis siautėjant serijiniam žudikui, Ana Meršant netikėtai tampa nusikaltimo liudininke. Jai pavyksta išgyventi po užpuolimo, tačiau dėl patirtos galvos traumos ji praranda gebėjimą atpažinti ir prisiminti žmonių veidus. Tai ne tik sujaukia jos asmeninį gyvenimą, bet policijos viltis Anos pagalba atpažinti žudiką, kurio veidą ji matė...
SV Gerasdorf
SV Gerasdorf – buvęs Austrijos futbolo klubas iš Gerasdorfo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1966 m. Žaidė II bundeslygoje.
1998 m. prisijungė prie VSE Sankt Polten klubo.
2000 m. paskelbta apie bankrotą.
Trumpė (Jūra)
Trumpė – upelis Šilalės raj, Pajūrio seniūnijoje, kairysis Jūros upės intakas, įteka į ją 100,4 km nuo jos žiočių. Ryškių ištakų nėra. Upelis kanalizuotas, kanalai sausina Didkiemio miškus. Upelio žiotys – Bačiškės kaimo teritorijoje.
Upėvardis kilo nuo žodžio trumpas („nedidelio ilgio“).
Larsa
Larsa  – senovės Šumero miestas, buvęs dabartinio Irako teritorijoje, 25 km į pietryčius nuo Uruko, netoli Šat el Nilo kanalo vagos. Mieste buvo garbinamas saulės dievas Utu.
Pagal Šumero karalių sąrašą, Larsa buvo vienas iš 5 miestų, prieštvaniniu laikotarpiu turėjusių savo valdovą.
Miestas pakartotinai klestėjo Isino–Larsos laikotarpiu (XX-XVII a. pr. m. e.), kuomet jame įsitvirtino amoritų dinastija. 1940 m. pr. m. e. Ūro valdovo Ibi Sino tarnautojas Išbi Era persikėlė į Isiną ir iš ten užkariavo Ūrą, Uruką bei Lagašą, Larsa taip pat pateko jo įtakon. Vėliau Isino vietininkas Larsoje Gungunumas pasiekė nepriklausomybę, bei užkariavo Ūrą. Larsa tapo svarbiu prekybiniu centru prie Persijos įlankos kranto. Larsos valdovai atkirto Isino kanalus ir taip sužlugdė tą miestą. Labiausiai Larsa klestėjo valdant Rim Sinui (XVIII-XVII a. pr. m. e.), kuomet valdė ~10–15 kitų miestų. Mieste statytos šventyklos, plėstas kanalų tinklas. Hamurabiui nugalėjus Rimsiną, miesto reikšmė sumenko, jis palaipsniui išnyko.
Larsa buvo įsikūrusi Sinkaros tele. Rasta daugiausia Naujosios Babilono imperijos liekanų.
Valdovai
Šumero karalių sąrašas mini Larsą vieną kartą, kuomet miestą valdė prieštvaninė dinastija. III tūkst. pr. m. e. Užfiksuotas vienintelis jos valdovas Ensipadzidana. III tūkst. pr. m. e. Larsos valdovai nėra žinomi. Vėlyvoji Larsos dinastija sąraše irgi nėra minima, tačiau tai daryta dėl politinių priežasčių: sąrašo kūrėjas buvo Larsos pagrindinis konkurentas Isino miestas, kurio valdovai norėjo legitimuoti Isino vienvaldystę Šumere, todėl Larsą nutylėjo. Vėlyvosios (amoritų) Larsos dinastijos valdovai yra žinomi iš atskiro Larsos valdovų sąrašo.
Amoritų dinastija
thumb|180px|Larsos karalių sąrašas
Mohamedija
Mohamedija  – miestas šiaurės vakarų Maroke, Atlanto vandenyno pakrantėje, Didžiosios Kasablankos regione, ~20 km į šiaurės rytus nuo Kasablankos. 188,6 tūkst. gyventojų (2004 m.). Jūrų uostas, kurortas, pramonės (naftos perdirbimo gamykla, šiluminė elektrinė) centras. Veikia golfo ir teniso klubai, kazino, hipodromas. Birželį rengiamas gėlių festivalis.
Istorija
Miestas senovėje buvo žinomas kaip Fedala. XIV-XIX a. tai buvo svarbus Maroko prekybinis centras. 1913 m. valdant Prancūzijai įkurtas uostas. 1960 m. birželio 25 d. Fedala pervadinta į Mohamediją Maroko karaliaus Muhamedo V garbei.
Rojal Lemington Spa
Rojal Lemington Spa (arba Lemingtonas) – kurortinis miestas Jungtinės Karalystės geografiniame centre, Anglijoje. Per miestą eina Londono-Birmingamo geležinkelis. Pro miestą teka Lemo upė. Turizmas, prekyba.
Toleikiai (Utena)
Toleikiai – kaimas Utenos rajono savivaldybės centrinėje dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Sudeikių. Už 1,5 km į rytus nuo kaimo telkšo Alaušas.
Pogrindžio žodis
Pogrindžio žodis – Lietuvos partizanų laikraštis, ėjęs 1949–1951 m. Pietų Lietuvoje.
Istorija
Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos vardu leido Kęstučio apygardos štabas (visuomeninė dalis).
Puokė
Puokė – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Barstyčių. Kaimo įžymybė – Barstyčių akmuo, esantis 13,4 m ilgio, 7,5 m pločio ir 3,6 m aukščio. Tai didžiausias riedulys Lietuvoje (antrasis pagal dydį – garsusis Puntuko akmuo). Saugomi Puokės alkakalnis, Puokės liepa, Puokės kalno koplyčia.
Istorija
Puokė su aplinkiniais kaimais XVI–XIX a. priklausė bajorams Kušleikiams.
Icamna
right|thumb|300px|Icamna, klasikinis laikotarpis. Icamna  – Majų mitologijoje buvo vienas iš svarbesnių dievų ir pasaulio kūrėjų. Jis gyveno danguje. Apie jį žinoma mažai, bet jis minimas pirmuose ispanų pranešimuose (relaciones) ir žodynuose. XX a. lakandonų tautosaka mini dievą kūrėją (Nohochakyum ar Hachakyum), kurio pirmtakas tikriausiai buvo Icamna. Ikikolonijiniais laikais Icamną vaizdavo senas dievas D, kuris dažnai sutinkamas knygose ir iš jų atsiradusiose keramikos scenose.
Vardas
J. Eric S. Thompson manė, kad „Icamna“ reiškia driežo namas (itzam – iguana, naaj – namas), bet dabar šituo vertimu nepasitikima. Dabar nesutariama dėl dievo vardo kilmės, bet šaknis itz susijusi su įvairiomis išskyromis ir burtininkavimu. Nors niekur neminimas žodis itzam galėjo reikšti burtininką.
Pirmieji kolonijiniai šaltiniai identifikuoja ar sieja Icamną su Hunab Ku (nematomas vienintelis dievas), Kinich Ahau (saulės dievas) ir Jakskokahmutas (ženklų paukštis).
Biliūnai
Biliūnais vadinami kaimai:
Pastovių rajonas
Pastovių rajonas  – rajonas Baltarusijoje, Vitebsko srities vakaruose, Lietuvos pasienyje. Administracinis centras – Pastovys.
Biliūnai
== Šaltiniai ==
Pociūnėliai (laikraštis)
Pociūnėliai – Radviliškio rajono Pociūnėlių kolūkio laikraštis, ėjęs 1989–1991 m.
Pastovių rajonas
Geografija
Didžiausios upės – Dysna, Medila, Lučaika, Stračia, Kamoja. Rajone yra 115 ežerų, iš kurių didžiausi: Lučajus, Varanecas, Lisickų ežeras, Didieji Švakštai, Mažieji Švakštai, Dauža, Didžiųjų Surviliškių ežras, Lodasai, Svidnas.
Pociūnėliai (laikraštis)
Istorija
Išėjo 15 numerių. Tiražas 1989 m. ir 1991 m. – 800 egz.
Pastovių rajonas
Geografija
37,1 % rajono ploto dengia miškai (pušynai, beržynai, eglynai, uosynai). Pelkėms tenka 5 % ploto.
Gyventojai
Tautinė sudėtis:
Pociūnėliai (laikraštis)
Istorija
Redagavo V. Bžeskienė.
Pastovių rajonas
Gyventojai
Gimtoji kalba:
Gyvenvietės
Vienintelis miestas – Pastovys, 2 miesto tipo gyvenvietės – Lentupis ir Varapajeva. Didžiausios gyvenvietės:
Júbilo Iwata
„Júbilo Iwata“ – Japonijos futbolo klubas iš Ivatos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1962 m.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 6 d.
Siudad Guajana
Siudad Guajana  – miestas rytinėje Venesueloje, Bolivaro valstijoje, prie Orinoko ir Karoni upių santakos. 940,5 tūkst. gyventojų. Keliai į Siudad Bolivarą, El Doradą, Maturiną (per 2006 m. pastatytą Orinokijos tiltą). Svarbus upių uostas. Metalurgijos, celiuliozės, chemijos pramonė. Apylinkėse išgaunama geležies rūda, mangano rūda, boksitai. Miškininkystė. Ant Karoni upės įrengta hidroelektrinių kaskada.
Istorija
Siudad Guajana – suplanuotas miestas, įkurtas 1961 m. sujungus senąjį San Felikso miestą ir naują Puerto Ordaso miestą. Siudad Guajana pradėjo vystytis kaip svarbus pramonės centras.
Markus Schulz
thumb|Markus Schulz Mysteryland 2007 m. pasirodyme
Prodiusavimas
Markus Schulz yra išleidęs 6 remix’ų albumus bei 3 solinius albumus. Remiksuodamas kūrinius, jis turėjo galimybę dirbti su tokiomis žvaigždėmis kaip: Depeche Mode, Madonna, Rednex, Everything But The Girl, Jewel, Oceanlab, Gabriel & Dresden, Karada, Telepopmusik, Fat Boy Slim, Miro, Book Of Love, Blue Amazon ir PQM. Jo abu remiksuoti kūriniai Intuition ir Stand atlikti Jewel, pateko į pirmą Billboard club chart vietą.
Pasirodymai
Laisvu nuo remiksavimo studijoje laiku, Markus Schulz turi labai įtemptą tarptautinių pasirodymų grafiką. Jis jau septynerius metus yra The Works klubo rezidentas Phoenix, Arizona, kur jis ištobulino savo stilių. Nuo tada jis pasirodė daugumoje klubų visame pasaulyje. Taip pat jis dalyvavo kelete festivalių, įskaitant: Nature One, Dance Valley, Together As One, Love Parade, Global Gathering, Sensation White, ir paskutiniu metu Bang Music Festival Majamyje.
Mikas Rožanskas
Mikas Rožanskas (1887 m. rugsėjo 14 d. Debeikiai, Utenos apskritis, Rusijos imperija – 1943 m. kovo 25 d. Rešiotų lageris) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Baigė mokytojo mokslus, tačiau mokytojo darbo nedirbo. Ūkininkavo Šiaulių apskrityje.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas V (Panevėžio) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos darbo federacijos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. Pasibaigus seimo kadencijai grįžo į savo ūkį.
1941 m. gegužės 15 d. suimtas ir kaip aktyvus visuomenės veikėjas bei stambus ūkininkas (turėjo 46 ha) žemės, ištremtas į Sibirą.
Viduržemio jūra
Viduržemio jūra – vidinė, tarpžemyninė Atlanto vandenyno jūra tarp Europos, Afrikos ir Azijos žemynų. Su Atlantu jungiasi 14 km pločio Gibraltaro sąsiauriu, o Sueco kanalu – su Raudonąja jūra. Viduržemio jūros baseinui priklauso Marmuro, Juodoji ir Azovo jūros.
Plotas ~2 500 000 km², didžiausias gylis 5 267 m, vandens tūris ~3,9–4,3 mln km³.
Griklaukiai
Griklaukiai arba Zelenolesjė (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Bönick, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 6 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, 12 km į pietvakarius nuo Smalininkų, dešiniajame Šešupės krante, Trapėnų girios pietiniame pakraštyje. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietės kaimas.
Viduržemio jūra
Kartu su salomis ir palei pakrantę esančiais Pietų Europos, Priešakinės Azijos ir Šiaurės Afrikos regionais sudaro Viduržemio jūros regioną, kuris pasižymi savitu klimatu (Viduržemio jūros klimatas), flora ir fauna. Nuo seniausiųjų laikų Viduržemio jūra yra labai svarbus tarptautinis transporto kelias, kuriuo keliaudavo Mesopotamijos, Egipto, Persijos, Finikijos, Kartaginos, Graikijos, Romos kroviniai. Viduržemio jūros tautų ir šalių istorija – itin svarbus žmonijos istorinės raidos etapas, nes čia iškilo, klestėjo ir žlugo garsiosios Minojo, Egipto, helėnų, romėnų ir kitos civilizacijos.
Griklaukiai
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Griklaukių kaimo bendruomenė 1927 m. Įkurti XVII a. antroje pusėje vykusios šatulinės kolonizacijos metu valstybinio miško (Trapėnų girios) žemėse. 1785 m. buvo šatulinių kulmiškių kaimas su 4 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1821 m. – šatulinių kulmiškių kaimas su 16 gyventojų. 1854 m. Griklaukiuose buvo 7 gyvenamieji pastatai ir 40 gyventojų.
Viduržemio jūra
Pavadinimo kilmė
thumb|left|Viduržemio jūra 1582–1584 m. manuskripte (Nacionalinė centrinė (Viktoro Emanuelio II) biblioteka, Roma) Jūros pavadinimas kilęs iš lotynų kalbos žodžio mediterraneus reiškiančio „viduryje žemės“ (medius – „vidurys, tarp“ + terra – „žemė, kraštas“), kadangi senovės romėnams Viduržemio jūra buvo tarp Afrikos ir Europos. Panašios kilmės yra ir graikiškas pavadinimas Mesogeios (Μεσόγειος).
Ši jūra turėjo ir kitų vardų. Finikiečiai ją vadino Didžiąja Saulėlydžio jūra. Romėnai ją vadino Vidine jūra (Mare internum), Mūsų jūra (Mare nostrum). Šventajame rašte ji vadinama Vakarų jūra (Pakartoto įstatymo kn. 11:24; Joelio kn. 2:20), Filistinų jūra (Išėjimo kn. 23:31), Didžiąja jūra (Skaičių kn. 34:6,7) arba tiesiog „Jūra“. Turkai vartoja pavadinimą „Baltoji jūra“ (Akdeniz, greičiausiai kaip priešingybę Juodajai jūrai), arabai – „Vidurine baltąja jūra“.
Griklaukiai
Istorija
1714–1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Juknaičių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Griklaukiuose buvo 28 sodybos, 153 gyventojai, iš jų – 90 lietuvių (59 %). 1857 ar 1870 m. prie Griklaukių prijungti Vilklaukiai, 1929 m. – Griklaukių girininkijos sodyba (Försterei Gricklaugken, 6 gyv. 1905 m. ).
Viduržemio jūra
Geologija
right|thumb|[[Tetija (vandenynas)|Tetijos vandenynas ir Gondvana mezozojaus pradžioje, prieš 290 mln. metų]] Dabartinė Viduržemio jūra yra senovinio, toli į rytus nusidriekusio Tetijos vandenyno likutis (kaip ir Juodoji, Marmuro, Kaspijos bei Azovo jūros). Gali būti, kad kitados Tetiją iš visų pusių supo sausuma, o dabartinio Gibraltaro sąsiaurio vietoje tarp Afrikos ir Pirėnų pusiasalio buvo sąsmauka. Dabartinę jūrą suformavo į šiaurę judanti Afrikos plokštė ir stabili Eurazijos plokštė; jeigu Afrikos plokštė ir toliau judės ~21,5 mm/m greičiu, maždaug po 650 000 metų Viduržemio jūra taps uždaru baseinu. Tektoninių plokščių sąveika iškėlė ilgą kalnų grandinę nuo Pirėnų vakaruose iki Zagroso kalnų Irake. Šis procesas aktyviausiai vyko alpinės kalnodaros laikotarpiu, oligoceno ir mioceno geologinėse epochose, t. y. maždaug prieš 34–5 mln. metų. Vėlyvajame miocene jūra tapo visai uždara nuo vandenyno ir išgaravo ; mioceno pabaigoje ji vėl susijungė su Atlantu, ir vandenynas užpildė šią milžinišką įdubą. thumb|right|Viduržemio jūros vaizdas iš kosmoso Viduržemio jūros dugną formuoja kelios 2000–4000 m gylio įdubos su gana stačiais šlaitais; šelfas siauras, išskyrus Tuniso ir Sicilijos pakrantes ir Adrijos jūrą. Geomorfologiškai Viduržemio jūrą sudaro trys baseinai:
''Pastaba: kai kada Viduržemio jūros baseinas skirstomas į du stambius regionus: vakarų ir rytų, kuriuos skiria povandeninė kalnagūbrio ketera tarp Sicilijos ir Tuniso. Šiuo atveju vakarų regiono plotas ~850 000 km², rytų regiono ~1 650 000 km².''
Griklaukiai
Istorija
Už ~1 km į šiaurės rytus nuo Griklaukių, Trapėnų girioje, telkšojo nedidelė Vagiabalio (Vagebalis) pelkė.
Viduržemio jūra
Geologija
Tirėnų įdubos pakraščiuose ir centre driekiasi keli tektoniniai lūžiai su užgesusiais ir veikiančiais ugnikalniais, pavyzdžiui, Strombolis, Vulkanas Lipario salų grupėje. Įdubų pakraščiuose iškilusių ugnikalnių lava rūgšti arba šarminė, o centrinėje Viduržemio jūros dalyje – bazaltinė. Apie aktyvią vulkaninę veiklą Viduržemio jūros akvatorijoje byloja galingi istoriniu laikotarpiu vykę Vezuvijaus, Etnos, Santorino išsiveržimai.
Griklaukiai
Istorija
Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Kaimas apnyko, liko tik kelios sodybos proskynoje tarp vėl sužėlusių miškų. 1947–2008 m. buvo Timofejevo apylinkėje.
Viduržemio jūra
Geografija
thumb|left|Gibraltaro sąsiauris ir vakarinė Viduržemio jūros dalis
Rytuose Viduržemio jūra Dardanelų sąsiauriu jungiasi su Marmuro jūra ir toliau Bosforo sąsiauriu su Juodąja jūra; pietryčiuose Sueco kanalu jungiasi su Raudonąja jūra, vakaruose Gibraltaro sąsiauriu – su Atlanto vandenynu.
Vidutinis gylis 1 541 m, didžiausias gylis 5 267 m ties Kalipso įduba (kai kurie šaltiniai atitinkamai nurodo 1 500 m ir 5 121 m). Kranto linijos ilgis apie 46 000 km.
Krantai ties kalnuotomis vietovėmis daugiausiai abraziniai, ties žemumomis – lagūniniai ir deltiniai; Adrijos jūros rytinei pakrantei būdingi dalmatinio tipo krantai.
Skirstymas
Tarptautinė hidrografijos organizacija Viduržemio jūrą skirsto į keletą mažesnių dalių. Tarp jų yra:
Kitos jūros
Taip pat jūromis vadinamos ir kitos Viduržemio jūros dalys: Kretos jūra, Libijos (į pietus nuo Kretos), Sardinijos (tarp Sardinijos ir Balearų salų), Sicilijos (tarp Sicilijos ir Tuniso), Trakijos (Egėjo jūros šiaurinė dalis), Mirtino (tarp Kikladų ir Peloponeso), Kilikijos (tarp Turkijos ir Kipro), Levanto (rytinėje Viduržemio dalyje) jūros. Dalis šių mažų jūrų dažniausiai minimos tik nacionalinėje arba vietinėje topografijoje. thumb|right|Vaizdas skersai Gibraltaro sąsiaurio Didžiausios įlankos: Valensijos, Liono, Genujos, Taranto, Sidro, Gabeso.
thumb|Viduržemio jūra tarp Minorkos ir Barselonos thumb|Pakrantė prie Prancūzų Rivjeros
Pakrančių valstybės
Prie Viduržemio jūros prieina 21 valstybė:
Taip pat Viduržemio jūros pakrantėse plyti kelios valstybių statuso neturinčios teritorijos:
Salos
Viduržemio jūroje išsibarstę daug salų, ypač rytinėje dalyje (Egėjo jūroje). Didžiausios salos yra šios:
Tarp didesniųjų salų taip pat yra Chijas, Kefalinija, Kerkyra, Naksas ir Androsas rytinėje jūros dalyje; Cresas, Krkas, Bračas, Pagas, Korčula ir Malta centrinėje dalyje; Ibisa, Menorka (Balearų salos) vakarinėje dalyje.
Pusiasaliai
Į Viduržemio jūrą įsirėžę keli dideli pusiasaliai: Pirėnų (Iberijos), Apeninų, Balkanų. Pusiasalių šiaurėje esančios kalnų grandinės (Pirėnai, Alpės, Dinarai ir Rodopai) saugo Viduržemio baseiną nuo šaltų šiaurinių oro masių. Rytinėje jūros dalyje plyti didelis Mažosios Azijos (Anatolijos) pusiasalis.
Pietinėje pakrantėje stambių pusiasalių nėra, paminėtinas tik Kirenaikos pusiasalis Libijoje.
Hidrografija
Viduržemio jūros vandens balansą lemia didelis garavimas (1250 mm/metus, t. y. iš viso ~3 130 km³) ir palyginti nedidelis kritulių kiekis. Garavimas ypač intensyvus rytinėje dalyje, dėl to į rytus jūros lygis mažėja ir didėja druskingumas. Susidariusį skirtumą papildo Atlanto vandenys, atitekantys Gibraltaro sąsiauriu, ir Juodosios jūros vandenys (metinis debitas): thumb|right|350px|Viduržemio jūros srovių kryptys liepos mėnesį Srovių judėjimą Viduržemio jūroje daugiausiai lemia Kanarų srovė, išilgai Afrikos plukdanti Atlanto vandenis nuo Gibraltaro iki Libano, ir cikloninis vėjų judėjimas. Srovių greitis atviroje jūroje siekia 0,5–1 km/val. (Balearų ir Ligūrijos jūrose vietomis iki 5–7 km/val.). Vidutinė paviršinio vandens temperatūra vasario mėnesį svyruoja nuo 8–12 °C vakarinėje dalyje iki 17 °C rytuose. Rugpjūčio mėnesį temperatūra įvairuoja nuo 19–25 °C vakaruose iki 27–30 °C rytuose. Stiprus garavimas atitinkamai didina ir vandens sūrumą: jis kinta nuo 36 promilių vakarinėje jūros akvatorijoje iki 39,5 promilės rytuose. Paviršinio vandens tankis kinta nuo 1,023–1,027 g/cm³ vasarą iki 1,027–1,029 g/cm³ žiemą. Kadangi žiemos mėnesiais atšalęs sūrus vanduo ima leistis gilyn, vyksta aktyvi konvekcinė vandens apykaita. Giluminio vandens temperatūra Viduržemio jūroje yra viena aukščiausių tarp visų Pasaulinio vandenyno jūrų.
Vandens skaidrumas iki 50–60 m, spalva – intensyviai mėlyna.
Potvynių amplitudė mažiau nei 1 m, bet kai kuriose vietose dėl potvynio ir vėjo suminio poveikio vanduo gali pakilti net iki 4 metrų (Genujos įlankoje, šiaurinėje Korsikos pakrantėje ir kitur). Kai kuriuose siauruose sąsiauriuose susiformuoja stiprios potvynių srovės (pavyzdžiui, Mesinos sąsiauryje).
Stipriausias bangavimas kyla žiemomis (bangų aukštis iki 6–8 m).
Intakai
Viduržemio jūros gėlo vandens prietėkis nėra didelis, tačiau į ją įteka ilgiausia planetos upė Nilas, atnešantis labai daug nuosėdų ir formuojantis garsiąją Nilo deltą.
Didžiausi Viduržemio jūros intakai yra šie:
Klimatas
Mediteraninis klimatas – viena iš subtropinio klimato atmainų. Jam būdingos švelnios drėgnos žiemos ir gana karštos sausos vasaros (vasaros temperatūra svyruoja priklausomai nuo regiono, pavyzdžiui, Atėnuose ji būna palyginti aukšta – didžiausia fiksuota temperatūra buvo 48 °C Eleusine, 30 km nuo Atėnų), bet dėl didelių vandens masių artumo skirtumas tarp žiemos ir vasaros temperatūrų yra nedidelis.
Žiemą retai atšąla iki neigiamų temperatūrų (vidutinė oro temperatūra sausio mėnesį 14-16 °C pietinėse pakrantėse ir 7–10 °C šiaurėje), jūros lygyje sninga irgi retai, tačiau kalnuotose vietovėse dėl didelio oro drėgnumo gali gausiai pasnigti. Pučia stiprūs vietiniai vėjai: mistralis Provanse, bora Adrijos pakrantėse.
Vasaromis virš Viduržemio jūros dominuoja Azorų anticiklonas, lemiantis giedrus orus ir menkus kritulius. Vidutinė rugpjūčio temperatūra šiaurėje 22–24 °C, pietuose 25–30 °C. Sirokas iš Afrikos neša dulkių audras.
Vidutinis metinis kritulių kiekis apie 400 mm (iš viso per metus apie 1000 km³), bet regioniniai skirtumai labai dideli: nuo 1 100–1 300 mm šiaurėje iki 50–100 mm pietryčiuose. Daugiausiai lyja gruodžio mėn., mažiausiai liepos-rugpjūčio, taigi didžiuma metinio kritulių kiekio iškrinta žiemos mėnesiais, o vasarą gali 2–5 mėnesius visiškai nelyti. Oro drėgnumas kinta nuo 50–60 % vasarą iki 65–80 % žiemą. Debesuotumas vasarą 0–3 balai, žiemą apie 6 balai.
Dabartinis Viduržemio jūros klimatas susiformavo mioceno epochos pabaigoje, maždaug prieš 3,2–2,8 mln. metų. Pagal iškasenas galima spręsti, kad iki tol šiame regione vyravo drėgnas subtropinis klimatas, klestėjo miškai. Plioceno epochoje kritulių kiekis sumažėjo, lapuočiai pamažu užleido vietą sausrai atspariems spygliuočiams ir krūmams su mažais, kietais vaškiniais lapais, gebantiems vasaromis išsaugoti negausią drėgmę.
thumb|center|760px|Klimato zonų žemėlapis aplink Viduržemio jūrą pagal [[Köppen klimato klasifikacija|Köppen klimato klasifikaciją]]
Fauna ir flora
Istoriniu požiūriu didžiuma Viduržemio jūros faunos dalis yra kilusi iš Atlanto, kai mioceno pabaigoje, atsivėrus Gibraltaro sąsiauriui, Atlanto vandenys paplūdo į sausą įdubą. Su vandeniu, žinoma, pateko ir vandenyno gyvūnai bei augalai. Kadangi Atlantas yra daug maistingesnis, jūros gyventojams teko prisitaikyti prie naujų, skurdesnių, Viduržemio jūros sąlygų. left|thumb|Posidonia oceanica – endeminis Viduržemio jūros dumblis Kitas, naujas, jūrų gyvybės migracijos kanalas yra 163 km ilgio Sueco kanalas. Kanalas neturi šliuzų, o Raudonosios jūros vandens lygis dėl potvynio poveikio yra aukštesnis negu Viduržemio, todėl Sueco kanalu vanduo po truputį srūva į vakarus. Kurį laiką gyvūnijos migraciją ribojo labai sūrus Didysis kartusis ežeras, tačiau druskos koncentracija po truputį susilygino su Raudonosios jūros (41 promilė), kurios fauna ir flora ėmė kolonizuoti rytinį Viduržemio jūros pakraštį. Kadangi Raudonoji jūra sūresnė už Atlanto vandenyną, iš jos kilusios rūšys sėkmingiau prisitaiko Viduržemio jūros rytinėje dalyje, kuri dėl didesnio garavimo yra sūresnė už vakarinę jos dalį. Ši migracija vadinama Lesepso migracija (prancūzų inžinieriaus, inspiravusio Sueco kanalo kasimą, garbei). Asuano užtvankos statyba 1960 m. dar labiau sumažino gėlo Nilo vandens prietaką ir sudarė dar geresnes sąlygas invazinėms rūšims. Iki šiol Sueco kanalu "imigravo“ daugiau kaip 300 Raudonosios jūros rūšių.
Viduržemio jūros planktono kiekybiniai ištekliai palyginti menki, pavyzdžiui, paviršiniuose vandens sluoksniuose fitoplanktono tėra 8–10 mg/m³, o 1000–2000 m gylyje dar 10–20 kartų mažiau. Tai lemia ir palyginti negausias gyvūnų populiacijas, nors rūšių įvairovė yra didelė. Čia gyvena Viduržemio jūros ruoniai vienuoliai (Monachus monachus), jūriniai vėžliai, veisiasi 550 žuvų rūšių: rykliai, skumbrės, silkės, ančiuviai, kefalės, tunai, pelamidės, stauridės. Apie 70 žuvų rūšių yra endeminės – kai kurios rajos, ančiuviai. Tarp valgomųjų moliuskų paminėtinos austrės, midijos. Iš bestuburių labiausiai paplitę paprastieji aštuonkojai, kalmarai, sepijos, krabai, langustai; gausu medūzų, hidragyvių. Kai kuriose vietose, ypač Egėjo jūroje, aptinkama pinčių ir raudonųjų koralų.
Ekonomika
Viduržemio jūros pakrantės nuo seniausių laikų tankiai apgyvendintos, o dabartinės šiaurinės dalies valstybės yra ekonomiškai išsivysčiusios.
Gausiausiai auginamos žemės ūkio kultūros yra citrusiniai (trečdalis pasaulinio derliaus), medvilnė, aliejinės kultūros.
Kadangi Europos Sąjunga įsiveža daug mineralinių žaliavų, pervežimai Viduržemio jūra nuolatos auga. Marselis, Triestas, Genuja yra svarbūs naftos tranzito punktai.
Labai vertingi rekreaciniai Viduržemio jūros ištekliai pritraukia gausybę turistų. Didelė šiaurinės ir rytinės pakrantės dalis pritaikyta poilsiui.
Žuvininkystė nėra reikšminga ekonomikos šaka, nes intensyvi pakrančių ekonomika, rekreacija mažina ir taip palyginti menkus Viduržemio jūros žuvų išteklius.
Našlaitis
Anglų kalboje žodis orphan 'našlaitis' reiškia vaiką, kuris yra praradęs abu tėvus. Tuo tarpu vaikas, neturintis vieno tėvo vadinamas half – orphan 'pusnašlaitis'.
Našlaičiai literatūroje
Našlaičiai dažnai naudojami literatūroje kaip veikėjai, ypač vaikų literatūroje ir maginėje fantastikoje.
Vaikai be tėvų gali gyventi įdomesnį, mažiau šeimyninių santykių reguliuojamą gyvenimą, patirti daugiau nuotykių ir bėdų. Jie gali būti savarankiški, labiau nusipelnantys užuojautos. Našlaičiai gali ieškoti savo dingusių tėvų, aiškintis savo giminystės ryšius, kas leidžia įdomiau plėtoti kūrinio siužetą. Našlaičio kaip veikėjo panaudojimas leidžia kūrinyje neaprašinėti tėvų, kurie kūriniui gali būti visiškai nereikalingi.
Vaikai našlaičiai dažni folklorinėse ir literatūrinėse pasakose.
Apie našlaičius rašė Čarlzas Dikensas, Markas Tvenas, Roaldas Dalis, J. K. Rowling ir daug kitų garsių rašytojų.
Korifa
Korifa (Corypha) – palminių šeimos gentis, kurioje yra 6 ar 7 rūšys (World Checklist (WCSP) nepripažįsta C. macropoda, o IUCN pripažįsta). Jų natūralus arealas yra Indija, Malaizija, Indonezija, Filipinai, Naujoji Gvinėja, šiaurės rytų Australija. Lapai plaštakiški, su su labai daug lapelių ir ilgais lapkočiais.
Panaudojimas
Korifų lapai dažnai naudojami stogams dengti, pynimui. Gali būti naudojamas pluoštui išgauti.
Hans-Harry Drößiger
Hans-Harry Drößiger (Hans-Harry Droessiger,, g. 1958 m. balandžio 24 d. Erfurte, Vokietijoje) – vokiečių kalbotyrininkas, filologas, vertėjas, vokiečių kalbos pedagogas, VU profesorius, buvęs DAAD lektorius.
Išsilavinimas
Nuo 1964 m. iki 1972 m. Hansas Haris Drėsigeris mokėsi Erfurto Johano Gutenbergo vidurinėje, po to – Erfurto 14-ojoje vidurinėje mokykloje, nuo 1972 m. iki 1976 m. – Erfurto G. E. Lessingo gimnazijoje. Baigęs mokyklą, dirbo. Nuo 1979 m. iki 1983 m. aukštojoje pedagoginėje mokykloje studijavo vokiečių, rusų kalbų ir literatūros mokytojo specialybę, nuo 1983 m. iki 1985 m. vokiečių kalbos doktorantūroje, apgynė kalbotyros mokslų daktaro disertaciją (1986 m.). Mokslinis laipsnis Lietuvoje buvo LMT nostrifikuotas į humanitarinių mokslų kalbotyros krypties daktaro laipsnį.
Pedagoginė, mokslinė veikla
Nuo 1985 m. iki 1997 m. Erfurto universiteto Filosofijos fakulteto asistentas. Į Lietuvą atvyko 1997 metais kaip DAAD lektorius, dėstė Vilniaus universitete, buvo VU Filologijos fakulteto Vokiečių filologijos katedros lektorius, docentas (iki 2004 m.). Nuo 1999 m. pradėjo dėstyti Kaune, VU Kauno humanitarinio fakulteto Germanų filologijos katedros docentas, profesorius. Nuo 2005 metų VU Filologijos fakulteto Vertimo studijų katedros docentas, vėliau – profesorius; 2008 m. Vilniaus universitete atliko habilitacijos procedūrą.
Hans-Harry Drößiger mokslinių interesų sritys – kalbotyra, kognityvinė lingvistika, terminologija, sociolingvistika, vertimo teorija ir praktika. Tyrimo Research in Grammatical, Lexical, Semantic and Stylistic Particularities of English/ German/ French and Lithuanian and Their Integration into the Teaching Process and Lexicographical Practice 2005–2010 m. dalyvis (bendraaautoriai – Černiuvienė, L. Kaminskienė, N. Maskaliūnienė, L. Pažūsis).
Paulius Saudargas
Paulius Saudargas (g. 1979 m. kovo 13 d. Kaune) – Lietuvos fizikas, politinis veikėjas.
Biografija
2001 m. baigė Vilniaus universiteto Fizikos fakultetą, įgijo fizikos bakalauro laipsnį ir fizikos mokytojo kvalifikaciją. 2003 m. Vilniaus universiteto Fizikos fakultete įgijo biofizikos magistro laipsnį. 2007 m. baigė doktorantūros studijas Fizikos institute, Vilniuje. Studijų kryptis – bakteriorodopsino fotoelektriniai, elektroakustiniai ir spektroskopiniai tyrimai.
1999–2000 m. Antrojo operatyvinių tarnybų departamento prie Krašto apsaugos ministerijos vyresnysis specialistas. Darbo pobūdis – specialioji technika, kriptografija. 2003 m. Puslaidininkių fizikos instituto Elektrinių dydžių metrologijos laboratorijos inžinierius. 2002–2007 m. (su pertraukomis) Fizikos instituto Molekulinių darinių fizikos laboratorijos inžinierius. Darbo pobūdis – šviesai jautrių baltymų tyrimai spektroskopiniais, fotoelektriniais ir elektroakustiniais metodais.
2004–2005 m. visuomeninės organizacijos „Jaunieji krikščionys demokratai“ Valdybos narys. 2005–2007 m. Lietuvos jaunimo organizacijų tarybos (LiJOT) Valdybos narys, Etikos komiteto pirmininkas. Nuo 2005 m. visuomeninės organizacijos „Už pilietinę visuomenę“ pirmininkas. Partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narys, nuo 2007 m. vykdomojo sekretoriaus pavaduotojas.
Nuo 2008 m. Seimo narys, išrinktas Justiniškių rinkimų apygardoje.
Žmona Milda Saudargė.
Lisabonos universitetas
thumb|260px|Universiteto pagrindiniai rūmai Lisabonos universitetas – vienas seniausių pasaulyje ir žymiausias Portugalijos universitetas Lisabonoje. Apie 20 000 studentų, 1800 dėstytojų.
Istorija
1290 m. universitetą įkūrė karalius Dionisijas I. Kelis kartus, pirmąkart 1308 m., buvo keliamas iš Lisabonos į Koimbrą ir atgal, 1537 m. perkeltas į Koimbrą ir pavadintas Koimbros universitetu. Lisabonoje universitetas atkurtas 1911 m. kovo 9 d. sujungus jau veikiančius Politechnikos, Lisabonos karališkąjį medicinos ir Aukštesniįjį literatūros institutus. Egašas Monišas 1949 m. apdovanotas Nobelio fiziologijos ir medicinos premija.
Mongolijos liaudies revoliucinė partija
Mongolijos liaudies revoliucinė partija (MPP, Монгол Ардын Нам, Mongol Ardin Nam) – Mongolijos kairiojo centro politinė partija, pastaruoju metu vadovaujasi demokratinio socializmo principais.
Istorija
Įkurta 1921 m. kovo 1 d., pirmoji ir iki 1990 m. vienintelė Mongolijoje politinė partija (kitos partijos buvo draudžiamos). Iki 1924 m. vadinosi Mongolijos liaudies partija. 1924–1940 m. vadovaujama maršalo Čoibalsano palaikė šalyje stalininę tvarką. Ilgą laiką, siekdama apsaugoti šalį nuo TSRS okupacijos, laikėsi marksizmo pozicijų. Reformos prasidėjo apie 1980 m., o 1990 m. MPRP įteisino visas konstitucines teises, pradėjo socialinę, ekonominę ir politinę reformas, kurios leido šalyje įtvirtinti demokratijos principus.
Iki 1992 m. susiformavo daugiapartinė sistema, buvo priimta nauja konstitucija. 1992 m. – 1996 m. MPRP iniciatyva buvo priimta 440 įstatymų, garantuojančių demokratiją, žmogaus teises ir laisves bei rinkos ekonomiką. 1997–2000 m. liko opozicijoje, tačiau 2000 m. vėl gavusi daugumą, suformavo Nambaryno Enkbajaro vyriausybę. 1997–2005 Mongolijos prezidentu dvi kadencijas buvo Natsagijnas Bagabandis, 2005 m. šalies prezidentu išrinktas Nambarynas Enkbajaras. 2006 m. Ministru pirmininku tapo Mijegombas Enkboldas.
Struktūra
Partijos skyriai yra visose 21 provincijose. MPRP suvažiavimas renka partijos pirmininką, Konferenciją ir Centrinį kontrolės komitetą. Konferencija išrenka Generalinį sekretorių, patariamąją tarybą, sudaro sekretoriatą ir tvirtina laikraščio Unen redaktorių.
Socialistų Internacionalo narė – stebėtoja nuo 1999 m. lapkričio 8 d., tikroji narė nuo 2003 m. spalio 27 d.
Gelmimas
Senovėje per Gelmimą ėjo prekybinis kelias į Timbuktu. Dabar miestas tebėra svarbus prekybinis centras tarp marokiečių ir dykumos klajoklių. Yra didžiausias šalyje kupranugarių turgus. Gelmime kalbama Mauritanijoje paplitusiu chasanų dialektu.
Gerasdorfas
Gerasdorfas – miestas rytinėje Austrijos dalyje, prie šiaurinio Vienos pakraščio. Yra pilis, bažnyčia, išvystyta plastmasės pramonė.
Pakalniškių ežeras (Elektrėnų sav., Rusatiškės)
Pakalniškių ežeras – ežerėlis Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 4,5 km į pietvakarius nuo Vievio, tarp Kapšių ežero pietuose ir Naručionių ežero šiaurėje, Rusatiškių kaime. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,13 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 152,6 m. Krantai žemi, pelkėti, tik šiaurinis krantas aukštesnis. Aplinkui plyti pievos. Vakaruose išteka upeliukas link S-8 upelio (Elektrėnų marių intakas). Kiek atokiau rytine pakrante eina kelias.
Grenlandijos SIUMUT partija
Grenlandijos Siumut partija (SIUMUT (Pirmyn) – Grenlandijos kairioji politinė partija.
Istorija
Įkurta 1977 m. liepos 29 d. Kvakortoke, priešinantis Danijos kolonizacinei politikai. 1979 m. pasiekė, kad būtų sudaryta Grenlandijos vyriausybė, rūpinasi gamtosauga, tausojančia plėtra, siekia atviros demokratijos. Pasiekė, kad Grenlandija būtų pripažinta nebranduoline zona. Siekia valstybinės žvejybos ir pramonės kontrolės, didesnės salos autonomijos.
Nuo 1979 m. vadovauja koalicijai. Šalies Ministras pirmininkas buvo Džonatanas Motzfeldtas. 1987 m. landstingo rinkimuose gavo 39,8 % balsų ir 11 vietų, 2002 m. – 10 vietų. 2005 m. rinkimuose laimėjo 30,7 % balsų ir 10 iš 31 vietos Landstinge bei sudarė Hanso Enokseno vyriausybę.
Siumut nuolat turi savo atstovą ir Danijos parlamente.
Struktūra
Kas 3 metai šaukiama generalinė asamblėja renka 13 narių, atstovaujančių visoms bendruomenėms, vykdomąjį komitetą.
Leidžia laikraštį „Siumut“. Socialistų Internacionalo konsultacinė narė nuo 1986 m.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Idealus pabėgimas
Idealus pabėgimas – 2009 m. JAV sukurtas trileris.
Turinys
Jaunavedžiai Sindė ir Klifas leidžia medaus mėnesį keliaudami po Havajus. Keliaudami pėsčiųjų takais po kalnus, jie sutinka kitas poras ar grupeles, kurie tokiu pačiu būdu leidžia savo atostogas. Susipažinę su kita pora – Niku ir Džina – jie nusprendžia toliau keliauti kartu.
Netrukus juos pasiekia žinia, kad saloje siautėja nusikaltėliai, nužudę kelias jaunuolių poras. Policija įtaria, kad žmogžudystes įvykdė pora, vyras ir moteris. Keliautojai, neseniai kartu leidę laiką, pradeda vieni kitus įtarinėti...
Čičinai
Čičinai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 6 km į vakarus nuo Jonavos, 4 km į pietus nuo Kulvos, dešiniajame Neries krante. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka. Ties Čičinais prasideda Kulvos ozas.
thumb|left
Istorija
1921 m. įkurta pradžios mokykla, 1966 m. – kultūros namai, biblioteka, medicinos punktas. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Viršužiglio pagrindinė mokykla
Kauno rajono Viršužiglio pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Viršužiglyje (Kauno raj.), vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 191095055. Steigėjas Kauno rajono savivaldybės taryba.
Istorija
1921 m. Kampiškių kaime įkurta mokykla. Ši mokykla laikoma ir Viršužiglio pagrindinės mokyklos pradžia. Vėliau mokykla veikė S. Bartulio namuose. Buvo trys skyriai, dirbo vienas mokytojas. Į mokyklą ateidavo vaikai iš Leonavo, Kampiškių, Sietyno, Arlaviškių, Viršužiglio kaimų. Apie 1935 m. S. Bartulio mokykla išsikėlė į J. Morkevičiaus ūkį. Čia veikė keturi skyriai, egzaminus laikė Rumšiškėse.
1938 m. mokykla persikėlė į specialiai pastatytą pastatą Viršužiglio kaime. Mokykla buvo kaimo kultūros centras – čia vyko saviveiklininkų pasirodymai, jaunimo šokiai, atveždavo kilnojamą kiną. Apie 1959 m., pastačius kultūros namus, renginiai persikėlė ten. Didėjant mokinių skaičiui, mediniame mokyklos pastate pasidarė ankšta, todėl iki 1964 m. pradinių klasių mokiniai mokėsi kultūros namų patalpose. 1964 m. pastatytas priestatas. Septynmetė mokykla išaugo iki aštuonmetės. 1976–1993 m. mokyklos patalpose veikė Viršužiglio pagrindinė mokykla-internatas. Aplinkinių kaimų vaikai lankė Piliuonos aštuonmetę mokyklą, kai kurie važinėjo į Kauno mokyklas.
1991–1994 m. Viršužiglio internato gyvenamosiose patalpose veikė pradinės klasės. 1993–1994 mokslo metais čia mokėsi 1-5 klasių mokiniai ir mokykla galėjo vadintis priaugančia. 1994 m. atgimė Viršužiglio pagrindinė mokykla. Mokykloje buvo muzikinis, sporto, sveikatingumo, menų, „Vaikystė įkvepia kūrybai“ klubai. Veikė Kudirkaičių organizacija, vyko kompiuterinės raštvedybos užsiėmimai. 2012 m. rugpjūčio mėn. mokykla uždaryta.
Šėtono biblija
thumb|Šėtono biblija Šėtono biblija yra 1969 m. Anton LaVey parašyta knyga. Ji susideda iš esė rinkinio, pastebėjimų ir pagrindinių Šėtono ritualų, taip pat apibrėžia LaVėjaus savitą šėtonišką filosofiją (nors joje jaučiama Makiavelio, Frydricho Nyčės ir kitų autorių įtaka).
Dalys
Šėtono biblija, po kitų autorių įvadų, yra padalinta į keturias pagrindines dalis:
Kiekviena dalis turi savo atskirą temą ir yra susijusi su tam tikru elementu (ugnimi, oru, žeme ir vandeniu).
Mir
Mir ( 'taika' arba 'pasaulis') – TSRS, o vėliau Rusijos kosminė stotis. Žmonių gyvenama kosminė stotis, skirta ilgalaikiams kosminiams tyrinėjimams. Dėl tarptautinių bendradarbiavimų joje pabuvojo daugybė kosmonautų iš skirtingų šalių. Iš viso stotyje pabuvojo 104 įvairių šalių kosmonautai.
Mir sukonstruota iš 7 modulių, kurie buvo atskirai paleisti į kosmosą nuo 1986 iki 1996 metų. Stotis gyvavo iki 2001 m. kovo 23 d., kai buvo išvesta iš savo orbitos į Žemės atmosferą, kur krisdama sudegė.
Istorija
Orbitinės stoties projekto idėja užsimezgė 1976 metais, kuomet TSRS raketų-kosminė korporacija „Energija“ išleido techninį pasiūlymą sukurti ilgalaikę orbitinę stotį. 1978 m. rugpjūtį buvo pateiktas naujos kosminės stoties projektinis eskizas, o 1979 m. vasarį pradėti naujos kartos orbitinės stoties bazinio bloko, valdymo ir mokslinių įrengimų gamybos darbai. Tačiau 1984 metų pradžioje visi resursai buvo perkelti į programą „Buran“ ir darbai su orbitine stotimi praktiškai buvo įšaldyti. Tik įsikišus TSKP CK sekretoriui G. Romanovui buvo pateikta užduotis orbitinės stoties darbui pabaigti iki 27-ojo TSKP suvažiavimo.
Bazinis orbitinės stoties blokas į orbitą buvo išvestas 1986 m. vasario 20 d. Po to per 10 metų vienas po kito buvo prijungti dar 6 papildomi moduliai.
Nuo 1995 metų į stotį pradėjo skraidyti ir kitų šalių astronautų ekipažai.
Vykdant „Mir-Shuttle“ programą buvo surengtos 7 trumpalaikės ekspedicijos, kai į „Mir“ stotį vyko JAV „Shuttle“ klasės erdvėlaiviai „Atlantis“ ir „Endeavour“, kurių metu kosminę stotį aplankė 34 astronautai.
10-ojo dešimtmečio pabaigoje orbitinėje stotyje pradėjo kilti įvairiausios problemos, susijusios su sistemų ir įrenginių gedimais. Nuolat krito atmosferos slėgis, vis blogiau dirbo deguonies tiekimo sistema, o vienos pagrindinių saulės baterijos valdymas sutriko tiek, jog jos nebebuvo įmanoma atsukti į saulę. Paskutinioji ekspedicija („Sojuz TM-30“ ) didele dalimi buvo skirta bandymams pataisyti stotį. Skirtingai nuo ankstesnių skrydžių, tai buvo privačiai finansuota ekspedicija, planavusi toliau naudoti stotį kaip kosminę studiją. Nors kosmonautai pakeitė daug įvairių jungčių, buvo išėję į atvirą kosmosą, stoties patenkinamai sutvarkyti nepavyko. Paaiškėjo, jog skrendant kosmose kai kurie gedimai iš esmės nėra sutaisomi. 2001 m. kovo 23 d., orbitoje išbuvus keletą kartų daugiau nei planuotas eksploatavimo laikas, kosminė stotis „Mir“ buvo paskandinta pietinėje Ramiojo vandenyno dalyje, prie Fidžio salų.
Iš viso 123,3 tonos sveriančioje orbitinėje stotyje dirbo 104 kosmonautai ir astronautai iš 12 šalių, įvyko 28 ilgalaikės ekspedicijos. Žemės orbitoje stotis išbuvo 5511 parų ir 89067 kartus apskrido aplink Žemę. Apskaičiuota, jog stotis nuskriejo apie 3 638 470 307 km. Stoties apogėjus – 393 km, perigėjus – 385 km.
Stoties rekordai:
Įranga
Visi orbitinės stoties moduliai, išskyrus susijungimo, buvo nugabenti raketa-nešėja „Proton“. 300px|thumb|Kosminė stotis „Mir“ 1996 m. rugsėjo 24 d.
Bazinis blokas
Buvo surinktas 1985 m. balandžio mėn., o nuo 1985 m. gegužės 12 d. buvo bandomas montažiniame stende. Po bandymų, bloko įranga, ypač kabelių sistema buvo patobulinta. Į orbitą paleistas 1986 m. vasario 19 d. 21:28 UTC iš Baikonuro kosmodromo (raketa-nešėja „Proton 8K82K“). Jo pradinės orbitos perigėjus buvo 375 km, apogėjus – 395 km, orbitos posvyris 56,1º, apskriejimo periodas – 92,4 min.
Bloko viduje įrengtos dvi individualios kajutės, hermetinis darbo skyrius su centriniu valdymo ir ryšių centru, išorėje – 3 saulės elementų plokštės. Taip pat baziniame bloke buvo įrengti 6 susijungimo su papildomais moduliais ir krovininiais erdvėlaiviais liukai.
Modulis „Kvant“
Į orbitą išvestas 1987 m. kovo 31 d. ir prijungtas prie „Mir“ bazinio bloko 1987 m. balandžio 12 d. Tai – astrofizinis modulis, kuriame buvo įrenginiai kosminių rentgeno šaltinių stebėjimui. Šiame modulyje taip pat buvo vykdomi biotechniniai eksperimentai su antivirusiniais preparatais.
350px|thumb|Stoties schema. Parodyti kosminių laivų „Sojuz“ ir „Progress“ (tokia pati jungtis) bei „Shuttle“ jungimosi taškai
Modulis „Kvant-2“
Į orbitą išvestas 1989 m. lapkričio 26 d., prie orbitinės stoties prijungtas 1989 m. gruodžio 6 d. Modulyje buvo moksliniai įrenginiai ir ekipažo dušai. Taip pat jame buvo giroskopas, sumontuotas modulio išorėje, ir nauja gyvybės palaikymo sistema su vandens perdirbimu ir deguonies generavimu. Bloko išorėje taip buvo sumontuotos dvi pasukamos saulės baterijos.
Modulis „Kristalas“
Į orbitą išvestas 1990 m. birželio 10 d., prie orbitinės stoties prijungtas liepos 10 d. Jame įrengtos technologijų, medžiagų gamybos, geofizikos ir astrofizikos laboratorijos. Taip pat modulyje buvo susijungimo šliuzas su tarybiniais „Buran“ tipo erdvėlaiviais.
Modulis turėjo technologinę elektrinę krosnį „Crater-V“, kuri buvo skirta išgauti aukštos kokybės galio arsenido ir cinko oksido kristalams. „Svetlanos“ eksperimentui vykdyti buvo įrenga nedidelė „ferma“ augalams auginti. Eksperimentinės laboratorijos „Buket“, „Marina“ ir „Glazar“ skirtos ultravioletiniams astronominiams stebėjimams.
Modulis „Spektr“
Prijungtas prie orbitinės stoties 1995 m. birželio 1 d. Tai – geofizinis modulis. Jame vykdomas Žemės atmosferos, vandenyno, žemės paviršiaus monitoringas, medicininiai-biologiniai tyrimai.
„Spektr“ modulyje gyveno ir dirbo JAV astronautai.
Susijungimo modulis
Prie orbitinės stoties prijungtas 1995 m. lapkričio 15 d. Šį modulį pristatė JAV erdvėlaivis „Atlantis“. Modulio paskirtis – galimybė prie „Mir“ stoties prisijungti JAV „Shuttle“ programos erdvėlaiviams.
Modulis „Priroda“
Į orbitą išvestas 1996 m. balandžio 23 d., prie stoties prijungtas balandžio 26 d. Jame sumontuota įranga Žemės paviršiaus stebėjimui, taip pat žmogaus ilgalaikio buvimo kosmose tyrimams.
Aleksejus Kiričenka
Aleksejus Kiričenka (,, g. 1908 m. vasario 25 d. Chersono srityje, Ukraina – 1975 m. gruodžio 28 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.