cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andrius Rudamina
Biografija
Liuvene A. Rudamina susižavėjo Lježo kanauninko Jean de Choquier 1611 m. Romoje išleista knyga „Thesaurus politicorum aphorismorum“. Anot knygos autoriaus, visų valstybių, net pačių galingiausių, santvarka laikina, o jų žemiškieji valdovai mirtingi. Prasminga pirmiausia rūpintis amžinaisiais dalykais ir tik tada, atsižvelgiant į Dievo valią, savo tautos gerove. Šis J. Choquiero veikalas, kurį Andrius Rudamina išvertė į lenkų kalbą, du kartus (1652 m. ir 1738 m.) buvo išspausdintas Vilniaus akademijos spaustuvėje.
Sunkiai susirgus tėvui, Rudamina grįžo į Lietuvą, o po tėvo mirties 1618 m. gegužės 31 d. įstojo į jėzuitų noviciatą Vilniuje. Po dvejų metų padaręs pirmuosius įžadus, studijavo teologiją Vilniaus universitete. Po dviejų teologijos studijų metų Lietuvos jėzuitų provincijolas A. Rudaminą kartu su poetu M. K. Sarbievijumi ir M. Zaviša išsiuntė tolesnėms studijoms į Romą. Čia studijuodamas A. Rudamina nusprendė prašytis misijoms į Indiją. 1623 m. per Sekmines jis gavo kunigystės įšventinimus, po to dar metus studijavo teologiją Romoje. 1624 m. rudenį per Lisaboną jis išplaukė į Indiją. Kelionė laivu truko 5 mėnesius. Atvykęs į Goa miestą Indijoje (kur savo misijų veiklą pradėjo šv. Pranciškus Ksaveras), Andrius Rudamina ėmėsi misionieriaus darbo ligoninėse, kalėjimuose, laivuose. Tačiau netrukus jis susirgo maliarija. Vyresnieji, tikėdamiesi, jog žemyninis klimatas bus palankesnis sveikatai, išsiuntė jį į Kiniją. Čia Rudamina pasveiko nuo maliarijos, bet susirgo tuberkulioze.
Kartu su garsiu jėzuitu misionierium Julijum Heni (vienu iš ginčo dėl kinų apeigų katalikų liturgijoje dalyviu) A. Rudamina parašė knygą „Pasikalbėjimas su kunigu“, kurioje išdėstyti atsakymai į įvairius kinų neofitams iškylančius klausimus. Ši knyga kinų kalba išleista Fukieno provincijos Fučou mieste 1630 m. Antrasis jos leidimas buvo 1872 m., o trečiasis – 1922 metais. Andrius Rudamina iki mūsų dienų lieka bene vienintelis lietuvis, parašęs ir išleidęs knygą kinų kalba.
Dėl ligos Rudamina negalėjo leistis į tolimas apaštalines keliones. Jis apaštalavo vietoje, aiškindamas tikėjimo tiesas, klausydamas išpažinčių, lankydamas ligonius. Jo darbą Kinijoje, paskutiniąsias dienas ir mirtį lydėjusius antgamtinius reiškinius aprašė t. Benediktas de Matos knygoje „Vita et mors P. Andree Rudomina ex litteris p. Benedicti de Matos socii eiusdem in missione sinensi“.
Beatifikacija
1900 m. Amerikos lietuviai įteikė popežiui Leonui XIII prašymą paskelbti Rudaminą palaimintuoju. Tarpukario laikotarpiu beatifikacija rūpinosi jėzuitai Benediktas Andruška ir Jonas Bružikas. Pokario metais Amerikos lietuvių leistose maldaknygėse išspausdinta kun. St. Ylos malda t. Rudaminos beatifikacijai išmelsti. 1987 m. Lietuvos krikšto 600 metų jubiliejaus proga daug Lietuvos kunigų kreipėsi į popiežių ir Lietuvos vyskupus dėl Rudaminos beatifikacijos. Šių laiškų tekstai išspausdinti „LKB kronikoje”. Iki šiol Rudaminos beatifikacijos byla nėra oficialiai pradėta nei tose vyskupijose, kur jis gyveno ir mirė, nei Romoje.
Sofijos sritis
Sofijos sritis  – sritis Bulgarijoje. Į srities teritoriją neįeina Sofijos miestas, kuris turi savo administracinį centrą. Srities administracinis centras yra Sofijos mieste. Ribojasi su Perniku, Kiustendilu, Blagojevgradu, Pazardžiku, Plovdivu, Loveču, Vraca, Montana ir Sofijos miestu. Šiaurės vakaruose turi pasienio ruožą su Serbija.
7 059 km² kalnuotoje teritorijoje gyveno 247 489 gyventojai (2011 m. duomenys). Šiaurėje stūkso pietiniai Balkanų kalnų šlaitai. Pietuose Rilos kalnų masyvas bei Musala (aukščiausias taškas). Taip pat yra keletas mažesnių kalnų bei slėnių.
Gerai išvystyta srities pramonė. Kasyba ir spalvotųjų metalų gamyba yra ekonomikos pagrindas. Taip pat svarbus faktorius yra vario kasyba bei perdirbimas. Technikos pramonė (autobusai, mašinų dalys, elektronika). Maisto bei cukraus fabrikai.
Miestai
Teritorija yra padalinta į 22 savivaldybes. Didesni srities miestai: Botevgradas, Etropolė, Ichtimanas, Kostinbrodas, Samokovas ir kiti.
Tautinė sudėtis
Iš 247 489 srities gyventojų (2011 m. duomenys), 230 781 žmogus identifikavo save kaip:
Liepsnotieji guramiai
Liepsnotieji guramiai (Helostomatidae) – ešeržuvių (Perciformes) gėlavandenių žuvų šeima, kurioje vienintelė rūšis – liepsnotasis guramis (Helostoma temminckii). Šie guramiai dar vadinami meilininkais ir guraminiais bučiuokliais.
Liepsnotieji guramiai paplitę Azijos pietryčiuose.
Junginiai
Junginiai kombinatorikoje gaunami įvairiai jungiant tam tikros baigtinės aibės elementus.
Skiriamos trys pagrindinės junginių rūšys:
Junginiai, kuriuose elementai gali kartotis, vadinami kartotiniais junginiais.
Barometras
thumb|Seno tipo barometras thumb|Modernus barometras Barometras – prietaisas, matuojantis atmosferos slėgį. Dažniausiai naudojamas meteorologijoje, rečiau – technologiniuose matavimuose.
Barometrų klasifikacija
Šiuo metu žinoma keliolika skirtingu principu veikiančių barometrų tipų. Dažniausiai naudojami barometrai paprastai skirstomi į :
Skysčio barometrai
Skysčio barometruose dažniausiai naudojamas gyvsidabris: dėl didelio gyvsidabrio tankio, jo stulpelio, atsveriančio atmosferos slėgį barometre, aukštis neviršija 1 metro (naudojant kitus skysčius stulpelio aukštis paprastai viršija 10 m). Todėl skysčio barometrai dažnai vadinami gyvsidabrio barometrais. Pagal konstrukcinius ypatumus skiriamos trys tradicinių gyvsidabrio barometrų kategorijos:
Anksčiausiai sukurti ir iki šiol dažniausiai meteorologiniuose matavimuose naudojami puodeliniai skysčio barometrai. Dirbant su skysčio barometrais būtina atsižvelgti į tai, kad gyvsidabrio stulpelio aukštis juose priklauso ne tik nuo atmosferos slėgio, bet ir nuo aplinkos temperatūros, prietaiso aukščio virš jūros lygio ir vietovės geografinės platumos. Norint sužinoti realųjį slėgį, įvedamos nuo šių rodiklių priklausančios pataisos.
Hoang Kamo krosnis
thumb|right|250px|Hoang Kamo krosnis Hoang Kamo krosnis  – krosnis su dūmų nuvedimo sistema, kuri išsklaido degimo dūmus ir taip apsaugo slėptuvę, kurioje yra tokia krosnis, nuo vizualinio aptikimo. Tokią dūmų nuvedimo sistemą 1951 m. sugalvojo Vietmino kareivis Hoang Kamas. Šio tipo virykles vietnamiečiai plačiai naudojo Cu Chi tuneliuose ir kitose slėptuvėse. Kitas šių viryklių pavadinimas buvo 'gitaros krosnis'.
Barometras
Deformaciniai barometrai
Šių barometrų veikimo principas pagrįstas tamprių kietų kūnų deformacijos dydžio priklausomybe nuo juos veikiančio slėgio jėgos. Labiausiai paplitę deformaciniai barometrai, kurių daviklis – vakuuminė membraninė dėžutė (sudaryta iš dviejų spyruokliuojančios medžiagos membranų suvirintais kraštais). Deformacinio barometro principas naudojamas ir nuolat slėgio pokyčius registruojančiuose prietaisuose – barografuose.
Hoang Kamo krosnis
Krosnies sistemos esminė dalis buvo gili dengta ertmė po žeme, iš kurios dūmai išeidavo ilgais požeminiais bambukiniais vamzdžiais.
Barometras
Termobarometrai
Termobarometrų veikimo principas pagrįstas skysčio (dažniausiai – vandens) virimo temperatūros priklausomybe nuo atmosferos slėgio (esant aukštesniam slėgiui virimas prasideda aukštesnėje, o esant žemesniam – žemesnėje temperatūroje). Naudojami retai.
Hoang Kamo krosnis
Rašoma, kad krosnies išradėjas buvo gimęs 1916 m. ir mirė 1996 m. Kiek žinoma, jis nėra susijęs su generolu Hoang Kamu (gimusiu 1920 m.) ar poetu Hoang Kamu (gimusiu 1922 m.). Abiejų jų vardai yra pasirinkti.
Barometras
Slėgio matavimo vienetai ir perskaičiavimas į jūros lygį
Dauguma barometrų matuoja atmosferos slėgį hektopaskaliais (hPa). Kai kurie prietaisai pateikia duomenis gyvsidabrio stulpelio mm.
Bet kokiu barometru išmatavus atmosferos slėgį, jį būtina perskaičiuoti jūros lygiui (kitaip gauti rezultatai bus nepalyginami tarpusavyje).
Drobė
thumb|Lininės drobės thumb|Drobės gaminiai thumb|Drobės audinys, rastas prie [[Mirties jūra|Mirties jūros]] thumb|Drobės audimas Drobė – dvinytis drobinio pynimo audinys iš ilgo linų pluošto arba pašukinių verpalų. Yra ir puslininė (medvilninė ir lininė) drobė, tik ji prastesnė.
Klasifikacija
Pagal apdailą skiriama nebalinta, pusbaltė, dažyta ir marginta drobė.
Nebalinta (žalia), balinta ir dažyta bei marginta plona drobė tinka siūti vasariniams drabužiams. Iš jos siuvamos suknelės, kostiumėliai, vyriški marškiniai.
Balinta, storesnių lininių verpalų drobė skirta paklodėms, pašukinių verpalų drobė – portjeroms, takeliams, čiužiniams, palapinėms, vasarinės avalynės viršui.
Vertingiausia yra plonų siūlų tanki drobė. Siuviniai iš drobės stiprūs, gerai sugeria drėgmę, higieniški, laidūs šilumai, dailūs ir lengvai skalbiami, tačiau glamžūs ir sunkiai drapiruojami.
Pagal gamybos būdą drobė būna namų darbo ir pramoninė.
Istorija
Seniausi paprasto ar drobinio pynimo audeklo radiniai yra iš neolito laikotarpio. Artimuosiuose Rytuose rasta linų pluošto, datuojamo 7160–6150 m. iki m. e., Europoje, prie dab. Šveicarijos ežerų – apie 4000–2000 m. iki m. e. Linai t. p. plito vidurinėje ir pietinėje Europos dalyje. Iki 1800 m. Vidurio ir Rytų Europoje drobė kaimuose austa palyginti mažai, labiau plito profesionalių amatininkų dirbiniai. XIX a. Vidurio ir Rytų Europoje audimo amatas išpopuliarėjo.
Lietuvoje
Lietuvoje drobė austa jau I–IV a. Viduramžiais Lietuvos drobė buvo žinoma ir kitose Europos šalyse. XVIII a. Lietuvos dvarų profesionalūs audėjai (atkočiai) audė labai ploną, vadinamąją atkočinę drobę. Veikė Antano Tyzenhauzo manufaktūra Šiauliuose, XIX a. Oginskių – Strėvininkuose (netoli Aukštadvario), Zubovų – Joniškyje, K. Dombrovičiaus – Vilkijoje ir kitos. XVIII a. pab. – XIX a. pr. dėl atsilikusių technologijų lietuviška drobė neišlaikė konkurencijos su kitų Europos šalių audiniais.
Iki XIX a. pab. iš atkočinės drobės buvo siuvami nuometai, staltiesės, drobulės. Moterys daugiau drobės pradėjo austi po baudžiavos panaikinimo. Jos audė drobes marškiniams, patalynei, rankšluosčiams. Merginos nuo mažumės ausdavo pačios. Drobė buvo dovanojama dažniausiai per šeimos šventes (krikštynos, vestuvės). Per vestuves jaunoji dalydavo drobės stuomenis, tikėdamasi turtingo ir gero gyvenimo. Kraičio drobės rietimų skaičius rodė jaunamartės turtinę padėtį, drobės grožis – nagingumą. XX a. 3–4 dešimtmetyje Lietuva buvo stambi linų pluošto gamintoja Europoje, antra vieta po Lenkijos.
Pramoniniu būdu drobes audė bendrovės „Siūlas“ (Biržai) ir Kučinskis-Pabedinskai (Plungė). XX a. pab. – XXI a. pr. daugiausia drobę audė bendrovės „Linas“ (Panevėžys) ir „Linų audiniai“ (Plungė).
From Under the Cork Tree
From Under the Cork Tree – antrasis JAV emo, pop punk grupės Fall Out Boy ir debiutinis įrašų kompanijos „Island Records“ studijinis albumas, išleistas 2005 m. gegužės 3 d. Pavadinimas kilo nuo knygos „The Story of Ferdinand by Munro Leaf“.
Stari Cidzinas
Stari Cidzinas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Piontnicos, apie 9 km į šiaurę nuo Lomžos ir apie 72 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Karlas Johanas Frydrichas fon Medemas
Grafas (nuo 1779 m.) Karlas Johanas Frydrichas fon Medemas (1762 m. kovo 29 d. Mežuotnėje, Kuršo hercogystė – 1827 m. lapkričio 26 d., Mintaujoje, Kuršo gubernija) – iš Baltijos vokiečių kilęs Kuršo ir Žemaitijos dvarininkas, bajorų savivaldos veikėjas.
Žmogaus organų sistemos
Žmogaus organų sistemos. Žmogaus ir daugumos gyvūnų pavieniai organai veikia kaip organų sistemos dalis. Organų sistemos struktūra ir funkcijos priklauso nuo organų, audinių, o tuo pačiu ir nuo jose esančių ląstelių struktūros ir funkcijų. Kiekviena organų sistema yra savaip išsidėsčiusi ir atlieka tam tikras funkcijas.
Karlas Johanas Frydrichas fon Medemas
Biografija
1796 m. buvo renkamas Tukumo apskrities bajorų atstovu į Kuršo bajorų savivaldos komitetą. 1797 m. Mintaujos apskrities bajorai jį buvo išrinkę savo maršalka. Vadovavo Kuršo Lantagui (Parlamentui) 1799 m., 1803 m., 1807 m., 1813 m. ir 1814 metais. Buvo vienas iš aukštosios mokyklos Mintaujoje „Academia Petrina“ steigimo iniciatorių. 1812 m. vadovavo Napoleono kariuomenės įsteigtai Kuršo ir Piltenės krašto vyriausybei. 1817 m. Sankt Peterburge sėkmingai vedė derybas dėl baudžiavos panaikinimo Kuršo gubernijoje, taip pat pasiekė, kad krašte būtų panaikinti kai kurie mokesčiai.
Filfla
thumb|250px Filfla – maža negyvenama salelė, esanti 5 km piečiau Maltos salos − piečiausias Maltos archipelago taškas. Drauge su kitomis septyniomis salomis sudaro Maltos Respubliką.
Vardas
Arabiškai filfel, 'pipiro grūdelis'.
Istorija
1343 m. salos oloje buvo pastatyta koplyčia. Tai − vienintelis žinomas buvęs salos statinys. 1856 m. koplyčia buvo sunaikinta žemės drebėjimo, kuris taip pat nuskandino dalį salos.
Iki 1971 m. sala buvo naudojama britų karinių oro pajėgų „Royal Navy“ ir „Royal Air Force“ šaudymui į taikinį.
1980 m. sala tapo paukščių draustiniu.
Geografija
Ši sala − 60 metrų aukščio klifo (skardžio) apsupta klinties plynaukštė, kurios plotas yra vos 0,06 km².
Gyvūnija
Saloje peri kregždinis audrapaukštis (Hydrobates pelagicus), Calonectris diomedea ir geltonkojis kiras.
Taip pat salos faunai būdingi visų tipų driežai (Podarcis muralis) ir sraigės (Lampedusa imitatrix gattoi).
Pasitaiko ir iki 2 m aukščio augančių laukinių porų.
Salos lankymas
Į salą leidžiama patekti tik mokymo ir mokslo tikslams, tik su aplinkosaugos ministro leidimu.
Lenartas Kosinskis
Lenartas Kosinskis (XV a. - 1545 m.) – 1533-1539 m. Bransko seniūnas, karališkasis dvariškis. 1506 m. iš karaliaus Aleksandro Jogailaičio gavo žemes Palenkėje, dabartinio Dubno kaimo vietovėje. Taip pat jam priklausė Čajės, Grodzisko, Lisovo ir Narojkų kaimai. Nuo 1533 m. tapo Bransko seniūnu ir dirbo karalienės Bonos Sforzos rūmininku. 1521 m. pradėjo rinkti muito mokestį už pervažiavimą per Tikocino tiltą.
Šeima
Tėvas: Adamas Kosinskis, vaikai: Adamas Kosinskis, Feliksas, Leonardas, Stanislavas, Mykolas ir Povilas.
Pasvalio apylinkė
Pasvalio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1963 m. sausio 12 d. iš Migonių apylinkės, Papyvesių apylinkės, Parvalkų apylinkės, Šimonių apylinkės ir Talačkonių apylinkės.
Bravas
Bravas  – nutrūktgalvis, padauža, valkata) – samdomas žudikas, avantiūristas, XVI–XVIII a. Italijoje, galintis pavartoti, bet kokį smurtą. Bravų luomas atsirado Lombardijoje, Milano mieste, iš antikos laikų ateinančios klientelos tradicijos pagrindu. Tai bežemiai, be verslo ar kito užsiėmimo, asocialūs asmenys, puikiai valdantys ginklus ir kaip klientai tarnavę riteriams, bajorams, valdininkams ar pirkliams kaip apsauginiai arba asmenys ypatingiems pavedimams, reikalaujantiems smurto (įbauginti valdinius, pašalinti konkurentą ir pan.). 1583–1632 m. Milane prieš bravus buvo priimti įstatymai, kuriais vadovaujantis asmuo, įtartas esantis bravu, galėjo būti iš karto suimtas ir kankinamas, baudžiamas kalėjimu ar ištremtas iš šalies.
Bravus mini italų literatūros klasikas Alessandro Manzoni istoriniame romane „Sužadėtiniai“.
Grumbinai
Grumbinais vadinami kaimai:
Istorinis kelias Sankt Peterburgas–Varšuva
Istorinis kelias Sankt Peterburgas–Varšuva – istorinis pašto kelias (traktas), jungęs Sankt Peterburgą (Rusija) ir Varšuvą (Lenkija).
Istorija
XVIII a. pab.–XIX a. pr. neskaitlingos pašto siuntos keliavo tarp Rusijos imperijos ir Austrijos–Vengrijos sostinių tarp kurių, po trijų Abiejų Tautų Respublikos padalijimų, įsivyravo draugiški santykiai. Trasa tarp Europos imperinių sostinių Austrijos–Vengrijos Vienos ir Rusijos Sankt Peterburgo buvo vadinama Traktas Sankt Peterburgas–Viena.
Susidėjo iš daugelio senų kelių, nutiestų paminėtose valstybėse, o taip pat po Trečiojo ATR padalijimo prie carinės Rusijos prijungtų LDK ir Lenkijos karalystės teritorijose buvusių traktų. Važiuojant į šiaurę, trasa kirto Krokuvos, Varšuvos ir Gardino miestus; Vilniaus gubernijoje ji ėjo nuo Benekainių link Vilniaus, po to per Nemenčinę, Bajorus, Arnionis, Švenčionis, Senąjį Daugėliškį, Vidžius, Apsą ir Breslaują (kelias Vilnius–Apsas–Breslauja Lietuvos didžiosios kunigaikštystės laikais Breslaujos paviete skyrė gudų ir lietuvių gyvenamas žemes). Nors daugelyje išvardintų gyvenviečių buvo įrengtos arklių keitimo stotys, visgi važiuoti šia trasa nebuvo lengva: veikiama atmosferinių kritulių danga ištiždavo, miškuose kelią užversdavo medžiais, Rusijos imperijos gubernijose kelias vingiavo mažai apgyvendintomis vietovėmis.
1826 m. birželio 16 d. Rusijos imperijos senatas nusprendė tiesti naują kelią iš sostinės į Varšuvą, jo trasa turėjo eiti per Dinaburgo ir Kauno tvirtoves (t. y. kiek vakariau nei Traktas Sankt Peterburgas-Viena). Buvo planuojama kelio atkarpą iki Kauno baigti iki 1833 m., tačiau darbams sutrukdė 1831 m. sukilimas ir eismas prasidėjo tik 1836 m.
Kaštai ir pašto veikla
thumb|left|Jonavos arklių pašto stotis Kelio tiesimas vyko ypač sudėtingomis sąlygomis. Iždui kelio atkarpa nuo Daugpilio iki Kauno kainavo 1,225 mln. rublių (6060 rublių kilometrui).
1830–1836 m. tiestas Zarasų–Kauno ruožas pirmasis Lietuvoje turėjo grindinį – kietą suplūkto žvyro dangą. Iš abiejų pusių ėjo gilūs grioviai, apsodinti baltais beržais.
Savo laikmečiui tai buvo modernus kelias, darantis įtaką ekonominei plėtrai ir politinei veiklai. Kelio priežiūrai statyti pastatai (pašto stotys, stočių prižiūrėtojų namukai, kelio užkardos, karčiamos).
Išsamių duomenų nėra, tačiau išlikę 1857 m. duomenys rodo, kad per metus Utenos pašto stotis aptarnavo 2960 keleivių, jiems pervežti panaudoti 15545 arkliai.
Arklių pašto stotys
Šalia kelio XIX a. buvo pastatytos pašto arklių keitimo stotys, dauguma šių pastatų yra išlikę ir iki šių dienų:
thumb|right|100px|Stotis Utenoje (dab. [[Utenos meno mokykla|Meno mokykla)]] thumb|right|100px|Trakto schema [[Leliūnai|Leliūnuose]] miniatiūra|100px|right|Staškūniškio stotis, 2021 m. restauruota miniatiūra|100px|right|Ratinė Ukmergėje
Kelias sugriuvus Rusijos imperijai
Prieš Antrąjį pasaulinį karą šio kelio dalis nuo Kauno iki Zarasų buvo vadinama Aukštaičių plentu. Lygiagrečiai šiam keliui tarp Jonavos ir Ukmergės taip pat buvo nutiestas ir siaurasis geležinkelis.
Dabar Lietuvoje šio kelio maršrutu nutiestas magistralinis kelias A6.
Juozas Freitakas
Juozas Freitakas (Freitagas, Freitikas, Preitikis, g. apie 1850 m. Laukstėnuose prie Gardamo – m. prieš Pirmąjį pasaulinį karą) – Lietuvos knygnešys.
Didšalmis
thumb|Didšalmis thumb|XIII a. didšalmis thumb|Didšalmis Didšalmis  – didelis puodo formos viduramžių šalmas, dengiantis visą galvą ir kaklą, paprastai su akių plyšiais ir skylutėmis apatinėje veidinėje dalyje kvėpavimui.
Didšalmiai atsirado XII a. viduryje kryžiaus žygių metu ir naudotas iki XIV a.
Konstrukcija
Paprasčiausi didšalmiai būdavo plieniniai cilindrai plokščiu viršumi, visiškai dengiantys galvą ir kaklą su nedidelėmis akių ir burnos (kvėpavimo) skylėmis. Toks paprastas didšalmis, vadinamas „puodiniu“, buvo svarbus heraldikos elementas. Tobulinami didšalmiai pasidarė labiau aptakūs, kad nuslystų smūgiai. XIII a. pradžioje prancūzų ir anglų didšalmiai būdavo visiškai plokščiu viršumi, o vokiečių didšalmių viršus būdavo suapvalintas. XIII a. pabaigoje didšalmių viršus tapo kūgiškas. Tuo metu imta didšalmių viršų puošti uždėtinėmis figūromis, kurios matydavosi iš toli.
Pradžioje didšalmius diržais pritvirtindavo prie grandinės palaidinės. Kai kurie itališki didšalmiai šone turėdavo stačiakampes dureles, kurias atidarius pagerėdavo šalmo vėdinimas. Dalies pirmųjų didšalmių veidinė dalis turėdavo vyrius ir atsidarydavo kaip durelės (antveidžiai).
Iš vidaus būdavo išklotas storu įklotu. Pradžioje po didšalmiu nešiodavo dygsniuotą kepurę. XIII a. pabaigoje raiteliai po didšalmiu ėmė nešioti žemą, dubenėlio formos, prie galvos prigludusį lengvą šalmą bascinetą. Prie bascineto kraštų būdavo tvirtinama grandinė skraistė, dengusi apatinę galvos dalį ir kaklą. Pradžioje skraistės būdavo prigludusios prie kaklo, o nuo XIV a. skraistė laisvai kabodavo. Antrasis variantas buvo saugesnis, kadangi laisvai kabanti grandinės skraistė geriau slopina smūgius.
Ne kautynių situacijoje riteris dažnai dėvėdavo tik bascinetą, o kautynėms užsidėdavo didšalmį. Vėliau bascinetą vis labiau tobulino, ir jis tapo pakankamai geru ir be didšalmio, o didšalmius dėl nepatogumo nustojo naudoti.
Turnyrams ietimis buvo sukurti specialūs didšalmiai, kurie maksimaliai saugojo nuo smūgių turnyrine ietimi.
Puošyba
Didšalmiai dažnai būdavo papuošti:
Uždėtines figūras darydavo iš odos, kuriai suteikdavo reikiamą formą. Odą apklijuodavo drobe, kurią gruntuodavo ir dažydavo ar auksuodavo. Šalmo figūros būdavo aukštos ir gerai matydavosi. Pradžioje figūros buvo skirtos atskirti saviškiams, kadangi dažnai susirėmimuose abi pusės naudojo tokius pat ar labai panašius šalmus, o veidų nesimatė. Tie patys žmonės naudodavo tas pačias figūras, nors pradžioje jas pasirinkdavo kokias panorėję. Figūros tapo karių, jų giminės simboliais, heraldinėmis figūromis (mobiliosios figūros), kurias ėmė vaizduoti herbuose. Šalmų figūros kaip ir skydai bei žirgų gūnios tapo heraldikos meno objektais.
XIV a. pradžioje šalmų figūras plačiai naudojo turnyruose, o ant kovinių šalmų naudodavo rečiau.
Naudojimas
Didšalmius kartais vadina „kryžiuočių šalmais“ (crusader helmets), kadangi juos plačiai naudojo kryžiuočiai. Didšalmius naudojo daugelio Europos šalių riteriai ir sunkieji pėstininkai. Didšalmis žymiai geriau saugojo nuo smūgių negu iki tol naudoti šalmai, tačiau jis ribojo matymo lauką, o galvos neidavo pasukti, sunku būdavo pažvelgti aukštyn ar žemyn. Todėl vėliau didšalmius išstūmė bascinetai, kurie arba nedengė veido, ar naudojo atidaromus antveidžius.
Didšalmiai gerai saugojo nuo smūgių, tačiau buvo labai griozdiški. Karštą vasarą kariai, užsidėję didšalmius, galėdavo apalpti nuo oro stygiaus. Todėl šalmą ne kautynėse dažnai nešiodavo ginklanešiai. Dažnai šalmas kabėdavo ant grandinės, jungiančios šalmą su krūtinės šarvais. Nuo tvankumo padėjo XIII a. pabaigoje imtos daryti kvėpavimo (vėdinimo) skylės bei atidaromas antveidis, kuris atsidarydavo kaip durelės į šoną arba būdavo pakeliamas į viršų.
Šių dienų naudojimas
Didšalmis populiarus tarp viduramžių riterių mėgdžiotojų, LARP entuziastų, nes jį pigu ir nesunku pagaminti net ir paprastais įrankiais. Šalmas gerai saugo tiek nuo aštrių, tiek ir nuo bukų ginklų. Jo pagrindinis trūkumas tebelieka prasta ventiliacija, karštu oru tokį šalmą dėvėti sunku. Patirtis su tokiais šalmais rodo jog jie visgi nėra itin nepatogūs. Mažos regėjimo išpjovos matymo lauko pernelyg neriboja nes yra labai arti akių. Nors dažnai pagamintas iš storesnės nei viduramžių laikais skardos, savidarbis didšalmis nebūna sunkesnis nei 1,5–3,0 kg.
Arealas
Arealas – taksonominės grupės ar kokio nors reiškinio paplitimo sritis.
Tarptautinė nevyriausybinė organizacija
Tarptautinė nevyriausybinė organizacija (, INGO) - asmenų ir (arba) organizacijų savanoriška asociacija, federacija pasaulinio ar regionalinio lygio (pvz., Raudonojo Kryžiaus Komitetą kaip draugiją įkūrė privatūs asmenys pagal nacionalinę (Šveicarijos) teisę; Socialistų Internacionalas (SI, angl. Socialist International) - tarptautinė socialinės demokratijos ir demokratinio socializmo partijų organizacija). Ir NVO, ir piliečiai laikomi tarptautinės teisės subjektais tiek, kiek tai pripažistama tarptautinėmis sutartimis (Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija, Europos socialinė chartija ir kt.). Tarptautinių nevyriausybinių organizacijų veiklą, statusą reguliuoja registravimo valstybės ir tarptautinė teisė (jos pošakis - tarptautinių organizacijų teisė).
Veikla
Pagrindinis tarptautinių NVO tikslas yra teikti pagalbą ir paramą vystymuisi besivystančioms šalims. Su sveikata susiję projektai, tokie kaip informavimas apie ŽIV/AIDS, prevencija ir gydymas, švarus vanduo ir maliarijos prevencija, ir su švietimu susiję projektai, pavyzdžiui, mergaičių mokyklos ir knygų teikimas, padeda teikti socialines paslaugas, kurių šalies valdžia neteikia. Tarptautinės nevyriausybinės organizacijos yra vienos iš pirmųjų reaguotojų į stichines nelaimes, tokias kaip uraganai, potvyniai arba krizes, kurioms reikia skubios pagalbos. Kitos organizacijos, pavyzdžiui, Tarptautinė teisingumo misija, siekia, kad teismų sistemos būtų veiksmingesnės ir teisėtesnės. Dar kiti, pavyzdžiui, skatinantys mikrofinansavimą ir švietimą, daro tiesioginį poveikį piliečiams ir bendruomenėms, ugdydami įgūdžius ir žmogiškąjį kapitalą, kartu skatindami piliečiams suteikti daugiau galių ir bendruomenių dalyvavimo.
Zagorjevka (Kaukarai)
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1910 m. buvo 147 gyventojai. 1947–2008 m. Zagorskojės apylinkės kaimas.
Taddeo Gaddi
Tadejas Gadis (it. Taddeo Gaddi, apie 1300 – 1366 m.) – italų Protorenesanso dailininkas iš Florencijos.
Biografija
Tadejas Gadis gimė apie 1300 m. Jo tėvas Gaddo Gaddi buvo dailininkas. Florencijoje Tadejas Gadis tapo Džoto mokiniu. Anot Cennino Cennini, kuris buvo Tadejo sūnaus Anjolo mokinys, Džotas buvo Tadejo krikštatėvis ir Tadejas Gadis su juo dirbo 24 metus, iki Džoto mirties 1337 m.
Anders Celsius
thumb|left|150px|Celsijaus termometras
Taddeo Gaddi
Biografija
Žinomi 2 pasirašyti Tadejo darbai. Anksčiausias datuojamas 1334 m., tačiau jau dar anksčiau, apie 1330 m. Tadejas dirbo kartu su Džotu Santa Croce bažnyčioje Florencijoje. Čia Tadejas iki 1338 m. sukūrė geriausiai žinomus savo darbus − freskas Giugni (kitaip Baroncelli) koplyčioje Mergelės Marijos gyvenimo tema. Zakristijos durims Tadejas Gadis sukūrė seriją panelių Kristaus gyvenimo tema (dabar išsklaidytos tarp muziejų). Dailininkas dirbo Florencijoje ir gretimuose miestuose - Pizoje, Arece, tačiau daug jo darbų, garsių tuo metu, neišliko. 1347 m. Tadejas Gadis minimas, kaip geriausias gyvenantis dailininkas parenkant Pizos katedros didžiojo altoriaus tapytoją. Kitas žinomas jo darbas buvo sukurtas Santa Felicita bažnyčioje Florencijoje.
Anders Celsius
Andersas Celsijus (SV Anders Celsius, 1701 m. lapkričio 27 d. Upsaloje – 1744 m. balandžio 25 d.) – švedų astronomas.
Taddeo Gaddi
Biografija
1347-1353 m. Tadejas Gadis nutapė poliptiką Pistojos San Giovanni Fuorcivitas bažnyčiai. 1355 m. jis nutapė ir datavo paveikslą „Madona šlovėje“ San Lucchese bažnyčiai Podžibonsyje (dabar Uficių galerijoje). 1366 m. Tadejas Gadis paminėtas paskutinį kartą. Spėjama, kad maždaug tuo metu jis mirė. Gyvenimo metu jis buvo tapęs turtingu dailininku. Palaidotas Santa Croce bažnyčioje, tačiau tiksli kapo vieta nežinoma. Kaip dailininkas, Tadejas Gadis buvo reikšmingiausias Džoto pasekėjas tarp Florencijos menininkų. Tadejas Gadis minimas architektu, kuris suprojektavo ir iš naujo perstatė Florencijos Pontė Vekijo tiltą, bei dar vieną tiltą Florencijoje. Dailininkas susilaukė 4 sūnų, iš kurių trys tapo dailininkais, tarp jų − Agnolo Gaddi.
Anders Celsius
1742 m. sukūrė 100 laipsnių termometrą, kuris dabar naudojamas daugelyje pasaulio šalių. Vandens virimo temperatūrą jis pažymėjo 100 laipsnių, o ledo tirpimo temperatūrą 0 laipsnių. Celsijus dirbo Upsalos universiteto profesoriumi, nuo 1740 m. Upsalos observatorijos direktoriumi. Jis dalyvavo topografiniuose Laplandijos bei Peru tyrimuose, kurių rezultatai patvirtino Niutono hipotezę, kad Žemė plokštėja. Jis stengėsi, kad būtų įvestas Grigaliaus kalendorius. Be to, jis pirmą kartą įrodė šiaurės pašvaistės ir magnetinio lauko ryšį.
Manasarovaras
Manasarovaras, Mapam Jumco  – gėlavandenis ežeras Tibete, ~2000 km nuo Lasos. Į vakarus nuo ežero yra Rakšastalio ežeras, į šiaurę – Kailaso kalnas. Manasarovaras yra 4556 m aukštyje, tai aukščiausias gėlavandenis ežeras pasaulyje. Ežeras žiemą užšąla. Iš Rakšastalio pro Manasarovarą prateka Satledžo upė (Indo intakas).
Kultūrinė reikšmė
thumb|left|240px|Palydovo vaizdas: Manasarovaro (dešinėje) ir Rakšastalio ežeras su Kailaso kalnu fone Kaip Kailaso kalnas, Manasarovaro ežeras yra šventa vieta pritraukianti piligrimus iš Tibeto, Indijos ir kitų kaimyninių šalių. Piligriminių kelionių turai vyksta nuolat, ypač iš Indijos, žymiausias yra Kailašo–Mansarovaro jatra, vykstantis kiekvienais metais.
Pagal indų mitologiją ežeras iš pradžių buvo sukurtas dievo Brahma mintyse. Todėl ežeras pavadintas „Manasarovaru“: sanskrito kalba Manas reiškia mintis, o Sarovar – ežerą. Šis ežeras turėtų būti gulbių, laikomų protingais ir šventais paukščiais, vasaros buveinė. Budistai šį ežerą tapatina su legendiniu Anotatos ežeru, prie kurio karalienė Maja pastojo ir pradėjo lauktis Budos. Ant ežero kranto yra keli vienuolynai. Žymiausias iš jų Chiu Gompa vienuolynas pastatytas tiesiai ant stačios kalvos. Jis atrodo kaip iškirstas iš uolos. Tibeto džainai ir bompai garbina šį ežerą su vienodu entuziazmu.
Vilniaus Švč. Trejybės Graikų apeigų katalikų bažnyčia
'''Vilniaus Švč. Trejybės Graikų apeigų katalikų bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Vilniuje. Pamaldos laikomos tik ukrainiečių kalba. Greta yra kvadratinio plano monumentali renesansinė varpinė, o įėjimas į vienuolyno kiemą yra pro puošnius barokinius Kristupo Glaubico sukurtus vartus.
Istorija
1347 m. pastatyta medinė stačiatikių cerkvė. Dabartinę mūrinę bažnyčią 1514 m. fundavo Konstantinas Ostrogiškis po skambios pergalės Oršos mūšyje. XVI a. perduota unitams bazilijonams. 1821 m. ji buvo uždaryta ir įkurta stačiatikių seminarija, kuri 1919 m. buvo perduota katalikiškai šv. Vincento Pauliečio draugijai. Sovietmečiu, 1940–1991 m. neveikė, po to perduota Graikų apeigų katalikų (unitų) bendruomenei. 1994 m. atiteko šv. Juozapato bazilijonų ordinui Lietuvoje.
Marių kalba
Marių kalba (mariškai – марий йылме) – finougrų kalba, kuria šneka dauguma Marijos (Rusijos autonomonės respublikos) gyventojų ir už Marijos ribų gyvenantys etniniai mari ai.
Skirstoma į dvi tarmes:
Edgar Brandt
Edgaras Brandtas (Edgar Brandt; 1880–1960) – Prancūzijos ginklų konstruktorius, kompanijos, suprojektavusios 60 mm, 81 mm ir 120 mm minosvaidžius, įkūrėjas ir vadovas. Jo sukurtus minosvaidžius daug šalių kopijavo Antrojo pasaulinio karo metais ir po jo. Jis išrado artilerijos sviedinius su numetamais gaubtais, vystė HEAT šautuvines granatas, tuo žymiai prisidėdamas prie efektyvių prieštankinių pėstininkų ginklų su HEAT užtaisais kūrimo.
Brandto kompanijos istorija
1902 m. įkūrė kompaniją établissements Brandt, kuri gamino geležies dirbinius ir lengvuosius ginklus. Būstinė buvo Paryžiuje, adresu 76 rue Michel-Ange.
1936 m. jo kompanija buvo nacionalizuota. Vėliau ji įsigijo kelias inžinerines kompanijas. Viena tokių kompanijų buvo 1938 m. įsigyta société Mécanique Industrielle de Précision (MIP) Tulėje. Tais pačiais metais E. Brandtas atidarė įmonę La Ferté-Saint-Aubin, kur įsikūrė ir kompanijos centrinė būstinė.
1956 m. prie établissements Brandt buvo prijungta kompanija Hotchkiss et Cie, naujoji kompanija vadinosi Hotchkiss-Brandt. Ši 1966 m. prisijungė Thomson kompanija ir persivadino į Thomson-Brandt Armements. Dabar kompanija vadinasi TDA Armements SAS ir priklauso Thales Group.
Solvezis
Solvezis  – miestas šiaurės vakarų Zambijoje, į vakarus nuo Čingolos. Šiaurės vakarų provincijos administracinis centras. Mieste gyvena virš 6000 žmonių, tačiau su aplinkinėmis kalnakasių gyvenvietėmis – ~52 tūkst. Vyraujančios tautos – kaondžiai, lundai, lovaliai.
Verčiamasi vario bei aukso kasyba – 10 km į šiaurę nuo Solvezio yra Kansanšio kasykla, 65 km į vakarus – Lumvanos kasykla. Kalnakasyba vystoma nuo XIX a.
Steponas Potockis (1624)
Biografija
Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, Herbo „Piliawa“ savininkas. Karūnos didžiojo etmono ir Krokuvos kašteliono Mikalojaus Potockio (1591–1651) antrasis sūnus nuo pirmos santuokos su Sofija Firlej.
Gavo Steponas Potockis nuo savo tėvo valdyti Nižyno seniūniją. 1648 metais Karūnos didysis etmonas Mykolas Potockis išsiuntė Lenkijos korpusą, vadovaujamą jauno sūnaus Stepono Potockio, į baudžiamą žygį į Zaporožę, kur Bogdanas Chmelnickis sukilo prieš Lenkijos bajorų valdžią. Steponas Potockis neturėdamas karinės patirties vadovavo tik formaliai, o faktiškai kariniams veiksmams vadovavo kazokų komisaras Jakovas Šembergas ir pulkininkas Stefanas Čarneckis.
Steponas Potockis vadovavo Lenkijos avangardui Geltonųjų Vandenų mūšyje, kur patyrė visišką pralaimėjimą, buvo sužeistas, pateko į nelaisvę ir mirė nuo gangrenos 1648 m. gegužės 19 d.
Plikių evangelikų liuteronų bažnyčia
Istorija
Savarankiška vietos liuteronų bendruomenė įkurta 1891 m. Ją sudarė iš viso 25 kaimai, anksčiau priklausę Kretingalės bei Klaipėdos laukininkų parapijoms. Plikių parapija nebuvo didelė: 1900 m. jai priklausė 2 700 žmonių (iš jų lietuvininkų apie 2 000, arba 74%), 1921 m. – 2 730, 1926 m. – 2 600 ir 1936 m. – 2 800.
Pirmasis kunigas – Feliksas Žemaitaitis, kurio pastangomis pradėti kunigo namo bei bažnyčios statybos darbai. Tai neogotikos stiliaus, vienabokštė, raudonų plytų bažnyčia, Prū­si­jos go­ti­kos in­ter­pre­ta­ci­ja. Jos pa­grin­di­nio fasa­do kam­pe – kvad­ra­ti­nis bokš­tas su aukš­ta smai­le. Iškilo 1896 m. greta kelio Klaipėda-Jokūbavas. Bokštas kiek atitrauktas į kairę, dviejų navų stačiakampę vidaus erdvę dengia plokščios lubos, palei sienas suprojektuoti kūrai, gale įrengti vargonai. Sakykla atskira, ji dešinėje pusėje. Prie sienos pritvirtintos plokštės su ilgoku sąrašu parapijiečių, žuvusių Pirmajame pasauliniame kare. Bažnyčia turėjo du varpus.
Agvateka
Agvateka  – senovės majų miesto archeologinė vietovė Gvatemaloje, Peteno baseine, prie Petešbatuno ežero, ant 90 m aukščio kalkakmenio skardžio. Tai vienas geriausiai išlikusių majų miestų Gvatemaloje.
Constructorul Chișinău
Constructorul Chişinău vardu vadinosi Moldavijos futbolo klubai:
Agvateka
Vietovė apgyvendina vėlyvajame poklasikiniame laikotarpyje (IV a. pr. m. e.–IV a.). Miesto istorija buvo glaudžiai susijusi su gretimu Dos Pilaso miestu. ~700 m. Agvateka su Dos Pilasu tapo krašto sostinėmis-dvynėmis, skelbusiomis savo ištakas Tikalio dinastijoje. Tuo metu mieste gyveno keletas tūkstančių gyventojų, pastatyta daug monumentaliosios architektūros. Apie IX a. pr. Agvateka buvo užpulta ir nuniokota, o 830 m. visiškai apleista.
Išlikusi ryški centrinė aikštė, greta kurios stovi karališkieji rūmai, nebaigta statyti šventykla (6 m aukščio). Miestą juosė 4,8 km ilgio gynybinė siena, prie Petešbatuno ežero buvo valčių prieplauka. Rasta keramikos, obsidiano papuošalų liekanų, akmeninių stelų. Ypač išpuošti buvo rūmai. Kadangi atsitraukta staiga, daug vertybių buvo palikta.
Agvateka atrasta 1957 m.
Gigantomachija
thumb|200px|Gigantas
Kovos eiga nuosekliai aprašė Apolodoras (Peri Theon), taip pat mini Homeras (Odisėja), Higinas (Poetica Astronomica) ir Pauzanijas.
Mitas
Pagal Klaudiano (Claudianus) „Gigantomachia“.
Gaja, Motina Žemė pavydėdama Olimpo dievų viešpatavimui ir keršydama už savo vaikus titanus, pagimdė gigantus, milžinus su gyvačių kojomis. Gaja skatino savo vaikus pulti olimpiečius, nes jos vaikai kenčia: Prometėjui Skitijoje erelis lesa kepenis, Atlantas hiperborėjų žemėje laiko dangaus skliautą, Titijui vanagas lesa vidurius, kurie atauga. Gaja žadėjo savo vaikams, kad jie gaus dievų valdžią.
Tačiau Olimpo dievai susivienijo, net Hadas ir Persefonė atvyko kovai su gigantais. Gigantai suardė gamtą - keitėsi reljefas, nes kaip ginklus jie naudojo kalnus. Prasidėjus mūšiui Arėjas kardu perkirto milžiną Pelorą toje vietoje, kur prie pabaisos kūno, prie šlaunų, buvo priaugę dviejų gyvačių kūnai. Atskubėjusiam keršyti gigantui Mimantui Arėjas ietimi pervėrė galvą.
Atėnė Paladė gigantą Palantą įveikė naudodama savo skydą su Gorgonės galva. Gigantas taip persigando, kad visos kūno dalys suakmenėjo ir, netgi nesužeistas, jis pasidarė bejėgis ir sustingęs. Echioną taip pat nukovė Atėnė, kai šis į ją pažvelgė antrą kartą. Po jo buvo įveiktas Pelenėjas, kurio žmogaus kūną deivė pervėrė ietimi, o gyvatės kūnas sustingo nuo Gorgonės žvilgsnio.
Gaja tai sužinojo ir ieškojo tokios gydomosios žolelės, kad joks mirtingasis negalėtų užmušti jos sūnų. Tačiau Dzeusas uždraudė Eos – Aušrai, Selenai – Mėnuliui, Helijui – Saulei duoti Gajai tokią žolelę ir pats paskubėjo aplenkti Gają - jis pasiuntė Atėnę, kad ši pakviestų Heraklį į sąjungą su dievais.
Heraklis paleido strėles į Alkionėją, tačiau gimtojoje žemėje šis buvo nemirtingas. Atėnei patarus, Heraklis išviliojo Alkionėją iš Palenės. Tuomet gigantas neteko nemirtingumo ir Heraklis galėjo jį užmušti. Efialtui vieną akį peršovė Apolonas, kitą – Heraklis. Euritą savo tirsu (lazda) užmušė Dionizas, Klitijų įkaitusiais akmenimis užsvaidė deivė Hekatė. Enkeladas norėjo pabėgti, bet Atėnė metė į jį Sicijos salą. Nuo Palo Atėnė nuplėšė odą. Polibonas per jūrą pabėgo nuo Poseidono ir pasiekė Koso salą, bet Poseidonas nulaužė salos gabalą ir sviedė jį į Polibotą. Hermis kovojo, užsidėjęs Hado šalmą, kurio dėka nešiotojas tapdavo nematomu, ir užmušė Hipolitą. Artemidė nukovė Grationą, o Moiros – Agrijų ir Toontą, kurie mušėsi geležinėmis kuokomis. Visus kitus Dzeusas sunaikino žaibais, o Heraklis - savo strėlėmis.
Jonas Mackonis
Jonas Mackonis-Mackevičius (1922 m. lapkričio 9 d. Paąžuolė, Kaniavos valsčius – 2002 m. kovo 16 d. Vilnius) – Lietuvos tapytojas, dailėtyrininkas, rašytojas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
Brolis Rapolas Mackonis, žmona Liudmila Mackonienė-Mackevičienė, sūnus Vigirdas Mackevičius. 1948 m. baigė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą, 1968 m. menotyros kandidatas.
1948–1951 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės instituto, 1951–1989 m. Lietuvos dailės instituto dėstytojas, nuo 1983 m. profesorius.
Kūryba
Nuo 1950 m. dalyvavo parodose; individualios parodos surengtos Vilniuje, Kaune (abi 1982 m.). Nutapė teminių kompozicijų („Audėjas“ 1971 m., „Dzūkų vestuvės“ 1974 m., „Filomatai“ 1979 m., „Pilėnai“ 1982 m., „Taip gimė Lietuvos opera“ 1986 m., „Barbora ir Žygimantas“ 1993 m., „Mindaugo karūnavimas“ 1997 m., „Šv. Brunonas Lietuvos žemėje – Anno Domini 1009“ 2002 m.), portretų (bitininko Šimo, 1970 m., vaikaičio Jogailos, 1973 m., Marija Šlapelienė, Beatričė Grincevičiūtė, abu 1977 m., Antanas Šabaniauskas, 1983 m., Martynas Mažvydas, 1997 m.), peizažų, daugiausia Vilniaus senamiesčio.
Paveikslams būdingas lyrizmas, statiška kompozicija, dekoratyvumas, smulkios, kruopščiai ištapytos detalės. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Parašė dramos kūrinių, libretų operoms, scenarijų.
Černihivas
Černigovas arba Černihivas  – miestas Ukrainoje, srities administracinis centras. Įkurtas 907 m., Magdeburgo teisė – nuo 1623 m. Miestas išsidėstęs prie Desnos upės. 300,5 tūkst. gyventojų (2005). Černogove yra dvi aukštosios mokyklos (pedagoginė ir techninė), du muziejai, dramos teatras ir filharmonija.
Miestai partneriai
Černigovas yra užmezgęs partnerystės ryšius su šiais miestais:
Sakata
Sakata  – miestas Japonijoje, Jamagatos prefektūroje. Miestas įsikūręs ant Mogamio upės kranto. Gyventojų 111 tūkst. (2011 m.).
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė yra viendienė, medis – japoninis skirpstulas, paukštis – kilnusis erelis.
Vladas Malcevičius
Vladas Malcevičius (g. 1934 m. liepos 9 d. Jomantuose) – Lietuvos pedagogas.
Biografija
1943–1946 m. mokėsi Vembutų pradinėje mokykloje, 1946–1950 m. – Telšių Žemaitės vidurinėje mokykloje, 1950–1954 m. – Telšių pedagoginėje mokykloje. 1954–1959 m. studijavo VPI Fizikos ir matematikos fakultete.
1959–1961 m. Sedos vidurinės mokyklos mokytojas, 1961–1962 m. – Mokymo dalies vedėjas. 1962–1964 m. Telšių Žemaitės vidurinės mokyklos Mokymo dalies vedėjas. 1964–1972 m. Telšių rajono švietimo skyriaus mokyklų inspektorius. 1972–1978 m. Švietimo ministerijos Mokymo metodinio skyriaus mokyklų inspektorius, 1978–1987 m. – skyriaus viršininko pavaduotojas. 1987–1990 m. Vilniaus 16-osios vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas, 1990–2010 m. – direktorius. Nuo 2010 m. Vilniaus Užupio gimnazijos matematikos mokytojas.
Kevedas
Verčiamasi žemės ūkiu: auginami bananai, ryžiai, kukurūzai, soja. Maisto pramonė. Svarbus prekybinis centras. Veikia universitetas.
Kevede gyvena nemaža kinų bendruomenė, todėl Kevedas vadinamas „Ekvadoro kinų kvartalu“.
Grumbinai (Anykščiai)
Grumbinai – viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 11 km nuo Troškūnų.
Guru Granth Sahibas
thumb|200px|Iliustruotas Guru Granth Sahibo puslapis Guru Granth Sahibas ( 'Guru Viešpats švenraštis'), arba Adi Granthas ( 'Pirmapradė knyga') – sikhų šventraštis, sudarytas iš maždaug 6000 himnų, sukurtų sikhų guru ir įvairių ankstyvųjų ir viduramžių šventųjų, priklausiusių skirtingoms religijoms ir kastoms.
Dar vadinamas Knyga viešpačiu (Granthu Sahibu), taip pat Guru Granthu, nes dešimtasis sikhų guru paskelbė, kad po jo mirties sikhų dvasiniu mokytoju bus ne jo įpėdinis, o Adi Granthas. Šis šventraštis yra pagrindinis garbinimo objektas sikhų šventyklose (gurdvaruose). Jis rituališkai atverčiamas ryte, nakčiai užverčiamas ir padedamas.
Pirmąją kanoninę šventraščio redakciją 1604 m. Amritsare sudarė penktasis sikhų guru Ardžunas, įtraukęs savo paties (2218), pirmtakų Nanako (974), Angado (62), Amardaso (907), taip pat bhagatų (hinduistų ir musulmonų šventųjų) Namdevo, Ravidaso ir Kabyro himnus bei keletą Pandžabo musulmonų mistiko Farido (XIII a.) poemų.
Šventraštis suskirstytas į 31 dalį (vadinamąsias ragas), pagal kurias giedami himnai. Didžioji jų dalis parašyti pandžabų ir hindi (bradžo) kalbomis, yra marathų, persų ir arabų kalbų žodžių.
Vincentas Potockis
Biografija
Žymios Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Smolensko vaivados Stanislavo Potockio (1698–1760) ir Elenos Zamoiskos (m. 1761) jaunesnysis sūnus. Broliai – Haličo seniūnas Antonijus, Sniatino seniūnas Petras, Karūnos didysis raikytojas Juzefas, Ležaisko seniūnas Pranciškus Ksaveras.
Brodų ponas Zbaražo kunigaikštystėje. 1773 metais Vincentas Potockis gavo Karūnos dvaro pakamario pareigybę, kurią užėmė iki pat ATR likvidavimo. 1775 metais – Karūnos armijos generolas-leitenantas.
1784 metais Vokietijos imperatorius Juozapas II suteikė Vincentui Potockiui Šventosios Romos imperijos kunigaikščio titulą su sąlyga sudaryti ordinaciją. Tačiau Vincentas Potockis to nepadarė, ir paskyrimas neįsigaliojo. 1785 metais buvo išrinktas masonų ložės didžiuoju magistru Galicijoje.
Šeima
thumb|left|150px|Vincento Potockio pirmoji žmona Uršulė Zamoiska Buvo vedęs tris kartus. Jo pirmoji žmona tapo Uršulė Zamoiska (iki 1750–1808), Podolės vaivados Jono Jokūbo Zamoiskio (1716–1790) ir Liudvikos Marijos Poniatovskos (1728–1781) duktė. Santuoka buvo bevaikė, ir 1781 metais sutuoktiniai išsiskyrė.
1787 metais antrą kartą vedė Aną Micelską, su kuria išsiskyrė 1791 metais.
1792 metais trečią kartą vedė kunigaikštytę Eleną Apoloniją Masalskaitę (1763–1815), Lietuvos dvaro paiždininkio, kunigaikščio Juozapo Adrijono Masalskio (1726–1765) ir Antoninos Radvilaitės (1730–1764) dukterį. Vaikai:
Taraskovas
Taraskovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į rytus nuo Piontnicos, apie 15 km į šiaurės rytus nuo Lomžos ir apie 60 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo teka Lojeveko upė.
Vinsesas
Vinsesas  – miestas Ekvadore, Los Rioso provincijoje, ~100 km į šiaurę nuo Gvajakilio, prie Vinseso upės. Pro miestą eina kelias San Klementė-Palestina. Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu.
Vinsesas žymus savo medine architektūra. Įmantrūs pastatai pastatyti miestą valdant kakavos plantatoriams.
Termometras
thumb|220px|Gyvsidabrinis termometras Termometras – temperatūrą matuojantis prietaisas. Žodis termometras kilo iš dviejų graikų kalbos žodžių: thermo – šiluma ir meter – matas.
Kad termometras gerai veiktų, jo šiluminė talpa turi būti mažesnė už objekto, kurio temperatūrą norima išmatuoti. Kadangi priešingu atveju matavimo veiksmas gali pakeisti paties objekto temperatūrą.
LNB 2007–2008 m. sezonas
'''2007–2008 m. LNB sezonas''' – 87-asis Prancūzijos krepšinio čempionato sezonas. Reguliariojo sezono nugalėtojais tapo Le Mano „Sarthe Basket“, po atkrintamųjų varžybų čempionu tapo Nansio SLUC klubo komanda.
Termometras
Termometro istorija
Iki termometro išradimo žmonės apie temperatūrą galėdavo pasakyti tik tai, jog yra šalta arba karšta.
Galilėjaus orinis termoskopas
Termometrą išrado Galileo Galilėjus 1592 m. Pirmasis termometras dar buvo be skalės ir pavadintas termoskopu. Termoskopą sudarė nedidelis tuščiaviduris stiklinis rutulys (apie 8 mm skersmens), kurio atviras galas buvo prilydytas prie stiklinio vamzdelio (apie 1 mm skersmens). Rutulį įkaitinus laisvas vamzdelio galas patalpinamas į vandenį. Rutuliui vėstant mažėja jo viduje esančio oro slėgis, todėl vanduo, veikiamas išorinio atmosferos slėgio ima kilti į viršų. Todėl mažėjant temperatūrai vanduo vamzdeliu kildavo į viršų, o temperatūrai didėjant – leisdavosi žemyn. Toks termometras galėjo veikti tik esant teigiamai temperatūrai.
Vėliau Florencijos mokslininkai dar patobulino šį Galilėjaus termoskopą – pagamino paprastą skalę ir išsiurbė iš rutulio orą.
Toričelio spiritinis termoskopas
XVII amžiuje Florencijos mokslininkas Toričelis (Torricelli) orinį termoskopą pakeitė į spiritinį. Įrenginys buvo apverstas rutuliu žemyn, pašalintas indas su vandeniu, o stiklinis vamzdelis pripiltas spirito. Veikimo principas pagrįstas spirito plėtimusi jį kaitinant. Tokių būdu temperatūros parodymai nebepriklausė nuo atmosferos slėgio. Tai buvo vienas iš pirmųjų skysčių termometrų.
Termometro skalės gradavimas
1694 m. Karlas Rinaldinis (Carlo Rinaldini) pasiūlė temperatūros skalės gradavimui naudoti du atraminius taškus – vandens šalimo ir virimo temperatūras.
Pirmojo termometro su skale išradėju laikomas Sanktorijus. Jis 1615 m. termoskopui pritaikė sunumeruotų padalų skalę, taigi pagamino pirmąjį oro termometrą. Šio termometro tikslumas buvo labai menkas, nes jam nemažą įtaką turėjo atmosferos slėgis.
Farenheito skalė
1709 m. vokiečių fizikas Gabrielis Danielis Farenheitas pagamino alkoholio termometrą, o 1714 m. alkoholį pakeitė gyvsidabriu. 1724 m. jis savo termometrui pridėjo ir skalę. Vandens užšalimo ir virimo temperatūros taškų skirtumą išradėjas padalijo į 180 laipsnių. Jo skalėje užšalimo temperatūra 32 °F, vandens virimo temperatūra buvo 212 °F. Tik nedaugelis šalių, tarp jų ir JAV, vartoja Farenheito skalę temperatūrai matuoti.