cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonas Karolis Chodkevičius
Biografija
Būdamas dar vaikas Jonas Karolis Vilniuje 1579 m. sveikino į Polocko karą išvykstantį Steponą Batorą, kuris jam išpranašavo: „Tikrai šis jaunuolis bus didelis karys!“ 1583–1586 m. kartu su broliu Aleksandru studijavo Vilniaus akademijoje, iki 1589 m. filosofijos ir teisės studijas tęsė Ingolštato (Bavarija, Vokietija) universitete, o vėliau persikėlė į Paduvą (Italija). Būdamas Žemaičių seniūnu, 1602 m. Kretingoje pastatė pirmąją bažnyčią ir įkurdino vienuolius bernardinus, kuriems 1605–1617 m. pastatė vienuolyną ir mūrinę bažnyčią. 1609 m. šalia Kretingos dvaro pastatė Karolštato (taip vadinosi Kretinga XVII–XVIII a.) miestą, kuriam suteikė Magdeburgo teisę. Skuode 1614 m. pastatė mokyklą, o Kražiuose įsteigė jėzuitų kolegiją, kuri jo sumanymu turėjo tapti Žemaičių seniūnijos švietimo ir kultūros židiniu. Šalia kolegijos J. K. Chodkevičiaus fundacija 1621 m. pradėta statyti jėzuitų bažnyčia.
Valstybės tarnyba
Baigęs mokslus, buvo paskirtas didžiojo kunigaikščio rūmų taurininku. Jis atsidėjo karinei literatūrai, mūšių planų bei schemų sudarinėjimui, praktiškam rūmų kariuomenės kariniam mokymui. 1595 m. numalšino kazokų maištą Ukrainoje, sėkmingai žygiavo į Moldaviją. Paskirtas lauko, vėliau – didžiuoju etmonu, 1601–1609 m. vadovavo LDK kariuomenei kovose su Švedija dėl Livonijos žemių.
Labiausiai jį išgarsino 1605 m. Kirchholmo (Salaspilio) mūšyje per maždaug 20 minučių pasiekta triuškinanti pergalė prieš Švedijos karaliaus Karolio IX vadovaujamą kariuomenę bei paskutinis mūšis ties Chotynu (prie Dniestro, Ukraina), kuriame jo vadovaujama jungtinė Abiejų Tautų Respublikos kariuomenė sėkmingai atrėmė gausesnės Turkijos ir Krymo totorių kariuomenės puolimą.
Nutraukus kovas su švedais, vadovavo Lenkijos-Lietuvos kariuomenės žygiams į Maskvą.
Emmanuel Agyemang-Badu
Emanuelis Agjemangas-Badu (Emmanuel Agyemang-Badu; g. 1990 m. gruodžio 2 d.) – Ganos futbolininkas, rungtyniaujantis besiginančio saugo pozicijoje. Italijos klubo „Udinese“ žaidėjas.
Badu atstovavo Ganos jaunimo rinktinėms, o 2008 m. debiutavo nacionalinėje rinktinėje, varžybose prieš Lesotą.
FKD Drnovice
Drnovicių FKD – Čekijos futbolo klubas iš Drnovicių.
Istorija
1982–1983 m. klubas rungtyniavo vos septintoje pakopoje, tačiau prasidėjo staigus kilimas. 1993 m. atkurta Slovakijos nepriklausomybė, po to čekų ir slovakų klubai rungtyniavo savo šalių futbolo sistemose.
1997–1998 m. Čekijos futbolo taurės turnyre vėl pasiekė finalą, kuriame pralaimėjo FK Jablonec ekipai rezultatu 1:2.
1999–2000 m. sezone klubas užėmė trečią vietą Čekijos čempionate. Iškovojo vietą UEFA taurių turnyre.
2001–2002 m. sezone klubas turėjo finansinių problemų, galutinėje komandų rikiuotėje liko vos penkiolikti. Po sezono buvo perkelti į Trečią lygą (trečia pakopa). 2002–2003 m. sezone tapo Trečios lygos nugalėtojais ir pakilo į Antrą lygą. 2003–2004 m. Antroje lygoje liko antroje vietoje, bet buvo perkelti į aukščiausią šalies lygą.
2004–2005 m. vėl rungtyniavo aukščiausiame divizione, užėmė aštuntą vietą, tačiau klubą slėgė skolos, po sezono buvo perkelti į Antrą lygą.
Dempingas
Dempingas – prekių pardavimo ir paslaugų tiekimo kaina, kuri gerokai mažesnė už rinkos kainą arba net už savikainą. Pagal PPO taisykles, dempingas nėra draudžiamas ar nepriimtinas, išskyrus atvejus jei jis gresia sugriauti importuojančios valstybės ekonomiką ar bent jau konkrečią jos sritį.
Dempingas taikomas šiais atvejais:
PPO prieš dempingą leidžia taikyti antidempinginius muitus, jeigu nustatoma, jog dempingas yra taikomas ir jeigu šaka patiria materialinius nuostolius. Dempingas plačiausiai buvo taikomas 3 ir 4 dešimtmečiuose, nemažai bylų buvo ir 8 dešimtmetyje. Daugelis valstybių turi imasi veiksmų prieš nustatytą dempingą, savo vidaus gamintojamas apsaugoti.
Glennis Grace
Glennis Grace (tikrasis vardas – Glenda Hulita Elisabeth Batta, g. 1978 m. birželio 19 d. Amsterdame) – olandų dainininkė. Nuo 2010 m. rugsėjo fondo Stichting Stop Kindermisbruik ambasadorė.
Gegamo kalnagūbris
thumb|250px|Gegamo vulkaninis masyvas
Gegamo kalnagūbris (, Gyeghama lyernashxt'a) arba Ahmanganas – kalnagūbris Armėnijoje, Armėnijos kalnyne, į vakarus nuo Sevano ežero. Aukštis iki 3597 m (Aždahako k.). Masyvas vulkaninės kilmės, sudarytas iš užgesusių ugnikalnių virtinės. Ilgis 70 km, plotis iki 48 km. Vidutinis aukštis – 2500 m. Šlaituose auga aukštažolės pievos, naudojamos kaip vasaros ganyklos.
Gegamo kalnagūbris pasižymi savo gamtine įvairove, priešistorinių petroglifų gausa.
Kijevo Kijiv
Kijevo Kyiv – Ukrainos krepšinio klubas.
BAB Kaunas
Kauno BAB – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Kauno, dalyvavęs pirmosiose šalies pirmenybėse.
Prancūzijos futbolo varžybos 1956–1957 m.
Prancūzijos futbolo varžybos 1956–1957 m.
Savižudybė
250px|thumb|Savižudybės prevencijos plakatas ant tilto Amerikoje. Angliško teksto vertimas: Patarimas krizėje: Yra viltis, paskambink. Šuolio nuo šio tilto pasekmės yra mirtinos ir tragiškos
Savižudybė – sąmoningas savo paties gyvybės nutraukimas.
Egzistuoja įvairūs požiūriai į savižudybę. Daugelyje religijų tai yra labai smerktina nuodėmė, kai kuriose šalyse savižudybė laikoma sunkiu nusikaltimu.
Savižudybe laikomas toks prieš save nukreiptas veiksmas, kurio pagrindinis tikslas yra mirtis. Tačiau kankiniai paprastai nelaikomi savižudžiais, nors jų veiksmai veda į neišvengiamą mirtį. Taip pat nelaikė savęs tokiais net ir į tikrą mirtį vykstantys kariai (Ohka pilotai ir pan. ), nors apie tai yra įvairių nuomonių.
Savižudybių statistika
thumb|280px|Žemėlapis, rodantis savižudybių skaičių (iš 100 000 žmonių) thumb|280px|Pagal savižudybių skaičių pasaulyje pirmaujančios valstybės (raudona spalva) Sudėtinga nustatyti tikslų savižudžių skaičių pasaulyje, kadangi dėl socialinių ar religinių priežasčių tokie atvejai būna nutylimi. Dėl iškreiptų duomenų sudėtinga lyginti įvairių šalių duomenis. Be to, savižudybės faktą ne visada galima tiksliai konstatuoti – savižudybe gali būti laikomas nužudymas žmogaus, kuris buvo apimtas gilios depresijos, tačiau nusižudymas patenkant į avariją mirčių statistikoje dažniausiai priskiriamas nelaimingiems atsitikimams.
Pagal Pasaulio sveikatos organizacijos tyrimą beveik milijonas žmonių nusižudo kasmet, daugiau nei žūsta karuose. Pagal šį tyrimą, pasaulyje savižudybė įvyksta kas 40 sekundžių. Didžiausias savižudžių skaičius yra Baltijos valstybėse, kur kasmet nusižudo apie 40 iš 100 000 žmonių. Mažiausiai savižudžių – Maltoje, kur dažnai metai praeina be savižudybių.
Išsivysčiusiose valstybėse dažniau žudosi vyrai (apie 4 kartus ir daugiau), tačiau moterys dažniau mėgina tai daryti. Šis fenomenas gali būti paaiškintas vyrų polinkiu rinktis žiauresnius ir „efektyvesnius“ metodus nei moterys, šitaip 3-4 kartus padidinant tikimybę nusižudyti. Be to, kai kurie psichologai teigia, kad moterys dažniau renkasi „nesėkmingą“ savižudybę tiesiog norėdamos atkreipti dėmesį į savo prastą situaciją (dažniausiai – dvasinį skausmą), nors tokiais ketinimais pasižymi ir vyrai. Taip pat, vyrai, linkę į depresiją, patiria daug didesnį visuomenės stigmatizavimą ir didesnį socialinių ryšių trūkumą. Pagal PSO Kinija yra vienintelė valstybė pasaulyje, kurioje nusižudo daugiau moterų nei vyrų, pagrindinė priežastis nurodoma problemos šeimoje. Savižudybės dažniausios vasarą.
Daugiausiai savižudybės atvejų yra tarp išėjusių į pensiją, išsiskyrusių, bevaikių, vienišų žmonių.
Savižudybių padaugėja esant ekonominiam nestabilumui (pvz., Lietuvoje kaimo žmonės žudosi žymiai dažniau nei miesto). Karai dažnai siejami su savižudybių skaičiaus sumažėjimu.
Daugelis savižudžių turi psichologinių problemų, viena dažniausių – depresija. Taip pat gana dažnos priežastys yra rimti fiziniai negalavimai, žalingi įpročiai, nevisavertiškumo kompleksas. Būna kalta ir visuomenė, jei ji negailestinga silpnesniam ar kenčiančiam, nepakanti neturtingam, bent pagal galimybes nepadeda bėdos ištiktam žmogui.
Išskyrus Meksiką, Centrinę Ameriką, Venesuelą, Peru, Boliviją, Pietų Afrikos Respubliką ir Braziliją, savižudybių atvejų yra daugiau nei žmogžudysčių.
Giluminės savižudybių priežastys
Plėtojant E. Durkheimo modelį galima išskirti keturis dezintegracijos etapus – ontologinį, biologinį, socialinį ir psichologinį. Savižudybė yra galutinė dezintegracijos stadija. Ontologinės dezintegracijos metu nyksta žmogaus tikėjimas dievybe, pasaulis pradedamas suvokti materialistiniu požiūriu, stiprėja individualizmas, beprasmybės jausmas. Tyrimais nustatyta, kad religingi žmonės save laiko laimingesniais negu nereligingi, o savižudybės šalyse, kur realus religingumas didelis (Arabų šalyse, Lotynų Amerikoje) vyksta daug rečiau, negu sekuliarizuotose, ateistinėse šalyse (Europa, Rytų Azija). Individualizmu ir konkurencija paremtoje visuomenėje asmenys priversti nuolat kovoti, o nesugebėję realizuoti tikslų patiria psichologinį spaudimą, stigmatizciją.
Socialinė dezintegracija pasireiškia visuomenės tarpusavio susipriešinimu. Šis gali kilti dėl „visuomenės pralaimėjimo“ (žlugus imperijai, dėl okupacijos, nutautėjimo), dėl vienijančio tikslo, vizijos neturėjimo, staigių kultūrinių pokyčių (globalizacijos, vertybinių normų devalvacijos) bei tapatybės erozija dėl bendruomenės narių santykių dezintegracijos („visų karas prieš visus“). XX a. pirmojoje pusėje Europoje pagal savižudybes pirmavo žlugusios Austrijos-Vengrijos imperijos šalys (Austrija, Vengrija, Čekoslovakija) bei Estija, o dabar – žlugusio Rytų bloko, ypač TSRS šalys (Lietuva, Rusija, Baltarusija, Latvija). Šiose valstybėse pasireiškė dauguma socialinė dezintegracijos požymių – įprastos santvarkos žlugimas, tautos vizijos neturėjimas, ekonominis lūžis tarp komunizmo ir kapitalizmo bei dvasinis lūžis tarp konservatizmo ir liberalizmo. Rytų Azijoje savižudybių padaugėjimas nulemtas staigių permainų iš ilgametės izoliacinės politikos, stiprių moralės normų į materializmu ir konkurencija paremtą vakarietišką kultūrą. Individo ir bendruomenės santykių eroziją parodo didelis nepasitikėjimas visuomene, mažas pilietinis aktyvumas, individualizmas.
Paskutinė dezintegracijos stadija – psichologinė. Asmuo yra nuolatiniame savo tapatybės ieškojime, nepavykstant jos rasti kyla dvasinis skausmas. Šiuolaikinėje vakarų kultūroje yra įsigalėjęs nihilizmas.
Rizikos grupės
thumb|240px|[[Édouard Manet paveikslas „Savižudybė“]]
Psichosocialinės savižudybės priežastys būna labai individualios ir įvairios. Čia pateiktos dažniausiai minimos ir sutariamos priežastys:
Veiksniai
thumb|160px|Benamė mergaitė, besiruošianti nusiskandinti. Iliustracija iš Geo C. Needham knygos „Street Arabs and Gutter Snipes“ E. Šneidman išskyrė 12 psichologinių savižudybės veiksnių, bet iki šiol nėra tokios teorijos, kuri galėtų paaiškinti kas vyksta savižudžio galvoje ir kaip jam galima būtų padėti. Kai kurie tų veiksnių:
Savižudybių būdai
thumb|210px|Viadukas virš A1 kelio – dažna savižudybių vieta Londone thumb|160px|Pasikorimas – populiariausias savižudybės būdas Lietuvoje
Savižudybės būdas skiriasi skirtingose šalyse. Šitai priklauso nuo tradicijų, kultūros, galimybių prieinamumo (pvz., dėl liberalios politikos ginklų atžvilgiu JAV ten šaunamuosius ginklus gauti nesunku). Pvz., JAV populiariausia nusišauti, Skandinavijoje, Azijos šalyse – nusinuodyti, Singapūre, Niujorke – nušokti nuo tiltų, pastatų.
Dažniausias savižudybės būdas Lietuvoje – pasikorimas, kurio dalis tarp kitų savižudybės būdų nuo 1993–1997 m. iki 1998–2002 m. padidėjo nuo 87,3 iki 90,1 %. Šį būdą dažniau renkasi vyrai negu moterys, taip pat dažniau kaimo, vyresni negu miesto ir jaunesni gyventojai. Tarp vyrų antrąją vietą užima tyčinis susižalojimas šaunamaisiais ginklais ir sprogstamosiomis medžiagomis, o tarp moterų – nusinuodijimas kietomis ar skystomis medžiagomis, buitinėmis ir kitomis dujomis. Didesnė dalis moterų palyginti su vyrais savižudybės būdą pasirenka nusinuodijimą, pasiskandinimą, nušokimą nuo aukšto pastato, tilto ir panašiai. Moterys dažniausiai nuodijasi raminamaisiais, migdomaisiais, psichotropiniais ir kitais vaistais, o vyrai – nuodingomis dujomis ir garais. 2-3 % vyrų nusišauna ar panaudoja sprogstamąsias medžiagas, moterys šį būdą renkasi labai retai. Nušokimas nuo tiltų, pastatų dažnesnis miestuose. Šiuo būdu nusižudo ~2 % gyventojų. Dar ~1 % gyventojų savižudybei panaudoja aštrius daiktus. Tarpukariu (1936 m.) savižudybių būdų proporcija skyrėsi: 29,6 % pasikorė, 22,0 % nusišovė, 12 % nusinuodijo actu, 9,6 % kitais nuodais. Vėliau didėjo tendencija pasikarti. Vyrai paprastai renkasi agresyvesnius nusižudymo būdus (pasikorimas, nušokimas, nusišovimas, pasiskandinimas) negu moterys (nusinuodijimas). Pasikorimo mirtingumas – 90 %, tuo tarpu nusinuodijimo – 6,5 %. Lietuvoje vyrai agresyvius nusižudymo būdus renkasi daug dažniau negu kitose pasaulio valstybėse, moterų rodikliai panašūs su kitų šalių. Būdas taip pat priklauso nuo savižudžio ketinimų: rimtai apsisprendę nutraukti gyvenimą dažniausiai renkasi staigius ir mirtinus būdus (nusišovimas, šuolis nuo tilto, po traukiniu ir pan.), tuo tarpu norintys labiau atkreipti dėmesį nei iš tiesų pabaigti gyvenimą renkasi atsargesnius būdus (venų pjaustymas, vaistų perdozavimas). Kaip viešo protesto būdai išskiriami susideginimas, sepuku, badavimas, susisprogdinimas.
Istorija
Jau ankstyvosiose viduramžių kronikose apie baltus išskiriamas baltų polinkis į savižudybę, kuris ten daug ryškesnis nei tarp slavų ar germanų. Henrikas Latvis „Livonijos kronikoje“ rašo, kad 1205 m. po nesėkmingo lietuvių karo žygio, viename kaime pasikorė 50 moterų, idant pomirtiniame pasaulyje sutiktų savo vyrus. Taip pat senovėje dažnai drauge su mirusiuoju susidegindavo jo žmona ar mylimas tarnas. Pasirinkusieji savižudybę su mirusiuoju tai laikė didele malone, kad galės lydėti mirusįjį pomirtiniame gyvenime. Petras Dusburgietis aprašo 1311 m. lietuvių karo žygį – patyrę pralaimėjimą daugelis karių iš sielvarto pasikorė. Jis taip pat rašo, kad ir prūsai, atsidūrę vargingoje padėtyje, yra linkę nusižudyti. Ypač ryškus lietuvių savižudybės aktas Vygando Marburgiečio minimas 1336 m. Pilėnų antpuolis – pilies gynėjai pamatę, kad nesugebės apsiginti sudegino savo turtą, pasmaugė moteris ir vaikus, vyrai patys tarpusavyje išsižudė, viena senolė kirviu nužudė apie šimtą žmonių ir pati sau perkirto galvą, o pilies vadas Margiris kalaviju nužudė savo žmoną ir pats persismeigė. Simono Grunau aprašomame prūsų teisyne yra punktas, kuriame rašoma, kad ligoti, prislėgti žmonės turi teisę susideginti ar sudeginti kenčiančius savo gimines. Lietuvių tautosakoje pasakojama, kad nusižudžiusiojo siela klajoja žemėje, kartais įsikūnija augaluose ar gyvūnuose, neduoda ramybės gyviesiems, kol nepraeina jai gyventi skirtas laikas. Neigiamą savižudybės vaizdinį lietuvių kultūroje suformavo krikščionybė.
Dabartis
Lietuvoje veikia kelios organizacijos, vykdančios savižudybių prevenciją („Jaunimo linija“, Valstybinis psichikos sveikatos centras ir kt.), tačiau savižudybių skaičius išlieka itin didelis: nuo 1993 Lietuva pirmauja pasaulyje pagal vyrų savižudybių skaičių, o Europoje yra pirmoji ir pagal moterų savižudybes. Šalyje iš 100 tūkst. gyventojų nusižudo 30,4 (2007 m.). Lietuvoje taip pat labai aukšti ir kiti į savižalą nukreipti rodikliai: besaikis alkoholio vartojimas, neatsargus vairavimas. Nuo išorinių priežasčių šalyje žūva 156,4 žm./100 000 gyv., tuo tarpu ES vidurkis yra 42,4. Tarp išorinių mirties priežasčių pačiu pirmuoju numeriu Lietuvoje yra savižudybė. Tiek savižudybių, tik kitų į savižalą nukreipto elgesio rodiklių tendencijos vyrauja ir kitose regiono šalyse: Rusijoje, Baltarusijoje, Ukrainoje, Latvijoje, Kazachstane.
Kaip savižudybės priežastys Lietuvoje išskiriamas žmonių tarpusavio susvetimėjimas, nepasitikėjimas aplinkiniais, beviltiškumo, beprasmiškumo jausmas, pesimistinis požiūris į aplinką. 2008 m. apklausos duomenimis 8,9 % apklaustųjų yra planavę nusižudyti. 2004 m. tyrimo duomenimis 62 % Lietuvos paauglių savižudybę vertino kaip priimtiną poelgį, 1994 m. tokių buvo 34 %.
2015 m. duomenimis Lietuva pagal savižudybių skaičių 100 000 gyventojų pasaulyje buvo 8 vietoje.
Prevencija
Savižudybių prevencija tai veiksmų visuma, skirta sumažinti savižudybių skaičių ir pagerinti psichinę savižudybei pasiryžusių žmonių būklę.
Kazliškėlis
Kazliškėlis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kazliškio.
Savižudybė
Prevencija
Prevencija rengiama tokiais būdais:
Filosofinis ir religinis požiūris
Didesnioji dalis filosofinių srovių, ypač pagrįstų krikščioniškąja morale (deontologija, klasikinis liberalizmas), vertina savižudybę kaip amoralų, su žmogiškumo vertybėmis nesuderinamą, bailumo sukeltą veiksmą. Pagal Kamiu absurdistinę filosofiją, žmogus nusižudydamas atsisako laisvės (kaip ir pasiduodamas iliuzijoms ar religijai), todėl vienintelė galimybė išsivaduoti iš absurdo yra jį priimti. Utilitaristiniu požiūriu savižudybė vertinama neutraliai – iš vienos pusės žmogus nutraukia savo kančią, tačiau jis gali sukelti kančią artimiesiems. Savižudybę, kaip žmogaus teisę, pripažino graikų filosofai (Herodotas, stoikai), Šopenhaueris, dalis liberalizmo filosofų. O konfucionizme netgi pabrėžiama, kad žmogaus negebėjimas gyventi dorai yra blogiau už mirtį.
Krikščionybėje savižudybė laikoma nuodėme, Dievo įsakymo „nežudyk“ sulaužymu. Gyvybė laikoma Dievo dovana ir jos be Dievo niekas negalįs atimti. Pagal katalikų mokymus, savižudžio siela patenka į pragarą, jo kapui neskiriama vieta kapinėse. Tiesa, stačiatikiai nėra taip griežtai nusistatę savižudybės atžvilgiu, istorijoje būta atvejų, kai stačiatikiai nusižudydavo, kad nepasiduotų priešui. Dalis šiuolaikinių evangelinių atšakų taip pat nesmerkia savižudžių. Islame savižudybė taip pat laikoma didele nuodėme, į šią koncepciją taip pat patenka ir savižudžių sprogdinimai. Judaizme savižudybė smerkiama, tačiau iš tiesų judėjai yra įvykdę ne vieną masinės savižudybės aktą (pvz., Masados gynimas). Hinduizme savižudybė yra prilyginama smurto aktui, tačiau žmogus, neturintis įsipareigojimų pasauliui, gali numarinti save badu (Prayopavesa). Tiesa, viduramžių Indijoje buvo dažna sati praktika, kai žmona susidegindavo savo vyro palaikų lauže. Budizme, kaip ir hinduizme, savižudybė yra matoma kaip neigiama dėmė žmogaus karmoje, trukdanti išsivaduoti iš samsaros.
Savižudybės paplitimas tarp kitų gyvūnų
Trūksta tyrimų apie gyvūnų savižudybę. Nors esti duomenų apie atvejus, kai nusižudo šunys, arkliai ar delfinai, vyrauja nuomonė, kad tai nebuvusi valinga savižudybė, o veikiau atsakas į psichologinį stresą ar įvairius parazitus. Gyvūnų pasaulyje tarp kai kurių rūšių egzistuoja savižudybės aktai siekiant apginti savo gentainius. Vienas pavyzdžių - Brazilijoje paplitusių Forelius pusillus skruzdžių darbininkių elgesys.
Chrisaoras
Chrisaoras (gr. Χρυσάωρ, „auksinis kardas“) graikų mitologijoje – milžinas, Poseidono ir Medūzos sūnus. Chrisaoras turėjo sūnų Gerioną su Kaliroje, Okeano dukra.
Chrisaoro ir jo brolio Pegaso gimimas buvo neįprastas. Persėjui nukirtus Medūzos galvą, iš jos kaklo iššoko milžinas Chrisaoras ir Pegasas, sparnuotas arklys. Poseidonas išprievartavo Medūzą, kažkada buvusią gražią merginą, Atėnės šventykloje, manoma, kad iš to ir gimė Chrisaoras. Jų gimimas yra kažkuo panašus į Atėnės, kuri iššoko iš Dzeuso galvos, Hefaistui ją praskėlus. Pagal kitą versiją jie gimė iš Medūzos kraujo nulašėjusio žemėn, tokiu atveju Poseidonas nebūtų jų tėvas.
Rosanna Schiaffino
Rosanna Schiaffino (tikrasis vardas –  Rosa Anna Schiaffino ; 1939 m. lapkričio 25 d. – 2009 m. spalio 17 d.) buvo Italijos kino aktorė ir modelis.
Biografija
VI dešimtmetyje Rosanna tapo perspektyvia aktore, kurią pastebėjo ir padėjo išgarsėti prodiuseris Franco Cristaldi. 1958 m. filmas „La sfida“, kuriame ji vaidino, sulaukė teigiamų įvertinimų Venecijos kino festivalyje, kaip ir juosta „Un ettaro di cielo“, kurioje ji vaidino su Marcello Mastroianni. Kaip ir kitos didžiosios to laikmečio Italijos kino žvaigždės, Rosanna išmėgino savo jėgas ir Holivude, tačiau didelio pasisekimo nesulaukė ir grįžo į gimtinę.
Asmeninis gyvenimas
left|thumb|100px|Su vyru A.Bini 1966 m. Rosanna ištekėjo už prodiuserio Alfredo Bini, su kuriuo susilaukė dukters Antonellos. Po eilės nesėkmingų filmų 1976 m. ji su vyru ėmė gyventi atskirai, o po metų Rosanna pasitraukė iš kino. 1980 m. jiedu oficialiai išsiskyrė.
1980 m. vasarą ji susipažino su Giorgio Enrico Falck, plieno pramonės paveldėtoju, turinčiu pleibojaus reputaciją ir neseniai išsiskyrusiu su žmona. Judviejų romanas ilgą laiką buvo viena svarbiausių bulvarinės spaudos temų. 1981 m. jiems gimė sūnus Guido, o 1982 m. pora susituokė.
1991 m. aktorei buvo diagnozuotas krūties vėžys, tapęs santuokos griūties priežastimi. Rosanna ir Giorgio ilgą laiką kovojo tesimuose dėl sūnaus globos, dėl kurios susitarimą pavyko pasiekti tik 2004 m., neilgai iki Giorgio mirties (jų santuoka buvo nutraukta 2001 m.).
Rosanna mirė nuo vėžio po ilgos ligos 2009 m. spalio 17 d. Jai buvo 69 metai.
Filmografija
right|thumb|150px right|thumb|150px
Luhanė
Luhanė  – upė Ukrainoje (Donecko sritis ir Luhansko sritis); Doneco dešinysis intakas. Prasideda Horlovkos miesto teritorijoje, teka į šiaurės rytus, vidurupyje pasuka į rytus ir teka lygiagrečiai su Donecu. Įteka į Donecą ties Stanycia Luhanskos miesto tipo gyvenviete.
Didžiausi intakai – Vilchivka, Bila, Lozova (visi dešinieji).
Upės slėnyje įrengti du tvenkiniai. Prie Luhanės esantys miestai: Pervomaiskas, Kirovskas, Zimogirja, Oleksandrivskas, Luhanskas.
Tisos ežeras
Tisos ežeras − didžiausias dirbtinis ežeras Vengrijoje, Hevešo medėje.
Pakisys
Pakisys (seniau Pakisinys) – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, Kisės ir Jūros upių dešiniuosiuose krantuose, 1 km nuo Pajūrio ir Kunigiškių. Į rytus nuo kaimo stūkso Pakisio piliakalnis. Aukščiau kaimo yra tvenkinys ir stovyklavietė (Jomantuose).
Tisos ežeras
Dirbtinis Tisos ežeras buvo sukurtas 1973 m. siekiant sureguliuoti Tisos upės potvynius. Ežeras turi daug salų, kurių bendras plotas 43 km². Įkurtas paukščių rezervatas.
Aplink ežerą daug kempingų, viešbučių; plėtojamas kaimo turizmas. Čia mėgsta ilsėtis vengrai, nes tai puiki alternatyva Balatono ežerui, kur kainos daug aukštesnės.
Pakisys
Piliakalnis
thumb|left|250px|[[Pakisio piliakalnis]]
Tai vienas iš Pakisio-Kunigiškių archeologinio komplekso elementų, vadinamas Pilike. Iš lengviau prieinamos pusės piliakalnį juosia 3 metrų gylio griovys ir 11 metrų pylimas, kuris lanku apeina pusę aikštelės. Aikštelė erdvi, ovali, apie 25 metrų ilgio. Buvusio pilies kiemo centre dabar auga senas 2,8 m apimties beržas. Į pietvakarius nuo piliakalnio buvo senovės gyvenvietė, nes dar ir dabar ten randamos lipdytų ar žiestų puodų šukės. Šis piliakalnis supiltas I tūkstantmečio antroje pusėje, kovų su kryžiuočiais metu čia stovėjo viena Jūros gynybinės sistemos pilių.
LitPol Link
Istorija
2006 m. rugsėjo 29 d. Varšuvoje Lenkijos prezidentas Lechas Kačinskis ir Lietuvos prezidentas Valdas Adamkus pasirašė jungtinę deklaraciją patvirtinančią elektros tinklų projektą. 2006 m. gruodžio 8 d. Vilniuje susitarimo memorandumą pasirašė Lietuvos energija ir PSE-Operator. 2008 m. vasario 12 d. Varšuvoje buvo pasirašytas ir pats projekto susitarimas. 2008 m. gegužės 19 d. įkurta įmonė „LitPol Link“.
2011 m. rugsėjo 12 d. PSE Operator pasirašė kontraktą su Lenkijos statybų bendrove „PBE ELBUD Group“ dėl antžeminės jungties tarp Luko ir Lomžos nutiesimo. 2011 m. rugsėjį Alytaus rajono savivaldybės administracija elektros perdavimo sistemos operatoriui „Litgrid“ leido pradėti Alytaus transformatorių pastotės 110 kV skirstyklos rekonstrukciją. Rekonstrukcijos metu buvo pakeistas autotransformatorius, atnaujinta skirstyklos automatikos ir valdymo įranga. Nauji įrenginiai iki minimumo sumažina gedimų galimybę.
2013 m. vasario 15 d. „Litgrid“ pasirašė sutartį su ABB Group dėl nuolatinės srovės intarpo projektavimo ir statybos darbų. 500 MW srovę keičiančios stoties kaina 110 milijonų JAV dolerių. 2015 m. gruodžio 9 d. pradėtas pirmosios jungties dalies eksploatavimas.
Abidas
Istorija
Egiptietiškas pavadinimas buvo Abdju (hieroglifais rašoma 3bdw) – „simbolio kalva“. Koptai vadino Ebot. Dabartinis arabiškas pavadinimas – Arabet el Madfuneh.
Pasak mitologijos, šiame mieste buvo palaidotas Ozyris, pirmasis Egipto faraonas, kurį nužudė jo pavydusis brolis Setas, bet Izidė su kitų dievų pagalba jį atgaivino mumijos pavidalu, taip buvo sukurta pirmoji mumija. Egiptiečiai tikėjo, kad Ozyris yra palaidotas viename kape, todėl jie ten nuolatos nešė indus su gėrybėmis, kad Ozyriui nieko netrūktų. Dabar kape randama daug senovės egiptiečių keramikos dirbinių. Iš tikro tai yra faraono Džero (valdė apie 3000 m. pr. m. e.) kapas, ilgainiui sutapatintas su Ozirio. Per visą savo istoriją Abidas buvo svarbiausias Ozyrio garbinimo centras Egipte. Į jį keliaudavo piligrimai sudalyvauti Ozyrio šventėse. Kai kurie atkeliavusieji buvo laidojami vietoje. Jų kapuose rasta daugiau nei 2000 stelų, aukojimo lentų su įrašais, iš kurių matyti Ozyrio kulto bruožai bei atkeliavusiųjų (daugiausiai didikų ir valdytojų iš Viduriniosios karalystės laikų) autobiografijų detalės. thumb|left|220px| Sečio I šventyklos įėjimo pusė Abidas gyvavo nuo apie 4000 m. pr. m. e. ir galutinai apleistas krikščionių laikais (iki VII a. pradžios). Ankstyviausi jame išlikę reikšmingi radiniai yra Priešdinastinio ir Ankstyvųjų dinastijų laikotarpių faraonų kapai (apie 3100 m. pr. m. e.). Ankstyviausia šventykla buvo skirta Ozyriui-Chentimentiu. Išliko daug kapų ir kenotafų, skirtų ir žmonėms, ir gyvūnams. Abido griuvėsiuose geriausiai išsilaikė Sečio I ir Ramzio II šventyklos iš Naujosios karalystės laikotarpio (XIII a. pr. m. e.). Išliko Ramzio I koplytėlės liekanų. Tiek Sečio I, tiek Ramzio II šventyklų sienose išliko karalių sąrašai, kurių įrašai daug prisidėjo egiptologams nustatant faraonų valdymo chronologiją. Už Sečio I šventyklos yra Ozirionas (Ozirejumas) − požeminis statinys, kurio paskirtis, manoma − Ozirio kenotafas. Ozireono sienos išrašytos ištraukomis iš „Mirusiųjų knygos“ ir „Vartų knygos“ bei kitais kosmogoniniais tekstais, į jį veda ilga žemėjanti galerija. Ozirionas pastatytas iš milžiniškų granito blokų. Dėl statybos stiliaus buvo manoma, kad jis statytas Senosios karalystės laikais, tačiau tai buvo tik stiliaus imitacija − statinys statytas Sečio I ir Meremptacho valdymo metu.
Vakarinis nekropolis, kur palaidoti Ankstyvųjų dinastijų faraonai, vadinamas Um el Kaabu (Umm El Qa’ab). Jį XIX a. pb. ir XX a. pr. tyrė prancūzai Ogiustas Marjetas ir Émile Amélineau, britai Flindersas Pytris ir Erikas Pytas. 1960-aisiais Beris Kempas išanalizavo kasinėjimų rezultatus iš naujo ir iškėlė versiją, kad prie faraonų kapų buvo papildomi laidojimui skirti aptverti statiniai, kurie tapo vėlesnių laidojimo šventyklų prototipais. 1991 m. Deivido Okonoro kasinėjimų metu rastos laidojimo valčių duobės. Pietinėje Abido pusėje yra Viduriniosios ir Naujosios karalysčių laikų liekanos, tarp kurių atrastos Amosio I ir Amosės Nefertarės piramidės, kenotafo ir terasinės šventyklos liekanos.
Indrajai (Švenčionių raj.)
left|120px
Dryžuotosios žiurkės
Dryžuotosios žiurkės (Chrotomys) – pelinių (Muridae) šeimos graužikų gentis. Kailis tankus, švelnus. Nugara pilkai ruda su plačia išilgine oranžine juosta, kuri iš šonų dar apjuosta beveik juodomis juostelėmis, nusitęsiančiomis nuo burnos iki uodegos galo. Pilvo pusė šviesios spalvos. Kūnas apie 20 cm, uodega – 11 cm ilgio. Uodega apaugusi retais plaukais. Pėda siaura, penktasis pirštas trumpas. Snukutis ištįsęs. Ausys vidutinio dydžio, apvalios. Akys nedidelės.
Indrajai (Švenčionių raj.)
Indrajai arba Indrija – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, Labanoro girioje, 4,5 km į pietryčius nuo Labanoro. Įeina į Labanoro regioninį parką. Ežeras trikampio formos, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 1,06 km, plotis iki 0,7 km. Altitudė 147,6 m. Krantai žemi, apaugę mišku, daug kur supelkėję. Vakaruose įteka upelis iš Ilgio ežero, be to, iš šiaurės vakarų į pietryčius prateka Žeimenos intakas Luknelė (iš Balto ežero).
Dryžuotosios žiurkės
Paplitusios Luzono ir Mindanao salose Filipinų salyne. Apsigyvena kalnuotose vietose, maždaug iki 2500 m aukštyje virš jūros lygio. Minta įvairiomis žolėmis.
Vulka (Lenkijos gyvenvietės tipas)
Vulka - tai Lenkijos gyvenvietės tipas, kai į tuščią vietovę atsikelia naujakuriai, kartais dar vadinama palivarku, kolonija ar tiesiog kaimu. Lenkijoje priskaičiuojama labai daug tokio tipo gyvenviečių. Kartais priskiriama ir Volniznoms, kitam gyvenviečių tipui.
Dryžuotosios žiurkės
Gentyje yra 4 rūšys (kai kurie autoriai prie šios genties prijungia luzoninių vandeninių žiurkių (Celaenomys) gentį):
Vulka (Lenkijos gyvenvietės tipas)
Махала כפר
Indrajai (Švenčionių raj.)
Netoli Indrajų ežero įsikūrę Paluknio ir Pažemio kaimai.
BTC naftotiekis
BTC naftotiekis  – 2006 m. atidarytas naftotiekis tarp Azerbaidžano, Gruzijos ir Turkijos.
Indrajai (Švenčionių raj.)
Ežero pavadinimas kildinamas nuo žodžio indrė ('nendrė').
CS Gaz Metan Mediaș
Mediašo „Gaz Metan“ – Rumunijos futbolo klubas iš Mediašo.
Istorija
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Liga I (aukščiausioji lyga), tačiau turėjo finansinių problemų. Klubas tapo nemokus, o Rumunijos futbolo federacija skyrė nuobaudas: atimti taškai. Po šių sankcijų klubas nukrito į paskutinę vietą ir buvo perkeltas į žemesnį divizioną.
Čagaso liga
Čagaso liga, Šago liga – parazitinė liga, kurią sukelia tripanosoma (Trypanosoma cruzi), priklausanti tripanosomotidų (Trypanosomatidae) žiuželinių pirmuonių būriui.
Tai labai pavojinga Lotynų Amerikoje paplitusi liga, kuri pirmą kartą atrasta 1909 m. ir pavadinta jo atradėjo Carloso Chagaso vardu. Liga pirmą kartą buvo aprašyta Brazilijoje. Ligos sukėlėją tripanosomą (Trypanosoma cruzi) perneša blakės, kurios naktį yra aktyvios ir minta žmogaus ir daugelio naminių bei laukinių gyvūnų krauju. Metaciklinės tripanosomos išsiskiria su blakių ekskrementais, kurie patenka ant žmogaus ar gyvūnų odos, lūpų, nosies bei akių gleivinės. Į žmogaus ar gyvūnų organizmą sukėlėjas patenka aktyviai prasiskverbdamas pro gleivinių ar odos įbrėžimus. Gyvūnai gali apsikrėsti prariję užkrėstas blakes arba įkandus užkrėstai blakei.
Žmogaus ir stuburinių gyvūnų organizme tripanosomos (Trypanosoma cruzi) intensyviai dauginasi kepenų, blužnies, raumenų, limfmazgių, nervų sistemos ląstelėse. Pažeistos ląstelės labai padidėja ir virsta pseudocistomis. Plyšus ląstelėms, tripanosomos išsilaisvina ir vėl skverbiasi į kitas ląsteles. Dalis tripanosomų patenka į kraują ir vėl į pernešėjo – blakės organizmą. Ligos eiga yra ūminė ir lėtinė. Sergantį žmogų vargina galvos skausmas, aukšta tempertaūrta. Labai sunkiai serga vaikai. Pasireiškia funkciniai širdies sutrikimai, dažniausiai mirštama nuo širdies nepakankamumo. Maždaug po mėnesio pereina į lėtinę formą, bet ligonių gyvenimo trukmė nebūna ilga (iki 50 metų) dėl širdies pažeidimų. Gali komplikuotis į meningoencefalitą.
Azijinės medpelės
Azijinės medpelės (Chiromyscus) – pelinių (Muridae) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – azijinė medpelė (Chiromyscus chiropus). Graužikas nedidelis, 12,7-16 cm ilgio ir uodega 20-24 cm ilgio. Kailis šiurkštus. Nugarinė pusė tamsiai geltonos spalvos su tamsiu atspalviu, o pilvas kreminės spalvos. Akys apsuptos juoda dėmė. Ausys rausvos, apaugusios retais plaukais. Uodegos plaukai ploni, trumpi ir reti. Pėda pritaikyta lapioti – praplatėjusi su dideliais pirštų mazoliais, o pirmasis pirštas priešpastatomas kitiems ir neturi nago. Kitų piršų nagai trumpi. Turi 4 poras spenių.
Paplitusios Mianmare, Tailande ir Indokinijos pusiasalyje. Gyvena miškuose medžiuose.
Paklėštarė
Paklėštarė – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, pietvakariniame Valkininkų miestelio pakraštyje. Įsikūręs Merkio dešiniajame krante, prie Gelužos žiočių, priešais Šalčios žiotis. Vakariau prasideda Dainavos giria. Yra kapinės, fermų kompleksas.
Gyventojai
thumb|left|160px|Kryžius Paklėštarėje
Čiuvašai
Čiuvašai (чăвашсем) – Rytų Europos tiurkų tauta. Gyvena Rusijoje (daugiausia Čiuvašijoje, Tatarstane, Baškortostane, Samaros, Uljanovsko srityse), tarybiniais metais daug čiuvašų pasklido po visą TSRS ir dabar gyvena Kazachijoje, Ukrainoje, Uzbekijoje, Turkmėnijoje ir kt. Populiacija – apie 1,9 mln. žmonių. Kalba čiuvašų kalba, priklausančia tiurkų kalbų grupei, plačiai vartoja rusų kalbą.
Kultūra
Tradiciniai verslai: žemdirbystė (javai, linai), rečiau – gyvulininkystė (avys, galvijai, kiaulės, arkliai), bitininkystė. Amatai: medžio drožyba, puodininkystė, pynimas, audimas, siuvinėjimas. Tarybiniais metais daugelis čiuvašų pradėjo dirbti pramonės įmonėse, kolūkiuose, paslaugų sferoje.
Dauguma tikinčiųjų čiuvašų yra stačiatikiai, tačiau dalis išpažįsta senąjį čiuvašų tikėjimą bei islamą. Išplėtotas muzikinis folkloras, mitologija.
Istorija
Kaip ir Kazanės totoriai, čiuvašai yra Pavolgio bulgarų palikuonys. Tiurkų gentis bulgarai VII-VIII a. atsikraustė iš šiaurės Kaukazo bei Azovo stepių ir susiliejo su vietinėmis finougrų gentimis. Čiuvašai susiliejo daugiausia su mariais, bet išsaugojo savo kalbą. Nuo 1508 m. minimi rašytiniuose šaltiniuose, kaip atskira tauta įėjo į Kazanės chanatą. XVI–XVII a. grįžo į pietinę Čiuvašiją, kurią buvo palikę dėl nogajų ir kipčiakų antpuolių.
Robertas Antinis (1946)
Robertas Antinis (g. 1946 m. birželio 9 d. Kaune) – Lietuvos dailininkas, skulptorius, Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatas.
Biografija
Tėvas Robertas Antinis. 1965 m. baigė taikomosios dailės mokyklą Rygoje. 1970 m. baigė Latvijos dailės akademiją. 1973–1975 m. dėstė Kauno vaikų dailės mokykloje, nuo 1997 m. Kauno dailės instituto dėstytojas. Nuo 1974 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Kūryba
Iš pradžių kūrė skulptūras su tėvu, vėliau savarankiškai. Vienas pirmųjų lietuvių dailėje ėmė akcentuoti skulptūros horizontalumą, taktiliškumą, naudoti netradicines medžiagas (smėlis, vata, stiklas). Domisi neregių tematika. Dažnas kūrinių elementas – tėvo profilis. Nuo 1989 m. su grupe „Post Ars“ kuria objektus, instaliacijas, performansus, hepeningus.
Skustuvas
thumb|right|Skustuvas thumb|right|Senovinis skustuvas (kairėje viršuje) Skustuvas – specialus peilis, kuris skirtas barzdos ir ūsų skutimui. Dėl taikymo srities skustuvas turi būti ypač aštrus.
Skustuvo priežiūra
Po skutimosi skustuvui reikalinga speciali priežiūra: geležtė turi būti švariai nuvalyta ir nusausinta, idealiu atveju ir sutepta alyva. Kadangi skustuvai iš nerūdyjančio plieno paprastai nedaromi, neprižiūrimi skustuvai greitai apeina rūdimis. Ploniems skustuvo ašmenims išlyginti, jei atsiranda nelygumų naudojamas odinis diržas. Skustuvas neturėtų būti naudojamas kasdien, kad medžiaga galėtų „pailsėti“. Dėl to iki XX a, buvo įprasta dovanoti ištisus skustuvų rinkinius, kad vienai savaitės dienai būtų po vieną skustuvą.
Bizieriai
Bizieriai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės rytus nuo Šakių. Veikia Briedžių biblioteka ir paštas (LT-71089).
Istorija
Kaimas įsikūrė XX a. pradžioje. 1918 m. įsteigta pradžios mokykla, 1952–1993 m. nepilna septynmetė, septynmetė, aštuonmetė, 1993–2001 m. pagrindinė mokykla. Antrojo pasaulinio karo metu daug sodybų buvo sudeginta. Nuo 1961 m. veikia paštas, nuo 1989 m. kultūros namai, biblioteka.
42 (filmas)
42 – 2007 m. kino studijoje „ART&A“ sukurtas serialas. Drama. Filmo biudžetas – 1,2 mln €.
Gulbė nebylė
Gulbė nebylė (Cygnus olor) – žąsinių (Anseriformes) būrio, gulbių (Cygnus) genties, Olor pogentės labai stambus vandens paukštis.
thumb|left|250px|Gulbė nebylė [[Manheimas|Manheime (Badenas-Viurtembergas, Vokietija). Virš snapo pagrindo turinti didelį, juodą gumbą]] thumb|left|250px|Gulbė nebylė skrydyje ([[Glosteršyras, Anglija)]] thumb|left|250px|Gulbių nebylių pora [[Pavasaris|pavasaryje]] thumb|left|250px|Gulbių nebylių pora [[Lizdas|lizde (Aukštutinė Silezija)]] thumb|left|250px|Perinti gulbė nebylė thumb|left|250px|Gulbė nebylė su jaunikliais ([[Nyderlandai)]]
42 (filmas)
Siužetas
Filme parodomas tipiškas 30-50 metų vyrų gyvenimas, pakilimai ir nuosmūkiai, žmonių tarpusavio santykiai trijų šalių – Latvijos, Lenkijos ir Lietuvos – šių laikų aplinkoje.
Gulbė nebylė
Išvaizda
Patinas ir patelė baltos spalvos. Snapas oranžiškai raudonas, pamatinėje dalyje yra juodas gumbas. Plikas odos plotelis tarp snapo ir akių, nagas ir antsnapio kraštai juodi. Patelė mažesnė, gumbas snapo pamate taip pat mažesnis. Jaunikliai rusvai pilki, jų kūno apačia balsva. Juodo gumbo snapo pamatinėje dalyje nėra. Kojos melsvai pilkos.
Gulbė nebylė yra stambiausia pasaulyje skraidančių paukščių rūšis ir stambiausia pagal kūno maksimalų svorį Lietuvos paukščių rūšis, o pasaulyje dešimta pagal kūno maksimalų svorį paukščių rūšis. Vienas individas yra svėręs 23 kilogramus.
Gulbių nebylių patinai stambesni už pateles:
Paplitimas
Eurazijoje paplitusi nuo Skandinavijos iki Usūrio. Arealas šiaurėje siekia pietų Skandinaviją, Obės aukštupį, pietuose – Tibetą, Iraną, Mažąją Aziją, Balkanus, pietų Prancūziją. Žiemoja Europoje, Viduržemio, Juodosios, Kaspijos jūrų pakrantėse. Lietuvoje įprasta rūšis.
Gyvena stovinčio vandens telkiniuose (ežeruose, tvenkiniuose, senvagėse) arba lėtose upėse.
Lietuvoje
Iki XX amžiaus 4 dešimtmečio Lietuvoje gulbės buvo beveik išnykusios. Tačiau jų populiacija atsikūrė Tado Ivanausko rūpesčiu iš Žuvinto ežero, kur jos buvo labai saugomos. Remiantis naujausiais tyrimais, XXI a. antro dešimtmečio pabaigoje peri 1000–1200 gulbių nebylių porų. Stebimas tam tikras populiacijos mažėjimas, tačiau populiacijos būklė tebėra gera. Kelis kartus daugiau yra neperinčių (lytiškai nesubrendusių) gulbių, kurios formuoja nelizdines sankaupas, bet tikslus tokių jaunų gulbių nebylių skaičius nežinomas.
Telmatochromiai
Telmatochromiai (Telmatochromis) – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos endeminių žuvų gentis.
Gulbė nebylė
Elgsena
Lytiškai nesubrendusios gulbės nebylės, sugrįžta į savo gimtąsias vietas, bet perėti pradeda tik trečiais gyvenimo metais. Gulbės nebylės susiporuoja visam gyvenimui. Lizdą krauna sunkiai pasiekiamose pakrančių kertėse. Deda 3–10 kiaušinius, vidutiniškai 5–8 kiaušinius kovo–gegužės mėnesiais. Peri 34–38 paras.
Gulbės nebylės skrisdamos leidžia į kriuksėjimą panašius garsus – jos taip komunikuoja. Joms skrendant girdėti į švilpimą panašūs garsai, kurį sukelia jų sparnų mostais skrodžiamas oras.
Amžius
Jos dažniausiai išgyvena 16-20 metų. Danijoje buvo rasta negyva gulbė nebylė, kuri 1970 metais buvo sužieduota šiaurinėje Vokietijoje – ji išgyveno 40 metų, kas šiems paukščiams yra daug. Iki tol buvo žinoma išgyvenusi 28 metus.
Telmatochromiai
Paplitę Tanganikos ežere (R. Afrika).
Gulbė nebylė
Mityba
Minta įvairia vandens augalija.
Telmatochromiai
Gentyje 7 rūšys.
Viljeta
Yra krovinis uostas. Veikia cemento gamykla, geležies dirbtuvės, medvilnės, elektros kabelių, agrochemijos įmonės. Įsteigta laisvoji ekonominė zona. Žvejyba.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1714 m. gubernatoriaus Chuano Gregorijo Basano kaip San Felipe Borbón en el Valle de Bastán en los Campos del Guarnipitán.
Šaltiniai
Reportaje al País. Tomo 2. Año 2001.
Marvelė (upė)
Marvelė – upelis Lietuvoje, Kauno rajone ir Kauno miesto pietinėje dalyje; Nemuno kairysis intakas. Prasideda laukuose ties Alšėnų kaimu. Teka į šiaurės rytus, prateka Vakarinį lankstą. Toliau teka Kauno pakraščiais per Armaniškes, Julijanavą. Žemupyje prateka Marvelę. Įteka į Nemuną 207,4 km nuo jo žiočių, tuoj už jo santakos su Nerimi.
Turi bevardį dešinįjį intaką. Marvelės žemupio pakrantėje stūkso Marvelės piliakalnis.
Marvelės upės slėnis
2012 m. rudenį buvo baigtas tvarkyti ir atidarytas lankymui Marvelės upės slėnis, skiriantis Kauno miesto Aleksoto ir rajono Ringaudų seniūnijas, esantis Julijanavos gatvės ir kelio sandūroje. Aleksoto vietos bendruomenės rūpesčiu sutvarkius upės slėnį, atsirado galimybė patekti prie įspūdingų kaskadų. Tam tikslui buvo įrengta minimali rekreacinė įranga lankytojams: betoniniai laiptai, tiltelis per Marvelės upelį, informacinis stendas. Atsiradusi erdvė tinkama organizuoti masiniams renginiams. Vaizdingas slėnis anksčiau buvo paverstas šiukšlynu. Slėnio tvarkymo talkos pradėtos 2004 m., išvežant sunkvežimius padangų ir kitų šiukšlių.
Kaskados akmeninio tilto per upę prieigose pastatytos 1881 m. Istorinės slėnio nuotraukos byloja, kad slėnio krantus vokiečių okupacijos metais jungė lyninis tiltas. Juo iš Ringaudų merginos eidavo į pasimatymus su vokiečių lakūnais, įsikūrusiais Kauno miesto teritorijoje.
Etimologija
Upėvardį bandoma kildinti iš šaknies mar-, kuri sietina su marios, marės („jūra“), taip pat plg. „stovintis vanduo“, „jūra“, sen., , angls. merisc „pelkė“, sen. aukšt. „pelkė, liūnas“.
Mindaugas Butkus (1961)
Mindaugas Butkus (g.1961 m. birželio 6 d.) – Lietuvos diplomatas.
Biografija
1986-1992 m. studijavo Vilniaus universitete lietuvių filologiją ir germanistiką.
Nuo 1992 iki 1993 m. – LR užsienio reikalų ministerijos Europos integracijos skyriaus atašė, nuo 1993 iki 1994 m. – Vakarų Europos šalių skyriaus 3-iasis sekretorius, 1994-1995 m. – URM Daugiašalių santykių skyriaus vedėjas.
1995-1999 m. – Lietuvos ambasados Vokietijoje patarėjas.
Nuo 1999 iki 2003 m. -URM Antrojo dvišalių santykių departamento Amerikos šalių skyriaus vedėjas. 2003-2007 m. – LR generalinis konsulas Niujorke, nuo 2007 m. iki 2009 m. balandžio mėn. – URM Politikos planavimo departamento direktorius.
Nuo 2009 - 2012 m. – LR ambasadorius Vokietijoje (5-asis Lietuvos ambasadorius Vokietijoje).
Bitėnai
Bitėnai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Lumpėnų, 11 km į pietryčius nuo Pagėgių. Yra Rambyno regioninio parko direkcija.
Mindaugas Butkus (1961)
Biografija
Šiuo metu - ambasadorius ypatingiems pavedimams Lietuvos URM Politikos planavimo departamente.
Bitėnai
thumb|left|250px|Netoli Bitėnų stūksantis [[Rambynas (dešiniau)]]
Etimologija
Kaimo vardas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Bitės upelio.
Istorija
Senovės laikais Bitėnai buvo sielininkų ir keliaujančiųjų Nemunu poilsio vieta; buvo smuklė. 1490 m. ir 1540 m. vadinta, nuo 1785 m. šiaurinė, už Bitės upelio esanti dalis vadinta Bitėnais-Užbičiais (Bittenen Uszbittschen), pietinė dalis – Bitėnais-Šilėnais (Bittehnen Schillehnen). XVIII a. įkurta pradžios mokykla.
Per lietuvių tautinį atgimimą Bitėnai tapo svarbiu draudžiamosios lietuviškos spaudos leidimo ir platinimo centru. Šį darbą su J. Mikšu, J. Šliūpu ir kitų dirbo Bitėnuose gyvenęs M. Jankus. Nuo 1883 m. Bitėnuose buvo lietuvių spaudos, daugiausia mėnraščio „Aušra“, sandėlis. 1892–1909 m. veikė iš Tilžės atkelta Jankaus spaustuvė; buvo leidžiami 6 laikraščiai, išspausdintos 104 knygos. 1944 m. vokiečiai į Rytų Prūsijos gilumą evakavo Bitėnų gyventojus. Per karą sudegė apie 80% pastatų, tarp jų ir M. Jankaus namas su spaustuve; 1998 m. spaustuvė atstatyta. Nuo 1981 m. buvusios Bitėnų mokyklos patalpose veikia Martyno Jankaus memorialinis muziejus, M. Jankaus spaustuvės vietoje pastatytas ąžuolinis obeliskas su sustingusiu varpu viršūnėje (architektas Giedrutis Laucius). 2010 m. gruodžio 30 d. Bitėnų skirstymo stotis (330 kV) įjungta į Lietuvos elektros perdavimo tinklą ir pirmąkart įgalino perduoti elektros energiją iš rytų Lietuvos į vakarų Lietuvą apeinant Karaliaučiaus kraštą.
Gyventojai
thumb|295px|Bitėnų kapinaitės
Žymūs žmonės
Bitėnų kapinėse 1993 m. perlaidotas Martynas Jankus, taip pat ilsisi Vydūno palaikai.
Kolonija (gyvenvietės tipas)
Kolonija  – tai Lenkijos gyvenvietės tipas turintis miesto naujakurių statusą miesto ar kaimo plėtimosi ribose.
Ferrari 150° Italia
Ferrari 150° Italia (anksčiau vadintas Ferrari F150, o po pirmojo pavadinimo pakeitimo Ferrari F150th Italia) – Formulės 1 automobilis, kurį 2011 m. sezone naudojo Scuderia Ferrari ekipa. Tai yra 57-asis Ferrari pagamintas Formulės 1 modelis. Ferrari 150° Italia pavadinimas simbolizuoja 150-ąsias Italijos susivienijimo metines. Modelis buvo pristatytas 2011 m. sausio 28 d. komandos bazėje Maranelo mieste Italijoje.
Pavadinimo pakeitimas
Paskelbus apie šį modelį, Ferrari jį pavadino F150. Tačiau vasario mėnesį JAV automobilių gamintojas Ford paskelbė, kad yra nepatenkintas Ferrari modelio pavadinimo panašumu į jų visureigio Ford F-150 ir ruošiasi kreiptis į teismą. Vasario 10 dieną Ferrari paskelbė, kad pervadina savo modelį į Ferrari F150th Italia. Taip pat italų gamintojas paskelbė, kad nesupranta, kodėl Ford pasipiktino, nes Ferrari modelis nėra serijinės gamybos.
2011 m. sezonas
Vėliau ispanas dar 8 kartus lipo ant podiumo ir pelnė vienintelę komandos pergalę Didžiojoje Britanijoje. Tuo tarpu brazilas Felipe Massa nesugebėjo prisitaikyti prie automobilio ir nė karto nefinišavo aukščiau penktosios vietos.
Komanda surinkusi 375 taškus antrą sezoną iš eilės baigė trečioje vietoje.
Pilni Formulės 1 rezultatai
(paryškintos pole pozicijos; pakreipti greičiausi ratai)
Nuorodos
Oficiali Ferrari 150° Italia svetainė
Juodoji rinka
Juodoji rinka – rinkos dalis, neįtraukiama į oficialiąją ekonominę statistiką, siekiant (nu)slėpti ūkinę veiklą, privalomą deklaruoti, vengiant mokesčių bei dėl kitų paskatų bei priežasčių.
Priežastys
Per dideli mokesčiai. Mokesčiams išaugus iki 1/3 gaunamo pelno, šešėlinei ekonomikai formuotis sudaromos palankios sąlygos. Mokesčiai gali būti didesni siekiant sumažinti kai kurių prekių (pavyzdžiui, alkoholio, tabako) naudojimą ar apsaugoti valstybės rinką nuo pigesnių importuojamų prekių. Mokesčiai gali būti pakelti padidėjusioms valstybės išlaidoms padengti (neprotingi projektai, dideli valstybinio sektoriaus atlyginimai ir pan). thumb|125px|Graffiti, 2008
Mokesčių deklaravimo, surinkimo problemos atsiranda mažose įmonėse, kur dirba keli ar net vienas darbuotojas, ypač jei mažmeniškai parduodamos prekės ar teikiamos paslaugos. Čia nesudėtinga nuslėpti apyvartą. Dėl šios priežasties atsiradusią šešėlinę ekonomiką kovojama apmokestinant visus asmenis vienodu mokesčiu, diferencijuojant pagal jų veiklos rūšį, neįgalumą, amžių. Asmuo, norintis vykdyti ūkinę veiklą, turi įsigyti verslo liudijimą.
Valstybėje uždrausta veikla atsiranda kuomet valstybė uždraudžia verstis kokia nors veikla ar prekiauti tam tikromis prekėmis: lošimai, prostitucija, narkotikų prekyba, prekyba ekologinių reikalavimų neatitinkančiomis prekėmis, prekyba prekėmis valstybės, kuriai taikoma ekonominė blokada ir pan.
Juodosios rinkos atsiradimą ir lygį taip pat sąlygoja ir žmonių požiūris į mokesčių mokėjimą. Yra laikoma, kad Lietuvoje juodoji rinka sudaro nuo 5 iki 10 nuošimčių nuo visos ekonomikos.
Nabucco (dujotiekis)
Dujotiekio tikslas sumažinti Europos energetinę priklausomybę nuo Rusijos. Projektą remia kelios Europos Sąjungos šalys ir Jungtinės Amerikos Valstijos. Nabucco laikomas svariu konkurentu Rusijos energetikos milžino „Gazprom“ planuojamam South Stream dujotiekiui.
Istorija
2002 m. prasidėjo Nabucco pasirengimo darbai. 2009 m. liepos 13 d. buvo pasirašytas tarpvyriausybinis visų dalyvaujančių šalių susitarimas. Dujotiekis, kuriuo planuojama transportuoti dujas iš Kaspijos regiono į Europos šalis aplenkiant Rusiją per Azerbaidžaną, Gruziją, Turkiją, Bulgariją, Vengriją, Rumuniją ir Austriją, buvo planuotas atidaryti 2009 m., tačiau nepasiekus susitarimų su dujų tiekėjais projekto realizavimo terminai buvo nuolat atidedami.