cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šiaurės Makedonijos vyrų rankinio rinktinė
Makedonijos vyrų rankinio rinktinė – komanda atstovaujanti Makedonijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Makedonijos rankinio federacija.
Magnetofonas
Magnetofonas (magnetas+🇬🇷 – garsas) – elektromechaninis prietaisas, skirtas tiek įrašymui (akustinių virpesių pavertimas į elektromagnetinius ir jų fiksavimas laikmenoje), tiek anksčiau laikmenoje įrašytų signalų atkūrimui. Laikmenoms naudojamos medžiagos pasižymi magnetinėmis savybėmis: magnetinė juosta, viela, diskai, magnetiniai būgnai ir kt.
Magnetofonai skirstomi į įrašančius garsą ir įrašančius vaizdą (vaizdo magnetofonas). Magnetofonai įrašantys balsą vadinami diktofonais. Magnetofonais dažnai vadinami įvairūs prietaisai įrašantys skaitmeninę ir analoginę, ne garsinę, informaciją (prietaisų parametrų registratoriai, skaičiavimo mašinų atmintinės).
Kongo gigantiškasis voras
Kongo gigantiškasis voras arba J’ba Fofi (Baka kalba: „milžiniškas voras“) – kriptozoologinė būtybė, kuri esą egzistuoja Konge, galbūt tai esanti nauja voragyvių rūšis. Laikoma kriptidu ir tik pastaraisiais metais dažniau minima viešumoje.
Kongo gigantiškasis voras aprašomas kaip turintis panašų į tarantulo kūną, o ilgis tarp kojų sudaro 4–6 pėdas (1,22–1,83 m).
Valstybės iždas
Valstybės iždas - vyriausybės įstaiga, atsakinga už vyriausybės finansų valdymą, išlaidų planų įvairioms valstybės ministerijoms (pvz., sveikatos, švietimo, gynybos) sudarymą ir vidaus įplauką bei muitų ir akcizų mokesčių rinkimo priežiūrą. Be to, iždas rengia būsimų ekonominės veiklos lygių planus ir pataria finansų ministrui dėl metinio valstybės biudžeto.
Lietuvoje
Valstybės iždas – Lietuvos Respublikos finansų ministerijos valdoma sistema, kuri apima šios ministerijos valdomą valstybės iždo bendrąją sąskaitą Lietuvos banke ir sistemas, leidžiančias įgyvendinti valstybės iždo funkcijas: kaupti valstybės iždo bendrojoje sąskaitoje valstybės piniginius išteklius ir juos išduoti, tvarkyti šių veiksmų apskaitą, atlikti kontrolę, rengti bei teikti atskaitomybę apie šiuos veiksmus, valdyti valstybės vardu prisiimtus įsipareigojimus išplatinus Lietuvos Respublikos Vyriausybės vertybinius popierius, pasirašius paskolų sutartis ir kitus įsipareigojamuosius skolos dokumentus, prognozuoti valstybės piniginių išteklių srautus, investuoti ar kitaip grąžintinai naudoti laikinai laisvus valstybės piniginius išteklius.
Pastovių apskritis (1926–1940)
Pastovių apskritis – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės vakarų Baltarusijoje. Centras – Pastovys.
Istorija
Apskritis įkurta 1926 m. sausio 1 d. iš didžiosios dalies Dunilovo apskrities (9 iš 14 valsčių) ir dalies Švenčionių apskrities (3 valsčiai), priskiriant ją Vilniaus vaivadijai. 1939 m. okupavo TSRS, apskritis prijungta prie Baltarusijos TSR, o 1940 m. sausio 15 d. panaikinta.
Administracinis suskirstymas
Apskričiai įvairiu metu priklausė 15 valsčių:
Albi
Albi – miestas Prancūzijoje, Pietūs-Pirėnai regione. Tarno departamento administracinis centras. miestas įsikūręs ant Tarno upės.
Istorija
Pirmieji gyventojai teritorijoje atsirado jau bronzos amžiuje. Itin sparčiai miestas pradėjo plėstis 1040 m. prasidėjus Pont Vieux tilto statybai. Augimą lėmė prekybos mainai ir rinkliavos už naudojimąsi tiltu. 1282 m. mieste pradėta statyti Abi katedra. Itin svarbi prekė komercijai tapo dažinė mėlžolė (Isatis tinctoria). Šiuolaikiniame Albi mieste yra išlikę daug įvairių laikotarpių architektūrinių paminklų.
Sportas
Mieste įkurti du regbio klubai. 2007 m. gyvenvietėje vyko tryliktas Tour de France etapas. Yra automobilių motorsporto trasa, naudojama nacionalinėms varžyboms.
Raudonasis Baronas (2008 filmas)
Raudonasis Baronas  – 2008 m. sukurtas filmas apie legendinį Pirmojo pasaulinio karo vokiečių lakūną Manfredą fon Richthofeną (Manfred Albrecht Freiherr von Richthofen) – Raudonąjį Baroną.
Pagrindiniai aktoriai
left|thumb|250 px
Apdovanojimai
2008 m. filmas gavo 2 nominacijas Austrijoje teikiamuose „Undine Awards“ apdovanojimuose: Matthias Schweighöfer (Geriausias naujokas) ir Tino Mewes (Geriausias antrojo plano naujokas aktorius).
Irena Degutienė
thumb|240px|Irena Degutienė per [[Lietuvos vėliavos diena|Lietuvos vėliavos dieną ant Gedimino kalno 2010 m.]] Irena Degutienė (g. 1949 m. birželio 1 d. Šiauliuose) – gydytoja, Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja, 2009–2012 m. LR Seimo pirmininkė, 1996–2020 m. Seimo narė, 1996–2000 m. LR socialinės apsaugos ir darbo ministrė.
Biografija
Nuo 1956 m. iki 1967 m. mokėsi Druskininkų 1-ojoje vidurinėje mokykloje, 1967–1968 m. dirbo Kauno dailės kombinato Druskininkų filiale. 1974 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Medicinos fakultetą ir įgijo gydytojos specialybę.
1974–1976 m. Alytaus medvilnės kombinato gydytoja terapeutė. 1976–1994 m. Vilniaus universitetinės „Raudonojo kryžiaus“ ligoninės gydytoja anesteziologė-reanimatologė, Gastroenterologijos skyriaus vedėja, vyriausiojo gydytojo pavaduotoja, vyriausioji gydytoja. 1994–1996 m. LR sveikatos apsaugos ministerijos sekretorė.
1996–2020 m. Seimo narė. 1996–2000 m. LR socialinės apsaugos ir darbo ministrė aštuntojoje, devintojoje ir dešimtojoje Vyriausybėse. 1999 m. gegužės–birželio ir spalio–lapkričio mėn., atsistatydinus aštuntajai ir devintajai Vyriausybėms laikinai ėjo Ministrės Pirmininkės pareigas. 2000–2004 m. Socialinių reikalų ir darbo komiteto pirmininko pavaduotoja, 2004 m. Socialinių reikalų ir darbo komiteto narė.
2008–2009 m. Seimo Pirmininko pirmoji pavaduotoja, 2009–2012 m. Seimo Pirmininkė.
Vyras Gediminas Degutis – medicinos mokslų daktaras, ortopedas traumatologas. Duktė Silvija Balčiūnienė, teisininkė. Sūnus Gediminas Degutis, verslininkas. Pusbrolis Juozas Statkevičius – dizaineris.
Susas (Maroko upė)
Susas  – upė pietinėje Maroko dalyje, Suso regione. Susas išteka Aukštajame Atlase, vakarų kryptimi teka pro Auluzo, Tarudanto, Inezgano ir Melulo miestus. Upės baseiną nuo Sacharos dykuminio klimato saugo Antiatlaso kalnai; tai vienas iš derlingiausių Maroko regionų. Didžiausia upėje esanti užtvanka yra Auluzo užtvanka.
Vyriausybės vertybiniai popieriai
Vyriausybės vertybiniai popieriai (VVP) – skolos vertybiniai popieriai, kurie garantuojami valstybės turtu. VVP išplatinami pirminėje rinkoje, kurių emitentas yra centrinis bankas. VVP parduodami aukcionuose, kurie vyksta kartą per savaitę. Po išleidimo VVP aktyviai prekiaujama antrinėje rinkoje. VVP yra viena iš saugiausių investicijų, nes garantuojama valstybės turtu.
Lietuvoje
Lietuvoje vyriausybės vertybiniai popieriai pagal trukmę skirstomi į:
treasury securities
Ford Five Hundred
Ford Five Hundred – didelės klasės automobilis, kurį gamina „Ford Motor Company“. Šis modelis pakeitė Ford Taurus.
Šanchajaus bendradarbiavimo organizacija
Šanchajaus bendradarbiavimo organizacija, (ŠBO) (, kin. 上海合作组织 (上合组织) Shànghǎi Hézuò Zǔzhī (Shàng Hé Zǔzhī), ) – nuolatinė tarpvyriausybinė tarptautinė organizacija.
Dalyvaujančios šalys:
Konopkų Kolonija
Konopkų Kolonija – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grajevo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Šanchajaus bendradarbiavimo organizacija
Pagrindiniai ŠBO tikslai: stiprinti valstybių narių tarpusavio pasitikėjimą ir gerą kaimynystę, skatinti veiksmingą jų bendradarbiavimą politikos, prekybos ir ekonomikos, mokslo, technologijų ir kultūros, taip pat švietimo, energetikos, transporto, turizmo, aplinkosaugos ir kitose srityse, kartu užtikrinti ir palaikyti taiką, saugumą ir stabilumą regione, siekti demokratinės, teisingos ir racionalios naujos tarptautinės politinės ir ekonominės tvarkos.
ŠBO valstybės narės laikosi "Šanchajaus dvasios" idėjos ir konsensuso bei abipusio pasitikėjimo, abipusiai naudingo bendradarbiavimo, lygybės, abipusių konsultacijų, pagarbos kultūrų įvairovei ir bendro vystymosi siekio principų, o išorėje - atvirumo, neprisijungimo ir nesitaikymo prie trečiųjų šalių principų.
Valstybių grupė rengia Eurazijos bloko valstybių aukščiausiojo lygio susitikimus. ŠBO įkūrimo deklaracija pasirašyta Šanchajuje 2001 m. birželio 15 d. Kaip visateisė tarptautinė organizacija ji funkcionuoja nuo 2004 m. sausio, kai įkurti nuolatiniai jos organai – Pekine sekretoriatas ir Taškente regioninė antiteroristinė struktūra. Netrukus stebėtoja į ją buvo priimta Mongolija (2004), vėliau – Iranas, Pakistanas ir Indija (2005). Svečių teisėmis dalyvauja Afganistanas, ASEAN, ir NVS.
ŠBO narėmis yra devynios šalys: Indijos Respublika, Kazachstano Respublika, Kinijos Liaudies Respublika, Kirgizijos Respublika, Pakistano Islamo Respublika, Rusijos Federacija, Tadžikistano Respublika, Uzbekistano Respublika ir Irano Islamo Respublika;
trys šalys turi ŠBO stebėtojų statusą - Afganistano Islamo Respublika, Baltarusijos Respublika ir Mongolijos Respublika;
Šešios šalys yra ŠBO dialogo partnerės - Armėnijos Respublika, Azerbaidžano Respublika, Kambodžos Karalystė, Nepalo Federacinė Demokratinė Respublika, Turkijos Respublika ir Šri Lankos Demokratinė Socialistinė Respublika.
Kievinė
Kievinė – kaimas pietinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Želsvos.
Intel 8008
Intel 8008 – pirmasis baitinis mikroprocesorius sukurtas ir gamintas Intel firmos. Pristatytas 1972 m. balandžio mėn. Šis mikroprocesorius buvo užsakytas kompanijos ir turėjo jų sukurtą komandų aibę. Buvo skirtas Datapoint 2200 programuojamiems displėjams. Jis ir po jo sekęs Intel 8080 pradėjo sėkmingąją x86 procesorių šeimą.
Maccabi Herzliya FC
Herclijos „Maccabi“ – Izraelio futbolo klubas iš Herclijos.
Istorija
Klubas įkurtas 1936 m.
Vėlaičių senosios kapinės
Vėlaičių senosios kapinės, vadinamos Pilale, Vaitkaus Pilale, Milžinkapiu, Grafo kapu (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas -, senas registro kodas - L834) – kapinės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Vėlaičiuose (Kartenos seniūnija), 0,32 km į pietus nuo kelio , Alanto kairiajame krante.
Kapinės
Įrengtos slėnio terasos kalvelėje. Ji gamtinės kilmės, ovalo plano, pailga šiaurės - pietų kryptimi, 40 m ilgio, iki 15 m pločio ir 2 m aukščio, apaugusi lapuočiais medžiais. Šiaurinėje dalyje yra apie 5 m ilgio, 3 m pločio ir 0,8 m gylio duobė, kurioje guli stambūs akmenys. Laidojimo žymių nėra.
Teritorijos plotas – 0,06 ha, perimetras – 112 m.
Istorija
Kalva vadinama Pilale, Vaitkaus pilale. Pasakojama, kad joje senovėje buvo laidojami Vėlaičių pilalės (piliakalnio) gyventojai. Žemės savininkas Vaitkus 1924 m. norėjo ją suarti, tačiau dėl gausybės stambių akmenų to padaryti nepavyko. Panašu, kad kalvoje galėjo būti ankstyvojo ar senojo geležies amžiaus kapai, kuriems būdingos akmenų konstrukcijos.
Rečiau kalva vadinama Milžinkapiu ir pasakojama, kad joje senovėje buvę palaidoti milžinai. Kiti kalvelę vadina Grafo kapu ir pasakoja, kad čia, po akmenų krūsnimi buvęs palaidotas Kartenos dvarininkas, grafas Pliateris. Tarpukariu kaimo jaunuoliai krūsnį išardė ir bandė atkasti tariamai grafo kape paslėptus lobius, tačiau išskyrus akmenis, nieko nerado. Vėliau į iškastą duobę buvo suversti ir išardytos krūsnies akmenys.
Dar pasakojama, kad kalvoje buvęs iškastas Kartenos dvaro rūsys, kuriam sugriuvus, sienų akmenys liko gulėti duobėje.
XVI–XVIII a. joje veikė Vėlaičių kaimo kapinės. 1992 m. kapinės paskelbtos naujai išaiškinamu istorijos ir kultūros paminklu – Vėlaičių senkapiais (kodas IP2460A), o 1997 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (kodas L834), 2005 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
1974–1976 m. kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1992 ir 1995 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas, 2015 m. – Kultūros paveldo centras.
Tyrimai
Kalvą 1958 m. aprašė Vilniaus universiteto studentas Aloyzas Gvidonas Bartkus. 1964 ir 1981 m. žvalgė Ignas Jablonskis, kalvos rytinėje ir vakarinėje papėdėje aptikęs iki 70 cm storio su suodžiais ir angliukais maišytos žemės sluoksnį. 1982 m. žvalgė Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinio centro archeologinė ekspedicija (vadovas Vilnius Morkūnas ), o 1995 m. – Kultūros paveldo centro istorikės Loreta Kazlavickienė ir Jadvyga Verksnienė, 2015 m. – Jolanta Paunksnienė (KPC) ir Julius Kanarskas (SRP direkcija).
Iždo vekselis
Iždo vekseliai - trumpalaikiai vyriausybės vertybiniai popieriai. Lietuvoje tai iki vienerių metų trukmės vertybiniai popieriai. Trumpalaikiai vyriausybės vertybiniai popieriai parduodami už mažesnę negu nominalią kainą (su diskontu), o termino pabaigoje savininkui išmokama iš anksto nustatyta nominalioji vertė. Iždo vekselis yra išleidžiamas valstybės per diskonto rinką, kaip pinigų skolinimosi trumpam laikui priemonė. Daugumą iždo vekselių perka komerciniai bankai ir laiko juos kaip savo atsargų - aktyvų dalį. Tam, kad būtų kontroliuojamas pinigų kiekis, vadovaujančios pinigų ir kredito įstaigos iždo vekselius naudoja bankų sistemos likvidumo bazei tvarkyti. Pavyzdžiui, jeigu valdžia nori padidinti pinigų kiekį, ji gali išleisti daugiau vekselių, kurie padidintų bankų sistemos likvidumo bazę ir paskatintų išplėsti bankų indėlius.
Sūdėnų II kapinynas
Sūdėnų II kapinynas (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 28710, senas vertybių registro kodas – A1818) – kapinynas šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Latvijos pasienyje, Sūdėnų kaimo vakariniame pakraštyje, 1,0 km į šiaurės vakarus nuo kelių ir Žyneliai–Sūdėnai kryžkelės, Šventosios kairiajame krante.
Kapinynas
Įrengtas Šventosios slėnio rytiniame pakraštyje stūksančioje pakilumoje, apaugusioje beržais.
Teritorijos plotas – 900 m².
2004 m. į rašytas į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą, 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
Į vakarus ir šiaurės vakarus yra Sūdėnų pilkapynas, o 0,36 km į pietvakarius – Sūdėnų I kapinynas.
Tyrimai
1976 m. išaiškino, o 1984–1985 m. tyrinėjo Ignas Jablonskis. 1992 m. žvalgė Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas).
Ištirtas 381 m² plotas, aptikti 23 kapai su akmenų vainikais. Mirusieji laidoti nesudeginti, skobtiniuose karstuose, su įkapėmis. Iš viso surinktas 61 dirbinys: 25 gintaro karoliai, 6 žalvarinės apyrankės, 5 smeigtukai, 4 segės, 4 smiltainio verpstukai, 3 miniatiūrinius lipdyto molio puodelius ir kt. Dalis kapų buvę pažymėti: ties 9 kapais virš žemės kyšojo akmenys, kurių dalis stovėjo ant grindinėlių, o prie vieno kapo buvęs pastatytas medinis stulpas, apjuostas 8 mažų akmenų.
Kapinynas datuojamas V a. – VI a. pirmąja puse.
Siesartis (ežeras)
left|120px
Siesartis – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, apie 2,5 km į rytus nuo Molėtų, Labanoro regioniniame parke. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 7 km, didžiausias plotis – 1,78 km. Altitudė 145,7 m. Gylis siekia 37,4 m. Kranto linija, kurios ilgis net 22,02 km (su salų krantais 27,5 km), labai vingiuota, yra 2 dideli pusiasaliai. Krantai daugiausia aukšti, šiaurės vakarinis žemas ir pelkėtas. Ežere yra 6 miškingos salos: Birutės sala 27,5 ha (stūkso Birutės miškas), Kazėlos sala 1,41 ha, Tetervinkos sala 0,06 ha ir 3 bevardės salos (1,9 ha, 1,36 ha ir 0,22 ha). Apyežerė miškinga (Gervinės, Šaukiamojo Rago, Siesarčio, Rudesos, Mindūnų, Gojaus miškai). miniatiūra|250px|left|Pakrantė prie kelio Molėtai–Pabradė
Siesartin susrūva keletas upokšnių (Malkėstas – iš Malkėsto ežero, Kirneilė – iš Kirneilio ežero pro Gulbį (jungiasi 37 m pločio protaka su Siesarčiu), upelis iš Baltųjų Lakajų pro Kamužėlį (jungiasi 14 m pločio pelkėta protaka su Siesarčiu) ir kt.), šiaurės vakaruose išteka Šventosios intakas Siesartis. Ežero pratakumas 60 %. 1976 m. ežeras buvo patvenktas ir vanduo pakilo 0,3 m.
Siesarties ežeras patenka į Lakajų kraštovaizdžio draustinį. Pakrantėse įsikūrę kaimai: Juodiškės, Cezariškiai, Juodakampis, Juočiai, Kamužė, Šniūrai, Bučeliškė, Kirneilė, Golba, Šeikiškė, Kanapelka. Veikia 5 kaimo turizmo sodybos, yra poilsiavietė, kempingas. Pietvakariniu pakraščiu eina kelias, šiauriniu - kelias.
Ežerėvardis Siesartìs siejamas su reikšme „sroventi“ (plg.  – „teka, srovena“).
Omnitel
„Omnitel“ buvo Lietuvos telekomunikacijų bendrovė, mobiliojo ryšio operatorius, „Telia Company“ grupės narė. 2015 m. balandį „Omnitel“ paslaugomis naudojosi 1,33 mln. vartotojų.
Istorija
1991 m. Juozo Kazicko ir Viktoro Gedimino Gruodžio įsteigta bendrovė „Litcom“ buvo pirmoji Rytų Europoje privati telekomunikacijų įmonė. Pradėjusi veikti prekės ženklu „Omnitel“, kompanija pirmoji Lietuvoje 1995 m. pradėjo teikti komercines GSM ryšio ir interneto, 2001 m. – GPRS, 2006 m. – 3G, 2011 m. – 4G LTE paslaugas, o 2014 m. – ir 4G+ LTE paslaugas vartotojams. Nuo 2004 m. „Omnitel“ yra Šiaurės ir Baltijos šalių telekomunikacijų įmonių grupės „TeliaSonera“ grupės narė. Ši grupė valdo 100% „Omnitel“ akcijų. 2017 m. „Omnitel“ susijungė su „Teo“ bei „Baltic Data Center“ ir persivadino į – „Telia Lietuva“.
Tinklo aprėptis
Ryšio ir mobiliųjų duomenų perdavimo paslaugas „Omnitel“ teikė naudodama 2G (GSM, EDGE 900 MHz), 3G (UMTS, HSDPA, HSUPA 2100/900 MHz) ir 4G (LTE 1800/2600/800 MHz) technologijas. „Omnitel“ 3G paslaugos buvo prieinamos visoje šalies teritorijoje, o 4G LTE tinklas – daugiau nei 90% gyventojų 80% šalies teritorijos.
Paslaugos
Lietuvos gyventojams „Omnitel“ teikė balso, SMS ir mobiliojo interneto (duomenų perdavimo) paslaugas, tam išnaudojo turimą 2G (GSM, GPRS, EDGE), 3G (UMTS, HSDPA, HSUPA) ir 4G (LTE) technologijomis pagrįstą tinklą.
Bendrovės abonentai galėjo naudotis „Omnitel“ klientų lojalumo programa „Omni ID“ ir su Klasikine, Sidabrine bei Auksine „Omni ID“ kortele galėjo gauti įvairių nuolaidų, specialių pasiūlymų, dalyvauti išskirtiniuose renginiuose. Po „Teo“, „Omnitel“ bei „Baltic Data Center“ susijungimo, paslauga „Omni ID“ 2017 m. rugpjūčio 2 d. buvo išjungta.
Privatiems klientams
2013 m. „Omnitel“ Lietuvoje pristatė duomenimis grįstus mokėjimo planus su interneto išlaidų kontrolės paslauga. Plano mokestis priklauso nuo pasirinkto mobiliųjų duomenų kiekio, o pokalbiai ir SMS į Lietuvos tinklus buvo teikiami neribotai.
Verslo klientams
„Omnitel“ bendradarbiavo su partneriais kurdama ir teikdama savo klientams išmaniuosius sprendimus. Nuo 2014 m. iki 2017 m. „Omnitel“ savo verslo klientams siūlė „Telia Company" M2M paslaugų valdymo platformą, kuri leido įmonėms pačioms valdyti savo telemetrijos paslaugas ir realiuoju laiku stebėti į tinklą įjungtų įrenginių veikimą.
Išankstinio mokėjimo klientams
„Omnitel“ nuo 1999 m. iki 2017 m. teikė išankstinio mokėjimo balso ir duomenų perdavimo paslaugas „Extra“ („Omnitel Extra“ .), o nuo 2003 m. – ir išankstinio mokėjimo „Ežys“ klientams su kortele, bet nuo 2017 metų šias paslaugas teikia „Telia Lietuva“, su „Telia Extra“
Visuomenės ir technologijų pažangos skatinimas
„Omnitel“ buvo ilgametė daugiau galimybių kuriančių verslo ir technologijų projektų iniciatorė. 2002 m. „Omnitel“ inicijavo asociacijos „Langas į ateitį“ įsteigimą, kuri padėjo įkurti daugiau nei 1 200 viešųjų interneto prieigos centrų Lietuvoje. Bendradarbiaudama su Lietuvos aukštosiomis mokyklomis, išmaniosios įrangos gamintojais bei bendrove „AppCamp“, „Omnitel“ prisidėjo steigiant mobiliųjų aplikacijų laboratorijas. Dvi iš jų įsikūrusios Vilniaus universitete, kitos trys veikia Kauno technologijos universitete, Klaipėdos valstybinėje kolegijoje ir Vilniaus Gedimino technikos universitete. Nuo 2007 metų „Omnitel“ buvo progreso konferencijos „Login“ pagrindinė partnerė. 2014 m. bendrovė taip pat prisidėjo prie technologijų ir inovacijų forumo „TEDx Vilnius“ organizavimo.
Nandrolonas
thumb Nandrolonas – anabolinis steroidas, kuris gali būti naudojamas kaip vaistas osteoporozės ir aplastinės anemijos gydyme. Laikomas dopingu.
Nandrolono vartojimas skatina raumenų augimą, raudonųjų kraujo kūnelių gamybą, kaulų tankumą, stimuliuoja apetitą.
Dopingas
2002 m. Lietuvos kultūristo Rolando Pociaus dopingo mėginyje radus nandrolono jis neteko pasaulio pirmenybių sidabro ir buvo diskvalifikuotas dvejiems metams.
Anatolijus Serdiukovas
Biografija
1984 m. baigęs Leningrado tarybinės prekybos institutą, dirbo baldų parduotuvėse,1995–2000 m. buvo AB „Mebel-Market“ generalinis direktorius.
Ruklos seniūnija
Ruklos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Jonavos rajono savivaldybės pietryčiuose.
Anatolijus Serdiukovas
Biografija
2000 m. vedęs V.Zubkovo (tuomet-Rusijos iždo ir mokesčių ministerijos Sankt Peterburgo valdybos viršininko) dukrą sparčiai kilo karjeros laiptais valstybės tarnyboje: pradėjęs darbą rajoninėje mokesčių inspekcijoje, 2001 m. lapkričio mėn. paskirtas vadovauti Iždo ir mokesčių ministerijos Sankt Peterburgo valdybai, 2004 m. vasario mėn. – Maskvos valdybai. 2004 m. kovo mėn. paskirtas Rusijos iždo ir mokesčių ministro pavaduotoju, liepos mėn. – Rusijos mokesčių inspekcijos vadovu. Tais pačiais metais apsigynė ekonomikos mokslų kandidato, o 2006 m. – daktaro disertaciją.
Ruklos seniūnija
Geografija
Šiaurine seniūnijos riba teka Neris, rytine – Lomena. Praktiškai visą teritoriją dengia Gaižiūnų miškai, kuriuose įrengtas Gaižiūnų poligonas. Gyvenvietės įsikūrusios tik Neries pakrantėje. Pagrindinis kelias –.
Anatolijus Serdiukovas
Biografija
2007 m. vasario 15 d. paskirtas Rusijos Federacijos gynybos ministru. Tokį netikėtą paskyrimą prezidentas Vladimiras Putinas pateisino, kad reformuojant ir papildomai finansuojant karines pajėgas, reikalingas žmogus, turintis patirties ekonomikos ir finansų sferoje.
Ruklos seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Anatolijus Serdiukovas
Biografija
Kardinaliai reformuoti karines pajėgas Rusiją pastūmėjo karinis konfliktas Pietų Osetijoje 2008 m. rugpjūčio mėn., apnuoginęs Rusijos kariuomenės valdymo, ryšių sistemos bei ginkluotės problemas.
Ruklos seniūnija
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 6 seniūnaitijos:
Anatolijus Serdiukovas
Biografija
Pagrindiniai A.Serdiukovo darbai ministro poste buvo:
2011 m. buvo pradėta naudoti naujo pavyzdžio karinė uniforma, kurios pavyzdžius sukūrė garsūs dizaineriai Valentinas Judaškinas ir Igoris Čiapurinas. Atsisakyta tradicinių Rusijoje aulinių batų ir autų, kitaip pradėta dažyti maskuojančioji uniforma.
Dirbdamas ministru A.Serdiukovas pakeitė apie 70 % ministerijos, Generalinio štabo ir visų kariuomenės rūšių vadovų. Buvo priimami jaunesni darbuotojai, dalį pareigų užėmė civiliai.
2007 m. rugsėjo mėn. Rusijos ministru pirmininko pareigas užėmė A.Serdiukovo uošvis V.Zubkovas. Dėl giminystės ryšių A.Serdiukovas pateikė atsistatydinimo prašymą, tačiau vėl buvo paskirtas į tas pačias pareigas uošvio vadovaujamoje vyriausybėje.
Pertvarkymų sparta ir radikalumas nuolat kėlė pasipiktinimą spaudoje, tarp ekspertų ir kariškių. A.Serdiukovas buvo kaltinamas perdėtu menedžerizmu, karinių pajėgų komercializavimu, nepagarba karininkų korpusui. Kritikos susilaukė ir naujoji uniforma, armijos mažinimas, praporščikų ir mičmanų korpuso panaikinimas, valstybės turto masinis išpardavimas, užsienio gamybos karinės technikos užpirkimas. Dėl buvusio darbo baldų prekybos srityje, spaudoje A.Serdiukovas buvo vadinamas „baldininku“, „feldmebeliu“, „Taburetkinu“.
2012 m. spalio mėn. Rusijos spaudoje pasirodė keletas straipsnių apie korupciją aukščiausiuose Gynybos ministerijos sluoksniuose. Lapkričio 6 d. V.Putinas atleido A.Serdiukovą iš pareigų.
A.Serdiukovas buvo antrasis civilis Gynybos ministras Rusijos istorijoje, dirbo keturiose vyriausybėse.
1528 m. LDK gyventojų surašymas
Vokiečių mokslininkas Werner Conze nustatė, kad tuo metu Lietuvoje, Baltarusijoje ir Palenkėje gyveno 1,3 mln. žmonių. Kita vertus, Henrikas Lovmianskis paskaičiavo, kad 1528 m. LDK gyveno per 2 mln. žmonių. Kadangi pagal 1569 m. sienas lietuviškose žemėse gyveno apie 25 proc. visų LDK gyventojų, galima daryti prielaidą, kad 1528 m. LDK lietuviškose žemėse gyveno 440 tūkst. žmonių.
Džounsai
Džounsai – 2009 m. JAV sukurta drama, kurioje pagrindinius vaidmenis atlieka Deividas Duchovnis ir Demi Mūr.
Turinys
left|thumb|200px|Džounsų šeima Styvas ir Keitė Džounsai atrodo esanti ideali šeima: du vaikai, puikus namas, automobiliai, nerūpestingai leidžiami pinigai, tačiau visa tai netikra. Iš tiesų Džounsai – tam tikra marketingo forma: jie atsikrausto į naują miestelį, užmezga pažintis, įsilieja į vietos bendruomenę ir, atrodydami esanti tobula šeima, nenorom skatina aplinkinius sekti jų pavyzdžiu, vartoti tokias pat prekes, įsigyti tokias pat prabangos prekes, drabužius ir panašiai. Žinoma, toks darbas nėra paprastas, nes jų pasiekti rezultatai nuolatos tikrinami ir, esant nepakankamam augimui, prastai pasirodantis narys gali netekti vietos komandoje.
Naujoje vietoje šeima greitai įsilieja į vietinį gyvenimą, tačiau Styvo rodikliai yra prasčiausi, todėl viršininkė KC jam suteikia 2 mėnesius pasitaisyti. Pastarasis vis labiau įsimyli savo netikrą žmoną, tačiau Keitei rūpi tik pardavimų rodiklių pagerinimas. Stengdamasis patraukti jos dėmesį, Styvas ima labiau stengtis ir netrukus pasiekia geriausių rezultatų „šeimoje“. Be to, bendraudamas su kaimynu Lariu jis tariasi atradęs tikrą draugą.
Tuo tarpu šeimoje kyla problemų: Džen susideda su vietiniu turtuoliu ir tariasi atradusi laimę, tačiau šis ją meta, o Mikas prisipažįsta esąs gėjus. Be to, šeima susidomi policija, nes Miko organizuotame paauglių vakarėlyje vartojamas alkoholis, o viena mergina apgirtusi padaro avariją.
Tuo metu, kai Styvo ir Keitės santykiai pamažu tampa artimi, paaiškėja, kad Laris, stengdamasis prilygti naujajam draugui ir kaimynui bei pirkdamas naujus daiktus ir mašinas, įlenda į skolas. Jo savižudybė paskatina Styvą viešai prisipažinti, kad Džounsų šeimos gyvenimas yra netikras, tačiau jis nesulaukia palaikymo. Kiti 3 „šeimos“ nariai skubiai išvažiuoja, jų namas iškraustomas, tačiau KC palieka jam galimybę persigalvojus grįžti.
Styvas, negalėdamas pamiršti Keitės, leidžiasi jos ieškoti ir galiausiai randa naują Džounsų šeimą, kurioje jo vietą užėmęs kitas vyras.
Toblerone
thumb thumb|right|Toblerone (1932).
Toblerone (Tobler ir, viena iš nugos rūšių) – šveicariškas šokoladas, priklausantis įmonei „Mondelēz“, kurie įsigijo jį 2012 metais iš „Kraft Foods“. Šis šokoladas geriau žinomas dėl neįprastos piramidžių formos gabalėlių.
Istorija
1908 m. Šveicarijoje Berne Teodoras Tobleris (1876–1941) sukūrė Toblerone. Jis su savo pussesere Emile Baumann išrado unikalų pienišką šokoladą su nuga, migdolais ir medumi, bei sukūrė puikią piramidišką šokolado gabalėlių formą.
Piramidės forma, manoma kilo iš kalno Materhorno, esančio Šveicarijos Alpėse. Šis kalnas įkvėpė Teodorą Toblerį sukurti šokoladą panašios formos į kalno. Tačiau Teodoro sūnūs sako, kad jų tėvas buvo labai susižavėjęs Folies Bergère šokėjų finaliniu judesiu – piramide.
Teodoras Tobleris užpatentavo savo šokoladą 1909 metais Berne. Nuo tada Toblerone tapo garsiu prekės ženklu. 1970 metais bendrovė susijungė su Sucahrdu, Milkos savininku.
„Mondelēz“ nuo 2023 m. planuoja dalį šio šokolado gaminti Slovakijoje. Pagal griežtas Šveicarijos taisykles, priimtas 2017 m., bet kokie gaminiai gaminami ne Šveicarijos teritorijoje negali būti vadinami „šveicariški“ ar naudoti bet kokius Šveicarijos vaizdus. Todėl perkėlus gamybą į Slovakiją gamintojas planuoja pakeisti ir Materhorno viršukalnės vaizdą bendriniu kalno vaizdu.
Rūšys
Toblerone gali būti baltojo, juodojo arba pieniškojo šokolado, su riešutais, nuga ar uogomis. Pats populiariausias yra pieniško šokolado Toblerone su riešutais ir nuga.
Raguvėlės koplyčia
Raguvėlės koplyčia – Raguvėlės dvaro koplyčia, esanti Raguvėlės (Troškūnų sen., Anykščių raj.) pietiniame pakraštyje, Juostos kairiajame krante, 0,2 km į pietus nuo kelio.
Pseudogotinio stiliaus koplyčia–mauzoliejus, kuriame ilsisi garsios Komarų giminės atstovų palaikai, yra Raguvėlės dvaro architektūrinio ansamblio dalis, esanti besiribojančio Panevėžio rajono dalyje. Koplyčią supa senosios nebeveikiančios kapinaitės (unik. objekto kodas ). Jų teritorija užima 29 x 28 m plotą, aptverta raudonų plytų tvora, pastatyta ant senosios tvoros pamatų. Komarų šeimos koplyčia stovi kapinių centre. Yra išlikę antkapiniai paminklai Antanui Komarui (1844-1901), Vladislavui Komarui (1910-1944), Konstantinui Komarui (mirė 1940 m.).
Jozefas Liubomirskis
Kunigaikštis Jozefas Liubomirskis (1673 m. – 1732 m. birželio 11 d., Pševorskas) – ATR valstybinis veikėjas, Ceškovo seniūnas (nuo 1720 metų), Černigovo vaivada (1726–1732), senatorius.
Biografija
Žymios Lenkijos magnatų Lioubomirskių giminės atstovas, herbo „Szreniawa“ savininkas. Karūnos didžiojo maršalkos Stanislovo Iraklijaus Liubomirskio (1642–1702) ir Elžbietos Denhof (1656–1702) sūnus. Broliai – Krokuvos vaivada Janas Teodora ir Pranciškus.
1726 metais Jozefas Liubomirskis gavo tituluotą Černigovo vaivados pareigybę ir tapo ATR senatoriumi.
Šeima ir vaikai
Buvo vedęs du kartus. 1711 metais vedė Kateriną Belžecką (m. 1714), nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo. 1715 metais vedė antrą kartą Terezę Mnišek (1690–1746), nuo santuokos su kuria turėjo dukterį ir du sūnus:
Raguvėlės koplyčia
Istorija
Gretimame miškelyje netoli koplyčios, prie kelio į Tumagalį, 1863 m. buvo pakarti sukilėliai. Jų atminimui 1989 m. rugsėjo 24 d. atidengtas stogastulpis (aut. P. Rumčikas).
Architektūra
Koplyčia pastatyta pagal architekto Lauryno Cezario Anikinio projektą. Ji stačiakampio, artimo kvadratui plano (9,45 x 8,06 m), kompaktinio tūrio, 2 patalpų su rūsiu. Įėjimas į pastatą rytiniame fasade. Stilius – romantizmas. Pastatas pasižymi išradinga gotikos formų interpretacija.
Pagrindinis fasadas yra simetriškas, jo centre – smailiaarkis portalas. Virš durų – Komarų šeimos herbas. Portalas įrėmintas masyviais kontraforsais, kuriuos užbaigia šešiabriauniai kuorai. Tarp jų esantį frontonėlį skaido smailiaarkės ir trilapės nišos. Abipus portalo simetriškai komponuojamos smailiaarkės nišos, imituojančios langus. Nišas vainikuoja profiliuoti archivoltai, išryškinti kontrastingai šviesia spalva. Šoninius koplyčios fasadus tolygiai skaido išdėstyti langai bei langus imituojančios nišos.
Armėnija (reikšmės)
Armėnija gali reikšti:
Mezokarbas
Mezokarbas arba Sidnokarbas – XX amžiaus 8-ąjme dešimtmetyje Sovietų Sąjungoje sukurtas stimuliantas.
Didžioji Lietuva
Didžioji Lietuva − rytų baltų etninės teritorijos dalis, kurioje susiformavo Lietuvos valstybė (Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė). Didžioji Lietuva dažnai tapatinama su Tikrąja Lietuva – teritorija, kur istoriškai gyveno lietuviai. Kitos tautos LDK gyvavimo laikais įvardydamos Tikrąją Lietuvą – t. y. Vilniaus ir Trakų vaivadijas – išskirdavo Žemaitijos kunigaikštystę (žr. žemėlapį), tačiau supratimas nuo XIX a įvairavo.
Mezokarbas
Mezokarbo komercinė prekyba vyksta Rusijoje. Šis preparatas nėra plačiai paplitęs ir tyrinėtas bei naudojamas tik Rusijoje ir kitose buvusiose sovietinėse respublikose. Mezokarbas pagal cheminę sudėtį panašus į amfetaminą.
Dopingas
1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Lietuvos lengvaatletės Nijolės Medvedevos organizme rasta mezokarbo. Sportininkė buvo diskvalifikuota ir daugiau į šuolių sektorių nebegrįžo.
Didžioji Lietuva
Didžiosios Lietuvos sąvokos raidą ypač paskatino XVI a. susidariusi Mažoji Lietuva. Paprastai lietuvininkais vadinami Mažosios Lietuvos lietuviai XIX–XX a. sankirtoje dar vadinti mažlietuviais, o Didžiosios Lietuvos – didlietuviais.
Karintija (reikšmės)
Karintija, kartais Karantanija vadinamos:
Masa (upė)
Masa  – upė pietinėje Maroko dalyje, Suso regione. Masa išteka Antiatlaso kalnuose, pasiekusi Susos-Masos nacionalinį parką įteka į Atlanto vandenyną.
Kotų Ribnas
Kotų Ribnas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grajevo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Dalginė
Dalginė – kaimas pietinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Želsvos, prie kelio. Į vakarus nuo kaimo telkšo Zviniškių tvenkinys, piečiau auga Dalgynės miškas.
Kraina (reikšmės)
Kraina, kitaip Krajina, Karniola vadinamos:
Danutė Gailienė
Danutė Gailienė (g. 1951 m. rugpjūčio 10 d. Vabalninke) – Lietuvos psichologė, habilituotoji socialinių mokslų daktarė, profesorė, Lietuvių katalikų mokslo akademijos akademikė ir Centro valdybos pirmininkė (2015–2020).
Biografija
1969–1974 m. Vilniaus universitete studijavo psichologiją. 1973–1985 dirbo psichologe Respublikinėje Vilniaus psichiatrinėje ligoninėje. 1985 m. apgynė psichologijos mokslų kandidato (dabar daktaro) disertaciją Maskvos universitete, 1993 m. mokslo laipsnį nostrifikavo Lietuvos mokslo taryba. Nuo 1991 m. VU docentė. 2001 m. apgynė habilitacinį darbą Vytauto Didžiojo universitete. Nuo 2001 m. Vilniaus universiteto profesorė. 1995–1997 m. dėstė Vytauto Didžiojo universitete. 1998–2000 m. Kauno Biomedicininių tyrimų instituto Socialinės pediatrijos laboratorijoje ėjo vyr. mokslinės bendradarbės pareigas. 2000–2017 m. buvo VU Klinikinės ir organizacinės psichologijos katedros vedėja, 2002–2006 m. – VU Senato narė, nuo 2016 m. – VU Filosofijos fakulteto Tarybos pirmininkė.
1976 m. kėlė kvalifikaciją Leningrado V. Bechterevo Psichoneurologiniame institute. 1978–1981 m. studijavo psichodinaminę psichoterapiją Rytų Berlyno Sveikatos namų Psichoterapiniame centre. 1991 m. LR Sveikatos apsaugos ministerijos kvalifikacinė komisija suteikė aukščiausią medicinos psichologo kvalifikacinę kategoriją. 1999 m. gavo Lietuvos psichologų sąjungos psichologo praktiko licenciją. 2003 m. stažavosi Miunsterio universiteto (Vokietija) Psichologijos institute, 2004 m. stažavosi Belgijos Antverpeno ir Gento universitetuose. Kviestiniai pranešimai Lenkijoje, Norvegijoje, JAV, Slovėnijoje, Vokietijoje.
Bibliografija
Danutė Gailienė yra 7 monografijų, 10 vadovėlių (iš jų penki parašyti kartu su Laime Bulotaite ir Nijole Sturliene) ir daugiau nei 100 mokslinių straipsnių Lietuvos ir užsienio spaudoje autorė.
Ylakių senosios kapinės
Ylakių senosios kapinės, vadinamos Kapeliais, Maro kapeliais – neveikiančios kapinės rytinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Ylakiuose (Ylakių seniūnija), 50 m į pietryčius nuo katalikų bažnyčios šventoriaus, kelio Ylakiai–Seda dešinėje pusėje.
Kapinės
Įrengtos miestelio pietrytinėje dalyje, aukštumos pakraštyje, esančiame Sedos ir Klevų gatvių kampe. Netaisyklingo plano, neaptvertos. Laidojimo žymių nesimato. Viduryje stovi medinis monumentalus kryžius, o priešais Sedos gatvę – stogastulpio tipo anotacininis ženklas su įrašu „YLAKIŲ KAPELIAI“.
Teritorijos plotas – 0,02 ha.
Istorija
Veikė XVI a. – XVIII a. pab. Laidoti Ylakių gyventojai, daugiausia maro aukos. Įrengus Ylakių parapijos kapines, kapeliuose XIX a. – XX a. pr. retsykiai buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, užkrečiamų ligų epidemijų aukos, kitatikiai.
Mirusiems atminti nuo seno stovėjo koplytėlė su šventųjų skulptūromis ir keli monumentalūs kryžiai. Iki XX a. vidurio kasmet per gegužines pamaldas ylakiškiai ateidavo į kapines pagerbti mirusiųjų. Pokariu kapines apleistos, sakralinės architektūros memorialiniai paminklai sunyko. Šalia gyvenančių Rozalijos ir Antano Kaupių iniciatyva XX a. pab. kapinaitės sutvarkytos, pastatytas monumentalus kryžius. Skuodo rajono savivaldybės administracijos rūpesčiu 2002 m. pastatytas tipinis anotacinis ženklas. Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Tosa (reikšmės)
Žodžio Tosa reikšmės :
Senovės Armėnija
Senovės Armėnija – senovinis kultūrinis-istorinis regionas ir civilizacija, egzistavusi Armėnijos kalnyne, teritorijose, kurios šiuo metu apima rytinę Turkiją, šiaurės Iraką, Armėniją. Pastarosios teritorija sudaro tik nedidelę dalį Senovės Armėnijos šiaurės rytų teritorijos. Senasis regiono pavadinimas – Nairi.
Šiame straipsnyje apžvelgiama istorija iki VII a., kai regionas atiteko arabų Kalifatui. Tolesnė regiono raida susijusi su Kurdistano istorija ir Armėnijos istorija.
Senovės Armėnijos egzistavimas buvo svarbiausias pagrindas XX a. Armėnijos nacionalistų suformuotai idėjai Didžioji Armėnija.
Geografija
Regiono apibrėžimai varijuoja priklausomai nuo autorių, tačiau regionas dagiausia tapatinamas su geografine sąvoka Armėnijos kalnynas. Šiaurėje regioną ribojo Mažasis Kaukazas, už kurio buvo derlingos lygumos – Kaukazo Albanija ir Kaukazo Iberija, rytinė riba buvo Urmijos ežeras, už kurio driekėsi šiaurės Medija. Pietinė regiono riba buvo Kurdistano kalnai, kurie skyrė nuo šiaurės Mesopotamijos, vakaruose Armėnija perėjo į Mažaja Azija (Kapadokija), o šiaurės vakaruose ją uždarė Ponto kalnai (už jų buvo Pontas).
Regionas buvo kalnuotas ir pasižymėjo ypač įvairiu reljefu. Jame buvo trys didžiuliai ežerai – Vanas (vakaruose), Sevanas (šiaurėje) ir Urmija (rytuose).
Tradiciškai regionas buvo dalijamas į dvi dalis: Didžiąją Armėniją, kuri sudarė pagrindinę regiono dalį, ir Mažąją Armėniją – vakarinį pakraštį. Remiantis Armėnijos karalystės administravimo sistema, Didžioji Armėnija buvo skirstoma į 15 smulkesnių istorinių regionų: Airaratas, Siunikas, Taikas, Gugarkas, Arcachas, Moghas, Vaspurakanas, Taronas, Aukštutinė Armėnija, Copkas, Aghdznikas, Kordžajakas, Persarmėnija, Utikas, Paitakaranas (du pastarieji kultūriškai ir etniškai buvo artimesni Kaukazo Albanijai). Dabartinė Armėnijos Respublika pilnai užima tik vieną iš 15 regionų, t. y. Siuniką, taip pat dalį Arcacho ir Airarato.
Nairi ir Urartija
Dėl atšiaurių gyvenimo sąlygų regione palyginus ilgai nesusiformavo aukštesnė civilizacija ir valstybė, tuo tarpu piečiau buvusioje Mesopotamijoje nuo III tūkst. pr. m. e. klestėjo brandžios kultūros. Svarbiausios valstybės, viešpatavusios į pietus nuo regiono, buvo Akadas, Asirija, Mitanija. Pastaroji, XIV a. pr. m. e. buvo įgijusi hegemoniją didelėje regiono dalyje
Daugiau žinių apie regioną yra iš II tūkst. pr. m. e., kuomet Asirų šaltiniuose jis buvo žinomas kaip Nairi (KUR.KUR Na-i-ri). Hetitų Mažojoje Azijoje šaltiniai mini rytuose esančią šalį Hajasa-Azi. Nėra vieningai sutariama, kokia lingvistinė grupė tuo metu gyveno regione, bet paplitusi nuomonė, kad nairiai buvo giminingi savo pietiniams kaimynams churitams (Götze 1936), ir tikriausiai regiono vakaruose gyveno proto-armėnai.
Asirijos karalius Tiglat Pileseras I (1114–1076) nukariavo Nairi ir prijungė ją prie savo imperijos. Savo įraše jis mini 23 nairių valdovus ir jų valstybes. Tai yra: Tumme, Tunube, Tuali, Kindari, Uzula, Unzamuni, Andiabe, Pilakinni, Aturgini, Kulibarzini, Shinibirni, Himua, Paiteri, Uiram, Shururia, Albaia, Ugina, Nazabia, Abarsiuni, Daiaeni. Daugumos šių valstybėlių lokalizacija nėra galutinai nustatyta, nors kai kurių jų žinoma gana tiksliai: pvz., Daiaeni buvo šiauriausia iš jų, o Tumme buvo į pietvakarius nuo Urmijos. thumb|left|Urartų imperija 743 m. pr. m. e. thumb|Urartų meno pavyzdys Po to, kai Asirijos valdžia regione sumenko, šalį suvienijo pirmoji vietinė karalystė – Urartija. Jų centras (taip vadinama Biainili karalystė) buvo prie Vano ežero, ir VIII–VII a. pr. m. e. urartai sukūrė valstybę, viešpatavusią visame Armėnijos kalnyne. Urartai konkuravo su Asirija pietuose dėl hegemonijos Artimuosiuse rytuose, didžiausios ekspansijos laikais taip pat valdė valstybes už regiono ribų – Milidą, Gurgumą, Samalį ir kt.
Urartai sukūrė aukštą ir brandžią kultūrą, kuri buvo stipriai įtakota Mesopotamijos civilizacijos: urartų dantiraštis, menas, papročiai buvo didele dalimi perimti iš Asirijos, bet jie išpažino savo dievus, kurių svarbiausias buvo Chaldis.
Armėnų įsigalėjimas
VII a. pr. m. e. Uratiją nusilpnino klajokliai gimiriai, vėliau ji kovojo su Medijos imperija, kuriai nepavyko jos pajungti. Maždaug tuo metu, t. y. valstybinės krizės laikotarpiu, regioną iš vakarų apgyvendino nauja etninė grupė – indoeuropiečiai proto-armėnai. Nėra vieningai sutariama, ar šis apgyvendinimas buvo staigus, susijęs su invazija, ar lėtas (tokiu atveju jau Urartų karalystės klestėjimo laikais regione turėjo gyventi nemažai armėnų). Visuotinai paplitusi teorija teigia, jog proto-armėnai į Mažąją Aziją atsikėlė apie XII a. pr. m. e. (kaip ir kitos idoeuropiečių grupės, pvz., frygai) ir migravo į rytus, kol pasiekė Armėnijos kalnyną. Vadinamoji Armėnijos hipotezė teigia, jog armėnų konsolidacija vyko pačioje Urartų valstybėje.
Bet kokiu atveju, jau VI a. pr. m. e. regionas jau buvo žinomas kaip Armėnija: 521 m. pr. m. e. Achemenidų trikalbiame įraše teritorija babiloniečių kalba dar vadinama „Urartu“, o persų kalba ji jau vadinama „Armina“. Patys armėnai regioną vadino Hayastan, pagal mitinį protėvį Haiką. Pirmoji etninių armėnų dinastija regione buvo Orontidai, kurie naujai konsolidavo valstybę, apėmusią didelę dalį Urartų imperijos teritorijų. Žinomas jų karalius Tigranas, kurio valdos VI a. pr. m. e. buvo prijungtos prie Achemenidų imperijos. Taip Armėnija tapo satrapija, su sostine Armavyre, tačiau satrapais tapdavo vietiniai Orontidų palikuonys.
IV a. pr. m. e. antrojoje pusėje Achemenidų imperijai pralaimėjus Aleksandrui Makedoniečiui, Armėnija tapo jo imperijos dalimi, o po 301 m. pr. m. e. – pavaldi Seleukidų imperijai. Apie 330 m. pr. m. e. vakarinė dalis istorinės Armėnijos atskilo, nes ten įsitvirtino Aleksandro karvedys Mithridatas. Nuo tada šis regionas žinomas kaip Mažoji Armėnija.
Armėnijos karalystė
Seleukidų valdymas Armėnijoje pasižymėjo krašto helenizavimu ir didėjančia autonomija. Čia vis dar valdė Orontidai. 212 m. pr. m. e. Armėnijos valda skilo į dvi teritorijas: rytinę Didžiąją Armėniją ir Sofeną. Antiochas III Didysis (222–187), siekdamas sumažinti vietos valdovų savivaldą, panaikino Orontidų dinastiją ir pasodino čia savo vietininkus: Artašesą (Didžiojoje Armėnijoje) ir Zariadrą (Sofenoje). Labai greitai šie vietininkai atskilo nuo Seleukidų ir įkūrė nepriklausomas Armėnijos ir Sofenos karalystes. thumb|300px|Armėnija I a. pr. m. e. Ankstyviausiuoju Artašesidų valdymo metu Armėnija dar labiau skilo: atskilo Korduane, nuo Sofenos atskilo Komagena ir pan. Nepaisant to, Artašesas konsolidavo didžiąją dalį teritorijos ir sulaikė šalį nuo visiško subyrėjimo. Valdant Tigranui Didžiajam (95-55), Artašesidai vykdė ekspansionistinius užkariavimus, kurių metu ne tik vėl sujungė Armėnijos regioną, bet ir užvaldė teritorijas už jo ribų – Kilikiją, Siriją, Iberiją, Atropateną, Albaniją (Paitakaranas, Utikas), šiaurės Mesopotamiją (Adiabena, Osroena). Tuo metu Armėnija plytėjo nuo Viduržemio iki Kaspijos jūros. Didžiuma teritorijų buvo įgytos tuo metu nusilpusios Partų imperijos sąskaita.
Kitų imperijų sudėtyje
Armėnijos imperializmas buvo labai efemeriškas, kadangi jau 66 m. pr. m. e. ją nugalėjo Romos imperija, kuri ėmė tvarkytis regione. Pirmiausia, ji atskyrė naujai prijungtas teritorijas ir pavertė jas savo provincijomis. Tigranui paliktos valdyti tik teritorijos buvę jo valdymo pradžioje (t. y. tik Armėnijos regionas), Armėnija pripažinta Romos vasale, palikta valdyti Artašesidų dinastija.
428 m. Armėnijos likučiai galutinai prijungti prie Sasanidų imperijos ir paversti atskira provincija – (marzpanatu).
Šiuo paskutiniuoju senovės Armėnijos laikotarpiu regione stipriau veikė Romos / Bizantijos kultūra. Šalyje buvo įvesta krikščionybė, veikė žymūs kultūros atstovai, kaip kad Mesropas Maštocas, armėnų rašto kūrėjas.
Pabiržė
Pabiržė – miestelis Biržų rajono savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Biržų, prie kelio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Pabiržės Švč. Trejybės bažnyčia (1910 m.), XVIII a. vėlyvojo baroko architektūros ansamblis (1772 m. statyta varpinė, buvusi klebonija, sandėlis), Vytauto paminklas prie bažnyčios (pastatytas 1930 m., pokariu nugriautas, 1990 m. atstatytas), M. Valančiaus paminklas (pastatytas 1932 m., pokariu nugriautas, 1990 m. atstatytas), Laisvės paminklas (kritusiems už laisvę, atidengtas 1999 m.). Veikia Pabiržės pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1940 m.), paštas (LT-41040). Pabiržės dvaras yra Balandiškiuose.
miniatiūra|left|Bendruomenės namai
Etimologija
Pabiržės vardas kilęs nuo netoliese esančio Biržų miesto. Dar iki XX a. pradžios ji taip pat vadinosi Rastauskine arba Rastauskyne (dvarininkinis vietovardis, kilęs nuo Rastauskų, padovanojusių savo palivarką, pavardės).
Geografija
Įsikūrusi Mūšos-Nemunėlio žemumoje, Tatulos upės slėnio šlaite, prie jos intako Juodupės. Apylinkėse įkurtas Pabiržės kraštovaizdžio architektūros draustinis.
Istorija
miniatiūra|250px|right|Partizanų atminimui
Pabiržė minima nuo XVI a. pradžios, apie 1515 m. įkurta Pabiržės katalikų parapija ir Mikalojaus Mikalojaičio Radvilos jaunojo rūpesčiu pastatyta medinė bažnyčia. 1645 m. Karolis ir Marija Rastauskai parapijai padovanojo palivarką, 1647 m. Pabiržėje arčiau miestelio jų rūpesčiu pastatyta nauja medinė bažnyčia. 1674 m. spalio 22 d. Vilniaus vyskupas Mikalojus Steponas Pacas būsimos Biržų parapinės bažnyčios administratoriumi paskyrė Pabiržės kunigą Andrių Maciejevičių, pagarsėjusį avantiūristiškais išpuoliais prieš protestantus. 1707 m. Pabiržėje ant buvusio piliakalnio klebono Gasparo Šarkevičiaus rūpesčiu pradėta statyti trečioji, jau mūrinė, bažnyčia, bet statyba užtruko. Apie 1726–1729 m. Pabiržės katalikų filija vėl tapo parapija. 1766 m. atnaujinta 1707 m. pradėtos mūrinės bažnyčios statyba, ji baigta 1772 m., pastatyta varpinė. 1777 m. liepos 13 d. naująją bažnyčią pašventino vyskupas F. Taujanskis. 1782 m. istorijos šaltiniuose paminėta Pabiržės parapijos mokykla, joje mokėsi 30 vaikų. 1890 m. Pabiržėje įsikūrė bažnyčios choras (vadovas Teodoras Brazys). 1897 m. pradėta statyti nauja bažnyčia (projekto autorius inžinierius Florijonas Vyganauskas), ji baigta 1908 m.
1802 m. gegužės 31 d. Vilniaus universiteto profesoriaus Bonifaco Jundzilo ekspedicija pateikė ataskaitą apie druskos paieškas Biržų apylinkėse, kurioje minimos paieškos Pabiržėje, Kirdonyse. 1871 m. Pabiržėje įsteigta valdinė pradinė mokykla, įkurtas vienas pirmųjų Lietuvoje kredito kooperatyvas. XIX a. Pabiržė – miestelis, Panevėžio apskrities Pabiržės valsčiaus centras. 1900 m. Pabiržėje įsteigtas vienas iš pirmųjų Lietuvoje vartotojų kooperatyvas. 1905 m. gruodžio mėn. prieš caro valdžią protestavo Pabiržės valstiečiai. 1907 m. įkurtas „Saulės“ draugijos Pabiržės skyrius. Pirmojo pasaulinio karo metais vokiečiai įkūrė štabą ir ligoninę. Naujosiose Pabiržės kapinėse yra palaidoti žuvę rusų ir vokiečių kareiviai, Lietuvos kariuomenės savanoris P. Kubilius, žuvęs kovose su bermontininkais.