cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kazokai
Rusijos kazokai
Seniausia kazokų kariuomenė Zaporožės Sečė susidarė XVI a. viduryje. Iki XVII amžiaus vidurio karų (Tvano) priklausė Lenkijos karalystei, vėliau Rusijos imperijai ir buvo XVIII a. Jekaterinos II išformuota dėl politinio nepatikimumo ir plėšikiškų antpuolių (plėšė rusų kolonistus). Dalis kazokų pasitraukė į Turkijos žemes ir įkūrė Uždunojės Sečę. Patikimiausius kazokų pulkus Rusija perkėlė prie Kubanės, kur jie sudarė Kubanės kazokus. Likusiems kazokams vyriausybė atėmė kazoko statusą ir pavertė juos laisvaisiais valstiečiais (bet ne baudžiauninkais), kuriuos apgyvendino negyvenamose žemėse Dono ir Volgos vidurupyje bei žemupyje (kad nuo pasienio juos skirtų sostui ištikimos Dono ir Volgos kazokų kariuomenės). Taip atsirado ukrainiečių apgyvendinti „anklavai“ dabartinėse Voronežo, Volgogrado ir Rostovo srityse.
Maskvos Rusijoje XVI–XVII a. kazokai, gyvendami pasienio žemėse, saugojo jas nuo Krymo totorių ir nogajų antpuolių. Kazokų grupės suvaidino ryškų vaidmenį tyrinėjant ir kolonizuojant Sibirą ir Tolimuosius Rytus.
1645 m. kazokas Vasilijus Pojarkovas (Василий Поярков) plaukdamas Amūru pasiekė Ochotsko jūrą ir atrado šiaurinį Sachaliną. 1648 m. kazokas Semionas Dežniovas (Семён Дежнёв), plaukdamas nuo Kolymos upės žiočių į rytus atrado sąsiaurį tarp Azijos ir Amerikos. 1697–1699 m. kazokas Vladimiras Atlasovas (Владимир Атласов) tyrinėjo Kamčiatką.
1916 m. Rusijoje buvo 4,4 mln. kazokų. Pirmajame pasauliniame kare dalyvavo daugiau kaip 200 000 kazokų.
Armonienė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Armonaitė (mergautinė pavardė).
Prancūzijos Polinezijos vėliava
Vėliava yra stačiakampė, 1,5 m ilgio ir 1 m pločio.
Armonienė
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Prancūzijos Polinezijos vėliava
Trispalvę vėliavą su raudonomis juostomis viršuje ir apačioje ir dukart platesne juosta viduryje naudojo Taičio karalystės karališkoji šeima 1822–1829 m. Vėliavos su herbais būdingos kitoms regiono salų vėliavoms, pavyzdžiui, Kiribačio vėliavoms.
Dabartinė vėliava įteisinta 1984 m. lapkričio mėnesį.
Kazokai
Rusijos kazokai
Pirmojo pasaulinio karo pradžioje Rusijoje buvo 11 kazokų kariuomenių.
1936 m. Tarybų Sąjungoje iš Dono, Kubanės ir Tereko gyventojų, save laikiusių kazokais, buvo suformuoti kazokų pulkai, įėję į Raudonąją Armiją, kurie dalyvavo ir Antrajame pasauliniame kare.
Kazokų kariuomenės, panaikintos iki XX a.
Azovo kazokų kariuomenė  – 1828–1865 m. egzistavusi kazokų kariuomenė, kuri buvo sudaryta daugiausia iš Uždunojės Sečės kazokų ir įkurdinta Azovo jūros šiaurės vakarų pakrantėje tarp Berdiansko ir Mariupolio.
Šie kazokai tapo Rusijos pavaldiniais po 1828–1829 m. Rusijos-Turkijos karo. Pradžioje (1828–1829 m.) jiems vadovavo atamanas Osipas Hladkis.
Azovo kazokų kariuomenės paskirtis buvo saugoti pakrantes. 1835 m. joje buvo apie 6000 žmonių, įskaitant šeimas. Joje buvo 10 raitųjų šimtinių ir maždaug 30 smulkių laivų flotilė.
Kazokų kariuomenės dabartinėje Rusijoje
Šiuo metu save kazokais laiko apie 7 mln. žmonių Rusijoje ir gretimose šalyse.
Subyrėjus TSRS kazokai ir jų palikuonys atkūrė ir sukūrė apie dvidešimt kazokų kariuomenių, kurių daugumą jungia Rusijos Kazokų Sąjunga (Союз казаков России). Dono kazokų kariuomenė į šią organizaciją neįeina.
Visos šios organizacijos – visuomeninės, jos nėra Rusijos administracinės dalys ar Rusijos kariuomenės dalys.
Harbelas
Harbelas  – miestas Liberijoje, prie Farmingtono upės, 24 km nuo Atlanto vandenyno pakrantės, Margibio apskrityje. Keliai į Monroviją, Biukeneną, Kakatą, netoliese yra pagrindinis šalyje Robertso tarptautinis oro uostas. Veikia hidroelektrinė. Kaučiuko pramonė.
Kovos vėliava
Istorija
Leido Lietuvos revoliucinių socialistų liaudininkų partija vietoj Petrograde leisto laikraščio „Naujoji Lietuva“. Spausdino „Zničo“ spaustuvė Vilniuje. Išėjo 7 numeriai.
Redaktorius M. Markauskis.
Gustaitis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Gustaitienė (ištekėjusi moteris) ir Gustaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Aleksiejuvka
Aleksiejuvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Gibų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Saint Mirren FC
Peislio „Saint Mirren“ – Škotijos futbolo klubas iš Peislio, Renfrušyras.
Istorija
Klubas įkurtas 1877 m.
Arnašius
Arnašius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Māris Gailis
Maris Gailis (, g. 1951 m. liepos 9 d. Rygoje) – Latvijos politikas.
Nuo 1994 m. rugsėjo iki 1995 m. gruodžio Latvijos Ministras pirmininkas. Valdžio Birkavo ministrų kabinete buvo Valstybės reformų ministras. Andrio Škėlės pirmajame ministrų kabinete buvo Aplinkos apsaugos ir regioninės plėtros ministras. Pagal Latvijos kelio sąrašą išrinktas į Penktą ir Šeštą Saeimas. 2001–2003 m. su jachta „Milda“ apkeliavo Pasaulį.
Kownaer Zeitung
Kownaer zeitung (Kauno laikraštis) – dienraštis vokiečių kalba, ėjęs 1916–1918 m. Kaune.
Istorija
Leido Vokietijos imperijos karinė okupacinė administracija. Ėjo savaitinis iliustruotas priedas.
Gruodžio 24
Gruodžio 24 yra 358-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 359-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 7 dienos.
Vardadieniai
Adas – Adelė – Adomas – Gudmina – Gudminas – Gudvainas – Gudvainė – Gudvilas – Gudvilė – Gudvina – Gudvinas – Ieva – Jieva
Mitra (apdangalas)
frame|right|Katalikų vyskupų mitra
Mitra ( 'tiurbanas') – tai galvos apdangalas, kurį gali dėvėti tik popiežiaus paskirti vyskupai, kardinolai ir pats popiežius. Mitra dėvima tik švenčių progomis.
Mitros katalikybėje būna:
Blastulė
thumb|300px|Blastulės susidarymas. 1 – [[morulė, 2 – blastulė.]] Blastulė, kitaip Blastocista – ankstyva (žmogaus - trečioji) gyvūnų embrioninio vystymosi stadija. Blastulė susiformuoja iš morulės. Tai viensluoksnis, tuščiaviduris ląstelių kamuolėlis. Šios išorinės ląstelės vadinamos trofektoderminėmis, o visas sluoksnis vadinamas trofoblastu. Blastulės ertmė užpildyta skysčiu ir vadinama blastoceliu. Blastocelyje yra vidinių ląstelių, kurios telkiasi gemaliniame blastulės poliuje. Iš trofektoderminių ląstelių vystosi gemalo dangalai (dalis placentos, chorionas), o iš vidinių – pats gemalas, amnionas ir trynio maišas.
Blastocistos įsiskverbimas į gimdos gleivinės funkcinio sluoksnio tankųjį posluoksnį vadinamas implantacija.
Drupiškė
Drupiškė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Liolių.
Čivilis
Čivilis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Merefa
Merefa – miestas Charkovo srityje, rytų Ukrainoje. Įeina į Charkovo aglomeraciją. 2011 m. duomenimis, mieste gyveno 22 299 gyventojai.
Istorija
Merefos teritorijoje žmonės gyveno nuo neolito. Tai patvirtina archeologiniai kasinėjimai, gyvenvietė ir vėlyvojo bronzos amžiaus kapas, rasti netoli miesto. Manoma, kad miestą 1595 m. įkūrė kazokai. Miesto teisės suteiktos 1928 m.
The Bishops (albumas)
The Bishops yra debiutinis anglų indie rock grupės The Bishops albumas, išleistas 2007 balandžio 23 d.
Asevičius
Asevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Lizdai
Lizdai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Makniūnų, prie Lizdų ežero. Piečiau telkšo Galvinis ir Bedugnis (gamtos paminklas). Eina kelias Ryliškiai–Ežerynas.
Asevičius
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Asevičienė (ištekėjusi moteris) ir Asevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Zimbabvės karalystė
Zimbabvė (šonų kalba: Zimbabwe) – hipotetinė ikikolonijinės Afrikos konfederacinio tipo valstybė gyvavusi XII–XV a. Jos politinis ir kultūrinis centras buvo akmeninė gyvenvietė Didžioji Zimbabvė dab. centrinėje Zimbabvėje, tačiau didžiausio klestėjimo laikais jai tikriausiai pakluso didelė teritorija visoje dabartinėje Zimbabvėje, vakarų Mozambike ir pietų Zambijoje.
Valstybės ir civilizacijos kūrėjai buvo dabartinių šonų ir kalangų protėviai, vadinamieji mbiriai. Zimbabvės karalystės kultūra yra priskiriama geležies amžiaus Leonardo Kopjės kultūros vėlyvajam laikotarpiui (Zimbabvės III sluoksnis).
Didžiosios Zimbabės kilmė
Senieji Didžiosios Zimbabvės gyventojai ir statytojai buvo hungviai (Hungwe). Manoma, kad jie migravo į šią teritoriją iš pietų apie VII a. Vėliau, XI a. iš šiaurės į Zimbabvę migravo dabartinių šonų ir kalangų protėviai, bendrai vadinami mbiriais (Mbire). Jie asimiliavo senuosius gyventojus hungvius. Nepaisant to, šie išsaugojo savo tapatybę, nes sudaro atskirą klaną šonų tautoje, nors ir kalba atskirais šonų dialektais.
Atsikėlėliai mbiriai perėmė iš hungvių daug tradicijų. Tarp jų ir akmeninių gyvenviečių statybą, vadų bei žynių kultą. Jie perstatė senąją hungvių gyvenvietę Didžiąją Zimbabvę, kuri ilgainiui įgijo svarbiausią politinę ir religinę reikšmę visame regione. Naujai įsteigta mbirių kilmės dinastija, kurios pradininku laikomas Chigwagu Rusvingo, savo pagrindiniu simboliu pasirinko jūrinį erelį, senąjį hungvių totemą.
Klestėjimas
thumb|200px|left|Svarbiausios Zimbabvės civilizacijos gyvenvietės (raudonos) Zimbabvės suklestėjimą nulėmė intensyvėjanti prekyba su Svahilių pakrante, kur šonai ekportavo svarbiausias savo prekes – auksą ir dramblio kaulą. Nuolatinę prekybą su Indijos vandenyno tautomis parodo ir Zimbabvėje randama kiniška keramika, persiškas fajansas, arabiškos monetos, stiklo karoliukai ir kitos užsieninės prekės.
Manoma, kad klestėjimo laikais Didžioji Zimbabvė tapo didelės gentinės konfederacijos politiniu ir religiniu centru. Jame rezidavo mambo tituluojamas valdovas ir gyveno apie 18 tūkst. gyventojų. Tuo metu Zimbabvė kontroliavo apie 150 smulkių teritorinių vienetų, apimančių visą dabartinę Zimbabvę ir teritorijas vakarų Mozambike bei pietų Zambijoje. Visi šie teritoriniai vienetai turėjo savo administracinius centrus, kurie irgi buvo statomi iš akmenų ir vadinami zimbabvėmis. Archeologiniai kasinėjimai parodo Didžiosios Zimbabvės stiliaus įtaką jų architektūriniam stiliui XIV-XV a.
Svarbiausi zimbabvių likučiai yra Manjikenis, Masi Kesi, Zumbas (Mozambike), Bumbusis, Injanga (Zimbabvėje), Dambva, Ingombė Iledė (Zambijoje) ir kt.
Smukimas
Tuo pat metu skirtingose Zimbabvės kultūros teritorijose įsigalėjo nauji kultūriniai centrai, konsolidavę kitas karalystes, Zimbabvės įpėdines. Tarp jų buvo šiaurinė Monomotapa su sostine Zvongombėje ir pietinė Butuva su sostine Khamyje.
Nuorodos
Roland Oliver, sud. The Cambridge History of Africa, Volume 3, Cambridge University Press, p. 575-582.
Kazys Kailiūnas
Kazys Kailiūnas (g. 1956 m. Vilniuje) – teisininkas, teisėjas, buvęs advokatas, Lietuvos SSR Aukščiausiojo Teismo teisėjas.
Biografija
1974 m. baigė Vilniaus 16-ąją vidurinę mokyklą. 1974–1979 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete studijavo teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją.
1979–1980 m. Trakų rajono LTD vykdomojo komiteto instruktorius. 1980–1982 m. LLKJS Trakų rajono komiteto skyriaus vedėjas. 1982–1987 m. Vilniaus miesto Lenino rajono liaudies teismo teisėjas. 1987–1990 m. LSSR Aukščiausiojo Teismo teisėjas. 1990–1992 m. Vilniaus miesto 2-osios advokatų kontoros, 1992–1993 m. Vilniaus miesto advokatų kontoros „Foresta“ advokatas. 1993–1999 m. Vilniaus miesto 1-osios advokatų kontoros advokatas. 1999–2004 m. Vilniaus apygardos teismo, nuo 2004 m. Lietuvos apeliacinio teismo teisėjas. Moka rusų ir vokiečių kalbas.
Kakata
Kakata  – miestas Liberijoje, prie Du upės, 55 km į šiaurės rytus nuo Monrovijos; Margibio apskrities centras. Plentai į Monroviją, Harbelą, Gbarngą. Svarbus kaučiuko gavybos ir natūralios gumos gamybos pramonės centras. Veikia ligoninė, turgus.
Pagrindinės tautos – kpelai ir basai.
Žemutinis Reinas
Žemutinis Reinas  – Prancūzijos departamentas šalies šiaurės rytuose, Elzaso regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Strasbūras (Strasbourg).
Departamente 7 apskritys, 44 kantonai, 47 municipaliniai susivienijimai ir 526 komunos. Plotas – 4 755 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, Elzaso provincijos dalyje. 1793 m. prijungtos aneksuotos Drulingeno ir Sareverdeno kunigaikštystės. 1795 m. Širmekas prijungtas prie Vogėzų departamento. 1814 m. prarado visas rytų kranto teritorijas, o 1815 m. ir visas terotorijas į šiaurę nuo Lautero. 1871–1919 m. priklausė Vokietijai ir tik Versalio sutartimi buvo atkurtos jo ribos.
Geografija
Žemutinio Reino departamentas ribojasi su Aukštutinio Reino, Vogėzų, Mertos ir Mozelio, Mozelio departamentais ir Vokietija.
Vakaruose teritoriją riboja Vogėzų kalnai, pietuose – žemumos. Žemė rūgšti ir nederlinga, todėl nemažai jos užleista mišku. Aukštumose gerai dera vynuogės, Reino slėnyje – tabakas, apyniai, daržovės, vaisiai.
Klimatas
Klimatas tipiškas kontinentinis, su šaltomis žiemomis ir sausomis karštomis bei audringomis vasaromis. Vidutinė metinė temperatūra 10°C lygumose ir 7 °C aukštumose, amplitudė – iki 30 °C. Kritulių – 700 mm per metus.
Kalba
Tradicinės departamento kalbos – prancūzų ir vokiečių kalba, oficiali – prancūzų.
Ekonomika
Pagrindinės ekonomikos šakos: žemės ūkis (199 298 ha), miško pramonė (172 010 ha). Vynuogininkystei (Appellation d'origine contrôlée) skirta 6038 ha žemių, ganykloms ir pievoms – 51 000 ha, dirbamos žemės – 11 540 ha.
Užimtumas:
IP3
Tas pats junginys kartais įvardijamas kaip trifosfoinozitolis arba InsP3.
Žemutinis Reinas
Politika
Žemutinio Reino departamentui Prancūzijos senate atstovauja 5 senatoriai, Atstovų rūmuose – 9 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 56 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
IP3
Inozitolio 1,4,5-trisfosfato susidarymas
center|700px
Inozitolio 1,4,5-trifosfato degradacija
IP3 defosforilinant susidaro antrinio informacijos nešėjo funkcijų neatliekantys IP2 (inozitolio 1,4-bisfosfatas), vėliau IP (inozitolio 1-fosfatas ar kitaip inozitolio monofosfatas). Inozitolis gražinamas į membraną PIP (fosfatidinozitolio 4-fosfatas) pavidalu, kuris vėliau verčiamas į PIP2 (fosfatidinozitolio 4,5-bisfosfatas).
Kraičio skrynelė
Kraičio skrynelė – mėnesinis rankdarbių žurnalas, ėjęs 1994–1995 m. Kaune.
Istorija
Leido UAB „Martina Legitur“. Tiražas 20 000 egz. Išėjo 8 numeriai.
Redaktorė Berita Simonaitienė.
Ptialinas
Ptialinas – gyvūnų seilių amilazė (alfa amilazė). Skaldo stambias krakmolo molekules į maltozę ir dekstriną.
Alfa amilazės veikiamas krakmolas skyla į tirpius oligosacharidus (amilodekstrinas, eritrodekstrinas, achrodekstrinas), kurie vėliau skaldomi iki maltozės. Ptialinas skaldo linijiškus α(1,4) glikozidinius ryšius, bet visiškai krakmolo hidrolizei reikia fermento, kuris skaldo šakotąsias krakmolo molekulių dalis.
Skrandyje seilių amilazę inaktyvuoja skrandžio išskiriama skrandžio rūgštis. Skrandžio sultyse, kurių rūgštingumas yra pH 3,3, o temperatūra 37 °C, ptialinas visiškai inaktyvuojamas per 20 min. Tuo tarpu skrandžio sultyse, kur pH 4,3, 50 % amilazės aktyvumo lieka ir po 150 min.
Muhamadas Guri
Gimė kaip Muizas ud Dinas Muhamadas Bin Samas. Jo tėvas buvo vietinis Goro krašto valdytojas. Tuo metu Afganistane vyko nuožmios kovos tarp Guridų, Gaznevidų ir iš šiaurės besiveržusių seldžiukų. 1173 m. Muhamado brolis Gijasas ad Dinas Guri tapo Guridų sultonu. Jam pavyko įtvirtinti Guridų valdžią Afganistane, o Muhamadas Guri tuomet pradėjo savo žygius į Indiją. Susivienijęs su Gaznevidų priešais hindais, jis užkariavo daugelį Gaznevidų valdytų kraštų. 1175 m. jis užėmė Multaną, 1178 m. nesėkmingai bandė užimti Gudžaratą, 1186 m. užėmė Lahorą, įkūrė tvirtovę Sialkote.
1191 m. Muhamadas Guri per Chaibero perėją įsiveržė į Pandžabą, kur Taraino mūšiuose nugalėjo Čauhanų valdovą Prithviradžą. 1193 m. Kutbas ud Dinas Aibekas užkariavo Adžmerą. Muhamadas Guri palaužė radžputų pasipriešinimą ir užėmė Radžasthaną. Muhamadas paskyrė Aibaką savo pavaldiniu Indijoje, o pats grįžo į Gaznį, kur bandė atremti antpuolius iš Irano pusės. Jo armijos tuo tarpu siaubė visą šiaurės Indiją iki pat Bengalijos.
1202 m. mirus broliui, Muhamadas Guri tapo Guridų sultonu. 1204 m. nugalėjo Chorezmšachus, o generolas Iktijaras Udinas Muhamadas bin Bachtijaras Childžis užkariavo Senų valstybę Bengalijoje.
1206 m. sultonas buvo nužudytas Damiako karavansarajuje prie Sahavos. Teigiama, kad jį nužudė hindai khokharai. Muhamadas Guri sūnų neturėjo, tačiau už juos laikė savo tiurkų vergus, kuriuos skirdavo į svarbius postus. Vienas jų, Kutbas ud Dinas Aibekas, tapo sosto paveldėtoju, tačiau kiti tiurkų generolai taip pat pasidalino Guridų valstybę.
Astikas
Astikas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Astikienė (ištekėjusi moteris) ir Astikaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
1997 m. Europos krepšinio čempionatas
XXX Europos krepšinio čempionatas vyko 1997 m., nuo birželio 24 d. iki liepos 6 d. Ispanijoje, trijuose Katalonijos miestuose – Žeronoje, Badalonoje ir Barselonoje. Lietuvos vyrų krepšinio rinktinė ketvirtą kartą dalyvavo Europos krepšinio čempionate ir pirmą kartą jame liko be medalių, užėmusi 6-ą vietą.
Žaidėjai
Simbolinis penketukas:
Lietuvos komanda
Lietuvos komanda pirmame etape laimėjo visas trejas B grupės rungtynes – prieš Izraelį (75-60), Prancūziją (94-88) ir Slovėniją (76-67). Antrame etape pralaimėta graikams (66-73), laimėta prieš turkus (93-85) ir pralaimėta rusams (64-93), E grupėje užimta 3 vieta. Ketvirtfinalyje pralaimėta Jugoslavijos komandai (60-75), kovoje dėl 5-8 vietų nugalėta Lenkija (76-55), o rungtynėse dėl 5 vietos pralaimėta Ispanijai (93-94).
Komandoje žaidė:
Ispanijos futbolo varžybos 1982–1983 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1982–1983 m.
Kulkšnė
Kulkšnė (Astragalus) – pupinių (Fabaceae) šeimos Faboideae pošeimio augalų gentis.
Augalų morfologija
Daugiamečiai žoliniai augalai.
Stiebas apaugę plaukeliais.
Lapai neporiškai plunksniški.
Ankštys įvairių formų, su išilginėmis pertvaromis.
Nuodingumas
Visas augalas nuodingas, turi indolizidinio alkaloido svainsonino (swainsonine), kuris inhibuoja lizosominę alfa-manozidazę (lysosomal alpha-mannosidase).
Žmonių apsinuodijimai nėra tinkamai kliniškai aprašyti, tačiau gyvūnų apsinuodijimai yra aprašyti neblogai. Gyvuliai, priėdę kulkšnės, apsinuodija svainsoninu, kuris sukelia lizosomų pritvinkimą (lysosomal storage disease), kuri pasireiškia kaip lokoizmas. Lokoizmo simptomai: hiperaktyvus ir agresyvus elgesys, pastirusi nerangi eisena, traukuliai, mažėjanti judesių koordinacija, silpnumas ir mirtis. Lokoizmu susirgti gali gyvuliai priėdę kulkšnių ar drugišių (Oxytropis) bei sukučių Ipomoea carnea, kadangi šie augalai irgi turi svainsonino.
Kulkšnė Astragalus membranaceus žolinėje medicinoje naudojama virusiniam miokarditui gydyti.
Rūšys
Gentyje yra apie 1600-2000 rūšių.
Lietuvos kulkšnės
Lietuvoje auga 5 rūšys:
Papuasų kalbos
right|350px|Papuasų kalbų paplitimas žemėlapyje
Klasifikacijos
Jozefas Grynbergas teigė apie „indoatlantinę“ kalbų šeimą, kuriai priklausytų šiaurės andamanų kalbos, visos papuasų kalbos ir tazmanų kalbos be Australijos aborigenų kalbų, tačiau su tokiu skirstymų sutinka labai mažai lingvistų, net ir įskaitant Grynbergo mokinius. Daug labiau priimta Vurmo klasifikacija.
Kerija (upė)
Kerija  – upė vakarų Kinijoje, Sindziange. Prasideda Kunluno kalnuose, aukštupyje teka kaip kalnų upė. Toliau teka Tarimo lyguma, užsibaigia Taklamakano dykumoje.
Patvinsta vasarą. Upės vanduo naudojamas irigacijai. Prie Kerijos upės įsikūręs Kerijos miestas.
Lizdeikiai (Pakruojis)
Lizdeikiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 12 km nuo Pakruojo.
FK Balkan Skopje
Balkan Skopje – Makedonijos futbolo klubas iš Skopjės.
Klišių–Tyrų miškai
Geografija
Prasideda į vakarus nuo Priekulės ir tęsiasi abipus Klaipėdos kanalo iki Klaipėdos miesto ribos. Vakarinis pakraštys siekia Kuršių marias. Plotas 4490 ha, mišku apaugę 1130 ha. Susideda iš Kairinės, Klišių ir Tyrų miškų. 80 % miškų yra valstybinės reikšmės, priklauso Kretingos miškų urėdijai, Pamario girininkijai. Paviršius lygus. apie 1/3 masyvo užima Tyrų pelkė.
FK Balkan Skopje
Istorija
Klubo ištakos siekia 1921 m. Kitados rungyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Klišių–Tyrų miškai
Geografija
Masyve yra Kliošių kraštovaizdžio draustinis, vakariniame pakraštyje – Lužijos botaninis draustinis. Yra retų saugomų augalų ir gyvūnų, daugiausia vandens ir pelkių paukščių. Kliošių kraštovaizdžio draustinyje yra Tyrų pažintinis takas.
FK Balkan Skopje
Istorija
2012 m. klubas žlugo dėl finansinių problemų.
Klišių–Tyrų miškai
Medynai
Miško augavietės nederlingos normalaus drėgnumo, laikinai įmirkusios ir pelkinės tarpinio tipo. 65 % miškų yra ekosistemų apsaugos II grupės,35 % ūkiniai IV grupės. Kultūrinės kilmės medynų 20 %. pušynų yra 48 %, beržynų 33 %, eglynų 7 %, juodalksnynų 2 %. Jaunuolynai sudaro 25 %, pusamžiai medynai 47 %, bręstantys 17 %, brandūs 11 %. Medynų vidutinis amžius 53 m., bonitetas 11,1, skalsumas 0, 67, tūris 175 m³/ha. Kasmet priauga 3,2 m³/ha.
Astramskas
Astramskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Domelkaimis
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Dumpnikaims prūsiškos kilmės. 1400 m. minimas Dompnikaym. 1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2005 m. gegužės 23 d. Pereslavskojės apylinkės kaimas.
Čigonų vėliava
thumb|right|300px|Čigonų etninė vėliava Čigonų vėliava – čigonų etnoso vėliava: dvispalvė iš dviejų horizontalių vienodo pločio juostų – viršutinė žydra, apatinė – žalia. Vėliavos centre – raudonas ratas su šešiolika stipinų (čakra).
Istorija
Vėliavą patvirtino 1971 m. Londone (D. Britanija) vykęs Pirmasis pasaulinis čigonų suvažiavimas, kurį organizavo Tarptautinis čigonų komitetas. Buvo paimta 1933 m. vykusios konferencijos vėliava, tik dabar papuošta čakra.
Kranklys (žurnalas)
Kranklys – nepriklausomų žurnalistų satyros leidinys, ėjęs 1988–1992 m. Vilniuje.
Istorija
Redaktorius Leonas Kiauleikis. Tiražas 1988 m. – 20 000 egz., 1992 m. – 40 000 egz. Išėjo 42 numeriai.
Barakiai
Barakiai – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Gibų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Venesuelos vyrų krepšinio rinktinė
Komanda dalyvavo daugelyje tarptautinių turnyrų, tarp jų olimpinėse žaidynėse, Panamerikos žaidynėse, Pietų Amerikos žaidynėse, pasaulio krepšinio čempionatuose ir kt. Didžiausias pasiekimas – 2015 m. laimėtas Amerikos čempionatas.
2011 m. gruodį Venesuela buvo išrinkta 2012 m. FIBA olimpinio atrankos turnyro šeimininke.
Trasa Interlagos
Trasa Interlagos – Formulės 1 trasa, kurioje vyksta Brazilijos Grand Prix lenktynės.
Trasos oficialus pavadinimas – Autodromo Carlos Pace. Trasa yra netoli San Paulo didmiesčio rajono kuris vadinasi Interlagos. Ilgainiui šis žodis prigijo kaip trasos pavadinimas.
Istorija
Trasa buvo pastatyta 1940 m. privačių investuotojų. Po dešimtmečio nuosavybės teises perėmė minicipalitetas. Buvo bandyta trasa modernizuoti, tačiau darbai nebuvo pradėti. Pirmasis Grand Prix įvyko 1973 m., kuriame nugalėjo brazilas Emerson Fittipaldi.
2020 m. lenktynės nevyko dėl COVID-19 pandemijos.
Ypatybės
Pilotai dažnai skundžiasi nelygiu trasos paviršiumi. Kelis kartus trasos šeimininkai bandė pašalinti šiuos trūkumus klodami asfaltą, tačiau dėl grunto ypatybių kelio danga nepasikeitė. Trasa dėkinga savo galimybėmis aplenkti varžovą. Joje yra kelios greitos tiesiosios, o vidurinysis sektorius vingiuotas ir lėtas, todėl reikalauja kompromisinio bolido reguliavimo. Interlagos yra viena iš nedaugelio trasų, kurioje pilotai važiuoja prieš laikrodžio rodyklės kryptį.
Daugiau nuotraukų: wiki
Adresas
Avenida Senador Teotonio Vilela 261
010000-000 Interlagos
Pranciškus Smuglevičius
Pranciškus Smuglevičius (, 1745 m. spalio 6 d. Varšuvoje – 1807 m. rugsėjo 18 d. Vilniuje) – Didžiąją gyvenimo dalį praleido mokydamasis Kretingoje Pranciškonų Gimnazijoje, ten pat mokė mokinius dailės
Trasa Interlagos
Adresas
Brazil
Pranciškus Smuglevičius
Ankstyvieji gyvenimo ir studijų Romoje metai
thumb|left|Pranciškus Smuglevičius „Jameso Byreso šeima“ (paveikslas saugomas Škotijos nacionalinėje galerijoje) Pranciškus Smuglevičius gimė 1745 m. spalio 6 d. Varšuvoje iš Žemaitijos kilusio tapytojo Lukošiaus Smuglevičiaus (1709–1780 m.) šeimoje. Bajorystė Lukošiui Smuglevičiui greičiausiai buvo duota už jo kūrybinius nuopelnus, 1791 m. jam buvo suteiktas karaliaus Augusto III dvaro tapytojo titulas. Be sūnaus Pranciškaus šeimoje augo sūnus Antanas (1740–1810 m.), taip pat tapytojas, sūnus Lucijonas (gimęs apie 1750 m.), būsimasis dekoratorius, sūnus Pilypas (gimęs apie 1752 m.) – taip pat tapęs dekoratoriumi, sūnus Konstantas (1755–1835 m.), peizažistas ir piešimo mokytojas, sūnus Vincentas, tapęs Vilniaus misionierių bažnyčios kunigu, duktė Teresė (1748–1833 m.), liko netekėjusi, gyveno visą gyvenimą ir mirė Vilniuje. Dailės amato jaunasis Pranciškus mokėsi pas tėvą, taipogi iš Lietuvos kilusio, ir daugelyje Lietuvos bažnyčių paveikslus sukūrusio, dailininko Simono Čechavičiaus (1689–1775), kuris buvo giminaitis, dirbtuvėse. Šiek tiek ūgtelėjęs Panciškus mokėsi Varšuvos mokyklos poetikos klasėje, jau tuomet parodė turįs nemažų gabumų tapybai. Poetiką jam dėstė žymus lenkų istorikas Adomas Naruševičius, kuris jaunąjį dailininką užkrėtė romantizmu. Spėjama, jog šiuo laikotarpiu Pranciškus Smuglevičius sukūrė drobę „Imperatoriaus Flavijaus Konstantino pergalė“.
1763 m. tėvas Lukošius Smuglevičius išsiuntė sūnų Pranciškų studijuoti į Šv. Luko akademiją (it. Accademia di San Luca) Romoje. Kelionėje jaunąjį dailininką lydėjo Žemaičių vyskupas Steponas Jonas Giedraitis, kuris Romoje Smuglevičių perdavė globoti Šv. Luko akademijos profesoriui Antonui von Maronui, pas kurį privačiai Smuglevičius mokėsi 1763–1764 metais. Į Šv. Luko akademiją P.Smuglevičius įstojo 1765 metais. Studijavo pas žymų akademiką Antoną Mengsą, jau minėtą Antoną von Maroną, Pompėjų Batoni, artimai bičiuliavosi su architektu Vinčenzu Brena, pats po akademijos baigimo tapybos mokė į Romą atvykusį būsimą žymų lenkų politiką Hugo Kolontajų, su kuriuo išliko bičiuliais visą gyvenimą. Taip pat bičiuliavosi su architektu Sebastijonu Serakovskiu, Povilu Ksaveru Bžostovskiu, kuris vėliau finansiškai rėmė dailininką ir buvo jo mecenatas, Stanislovu Kostka Potockiu, lenkų tapytoju Dominyku Estreicheriu, Ksaveru Bogušu, švietėjiško klasicizmo teoretiku Johanu Joakimu Vinkelmanu. Romoje P. Smuglevičius susiformavo ir išgarsėjo kaip vienas pirmųjų XVIII a. klasicizmo stiliaus kūrėjų Europoje. thumb|190 px|right|Pranciškus Smuglevičius. Prozorų šeimos portretas. 1789 m. ([[Varšuvos nacionalinis muziejus)]] Stipendiją mokslui Smuglevičiui suteikė ATR karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis. Akademijoje be dailės dalykų (renesanso ir baroko tapybos ir kt.) Smuglevičius studijavo gamtos mokslus, architektūrą, istoriją, ikonografiją, archeologiją, numizmatiką ir kt. mokslus. Gyveno italų architektų Karlo ir Džambatistos Spampanių šeimoje. Tuo laikotarpiu P.Smuglevičius kūrė kompozicijas antikinėmis temomis, piešė architektūros paminklus, nutapė Romos antikinių pastatų, jų griuvėsių, Italijos peizažų. 1770 m. išspausdintoje architektų Džambatistos Spampanio ir Karlo Antonini studijoje apie žymaus XVI a. architekto Džiacomo Barozzi da Vignolos (1507–1573 m.) gyvenimą ir kūrybą, buvo įdėti trys pagal Smuglevičiaus piešinius atspausti grafikos darbai „Meno ir mokslo deivė Minerva deda vainiką ant menininko biusto", „Popiežiaus Klemenso XIV portretas“ ir alegorinė scena.
Šv. Luko akademija pasižymėjo tam tikromis tradicijomis: kiekvienais metais joje buvo skelbiami dailės kūrinių konkursai, kuriuose dalyvaudavo visi akademijos auklėtiniai. Kiekvienas studentas turėdavo pateikti po dvi kompozicijas. Sudaryta speciali komisija vertindavo studentų darbus. Geriausius studentus iškilmingai premijuodavo.
Pranciškus Smuglevičius aukščiausio laipsnio šv. Luko akademijos premiją gavo 1766 metais už nutapytą istorinę drobę „Abraomo ir Melchizediako auka Dievui“, taip pat klauzūros konkursinį kūrinį – „Dviejų kalinių akivaizdoje buriantį kalėjime savo ateitį Juozapą egiptietį“. Premiją Pranciškui Smuglevičiui įteikė kardinolas Alessandro Albanis (1692–1779).
Žinoma, jog Pranciškus Smuglevičius Italijoje gyveno iki 1784 metų. 1769–1772 m. kartu su Mengsu Smuglevičius galėjo dekoruoti Vatikano rūmų bibliotekos kambarius. 1767–1775 m. Romoje buvo suburta menininkų komanda, kurioje dalyvavo ir P. Smuglevičius, atnaujinant Bordžijų vilos vidaus dekorą. 1776 m. Paolo Bordžeso – Aldobrandinio užsakymu P.Smuglevičius dirbo, dekoruojant rūmus Fraskatyje, ant drobės nutapė antikines figūras ir reljefus, puošusias kai kurių patalpų sienas.
Vienas žinomesnių Italijos laikotarpio P.Smuglevičiaus projektų, buvo atkastų Nerono „Aukso rūmų“ griuvėsių freskų meninė dokumentacija, parengta kartu su Vinčensu Brena. Sunykusias freskų vietas dailininkai atkūrė pripiešdami naujus elementus ar figūrų dalis, atkurdami kompozicijas. Viso P.Smuglevičius ir V. Brena parengė 59 sieninės tapybos piešinius, iš kurių 34 nupaišė Smuglevičius, 20 Smuglevičius kartu su Brena ir 5 Brena. Piešinius išraižė grafikas Marco Garlonis albume „Tito termų liekanos ir jų vidaus tapyba“, išleistame 1776 metais. Vienas įdomiausių albumo darbų – „Aldobrandinio vestuvių“ graviūra. Kelis šio albumo egzempliorius dailininkas P.Smuglevičius nusiuntė namo, į Varšuvą, Lietuvoje juos platino čia atvykęs Karlas Spampanis. Tito termų vaizdai to meto Europoje tapo bibliografine retenybe.
P.Smuglevičius Šv. Stanislovo bažnyčiai Romoje nutapė daugumą figūrų vaizduojančią kompoziciją, su Šv. Kazimieru ir Šv. Stanislovu priekyje. Ši kompozicija laikoma vienu gražiausių dailininko darbų.
Italijoje gyvendamas 21 metus P.Smuglevičius keliavo po apylinkes, tapė peizažus, yra nutapęs Tivolio vaizdų, pora paveikslų iš valstiečių gyvenimo. 1784 m. prieš išvykstant, P.Smuglevičius antikvaro L.Mirio užsakymu nupiešė keletą mitologinių skulptūrų Vatikano muziejaus albumams.
Gyvenimas Varšuvoje
1784 m. Pranciškus Smuglevičius paliko Italiją ir sugrįžo į Varšuvą. Nors nebuvo šiltuose santykiuose su karaliumi ir netapo dvaro tapytoju (šią poziciją užėmė Marčelas Bačarelis, it. Marcello Bacciarelli), karalius iš karto užsakė dailininkui nutapyti keturis Varšuvos Bazilijonų Marijos dangun žengimo bažnyčiai altorių paveikslus. Užsakymą P.Smuglevičius išpildė. Bažnyčia buvo pašventinta kartu su P.Smuglevičiaus paveikslais „Marijos mirtis“, „Imperatorius Valentinas ir šv. Bazilijus“, „Šv. Anupras ir Šv. Pafnucijus tyruose“, „Šv. Jeronimas“. Už šiuos paveikslus P.Smuglevičius karaliaus buvo apdovanotas nusipelniusiųjų aukso medaliu „Merentibus“. Taip pat karaliaus dvaro užsakymu dekoravo Varšuvos bažnyčią Ujezdovo (lenk. Ujazdów) priemiestyje.
Gyvendamas Varšuvoje P.Smuglevičius įsirengė savo dirbtuves, įsteigė privačią dailės mokyklą, kuri tęsė Čechavičiaus tradicijas, gaudavo daugybę užsakymų nutapyti paveikslus iš didikų, kunigų, pirklių, bajorų. Mokykloje P.Smuglevičius dėstė tradiciniais metodais. Dailės mokykla atšaldė P. Smuglevičiaus santykius su karaliaus dailininku Marčelu Bačareliu, kuris taip pat turėjo įsteigęs savo dailės mokyklą karaliaus pilyje ir su Smuglevičiumi konkuravo.
P.Smuglevičiaus dailės mokykloje mokėsi tokie būsimieji žymūs dailininkai, kaip Juozapas Peška, Motiejus Tokarskis, Jonas Nepomukas Glovackis, Janas Chruscickis, Danielius Kondratavičius, Pranas Ksaveras Aleksinskas ir kt. Mokykloje buvo mokama dailės amato, mokiniai išeidavo pilną akademinio piešimo ir tapybos kursą, taip pat buvo dėstomi gamtos mokslai, architektūros pagrindai.
1785 m. Vilniaus vyskupo Ignoto Masalskio kvietimu Pranciškus Smuglevičius su dviem savo pagalbininkais ir mokiniais Juozapu Peška bei Janu Chruscickiu atvyko į Vilnių, kur puošė paveikslais Lauryno Gucevičiaus perstatomą Vilniaus katedrą. Dailininkas sukūrė altoriaus paveikslą „Šv. Stanislovo mirtis“ (paveikslas taip ir nebuvo iškabintas), nutapė dvylikos apaštalų atvaizdus, du paveikslus altorinei sienai, vienas jų vaizduoja Jeruzalės kunigo auką, antrasis pavadintas „Stebuklingas duonos ir žuvies padauginimas“. Tuo pačiu metu Smuglevičius nutapė keletą paveikslų Verkių rūmams, dekoravo rūmų vidų. Onos Radvilaitės-Mostovskienės užsakymu nutapė „Ariadna paduoda Tesėjui siūlų kamuolį“, Vilniaus Augustijonų bažnyčiai Šv. Augustino paveikslą. Vertingi P.Smuglevičiaus to laikotarpio Vilniaus miesto vaizdų, tarp jų ir miesto vartų piešiniai. 1786 m. dailininkas grįžo į Varšuvą.
Dailininkas keliavo po įvairias Lenkijos vietoves ir vykdė bažnyčių kunigų, dvarų savininkų užsakymus: apie 1790 metus Smuglevičius Lysa Goroje Šv. Kryžiaus bažnyčiai nutapė septynius altorinius paveikslus. Iš jų žymiausias „Šv. Trejybės” paveikslas. Panašiu laikotarpiu Tšemešno (lenk. Trzemeszno) augustinų vienuolynui nutapė altoriaus paveikslą bei aštuonias freskas, Pakoscio (lenk. Pakość) parapijos bažnyčiai nutapė altorinį Marijos nekalto prasidėjimo paveikslą. Nutapė paveikslų Dobžicos (lenk. Dobrzycos) dvarui, Regnovo (lenk Regnow) parapijos bažnyčiai – dvylikos apaštalų biustus, nutapė paveikslus Mechovo (lenk. Miechow) Dievo karsto vienuolyno bažnyčiai, Didžiosios Berastavicos bažnyčiai, Vygrių kamendulių vienuolyno bažnyčiai, Varšuvos bažnyčioms. Apie 1797 m. kartu su broliu Antanu Smuglevičius dekoravo Smelovo (lenk Smielow) dvarą. P.Smuglevičius per savo bičiulį Hugo Kolontajų gyvendamas Varšuvoje susipažino su Jokūbu Jasinskiu, Karoliu Prozoru. P.Smuglevičius nutapė du Prozorų šeimos portretus, Varšuvos Jakobinams nutapė vinjetę „Ad Quasdam Polonos disidentes“, kuri tuo metu išpopuliarėjo, finansuojamas Proto Potockio išleido graviūrų ciklą Lietuvos ir Lenkijos istorijos siužetais. Tarp išlikusių raižinių yra trys lenkų karaliaus Mečislovo I valdymo scenos, šešios scenos, vaizduojančios Boleslovo Narsiojo žygdarbius. Raižiniai buvo graviruojami Romoje. Dėl šio istorinio ciklo finansinių reikalų, Protui Potockiui patyrus bankrotą, Pranciškus Smuglevičius turėjo bylų teisme. Varšuvoje P.Smuglevičius palaikė 1794 m. sukilimą. Vieni reikšmingiausių šio laikotarpio Smuglevičiaus paveikslų „Keturmečio seimo 1791 metų gegužės 3 dienos sesija“, „T.Kosciuškos priesaika Korkuvos rinkos aikštėje 1794 metais“. Nutapė alegoriją, vaizduojančią Jokūbo Jasinskio mirtį. Iš minėto periodo svarbūs ir Pranciškaus Smuglevičiaus nutapyti politinių ir visuomenės veikėjų portretai, tarp jų Hugo Kolontajaus, Tado Kosciuškos, Karolio Prozoro, Jokūbo Jasinskio, Tadeušo Reitano ir kt. Varšuvoje dailininkas dirbo iki tol, kol buvo pakviestas į Vilnių užimti Lietuvos Vyriausiosios mokyklos tapybos profesoriaus ir katedros vedėjo vietą.
Gyvenimas ir veikla Vilniuje
P.Smuglevičius ne tik mokė studentus, bet buvo įsitraukęs ir į universiteto veiklą: dalyvaudavo mokslinės tarybos posėdžiuose, įvairių komisijų darbe, padėjo skulptoriui Andrė Lebrenui sudaryti skulptūros dėstymo programą, atestavo mokyklų piešimo mokytojus.
1800–1801 m. Pranciškus Smuglevičius pakviestas Rusijos imperatoriaus Pavelo I, paprašius ten dirbusio jo bičiulio Vinčenzo Brenos nutapyti paveikslus Žiemos rūmams lankėsi Sankt Peterburge. Paveikslų neišliko. Vienas iš geriausių Sankt Peterburge nutapytų dailininko darbų šaltiniuose minimas altorinis šv. Mykolo archangelo paveikslas. Grįžęs iš Sankt Peterburgo Pranciškus Smuglevičius baigė tapyti paveikslus Vilniaus katedrai, su broliu Antanu ištapė Vilniaus universiteto posėdžių salę, šiuo metu vadinamą Smuglevičiaus vardu. P.Smuglevičiaus dekoruotoje salėje 1804 m. rugsėjo mėn. įvyko iškilmingas Vilniaus universiteto mokslo metų pradžios posėdis. Šio posėdžio metu dailininkui buvo padėkota už salės puošybą, už kurią jis neėmė pinigų, dekoravo savo iniciatyva. Apie šios salės dekoraciją buvo pranešta per vietos laikraščius, imperatorius Smuglevičių apdovanojo aukso žiedu ir suteikė jam dvaro tarėjo rangą. Žiedas dailininkui buvo iškilmingai įteiktas universitete 1805 m. gegužės 15 d. 1800 m. P.Smuglevičius remontuojamos Petro ir Povilo bažnyčios didžiajam altoriui nutapė paveikslą „Apaštalų Petro ir Povilo atsisveikinimas“, kurį Vincentas Smakauskas ir kt. vertino kaip vieną geriausių iš visų bažnytinių Smuglevičiaus paveikslų. Po grįžimo iš Sankt Peterburgo Pranciškus Smuglevičius jau pastoviai sirgo, jam silpo regėjimas. Dailininko sveikata rūpinosi VU profesorius Andrius Sniadeckis, kuriam dailininkas padovanojo paveikslą, vaizduojantį Europos pagrobimą. 1807 m. rugsėjo 10 d. Smuglevičius tiek nusilpo, jog surašė testamentą. Šeimos jis buvo nesukūręs.
Pranciškus Smuglevičius mirė 1807 m. rugsėjo 18 d., trečią valandą nakties, eidamas 62 metus, Vilniuje. Dailininko laidotuvių eisenoje dalyvavo visa universiteto bendruomenė. Dailininkas buvo palaidotas Rasų kapinėse, kur jo karstas buvo įmūrytas į naujai pastatytą kolumbariumą. Bėgant metams, visas kolumbariumo sparnas buvo sunaikintas, šiuo metu nėra žinoma, kurioje vietoje palaidotas dailininkas P.Smuglevičius.
Ankus
thumb|right|Drambliai aptvare Kalifornijoje. Šalia stovinti prižiūrėtojas laiko šiuolaikinį ankų Ankus, kitaip dar dramblių kablys ar dramblių akstinas (, elephant goad) – mahouto įrankis, naudojamas drambliams valdyti ir dresuoti.
Naudojimas
Paprastai anku drambliui ne sukeliamas skausmas, o stipriai aiškiai spaudžiama į tam tikrą galvos vietą, kad dramblys vykdytų tam tikrą išmoktą komandą (sustotų, suktų kairėn ar dešinėn, atsiklauptų, stovėtų ramiai ir kt.). Ankus taip pat pailgina mahouto ranką.
Konstrukcija
Ankaus dydis ir konstrukcija turi atitikti mahouto ranką ir dramblio būdą. Mahouto galva turi būti standžiai pritvirtinta prie koto, o rankena – neslidi. Kablio smaigalys neturi būti labai aštrūs, kad lengvai nepradurtų dramblio odos.
Simbolika
Hinduizme ankus yra vienas iš religinių simbolių, taip pat kai kurių hinduizmo dievų (pavyzdžiui, Ganešos) atributas.
Nuorodos
Nuotraukos:
Kerija (reikšmės)
Kerija gali reikšti:
Pelytė Minė
Pelytė Minė – Volto Disnėjaus ir Ubo Iverkso sukurta komiksų ir animacinių filmų herojė. Ji, kaip ir Peliukas Mikis, pirmą kartą ekrane pasirodė 1928 m. ir buvo įgarsinta Volto Disnėjaus. Minė – Peliuko Mikio mergina.
Daugelyje animacinių filmų Mikis stengiasi pelnyti Minės simpatijas, tačiau dažniausiai užsitraukia tik žaviosios pelytės rūstybę.
Druskeliškės
Druskeliškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Lielionių.
Kutbas ud Dinas Aibekas
Kutbas ud Dinas Aibekas (m. 1210 m.) – tiurkų karvedys, pirmasis Delio sultonas.
Gimė Afganistane, tiurkų šeimoje. Greičiausiai kilęs iš Aibako miesto. Jaunystėje buvo paimtas į karius-vergus (guliamus). Jį nusipirko Nišapūro kadis, leido Aibekui gauti išsilavinimą, išmokti karybos meno. Savininkui mirus, Kutbą ud Diną nusipirko garsus Guridų karvedys Muhamadas Guri.
thumb|left|240px|Kutbo ud Dino mauzoliejus Lahore Kutbas ud Dinas Aibekas pasižymėjo Guri mūšiuose šiaurės Indijoje, tapo generolu, užėmė Adžmerą, 1193 m. – Delį. Muhamadas Guri Aibeką laikė savo patikimiausiu generolu, jį paskyrė vadovauti žygiams Indijoje. Kutbas ud Dinas Aibekas toliau rengė karines kampanijas į Bengaliją, Biharą, Gudžaratą.
1206 m. Lahore Muhamadas Guri Aibeką paskyrė savo vietininku Indijoje, jam tada suteikė Kutbo ud Dino („tikėjimo ašies“) vardą. Tais pačiais metais Guri mirė, nepalikęs sūnų, todėl Kutbas ud Dinas Aibekas pasiskelbė valstybės sosto perėmėju. Tačiau šiaurines Guridų valdas užėmė Čingischanas, o dalyje kitų valdų įsivyravo vietiniai generolai. Kutbas ud Dinas įkūrė Delio sultonatą ir davė pradžią Mamliukų dinastijai. Valstybės sostinę perkėlė iš Lahoro į Delį, vykdė islamizaciją Indijoje, pradėjo Kutbo minareto statybas, jo valdymo metu plito persų kalba.
Sultonas mirė 1210 m., Lahore žaisdamas polą. Ten ir buvo palaidotas. Jo sūnus Aramšachas tapo valdovu, bet jau po metų jį pakeitė Aibeko vergas Iltumišas.
Pakražantis
Pakražantis – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, šalia kelio (kitame kelio pakraštyje – Griniai), prie Kražantės upės. Kaimo vardu pavadinta seniūnija, nors jos centras yra gretimuose Griniuose. Stovi Pakražančio Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (pastatyta 1894 m.). Pakražančio vidurinė mokykla ir paštas yra gretimame Grinių kaime.
Etimologija
thumb|left|[[Pakražančio bažnyčia]]
Pakražantis – vandenvardinis vietovardis, pavadintas pagal Kražantės upę.
Istorija
Kaimas minimas nuo 1574 m. XVII a. Pakražančio dvaras priklausė Prušinskiams, XVIII a. – Kiaunarskiams, kurie 1764 m. pastatydino pirmąją Pakražančio bažnyčią.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Judesio kiekis
Judesio kiekis arba impulsas – sąvoka, dažniausiai vartojama mechanikoje, kurią nusako masės ir greičio sandauga (p=mv). Dažnai nežinoma jėgos priklausomybė nuo kūno materialiojo taško koordinačių erdvėje, greičio ar laiko. Taip pat Niutono dėsniuose neatsispindi visa judėjimo esmė - jo neišnykstamumas, todėl taikomas vektorinis dydis p, kurio pagalba išreiškiamas judesio kiekio tvermės dėsnis: bet kurioje uždaroje sistemoje, kai išoriniai jėgų poveikiai kompensuoti, bendras visų dalelių judesio kiekis išlieka pastovus, jai būdingi judėjimo dėsningumai nesikeičia.
Judesio kiekio reikšmė išvedama iš Antrojo Niutono dėsnio:
Judesio kiekio matavimo vienetas SI sistemoje yra N⋅s ir m⋅kg⋅s-1.
Judesio kiekio tvermės dėsnis moderniosios fizikos požiūriu
Šiuolaikinėje fizikoje judesio kiekio tvermės dėsnis išvedamas iš Neter (Noether) teoremos, teigiančios, kad visi tvermės dėsniai atitinka tam tikras simetrijas fizikinėse teorijose. Judesio kiekio tvermės dėsnis šiuo požiūriu susijęs su fizikinių dėsnių simetrija poslinkio erdvėje atžvilgiu (t. y. fizikiniai dėsniai nesikeičia, perkėlus nagrinėjamą sistemą į kitą erdvės tašką).
Pivdenė
Pivdenė – miestas Charkovo srityje, Ukrainoje. 2011 m. duomenimis, mieste gyveno 7 937 gyventojai.
Istorija
Miestas įkurtas 1906 m. Miesto teisės suteiktos 1963 m.
Aušrininkai (LSMO)
Aušrininkai – Lietuvos socialistinės moksleivijos organizacija.
Istorija
Pavadinta pagal žurnalą „Aušrinė“, prie kurio glaudėsi jos nariai, pradėti vadinti aušrininkais. Veikė 1910–1936 metais, iš pradžių Vilniuje, 1915–1919 m. Voroneže, nuo 1919 m. visoje Lietuvoje.
1920 m. pavadinta Lietuvos socialistinės moksleivijos organizacija „Aušrinė“, oficialiai įregistruota 1922 m. kovo 11 d. 1920–1923 m. įvyko 8 konferencijos.
Organizacijoje buvo 14 kuopų. Po 1926 m. valstybės perversmo daugelis aušrininkų buvo persekiojami. 1929 m., po pasikėsinimo į ministrą pirmininką Augustiną Voldemarą, 26 aušrininkai, turėję ryšių su pasikėsinimo dalyviais, buvo suimti ir karo lauko teismo nuteisti kalėti. Iš valdžios pašalinus A. Voldemarą, dauguma nuteistųjų iki 1931 m. paleisti. 1936 m. organizacijos veikla buvo uždrausta.
Druskiai
Druskiais vadinama druskos gavėjų specialybė Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. Taip pat Druskiais vadinamos šios gyvenvietės:
David Herbert Richards Lawrence
thumb|D. H. Lawrence Deividas Herbertas Lorensas (1885 m. rugsėjo 11 d. Ystvude prie Notingemšyro – 1930 m. kovo 2 d. Vense, Prancūzojoje) – anglų rašytojas.
Gyvenimas ir kūryba
Pripažinimą ir finansinę nepriklausomybę jam atnešė Amerikoje išleisti romanai ir jų vertimai. Nuo 1919 m. iki savo mirties Lorensas daug keliavo: važinėjo po Italiją, Australiją, ilgesnį laiką gyveno Niu Meksike nedidelėje rančoje. Trumpame romane „Sent Mauro žirgas“ vaizduojama laukinė nepaliesta Niu Meksiko gamta ir aštriai kritikuojama šiuolaikinė industrinė visuomenė. Beje, ši kritika jaučiama ir „Ledi Čaterli meilužyje“. Be romanų Lorensas parašė nemaža kelionių aprašymų, eilėraščių, dramų apsakymų ir esė. 1926 m. jis persikėlė į Toskaną, kur parašė „Ledi Čaterlį meilužį“. Kadangi kūrinys buvo kaltinamas nepadorumu ir santuokos griovimo aukštinimu, jis buvo uždraustas. Lorensas mirė 1930 m. kovo 2 d. Vense, Prancūzijoje. Netoli rančos Niu Meksike žmona vyro atsiminimui pastatė nedidelę koplytėlę, į kurią įmūrijo urną su vyro pelenais.
Abejučių piliakalnis
Abejučių piliakalnis – piliakalnis ir gyvenvietė Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, Abejučių kaime, Pabradės seniūnija, Asvejos regioninis parkas. Pasiekiamas iš plento keliu Skirlėnai – Padubingė pervažiavus į Asvejos ežero šiaurinį krantą – yra 50 m į kairę šiaurėn nuo kelio kairėje esančios mašinų stovėjimo aikštelės, praretintame miške.
Piliakalnis
1 km į šiaurės rytus nuo piliakalnio yra IX a. – XII a. pilkapiai – Abejučių pilkapynas.
Tyrimai
1998 m. piliakalnį žvalgė Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 22200 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Kolombas (Prancūzija)
Kolombas – miestas šiaurės Prancūzijoje, 11 km į šiaurės vakarus nuo Paryžiaus centro. Yra 4 geležinkelio stotys, 3 gimnazijos. Išvystyta aviacijos, elektronikos pramonė.
Sportas
Kolombo olimpiniame stadione 1938 m. vyko III pasaulio futbolo čempionatas. Šis stadionas, buvo pagrindinė šalies futbolo arena iki 1972 m.
Ližai (Anykščiai)
Ližai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Šeimyniškių. Telkšo Pagojės tvenkinys.
Algirdas Jurgis Kliučininkas
Algirdas Jurgis Kliučininkas (g. 1932 m. lapkričio 20 d. Naujiena, Krosnos valsčius) – Lietuvos inžinierius technologas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.