cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gloster Gladiator
Eksploatacija
1937 m. pabaigoje Jungtinės Karalystės KOP gavo visus užsakytus lėktuvus, o jais apginkluotos eskadrilės buvo paskelbtos kovingomis. Naujasis lėktuvas dėl savo pilotavimo ypatybių greitai įgijo reputaciją lėktuvo, kuris skiria „vyrus nuo jaunuolių“: nepratę prie didelės sparno apkrovos ir labai didelių užsparnių, taip pat orlaivio tendencijos greitai nuvirsti į suktuką, pilotai patekdavo į avarijas, ypač tūpimo metu. Savo ruožtu, „kieta“ pilotavimo technika, kurios lėktuvas pareikalavo iš lakūnų, suvaidino didžiulį vaidmenį pereinant prie sudėtingesnių naikintuvų-monoplanų „Hawker Hurricane“ ir „Supermarine Spitfire“. miniatiūra|Gloster Gladiator kabinos durelės atsidarydavo į apačią, o kabinos gaubtas – pasislinkdavo atgal. 1938 m. sutvarkius „Hawker Hurricane“ ir „Supermarine Spitfire“ gamybą, šie buvo pradėti tiekti ir į „Gladiatoriais“ ginkluotas eskadriles. Iki karo pradžios „Gladiatoriai“ jau sudarė mažumą bet kurios eskadrilės orlaivių. 1941 m. pradžioje „Gladiatoriai“ jau beveik nebebuvo naudojami Britų salų gynyboje ir buvo likę tik Artimuosiuose Rytuose (Sueco kanalo apsauga) bei Maltoje. Jungtinės Karalystės KOP „Gladiatorius“ naudojo iki 1944 m. pabaigos, daugiausiai meteorologinėms misijoms.
Steinway & Sons
Istorija
„Steinway & Sons“ taikė pianistų rėmimo taktiką, kad muzikantas grotų tik su jų pianinu. 1972 m. firma atsiėmė fortepijoną iš Gariko Olsono, kuris pareiškė, kad „Bösendorfer“ yra pianinų Rols Roisai. Ir vėliau, 2002 m. Andžela Hjuvit buvo išbraukta iš remiamų pianistų, kai įsigijo ir grojo viešai „Fazioli“ pianinu. 1975 m. „Steinway & Sons“ laimėjo bylą prieš „Grotrian-Steinweg“, po kurios buvo uždrausta vokiečių gamintojui JAV rinkoje naudoti Steinweg pavadinimo dalį dėl klaidinančio panašumo į Steinway. 1985 m. „CBS“ pardavė įmonę muzikiniam verslo susivienijimui ir 1996−2013 m. jos akcijomis buvo prekiaujama viešai biržoje. 1990-aisias įmonė rinkoje pristatė pigesnių „Boston“ ir „Essex“ pianinų linijas, kurie atitinkamai buvo gaminami japonų „Kawai“ ir pietų korėjiečių „Young Chang“ firmų. 2013 m. Džonas Paulsonas, rizikos fondo valdytojas, sumokėjo 512 mln. dolerių išpirkdamas įmonės akcijas ir paversdamas ją vėl privačia, tačiau pasirodė teigiančių, kad beveik trečdalis „Steinway & Sons“ akcijų išliko pietų korėjiečių „Samick“ nuosavybėje. 2015 m. įmonė pristatė „Spirio“ pianiną, suderinamą su skaitmeninėmis technologijomis. 175 koledžai ir konservatorijos pasaulyje turėjo oficialių „vien Steinway“ mokyklų statusą, kur 90 % pianinų yra „Steinway“ gamybos. 2015 m. įmonė gamino tris vertikalių pianinų ir šešis fortepijonų modelius.
Gloster Gladiator
Eksploatacija
„Gladiatoriai“ buvo naudojami beveik visuose ketvirtojo dešimtmečio antrosios pusės ir penktojo dešimtmečio pradžios konfliktuose. Jungtinės Karalystės kariuomenė jį naudojo kovodama su sukilėliais Palestinoje, Antrojo Pasaulinio karo mūšiuose Prancūzijoje, Graikijoje, Norvegijoje, Maltos gynyboje, trumpame Anglų-Irako kare prieš tokiais pat orlaiviais ginkluotą Irako karalystės kariuomenę, Kinijos Respublikos KOP nuo 1938 m. šiais orlaiviais kovojo prieš Japoniją, Suomija – nuo 1939 m. Žiemos kare ir Tęstiniame kare – prieš SSRS, Norvegija, Belgija, Graikija – prieš Vokietijos invaziją.
Žymiausiu Gloster Gladiator asu tapo Jungtinės Karalystės pilotas iš Pietų Afrikos Marmaduke „Pat“ Pattie, šiuo orlaiviu pasiekęs 15 pergalių.
Artimuosiuose Rytuose miniatiūra|Gloster Gladiator aerodrome Jordanijoje, 1941 m. Artimuosiuose Rytuose vykusių karo veiksmų metu „Gladiatoriai“ gerai pasirodė kovoje su panašiais naikintuvais Fiat CR.42 ginkluotomis Italijos karališkosiomis karinėmis oro pajėgomis. „Gladiatoriai“ taip pat buvo naudojami 1941 m. britų kovose su Viši režimui lojaliomis pajėgomis Sirijoje, bei, iš abejų pusių – 1941 m. vykusiame trumpame Anglijos-Irano kare.
Belgijoje
Visi 15 Belgijos KOP „Gladiatorių“ buvo sunaikinti pirmomis Vokietijos invazijos dienomis. Vokietijos nuostolius sudarė du apgadinti orlaiviai.
„Keistajame kare“
Dvi „Gloster Gladiator“ eskadrilės buvo įtrauktos į „Keistajame kare“ (1939 m rugsėjo 1 d. – 1940 m. gegužės 10 d.) dalyvavusio Jungtinės Karalystės ekspedicinio korpuso karinių oro pajėgų sudėtį. Prasidėjus Vokietijos invazijai į Belgiją, daug „Gladiatorių“ buvo sunaikinta gegužės 18 d. įvykusio Liuftvafės antskrydžio prieš Vitry-en-Artois aerodromą. Šio konflikto meto „Gladiatoriai“ numušė keletą Liuftvafės žvalgybinių lėktuvų, pvz. balandžio 10 d., virš Šiaurės jūros – Dornier Do 18 (Nr. 8L+DK iš 606-osios grupės).
„Keistojo karo“ metu, 1940 m. balandžio 24 d. Belgijos „Gladiatorius“ numušė vieną bombonešį Heinkel He 111.
Kinijoje
Kampanijoje dalyvavę britų karališkųjų KOP 263 eskadrilės „Gladiatoriai“ balandžio 24 d. numušė vieną Henkel He 115, tris neįvardintus bombonešius, ir neteko 10 savo orlaivių. Po mažiau nei savaitės kovų visi britų „Gladiatoriai“ tapo nebetinkami skraidyti ir eskadrilės pasitraukė į Britaniją.
Perginkluota eskadrilė gegužės 27 d. grįžo į Norvegiją, kur kiek sėkmingiau kariavo Narviko fronte, įskaitant eskadrilės piloto Louis Jacobsen per vieną skrydį birželio 2 d. numuštus tris He 111 ir, galbūt, vieną Ju 88. miniatiūra|Avariniu būdu ant Mjosos ežero ledo nusileidęs Norvegijos KOP „Gloster Gladiator“. Vokietijos invazija į Norvegiją, 1940 m. balandis. Iš viso „Gladiatoriais“ ginkluota 263 eskadrilė Norvegijos kampanijos metu atliko 249 kovinius skridimus, numušė 26 priešo orlaivius. Grįžtant iš Norvegijos, eskadrilę vežusį lėktuvnešį HMS Glorious užpuolė ir paskandino Vokietijos karo laivyno laivai „Gneisenau“ ir „Scharnhorst“.
„Mūšyje dėl Britanijos“
„Mūšyje dėl Britanijos“ „Gladiatoriai“ dalyvavo 247 ir 804 jūrinės eskadrilių sudėtyje. Oro pergalių neužfiksuota.
Maltoje
1940 m. į Maltą buvo atsiųsta 18 „Gladiatorių“ iš 802-osios jūrinės eskadrilės. Maltos apsiausties operacijos metu šie orlaiviai 10 dienų buvo vienintelė salos apsauga nuo Italijos karo aviacijos atakų. Vėliau sukurtose lenedose pasakojama apie tai, kad salą saugojo tik trys "Gladiatoriai", turėję vardus "Faith" ("Tikėjimas), "Hope" ("Viltis") ir "Labdara" ("Charity"). Savo manevringumo ir Italijos karinės vadovybės neapsisprendimo ar pradėti sausumos pajėgų invaziją dėka, šie orlaiviai suvaidino didelį vaidmenį apginant salą, kol 1940 m. vasarą jų nepakeitė „Hawker Hurricane“.
Suomijoje miniatiūra|Švedijos karo muziejuje demonstruojamas Gloster Gladiator (J 8) su Suomijos KOP ženklais Žiemos karo metu Suomija įsigijo 20 orlaivių ir dar 10 gavo kaip dovaną. Pirmasis suomiškų „Gladiatorių“ oro mūšis įvyko 1940 m. vasario 2 d. Žiemos karo metu Suomija neteko 13 „Gladiatorių“.
Suomijos KOP „Gladiatorius“ naudojo iki 1945 m., tačiau jau 1941 m., pasirodžius modernesniems sustiprėjusios SSRS KOP lėktuvams (I-153 bis, I-16), šiems orlaiviams buvo priskirtos antraeilės, daugiausiai – žvalgybos ir lavinimosi misijos.
Kitur
SSRS KOP perėmė apie 40 Lietuvos ir Latvijos „Gladiatorių“. Įdomi aplinkybė yra tai, jog po Latvijos okupacijos, SSRS vadovybės nurodymu, dalis Latvijos KOP „Gladiatorių“, surinktų Krustpilio aerodrome, buvo išardyti, sukrauti į dėžes ir paruošti siųsti į Vokietiją. Dauguma lietuviškų „Gladiatorių“ buvo sunaikinti pirmomis karo dienomis. Dauguma „latviškų“ buvo užgrobti sveiki Krustpilio aerodrome ir buvo naudojami Liuftvafės mokyklose, pvz. bent vieną jų iki 1943 m. Liuftvafės Ergänzungsgruppe (S) 1 naudojo kaip taikinių vilkiką Langendiebach aerodrome prie Hanau. Paskutinis „latviškas“ „Gladiatorius“ iš Liuftvafės inventoriaus sąrašų buvo išbrauktas 1943 m. kovo 16 d.
Citatos"„Šie seni Gladiatoriai, priešingai nei „Hurricane“ ar „Spitfire“ nėra pagaminti iš plieno skardos. Jie turi drobės sparnus, padengtus nuostabiai degia drobe, o po ja yra daugybė mažų plonų pagaliukų, tokių kokius dedame į laužo apačią, kad jis greičiau įsidegtų. Jei išminčius pasakytų „aš ketinu sukurti didelį daiktą, kuris degs geriau ir greičiai nei bet kas pasaulyje“ ir sąžiningai vykdytų šią užduotį, jis greičiausiai sukurtų kažką panašaus į „Gladiatorių“."— Roald Dahl, „A Piece of Cake“, iš novelių rinkinio „The Wonderful Story of Henry Sugar"
Lietuvoje
miniatiūra|Gloster Gladiator Mk. I 1937 m. gegužės 27 d. Latvijos kariuomenė užsakė 26 „Gladiatorius“. Lėktuvus jie gavo tų pačių metų rugpjūčio-rugsėjo mėnesiais (gamykliniai Nr. 114–125 ir 163–175). Praėjus kelioms dienoms po latvių užsakymo, Lietuvos Krašto apsaugos ministerija užsakė 14 „Gladiator Mk. I“. „Lietuviški“ „Gladiatoriai“ buvo ginkluoti 4 vnt. Browning 7,7 mm kalibro kukosvaidžiais, liemenyje sumontuotų kulkosvaidžių šovinių atsarga siekė po 600, po sparnais – po 400 vnt.
Lietuvoje orlaiviai buvo priskirti 1935 m. iš Kauno į Šiaulius perkeltai 5-ąjai eskadrilei, kuri iki tol skraidė italų gamybos FIAT CR.20.
Iš Anglijos lėktuvai jūra buvo išsiųsti 1937 m. spalio-lapkričio mėnesiais. Pagal kontrakto sąlygas orlaiviai turėjo būti surenkami dalyvaujant gamintojo atstovams, todėl jų surinkimas užtruko iki 1938 m. vidurio. Pirmam skrydžiui orlaiviai pakilo 1938 m. birželio 3 d. Pirmas į orą pakilo firmos lakūnas-bandytojas. Po jo skrido eskadrilės vadas ir kiti lakūnai.
Karo aviacijoje „Gladiatoriams“ buvo priskirta raidė „G“ ir gamyklinis numeris. Atitinkamai, jų borto numeriai buvo nuo G-704 iki G-717. Karo aviacijos „Gladiatoriai“ buvo dažomi aliuminio spalva, viršutiniai sparnų, horizontalių stabilizatorių paviršiai ir uodegos vairas – tamsiai žali, apatinių sparnų apatinėje dalyje buvo piešiama fiuzeliažui lygiagreti tamsiai žalia juosta, ant kurios buvo piešiamas Karo aviacijos ženklas. miniatiūra|Po „Gloster Gladiator“ sparnu montuojamoje gondoloje įrengtas kulkosvaidis Lietuvių lakūnams lėktuvai paliko gerą įspūdį, tačiau pradžioje buvo daug nepasitenkinimo dėl uždarų kabinų, iš kurių, kaip buvo baiminamasi, gedimo atveju gali būti sunku išlipti.
Palyginamieji skridimai su kitų tipų lėktuvais parodė, kad, skrendant nedideliame aukštyje, greičiausias yra ANBO-41, po jo seka „ Gladiatorius“ ir Dewoitine D.501. 2000 m aukštyje greičiausias buvo „Gladiatorius“, o po jo, nedaug atsilikęs, – ANBO-41. Kitomis skridimo charakteristikomis „Gladiatorius“ mažai kuo skyrėsi nuo ANBO-41.
Okupavus Lietuvą, vienas „Gladiatorius“ (Nr. G-713) buvo priskirtas „Tautinei eskadrilei“, vėliau – 29-ojo TŠK aviacijai. Kiti – stovėjo Zoknių aerodrome ir apie jų priskyrimą konkretiems DVRA daliniams duomenų nėra. Įsiveržus vokiečiams Zokniuose buvę „Gladiatoriai“ buvo sunaikinti, išskyrus G-709, kurį vėliau naudojo Liuftvafė.
Variantai
miniatiūra|Bristol Mercury variklis (licencinė kopija Walter Merkur)
Operatoriai
miniatiūra|Airijos KOP „Gladiatorių“ dažymo schema miniatiūra|Valstybės, kurių kariuomenės buvo įsigiję „Gloster Gladiator“
Išlikę egzemplioriai
Jungtinė Karalystė:
miniatiūra|„Gloster Gladiator“ Mk. I Šatlvorto kolekcijoje
Malta: Nr. N5520 – „Sea Gladiator“ fiuzeliažas, demonstruojamas Valetoje esančiame Nacionaliniame karo muziejuje.
Norvegija:
Švedija: (J 8) Nr. 278, eksponuojamas prie Linšiopingo esančiame Švedijos karinių oro pajėgų muziejuje.
Purplių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo koplyčia
'''Purplių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo koplyčia''' – katalikų koplyčia Mažeikių rajone, Laižuvos seniūnijoje, Purplių kaimo senosiose kapinėse, kelio pabaigoje, pravažiavus Purplių vėjo malūną, 0,5 km nuo Lietuvos ir Latvijos sienos. Purplių senkapiai, kuriuose stovi koplyčia, įtraukti į Kultūros vertybių registrą. Atnaujinta Purplių koplyčia yra vertingas, išliekamąją vertę turintis sakralinis objektas, įtrauktas į Mažeikių rajono lankytinų vietų sąrašą.
Istorija
Koplyčios istorija siejama su pasakojimu apie XIX a. gyvenusį kunigą vienuolį Remutį. Jis lankėsi Purpliuose ir pamatė, kad vietiniai žmonės mažai tiki Dievu, o daugiau burtais. Kartą sunkiai susirgęs jis susapnavo, kad pasveiktų, jei tik Purplių kapinių laisvoje vietoje pastatytų žmonėms koplyčią. Prikalbėjęs vietinius, su jų pagalba ėmėsi statybos, atsivežė medienos iš Latvijos miškų. Per pora metų maldos namus pastatė, ir 1842 m. ji buvo pašventinta Švento Kryžiaus Išaukštinimo vardu. Pats kunigas tuo pačiu išsigydė sunkią ligą, čia ir apsigyveno. Koplyčioje nuolat vyko šv. mišios, kol gyveno Remutis. Po jo mirties į Purplius kito kunigo nebuvo atsiųsta, koplyčioje pamaldos vyko retai, keletą kartų metuose per didžiąsias šventes. Žmonės buvo priversti keliauti į Laižuvą.
Purplių kapinės ir koplyčia stovėjo ūkininko Felikso Ročio žemėje. Jam koplyčia netiko, kad žmonėms reikėję eiti per jo žemę. 1934 m. ūkininkas išėmęs iš altoriaus šventųjų statulas ir atidavęs į muziejų. Po žemės šeimininko mirties jo žmona sutvarkiusi koplyčią, todėl joje vėl galėjo rinktis tikintieji. Baigiantis Antrajam pasauliniam karui vokiečiai traukdamiesi susprogdino Laižuvos bažnyčią, todėl pamaldoms parapijiečiai rinkdavosi į Purplius. Vėl pradėjus veikti bažnyčiai, Purplių koplyčia teveikė iki 1961 m., šv. mišios buvo aukojamos tik per didžiąsias šventes. Uždaryta koplyčia buvo išplėšta, dingo bažnytiniai daiktai: dalį išsinešiojo gyventojai, o altoriaus papuošimai ir klausykla buvo paslėpti ant koplyčios lubų. Pamažu šventovė pradėjo nykti. Praėjus beveik dešimtmečiui vietinių gyventojų prašymu ją šiek tiek paremontavo kolūkis. Bokštelio kryžius ir varpas, siekiant juos išsaugoti, J. Racevičiaus rūpesčiu buvo nuimti ir perduoti Mažeikių muziejui.
2009 m. spalio 10 d. Telšių vyskupas Jonas Boruta pašventino atstatytą Purplių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo koplyčią. Jos pašventinimą lydėjo iškilminga procesija, kurios priekyje buvo nešamas kryžius ir Evangelija, ėjo vyskupas ir kiti dvasininkai, tautiniais rūbais pasipuošę vaikai, šauliai iš Mažeikių.
Komposteris
miniatiūra|220px|px|right|Elektroninis komposteris [[Varšuva|Varšuvos autobuse]] Komposteris (nuo žodžio ) – prietaisas, naudojamas pažymėti viešojo transporto bilietus, čekius ir kitus panašius dokumentus.
Istorija
miniatiūra|180px|left|Mechaninis komposteris tramvajuje [[Bulgarija|Bulgarijoje]] Prietaisas sukurtas XIX a. Jis pirmą kartą pristatytas 1849 m. Nacionalinėje parodoje Paryžiuje. Tai buvo rankinis komposteris, panašus į naudojamą ir šiais laikais. Jo autorius – lenkų išradėjas Jan Józef Baranowski.
Naudojimas
Šiuolaikiniam elektroniniam bilietui pažymėti tarnauja elektroninis komposteris. Šis veiksmas atliekamas priglaudžiant bilietą prie vietos, pažymėtos „kortelės“ simboliu. Komposteris apie atliktą operaciją (bilieto kortelės  pažymėjimą, įkrovimą, įrašymą, atmetimą) informuoja garsiniu signalu ir atvaizduoja pranešimą ekrane. Jei keleiviui  reikia papildomų paslaugų (pirkti bilietą kitam asmeniui, aktyvuoti bilietą, įrašyti informaciją į kortelę po papildymo internetu), jos atliekamos spaudžiant atitinkamus mygtukus komposterio jutikliniame ekrane.
Pakermėžys
Pakermėžys – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Leliūnų, prie Ilgio ežero.
Hektoras Barbosa
Kapitonas Hektoras Barbosa – išgalvotas personažas „Karibų piratų“ filmų serijoje. Personažą įkūnijo aktorius Geoffrey Rush. Pirmajame filme „Juodojo perlo prakeiksmas“ (2003 m.) Hektoras Barbosa yra piktadarys nemirtingas piratas, filmo pabaigoje jis miršta. Tačiau filmo „Numirėlio skrynia“ (2006 m.) pabaigoje paaiškėjo, kad jis buvo atgaivintas, ir vėliau pasirodė filmuose „Pasaulio pakrašty“ (2007 m.), „Ant keistų bangų“ (2011 m.) ir galiausiai „Salazaro kerštas“ (2017 m.). Visos serijos metu šis personažas buvo suvokiamas kaip blogasis kapitono Džeko Sperou atitikmuo.
Racing Club Bobo (Bobo Diulasas)
Bobo Diulaso „Racing Club“ arba tiesiog „Racing Club“ – Burkina Faso futbolo klubas iš Bobo Diulaso, rungtyniaujantis aukščiausioje lygoje. Namų rungtynes žaidžia Vobio stadione, talpinančiame 10 tūkst. žiūrovų.
Istorija
1949 m. įkurtas klubas. Rungtyniavo šalies aukščiausioje lygoje. 1972 m. pirmą kartą tapo šalies čempionais. 1996 ir 1997 m. pakartojo šią sėkmę. Vėlesniais metais tokių aukštumų nepasiekė.
2014–2015 m. sezone po ilgos pertraukos vėl iškovojo čempionų titulą.
2022–2023 m. sezone rungtyniavo Premjer divizione ir užėmė penktą vietą.
Žiežulis (Molėtų r.)
left|120px
Žiežulis arba Žiežulinis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 7 km į šiaurės rytus nuo Toliejų, Poviliškio miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 1,03 km, plotis – iki 0,3 km. Altitudė 154,1 m. Kranto linija labai vingiuota. Krantai daugiausia aukšti, ištisai apaugę medžiais. Pietvakarinėje pakrantėje įsikūręs Žiežulių kaimas, pietinėje – Papūgžlynės kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Stirnių ežero baseinui (Žeimenos upės baseinas).
Rhos Aelwyd FC
Rhos Aelwyd FC – Velso futbolo klubas iš Ponkiajo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1943 m. 1958 m. klubas susijungė su Ponciau Aelwyd FC.
1992 m. žaidė Cymru Alliance, bet neįsitvirtino. Iškrito į Welsh National League. 2010 m. vėl grįžo į Cymru Alliance, bet antras sezonas lėmė, kad vėl iškrito į žemesnį divizioną.
Sezonai
Šaltinis:
Ali Carter
Ali Karteris (g. 1979 m. liepos 25 d.) – Anglijos snukerio žaidėjas. Daugiau kaip 20 metų jis yra tarp 25 pajėgiausių planetos žaidėjų. Karteris pravardžiuojamas "Kapitonu", nes mėgsta pilotuoti lėktuvus. Karteris 2 kartus žaidė Pasaulio snukerio čempionato finale 2008 ir 2012 m., bet abu pralaimėjo Ronnie O'Sullivan. Turi virš 350 šimtinių serijų, 3 maksimalius breikus ir yra laimėjęs 5 reitinginius turnyrus. Karteris pradėjo karjerą 1998 m., o jau po metų pasiekė pusfinalį.
Asmeninis gyvenimas
Karteris serga Krono liga. Karteriui taip pat buvo diagnozuotas vėžys, bet jis įveikė ligą. Jis yra vedęs ir turi 2 vaikus.
Adomas Naruševičius
Adomas Stanislovas Tadeušas Naruševičius (, 1733 m. spalio 20 d. Pinskas – 1796 m. liepos 8 d. Palenkės Januvas, Liublino vaivadija) – Abiejų Tautų Respublikos istorikas, poetas, vyskupas.
Biografija
1748 m. baigė Pinsko jėzuitų kolegiją, įstojo į jėzuitų ordiną. Filosofijos studijas tęsė Vilniaus akademijoje. 1751–1754 m. akademijoje dėstė gramatiką. Remdamasis Ordino archyvu 1757 m. parengė knygą „Reverendi patris Mathiae Casimiri Sabiewski e Societate Jesu Poemata“, kurioje paskelbė ankstyvuosius Motiejaus Kazimiero Sarbievijaus kūrinius, panegirikas, epigramas. M. K. Sarbievijaus poeziją publikuoti rengė ir vėliau, jau amžininkai pastebėjo šio poeto įtaką paties Naruševičiaus poezijai. 1771 m. Abiejų Tautų Respublikos valdovo Stanislovo Poniatovskio nurodymu nukaldintas specialus medalis abiejų poetų garbei.
1758–1762 m. studijavo Varšuvoje, Lione, ten įšventintas į kunigus. Grįžęs dėstė poetiką, retoriką, istoriją ir geografiją Varšuvos Collegium Nobilium ir Varšuvos kadetų korpuse. Nuo 1770 m. bendradarbiavo leidžiant periodinį leidinį „Zabawy Przyjemne i Pożyteczne“, vėliau tapo jo redaktoriumi. Leidinyje paskelbė daugumą savo literatūrinių kūrinių. Priklausė monarchistams, todėl dažnai polemizavo su konfederatais. Nuo 1771 m. karaliaus patarėjas istorijos klausimais. 1771–1772 m. sudarė rinkinį, skirtą antikos politinei istorijai „Historia polityczna państw starożytnych od pewnego towarzystwa napisana“, vėliau išvertė ir Tacito darbų. Parašė 2 tomų Jono Karolio Chodkevičiaus biografiją (išleista 1781 m.). 1773 m. Vilniaus akademija jam suteikė teologijos daktaro diplomą.
Panaikinus jėzuitų ordiną 1774 m. iš karaliaus gavo Nemenčinės, vėliau Anykščių kleboniją, 1775 m. – Smolensko vyskupo koadjutoriaus pareigas. Stanislovo Augusto Poniatovskio užsakymu parašė Lenkijos istoriją (Historia narodu polskiego, t. 2-7, 1780–1786 m.; I tomas, skirtas priešistorei, išleistas 1824 m.) Istorinius dokumentus rinko ne tik Lenkijoje ir Lietuvoje, bet ir Italijoje, Švedijoje. Jie sudarė 230 tomų vadinamąją „Naruševičiaus bylą“ arba „Acta Regnum et Populi Poloni“. 217 rinkinio tomų saugo Čartoryskių biblioteka Krokuvoje. Šis rinkinys – svarbus Lietuvos istorijos šaltinis.
Jo įsitikinimą, kad šaltiniai ir jų analizė turi didelė reikšmę tyrimams, parėmė ir jo mokiniai Teodoras Čackis, Hugo Kolontajus, J. Niemcevičius, S. Kviatkovskis, J. Abertrandis bei vėlesnė Joachimo Lelevelio karta. Jo mokiniai, kurių dauguma, kaip ir jis pats, buvo monarchistai, tyrinėjo ir daug nežinomų istorinių dokumentų, juos kritiškai vertino, publikavo, tikėjo jų didaktine reikšme.
1781 m. paskirtas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės raštininku, 1781–1786 m. ir Nuolatinės tarybos sekretorius. Nuo 1790 m. Lucko vyskupas. Priklausė 1791 m. Gegužės 3 d. konstitucijos bičiulių draugijai. 1788–1796 m. paskutiniuosius savo gyvenimo metus praleido Palenkės Januvo mieste buvusioje Lucko vyskupų rezidencijoje, kurioje ir mirė 1796 m. liepos 8 dieną. Palaidotas Palenkės Januvo Šv. Trejybės bažnyčios kriptoje. 1861 m. šventovėje jam buvo pastatytas marmurinis paminklas, sukurtas Romoje, autorius T. O. Sosnovskis.
Kūryba
Nuo 1770 m. bendradarbiavo leidžiant literatūrinį lenkų savaitraštį Malonios ir naudingos pramogos (Zabawy przyjemne i pożyteczne), vėliau tapo jo redaktoriumi. Leidinyje paskelbė didžiąją dalį savo literatūrinių kūrinių (satyrų, idilių, pasakėčių). Šiame savaitraštyje buvo propaguojama reformų stovyklos ideologija, akcentuojamas racionalistinis, moralistinis, didaktinis Apšvietos epochos žmogaus požiūris. Tam, be abejonės, turėjo įtakos paties redaktoriaus įsitikinimai bei pritarimas karaliaus politikai. Apskritai Naruševičius antrino tiems švietėjams – reformatoriams, kurie literatūrą bei švietimą laikė pagrindinėmis politinio bei visuomeninio poveikio priemonėmis.
1778 m. pasirodė keturtomis veikalas Raštai (Dzieła), kuriame buvo sudėta Naruševičiaus lyrika, satyros, epigramos, pasakėčios, Anakreonto, Tacito, Horacijaus, Sarbievijaus kūrinių vertimai. Raštus sudarė ir išleido pirmojo literatūrinio žurnalo Lenkijoje redaktorius, dramaturgas Pranciškus Bohomolecas. Kiek vėliau (1804–1805) grafas Tadas Mostovskis (Tadeusz Mostowski, 1766 X 19–1842 XII 6) išleido Naruševičiaus Įvairių eilių (Wiersze różne) dvitomį. 1882 m. jo Poezijos rinktinę, į kurią, be eiliuotų tekstų, buvo įtraukti ir keli prozos kūriniai bei laiškai (Wybór poezyj: z dołączeniem kilku pism prozą oraz listów), parengė lenkų literatūros istorikas ir kritikas Petras Chmelovskis (Piotr Chmielowski, 1848–1904)
Kurdamas eiliuotus tekstus, Naruševičius sekė klasicistine Nicolas Boileau (Nikola Bualo) poetika (L’art poétique, 1674), įteisinusią griežtą žanrinę ir stilistinę kūrinių reglamentaciją, personažų schemiškumą (juoda – balta principas), aprašymą vietoj vaizdavimo, hiperbolizacijos vengimą, loginę tropų struktūrą, antikinių įvaizdžių bei kalbos štampų vartojimą „pagal sveiką protą“. Šitaip buvo priešinamasi barokiniam „nesaikingumui“, o pavyzdžiais imti Renesanso poetai – skaidraus ir subalansuoto stiliaus autoriai.
Sudraskę ramybės ir santarvės gijas,
Kadais aukščiausią valdžią užsigrobę,
Pakriko lygu bėdžių bandos,
Patenkinti ir saugūs, nors ir be vedlio, be tvarkos.
Pakerniškės
Pakerniškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Bikėnų. Yra kaimo turizmo sodyba.
ASKfm
2014 m., amerikiečių grupei „IAC“ įsigijus šį tinklą, „ASKfm“ būstinė perkelta į Dubliną, Airiją. 2016 m. ši svetainė buvo perleista kitai firmai „Noosphere Ventures“, įsikūrusiai Kalifornijoje. 2017 m. „ASKfm“ registruotų vartotojų skaičius išaugo iki 215 mln. ir buvo didžiausias klausimų–atsakymų tinklas pasaulyje.
Pagalba tiriant kibernetines patyčias
2013 m. rugpjūčio 6 d. buvo paskelbta, kad keturiolikmetė Hana Smit (Hannah Smith), gyvenusi Lestenšyre, Anglijoje, nusižudė, o jos tėvas dėl dukters mirties apkaltino svetainėje vykstančias kibernetines patyčias bei ragino imtis griežtesnių priemonių „ASKfm“ ir kitų panašių socialinių tinklų atžvilgiu. Jis tvirtino, jog pats matė, kokį psichologinį smurtą išgyveno dukra, neigiamai žiūrėjo į svetainėje esantį anonimiškumą.
„ASKfm“ dalyvavo tyrime bei įvykdė vidinį auditą. Tolimesnis tyrimas parodė, kad nėra pakankamų įrodymų teigti, kad „ASKfm“ privedė mergaitę prie savižudybės. Policijos atstovas Veinas Simonsas (Wayne Simmons) atskleidė, kad Hana pati sau siuntė „įžeidžiančias ir agresyvias žinutes“. Vėliau Hanos Smit į save nukreiptos patyčios tapo fenomenu, nagrinėjamu akademiniuose sluoksniuose.
Nuo 2014 m., kuomet „ASKfm“ nupirko „IAC“, svetainė iš naujo persvarstė vartotojo saugos politiką ir įkūrė Saugos centrą bei Patariamąją saugos tarnybą, kurią sudaro skaitmeninės saugos ekspertai. „ASKfm“ atstovai buvo susitikę ir su Airijos vaikų departamentu, siekdami užtikrinti, kad būtų imtasi tinkamų žingsnių „ženkliai pagerinti“ svetainės apsaugą.
Pagalba kovojant su terorizmu
2014 m. BBC News pranešė, kad ISIS naudoja „ASKfm“ platformą ieškodami pasekėjų. Pasak „ASKfm“ atstovo spaudai, kompanija kovojo su kurstymais smurtauti ar nusikalsti. Su ISIS susijusios paskyros buvo aktyvios dar savaitę po pranešimo.
2015 m. kompanija prisijungė prie Europos komisijos internetinio forumo, bandydami užkirsti kelią terorizmą skatinančiam turiniui, bei įgyvendino bendrą duomenų bazės iniciatyvą, kuria siekiama aptikti neteisėtą turinį, susijusį su terorizmu. Jie taip pat prisijungė prie JTO „Tech Against Terror“ iniciatyvos.
Grabupė
Grabupė – upelis Lietuvoje, Šilutės rajone; Šyšos dešinysis intakas. Prasideda miške ties Gnybalais, 7,5 km į šiaurės rytus nuo Šilutės. Teka į vakarus, vėliau į pietus Lapynų miškais. Įteka į Šyšą 12,5 km nuo jos žiočių, priešais Macikus.
Didesnių intakų neturi. Vaga ištiesinta. Prie Grabupės įsikūrę Gnybalai, Kalininkai, Grabupiai.
Upėvardis kildinamas iš germanizmo grãbė („griovys“).
Gyvatė (simbolis)
thumb|160px|Senovės actekų ženklas coatl („gyvatė“) iš Bordžijos kodekso thumb|160px|Kretos deivė su gyvatėmis rankose Gyvatė – vienas seniausių žmonijos simbolių, aptinkamas beveik visų pasaulio tautų mitologijoje. Gyvatės atvaizdai randami jau ankstyvojo paleolito mene.
Mitologija
Archajiniuose kosmogoniniuose Europos ir Amerikos mituose gyvatė tarpininkauja tarp žemės ir dangaus. Pasak vakarų Bolivijos indėnų mitų, dangus kadaise nukrito ant žemės, bet gyvatė aplink jį apsivijo ir pakėlusi vėl atskyrė nuo žemės. Actekų Kecalkoatlis ir Teskatlipoka pasivertė gyvatėmis, kad į dvi dalis padalintų rajų chtoninį siaubūną, plaukiojantį pirmykščiuose vandenyse. Iš vieno siaubūno dalies jie sutvėrė žemę, iš kitos – dangų. Senovės Egipte gyvatės atvaizdas tvirtintas prie faraono kaktos kaip jo viešpatavimo danguje ir žemėje ženklas.
Vienas ankstyviausių kosminių gyvatės vaizdinių – Vaivorykštinis žaltys, Australijoje laikomas žemės ir lietaus, vaisingumo pradu. Tai lietaus šeimininkas, geriantis dangaus vandenis ir dėl to dažnai atnešantis negandas. Gyvatės-vaivorykštės vaizdinys paplitęs ir tarp Pietryčių, Rytų ir Pietų Azijos tautų. Indėnų mitologijoje taip pat žinomas gyvatės, pakilusios į dangų ir virtusios vaivorykšte vaizdinys (kai kurie Brazilijos indėnų mitai pasakoja apie dvi dangaus gyvates). Afrikoje gyvatė paprastai laikoma vandenų sargybine, kariaujančia su saulės sūnumi. Greičiausiai iš ten mitas pateko į senovės Egiptą, kur vaizduota, jog Apopas kasnakt išgeria visą požeminio Nilo vandenį, dėl ko jį nukauna dievas-saulė Ra. Gyvatės kaip vandens stichijos ir saulės-ugnies priešprieša regima ir Senojo Testamento simbolikoje bei „Mahabharatoje“ (Agnio kova prieš gyvatę Takšaką). thumb|left|120px|Kinų gyvatiškos dievybės [[Nuva ir Fusi. VIII a. Tangų dinastijos piešinys]] thumb|left|130px|Vaivorykštinis žaltys šiuolaikiniame Australijos aborigenų mene
Daug kur Afrikoje, Pietų, Vidurinėje Azijoje, Australijoje ir Okeanijoje, Lotynų Amerikoje populiarus mitologinis motyvas, jog gyvatė sergsti šaltinius, šulinius, upes. Tikima, kad nuo jų priklauso telkinio vandens lygis. Taip pat tikima, kad gyvatės susijusios su lietumi. Daug kur sausrų metu (arba kaip tik – užsitęsus lietui) būdavo aukojamos gyvatės. Indoeuropiečių mitologijoje griausmavaldis nudobia gyvatę arba drakoną ir paleidžia vandenis, o perujiečiai turi mitą apie tai, kaip trys pirmažmogio sūnūs nužudė gyvatę, dėl ko prasidėjo potvynis, užliejęs visą pasaulį.
thumb|200px|[[Mozė ir gyvatė, apsivijusi kryžių. 1893 m. piešinys Sankt Gotardo parapijos bažnyčioje (Austrija)]] Antikos autoriai ir archeologiniai radiniai liudija skitus turėjus mitą apie deivę gyvatės kojomis ir rankomis. Panašus vaizdinys žinotas actekų, kur žemės deivės Koatlikuės vardas reiškia „gyvate apsirengusi“. Senovės indų tradicijoje pasaulį palaiko milžiniška gyvatė Šeša, skandinavų – pasaulį apjuosusi Midgardo gyvatė Jormundgandas, egiptiečių – Mechenta. Žemės ir gyvatės ryšys atsispindi ir gyvatės pavadinimuose – etiopų arwe medr „žemės žvėris“, egiptiečių Sata („žemės gyvybė, žemės sūnus“), slavų змея iš земля („žemė“) Daug kur tikima, jog gyvatės saugo žemėje užkastus turtus, gali pasiekti požemiuose esančią mirusiųjų karalystę. Gyvatei priskiriamos ir gydančios galios (plg. gyvate vaizduotą graikų gydytoją Asklepiją). Jei ankstyvojoje mitologijoje gyvatė įsivaizduota siejanti dangų ir žemę, dvejopos prigimties, tai vėliau daug kur imta laikyti nelabuoju padaru, susijusiu su vandens, požemių, anapusybės pasauliais, chaosu. Gyvatė vaizduojama esanti prie pasaulio medžio šaknų, su ja kovoja dangaus dievai (plg. vedų Indra prieš Vritrą). Egiptietiškoje eschatologijoje teigiama, kad pirminis dievas Atumas pasaulio pabaigoje kaip gyvatė Urėjus grįš atgal į chaosą, iš kurio kadaise atsirado.
Gyvatė kaip toteminis simbolis aptinkamas senovės inkų, egiptiečių, indų valdovų galvos apdangaluose ar ženkluose. Viduržemio jūros regione ilgai buvo gajus paprotys namuose, rūmuose laikyti gyvates ir jas penėti kaip namų sergėtojas (plg. žalčių laikymas ikikrikščioniškoje Lietuvoje).
thumb|230px|Indų dievybių-gyvačių [[nagai (mitologija)|nagų akmenys]] thumb|230px|Ra katės pavidalu žudo gyvatę Apepą (Hunefero papirusas, XIII a. pr. m. e.) thumb|200px|Persipynusios gyvatės, siejamos su dievybe [[Ningišzidas|Ningišzidu. Galimas kaducėjaus pirmavaizdis. Lagašo karaliaus Gudėjos taurės fragmentas]]
Simbolika
Gyvatė visų pirma išreiškia energiją su visomis jos prieštaromis. Didelė gyvatės simbolikos įvairovė kyla dėl skirtingų jos dalių traktavimo, pvz., dėl savo juodėjimo rangantis gyvatė siejama su medžiu, jo šakomis bei šaknimis, skirtingos konotacijos kyla dėl keičiamos odos, pavojingo liežuvio, banguoto kūno rašto, šnypštimo, panašumo į pantį, būdo, kaip puolą auką apie ją apsivejant ir kt. Gyvatė gyvena labai įvairiose vietose – miškuose, dykumose, prie upių, šaltinių, jūrose – todėl iššaukia skirtingas asociacijas.
Indijoje gyvačių kultas glaudžiai siejasi su gyvatės kaip jūros vandens simboliu. Jos yra gyvybės ir nemirtingumo šaltinių sergėtojos, slepiančios paslėptus lobius. Kita vertus, dėl savo vislumo ir gyvenimo dykumoje gyvatė gali būti naikinimo galia. Pasak H. Blavatskajos, gyvatė simbolizuoja gundančią materijos galią (plg. Jasonas ir Medėja, Heraklis ir Omfalas, Adomas ir Ieva) ir parodo aiškų pavyzdį, kaip veikia involiucijos (atgalinės raidos) procesas; ji taip pat parodo kaip menkesnis dalykas esti didesniame, ankstesnis – vėlesniame. Gyvatė – tai atkritimas į materiją, pirmapradiškumą. thumb|left|150px|Gyvatė dažnai laikoma moterišku pradu. Paul Désiré Trouillebert paveikslas, XIX a. pab.
Gyvatė susijusi su moteriškumu (gyvates neša įvairios graikų deivės – Artemidė, Hekatė, Persefonė, mitinės veikėjos – Gorgonės Medūza, Erinijos). Europoje būta tikėjimo, jog išrovus iš moters, paveiktos mėnulio, galvos gyvaplaukį, šis pavirstąs gyvate. Gyvatė kaip ir kiti driežai išreiškia pirmykštį gyvasties sluoksnį. Anot Telaro, tai magnetinę galią turintis gyvūnas – kadangi keičia odą, ji simbolizuoja prisikėlimą, dėl rangymosi, galimybės susivyti į spiralę – reiškia galią, dėl nuožmumo – reiškia blogąją gamtos (prigimties) pusę. Anot Filono Aleksandriečio, gyvatė gali tiek nužudyti, tiek išgydyti, todėl ji yra nuožmių galių – tiek teigiamų, tiek neigiamų – valdančių pasaulį simbolis ir atributas. Be to, jis gyvatę laikė dvasingiausia iš gyvūnų.
Gnostikai su gyvate siejo stuburą ir nugaros smegenis, kas, anot K. G. Jungo, yra puikus pavyzdys, kaip pasąmonė staiga ir netikėtai įsiveržia savo siaubingais antpuoliais. Pasak jo, gyvatė yra skausmingas pasąmonėje bundančių pavojingų galių vaizdinys (plg., vikingų „Violuspoje“ išpranašauta, kad pabudus Midgardo gyvatei kils pasaulį sunaikinsiantis tvanas). Hainrichas Cimeris gyvatę laiko gyvybės galia, lemiančia gimimą ir mirtį, todėl ji susijusi su gyvybės ratu. Gnostikų Uroboro (gyvatės, kandančios savo uodegą) simbolis parodo gyvatės dviprasmiškumą, abi gyvybės ciklo puses (kūrybą ir naikinimą, aktyvumą ir pasyvumą). Gnostikai naasenai išpažinę, jog gyvatė (naas) glūdi visose būtybėse ir daiktuose. Panašiai indų tantrizme laikoma, kad žmoguje tūno gyvatė Kundalinė, kuri tūno lyties organų srityje, tačiau jogos pagalba ją galima pažadinti, kad ši pakiltų iki pat galvos. Viduramžių mene gyvatė kartais vaizduojama apsivijusi Jėzaus kryžių arba nukryžiuota pati. Gerai žinomas sparnuotos gyvatės vaizdinys (pvz., Kecalkoatlis, panašiai lietuvių Aitvaras), kuris gali būti suprantamas kaip chtoninių ir dangiškų jėgų sintezė. Alchemijoje – tai skrajus pradas. Pasak alchemikų, gyvatė yra androginiška – reiškia moteriškumą vyre ir vyriškumą moteryje (kaip androginiškas Merkurijus ar Šiva).
Kaip chtoniškas, pasąmonę išreiškiantis gyvūnas, gyvatė gali būti artima (ar net sinonimiška) slibinui, drakonui, žuviai.
Juodeikėlių II tvenkinys
Juodeikėlių II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Mažeikių rajone, 16 km į šiaurės vakarus nuo Mažeikių, 2 km į vakarus nuo ORLEN Lietuva. Sudarytas užtvenkus Skutulo upę (Ventos intakas) 7,9 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,48 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 69,2 m. Krantai žemi, vietomis apaugę medžiais. Pasroviui iškart telkšo nedidelis 0,35 ha tvenkinėlis. Vakarinis tvenkinio galas užpelkėjęs, rytinis ribojasi su Šilo mišku. Į šiaurę ir į pietus plyti dirbami laukai. Šalia įsikūręs Juodeikėlių kaimas.
TV3-117
Klimov TV3-117 – 1965–1972 m. Sovietų Sąjungoje sukurtas bei, po šios subyrėjimo, Ukrainoje ir Rusijoje gaminamas turboventiliatorinis aviacinis variklis. Jis naudojamas daugelyje SSRS ir Rusijoje Mil ir Kamov projektavimo biuruose sukurtų vidutinės keliamosios galios bendrosios paskirties bei karinių sraigtasparnių.
Istorija
Variklis 1965–1972 m. buvo kuriamas V. Klimovo vardo konstruktorių biure (Leningradas). Jo kūrimui vadovavo inžinieriai S. Izotovas ir S. Liunevičius. 1972 m. Zaporožės motorų gamykloje (rus. ЗПОМ «Моторостроитель», nuo 1991 m. – valstybės įmonė „Motor Sič“ (ukr. «Мотор Сич») pradėta šio variklio gamyba.
2010 m. Ukrainoje sukurta TV3-117 didesnės galios ir klimato veiksniams atsparesnė modifikacija TV3-117-VMA-SBM1V (ukr. ТВЗ-117ВМА-СБМ1В), su kurio pasiekti sraigatasparnių skrydžio aukščio rekordai.
XXI a. pirmojo dešimtmečio pradžioje Rusija nesėkmingai mėgino perpirkti šių variklių gamybą. 2009 m. Rusijos „Klimov“ koncerne pradėta jų gamyba. 2011 m. Rusijoje įkurtoje įmonėje „Perteburgskije motory“ (rus. конструкторско-производственный комплекс «Петербургские моторы») pradėta TV3-117 pagrindu sukurto lėktuvams skirto variklio VK-2500 gamyba. Gamyba nuo 30 vnt. 2015 m. išaugo iki 60 vnt. 2016 m., 100 vnt. 2017 m. ir 230 vnt. 2019 m.
Zendžanas
Zendžanas  – miestas šiaurės vakarų Irane, 298 km į šiaurės vakarus nuo Teherano, Kaflankuho kalnagūbrio papėdėje; Zendžano provincijos centras. Praeina Teherano–Tebrizo plentas, yra oro uostas. Plėtojama tradicinė rankų darbo gamyba – daromi peiliai, sidabro, vario dirbiniai, indai, audžiami kilimai, sandalai. Metalo apdirbimo, maisto, tekstilės, elektronikos, chemijos pramonė.
Yra išlikęs karavansarajus, ištaigingi Tofighio namai, Didžioji mečetė (XIII a.), centrinis turgus (XIII a.), keletas kitų senų mečečių, pirčių.
Didžiuma Zendžano gyventojų – Irano azerbaidžaniečiai.
Istorija
Zendžanas iškilo Sasanidų valdymo laikais.
Verbūnų koplyčia
Verbūnų koplyčia, dar vadinama koplytėle – viena mažiausių Šiaulių rajone esančių šventovių, kuri stovi Verbūnų kaimo (Kužių sen.) senosiose kapinėse, 0,5 km į pietryčius nuo kelio. Ji verbūniečių laikoma antruoju Kryžių kalnu, tik atsiradusiu anksčiau už pastarąjį. Mūrinė koplytėlė pastatyta pokaryje, supuvus senajai, medinei. Garsėja tradiciniais Šv. Onos atlaidais. miniatiūra|180px|left|Koplyčios viduje
Senųjų kapinių kalnelis yra registrinis objektas, kuriame rasta griautinių mirusiųjų kapų su įkapėmis. Kapinynas buvo kiek apardytas statant mūrinę koplytėlę. Šalia pastatyta kryžių.
Istorija
Pasakojama, kad piemenims beganant karves, šioje vietoje apsireiškusi Marija. Todėl žmonės tikėjo čia esant šventa vieta. Pasak senųjų kaimo gyventojų, žmonės labai mėgo šią koplytėlę. Jos viduje buvo altorėlis, kabojo šventųjų paveikslų, o centre stovėjo Šv. Marijos ir Šv. Juozapo skulptūrėlės. Prie koplytėlės vykdavo Šv. Onos atlaidai, į kuriuos suvažiuodavo žmonės iš visos Lietuvos. Koplytėlė ir jos aplinka buvo išpuošiama gėlėmis, o žmonės keliais eidavo aplink ją kaip ir Šiluvoje. Žmonės atveždavo čia ir statydavo kryžius, prašydavo sveikatos, santarvės ir kitų malonių.
Pokario metais senoji koplytėlė supuvo, suiro. 1957 m. Verbūnų gyventojos Juzefos Kazlauskienės pastangomis buvo suorganizuota gyventojų talka ir bendromis jėgomis pastatyta mūrinė koplytėlė. Sovietiniais laikais ji buvo mažai naudojama, laikui bėgant apžėlė ir apgriuvo. 2000 m. atnaujinta, viduje pakabintas verbūnietės N. Aukščionienės tapytas šv. Marijos paveikslas. Atgaivintas didžiausias metų renginys „Šv. Onos atlaidai – Verbūnų kaimo šventė“. Šventės metu prie koplytėlės aukojamos šv. Mišios, kurias papildo sportinės varžybos, koncertai, gegužinė, dalyvauja meno mėgėjų ir profesionalų kolektyvai iš Šiaulių ir kitų rajonų.
Lietuvos agrarinių ir miškų mokslų centro Sodininkystės ir daržininkystės institutas
thumb|right|240px|Sodininkystės ir daržininkystės institutas Babtuose Lietuvos sodininkystės ir daržininkystės institutas (LSDI) – Lietuvos žemės ūkio mokslinių tyrimų institutas Babtuose (Kauno rajone).
Adresas: Kauno g. 30, Babtai, Kauno raj., LT-54333.
Institute dirba 47 mokslo darbuotojai, iš kurių 2 habilituoti daktarai profesoriai, 29 daktarai, 12 doktorantų. Kvalifikuotas techninis personalas – 38, kitas aptarnaujantis personalas – 84 darbuotojai.
Istorija
1938 m. gegužės 1 d. Dotnuvoje buvo įkurta Sodininkystės ir daržininkystės bandymų stotis.
1940 m. stotis buvo perkelta į Vytėnus (Kauno raj.), kur įsikūrė nacionalizuotame Vytėnų dvare. 1961 m. pradėta kelti į naują bazę Babtuose (Kauno raj.). 1969 m. pastatytas bandymų stoties administracinis pastatas, į Babtus perkelti visi padariniai. 1987 m. vasario 26 d. bandymų stotis reorganizuota į Lietuvos vaisių ir daržovių mokslinio tyrimo institutą. Tuo metu dirbo 63 mokslo darbuotojai. 1990 m. patikslintas instituto pavadinimas – Lietuvos sodininkystės ir daržininkystės institutas. 1992 m. sausio 28 d. institutui patvirtintas Valstybinio instituto statusas. Institutas tapo pavaldus Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerijai. Institutas nuo 1983 m. leidžia tęstinį leidinį „Sodininkystė ir daržininkystė“.
Lietuvos sodininkystės ir daržininkystės institutas turi 2 skyrius (Sodo augalų genetikos ir biotechnologijos, Sodininkystės technologijų), 2 sektorius (Daržovių selekcijos, Daržininkystės technologijų), 3 laboratorijas (Augalų apsaugos, Augalų fiziologijos, Biochemijos ir technologijos), informacinę grupę, 396 ha eksperimentinių sodų ir daržų, bandymų šiltnamių bei medelyną. Yra biblioteka. Institute veikia 2 asociacijos: Lietuvos verslinių sodų asociacija „Vaisiai ir uogos“ (nuo 2001 m.) ir Lietuvos daržovių augintojų asociacija (nuo 1998 m.).
Administracija
Direktoriai:
Direktoriaus pavaduotojai:
1980 m. AFC Azijos taurė
'''1980 m. AFC Azijos taurė''' – septintasis AFC Azijos taurės turnyras, 1980 m. rugsėjo 15–30 d. vykęs Kuveite. Turnyre dalyvavo 10 komandų, kurios pradžioje buvo suskirstytos į 2 grupes. Čempionais pirmąsyk tapo šeimininkai Kuveito futbolininkai, finale nugalėję pietų korėjiečius.
Stadionai
Čempionato varžybos vyko 1 Kuveito stadione.
Atranka
Atrankoje į čempionatą dalyvavo 18 AFC narių (neskaitant būrio komandų, pasitraukusių prieš ar per atranką). Kuveitas kaip šeimininkai, ir Iranas kaip tuometiniai čempionai pateko be atrankos.
Ilamas
Ilamas  – miestas vakarų Irane, Kurdistane, Kabir Kuho kalnagūbrio papėdėje; Ilamo provincijos sostinė. Veikia medicinos, islamo universitetai. Dauguma gyventojų – kurdai.
Ilame išlikusi provincijos valdytojo pilis su sodu, Falahati dvaras, Mirgholamo pilis.
Istorija
Ilamo miestas išaugo XX a. pr., provincijos valdytojui čia pasistačius vasaros rezidenciją. 1976 m. miestas tapo provincijos sostine.
Zaborė
Zaborė gali reikšti gyvenvietes:
Adomas
miniatiūra|[[Albrechtas Diureris|Albrechto Diurerio 1507 metų paveikslo „Adomas ir Ieva“ fragmentas]] Adomas – Biblijos personažas. Pagal Senojo Testamento Pradžios knygoje pateikiamą pasaulio kūrimo aprašymą bei Koraną buvo pirmasis Dievo sukurtas žmogus, kartu su Ieva buvo visos žmonijos protėviai (šventė – gruodžio 24 d.).
Adomą (šis žodis reiškia „žmogų“ ir turi tą pačią šaknį, kaip ir „žemė“) Dievas sukuria iš žemės dulkių. Bet Pradžios knyga pateikia du pasakojimus, kaip Dievas kūrė žmogų. Pagal pirmąjį pasakojimą Ieva, Adomo moteris, buvo sukurta drauge su Adomu. Pagal antrąjį – vėliau iš miegančio Adomo šonkaulio. Už neklusnumą buvo su Ieva išvarytas iš Rojaus. Pasak legendų, palaidotas Golgotoje.
Judaizme, islame, bahajų tikėjime ir mandaizme Adomas laikomas pranašu. Mene dažniausiai vaizduojamas kartu su Ieva.
Pakerotė
Pakerotė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 8 km į pietus nuo Labanoro, Labanoro girioje, šalia Keročio ir Kuprinio ežerų.
Košmarai gimsta naktį
Košmarai gimsta naktį – 1970 m. režisieriaus Jesus Franco sukurtas erotinis kriminalinis filmas.
Turinys
Striptizo šokėja Ana, dirbanti kabarete, susipažįsta su dailia šviesiaplauke Sintija. Tarp merginų gimsta intymus ryšys ir Ana persikrausto į Sintijos namus. Netrukus mergina pradeda sapnuoti košmarus, kuriuose ji ietimi nužudo nepažįstamą vyrą. Norėdama jai padėti, Sintija pakviečia daktarą Polą Luką, tuo sukeldami kaimynystėje gyvenančios poros dėmesį, kurie pradeda šnipinėti, kas vyksta Sintijos namuose...
Marmelosas
Marmelosas ( 'cidonijų upė') – upė vakarų Brazilijoje, Amazonės valstijoje; dešinysis Madeiros intakas (Amazonės baseinas). Prasideda atokiose vietose Rondonijos pasienyje, Tenjarim Marmeloso indėnų teritorijoje. Vinguriuodama teka šiaurėn, įteka į Madeirą ties Marmeloso kaimu, į pietvakarius nuo Manikorės.
Didžiausi intakai: Brankas, Sepotis (dešinieji), Maisis (kairysis).
Aukštupys patenka į Kampos Amazonikos nacionalinį parką. Marmeloso baseinas retai gyvenamas (įsikūrę indėnai pirahanai ir kt.).
Tundrastepė
Tundrastepė – paskutinio apledėjimo metu tundrastepė buvo plačiausiai nusidriekęs biomas visoje žemėje. Ši ekosistema dengė daugelį Šiaurės pusrutulio vietų ir išliko nepakitusi apie 100 tūkst. metų, o vėliau staigiai pranyko maždaug apie 12 tūkst. metų, pasibaigus ledynmečiui.
Šiam biomui buvo būdingas šaltas ir sausas klimatas, kuriame beveik neaugo jokie medžiai, vešėjo pievos. Tundrastepėse ganėsi stambūs žolėdžiai – mamutai, avijaučiai, taurai, stumbrai, gauruotieji raganosiai, gigantiškieji elniai, tarpanai.
Šylant ir drėgnėjant klimatui šie gyvūnai išmirė arba atsitraukė į šiauresnes vietas, o kraštovaizdį pakeitė krūmynai, samanoti miškai, tundros, ežerai, raistai. Manoma, kad medžiotojai neturėjo lemiamos įtakos pastarosios megafaunos išnykimui, bet prie to prisidėjo.
Ana Ušenina
Ana Ušenina (g. 1985 m. rugpjūčio 30 d. Charkove, Ukraina) – ukrainiečių šachmatininkė, didmeistrė (2012 m.), keturioliktoji istorijoje pasaulio moterų klasikinių šachmatų čempionė (2012–2013 m.), Ukrainos moterų čempionė (2005 m.). Ukrainos moterų greitųjų bei žaibo šachmatų čempionė (2012 m.).
Jaunystė
Kai jai buvo septyneri, motina (biochemikė), siekdama, kad duktė vystytų intelektualius ir kūrybinius gebėjimus, supažindino su šachmatais ir nuvedė į šachmatų-šaškių klubą. Netrukus mergaitė pradėjo savo bendraamžes aplošinėti. Ji daugiausia dalyvavo Ukrainos vaikų, jaunių ir jaunimo čempionatuose, o Europos jaunių turnyruose retai. 1997 m. Ukrainos mergaičių (iki 12 m.) čempionate tapo nugalėtoja. Du kartus buvo Ukrainos mergaičių (iki 14 m.) čempione (1998 ir 1999 m.). Dar du kartus laimėjo Ukrainos merginų (iki 20 m.) čempionatą (2000 ir 2002 m.), o 2005 m. buvo trečia.
Ukrainos čempionatai
Ukrainos moterų šachmatų čempionatuose yra laimėjusi aukso (2005 m.), sidabro (2006 m.) ir bronzos (2012 m.) medalius.
2003 m. gruodžio 3–11 d., Mykolajive užėmė 4-ą vietą (6 iš 9).
2004 m. gegužės 3–12 d., Aluštoje vykusiame Ukrainos moterų čempionate liko 6-a (6 iš 9).
2005 m. gegužės 15–gegužės 24 d., Aluštoje, Ukrainos moterų čempionate, užėmė 1-ą vietą (7½ iš 9).
2006 m. lapkričio 26–gruodžio 6 d. Odesoje, Ukrainos moterų čempionate, surinkusi tiek pat taškų, kaip ir nugalėtoja Oksana Vozovič, buvo 2-a (8 iš 11).
2007–2011 m. Ukrainos moterų šachmatų čempionatuose nedalyvavo.
Ana Ušenina yra Ukrainos moterų greitųjų bei žaibo šachmatų čempionė (2012).
Europos moterų šachmatų čempionatai
2008 balandžio 20 d. – gegužės 4 d. Plovdive vykusiame Europos čempionate net šešios dalyvės, tarp jų ir Ana Ušenina, surinko po aštuonis taškus. Sidabro ir bronzos medalininkių išaiškinimui tarp jų buvo žaidžiami atkrentamieji greitųjų partijų mačai. Jie prasidėjo nuo ketvirtfinalio. Ana Ušeniną pateko į finalą, kur dėl sidabro medalio susitiko su kita pretendente Viktorija Čmilyte. Po dviejų greitųjų (15 min + 5 sek.) partijų rezultatas tebebuvo lygus (+1-1), todėl  varžovėms žaisti teko  žaibo (Armagedono, (5/4)) partiją. Ji A. Ušeninai nebuvo sėkminga todėl mačą pralaimėjo - 1:2. Jai atiteko Europos moterų šachmatų čempionato bronzos medalis.
2016 m. Mamajoje tapo Europos čempione, o 2018 m. Aukštuosiuose Tatruose (Slovakija) vykusiame Europos moterų čempionate pelnė bronzą.