cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pelkinis ąžuolas
Vaisiai – gilės – prinoksta ir krinta rugsėjo-spalio mėn. Gilė užauga antraisiais metais. Jos beveik rutuliškos, tai yra tokio paties skersmens, kaip ir ilgio, šviesiai rudos. Goželė plokščia, stora, apgaubia iki ketvirtadalio ar trečdalio gilės. Auga derlingoje, lengvai drėgnoje dirvoje.
Valdeno ragasnapis
Užima natūralias medžių dreves, kuriose krauna savo lizdą.
Paplitęs Filipinų salose. Pavadintas ornitologo Viskonto Valdeno garbei. Rūšiai gresia išnykimas, kadangi populiaciją sudaro tik apie 160 paukščių.
Nuorodos
thumb|left|230px|Valdeno ragasnapis
Vitas Agurkis
Vitas Agurkis (1944 m. vasario 5 d. Kvietkinėje, Kalvarijos savivaldybė – 2018 m. gruodžio 25 d. Vilniuje) – vertėjas.
Biografija
1966 m. baigė VU lietuvių k. ir literatūrą. Dirbo mokytoju Šalčininkų, Trakų raj. mokyklose. Po to dirbo „Enciklopedijų“, „Mūsų gamtos“, „Dialogo“, „Mokyklos“ redakcijose, Lietuvių literatūros ir tautosakos institute.
Kūryba
Vertė vengrų literatūrą.
Parengė Leonardo Saukos paskelbtų darbų bibliografiją: „Tautosakos darbai“, XIV(XXI), 2001.
Linksmakalnio dvaras
thumb|300px|Likę dvaro statiniai thumb|300px|Buvusios dvaro arklidės
Linksmakalnio dvaras – dvaras, esantis Linksmakalnyje.
Istorija
Nuo XIX a. iki Pirmojo pasaulinio karo ant Šventupės kranto, santakoje su Jiesios upeliu, stovėjo dvaras, vokiečio savininko pavadintas Liustbergiu ( – „linksmybių kalnas“).
Vincas Laurynaitis
Vincas Laurynaitis (1904 m. spalio 24 d. Antabūdis, Griškabūdžio valsčius – 1978 m. rugpjūčio 11 d. Vilnius, palaidotas Griškabūdyje) – Lietuvos literatūrologas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1936 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą. 1959 m. filologijos mokslų kandidatas.
Linksmakalnio dvaras
Istorija
1909 m. birželio 16 d. praturtėjęs Tiškevičių giminės ūkvedys Kazimieras Gustaitis nupirko šį dvarą bei aplinkines žemes ir pavadino jį lietuviškai – Linksmakalniu. Vėliau žemės buvo išdalytos savininko dukterims ir keliautojo bei žurnalisto Mato Šalčiaus žmonai. 1938 m. ūkio centrą įsigijo buvęs ministras pirmininkas Juozas Tūbelis.
Vincas Laurynaitis
Biografija
1934–1940 m. mokytojavo Vilkaviškio, Kauno, Vilniaus gimnazijose, 1944 -1945 buvo Šakių Žiburio Gimnazijos direktorius, 1941–1942 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Lietuvių kalbos institute. 1946–1978 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame institute; nuo 1960 m. docentas.
Parašė literatūros istorijos apybraižas:
Linksmakalnio dvaras
Istorija
1944 m. vasarą Linksmakalnyje įsikūrę rusų kariškiai buvusiame dvare įrengė KGB radiotechnikos užsienio žvalgybos ir diplomatinio ryšio su Vakarų Europa dalinį – radijo žvalgybos centrą.
Vaiponiškės apylinkė
Vaiponiškės apylinkė (arba Vaiponiškių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Sangrūdos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Sangrūdos apylinkės.
Apskritojo stalo diskusijos dėl tvaraus palmių aliejaus
thumb|right|280px|RSPO susitikimas 2005 metais Apskritojo stalo diskusijos dėl tvaraus palmių aliejaus (, sutrumpintai RSPO) – ne pelno siekianti asociacija, vienijanti alyvpalmių aliejaus gamintojus, perdirbėjus, vartotojus, investuotojus, aplinkos apsaugos bei visuomenines organizacijas. Įkurta 2004 m. su tikslu skatinti darniais principais paremtą alyvpalmių aliejaus išgavimą, sukuriant vieningus standartus bei sertifikavimo sistemą. RSPO būstinė įsikūrusi Šveicarijos mieste Ciuriche, o sekretoriatas – Kuala Lumpūre, Malaizijoje.
Istorija
RSPO buvo įkurta reaguojant į vis augančią kritiką dėl alyvpalmių plantacijų neigiamo poveikio aplinkai ir vietiniams gyventojams. Indonezijoje ir Malaizijoje, didžiausiose šį aliejų gaminančiose valstybėse, alyvpalmių plantacijų plotas per pastaruosius dešimtmečius išaugo kelis kartus ir viršija 110 000 km². Tokia plėtra kelia socialines problemas, nes nyksta tradiciniai maži ūkiai, kyla nesutarimų dėl žemės nuosavybės, bei aplinkosaugines, nes nemaža dalis plantacijų sodinama iškirtus miškus, palmės auginamos intensyviu būdu.
Pasaulio gamtos fondas 2001 metais pradėjo pirmąsias diskusijas, kaip išspręsti šias problemas. Buvo surengti keli organizaciniai susitikimai su įvairiomis interesų grupėmis, o organizacija oficialiai įkurta 2004 m. Po metų buvo susitarta dėl principų ir kriterijų, o 2007 m. – dėl sertifikavimo sistemos detalių. Kitais metais buvo sertifikuoti pirmieji ūkiai bei Olandiją pasiekė pirmoji sertifikuoto alyvpalmių aliejaus siunta.
Veiklos mastai
2012 m. pabaigoje 15 % viso pasaulyje pagaminamo alyvpalmių aliejaus buvo sertifikuota pagal RSPO standartus.
Kritika
RSPO kritikuojama dėl silpnų socialinių ir aplinkosauginių standartų. Teigiama, kad aliejaus sertifikavimas nepadėjo išspręsti Malaizijoje ir Indonezijoje plačiai paplitusių nesutarimų dėl vietinių gyventojų nuosavybės teisių į žemę, jame nėra stiprių saugiklių, leidžiančių išvengti miškų kirtimo naujiems alyvpalmių plantacijų plotams. Taip pat įžvelgiama organizacinių problemų, nesugebėjimo suderinti įvairių grupių interesus.
RSPO yra kritikuojama ir didžiųjų tarptautinių aplinkosaugos organizacijų: Žemės Draugų, Greenpeace, Rainforest Action Network ir kt. Po 2013 m. balandį įvykusio RSPO standartų atnaujinimo, kuriame nebuvo sustiprinti saugikliai, galintys užkirsti kelią miškų ir durpynų naikinimui sodinant naujus plantancijų plotus, bei plačiai paplitusiam pesticidų naudojimui, pats Pasaulio gamtos fondas išreiškė rūpestį dėl standartų veiksmingumo ir kviečia „progresyvias“ kompanijas savarankiškai įsipareigoti griežtesniems nei RSPO veiklos reikalavimams.
Alternatyvos
Dvi didžiausios alyvpalmių aliejaus gamintojos pasaulyje – Malaizija ir Indonezija – svarsto apie savų sertifikavimo sistemų kūrimą. Tai daroma argumentuojant, kad RSPO kelia per griežtus reikalavimus ir juos dažnai keičia, o sertifikavimas brangiai kainuoja ir suteikia mažą finansinę grąžą.
Irena Šliuželienė
Irena Šliuželienė (g. 1963 m. balandžio 10 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkė keramikė, pedagogė, skulptūros, keramikos, piešimo, kompozicijos mokytoja, neformaliojo vaikų švietimo mokytoja metodininkė.
Biografija
1986 m. baigė Šiaulių pedagoginio instituto Dailės fakultetą. 1986-1994 m. Šiaulių dailės mokyklos dailės mokytoja, nuo 1994 m. – šios mokyklos direktorė.
Lietuvos dailininkų sąjungos narė. Šiaulių miesto mokyklų vadovų asociacijos narė. Jai suteiktas meno kūrėjo statusas.
Kūryba
Nuo 1987 m. dalyvauja miesto ir respublikinėse parodose, surengė keturias personalines keramikos darbų parodas. Paminklo projekto stalinizmo represijų aukoms atminti Šiauliuose konkurso 2-osios vietos laimėtoja (su V. Šliuželiu, ir A. Šalčiūte, 1989; neįgyvendintas). Jos keramikos darbų yra įsigiję privatūs Italijos, Vokietijos, Anglijos, Švedijos, JAV kolekcininkai.
Mėlynbarzdžio vaikai
Mėlynbarzdžio vaikai – trečiasis rašytojos Renatos Šerelytės romanas, pirmą kartą išleistas 2008 m. Knygoje keturių skirtingų žmonių balsais pasakojama vienos šeimos istorija.
Romano pagrindinė idėja – totalitarinių režimų šviesoje užaugęs, nuasmenintas, iniciatyvos stokojantis, uždaras žmogus.
2010 m. knyga apdovanota Jurgos Ivanauskaitės vardo premija. Lietuvoje išleista du kartus – 2008 ir 2011 m., išversta į vokiečių kalbą.
Cigoniškiai (Joniškis)
Cigoniškiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Stupurų.
Lašišos
Lašišos (Salmo) – lašišinių (Salmonidae) šeimos žuvų gentis, kuriai priklauso:
Ksaveras Plančiūnas
200px|right|thumb|Ksaveras Plančiūnas Ksaveras Plančiūnas (1953 m. sausio 28 d. Vilkyškiuose, Šilutės raj.) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
1962–1972 m. choro dirigavimo mokėsi M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. N. Kazakauskienė). 1972–1977 m. choro dirigavimo studijas tęsė Leningrado N. Rimskio-Korsakovo konservatorijoje (doc. N. Romanovskio klasė). 1978–1980 m. šios mokslo įstaigos ir to paties dėstytojo aspirantas. Studijuodamas dirbo vaikų klubo „Smena“ choro koncertmeisteriu, dėstė pedagoginiame muzikos technikume. 1990–1992 m. stažavo Lietuvos muzikos akademijoje (prof. R. Geniušo operinio – simfoninio dirigavimo klasė), buvo dirigento asistentas G. Rossini „Sevilijos kirpėjas“ ir G. Bizet „Karmen" operų pastatymuose. 1992 m. tobulinosi tarptautinės J. S. Bacho akademijos Stuttgarte kursuose (pas prof. Helmuthą Rillingą), o 1993 m. muzikos kursuose Rygoje. 1993 m. įgijo muzikos mokytojo metodininko kategoriją.
Nuo 1983 m. Kauno kultūros rūmų berniukų ir jaunuolių choro „Varpelis“ meno vadovas ir vyr. dirigentas. Daug darbo įdėjo berniukus rengdamas choro 20-mečio jubiliejiniams koncertams (198412 12 ir 15), 1985 m. koncertavo Kirove ir Maskvoje, 65 berniukus ir 25 jaunuolius profesionaliai parengė 1985 m. respublikinės dainų šventės konkursui. 1989 m. įkūrė berniukų chorinio dainavimo mokyklą „Varpelis“, parengė mokymo programas. 1994 m. gegužės 14 d. Kauno Jėzuitų bažnyčioje, o 1994 m. gegužės 21 d. Kauno filharmonijos salėje mokyklos įkūrimo 5-mečio proga berniukų ir jaunuolių choras, solistai ir simfoninis orkestras atliko Franco Schuberto Mišias G-dur. Berniukų ir jaunuolių chorus parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms bei 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje.
„Varpelis“ kasmet parengia po 2-3 naujas koncertines programas, daug koncertuoja Lietuvoje, konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. 1992 m. koncertavo Rusijoje ir Lenkijoje, 1993 m. Čekijoje, 1994 m. Danijoje, 1995 m. Estijoje ir Italijoje, 1983, 1986, 1990 m. ir 1996 m. Vokietijoje, 1996 m. Austrijoje. Chorai yra išmokę ir sudėtingų kūrinių: F. Schuberto Mišias Es – dur, Ch. Gounod „Mišias Šv. Cecilijos garbei“, A. W. Mozarto „Missa brevis C-dur“, J. S. Bacho kantatas Nr. 71 ir Nr. 172 (su simfoniniu orkestru atliktos ir Vokietijoje), M. K. Čiurlionio kantatą „De profundis“, Vidmanto Bartulio Mišias „Jesus“, Vytauto Miškinio Mišias c – moll ir Giedriaus Kuprevičiaus „Metų sonetus“ (pastarieji du kūriniai įrašyti į audiokasetes). 1985 ir 1988 m. chorai padarė įrašų Lietuvos televizijai, o 1988 m. bei 1989 m. fondinių įrašų ir Lietuvos radijui.
Nuo 1994 m. Lietuvos muzikos akademijos Kauno fakulteto Choro dirigavimo katedros vyr. asistentas, nuo 1998 m. Lietuvos chorų sąjungos prezidiumo narys.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Elena Laumenskienė
Elena Laumenskienė-Stanek, Murauskienė (1880 m. liepos 4 d. Radviliškis – 1960 m. kovo 24 d. Vilnius, palaidota Eigulių kapinėse) – Lietuvos pianistė, pedagogė, kompozitorė. miniatiūra|160px|left|Antkapis Eigulių kapinėse
Biografija
1892-1900 m. skambinti fortepijonu mokėsi Vilniuje pas F. Pšybilskaitę. 1907 m. baigė Maskvos konservatoriją (mokytojai A. Hubertas, Aleksandras Skriabinas, K. Igumnovas). 1908-1915 m. Vilniuje dėstė privačioje Z. Jakubovskio muzikos mokykloje, fortepijono klasėje, vėliau Rusų muzikos draugijos Vilniaus skyriaus muzikos mokykloje. 1915-1921 m. gyveno Maskvoje, dirbo filharmonijos draugijos muzikos mokykloje; privačiai studijavo kompoziciją pas A. Iljinskį. 1921-1933 m. dėstė Kauno muzikos mokykloje, nuo 1933 m. – konservatorijoje. 1921-1930 m. vadovavo privačiai fortepijono studijai, 1930-1940 m. – savo įsteigtai Liaudies konservatorijai. Nuo 1940 m. dėstė Vilniaus vidurinėje muzikos mokykloje, 1945-1949 m. – Vilniaus konservatorijoje, 1949-1960 m. – Lietuvos konservatorijoje, nuo 1946 m. profesorė.
Koncertavo Maskvoje, Vilniuje, Kaune. Sukūrė daugiau kaip 300 kūrinių – dainų, romansų, pjesių fortepijonui.
Mokiniai: Juozas Antanavičius, Konstancija Brundzaitė, Bronius Jakubauskas, Vytautas Laurušas, Bronius Kutavičius, Algis Šimkus.
Hardcore (filmas)
Hardcore – 1979 m. JAV sukurta drama, už kurią režisierius Paul Schrader pelnė Aukinio lokio nominaciją Berlyno kino festivalyje.
Turinys
Džeiko Van Dorno, religingo kalvinisto iš Grand Rapido Mičigane paauglė duktė Kristen dingsta ekskursijos Kalifornijoje metu. Tėvas vyksta iš paskos ir mieste nusamdo privatų detektyvą Endį, o pats grįžta namo. Po kurio laiko Endis pakviečia Džeiką susitikti jau Grand Rapide. Vyrai eina į pornografinius filmus demonstruojantį kino teatrą, kur Džeikas ekrane atpažįsta dukterį. Įsitikins, kad ši buvo pagrobta ir dabar yra filmuojama per prievarta bei nebepasitikėdamas detektyvu, Džeikas darsyk pats išsiruošia į Kaliforniją, tikėdamasis surasti ir išgelbėti dukterį...
Aleksejevka (Manos rajonas)
Aleksejevka  – kaimas apie 40 km į pietus nuo Kamarčiagos geležinkelio stoties, apie 25 km į pietus nuo Šalinskojės, Manos rajonas (buv. Šalinskojės rajonas), Krasnojarsko kraštas, Rusija. XX a. penktame – šeštame dešimtmetyje buvo Bolšoi Unguto miško pramonės ūkio teritorijoje.
Lietuviai
1948 m. į Aleksejevką iš TSRS okupuotos Lietuvos (Šakių, Vilkaviškio, Varėnos, Anykščių apylinkių) atitremta apie 60 šeimų. Tremtiniai dirbo miško ruošos darbus.
Žvingių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia
'''Žvingių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Žvingių miestelyje, Jūros kairiajame krante. Liaudies architektūros formų. Parapiją aptarnauja Vainuto Šv. Jono Krikštytojo parapijos klebonas. miniatiūra|Bažnyčia iš priekio
Istorija
Žvingių bažnyčia minima 1588 m. Ji XVI a. pabaigoje kunigo neturėjo. 1606 m. bažnyčiai paskirtas Bikavėnų kaimas, įsteigta parapinė mokykla (atkurta 1802 m.). Per miestelio gaisrą 1775 m. bažnyčia sudegė. 1778 m. atstatyta. Žvingių klebonas Pranas Butkevičius už draudžiamos lietuvių spaudos platinimą 1871 m. ištremtas į Tobolsko guberniją (į Lietuvą grįžo 1881 m.). 1880 m. parapijos kapinėse pastatyta koplyčia. 1885 m. perstatyta bažnyčia buvo viena gražiausių Lietuvos medinių bažnyčių. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą Žvingiuose klebonavo rašytojas, draudžiamos lietuviškos spaudos bendradarbis Kazimieras Pakalniškis (1866–1933). Per karą bažnyčia sudegė. Pamaldos nuo 1915 m. laikytos Bikavėnų kaimo koplyčioje.
Naujos bažnyčios statybai vyriausybė 1935 m. skyrė medienos už 10 000 litų. Klebono Antano Braknio rūpesčiu 1935–1937 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Jos įrengimas užtruko iki 1939 m. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia apgriauta. 1923–1940 m. A. Braknys (1883-1972) buvo Žvingių parapijos klebonas.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, kryžminio plano, su bokštu ir bokšteliu. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Budapesti EAC
Budapešto EAC – Vengrijos futbolo klubas iš Budapešto.
Kroatiška virtuvė
Kroatijos virtuvė – Kroatijoje paplitusios kulinarinės tradicijos, kroatų nacionalinė virtuvė. Ją galima priskirti Viduržemio jūros virtuvėms, taip pat Balkanų virtuvėms. Kroatų virtuvė – tai kažkas tarp slavų ir vengrų virtuvių. Žymiausi kroatų valgiai − kepta mėsa, rūkytas Dalmatijos kumpis, sūdytos sardinės, avies pieno sūris ir paprikomis pagardintas saliamis. Kroatų virtuvei būdinga daugybė žalumynų. Labai populiarūs kalmarų, krevečių patiekalai.
Nemažas vietinio vyno pasirinkimas. Istrijoje populiarūs „Teran“, „Merlot“, „Cabernet“ ir kiti raudonieji bei baltieji vynai.
Cigonaliai
Cigonaliai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 6 km į šiaurės rytus nuo Kartenos, Minijos kairiajame krante, Salantų regioniniame parke. Teritorija – 86,83 ha. Didesnė kaimo dalis patenka į Salantų regioninio parko Minijos kraštovaizdžio draustinį. Jame yra 2 vienkieminės sodybos, kurių vienoje veikia L. Paulauskienės kaimo sodyba-pirtis „Cigonaliai“.
Etimologija
Pasakojama, kad prie Minijos vasaromis įsikurdavo čigonų (romų) taboras. Vieni čigonai slėnio pievose ganydavo arklius, kiti vaikščiodavo po apylinkės kaimus siūlydamiesi išburti likimą ir rinkdami išmaldą. Dėl to vietovę ir joje besikuriantį kaimą pradėta vadinti Cigonaliais (🇬🇸).
Rašytiniuose šaltiniuose vietovardis rašomas,. Lietuviškai kaimas vadintas Cigonėliais, Cigonaliais, Čigonėliais, o nuo XX a. 7 dešimtmečio oficialus jo pavadinimas yra Cigonaliai.
Geografija
thumb|300px|right|Cigonalių (Цыгaнелe) 1872 m. planas. Ištrauka iš Rusijos generalinio štabo parengto Kretingos apylinkių žemėlapio
Kaimo žemės plyti Minijos kairiojo kranto slėnyje ir aukštumose. Vakaruose ir pietuose Cigonaliai ribojasi su Dauginčiais, rytuose – su Peceliais, o šiaurėje už Minijos plyti Prystovai.
Per kaimą link Minijos vingiuoja nuo Mamių per Pecelius atitekantis Dubeikio upelis. Slėnyje, aukštumos pakraščiuose ir šlaituose ošia Valužindės miškas, kuris pietryčiuose susisiekia su Kuičio, o šiaurės vakaruose – su Šilpelkės mišku.
Nuo plento  pro Pecelius į kaimą veda vienintelis kelias.
Istorija
thumb|300px|right|Cigonalių (Cygoniele) 1915 m. planas. Ištrauka iš Vokietijos karo kartografų parengto Kartenos apylinkių topografinio žemėlapio thumb|rigth|300px|Aukštumoje stūksančių Cigonalių kaimo kapinių (tolumoje) vaizdas iš Minijos slėnio
Kaimas susiformavo XVII–XVIII a. žemdirbiams įdirbant plėšinines Kartenos dvaro miško, pievų ir ganyklų žemes, plytėjusias palei Miniją tarp Dauginčių ir Dyburių. Naujakurių dvasiniai reikalais rūpinosi Kartenos parapijos kunigai.
Per kaimą ėjo svarbus kelias, jungęs Karteną su Šateikiais ir Plateliais, o XIX–XX a. pr. – Šateikiuose rezidavusių grafų Pliaterių Šateikių ir Kartenos dvarus. Per Miniją tarp Puidogalio ir Cigonalių buvusi šio kelio brasta, o XIX a.–XX a. pradžioje upei ištvinus keleiviai kėlėsi mediniu plaustu.
1845 m. stovėjo 4 sodybos: viena netoli brastos, dvi – prie kelio į Pecelius ir viena prie Kartenos kelio. Jose gyveno Mykolo Gaudučio, našlės Magdalenos Sidzienės, Pranciškaus Kniukštos ir našlio Martyno Lukšo šeimynos, kurias sudarė 12 vyrų ir 17 moterų.
1849 m. grafui Pranui Pliateriui Kartenos dvare lažą ėjo 32 baudžiauninikai. Panaikinus baudžiavą, dirbamos žemės sklypus iš dvaro įsigijo ir išperkamuosius žemės mokesčius dvarininkui 1870 m. mokėjo 13 valstiečių. Jų žemėje 1872 m. stovėjo 4, o 1895 m. – 5 sodybos.
Kvalifikacija
Kvalifikacija – asmens gebėjimai ir žinios, kurias jis sugeba tam tikroje veikloje panaudoti tam tikru lygiu. Kvalifikacija įgyjama įgimtų gabumų ir ugdomų bei lavinamų bendrųjų gebėjimų pagrindu. Terminas naudojamas siekiant pabrėžti veiklos arba asmens profesinių gebėjimų tam tikroje srityje lygmenį. Juo apibrėžiami situaciniai tam tikros veiklos reikalavimai ir asmeninės savybės.
Nuo XX a. pabaigos pedagogikoje vis plačiau naudojamas kompetencijos terminas, kuriuo nusakomi bendrieji gebėjimai ir dispozicijos, panaudojamos sprendžiant kokias nors problemas arba dalyvaujant visuomeniniame, gyvenime, komunikuojant tiek dalykinėje, tiek ir kitose plotmėse.
Cigonaliai
Istorija
Per kaimą einantį Šateikių–Kartenos kelią ir link Pecelių vedantį tarpkaiminį kelią privalėjo prižiūrėti ūkininkai. Kiekvienam jų buvo priskirtas kelių šimtų metrų ilgio tvarkytinas kelio ruožas. Pačią brastą ir 300 m ilgio kelio ruožą prižiūrėjo šalia apsigyvenęs Antanas Stuopelis.
Pokario melioracija kaimą sunaikino. Tik miškų apsuptame vaizdingame Minijos slėnyje išliko pora sodybų.
Žymūs žmonės
Gyveno:
Lapių dvaras
Lapių dvaras – buvęs dvaras Lapėse. Pasiekiamas iš kelio pasukus į A. Merkio gatvę. Dvaro statinių fragmentai įtraukti į Kultūros paveldo registrą.
Šafranas
right|thumb|200px|Šafranas
Lapių dvaras
Dvarvietė išsiskiria tuo, kad dvaro pastatas, sudegęs XVII a. viduryje, nebuvo atstatytas. Išliko pirminė, be vėlesnių rekonstrukcijų, jo planinė struktūra. Dvarvietės plotas – 7,1 ha. Išlikę pilies griuvėsiai. Iš dvaro statinių telikę tik rūsio fragmentai, tvenkiniai. Teritorijoje suręsti šiuolaikiniai pastatai, tarp kitų – miestelio bendruomenės namai ant buvusių rūmų pamatų. miniatiūra|220px|left|Vaizdas į Lapes nuo dvarvietės miniatiūra|220px|left|Dvaro rūsys (matomas skliautinio perdengimo fragmentas)
Istorija
1567 m. minimas Lapių dvaras, kuris nuo 1591 m. priklausė Krokuvos kaštelionui Severinui Bonarui. XVII a. pradžioje dvarą dalijosi broliai Samuelis ir Aleksandras Valatkevičiai. XVII a. dvarvietė priklausė Žemaičių seniūnui ir Vitebsko kaštelionui Jonui Alfonsui Liackiui, kuris 5-ajame dešimtmetyje pastatydino mūrinius dvaro rūmus (rezidencinė pilis), sugriautus 1655 m. karo su Rusija metu.
Šafranas
Šafranas ar šafronas (pers. zarparan, arab. زَعْفَرَان, za'farān) – prieskonis, gaunamas iš daržinio kroko (Crocus sativus) purkų. Suteikia patiekalams ryškią geltoną spalvą. Vartojamas taip pat medicinoje, parfumerijoje. Šafranas yra brangiausias pasaulyje prieskonis, priskiriamas delikatesams ir vertinamas gurmanų.
Lapių dvaras
Istorija
Po Lackių giminės dvaras XVIII–XIX a. priklausė Chelkovskiams, Tiškevičiams. Vėliau Lapes valdė Čackiai, Ratautai, Sakalauskai. XX a. tarpukariu Lapių dvaro savininku buvo Lietuvos ministras pirmininkas Antanas Merkys. Jam valdant pastatytas naujas dvaro pastatas. Čia dažnai lankydavosi Prezidentas Antanas Smetona, kiti aukšti svečiai.
Šafranas
Siūlelio formos tikrojo kroko žiedų purkos sveria tik po 10 miligramų. Vienam kilogramui šafrano žaliavos reikia apie 150-200 tūkstančių žiedų. Prieskonio kilmės šalys – Iranas, Turkija, Graikija, Ispanija.
Termino kilmė
Šafrano pavadinimas kilęs iš arabų kalbos žodžio a'far, kuris kilęs iš persų kalbos žodžio "zarparan", reiškiančio "geltona styga". Į europiečių kalbas šafrano pavadinimas atėjo iš lotynų kalbos, kurioje jis vadinamas safranum.
Lapių dvaras
Istorija
1985 m. dvaro pastatai sudegė. Po dvejų metų jo vietoje iškilo didelis ir modernus statinys, kuriame įsikūrė Lapių ūkio administracija ir kultūros namai, o nuo 1995 m. – LNK televizija.
Tyrinėjimai
Archeologinių radinių datavimo viršutinė riba yra 1660 m. Kultūriniai sluoksniai dvarvietėje siekia nuo 0,7 m iki 3 m. Rasti radiniai rodo, kad XVI a. viduryje čia yra stovėję mediniai pastatai. Mūrinis dvaro pastatas suręstas XVII a. pirmojoje pusėje, kaip manoma, dviejų aukštų. Statinio sienų storis siekia 1,15 m, išlikusio pastato ilgis yra 31,4 m, plotis 15,4 m. Pastate įrengtas skliautuotas rūsys su trimis patalpomis. Prie pastato kampų stovėjo du apvalūs bokštai, kurių skersmuo – apie 4,3 m. Bokštai rūsių neturėjo, kiemas buvo aptvertas mūrine tvora, išgrįstas plytų grindiniu. Tarp griuvėsių surinkta daug plokštinių koklių ir buitinės keramikos fragmentų, datuojamų XVI a. pabaiga–XVII a. pirmąja puse. Išskirtini Lackių giminės herbu puošti, baltu emaliu, su aukso glazūra dailinti kokliai.
Butano istorija
Butano istorija artimai susijusi su gretimų Indijos valstijų Sikimo ir Arunačial Pradešo istorija. Butanas nuo seno buvo Tibeto civilizacijos ir valstybės periferija.
Priešistorė
Akmeniniai įnagiai, ginklai, dramblių griaučiai ir didelių akmeninių struktūrų atskalos parodo, kad Butanas buvo apgyvendintas dar 2000 m. pr. m. e., nors apie tai nėra jokių išlikusių įrašų.
Monjulas
Į šiaurę nuo Butano formuojantis stipriai Tibeto valstybei ir civilizacijai, ėmė rastis pirmosios žinios apie Butano teritoriją. Tibetietiškai ji buvo įvardijama kaip Lhomon (arba „Pietų tamsybės“), vėliau atsirado pavadinimai Lhomon Tsendenjong, Lhomon Khashi (keturių kelių žemė)
Yra išlaikytos legendos, kad veikiausiai 500 m. pr. m. e.-600 m. rytiniame Butane ir gretimame Arunačal Pradeše egzistavo Monyul („tamsos žemė“) vadinama valstybė, kurios kūrėjai greičiausiai buvo čiabuviai monpais (jų pavadinimas irgi reiškia „tamsybių tauta“). Anot išlikusių legendų, klestėjimo laikais Monjulas valdė ir Asamą bei šiaurinę Bengaliją, nors tai nėra įrodyta.
Hipotetinio Monjulo laikais vietos gyventojai išpažino vietinio bono religijos atmainą.
Tibeto kultūros įtakoje
thumb|250px|Takcango vienuolynas, pasak legendos įkurtas Padmasambhavos Nuo VII a. Butano, kaip ir gretimo Sikimo, Arunačal Pradešo teritorijas veikė Tibeto kultūra. Nors nėra galutinai sutariama, ar Tibeto imperija valdė šią teritoriją politiškai, neabejotina, jog Butano žemės buvo labai stipriai veikiamos kultūriškai. VII a. Tibeto karalius Songcenas Gampo čia pastatydino pirmuosius budizmo vienuolynus, siekė šią religiją įdiegti šalyje.
VIII a. po Butaną keliavo Vadžrajanos propaguotojas Padmasambhava, kuris irgi pastatydino vienuolynus, šalies centru padarydamas Bumthangą. Jo įtakoje Butane išplito Tibeto budizmas, seniausia jo sekta Njingmapa, kuri ilgai išlaikė įtaką regione.
IX a. nusilpus ir susiskaldžius Tibetui į smulkias kunigaikštystes, Butano teritorijoje nebuvo centrinės valdžios: atskirus kalnų slėnius valdė smulkūs feodalai, titulavęsi deb ir įsitvirtinę tvirtovėse khar, tarp kurių stipriausias buvo Bumtango kunigaikštis. Šis feodalinis susiskaldymas bei autarkija lėmė ir lingvistinį šalies susiskaldymą: Butane ir dabar priskaičiuojamos apie 25 giminingos kalbos, kurių naudojimas dažnai apsiriboja vienu kalnų slėniu.
Per šį laikotarpį regionas, žiūrint iš Tibeto pusės, buvo vis dar suvokiamas kaip tolimiausia pietinė Tibeto civilizacijos provincija. Nepaisant to, kraštas tapo prieglobsčiu daugybei pabėgėlių iš Tibeto, kurie savo šalyje buvo persekiojami dėl politinių ar religinių priežasčių. Šie pabėgėliai įsikurdavo šalyje ir dažnai pradėdavo kilmingųjų (gdung) dinastijas. Butano kronikose yra išlikusi istorija apie Tibeto karaliaus Lang Dharma brolį Cangma, kuris pradėjo daug Butano kilmingųjų atšakų.
Per visą šį iš šiaurės plūstant Tibeto kultūrai, pamažėle kėlėsi ir tibetiečiai (bhotijai), pamažu suformavę dabartinę dzongkha kalba kalbančią tautą. Šios migracijos nuo XII a. buvo nulemtos pirmiausia budizmo sektų karų Tibete: valdžioje įsitvirtinus vienai sektai, buvo persekiojamos kitos, kurios neretai ieškodavo prieglobsčio Butane, t. y. Tibeto periferijose. Tibete įsigalėjus Gelugpa sektai (atstovaujamai dalailamų), į Butano teritoriją ėmė ypač keltis Kagjupa sektos atstovai, kurie irgi nebuvo vieningi: atskiros dvi jos konfesijos (Lhapa ir Drugpa) kovojo tarpusavyje.
Butano įkūrimas (šabdrungai)
thumb|250px|Senosios sostinės Punakos dzongas
Butano, kaip vieningos valstybės, istorija prasideda XVII a, kuomet Tibeto Drukpa sektos vadovas (šabdrungas) Ngavangas Namgijalas, persekiojamas savo šalyje, 1616 m. jis pabėgo į Butaną. Nors Drukpa jau buvo bandžiusi įsitvirtinti krašte, Lhapa sekta buvo gerokai stipresnė, ir Ngavangas pradėjo karą su pastarąja, vadinamą „penkių lamų karu“. Paskutinė Lhapa tvirtovė Timpu buvo užimta 1641 m. Nugalėjęs priešiškas vietines sektas, šabdrungas įtvirtino Drukpos teokratiją, konsolidavo valdžią ir įkūrė valstybę, kurią pavadino Drukjul (t. y. „drakono žeme“, nes drakonas buvo drukpos sektos simbolis).
Siekiant centralizuoti valdžią, Butano sostine tapo Punaka, pradėtos statyti tibetietiško stiliaus pilys-šventyklos dzongai, iš kurių sukurtas vieningas gynybos tinklas. Vienybę stiprino ir konsolidaciją greitino tai, kad šalis buvo nuolatiniame karo pavojuje: per visą XVII a. jungtinės Tibeto ir Mongolijos armijos keletą kartų įsiveržė į šalį, siekdamos įtvirtinti Gelugpos valdžią. Visos šios invazijos baigėsi Tibeto pralaimėjimu, ir 1759 m. su Tibetu pasirašytos paliaubos.
Stiprinant Butano gyventojų savitą tapatybę, skirtingą nei tibetiečių, įvestas privalomas rūbų, elgesio reglamentas (driglam namža), išlikęs iki dabar.
Šalis tapo teokratija, kurioje atidalintos religinė ir pasaulietinė vadžios. Jas simbolizavo šabdrungui pavaldūs renkami pareigūnai: religinis lyderis, tituluojamas dže khempo, ir pasaulietinis lyderis druk desi. Šalis padalinta į tris regionus, vadovaujamus ponlopų. Jiems administraciškai buvo pavaldūs dzongponai, reziduojantys šalies dzonguose.
Ngavangas Namgijalas įkūrė dvasinių lyderių šabdrungų dinastiją, kurių valdžia, kaip ir dalai lamų, buvo paveldima remiantis reinkarnacijos sąvoka, per tulku („atgimėlių“) instituciją. Šabdrungų teokratija Butane išsilaikė iki XX a. pradžios.
Nuo XVIII a. pabaigos Butane interesus ėmė reikšti Britų imperija, sukūrusi Britų Indiją. Interesai susikirto pirmiausia dėl to, kad Butanas plėtė savo interesus pietuose (duarų regione), okupavo nedidelę vietos valstybę Kuč Beharą. 1772-73 m. britai įsiveržė į Butaną. Nesulaukę pagalbos iš Tibeto, butaniečiai buvo priversti pripažinti nominalią britų valdžią, mokėdami jiems penkių arklių metinę duoklę.
Per visą XIX a. Butano istorija buvo formuojama santykių su Britų Imperija. Įtampai augant, ji prasiveržė kaip Duarų karas (1864–1865). Butanui jį pralaimėjus, šalis neteko pietinių teritorijų duaruose, kurios šiuo metu priklauso Asamo provincijai, bet išsaugojo nepriklausomybę.
Butano monarchija
thumb|250px|Butano Ministras pirmininkas (kairėje) su Tailando Ministru pirmininku
Nusilpusią šalį XIX a. antroje pusėje siaubė vidaus neramumai, kurių nesugebėjo numalšinti silpna šabdrungų valdžia. Du gubernatoriai (ponlopai) (Paro ir Trongsos) kovojo tarpusavyje, vienas remiamas Tibeto, o kitas – Britų imperijos. Pačioje XIX a. pabaigoje labai sustiprėjo vienas iš trijų ponlopų, Tongsos valdytojas Ugjenas Vangčukas, kuris buvo pro-britiškų pažiūrų. Jis sugebėjo tapti svarbiausiu lyderiu šalyje, sugriaudamas nusistovėjusią politinę sistemą. 1903 m. mirus šabdrungui, naujas nebuvo išrinktas, o 1907 m. civilinis lyderio druk desi pareigybė panaikinta. Tais pačiais metais šalyje oficialiai įtvirtinta monarchija, valdančiąja dinastija tapo Vangčukų dinastija, kurios karaliai tituluojami „drakono karaliais“ (druk gyalpo).
1910 m. Punakos sutartimi Butanas leido savo tarptautinius santykius tvarkyti britams, o Britų imperija savo ruožtu įsipareigojo nesikišti į šalies vidaus reikalus. Ši sutartis eliminavo ir nuolatinę Tibeto bei Kinijos grėsmę, kurie, bijodami konkurencijos su britais, atsisakė istorinių interesų Butano atžvilgiu.
Vangčukų dinastijos karaliai centralizavo, modernizavo ir vesternizavo šalį. 1947 m. Indijai iškovojus nepriklausomybę, ji visas teises Butano atžvilgiu (t. y. užsienio politikos kontrolę) paveldėjo iš Britų Indijos.
1971 m. labai panašią istoriją turinčiam kaimyniniam Sikimui prisijungus prie Indijos, Butanas ėmėsi veiksmų, siekdamas kurti savo užsienio politiką, atidarė pirmąsias užsienio atstovybes. Taip pat Butane buvo suprasta, kad Nepalo kilmės ekonominių migrantų lhotsampų skaičius artėja prie pagrindinės valstybės etninės grupės (ngalopų) skaičiaus, ir tai sukėlė abipusius susidūrimus tarp etninių grupių, o galiausiai ir pabėgėlių problemą: Apie 100 tūkst. lhotsampų buvo išvaryti iš šalies, o Butanas buvo priverstas labai stipriai apriboti imigraciją.
Taip pat sustiprinta šalies tapatybės stiprinimo politika, tapo privalomas tradicinis aprangos kodas driglam namža, valstybinės kalbos dzongkha mokėjimas ir pan. Butanas tapo viena uždariausių pasaulio valstybių, ribojančia turistų srautus, draudžianti televiziją, internetą.
1999 m. šalyje prasidėjo reformų ir modernizacijos laikotarpis, kuris tęsiasi iki dabar. Panaikinti draudimai, apribota karaliaus valdžia, 2005 m. priimta nauja konstitucija, kuri įsigaliojo 2008, o 2007 m. įvyko pirmieji demokratiniai parlamento rinkimai. 2006 m. karalius Jigme Singye Wangchuck perdavė sostą sūnui Jigme Khesar Namgyel Wangchuck, taip ruošdamas šalį šalies transformacijai.
Šiaulių apylinkė (Vilnius)
Šiaulių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Maišiagalos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Širvintų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Gervėčių apylinkės ir dalis Žindulių apylinkės, o dalis Šiaulių apylinkės prijungta prie Jauniūnų apylinkės. 1955 m. prijungta dalis Barskūnų apylinkės, 1962 m. – dalis Alionių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Šiaulių apylinkė prijungta prie Jauniūnų apylinkės.
Jurgis Povilas Kairiūkštis
Jurgis Povilas Kairiūkštis (1907 m. lapkričio 15 d. Smolenskas – 1957 m. vasario mėn. JAV) – Lietuvos diplomatas, vertėjas.
Biografija
Vienturtis žinomo nervų bei vidaus gydytojo Dr. Povilo Kairiūkščio ir dvarininkaitės, bajorės Sofijos Porčinskaitės (lenk. Zofia Porczyńska) sūnus. 1920 m. su tėvais iš Smolensko atvyko į Lietuvą. 1930 m. baigė Komercijos ir konsulinę mokyklą Lježe (Belgija). 1931 m. kovo – lapkričio mėn. ir 1935 m. liepos mėn. – 1936 m. rugpjūčio mėn. užsienio reikalų ministerijos, 1931 m. gruodžio mėn. – 1935 m. birželio mėn. Lietuvos konsulato Briuselyje, 1936 rugsėjo mėn. – 1938 m. kovo mėn. Lietuvos pasiuntinybės Rygoje sekretorius, vėliau antrasis sekretorius. 1937-1938 m. laikinasis reikalų patikėtinis Latvijoje. 1938 m. gegužės mėn. – 1939 m. rugsėjo mėn. Lietuvos pasiuntinybės Varšuvoje antrasis sekretorius. 1939 m. rugsėjo mėn. – 1940 m. liepos mėn. užsienio reikalų ministerijos protokolo šefo pavaduotojas. Dalyvavo ekonominėse derybose su Belgija, švietimo klausimais – su Latvija. Per nacių okupaciją 1941-1944 m. dirbo Tiekimo ir paskirstymo įstaigoje. 1944 m. pasitraukė į Austriją, 1952 m. į JAV. Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos aidas“, „Tautos ūkis“. Išvertė į prancūzų kalbą „Vokiečių propaganda prieš Lietuvą“, 1936 m.
Aktobė
Aktobė – miestas vakarų Kazachijoje; srities centras. Aktobėje gyvena daugybe susimaišusių tautybių žmonių, tarp jų kazachai, rusai, ukrainiečiai, totoriai, uigurai, čečėnai, armėnai, žydai ir graikai.
Geografija
250px|thumb|left|Įvažiuojančius į Aktobę pasitinka miesto herbas
Aktobė yra vakarinėje Kazachstano dalyje, Miestas yra pastatytas Ileko ir Kargalos upių santakoje. Į šiaurės rytus nuo Aktobės stūkso neaukštos kalvos. Aplink miestą plyti stepės.
Klimatas
Aktobės klimatas yra žemyninis. Žiemą temperatūra gali nukristi žemiau -30 °C, o vidutinė Aktobės žieminė temperatūra yra -18 °C. Vasarą termometro stulpelis gali pasiekti 30 °C, nors vidutinė vasaros temperatūra mieste yra 25 °C. Kovą Aktobėje būna ypač vėjuota. Vidutiniškai per metus Aktobėje iškrenta apie 300 mm kritulių.
Etimologija
Miesto pavadinimas kilęs iš kazachų kalbos žodžių ақ (baltas) ir төбе (skardis, šlaitas).
Istorija
Aktobė iškilo tarp įvairiu chanatų. Regionas vadinosi Mažoji Orda. Kazachų karo vadas Esetas Batyras (Есет Батыр) kovojo prieš džungarus dabartinėje Aktobės vietoje. Abulchair Chanas (1693–1748) taip pat valdė šiose žemėse.
1869 m. kovą rusų kariuomenė pastatė fortą. Nuo to laiko čia atvyko nemažai slavų, kurie kūrėsi ir gyveno aplink fortą. Nuo 1874 m. fortas padidėjo, buvo pradėta grįsti gatves. 1891 m. gyvenvietė gavo miestelio vardą, oficialai vadinosi Aktiubinsku ir taip vadinosi iki 1992 m.
Nuo XIX a. pabaigos iki XX a. pradžios gyvenvietė padidėjo. Dar 1889 m. buvo tik 2600 gyventojų, o 1909 m. gyventojų skaičius siekė apie 10 700.
Aktobėje 1905–1907 m. revoliucijos metu vyko streikai. Po Spalio perversmo jau 1918 m. sausio 21 d. bolševikai užėmė miestą. Nuo 1932 m. Aktobė tapo Aktiubinsko srities administraciniu centru.
Nuo Kazachstano nepriklausomybės 1991 m. miesto ekonomika pasikeitė. Senesnės sunkiosios ekonomikos kryptys buvo pakeistos į energijos sektorių.
Vyriausybė
Aktobė yra Aktobės srities sostinė. Akimą skiria Kazachstano Prezidentas.
Aktobės srities Kazachų nacionalinis saugumo komitetas, Užsienio reikalų ministerija ir Kazachstano Respublikos Registro pastatai yra Aktobėje. Aktobėje yra Kazachstano Vakarų karinio rajono štabas. Šis rajonas yra atsakingas už Kaspijos ir vakarinių Kazachstano teritorijų saugumą, rajonas yra valdomas Rear-Admiral. Rusai taip pat testuoja ginklus, tarp jų raketas.
Ekonomika
Sunkioji pramonė Aktobėje veikia nuo II Pasaulinio Karo. Svarbios pramonės šakos Aktobėje yra susijusios su maisto produkcija (tokios įmonės kaip „Ramazan“), konstrukcija („Dastani“) arba degtinės distiliavimu („Ajažan“). Aktobėje kuriasi ir užsienio įmonės, daugiausiai iš Vokietijos ar Austrijos.
Švietimas
Tik Aktobėje yra privačių mokyklų, suteikiančių aukštąjį išsilavinimą srityje, tarp jų Žubanovo srities universitetas ir ir Vakarų Kazachstano medicinos institutas. Yra profesionalių pilotų mokykla. Per Sovietų erą iš Aktobės yra kilę nemažai patyrusių pilotų.
Kultūra
Aktobėje yra du teatrai, taro jų Vaikų Rūmų teatras. Mieste yra keli muziejai: Srities muziejus, Aktobės srities žmonių kultūrinis, Alijos Moldagulovos muziejus. Vyksta Aktobės geologinės parodos.
Mieste yra rusų ortodoksų cerkvės, trys mečetės, taip pat katalikų bažnyčia, nemažai didelių turgų ir lauko prekybos centrų aplink miestą. Žymiausias yra Nurdauleto mečetės Aktobės miesto centre.
Transportas
Iš Aktobės yra geležinkelis į Maskvą (via Saratovas), Biškeką, ir Taškentą, taip pat yra susisiekimas su Aktau, Atyrau, Almata ir Astana.
Aktobės tarptautinis oro uostas skraidina reisu į Maskvą, Almatą, Astaną, Aktau, Atyrau, Baku ir Jerevaną.
Žymūs žmonės
Iš Aktobės kilo 36 Sovietų Sąjungos Didvyrių medaliais apdovanoti žmonės. Tarp jų:
Lietuviai
Po Antrojo pasaulinio karo Aktiubinske veikė lageris, turėjęs punktų visoje srityje. 1952 m. čia kalėjo apie 13 600 kalinių, iš jų 325 lietuviai. Dauguma kalinių dirbo akmens anglių šachtose, naftos verslovėse, rūdos kasyklose.
Faustina Laurinaitytė
Faustina Laurinaitytė (g. 1943 m. liepos 17 d. Žagarėje) – Lietuvos teatro aktorė.
Biografija
Sukūrė >80 vaidmenų. Vaidyba emocionali, jautri.
Pijus Ramidavičius
Pijus Ramidavičius (g. 1919 m. dab. Lenkijos Palenkės vaivadijos Šipliškės valsčiaus Budzisko kaime) – Lenkijos lietuvių ūkininkas, ginkluoto pasipriešinimo komunistiniam režimui Lenkijoje dalyvis.
Biografija
Augo Lenkijos-Lietuvos pasienyje, ūkininkavo. Po Antrojo pasaulinio karo buvo Lietuvos partizanų, nelegaliai gyvenusių Budzisko slėptuvėse, ryšininku. Už partizanų rėmimą 1949 m. Pijus Ramidavičius buvo Lenkijos administracijos suimtas ir nuteistas 15 kalėti. Bausmę atliko Ravičiaus, vėliau Racibužo kalėjimuose. Po 1956 m. amnestijos apsigyveno prie Ščecino, vedė ten atitremtą Birutę Talaišytę iš Šlynakiemio. Vėliau šeima gyveno Budziske, Jeziorkuose ir Suvalkuose.
Švietimo sistema
Švietimo sistema – mokymo institucijų, įstaigų tinklas, administruojamas valdžios ir savivaldos, jų aprūpinamas materialiniais ir dvasiniais resursais ir grindžiamas jurisdikcija.
Įvairių valstybių švietimo sistemose skiriasi moksleivių mokymo pradžios amžius, drausmės palaikymas, pedagogikos filosofija. Mokymo įstaigų aprūpinimas ir dotacijos priklauso nuo valstybės ekonominio pajėgumo.
Švietimo sistemą sudaro:
Egidijus Balčiūnas
Egidijus Balčiūnas (g. 1975 m. gegužės 7 d. Marijampolėje) – Lietuvos irkluotojas, baidarininkas.
Biografija
2001 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą, įgijo sporto magistro laipsnį bei mokytojo kvalifikaciją.
The Fray
The Fray yra keturių žmonių piano rock grupė iš Denverio, Kolorado valstijos, susikūrusi 2002 metais. Grupę įkūrė mokyklos draugai Isaac Slade ir Joe King. Grupės debiutinis albumas How To Save A Live buvo išleistas 2005 metais. Grupę labiausiai garsino singlas How to save a life, kuris Billboard Hot 100 užėmė trečią vietą, o Kanadoje, Australijoje, Airijoje, Švedijoje ir Jungtinėje Karalystėje pateko į singlų Top 5. The Fray daina Over My Head (Cable Car) taip pat susilaukė nemažo pasisekimo – pateko į JAV ir Kanados Top 10. Recording Industry Association of America albumą How to Save a Life dukart paskelbė platininiu. Platininiu jį taip pat paskelbė Australija ir Naujoji Zelandija.
Cijūniškė
Cijūniškė – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Seirijų, prie Seirijo ežero.
Dovainonių piliakalnis
Dovainonių piliakalnis (arba Kapitoniškių piliakalnis) – piliakalnis Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, tarp Dovainonių ir Kapitoniškių kaimų, Kauno marių šiaurrytiniame krante.
Piliakalnis
Piliakalnis – trikampio formos kranto kyšulys. Šlaitai 9–15 m aukščio, statūs. Dalį piliakalnio nuplovė Nemunas ir Kauno marios. Išliko 1/3 aikštelės (23 m ilgio ir 13 m pločio šiaurinėje, 6 m – vakarinėje dalyje) ir 1/2 pylimo. Aikštelės šiaurės rytų pakraštyje yra 1 m aukščio ir 5 m pločio (prie pagrindo) pylimas. Apie 2–3 m žemiau piliakalnio aikštelės vakarinėje pusėje tęsiasi 23 m ilgio ir 4–7 m pločio kranto kyšulys, kuris nuo piliakalnio atskirtas 10 m pločio (viršuje) ir 2 m gylio grioviu. Manoma čia buvus Dovainonių papilį ar priešpilį.
0,5 km į šiaurės vakarus nuo piliakalnio yra buvusio Kapitoniškiu pilkapyno vieta, apie 1 km į pietryčius yra Dovainonių pilkapynai.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1953 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1977 ir 1983 m. Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos, 1993 m. Kultūros paveldo mokslinio centro archeologai. 1957 m. Istorijos institutas (vadovė Ona Navickaitė) ištyrė 278 m², 1992 m. Lietuvos nacionalinis muziejus (tyrimų vadovas Valdas Steponaitis) 15 m² ir 1994–1995 m. Istorijos institutas (tyrimų vadovas Gintautas Zabiela) 67,5 m² plotą.
Chrabrovo kaimo gyvenvietė
Istorija
Įsteigta vykdant 2008 m. birželio 30 d. municipalinę reformą nuo 2009 m. vasario 2 d. vietoje Chrabrovo ir Maršalskojės kaimo apylinkių. 1947 m. birželio 17 d. Gurjevo rajone buvo sudarytos Zalivino ir Kaširskojės apylinkės, jos 1954 m. liepos 16 d. sujungtos į Maršalskojės apylinkę. Prie Chrabrovo apylinkės tuo metu prijungta Matrosovkos apylinkė.
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką. Gyvenvietės administracijai vadovauja konkurso tvarka skiriamas administracijos vadovas.
Kaliningrado srities įstatymu Chrabrovo kaimo gyvenvietę sudaro kaimai:
Liepos 8
Liepos 8 yra 189-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 190-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 176 dienos.
Šventės
(kol kas neįvestos)
Vardadieniai
Vaitautas – Valmantė – Arnoldas – Elžbieta – Elzė – Virginija – Virga
Juozapinės
thumb|right|200px|Šv. Juozapas su vaiku Juozapinės – kiekvieną kovo 19 d. vykstanti pavasario sveikinimo šventė, pavadinta Šv. Juozapo garbei. Tai labai populiarus šventasis, jo vardu iki šiol krikštijami vaikai. Šios vardo dienos proga perkamos gėlės nešamos Juozams ir Juzefoms pasveikinti, bažnyčiose vyksta atlaidai, šventinės mugės. Nuo Juozapinių jau rengiamasi pavasario darbams.
Lietuvoje
Lietuvoje šią diena švenčiama Pempės diena. Vilnijoje ši data laikyta paukščių vestuvių diena. Spėjama, kad dėl šios priežasties vidury Gavėnios (pasninko laikotarpiu) buvo leidžiama jaunuoliams daryti nedideles vestuves dėl susiklosčiusių gyvenimo aplinkybių, t. y., nuotakos buvimo „padėtyje“. Kiekvienoje kaimo troboje kabėjusius šio šventojo paveikslus per Juozapines papuošdavo gėlėmis. Šv. Juozapas – šeimos globėjas, ginantis socialinį teisingumą, todėl jam meldėsi vargšai, neturtėliai. Buvo priimta dalyti labdarą. Jis buvo pagerbiamas savo paties profesijos atstovų – stalių, dailidžių, įvairių amatų meistrų.
Asėkas
left|120px
Asėkas – ežeras rytų Lietuvoje, Aukštaitijos nacionaliniame parke, Ignalinos rajone, Linkmenų seniūnijoje. Telkšo 1,5 km į pietryčius nuo Ginučių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,95 km, plotis – iki 0,75 km. Altitudė 138,9 m. Krantai daugiausia žemi, drėgni ar pelkėti, o šiaurėje aukšti ir sausi. Ežerą supa miškai (Linkmenų miškas ir Ginučių ąžuolynas). Šiaurės vakaruose įteka Almajos upelis iš Almajo ežero, pietuose išteka Asėkos upelis į Linkmeno ežerą (Žeimenos baseinas).
Ežerėvardis Asė́kas kildinamas nuo slavizmo, , („užtvertas laukas, aptvaras, užtverta derlinga pieva“),  („pelkėtas žolynas“).
Įmonių turto draudimas
Įmonių turto draudimas – įmonėms priklausančio nekilnojamojo turto (pastatų ir kitų statinių), kilnojamojo turto (gamybos bei prekybos įrenginių, prekių, žaliavų, atsargų, paruoštos produkcijos, biuro įrangos ir pan.) bei kitų papildomų draudimo objektų (investicijų į pastatus, patalpas, kilnojamąjį turtą ir atsargas, darbų paspartinimo išlaidų ir kt.) draudimas.
Draudimo apimtis
Įmonių turtas gali būti apdraudžiamas:
Išvardintų rizikų draudimo atveju apsauga sudaroma pagal individualiai pasirinktas rizikas:
Visų rizikų draudimo apsauga galioja visais atvejais, išskyrus keletą išimčių.
Stintžuvės
Stintžuvės (Osmeriformes) – kaulinių žuvų būrys. Priklauso 13 šeimų, 76 gentys ir apie 310 rūšių.
Įmonių turto draudimas
Draudžiamo turto vertė
Draudžiamo turto vertė gali būti:
Jiesios geležinkelio stotis
Jiesios geležinkelio stotis – geležinkelio stotis prie Jiesios, į pietus nuo Kauno, Vingytės kaime Jiesios kraštovaizdžio draustinio teritorijoje. Šalia Jiesios stoties yra vienas iš keturių geležinkelio tiltų per Jiesios upės kilpas. Netoli stoties geležinkelio linija šakojasi į Kauno geležinkelio stotį ir Kauno aplinkkelį per Rokus į Palemono geležinkelio stotį. Nuo čia iki Garliavos geležinkelio stotelės yra 1,2 km, iki Kauno geležinkelio stoties – 8,2 km, aplinkkelyje iki Rokų geležinkelio stotelės – 2,3 km. Šiuo metu stotyje joks keleivinis traukinys nestoja.
thumb|left|Į Garliavos pusę
Istorija
1998 m. suremontuotas stoties pastatas. 2012 stotyje stodavo priemiestiniai traukiniai, vykę trimis maršrutais:
Nina Butnorienė
Nina Butnorienė (g. 1954 m. vasario 10 d.) – Lietuvos teisininkė, teisėja, Druskininkų miesto apylinkės teismo pirmininkė.
Biografija
1972–1977 m. studijavo Vilniaus universiteto Teisės fakultete, įgijo teisininkės kvalifikaciją.
1977–1992 m. – Telšių rajono prokuratūros prokurorė, nuo 1992 m. – Druskininkų miesto apylinkės teismo teisėja, nuo 1995 m. – šio teismo pirmininkė.
Brana
Brana arba p-brana – tam tikra matematinė koncepcija stygų teorijoje, (daugiausia M teorijoje). Kintamasis p nurodo branos dimensiją. Pavyzdžiui, 0-brana primena taškinę dalelę, tik turi visiškai kitokias savybes; 1-brana yra styga; 2-brana – tam tikra membrana. Nuo šio termino ir kilo įvairias dimensijas galinčios turėti struktūros pavadinimas „brana“.
Kiekviena brana, sklisdama erdvėlaikiu, „brėžia“ p+1 dimensijos pasaulinį tūrį.
Iki M teorijos manyta, jog egzistuoja tik viena fundamentinė visatos sudedamoji dalis – styga (1-brana). M teorija, sujungusi penkias superstygų teorijas, pridėjo dar vieną, tik šį kartą daugiamatę sudedamąją dalį – braną. Šie objektai nepasireiškia perturbacijos teorijoje.
Stygų teorijoje nagrinėjamos kelių rūšių branos (tai susiję su skirtingomis superstygų teorijomis). Dažniausiai nagrinėjamos: