cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tyčia
Tiesioginė tyčia
Tiesioginė tyčia – darydamas veiką, asmuo suvokė pavojingą baudžiamosios veikos pobūdį ir norėjo taip veikti; jį darydamas asmuo suvokė pavojingą baudžiamosios veikos pobūdį, numatė, kad dėl jo veikimo ar neveikimo gali atsirasti padariniai (pagal atitinkamas baudžiamosios teisės normas sudarantys baudžiamosios veikos sudėtį), ir jų norėjo.
Netiesioginė tyčia
Netiesioginė tyčia – darydamas veiką, asmuo suvokė pavojingą baudžiamosios veikos pobūdį, numatė, kad dėl jo veikimo ar neveikimo gali atsirasti padariniai (pagal atitinkamas teisės normas sudarantys baudžiamosios veikos sudėtį), ir nors jų nenorėjo, bet sąmoningai leido jiems atsirasti.
Ilgauodegis goralas
Ilgauodegis goralas (Naemorhedus caudatus) – dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis, priklausantis ožkų (Caprinae) pošeimiui.
Gyvena rytų ir šiaurės Azijos kalnuose, Rusijos, Kinijos ir Korėjos teritorijose. Pietų Korėjoje rūšis yra paskelbta nykstančia, kadangi šalyje išlikę mažiau negu 250 individų. 2003 m. ilgauodegių goralų buvo pastebėta Arunačal Pradešo regione, šiaurės Indijoje.
Aprašymas
Ilgauodegis goralas yra labai panašus į ožką. Patinai sveria 28-42 kg, patelės – 22-34 kg. Kūno ilgis svyruoja nuo 81 cm iki 130 cm, pečių aukštis – 50-78 cm. Snukis – plokščias, nosys ir akys yra arti vienas kitų. Kailį rudas su pilkos spalvos atspalviais. Patelių ragai mažesni už patinų.
Dubiniai (Pilkalnio apskritis)
Dubiniai, Mažieji Šiupiniai (, nuo 1938 m. Duben) – buvęs kaimas, vėliau dvaras Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 20 km į vakarus nuo Pilkalnio, 21 km į šiaurę nuo Gumbinės, Eimenio kairiajame krante.
Istorija
Vadinti ir Mažaisiais Šiupiniais (Klein Schupinnen). 1785 m. buvo kulmiškių kaimas su 8 ugniakurais, 1821 m. – laisvai paveldimas dvaras su vėjo malūnu ir 68 gyventojais. 1854 m. Dubinių dvare buvo vėjo malūnas, 5 gyvenamieji pastatai ir 56 gyventojai. 1879 m. dvaras valdė 221 ha žemės, iš jų 159 ha ariamos, 38 ha pievų ir ganyklų, 15 ha miško; augino vilnai avis. Kitapus Eimenio dvarui priklausė Mažųjų Dubinių (Klein Dubinnen) palivarkas. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Stimbirių valsčiaus dvaras. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai. 1928 m. prijungtas prie Naujininkų. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko.
Bridget Fonda
Bridžita Fonda (g. 1964 m. sausio 27 d.) – buvusi JAV aktorė, vaidinusi tokiuose filmuose kaip „Krikštatėvis III“, „Vieniša baltoji moteris“ ir „Džekė Braun“. Ji kilusi iš žinomos aktorių giminės: yra Peterio Fondos duktė, Henrio Fondos anūkė ir Džeinės Fondos dukterėčia.
Šeima
Bridžita gimė Los Andžele, Kalifornija. Jos tėvas – žinomas aktorius Henry Fonda, motina – taip pat aktorė Susan Jame Brewer. Bridžita buvo pavadinta pirmos Henry Fondos žmonos Margaret Sullivan dukters Bridget Hayward, kuri nusižudė būdama 21 metų amžiaus, garbei.
Tėvams išsiskyrus, Henry netrukus vedė Portia Rebecca Crockett, buvusią rašytojo Thomaso McGuane žmoną. Šeimoje, be Bridžitos ir jos brolio Justino, dar buvo jų netikras brolis Thomas McGuane.
Karjera
Kine Bridžita debiutavo būdama vaikas, 1969 m. filme „Nerūpestingas keliautojas“, kuriame vaidino jos tėvas. Vaidmuo buvo epizodinis ir Bridžita nebuvo paminėta titruose.
Vilnijos vartai
Vilnijos vartai – regioninė kraštotyros informacijos internetinė svetainė, kurioje pateikiama vienoje vietoje sutelkta ir susisteminta, išliekamąją vertę turinti ir bibliografiniais sąrašais paremta informacija apie Vilniaus apskrities vietoves, žymius žmones ir apskrities bibliotekose parengtus kraštotyros darbus. Dalis bibliotekose sukauptos medžiagos yra unikali, nepublikuota medžiaga, prieinama tik vietiniams vartotojams, todėl siekiama išteklius perkelti į elektronines laikmenas. Daugelyje apskrities bibliotekų kraštotyros informacija pateikiama šių įstaigų svetainėse.
Bridget Fonda
Karjera
Be kino, Bridžita taip pat vaidino ir teatre. Norėdama susikoncentruoti kaip kino aktorė, ji atmetė pagrindinio vaidmens atlikėjos pasiūlymą serialui „Elė Makbyl“. Ji net neskaitė scenarijaus, bijodama, kad šis gali jai pernelyg patikti.
Vilnijos vartai
Bendrą svetainės turinio kūrimo darbą organizuoja Vilniaus apskrities Adomo Mickevičiaus viešosios bibliotekos bibliografai. Duomenų bazės turinys nuolat pildomas, taisomi pastebėti netikslumai. Renkant medžiagą prioritetas teikiamas spausdintiems šaltiniams. Duomenų bazė sudaryta iš trijų dalių:
Bridget Fonda
Asmeninis gyvenimas
1986 m. ji susipažino su aktoriumi ir režisieriumi Ericu Stoltzu. Jiedu tapo pora 1990 m. ir kartu išbuvo 8 metus.
Vilnijos vartai
Svetainės interaktyviame žemėlapyje sužymėti Vilnijos krašto objektai – kulto pastatai, gamtos objektai, paminklai žymiems žmonėms, memorialinės lentos, skulptūros, muziejai, kapinės, archeologijos, architektūros, istorijos paminklai. Sudaryta galimybė pasirinkti maršrutą pagal tam tikrą temą. Atnaujintoje svetainėje įdiegta rubrika „Bičių korys“, skirtas skaitytojų dalinimuisi asmeninėmis ir žiniomis apie savo gyvenamąsias vietoves.
Autorių teisės
Svetainės turiniu galima naudotis tik nekomerciniais tikslais, atsižvelgiant į galiojančius autorių teises ir gretutines teises ginančius įstatymus, būtinai nurodant šaltinį – svetainę „Vilnijos vartai“.
Bridget Fonda
Asmeninis gyvenimas
2003 m. vasarį Bridžita pateko į automobilio avariją Los Andžele ir atsidūrė ligoninėje. Netrukus po to ji ėmė susitikinėti su kompozitoriumi Danny Elfman, su kuriuo lapkričio mėnesį susituokė. 2005 m. jiedu susilaukė sūnaus Oliverio.
Bridžita yra aktorės Dženos Elfman teta ir didelė režisieriaus Dario Argento gerbėja.
Vingio regbio stadionas
Vingio regbio stadionas – regbio stadionas Vilniuje. Įsikūręs Vingio parke šalia Vingio stadiono.
Namų aikštė Vilniaus Regbio Akademija komandai ir nacionalinei rinktinei. Vienintelis tarptautinius standartus atitinkantis regbio stadionas Lietuvoje. Žaidžiami Lietuvos ir užsienio rinktinių oficialūs susitikimai.
Istorija
Savo pinigais įrengė Vilniaus m. Gelеžinio Vilko regbio klubas.
2014 m. vyko Europos moterų regbio B diviziono čempionatas.
Glotalinis sprogstamasis priebalsis
Glotalinis sprogstamasis priebalsis  – daugybėje kalbų sutinkamas duslusis priebalsis, tarptautinėje fonetinėje abėcėlėje žymimas ženklu [ʔ], o perrašoje dažniausiai išreiškiamas ženklu ’. Garsai, kuriuos tariant uždaroma arba susiaurinama balsaskylė, atitinkamai vadinami glotaliniais ir glotalizuotais.
Pavyzdžiai
Lietuvių kalboje glotalinis sprogstamasis priebalsis sutinkamas neigimo dalelytėje ne, jeigu ji tariama kaip ne’a, arba, perteikiant tikslesne TFA rašyba, ['nʲɛʔɑ].
Anot danų kalbininko V. Tomseno, lyvių (kaip ir latvių) laužtinė priegaidė tariama panašiai į danų kalbos „stabtelėjimą“ (stød), kuris kartais realizuojamas kaip glotalinis sprogstamasis priebalsis. Pasak T. Vytso, lyvių laužtinė priegaidė galinti būti ištarta kaip „laringalinis uždarumos priebalsis“.
Kiti autoriai latvių laužtinę priegaidę apibūdina kaip „krintančią priegaidę, lydimą glotalizacijos“.
Estijos pietryčiuose vartojamoje veru kalboje glotalinis sprogstamasis priebalsis yra fonemiškas – jis žymimas raide ⟨q⟩ ir yra daugiskaitos rodiklis (skirtingai nuo bendrinės estų kalbos daugiskaitos rodiklio -d), pavyzdžiui, kala 'žuvis' – kalaq 'žuvys'.
Glotalinis sprogstamasis priebalsis dažnas semitų (pvz., ), tupių-gvaranių kalbose.
Horonas
Žinios apie Horoną siekia II tūkst. pr. m. e. pradžią – teoforinių asmenvardžių aptinkama Sirijoje (įskaitant Marį), Palestinoje. Ugarite teoforinių asmenvardžių nėra aptinkama. Nors minimas mituose, Horonas nebuvo reikšminga dievybė ugaritų panteone. Asmenvardžių aptinkama apytikriai iki 600 m. pr. m. e. Pradedant Amenhotepo II valdymu, XVIII bei XIX dinastijų laikais, Horono kultas buvo sutinkamas ir Egipte. Čia jis vaizduotas sakalo pavidalo, naguose sugriebęs gyvates. Toks įvaizdis susiklostė dėl tapatinimo su Horu. Teigiama, kad Horono kultas Egipte galėjo paplisti drauge su Rešefo ir deivės Anat kultu (su jais Horonas buvo glaudžiai siejamas). Nilo deltos regione Horonas garbintas kaip dykumų dievas, apsaugantis nuo priešų, kurie pasirodo iš dykumos. Tėbų vakariniame krante tapatintas su dievu Šedu, o Gizoje – su Didžiuoju sfinksu. Jamnijoje (dab. Javnė) Horono kultas dar buvo išsilaikęs helenizmo laikais. Įraše iš Delo kaip Jamnijos gyventojų garbinta dievybė minimas drauge su Herakliu. Senajame Testamente sutinkamas vietovardis Bet Horonas („Horono namai“), kuriuo įvardijamos dvi gyvenvietės, buvusios greta Jeruzalės. Su šiuo dievu gali būti susijęs ir Horonaimas – vietovė Moabe.
Horonas minimas įvairiuose įrašuose, kaip antai maginiame tekste iš Arslan Tašo, ugaritų Kereto mite. Šiame mite Horonas – karaliaus valdžios gynėjas. Pasakojama, kaip karalius prakeikia maištingą sūnų Jacibą, prašydamas Horono suskaldyti jo galvą. Horonas veikia drauge su deive Astarte, pasirodo peslio pavidalu. Horonas minimas ir ritualinio pobūdžio tekste, manoma, skirtame apsisaugoti nuo gyvatės įkandimo. Tekste minima kumelės pavidalo deivė, kuriai graso nuodinga gyvatė. Deivė pagalbos kreipėsi į 11 dievų, tačiau nė vienas iš jų jai nepadėjo, todėl jai beliko kreiptis į Horoną. Šis sutiko deivei padėti. Iš pradžių Horonas atliko ritualą su datulių keke. Tuomet šį dievą apėmė aistra ir jis pasiprašė priimamas deivės akivaizdon. Deivė iškėlė sąlygą – kaip vestuvių dovanos paprašė gyvatės. Šio pasakojimo pabaiga nėra išlikusi.
Viena vertus, Horonas buvo laikomas žmogui priešiškų demonų valdovu, kita vertus, jo buvo šaukiamasi ir norint nuo demonų apsisaugoti. Be to, Horono užkalbėjimais neretai būdavo šaukiamasi kaip dievybės, galinčios pakenkti priešams.
Horono vardas siejamas su arabų kalbos žodžiu hôr, reiškiančiu „šulinio dugnas“, „ola“, ir gali būti suprantamas kaip „gilusis, gyvenantis požemio pasaulyje“.
Sofija Mieleckaitė-Chodkevičienė
Sofija Mieleckaitė–Chodkevičienė (lenk. Zofia Mielecka–Chodkiewiczowa) (1567 m. Lenkijoje – 1619 m. gegužės 18 d. Kretingoje) – Lenkijos ir Lietuvos didikė, grafienė, vieno žymiausių XVII a. pradžios Lietuvos karvedžio ir valstybės veikėjo Jono Karolio Chodkevičiaus pirmoji žmona, Kretingos pranciškonų vienuolyno ir bažnyčios fundatorė. 200px|thumb|left|Sofijos Chodkevičienės karstas Kretingos bažnyčios rūsyje
Biografija
Mirė Kretingos dvare. Palaidota 1619 m. liepos 4 d. pranciškonų vienuolyno bažnyčioje po didžiuoju altoriumi įrengtame Chodkevičių šeimos mauzoliejuje. Per laidotuves pamokslą bažnyčioje sakė garsus LDK bernardinų pamokslininkas Andriejus Grondskis. Vėliau pamokslą išspausdino jėzuitų spaustuvė Vilniuje.
Lenkijos futbolo varžybos 2015–2016 m.
II etapas
Stipriųjų grupė:
Silpnųjų grupė:
Finalo rungtynės
--
Jungtinių Arabų Emyratų futbolo varžybos 2022–2023 m.
Jungtinių Arabų Emyratų futbolo varžybos 2022–2023 m.
Edvinas Kalėda
Edvinas Kalėda (Giedrius Rekašius, g. 1965 m. lapkričio 27 d. Telšiuose ) – Lietuvos prozininkas, gyvenantis ir kuriantis Kaune.
Kaip rašytojas debiutavo 1997 m. Teigiama, kad E. Kalėdos kūriniai remiasi nusikaltėlių kasdienio gyvenimo panorama, psichologijos tyrinėjimu ir yra artimesni romanui apie mafiją (gangsterių romanui), o ne detektyvui. Populiarumą E. Kalėdai pelnė romanų trilogija Nemylimi, Svetimi, Pasmerkti bei dilogijos Auksaviriai ir ''Kaunas. Saulius.''
Sutuoktinė rašytoja, žurnalistė Daiva Vaitkevičiūtė. Sūnus Edvinas.
Padvarių pilkapiai
Padvarių pilkapynas (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 6261, senas vertybės kodas - A1716, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AV538) – pilkapynas pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Padvariuose (Kretingos seniūnija), 0,19 km į rytus nuo kelio Kretinga–Darbėnai, Akmenos upės (Padvarių tvenkinio) dešiniajame krante. thumb|left|300px|Vienas iš pilkapių centrinėje pilkapyno dalyje
Vieta
Įrengtas aukštumos pakraštyje. Teritorija netaisyklingo plano, pailga šiaurės - pietų kryptimi, apaugusi pavieniais medžiais ir krūmais. Pilkapyną sudaro 8 rekonstruoti pilkapiai. Pietų pusėje esančio didžiojo pilkapio atkurta šiaurinė pusė, o pietų pusėje išbetonuotas skersinis pilkapio pjūvis, paliekant jame autentiškus akmenų vainikus, o sampilo pjūvyje – degintinių kapų vietas žyminčias betono urnas.
Teritorijos plotas – 0,79 ha. thumb|left|300px|Didžiojo pilkapio skersinis pjūvis
Tyrimai
Pilkapius 1949 m. išaiškino, 1976, 1978–1979 m. tyrinėjo Ignas Jablonskis. 1982 m. žvalgė Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas).
Iš viso ištirti 22 pilkapiai. Du pilkapiai datuojami II a. pr. m. e. Didysis pilkapis 14,2 m, o kitas – 9 m skersmens. Pirmojo pagrinde atidengti 3, antrojo – 2 koncentriniai akmenų vainikai, sukrauti 3–4 aukštais. Tarp vainikų ir sampile didžiajame pilkapyje rasti 5, o mažesniajame – 4 degintiniai kapai. Degę mirusiųjų kauliukai užkasti duobutėse arba suberti į nedideles molines urnas.
Kitus 20 pilkapių sudaro griautiniai kapai, kurių kiekvieną juosia vienas 1–2 aukštų akmenų vainikas. Jie datuojami I a. pr. m. e. –  I a. Į šiaurę nuo pilkapių rasta puodų šukių, degusio molio ir geležies šlako gabaliukų.
Tyrimus užbaigus, 1980 m. 7 pilkapiai buvo pilnai rekonstruoti, didžiojo pilkapio padarytas skersinis pjūvis.
1972 m. pilkapiai paskelbti vietinės reikšmės archeologijos paminklu (AV538), 2003 m. įrašyti į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą, 2005 m. pripažinti valstybės saugoma kultūros vertybe.
Ansbachas
Ansbachas  – miestas pietų Vokietijoje, Bavarijoje, 40 km į pietvakarius nuo Niurnbergo, prie Frenkiše Recato upės (Maino intakas). Vidurinės Frankonijos regiono centras. Mašinų gamybos, chemijos, elektronikos, tiksliosios mechanikos ir optikos, popieriaus, poligrafijos, maisto pramonė; tradicinė laikrodžių gamyba. Turizmas. Veikia taikomųjų mokslų universitetas, miesto muziejus (jame yra 1710–1861 m. veikusios manufaktūros fajansinių dirbinių).
Paveldas
Ansbachas pasižymi savo senamiesčiu. Jame yra XI a. Šv. Huberto bažnyčia (XVIII a. perstatyta baroko stiliumi), XV a. gotikinė Šv. Jono bažnyčia, 1746 m. pastatyta sinagoga, XVIII a. barokiniai rūmai su rokokiniu interjeru, 1730 m. parkas su oranžerija. Nuo 1958 m. kas antri metai Ansbache vyksta Bacho muzikos festivaliai.
Istorija
748 m. dabartinio miesto vietoje pastatytas benediktinų vienuolynas. Aplink jį padėjo augti kaimas (tuomet vadintas Onoldsbach). 1221 m. minimas kaip miestas. XIV–XV a. pr. Ansbachas buvo Hohencolernų sostine. 1528 m. mieste įvykdyta reformacija.
Gvaji Hanaso nacionalinis parkas
Gvaji Hanaso nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas Kanadoje, Britų Kolumbijos valstijoje. Gvaji Hanaso nacionalinis parkas apima 138 salų archipelagą, iš kurių didžiausia Morsbio sala. Įkurtas 1988 m.
Maždaug 90 % Gvaji Hanaso teritorijos yra padengta mišku, 9 % – tundra. Likusį 1 % sudaro ežerai ir pelkės.
Salos flora ir fauna vystėsi tūkstančius metų. Čia rūšys skiriasi nuo kitų Žemėje esančių rūšių. Gyvūnų rūšys buvo įvestos neseniai, pvz., sitkiniai elniai, šermuonėliai, ruoniai, voverės ir bebrai.
Gvaji Hanaso vakarinėje teritorijoje kasmet iškrenta apie 4000 mm kritulių. Rytinėje pakrantėje dominuoja pakrančių atogrąžų miškai. Dėl to čia puikiai galėjo vystytis įvairios augalų rūšys. Čia auga didžioji tuja, cūga, kaliforninė cūga, sitkinė eglė.
Mes nesusituokę!
Mes nesusituokę!  – 1952 m. JAV kino almanachas, romantinė komedija. Režisierius – Edmund Goulding, prodiuseris ir scenarijaus autorius – Nunnally Johnson. Pagrindinius vaidmenis atliko Victor Moore, Ginger Rogers, Fred Allen, Marilyn Monroe, David Wayne, Eve Arden, Paul Douglas, Eddie Bracken ir Mitzi Gaynor.
Kritikų atsiliepimai
B. Krauteris iš „The New York Times“ rašė: „Apie ponus Džonsoną (Johnson) ir Goldingą (Goulding) reikia pasakyti, kad jie buvo žaismingi ir pateikė ypatingą pramogą, kuri šiais metais yra viena linksmiausių“. Remdamasi penkiomis recenzijomis, vertinimų apibendrinimo svetainė „Rotten Tomatoes“ filmui suteikė 40 % reitingą.
Thesprotos FC
Thesprotos Football Club, kaip žinomas Athlitikos Syllogos Thesprotos bei Thesprotos Igoumenitsas pavadinimais – Graikijos futbolo klubas iš Igumenicos, Tesprotijos nomo, Epyro periferijoje.
Istorija
Klubas įkurtas 1948 m. Ilgą laiką žaidė žemesniuose divizionuose.
2021–2022 metų sezone rungtyniavo Antrojoje Superlygoje. 2022–2023 m. rungtyniavo Antrojoje Superlygoje.
Úrvalsdeild (moterys)
Úrvalsdeild moterų futbolo lyga arba Úrvalsdeild kvenna – aukščiausias moterų Islandijos futbolo lygos divizionas. Čempionatą organizuoja Islandijos futbolo federacija.
Istorija
1972 m. buvo įkurta lyga. Breiðablik komanda čempionėmis tapo 18 kartų, tai – šalies rekordas.
Formatas
Visos dešimt komandų tarpusavyje sužaidžia po dvejas rungtynes. Daugiausiai taškų turinti komanda tampa Islandijos čempione.
Čempionės patenka į UEFA moterų čempionų lygos turnyrą.
Nugalėtojos
Čempionių sąrašas
Alvin Karpis
thumb|Alvin Karpis Alvin Karpis (tikras vardas Albin Francis Karpaviecz, liet. Albinas Karpavičius, autobiografijoje trumpinama Karpowicz g. 1908 m. rugpjūčio 10 d. Monrealyje, Kanada – 1979 m. rugpjūčio 26 d. Torremolinos, Ispanija) – lietuvių kilmės Kanados bei JAV nusikaltėlis, pagarsėjęs kartu su „Barker" gauja įvykdytų nusikaltimų serija, dėl kurių XX a. 4 deš. Karpis kurį laiką buvo „Valstybės priešas Nr. 1“ („Public Enemy Number 1") FBI sąrašuose.
Biografija
Karpis iki 1935 m. buvo vedęs Dorothy Slayman, santuokinių vaikų neturėjo. Nesantuokinis vaikas (kartu su Dolores Delaney) – sūnus Raymond Karpis.
Marvin J. Chomsky 1974 m. sukūrė TV serialo „The FBI“ filmo seriją „The FBI Versus Alvin Karpis, Public Enemy Number One“, kurioje vaizduojama Karpio persekiojimas ir suėmimas. Karpio vaidmenį atliko Robert Foxworth.
Bubanzos provincija
Bubanzos provincija  – viena iš Burundžio provincijų. Yra šalies šiaurės vakaruose, turi sieną su Kongo DR. Administracinis centras – Bubanza.
Administracinis suskirstymas
Provincija yra padalinta į 5 komunas:
Gabela
Gabela – miestas pietvakarių Hercegovinoje, 5 km į pietus nuo Čaplinos, prie Neretvos upės, pasienyje su Kroatija. Vyrauja žemės ūkio pramonė. Yra bažnyčia.
Fonografo cilindras
thumb|right|200px|Du [[Tomas Edisonas|T. Edisono fonografo cilindrų įrašai (šonuose) ir jų kartoniniai dėklai (centre).]] Fonografo cilindras, arba volelis – pirmoji komercinė laikmena, skirta garso įrašymui ir atkūrimui, populiariausia buvo 1888–1915 m. Šie cilindro formos objektai turėjo ant išorinio paviršiaus išraižytus garso įrašus (griovelius), kurie galėjo būti atkuriami cilindrus grojant fonografu. Standartiniai cilindrai buvo tuščiaviduriai, maždaug 10 cm ilgio, 5,6 cm skersmens ir 5 mm storio, jų sukimosi greitis buvo apytikriai 120 aps/min., galėjo atkurti maždaug iki 3 min. trukmės įrašą (vėliau buvo ištobulinti).
Iš pradžių garsas buvo įrašomas ant plieninio cilindro, padengtu alavine folija, tačiau folija nebuvo tinkama medžiaga naudojimui kiekvieną dieną bei komercinėje produkcijoje. Apie 1880 metus pasirodė iš vaško padaryti cilindrai. Šie irgi gana greitai susidėvėdavo, tačiau juos buvo galima nušlifuoti su specialiu prietaisu tolimesniam naudojimui. 1890 m. Čarlzas Tainteris (Charles Tainter) užpatentavo kieto karnaubo vaško naudojimą cilindrų gamyboje, vietoje įprasto parafino ir bičių vaško mišinio.
Eckhart
Eckhart pavardę ar vardą turi šie asmenys:
Vakarų Alpės
thumb|250px|Linija, skirianti Rytų ir Vakarų Alpes
Vakarų Alpės – Alpių kalnų masyvo vakarinė dalis, besidriekianti į vakarus nuo linijos, vedamos per Bodeno ir Komo ežerus. Sudaro ~500 km ilgio ir 130 km pločio ringę, nukrypusią link pietvakarių. Vakarų Alpės apima šiuos mažesnius Alpių masyvus – Pajūrio, Kotijaus, Grajo, Savojos, Berno, Peninų, Leponto Alpes, Verkoro, Pelvu ir kitus masyvus. Vakarų Alpės yra aukščiausia Alpių dalis, čia stūkso keletas viršukalnių, viršijančių 4000 m aukštį (Monblanas, Monte Roza, Materhornas, Jungfrau ir kt.). Vakarų Alpės driekiasi per Prancūzijos, Italijos ir Šveicarijos teritorijas.
Ašinė kalnų juosta sudaryta iš kristalinių uolienų, o pakraštiniai kalnagūbriai – iš nuosėdinių. Paviršius išraižytas gilių įdubų, viršūnės stačiašlaitės, dengiamos ledynų. Vyrauja horizontalus zoniškumas (nuo subtropinių krūmynų ir miškų iki ledynų).
Glotalizacija
Glotalizacija – artikuliavimo būdas, kuomet kalbos garsai realizuojami visiškai arba iš dalies uždarant balsaskylę (balso plyšį).
Jei glotalizacija vyksta susiaurinant, o ne visiškai uždarant balsaskylę, glotalizacija reiškiasi žemų dažnių nereguliariais balso klosčių svyravimais, dėl kurių atsiranda kalbotyroje vadinamas „gergždžiantis balsas“. Kartais fonetikos specialistai dėl šios priežasties daro skirtumą tarp glotalizacijos ir glotalinių okliuzinių priebalsių, vis dėlto toks skirtumas, suprantama, nulemtas subjektyvių kriterijų.
Pastovi pradžios balsio glotalizacija kai kuriose kalbose yra fonetinis požymis. Lietuvių kalboje šio reiškinio nėra, tačiau vokiečių kalboje jis reiškiasi kaip antrinė artikuliacija, t. y. lydi, pavyzdžiui, okliuzinių priebalsių artikuliaciją.
Balsaskylės sanglauda svarbi tariant ejektyvinius priebalsius.
Glotalinių priebalsių pavyzdžiai – [ʔ], [ɦ], [h].
Pasaulio tautos ir religijos
Pasaulio tautos ir religijos  – rusiška vienatomė enciklopedija, skirta pasaulio tautų ir religijų aprašymui. Ją sudaro >1250 straipsnių apie tautas bei >480 – apie religijas. Knygą papildo ~2000 iliustracijų.
Enciklopediją parengė gausus autorių kolektyvas, iš kurių dauguma – Rusijos mokslų akademijos N. Miklucho-Maklajaus etnologijos ir antropologijos instituto darbuotojai. Leidinį 1998 m. išleido leidykla „Didžioji Rusijos enciklopedija“. Knyga paremta 1988 m. „Tarybinės enciklopedijos“ leidyklos išleistu leidiniu „Pasaulio tautos“.
Tudela
Tudela  – miestas šiaurės Ispanijoje, Navaroje, 94 km į pietus nuo Pamplonos, prie Ebro upės. Tai antras pagal dydį Navaros miestas. Pro Tudelą eina Logronjo–Saragosos geležinkelis ir greitkelis, netoli Tudelos – jų šaka į Pamploną.
Vystoma maisto (cukraus, vyno, daržovių konservavimo), chemijos (mineralinių trąšų) pramonė, turizmas.
Tudeloje veikia šiuolaikinio meno muziejus, Viešojo Navaros universiteto ir Nacionalinio nuotolinių studijų universiteto padaliniai. Išlikęs viduramžiškas senamiestis su XII–XIII a. Šv. Marijos katedra, Šv. Magdalenos, Šv. Mykolo (abi XII a.), Šv. Jurgio (XVII a.) ir kt. bažnyčiomis bei konventais, Admirolų rūmais (XVI a.), Dekanų rūmais (1783 m.; dabar Tudelos muziejus, vyskupijos biblioteka, bažnytinis archyvas) ir kitais rūmais. Taip pat išlikęs akmeninis 17 arkų tiltas per Ebro upę (XII–XIII a.).
Tudeloje vyksta keletas kasmetinių švenčių, iš kurių žymiausia – Šv. Onos šventė. Jį tęsiasi nuo liepos 24 iki 30 d., grojama gatvių muzika, vyksta korida, bėgtynės su buliais.
Istorija
Tudelos vietovė gyvenama nuo ankstyvojo paleolito. Keltiberų gyvenvietės vietoje romėnai įkūrė miestą (Tutela), kuris šaltiniuose minimas nuo 55 m. Kelis amžius apleistą gyvenvietę 802 m. atkūrė ir įtvirtino arabai. Miestas (tada vadintas al-Tuṭīlī) priklausė Kordobos emyratui, X–XI a. – Kordobos kalifatui. Ties Tudela ilgą laiką ėjo fronto linija tarp musulmonų ir Navaros karalystės. Valdant maurams, Tudela buvo svarbus žydų kultūros centras. 1119 m. Tudelą užkariavo Alfonsas I. 1119–1512 m. miestą valdė Navaros karalystė; Tudela buvo kovų su Kastilija ir Aragonu svarbus gynybos postas. Vėliau Kastilija ir Aragonas užkariavo Navarą, Tudela tapo Ispanijos dalimi.
Per Napoleono karus 1808 m. lapkričio 23 d. Tudelos mūšyje Prancūzijos kariuomenė įveikė sukilusios Ispanijos karinius dalinius; miestas apiplėštas.
Leonidas Šumskis
Leonidas Šumskis (1945 m. birželio 10 d. Semeliškėse, Trakų apskrityje – 2022 m. rugsėjo 25 d. Rusijoje) – Lietuvos ir Rusijos estrados dainininkas, dainų autorius, poetas, režisierius. Lietuvoje atlikėjas pagarsėjo dainomis „Žalioj stotelėje“, „Elektrėnų žiburiai“. Aštuntojo dešimtmečio pradžioje persikėlė gyventi į Rusiją. Aktyviai koncertavo Maskvoje ir kituose Rusijos miestuose.
Įsimintiniausi L. Šumskio gyvenimo momentai buvo aprašyti 2020 m. išleistoje Ingos Liutkevičienės knygoje „Bravo estradai!“.
Biografija
L.Šumskio gimtinė – Semeliškės Trakų rajone (rusų šaltiniuose nurodomi Trakai). Iš šio rajono kilę rusakalbiai L. Šumskio proseneliai. Baigęs tuometę Vilniaus technikos mokyklą, tapo tekintoju, dirbo Vilniaus dyzelinių traukinių depe. 1964–1967 m. tarnavo pasienio kariuomenėje. Būdamas laisvai samdomo armijos ansamblio atlikėjas, jis pirmą kartą išbandė save didžiojoje scenoje. 1967 m. jam suteiktas Visasąjunginio liaudies meno festivalio laureato vardas. Išėjęs į atsargą, išbandė įvairias profesijas: dirbo mokytoju kaimo mokykloje, meistru buitinės chemijos gamykloje, šaltkalviu montuotoju ir kt.
Kūryba Lietuvoje
Po tarnybos armijoje dainavo Vilniaus statybininkų kultūros rūmų ansamblyje, buvo LRT lengvosios muzikos orkestro, ansamblio „Nemuno žiburiai“ vokalistas. Bendradarbiavo su kompozitoriumi Mikalojumi Noviku: šlageriais tapo atliekamos dainos „Dar nežinia“, „Žalioj stotelėje“, „Putinai“. Dvi dainas L. Šumskiui parašė Eduardas Balsys: garsiąją „Elektrėnų žiburiai“ ir lyrinę „Gulbių šauksmas“. Dainininkas 1969 m. atstovavo šaliai nekonkursinėse programose tarptautiniuose dainų festivaliuose Sopote (Lenkija) ir Sočyje (Rusija). 1970 m. pelnė konkurso „Vilniaus bokštai“ diplomą. Netrukus tapo Maskvoje rengiamo televizijos dainų konkurso „Alio! Ieškome talentų!“ (Алло! Мы ищем таланты!) laureatu ir pelnė žiūrovų prizą.
Karjera Rusijoje
1972 m. jis buvo pakviestas dirbti į Maskvos miuziklą. Dirbo su koncertinėmis organizacijomis „Roskoncert“, „Moskoncert“ (nuo 1975 m.), dainavo džiazo orkestre „Sovremenik“.
1981 m. baigė A. Lunačarskio valstybinio teatro meno instituto (GITIS) Muzikinio teatro fakulteto režisūros skyrių. Mokėsi viename kurse su Ala Pugačiova, Pavelu Slobodkinu iš grupės „Vesiolyje rebiata“.
Jis Rusijoje buvo daugelio pastarųjų metų televizijos laidų dalyvis, tarp kurių 1970-ųjų TV konkursai „Alio! Ieškome talentų! ir „Su daina per gyvenimą!“ (С песней по жизни!). 1978 m. suvaidino Odesos kino studijos filme „Ypatingos paskirties būrys“ (Отряд особого назначения). Ne kartą koncertavo su SSRS valstybinio radijo ir televizijos orkestrais, vadovaujamais J. Silantjevo, B. Karamiševo, ilgus metus gastroliavo su solo programa. Buvo daugelio šventinių programų Maskvos aikštėse ir koncertų salėse organizatorius ir vadovas. Vyko į keletą kūrybinių kelionių į „karštuosius taškus“ (Padniestrėje, Čečėnijoje), koncertavo atokiuose kariniuose garnizonuose.
Bendradarbiavo su karinių rašytojų studija, buvo jos neetatinis muzikinis konsultantas. Dviejų komisijų prie Rusijos rašytojų sąjungos narys: „Karinė patriotinė literatūra“ ir „XX amžiaus rusų daina“. Buvo koncertinės „Fronto brigados“ narys. Eilę metų buvo Rusijos mokslų akademijos Centrinių mokslininkų namų „Dainų mylėtojų klubo“ direktorius ir vedėjas. Buvo dažnas svečias ir vakarų organizatorius Maskvos tautybių namuose, Rusijos ginkluotųjų pajėgų kultūros centre.
Rusijoje gerai žinomos jo atliekamos dainos „Blokpostas“ (Блокпост), „Neskriskit pro šalį, gervės!“ (Не пролетайте мимо, журавли!) pagal Vladimiro Silkino eiles, „Bobų vasara“ (Бабье лето) pagal Anatolijaus Ježovo eiles. Įrašė keletą solinių plokštelių ir kompaktinių diskų. Eilėraščių knygos „Atsisveikinimo maršas“ (Прощальный марш) ir literatūrinėje spaudoje publikuotų eilėraščių autorius. Dainų kūryboje jis tęsė Marko Berneso ir Vladimiro Trošino atlikimo tradicijas.
SPIN
SPIN - bendro pobūdžio priemonės, skirtos griežtai ir dažniausiai automatizuotai patikrinti, ar platinamos programinės įrangos modelis yra teisingas.
Istorija
SPIN buvo parašyta Gerard J. Holzmann ir kitų Unix grupės asmenų dirbančių Kompiuterinių technologijų tyrimų centre "Bell Labs", 1980 m. pradžioje.
Nuo 1991 m. prieinama laisvai.
2001 m. Kompiuterinės technikos asociacija apdovanojo SPIN savo programinės įrangos apdovanojimu.
Veikimas
Skirtingai nuo daugelio modelių tikrinimo sistemų, pati SPIN sistema iš tikrųjų neatlieka modelio tikrinimo, o tik sukuria C šaltinius modelių specifinių problemų tikrinimui. Šis metodas leidžia sutaupyti atminties ir didina našumą, taip pat, leidžia tiesiogiai įterpti C kodo gabaliukus į modelį. SPIN taip pat siūlo daug galimybių toliau spartinti modelio patikros procesą ir saugoti atmintį, kaip antai:
Šiauduvos valsčius
Šiauduvos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje. Centras – Šiauduva.
Istorija
XIV a. pabaigoje – XV a. pradžioje Šiauduva buvo nedidelio valsčiaus centras. XVI a. priklausė didžiajam kunigaikščiui. 1667 m. paviete buvo 51 bajorų dūmas.
Éder
Éder arba Eder gali reikšti:
Žarėnų valsčius
Žarėnų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Žarėnai.
Istorija
Valsčius minimas nuo XIII a. XV–XVI a. valsčius (pavietas) buvo administruojamas seniūno. 1528 m. Žemaitijos bajorų sąrašuose minimas Žarėnų valsčius turėjo kariuomenės reikalams duoti 23 arklius (po 1 arklį nuo kiekvienų 8 valakų). 1667 m. paviete (valsčiuje) buvo 36 bajorų dūmai. XIX a. prijungtas Tverų valsčius. Tuo metu Žarėnų valsčius priklausė Kauno gubernijai. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Rietavo rajonui (3 apylinkės), Telšių rajonui (7 apylinkės) ir Varnių rajonui (2 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 6196 žmonės:
Anšunas
Anšunas  – miestas pietryčių Kinijoje, Guidžou provincijoje, netoli Vudziango upės. Pro miestą eina Guijango-Kunmingo geležinkelis ir plentas. Anšunas sudaro prefektūrą. Maisto (aliejaus) pramonė, žemės ūkio mašinų gamyba; plieno liejykla. Miesto apylinkėse išgaunamos akmens anglys, geležies rūda.
Anšunas yra svarbus turistinis centras. Netoli miesto yra vienas didžiausių Azijoje Huangguošu krioklys (aukštis 77,8 m), taip pat apylinkėse yra karstinių urvų (viename iš jų yra kaimas Žongdongas), gausu smulkesnių krioklių. Pačiame mieste yra Mingų laikų Konfucijaus šventykla.
Istorija
Anšunui miesto teisės suteiktos 1958 m.
Grudė
Grudė – miestas Bosnijos ir Hercegovinos vidurio vakaruose, 49 km į šiaurės vakarus nuo Mostaro. Gyventojų dauguma – kroatai ir katalikai.
Popėja Sabina
thumb| Popėjos Sabinos statula [[Olimpijos archeologijos muziejus|Olimpijos archeologijos muziejuje (Graikija)]] Popėja Sabina (lot. Poppaea Sabina, apie 30 - 32 − 65 m.) – Romos imperatorė, Nerono antroji žmona.
Biografija
Popėja Sabina gimė Pompėjoje apie 30-32 m. Pavadinta senelio konsulo Gaius Poppaeus Sabinus garbei. Buvo ištekėjusi už Klaudijaus pretorionų sargybos prefekto Rufrijaus Krispino, su kuriuos susilaukė sūnaus Rufrijaus (vėliau nužudytas Nerono). Po to ištekėjo už būsimo imperatoriaus Otono ir 58 m. tapo Nerono meiluže. Neronas savo bičiulį Otoną išsiuntė valdyti provincijos. Tikima, kad dėl Popėjos intrigų 59 m. Neronas nužudė savo motiną Agripiną, o 62 m. išsiskyrė ir organizavo pirmosios žmonos Klaudijos Oktavijos nužudymą. Neronas vedė Popėją ir 63 m. su ja susilaukė dukters Klaudijos. Abi, motina ir duktė, buvo pramintos Augustomis. Kūdikis po 4 mėnesių mirė. Popėja Sabina mirė 65 m., būdama nėščia antrą kartą, anot Tacito, nuo Nerono spyrio šio įtūžio priepuolio metu. Po mirties buvo senato sudievinta. Jos gimtajam miestui Pompėjai buvo suteiktas Romos kolonijos statusas. Anot liudijimų, Popėja, norėdama išlaikyti grožį, maudėsi asilių piene.
Vasilijus Perovas
Vasilijus Perovas (, 1834–1882 m.) – vienas žymiausių XIX a. Rusijos tapytojų, geriausiai žinomas rusų buities vaizdais. Taip pat kūrė portretus, religinius ir istorinius paveikslus.
Biografija
1864 m. V. Perovas grįžo iš užsienio į Rusiją, apsistojo Maskvoje. 1865−1871 m. jis intensyviai kūrė buities žanro paveikslus. Šie kūriniai jam buvo sėkmingi, 1866 m. dailininkas priimtas į akademikus. 1870 m. tapo profesoriumi, 1871 m. pradėjo dėstyti Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje ir maždaug tuo metu prisijungė prie „peredvižnikų“, pradėjo tapyti daugiau portretų. Kuo toliau, tuo labiau dailininką masino vis didesnio masto drobės: religiniai ir istoriniai paveikslai. Šios vėlyvosios dailininko didelės kompozicijos laikomos mažiau vykusiomis nei jo žanriniai paveikslai ir portretai. Jis nutapė F. Dostojevskio (1872) ir A. Ostrovskio (1871) portretus. Pačioje gyvenimo pabaigoje dailininkas pradėjo užsiimti literatūra, publikavo žurnaluose keletą apsakymų, atsiminimus. Vasilijus Perovas mirė 1882 m. birželio 10 d. Kuzminkų kaime netoli Maskvos (1882 m. gegužės 29 d. pagal tų laikų Julijaus kalendorių). Palaidotas Donskojaus vienuolyne Maskvoje. Jo geriausiais kūriniais laikomi paveikslai iš 1865−1871 m. laikotarpio: „Trejetas“, „Paskutinė užeiga prie miesto vartų“.
Igliaukos herbas
Igliaukos herbas – pagrindinis Igliaukos kaimo ir seniūnijos (Marijampolės savivaldybė) heraldinis atributas.
Aprašas
Sidabriniame lauke raudonas varpas auksine šerdimi; žalioje skydo galvoje, atskirtoje banguota juosta, dvi į priešingas puses žiūrinčios sidabrinės žirgų galvos auksiniais pakinktais.
Istorija
Herbas patvirtintas 2021 m. spalio 7 d. LR Prezidento dekretu Nr. 1K-739. Etalono autorius – Arvydas Každailis.
Nusikaltimo sudėtis
Nusikaltimo sudėtis ( pažodžiui – 'delikto kūnas', t. y. pažeidimo sudėtis) – baudžiamajame įstatyme įtvirtintų baudžiamosios veikos (nusikaltimo) objektyvių ir subjektyvių požymių, pagal kurias nustatoma baudžiamoji veika, visuma.
Sudėties dalys
Nusikaltimo sudėtį sudaro objektyvioji ir subjektyvioji sudėtys:
Mor Karbasi
Mor Karbasi – Jeruzalėje gimusi dainininkė, dainų autorė, pastaruoju metu gyvenanti Londone. Atlieka tradicinę žydų sefardų muziką ladino kalba, taip pat persų, arabų, Andalūzijos folklorą.
Mor Karbasi yra marokiečių, persų ir žydų kilmės. Savo debiutinį albumą The Beauty and the Sea išleido 2008 m. Dalyvavo koncertiniuose turuose Europos šalyse, JAV.
Dupulčių Paltaneikio kūlis
Dupulčių akmuo, vadinamas Paltaneikio kūliu (senasis kultūros paminklo numeris: AV544) – mitologinis akmuo pietinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 0,18 km į šiaurę nuo kelio Kretinga–Raguviškiai, miškelyje, Jauryklos upelio kairiajame krante.
Akmuo
Akmuo didelis, pilkos spalvos, apsamanojęs, pailgas šiaurės – pietų kryptimi, apie 3 m ilgio, 2,3 m pločio šiauriniame gale, 1,45 m aukščio nuo žemės paviršiaus. Nuo šiaurės rytinio krašto atskeltas 1 x 1 m dydžio ir 46 cm storio luitas, kuris guli pamestas apie 60 cm į šiaurę nuo akmens. Akmens pietvakariniame krašte iškaltos nuo viršaus į apačią viena eilute išsidėsčiusios 9 duobutės, kurių gylis siekia iki 7 cm. Jos buvo skirtos pleištams įkalti siekiant akmenį suskaldyti.
Istorija
Akmenį kaip kultūros paveldo objektą 1936 m. išaiškino Kretingos muziejus.
1972–1984 m. akmuo buvo registruotas vietinės reikšmės archeologijos paminklų sąraše (AV544).
Padavimas
Vieną naktį akmenį kažkur nešęs Velnias, tačiau anksti ryte užgiedojus pirmiesiems gaidžiams, jį pametęs.
Milan Jezdimirović
Milanas Jezdimirovičius (g. 1996 m. rugsėjo 5 d.) – Serbijos futbolininkas, gynėjas.
Karjera
Karjerą pradėjo gimtinėje ir atstovavo Užicės „Jedinstvo“ futbolo klubui.
2015 m. nuomos pagrindais persikėlė į FK „Zlatibor“.
Vėlesniais metais grįždavo į Užicę, ir vėl persikeldavo į Zlatobor.
2019–2020 m. sezone vėl atstovavo FK „Zlatibor“. Tapo Pirmos lygos nugalėtojais ir pateko į Superlygą.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Suboticos „Spartak“. Superlygoje sužaidė 23 rungtynes.
2022 m. rugpjūtį perėjo į Surdulicos „Radnik“ klubą. Spalio mėn. žaidėjas paliko ekipą.
FC Džiugas
2023 m. vasario 15 d. pranešta, kad tapo Telšių „Džiugo“ nariu.
2023 m. gegužės 14 d. A lygos rungtynėse prieš „Bangos“ klubą galva nukreipė kamuolį į savus vartus. Telšiškiai namuose pralaimėjo varžovams rezultatu 1:2.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Emma Marrone
Emmanuela Marrone, taip pat žinoma kaip Emma arba Emma Marrone (g. 1984 m. gegužės 25 d. Florencijoje, Italija) – italų pop/roko atlikėja.
Marrone su daina „La mia città“ atstovavo Italijai 2014 m. Eurovizijoje Kopenhagoje, Danijoje.
KAS Eupen
Epeno KAS – Belgijos futbolo klubas iš Epeno.
Amharai
Amharai – antroji pagal gausumą tautinė grupė Etiopijoje. Amherų regiono provincijose sudaro daugumą. Jų skaičius siekia apie 20,33 mln. žmonių. Išpažįsta krikščionybę – priklauso Etiopijos ortodoksams. Taip pat yra musulmonų ir judėjų. Pagrindinis tradicinis užsiėmimas – ariamoji žemdirbystė (kukurūzai, sorgai, ankštinės kultūros). Kai kurie amharai augina galvijus.
Kalba semitų kalbų grupei priklausančia amharų kalba. Be amharų, ją vartoja ir kitos tautinės grupės, todėl yra apie 26 mln. vartotojų, daugiausiai Etiopijoje (valstybinė kalba), taip pat kaimyninėse šalyse: Eritrėjoje, Somalyje, rytų Sudane.
Huangguošu krioklys
thumb|200px|Huangguošu krioklys
Huangguošu krioklys ( – „geltono vaisiaus medžio krioklys“) – vienas didžiausių Kinijos ir visos Rytų Azijos krioklių. Yra šalies pietuose, Guidžou provincijoje, 45 km į pietvakarius nuo Anšuno, Baihės upėje, 903,9 m aukštyje virš jūros lygio. Krioklio kaskados aukštis – 77,8 m, plotis – 101 m. Už krioklio kaskados yra 134 m ilgio natūralus urvas.
Huangguošu krioklys ir keletas mažesnių aplinkinių krioklių įtraukti į Huangguošu krioklio nacionalinį parką. Yra įrengtos 3 apžvalgos aikštelės.
1966 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''1966 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 33-iasis Lietuvos vyrų ir 19-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.
Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas
33-iasis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko Vilniuje, 1966 m. balandžio 21 – balandžio 30 d d. Jame dalyvavo 15 žaidėjų: penki iš Vilniaus, keturi iš Kauno, po du iš Klaipėdos ir Šiaulių ir po vieną iš Panevėžio ir Plungės. Iš praėjusių metų čempionato prizininkų nedalyvavo V. Mikėnas. Nebuvo ir kauniečių: J. Čiukajevo, A. Butnoriaus. Prieš paskutinį ratą padėtis čempionate buvo tokia: pirmavo (10,5 tšk. iš13), neturintis pralaimėjimo, meistras iš Kauno Leonidas Maslovas. Jam dėl pirmos vietos paskutinime rate, partijoje su klaipėdiečiu Michailu Kozlovu, pakako lygiųjų. Beveik užsitikrinęs antrąją vietą vietą buvo meistras iš Plungės Algimantas Česnauskis (9,5 tšk.). Paskutinį ratą lyderiai sužaidė taikiai: Leonidas Maslovas baigė lygiosiomis ir trečią kartą tapo Lietuvos šachmatų čempionu. Plungietis Algimantas Česnauskis, taip pat baigęs savo partiją lygiosiomis, iškovojo sidabro medalį, o bronzos medalio savininku tapo klaipėdietis Reinhardas Barstatis (9 tšk.). 4-5 vietas pasidalijo su meistru vilniečiu Isaku Vistaneckiu (po 8 tšk.) praėjusių metų sidabrinis prizininkas šiaulietis Anicetas Uogelė. .
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
19-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Vilniuje, 1966 m. balandžio 21 – balandžio 30 d Jame dalyvavo 9 šachmatininkės: keturios vilnietės, dvi kaunietės ir po vieną žaidėją iš Panevėžio, Joniškio ir Kelmės. Pagrindinė kova dėl pirmos vietos užvirė tarp dviejų vilniečių: Marijos Kartanaitės ir Vilhelminos Kaušilaitės, kurios surinko daugiausiai taškų (po 6,5 iš 8) Tarp jų, 1966 m. liepos 10 – 12 d. Vilniuje surengtas papildomas 4 partijų mačas baigėsi Marijos Kartanaitės pergale 2,5 : 0,5. Ji šeštą kartą laimėjo Lietuvos moterų šachmatų čempionatą. Vilhelminai Kaušilaitei atiteko sidabras, o kaunietei N. Štendelytei - antrus metus iš eilės – bronza (5,5 tšk.). Praėjusių metų čempionė Ilana Rozentalienė liko 4-a (5 tšk.)
MO-2
MO-2 – 1936 m. sukurtas Broniaus Oškinio ir Gabrieliaus Miliūno konstrukcijos vienvietis, lavinimuisi ir sklandymo egzaminams laikyti skirtas sklandytuvas, sklandytuvo „MO-1" modifikacija.
Sym-Bionic Titan
Sym-Bionic Titan – JAV animacinis serialas, kurį sukūrė Genndy Tartakovsky, Bryan Andrews ir Paul Rudish. Serialo veiksmo centre yra trijulė, kurią sudaro ateivių princesė Ilana, griežtas, bet maištingas ateivių kareivis Lensas ir robotas Oktusas, kurie atvyksta į Žemę ir susijungia, kad sukurtų titulinį „Sym-Bionic Titan“.
MO-2
Sklandytuvą jo autorius ir statytojas G. Miliūnas kūrė neseniai pagaminto pirmojo lietuviško B. Oškinio konstrukcijos sklandytuvo T-1 (BrO-1) pagrindu. Medinės konstrukcijos su plieninės vielos atatompomis, iš dalies drobe dengtam orlaiviui panaudoti tolimesnės „T-1" modifikacijos – „T-2" sparnai. Nuo „T-2" sklandytuvas naujasis skyrėsi lengvesniais sparnų spyriais su papildomais spyreliais ir aerodinaminiu kabinos gaubtu.
Sym-Bionic Titan
Serialo premjera įvyko 2010 m. rugsėjo 17 d., o pabaiga – 2011 m. balandžio 9 d., iš viso pagal kanalo užsakymą buvo 20 epizodų. Tartakovskis tikėjosi sukurti daugiau epizodų, tačiau serialas nebuvo pratęstas antrajam sezonui, nes „su juo nebuvo susiję jokie žaislai“.
MO-2
Dėl bendro autorių darbo sklandytuvo pavadinimas sudarytas iš abejų konstruktorių inicialų (Miliūnas ir Oškinis).
Sym-Bionic Titan
Apdovanojimai
2011 m. „Sym-Bionic Titan“ gavo dvi 38-ųjų „Annie“ apdovanojimų nominacijas: už geriausią personažų dizainą televizijos produkcijoje ir už geriausią animacinės televizijos produkcijos scenografiją.
MO-2
MO-2 buvo skirtas sąlygoms gauti „B“ ir „C“ kategorijų sklandytojo licencijas vykdyti ir nuo MO-1 skyrėsi tik liemens gondola, sumažinančia oro pasipriešinimą ir pagerinančia sklendimo kokybę.
1936 m. pavasarį buvo pagaminti ir Nidos sklandymo mokykloje skraidė du sklandytuvai MO-2. Su MO-2 buvo skraidoma ir nuėmus gondolą, tuomet jis išoriškai nesiskirdavo nuo MO-1.
Lygiagrečiai vieną MO-2, gavusį pavadinimą „Perkūnas“, 1936 m. savo pajėgomis pasistatė Alfredas Gysas, tuo pat metu dirbdamas G.Miliūno dirbtuvėse. Sklandytuvas buvo beveik identiškas MO-2, jo fiuzeliažas papildomai buvo sustiprintas motorizuotam išvilkimui.
Kriaunų herbas
Kriaunų herbas – pagrindinis Kriaunų kaimo ir seniūnijos (Rokiškio rajono savivaldybė) heraldinis atributas.
Aprašas
Mėlyname lauke kaspino pozicijoje trys kriauniniai peiliai, geležtėmis atgręžti į skydo dešinę. Platėjančių geležčių, kriaunų viršutiniai ir apatiniai kraštai sidabriniai. Kriaunos auksinės, puoštos juodu linijiniu ornamentu. Herbas priklauso kalbančiųjų herbų grupei. Herbinės figūros (trys kriauniniai peiliai) yra aliuzija į Kriaunų pavadinimą.
Simbolika
Kriauniniai peiliai – baltų genčių (įskaitant ir sėlių gentį, kurių buvusiose žemėse yra Kriaunos) ginklas ir įrankis. Tokie įrankiai buvo naudoti viduramžiais ir naujaisiais amžiais, senkapiuose aptinkami vyrų, moterų ir net vaikų kapuose. Trys peiliai – trys svarbiausi kovų etapai. Mėlynas skydas laikytinas prioritetiniu. Iš archeologinių tyrimų yra žinoma, kad mėlyna spalva buvo būdinga sėlių genties žmonių išeiginiams drabužiams. Be to, ši spalva simbolizuoja ežerų, vietos žmonėms svarbių dėl žvejybos, rekreacijos, gamtovaizdžio kraštą. Kriauninės peilių rankenos atspindi miestelio pavadinimą.
Istorija
Herbas patvirtintas 2021 m. liepos 30 d. LR Prezidento dekretu Nr. 1K-696. Etalono autorius – Jokūbas Zovė.
Srebrenikas (Bosnija)
Srebrenikas – miestas šiaurės rytų Bosnijoje ir Hercegovinoje, į šiaurės vakarus nuo Tuzlos. Gyventojų dauguma – musulmonai. Išlikusi XIV a. pilis.
Antracytas
Antracytas – miestas pietryčių Ukrainoje, 90 km į pietvakarius nuo Luhansko, netoli Rusijos sienos. Rajono centras (į jo sudėtį neįeina). Netoli miesto kasamos, o vėliau sodrinamos akmens anglys. Lengvoji, maisto pramonė.
Srebrenikas (Bosnija)
Istorija
Srebreniko priemiestyje yra geriausiai išsilaikiusi Bosnijos ir Hercegovinos viduramžių pilis (~1333 m.). Pilį, iki savo mirties 1353 m., buvo užėmęs Bosnijos banas Stefanas Kotromaničius.
Antracytas
Istorija
Gyvenvietė įsikūrė 1895 m. netoliese atidarius anglių šachtą. Pradėta vadinti pagal čia išgaunamą antracitą. Nuo 1920 iki 1962 m. gyvenvietė vadinta Bokovo Antracitu (Боково-Антрацит). 1936 m. tapo rajono centru, 1962 m. gavo miesto statusą.
Bugoinas
Bugoinas – miestas vidurio Bosnijoje ir Hercegovinoje, prie Vrbaso upės, 80 km į šiaurės vakarus nuo Sarajevo. Išsidėstęs kalnuotoja ir miškingoje vietovėje. Vyrauja musulmonai. Šv. Onos bažnyčia yra viena didžiausių šalyje. Išvystytas žiemos turizmas.
Zaraiskas
Zaraiskas  – miestas Rusijoje, Maskvos srityje, 145 km į pietryčius nuo Maskvos, Vidurio Rusijos aukštumoje, prie Osiotro upės. Rajono centras. Į miestą ateina kelias ir geležinkelio atšaka iš Luchovicų. Avalynės, siuvimo, statybinių medžiagų, maisto (duonos, nealkoholinių gėrimų), automobilių remonto pramonė.
Zaraiske išlikęs XVI a. vid. kremlius su Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkve (XIII–XVII a.), Šv. Jono Krikštytojo Nukirsdinimo soboru (XIII a., dabartinis pastatas XIX a.), 7 bokštais, buvusiu dvasinės seminarijos pastatu (dabar – kremliaus muziejus). Taip pat mieste yra dar kelios XVIII–XIX a. cerkvės, magistratas, valsčiaus valdyba, ambulatorija, pirklių ir didikų namai, skulptorės Anos Golubkinos namas–muziejus.
Istorija
Zaraisko centre rasta ankstyvojo paleolito stovyklavietė, priskiriama Kostionkų-Avdejevo kultūrai.
Osiotro miestas minimas 1146 m. Ipatijaus ir Nikono metraščiuose. Vėliau miestas nuniokotas, keletą kartų atsikūrė. XVI a. Zaraiskas Vasilijaus III įsakymu įtvirtintas kaip pasienio tvirtovė kovoje su totoriais. Miestas vadintas Nikolo Zaraisku prie Osiotro, Nikola prie Osiotro, o XVII a. galutinai įsitvirtino Zaraisko pavadinimas. XVII a. pab. miestas nustojo gynybinės reikšmės, tapo prekybos, amatų centru (garsėjo tekstilės pramone, duonos gaminiais). 1778 m. tapo apskrities centru. XX a. miestas neteko savo buvusios reikšmės.
Egidijus Žukauskas
Egidijus Žukauskas:
Valur (moterys)
„Valur“ sporto klubas, o trumpiau Valur – Islandijos sporto klubo moterų futbolo ekipa iš Reikjaviko.
Istorija
Moterų ekipa suburta 1950 m. balandžio 12 d. Daugkartinės Islandijos čempionės, kurios ne kartą dalyvavo UEFA čempionių lygos turnyre.
Bichačas
Bichačas – miestas šiaurės vakarų Bosnijoje ir Hercegovinoje, Unos-Savos kantone, prie Unos upės, pasienyje su Kroatija. Vyrauja musulmonai. Yra universitetas (nuo 1997 metų), kelios mečetės. Išvystyta statybų, gėrimų pramonė.
Almopos Aridea FC
Almopos Aridea Football Club – Graikijos futbolo klubas iš Aridėjos, Pelos nomo, Centrinės Makedonijos periferijoje.
Dar žinomas Athlitikos Podosfairikos Omilos Almopos Aridea bei Αλμωπός Αριδαίας pavadinimais.
Istorija
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Antrojoje Superlygoje.