cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Belgijos ir Lietuvos santykiai
Švietimo, mokslo, sporto ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Lietuvos ir Belgijos vyrų futbolo rinktinės iki 2021 m. gruodžio yra sužaidusios dvi rungtynes, kurių abi pasibaigė lygiosiomis. Lietuvos krepšinio vyrų rinktinė yra sužaidusi bent vienas rungtynes su Belgijos komanda. Paskutines – 2021 m. rugsėjo 12 dieną.
Pasirašyta dvišalių mainų tarp Lietuvos ir Belgijos universitetų ir kolegijų. Lietuvos piliečiai kaip ES piliečiai turi galimybę įsidarbinti Briuselyje įsikūrusiose Europos Sąjungos struktūrose, jose stažuotis.
Ekonominiai santykiai
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Belgijos siekė 1,32 mlrd. eurų, o Belgija buvo 15-ta pagal dydį Lietuvos prekybos partnerė.
Prekybos balanse vyrauja importas iš Belgijos į Lietuvą.
Pasiuntiniai Lietuvai
Sąrašas nėra baigtinis
Belgijos ordinų kavalieriai lietuviai ir Lietuvos ordinų kavalieriai belgai
34 Belgijos piliečiai yra apdovanoti Lietuvos valstybiniais apdovanojimais. Žemiau pateikiamas apdovanotųjų sąrašas:
Belgijos valstybiniais apdovanojimais apdovanoti šie piliečiai:
Sacumos sukilimas
Sacumos sukilimas  – nepatenkintų samurajų sukilimas prieš naują imperijos valdžią Meidži laikotarpiu. Šis pavadinimas kilo iš Sacumos srities, kuri turėjo didelės įtakos Meidži restauracijai ir kuri tapo prieglobsčiu bedarbiams samurajams po karinių reformų, panaikinusių jų statusą. Sukilimas tęsėsi nuo 1877 m. sausio 29 d. iki tų pačių metų rugsėjo 24 d., kol galiausiai samurajų armija patyrė triuškinantį pralaimėjimą, o jos lyderis, Saigo Takamoris (1828 m. sausio 23 d. − 1877 m. rugsėjo 24 d.), žuvo. Tai buvo didžiausias Saigo organizuotas ginkluotas sukilimas prieš naująją valdžią.
Priešistorė ir priežastys
Sacumos sritis įsikūrusi pietinėje Kiūšiū salos dalyje (nuo Tokijaus nutolusi 1 300 kilometrų atstumu) daugelį amžių užsiėmė savivalda su nežymiu centrinės valdžios įsikišimu. Šioje srityje įtakas darė Sacumos klanas, kuriam vadovavo Šimadzu šeimos klanas, suformuotas dar Kamakuros laikotarpiu Šimadzu šeimos palikuonio Šimadzu Tadahisos , Minamoto Joritomo sūnaus. Tai buvo vienas iš dviejų įtankingų klanų (kitas klanas – Čiošiu), kuris rėmė imperatorių Meidži restauracijos metu. Tokugavos šiogūnato režimo pabaigoje, prieš pat Meidži restauraciją, Sacumos klanas paskyrė daug lėšų ginkluotei, laivų statyklos Kagošimoje, dviejų ginklų fabrikų bei trijų šaudmenų saugyklų statyboms. Nors nuo 1871 m. oficialiai buvo skelbiama, jog šios infrastruktūros priklauso Meidži naujosios vyriausybės įtakos sferai, tačiau faktiškai jos buvo valdomos Sacumos pareigūnų. Nepaisant to, jog Sacumos sritis turėjo daug įtakos Meidži restauracijoje bei Bošino kare ir daug vyrų iš Sacumos įgijo įtakingas pozicijas naujojoje Meidži valdžioje, vis tik buvo daug nepatenkintų susiklosčiusia tokia padėtimi. Šalies modernizacijos procesas reiškė ne tik feodalizmo bei privilegijuoto samurajų statuso panaikinimą, bet ir jų finansinio statuso nestabilumą. Ilgainiui samurajai tapo šidzoku, kurie išlaikė dalį savo pajamų šaltinių, tačiau jiems buvo uždrausta viešai su savimi nešiotis katanas kaip ir įvykdyti mirties bausmę nekilmingiesiems, išreiškusiems samurajų luomui nepagarbą. Greitos ir didelės permainos Japonijos kultūroje, kalboje, aprangoje ir apskritai visuomenėje samurajų buvo traktuojamos kaip džioi (, „“) principo, kilusio iš sono džioi (, „“) politinės filosofijos, kuria remiantis buvo nuverstas ankstesnis Tokugavos šiogūnatas, išdavystė. Apibrėžiant modernios Japonijos sąvoką, Meidži valdžia nusprendė sekti Jungtinės Karalystės bei Vokietijos pavyzdžiu ir formuojant valstybės pagrindus remtis noblesse oblige konceptu. Samurajų luomas, įvedus naują tvarką, nebuvo pripažįstamas kaip politinė jėga. Visi šie įvykiai reiškė, jog samurajai, kelis šimtmečius veikę kaip galingas visuomenės sluoksnis, prarado savo svarbias pozicijas bei galią daryti įtaką Japonijos valdžiai. Galiausiai, samurajų klasė buvo panaikinta ir siekiant modernizuoti šalį, remiantis vakarietiškomis inovacijomis, buvo suformuota imperinė Japonijos armija. Naujoji armija buvo sudaryta iš šauktinių vyrų, nepriklausomai nuo jų klasės, taip pat prie armijos prisijungė nemažai samurajų savanorių, kurie nepaisant to, jog buvo įvaldę tradicines kovos technikas, sutiko būti apmokyti, remiantis naujomis vakarietiškomis karo ir kovos strategijomis.
Saigo Takamori buvo vienas vyresniųjų Sacumos lyderių Meidži valdžioje, rėmęs Meidži permainas nuo pat pradžių. Taip pat Saigo pasireiškė kaip aktyvus Korėjos karo šalininkas Seikanrono debatuose, vykusiuose 1873 m. Jis netgi siūlėsi nuvykti į Korėją ir išprovokuoti aukštus šalies pareigūnus, jog korėjiečiams neliktų nieko kito kaip jį nužudyti ir taip būtų išprovokuota karo pradžia. Saigo tikėjosi, jog karas bus sėkmingas Japonijai ir, kad karas suteiktų būdų, kuriais samurajai, kurių interesai jam buvo artimi, atrastų prasmingą mirtį. Atmetus jo pasiūlytą planą, Saigo protestuodamas atsistatydino iš visų prieš tai valdžioje užimtų postų, o kartu su juo pareigas apleido ir didelis skaičius imperinių sargybinių ir kaip daugelis buvusių Sacumos samurajų, tarnavusių kariuomenėje, ar policijos pajėgose, grįžo į savo gimtąjį miestą Kagošimą.
Tam, kad paremtų buvusius samurajus ir suteiktų jiems darbo, Saigo 1874 m. Kogošimoje įkūrė privačią akademiją. Vėliau dar 132 atšakos buvo įsteigtos visoje prefektūroje. Mokymai nebuvo vien akademinio pobūdžio, nes nepaisant to, jog buvo dėstoma kinų klasika, visi mokiniai taip pat buvo mokomi naudotis ginklais bei kovų taktikos. Saigo neapsiribojo vien šia akademija ir įsteigė artilerijos mokyklą. Šios mokyklos priminė paramilitaristines politines organizacijas. Be to, pastarosios mokyklos dažnai sulaukdavo paramos iš Sacumos srities, kurios valdininkai savo ruožtu paskirdavo nepasitenkinimą reiškiančius samurajus į politinius postus, per kuriuos jie ir įsivyravo Kagošimos valdžioje. Parama Saigo bei jo mokykloms buvo tokia didelė, jog Sacumos sritis 1876 m. pabaigoje netgi atsiskyrė nuo centrinės valdžios.
Pradžia
Žinia apie Saigo Takamori įsteigtas mokyklas kėlė didelį nerimą Tokijuje. Tuo metu valdžia buvo neseniai susidūrusi su keliais mažais, bet aršiais samurajų sukilimais Kiūšiū srityje. Tad žinia apie gausybę aršių samurajų iš Sacumos, kuruojamų paties Saigo Takamorio, kėlė nerimą.
1877 m. Meidži valdžia kariniu laivu Takao išsiuntė pareigūną Hajašį Tomojukį kartu su admirolu Kavamura Surnijošiu, kad šie išsiaiškintų susidariusią situaciją. Ojama Cunajošis, Sacumos valdytojas, patikino, jog maištas buvo atsakas į vyriausybės kėsinimąsi nužudyti Saigo ir paprašė admirolo Kavamuros, kad šis atvyktų į pastiprinimą suvaldant susiklosčiusią padėtį. Po Ojamos išvykimo, mažų laivų divizionas, kuriame plaukė masė ginkluotų vyrų, jėga bandė užimti Takao karinį laivą, tačiau nesėkmingai. Netrukus Hajašis Ojamai pareiškė, jog tokiomis nestabiliomis sąlygomis jis negali Kavamurai duoti leidimo išsilaipinti krante ir, jog Takao karinio laivo ataka yra ne kas kita, o agresija prieš imperatoriaus valdžią.
Grįždamas į Kobę, vasario 12 d. Hajašis Tamojukis susitiko su generolais Jamagata Aritomu ir Itu Hirobumiu su kuriais nusprendė, jog į Kagošimą būtina siųsti imperinę Japonijos armiją, jog ši užkirstų kelią sukilimo idėjai plisti į kitas sritis, remiančias Saigo. Tą pačią dieną Saigo susitiko su leitenantais Kirinu Tošiakiu bei Šinohara Kunimotu ir pareiškė, jog ketina žygiuoti į Tokiją ir susitikti su vyriausybe. Saigo į šį žygį išsiruošė lydimas grupelės savanorių, o Kagošimos, kurioje buvo jo bazė, dėl neaiškių priežasčių kariams nepaliepė saugoti. Saigo su savo vyrais žygiuojant į šiaurę, kilo didžiausia sniego audra, kokia buvo Sacumoje per paskutinius pastaruosius 50 metų. Ši audra armijos buvo traktuojama kaip dievų pagalba ir palankus ženklas, mat panaši audra buvo kilusi prieš 9 metus, kuomet buvo pradėta vykdyti Meidži restauracija.
Kumamoto pilies apgultis
Vasario 14 d. Sacumos būrys įžengė į Kumamoto prefektūrą. Kumamoto pilies komendantas, generolas majoras Tanis Tatekis, vadovavo 3 800 karių bei 600 pareigūnų. Vis dėlto, didžioji dalis įgulos kaip ir pasipiktinę samurajai, buvo kilę iš Kagošimos, tad jų lojalumas kėlė abejonių, tačiau nepaisant to, Tanis Tatekis nusprendė nesitraukti ir atremti sukilėlių puolimą.
Vasario 22 d. pagrindinė Sacumos armija, pasitelkusi „žnyplių“ taktiką, užpuolė Kumamoto pilį. Kovai užsitęsus iki nakties, imperinė armija pradėjo trauktis, tačiau Sacumos armijai nepavyko perimti Kumamoto pilies ir samurajų sukilėlių vadai suprato, jog nuvertino priešininkų šauktinių armijos jėgas. Po dvi dienas trukusių nesėkmingų atakų, siekiant užkirsti maisto tiekimą į pilį ir taip nugalėti jos įgulą, Sacumos pajėgos aplink Kumamoto pilį iškasė griovį. Tai iš ties apsunkino pilies įgulos padėtį, nes didžioji dauguma maisto bei amunicijos buvo suniokotos gaisro dar prieš prasidedant sukilimui.
Galiausiai, balandžio 8 d. Kumamoto pilies įgula prasiveržė pro apgultį ir reikalingi resursai pasiekė pilį. Neilgai trukus po to, pagrindinė imperinė armija, vadovaujama generolo Kurodos Kijotakos kartu su generolu Jamakava Hirošiu, balandžio 12 d. atvyko į Kumamoto pilį ir privertė Sacumos pajėgas trauktis.
Tabarudzakos mūšis
dešinėje|miniatiūra|400x400px|Kobajašio Eitaku paveikslas „Tabarudzakos mūšis“ (Imperinė Japonijos armija kairėje, o sukilėliai – dešinėje) Kovo 4 d. imperinės armijos generolas Jamagata Tabarudzakos pajėgoms įsakė pulti bei imtis gynybinių veiksmų, saugant Kumamoto pilį. Karo veiksmai užsitęsė 8 dienas. Tabarudzakos mūšyje kovojo apie 15 000 samurajų iš Sacumos, Kumamoto bei Hitojošio prieš iš beveik 90 000 vyrų sudarytą imperinės armijos pėstininkų brigadą. Pačiame mūšio įkarštyje, matydamas, jog imperinės pajėgos gerokai persveria samurajų skaičių, Saigo parašė laišką princui Arisugavai, kuriame teigė, jog yra nesusijęs su sukilimu ir siekia taikaus susitarimo, tačiau valdžia derybas atmetė. Siekiant atskirti Saigo nuo jo bazės, valdžia mūšio metu pasiuntė imperinę armiją kartu su trimis kariniais laivais, 500 pareigūnų bei keliomis pėstininkų grupėmis. Kovo 8 d. pasiuntinių būrys, išsilaipinęs Kagošimoje, užgrobė ginklų sandėlius ir paėmė Sacumos valdytoją į nelaisvę. Be to, Jamagata pasiuntė dvi pėstininkų brigadas bei 1 200 pareigūnų į Jacuširo įlanką, kad šie pultų sukilėlius iš už užnugario. Imperinės pajėgos išsilaipino be didesnių nuostolių ir sugebėjo užimti Mijanoharą. Krante įsiveržusioms minėtoms pajėgoms buvo atsiųstas pastiprinimas, kuris papildė pajėgas net iki 4 000 vyrų bei užklupo sukilėlius iš užnugario ir nustūmė juos šiaurėn.
Tabarukadzos mūšis pasižymėjo kaip vienas aršiausių šio sukilimo susidūrimų. Nors imperinėms pajėgoms pasisekė sukilėlius nustumti į šiaurę, vis tik, abiem pusėms nepavyko išvengti didelių nuostolių. Skaičiuojama, jog šio mūšio metu buvo sužeista ar žuvo apie 4 000 kovotojų.
Atsitraukimas iš Kumamoto
Po nesėkmingo bandymo užimti Kumamoto pilį, Saigo suorganizavo savo pasekėjų varginantį žygį į Hitojošį. Neturėdamas jokios strategijos, Saigo nedavė jokių nurodymų ir savo vadovaujamoms pajėgoms įsakė tiesiog laukti imperinės armijos tolimesnių veiksmų. Mūšių nualintos imperinės pajėgos kelias savaites taip pat nesiėmė jokių veiksmų ir laukė pastiprinimo. Galiausiai, atnaujinus karo veiksmus, Saigo, palikęs būrius samurajų vadovauti partizaniniam karui, pasitraukė į Mijadzakio prefektūrą.
Liepos 24 d. imperinė armija išstūmė Saigo iš Mijakonodžio. Dalis imperinės armijos buvo dislokuota Oitoje bei Saikyje, šiauriau Saigo armijos, taip pastaroji armija buvo apsupta, pasitelkus priešo apsupimo iš abiejų pusių taktiką, tačiau Sacumos armija iš šios apsupties sugebėjo išsilaisvinti. Rugpjūčio pabaigoje Sacumos pajėgos buvo nualintos net tik iki 3 000 karių, bet ir prarado didžiąją dalį artilerijos. Likusieji sukilėliai dar bandė atsilaikyti Enodakės kalno šlaituose, tačiau galiausiai buvo apsupti. Pasiryžęs nebeleisti sukilėliams pabėgti ir galutinai juos nukauti, Jamagata pasiuntė armiją, kuri santykiu 7:1 persvėrė sukilėlių likučius. Didžioji dalis Saigo vadovaujamų pajėgų pasidavė arba atliko sepuku. Pats Saigo, numatydamas tragišką mūšio baigtį, sudegino visus savo dokumentus bei karinę uniformą ir lydimas ištikimiausių pasekėjų rugpjūčio 19 d. pasitraukė į Kagošimą. Nepaisant visų Jamagoto pastangų pastoti kelią, Saigo kartu su dar 500 vyrų rugsėjo 1 d. vis tik pavyko pasiekti tikslą ir netgi dar daugiau – užimti Širojamos kalną ir pasinaudoti juo žvalgant miestą nuo priešų.
Širojamos mūšis
Saigo kartu su likusiais samurajais buvo nustumtas atgal į Kagošimą, kur įvyko paskutinis ir lemiamas susidūrimas – Širojamos mūšis. Imperinės armijos kariai, vadovaujami generolo Jamagatos Aritomo bei jūrų pėstininkai, vadovaujami admirolo Kavamuros Sumijošio, sudarė ženklią persvarą prieš samurajus, kuomet vienam samurajui teko 60 imperinių pajėgų karių. Nepaisant ir taip ženklios persvaros, Jamagata buvo pasiryžęs sutriuškinti sukilėlius. Imperinės armijos kariams buvo įsakyta iškasti griovius bei sukonstruoti sieną, jog sukilėliams neliktų ne mažiausios galimybės pabėgti. Užtikrinimui, jog Jamagatos planas pavyktų ir siekiant papildyti artilerijos atsargas, į Kagošimą buvo pasiųsti penki kariniai laivai bei buvo pradėtas sistemingas sukilėlių pozicijų silpninimas.
Peorija
Istorija
1680 m. dabartinio Peorijos miesto žemėse prancūzai, vadovaujami Anri de Tonti, įkūrė Krevekoro fortą. Netrukus indėnai fortą sugriovė, o 1813 m. britai įkūrė Fort Klarką. 1825 m. šis pavadintas Peorija pagal čia gyvenusią indėnų peorijų tautą. Miestas nuo 1845 m.
XX a. pr. Peorijoje pradėjo kurtis lietuviai. Veikė darbininkų, socialistų kuopos.
Sacumos sukilimas
Širojamos mūšis
Saigo gyvenimo baigtis nėra aiški, tačiau egzsituoja dvi versijos. Pirmoji teigia, jog Saigo sepuku padėjo atlikti vienas jo ištikimiausių pasekėjų, samurajus – Bepu Šinsuke (1847 m. – 1877 m. rugsėjo 24 d.). Pasak kitos versijos, Saigo žuvo sužeistas kulkos ir Bepu, siekdamas išsaugoti lyderio orumą, nupjovė ir paslėpė jo galvą, kad priešai jos nerastų. Po Saigo mirties Bepu ir paskutiniai likę samurajai, išsitraukę kardus, pasileido nuo Širojamos kalno žemyn link imperinių pajėgų pozicijų pasitikti neišvengiamos mirties. Žuvus paskutiniems minėtiems samurajams, Sacumos sukilimas oficialiai baigėsi.
Pasekmės
Sacumos sukilimas iš Japonijos vyriausybės pareikalavo daug resursų. Sukilimui pasibaigus, Japonija dėl finansinio disbalanso buvo priversta visiškai atsisakyti aukso standarto sistemos ir įvesti popierines kupiūras. Taip pat šis mūšis pažymėjo prieš tai net VII amžius gyvavusios samurajų klasės eros pabaigą ir tuo pačiu ir imperinės Japonijos armijos pradžią. Ironiška, tačiau šis konfliktas, kuriuo samurajai siekė apginti savo luomo senąsias vertybes, padarė daugiau žalos jų klasei nei betkurie kiti vyriausybės vykdyti legalūs veiksmai, kuriais buvo siekta kuo labiau susilpninti samurajų luomą.
Triuškinantį samurajų pralaimėjimą lėmė naujosios imperinės armijos moderni ginkluotė, kurios samurajai nepripažino. Naujosios imperinės armijos, kuri, priešingai nei buvo įprasta iki to, buvo sudaryta iš vyrų, neatsižvelgiant į jų socialinę klasę, pergalė prieš samurajus atskleidė jų pranašumą ir greitai tapo grėsme netgi kitoms valstybėms.
Saigo Takamoris po mirties buvo paskelbtas tragišku žmonių herojumi, o 1889 m. vasario 22 d. Imperatorius Meidžis (1852 m. lapkričio 3 d. – 1912 m. liepos 30 d.) paskelbė atleidžiąs Saigo. Saigo Takamorio, kaip paskutiniojo kilnaus samurajaus herojiškas įvaizdis gajus dar ir šiandieninėje Japonijoje. 2003 m., remiantis Sacumos sukilimo įvykiais buvo pastatytas filmas „Paskutinis samurajus“.
Moghreb Tétouan
Teutano „Mogrebo“ klubas, o angliškuose šaltiniuose žinomas kaip Moghreb Tétouan, o trumpai tiesiog Moghreb bei Tetouan – profesionalus futbolo klubas, žaidžiantis aukščiausioje Maroko lygoje. Klubas įsikūręs Tetuane. Klubo spalvinė gama – raudona ir mėlyna.
Istorija
Klubas įkurtas 1922 m. Rungtyniavo aukščiausioje lygoje – Botola.
Per savo gyvavimo istoriją du kartus tapo čempionais ir kartą pateko į šalies futbolo taurės finalą.
2020–2021 m. sezone rungtyniavo Botola, liko penkiolikti ir iškrito į žemesnį divizioną.
2021–2022 m. sezone tapo Botola 2 nugalėtojais	pateko į 2022–2023 m. Botola.
2022–2023 m. sezone	rungtyniavo Botola.
Girininkų I apylinkė (Panemunė)
Girininkų I apylinkė (iki 1950 m. Girininkų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Moghreb Tétouan
Emblema
Vaizdas: Vaizdas:Moghreb Tétouan logo.png|Emblema </gallerY>
Girininkų I apylinkė (Panemunė)
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Veiverių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panemunės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Pažėrų apylinkės.
Škotų nulėpausė katė
thumb|250px|right|Škotų nulėpausė katė Škotų nulėpausė katė  – kačių veislė, pasižyminti nulėpusiomis ausimis. Neretai savo išvaizda primena pelėdą. Ką tik gimusių kačiukų ausys būna stačios. Tų, kurie turi nulėpausių geną, ausys pradeda linkti sulaukus trijų – keturių savaičių. Kačiukai, neturintys tokio geno, priskiriami Škotų stačiaausių veislei.
Istorija
thumb|left|thumb|250px| 1961 m. Škotijoje viena ūkininko katė atsivedė kačiukų, vienas jų turėjo nulėpusias ausis. Tai buvo patinėlis. Neilgai trukus juo susidomėjo veislininkai. Kryžminant tinkamas namines kates ir britų trumpaplaukes su šio patino palikuonimis, dėl mutacijos atsiradusios nulėpusios ausys tapo skiriamuoju naujos veislės, pavadintos škotų nulėpausėmis, požymiu. Genas, lemiantis katės ausų nulėpimą, yra paveldimas, dominuojantis.
Charakteris
Šios veislės katės paklusnios, meilios. Ramios, tačiau kartais mėgsta žaisti. Gerai sutaria su kitomis katėmis ir šunimis, jei augo kartu nuo mažens. Škotų nulėpausę sunku suerzinti, paprasta ji tyli. Mėgsta švelnumą, tačiau dėmesio įkyriai nereikalauja. Mėgsta draugiją, tačiau keletą dienų gali išbūt ir vienos.
Fizinės savybės
Škotų nulėpausė vidutinio dydžio, raumeninga, gana stambių kaulų. Uodega vidutinio ilgumo arba ilga. Galva apvali, kaklas gana trumpas. Akys didelės ir apvalios, toli viena nuo kitos. Žvilgsnis meilus. Ausų galiukai apskriti.
Škotų nulėpausės kailis su poplaukiu, labai tankus, minkštas ir stangrus. Gali būti įvairių gamtinių spalvų. Dažniausiai pasitaikantys atspalviai – melsva, rausva, juoda ir kreminė, gali būti su balta su dryžiais arba visiškai balta. Akys paprastai vario spalvos arba oranžinės.
Berežanai
Berežanai  – miestas vakarų Ukrainoje, Ternopilio srityje, 50 km į vakarus nuo Ternopilio, prie Zolota Lypos upės. Rajono centras. Keliai į Ternopilį, Stryjų, Pidhaicus. Stiklo, baldų, maisto (duonos, aliejaus, konservų) pramonė.
Yra XVI a. pilis, 1764 m. statyta armėnų bažnyčia, XVII a. barokinis bernardinų vienuolynas, XVII a. unitų Šv. Trejybės bažnyčia, 1803 m. rotušė, XVII a. pastatyta katalikų Šv. Petro ir Povilo bažnyčia, sinagogos liekanos, XVIII–XIX a. ampyro stiliaus visuomeniniai ir gyvenamieji pastatai.
Istorija
Berežanai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1375 m. Valdant Žygimantui Senajam, Berežanų žemės atiduotos dvarininkui Nikolajui Seniavskiui. Vėliau per giminystės ryšius Berežanai ir Seniavskui atiteko Čartoriskiams, vėliau Liubomirskiams, Patackiams. Nuo XVII a. pab. Berežanuose gyveno ženkli armėnų bendruomenė.
Oficialiai miesto statusas suteiktas 1939 m.
Čeresai
Čeresai – agromiestelis Baltarusijoje, 6 km į rytus nuo Miorų.
Istorija
XVIII a. buvo Radvilų valda. XIX–XX a. buvo Čeresų valsčiaus centras.
Pelekas (ežeras)
Pelekas – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 8 km į rytus nuo Kapčiamiesčio. Ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus 0,82 km, plotis iki 0,33 km. Altitudė 112,2 m. Krantai daugiausia statūs, aukšti, o vakarinis ir šiaurinis – žemi, pelkėti. Apyežerėje – dirbami laukai, iš pietų supa Kapčiamiesčio giria (Paliepio miškas).
Per Peleką iš vakarų į rytus teka bevardis Stirtos intakas (Seiros baseinas).
Šalimais ežero įsikūręs Paliepio kaimas. Pietrytine pakrante eina kelias.
Vandenvardis galimai kilęs nuo žodžio pelekas („žuvies plaukmuo“), nors gali būti susijęs ir su šaknimi pel- („pilkas, pelėsiai“ ir t. t.)
Makarauka
Makarauka – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Suvieko, pasienyje su Latvija.
Bernotai (Šiauliai)
Bernotai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Bubių, prie kelio Bazilionai – Pikeliškė, 1 km į pietryčius nuo Bazilionų, dešiniajame Dubysos krante.
Istorija
TSRS okupacijos metais kaimas priklausė kolūkiui „Tarybinis artojas“.
Vjenas (upė)
Vjenas  – upė vidurio vakarų Prancūzijoje; Luaros kairysis intakas. Tai svarbiausia Limuzeno krašto upė. Prasideda Miljevašo aukštumose, Korezo departamente. Teka šiaurės vakarų, šiaurės kryptimi per Krezo, Aukštutinio Vjeno, Šaranto, Vjeno bei Endro ir Luaros departamentus. Įteka į Luarą ties Kand Sen Martenu.
Pagrindiniai intakai – Krezas (dešinysis), Klainas (kairysis). Upės vagoje įrengta keletas hidroelektrinių. Apie 75 km upės ilgio laivuojama. Svarbesni miestai prie Vjeno: Emutjė, Sen Leonar de Nobla, Limožas, Sen Žunjanas, Konfolanas, Šovinji, Šatelro, Šinonas.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 2021–2022 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 2021–2022 m.
2021–2022 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
FK Jēkabpils/JSC
FK Jēkabpils/JSC – Latvijos futbolo klubas iš Jėkabpilio.
Istorija
Klubas įkurtas 2001 m. Jėkabpilyje.
2007 m. žaidė Antros lygos pirmenybėse. 2008 ir 2009 metais žaidė Pirmoje lygoje. 2010, 2011 ir 2012 Antroje lygoje. Nuo 2013 m. žaidė Pirmoje lygoje.
2017 m. klubas licencijavosi Pirmos lygos pirmenybėms.
2017 m. liepos 14 d. Latvijos Futbolo Federacija informavo, kad iš Pirmos lygos pirmenybių yra šalinamos FK Ogre iš (Uogrės) ir FK Jėkabpilis/JSC iš (FK Jėkabpilio). Priežastis, kaip įtariama, šių dviejų komandų žaidėjai įtakojo rungtynių rezultatus ir dėl garbingo ir sąžiningo žaidimo principų pažeidimus abu klubai buvo pašalinti iš visų LFF organizuojamų pirmenybių. Visi šių ekipų (FK Ogre ir FK Jėkabpilis/JSC) pasiekti rezultatai, pergalės, lygiosios, pralaimėjimai, įmušti, praleisti įvarčiai ir iškovoti taškai buvo anuliuoti. Pirmenybėse liko 12 ekipų.
Pasiekimai
Devintoji vieta Pirmojoje šalies lygoje yra jų geriausias komandos pasiekimas klubo istorijoje.
Spalvinė gama
2017 m. marškinėliai purpuriniai, su juodu horizontaliu dryžiumi ant krūtinių, žali šortai ir purpurinės kojinės.
Šaranta
Pagrindiniai intakai: Antenas, Sjūnjė, Butonas, Bandija, Tarduaras.
Iki XX a. vid. upė buvo laivuojama, vėliau transportinė Šarantos reikšmė sumenko. Dabar atgaivinta turistinė laivyba. Miestai prie Šarantos: Sivrė, Angulemas, Konjakas, Sentas, Tone Šarantas, Rošforas.
Tai – mes
„Tai – mes“  – amerikiečių šeimyninis televizijos serialas, pasakojantis apie Pearsonų šeimos istoriją. Serialo autorius Danas Fogelmanas. Pirmojo sezono išankstinė premjera įvyko 2016 m. rugsėjo 20 d. per NBC.
NBC, sulaukusi gerų atsiliepimų, 2017 m. sausio 18 d. pratęsė serialą dar dviem, papildomais, sezonais po 18 serijų. Antrojo sezono premjera įvyko 2017 m. rugsėjo 26 d. Trečiasis sezonas buvo išleistas beveik po metų. 2019 m. gegužės 12 d. NBC atnaujino serialą dar trims sezonams. Penktojo sezono premjera įvyko 2020 m. spalio 27 d. Šeštasis ir paskutinis sezonas buvo patvirtintas 2021-ųjų gegužę.
Pagrindinės „Tai – mes“ filmavimo vietos: Los Andželas, Niujorkas ir Pitsbergas.
Apžvalga
1980 m. Džekas ir Rebeka susilaukia trynukų: Kevino, Keitės ir Kailo, tačiau trečiasis (Kailas) – neišgyveno. Tuo pačiu metu į ligoninę atvežamas afroamerikietis naujagimis, kurį jo biologinis tėvas, Williamas Hillas, paliko miesto gaisrinėje. Tikėdami likimu, Džekas ir Rebeka, kurie yra baltaodžiai, įsivaikina šį berniuką ir pavadina jį Rendalu. Taip atsiranda „Didysis Trejetas". Netektis, nutukimas, rasizmas, patyčios, meilė, džiaugsmas, įvaikinimas ir identitetas, tai tik kelios temos, kurias paliečia šis serialas.
Dabartyje Keitė, Rendalas ir Kevinas ieško gilesnės gyvenimo prasmės. Būdamas sėkmingu verslininku ir tėvu, Rendalas ieško informacijos apie savo biologinius tėvus. Keitė, kovodama su nutukimu, randa meilę ir bando atrasti pasitikėjimą savimi. Kevinas pradeda dirbti aktoriumi populiarioje TV laidoje, tačiau jaučiasi nelaimingas ir ieško kas padarytų gyvenimą prasmingesniu.
Aktoriai ir veikėjai
miniatiūra|260px|„Tai – mes“ serialo pagrindiniai aktoriai
Fernetas
thumb|right|300px|Fernetai Fernetas  – vienas iš amaro variantų, kartus, aromatingas spiritas. Fernetai gaminami naudojant daug žolelių ir prieskonių, kurių rinkinys priklauso nuo recepto. Fernetų gardinimui dažnai naudojami mira, rabarbaras, vaistinė ramunė, tikrasis kardamonas, alavijas ir šafranas. Gėrimo pagrindas yra vyno spiritas, spalvintas karamelės dažikliais. Egzistuoja ferneto variantai, pagardinti mėta. Stiprumas – 45% alkoholio.
Fernetas paprastai į stalą patiekiamas kaip digestyvas (gėrimas, geriamas pavalgius), bet gali būti tiekiamas gerti su kava ar espresu arba maišomi su šiais gėrimais, kad būtų gauti alkoholiniai kavos gėrimai. Gali būti patiekiamas kambario temperatūros ar su ledo kubeliais.
Ferneto kvapas gali būti apibūdintas „kaip juodosios lakricos skonio Listerine“.
Populiarumas
Fernetas labai populiarus Argentinoje, kur jo per metus pagaminama apie 25 mln. litrų. 35% produkcijos parduodami Buenos Airių provincijoje ir Buenos Airėse, apie 30% – Kordobos provincijoje. Fernetas paprastai geriamas maišytas su kola, bet dažnai geriamas ir su gazuotu vandeniu („senamadiškai“) ar net neskiestas.
Fernetas dar prieš sausojo įstatymo laikus išpopuliarėjo San Francisko įlankos rajone. 2008 m. San Franciske buvo suvartojama 25% JAV rinkos ferneto. San Francisko baruose fernetas paprastai pateikiamas stikliukuose maišytas su kuo nors, o po to užgeriamas imbieriniu eliu.
Šis gėrimas dar labiau išgarsėjo, kai buvo pranešta, kad jis yra 2007 m. Atvirojo golfo čempionato nugalėtojo Anchelio Kabreros (Ángel Cabrera) mėgstamas gėrimas.
Alkoholiniai kokteiliai
Fernetas gali būti naudojamas gaminant kokteilius, tačiau stiprus jo skonis slopina kitus ingredientus. Juo kartais keičia kitas karčiąsias: pvz., Fanciulli cocktail yra Manhattan kokteilis, kuriame vietoj Angostura karčiosios panaudotas fernetas.
Fergus Henderson populiarina receptą, vadinamą „A Miracle“ ar „Dr. Henderson“, kuriame dvi dalys ferneto ant ledo maišomos su viena dalimi crème de menthe.
Malangas
Malangas  – miestas Indonezijoje, Javos salos rytuose, Rytų Javos provincijoje, į pietus nuo Surabajos, prie Brantaso upės. Transporto mazgas (oro uostas, geležinkelio stotis, plentų kryžkelė). Žemės ūkio srities centras (Brantaso baseine auginama kava, kaučiukmedžiai, cukranendrės). Veikia keli universitetai, yra neogotikinė katalikų katedra (1934 m.), XIV a. hindų šventykla. Į rytus nuo miesto stūkso Bromo ugnikalnis.
Istorija
Malangas minimas šaltiniuose nuo VIII a. Miestas (tada Tumapelas) XIII a. buvo javiečių Singhasario karalystės sostine. XIX a. tapo olandų kurortu.
Teisinė galia
Teisinė galia („teisė“ + „galia“) - teisinio privalomumo savybė.
Teisės hierarchija
Kita prasme teisinė galia reiškia skirtingą teisės aktų lygmenį, teisinio privalomumo hierarchiją. Pvz., teisės aktai pagal hierarchiją:
Pinewood Studios
Pinewood Studios – kino ir televizijos kompanija, įsikūrusi Iver Hyto kaime, maždaug už 29 km nuo Londono centro, Anglijoje. Drauge su „Shepperton Studios“, tai įžymiausia Jungtinės Karalystės kino ir televizijos kompanija. 2001 m. šiedvi kompanijos susijungė į „Pinewood Shepperton plc“ („Pinewood Group“), kuri įregistruota Londono vertybinių popierių biržoje.
„Pinewood Studios“ kompanija buvo įkurta 1936 m. Šiuo metu komplekso branduolį sudaro 18 scenų, dvi skaitmeninės televizijos studijos ir penki padaliniai, aprūpinti postprodukcijos įranga. Kompanijos pastatų komplekse taip pat yra specialus pastatas povandeniniam filmavimui. Kino kūrėjų poreikiams pritaikytas ir šioje vietoje iki komplekso pastatymo stovėjęs Viktorijos laikų dvaras Hyterden Holas (Heatherden Hall) su parku, ežeru ir šalia esančiu mišku. Kompleksą papildo scenografijos dirbtuvės, biuro, sandėliavimo patalpos ir technininiai bei socialiniai objektai, įskaitant įvairias drabužines, kuklius kambarius ir prabangius apartamentus žvaigždėms. Su „Pinewood Studios“ dirba apie 300 įmonių, teikiančių specializuotas paslaugas įvairiose su kinu ir televizija susijusiose srityse.
Didžiausia filmavimo salė, kurios plotas 5500 m², slaptojo agento Džeimso Bondo garbei vadinama „007 scena“ („007 stage“), nes pradžioje, 1977 m., ji buvo įrengta filmui apie jį statyti. Kompanijai „Pinewood Studios“ priklausė filmų apie Džeimsą Bondą, „Žvaigždžių karų“ ir britų komedijos „Carry On“ franšizės.
Naivizmas
thumb|200px|Anoniminis naivistinis peizažas iš [[Pernambukas|Pernambuko (Brazilija)]]
Naivizmas – šiuolaikinio meno kryptis, siejama su vaikų ir liaudies menininkų kuriamu vadinamuoju „naiviu“ menu. Naivizmo atstovai – meninį išsilavinimą turintys kūrėjai, siekiantys pažvelgti į pasaulį vaiko ar neišsilavinusio žmogaus akimis. Naivizmas dažnai painiojamas su naiviu menu, tačiau pastarasis judėjimas artimesnis grubiajam menui.
Polinkis į naivizmą reiškėsi įvairiais meno istorijos laikotarpiais. Vis dėlto laikoma, kad krypčiai tikrąją pradžią XIX–XX a. sandūroje davė Polis Gogenas, kuriam didelę įtaką padarė egzotinis primityvizmas. Tuo pačiu metu atsirado antiakademinis judėjimas, liaudies meną dėl jo originalumo laikęs stiliaus idealu, ir ypač vertinęs savamokslių, pvz., Anri Ruso, kūrybą.
Apie 1910 m. susikūrė naivizmo mokykla, padariusi įtaką daugybei modernizmo atstovų, pvz., Markui Šagalui, Poliui Klė, vėlesniems Pablo Pikaso darbams.
Briūlis
Briūlis  – miestas Vokietijos vakaruose, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje, netoli kairiojo Reino kranto, 20 km į pietus nuo Kelno, Rūro aglomeracijoje. Mašinų gamybos ir metalo apdirbimo, maisto (alaus, cukraus), popieriaus pramonė. Veikia pramogų parkas, Makso Ernsto muziejus.
White Lies
White Lies – britų post punk grupė, 2007 metais susikūrusi Londone. Debiutinis jos albumas pasiekė 1-ą Jungtinės Karalystės topo vietą, du sekantys – 3 ir 4-ą.
Briūlis
Mieste stovi dveji rūmai (UNESCO pasaulio paveldo objektai): barokinė Augustusburgo pilis (1734 m., su rokokiniais laiptais) ir Medžioklės rūmai Falkenlust (1740 m.).
White Lies
Istorija
Besimokydami mokykloje, vokalistas ir gitaristas Harry VcVeigh, bosistas bei pritariantysis vokalistas Charles Cave ir būgnininkas Jack Lawrence-Brown grojo grupėje „Fear of Flying“. Su nepriklausoma įrašų kompanija „Young and Lost Club“ jie išleido porą singlų ir apšildė tokius atlikėjus kaip The Maccabees, Jamie T ir Laura Marling. 2007 m. muzikantai sukūrė naujų dainų, kurios smarkiai skyrėsi nuo ankstesnių, todėl nusprendė sugrįžti į sceną kaip visiškai nauja grupė. Tų metų spalį jie savo „MySpace“ svetainėje paskelbė: „Fear of Flying mirė... užgimė White Lies!“ ir netrukus ištrynė senąjį profilį.
Muzikinė spauda „White Lies“ stilių apibūdina kaip „niūrų“, bet kartu ir „pakeliantį nuotaiką“ ir lygina su tokių grupių kaip Joy Division, Editors, The Killers ir Interpol muzika. Koncertuose grupė groja penkiese – prie jų prisijungia muzikantai Tommy Bowen ir Rob Lee.
2010 m. įrašytas antrasis grupės albumas „Ritual“ buvo išleistas 2011-ųjų sausį ir pasiekė 3-ą JK topo vietą. Kitose Europos šalyse jis buvo dar populiaresnis nei debiutinis albumas, o JAV pateko į „Billboard“ topo 100-uką. Trečiasis grupės albumas „Big TV“, kuris apibūdinamas „šviesesniu nei praeiti albumai“, pasirodė 2013 m. rugpjūtį. Jis pakilo į 4-ą JK topo vietą ir susilaukė populiarumo daugelyje Europos šalių. Jo viršelis, kuriame panaudotas iš Niujorko kilusio dailininko Michael Kagan tapytas paveikslas „Pilot 2“, laimėjo 2013-ųjų „Best Art Vinyl“ 1-osios vietos apdovanojimą.
2015 m. grupė ruošiasi išleisti 4-ąjį albumą.
Karkiškių apylinkė
Karkiškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Garliavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panemunės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ringaudų apylinkės.
Melnytėlė (Zarasai)
Melnytėlė – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Suvieko.
Regina Šliogerytė-Bliū­džiu­vienė
alt=Knyga „Skaičių pasakos Benitai“|miniatiūra|Regina: Skaičių pasakos Benitai Regina Šliogerytė-Bliū­džiu­vienė (g. 1948 m. spalio 11 d. Gulbių kaime, Šilalės rajone) – Lietuvos pedagogė, poetė, tautosakininkė, aktyvi kaimo bendruomenės narė, 2019 m. apdovanota ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ medaliu.
Biografija
Gimė 1948 m. spalio 11 d. Gulbių kaime. 1966 m. baigė Laukuvos vidurinę mokyklą. 1967 m. Vilniaus universitete pradėjo studijuoti lietuvių kalbą ir literatūrą. Studijų metu paruošė pirmuosius tautosakos rinkinius iš savo gimtojo kaimo medžiagos, parašytas pirmasis mokslinis darbas apie patarlių bei priežodžių sisteminimą ir pristatytas Studentų Mokslinės Draugijos konferencijoje.
1972 m. birželio 1 d. Vilniaus universitete įgytas filologo ir lietuvių kalbos ir literatūros dėstytojo bakalauras. Po studijų buvo paskirta mokytoja į Žygaičių vidurinę mokyklą Tauragės rajone, kur dirbo iki 2009 m. Rašytoja iki šiol aktyviai dalyvauja vietos bendruomenės visuomeninėje ir kultūrinėje veikloje.
Kūrybos ypatybės
Pirmuosius eilėraščius parašė besimokydama Laukuvos vidurinėje mokykloje. Dalyvavo respublikiniuose jaunųjų literatų darbų apžiūrose.
Kūrybinė veikla suaktyvėjo nuo 2001 metų. Rašytoja beveik visas savo knygas pasirašo vien tik vardu - Regina. Svarbiausia kūrybos ypatybė – sakralus pagarbumas gyvenimui. Kūryboje gausu skirtingų elementų - gamtos, kaimo buities, kelionių patirčių, vidinio pasaulio akimirkų. Pagrindiniai žanrai – lyrinis eilėraštis, meditacija, malda, literatūrinė pasaka, mitinė legenda, kelionių apybraiža. Autorė rašo ir žemaitiškai.
Straipsniai talpinti laikraštyje „Dialogas“, „Tauragės kurjeris“, monografijoje „Žygaičių kraštas“ , atsiminimų knygoje „Gyvasis žodis primena Žygaičių bibliotekos istoriją“. Kūryba skelbta žurnale „Žemaičių žemė“, almanache „Žmogaus ir krašto horizontas“. Parašyti įvadiniai straipsniai kitų autorių knygose. Tautosakos rinkiniai publikuoti monografijoje „Laukuva“, knygoje „Liaudies kūryba“. miniatiūra|Regina: Išvaikščiotų takų šviesa
Vaikiška literatūra
Pirmuosius rašytojos kūrinius įkvėpė bendravimas su anūkais, jų vaikystės akimirkų fiksavimas. Šiuo metu rašytoja turi 11 anūkų. Jiems buvo skirtos personalizuotos knygelės su nuotraukomis, eiliuotais tekstais ir pasakomis. Išleista knyga „Skaičių pasakos Benitai“ buvo įvertinta, kaip populiariausia 2015 metų Tauragės rajono kūrėjų knyga. Šioje bei kitose vaikiškose knygose eiliavimo stilius yra paprastas ir vaikams greitai įsimenamas, tad knygeles galima naudoti vaikų lavinimui.
Lyrika
Eilėraščiai yra klasikinio tipo - trijų ar keturių posmų, metafora yra pagrindinė meninės raiškos priemonė. Daug vietos autorė skiria dvasiniam atsivėrimui, žmogiškojo trapumo suvokimui. Dominuoja monologinis kalbėjimas pirmuoju asmeniu, kuris iškelia atvirų klausimų ir pamąstymų skaitytojui.
Mitologija
Mitinės tematikos knygose susipina pagoniškojo lietuvių tikėjimo elementai, krikščioniškosios vertybės ir buitinės realijos. Daug dėmesio skiriama gimtajam kraštui - Gulbių kaimui. Mitologinė autorės kūryba pasižymi aštriu siužetu ir vaizdinga kalba. Dinamiškas veiksmas perteikia senojo gyvenimo tradicijas, suteikia prasmę etniniams motyvams, padeda pažinti nematerialųjį tautos paveldą. Meninis vaizdavimo būdas reprezentuoja baltiškąjį mitologijos modelį. Knyga „Mitų ir sapnų šalis“ apdovanota Dionizo Poškos premija.
Pažintinė kūryba
Nuo 2009 metų, autorė aktyviai pradėjo keliauti po užsienio valstybes, išleistos pirmosios pažintinės knygos. „Kelionė po šventąją žemę“ susikoncentruoja į aplankytų vietų sakralumą, tad šioje knygoje dominuoja lyrika. Prie kiekvieno eilėraščio yra pateikiamos nuotraukos. Knygoje „Kelionė su Pasaulio Piligrimu“ aprašoma kelionė apaštalo Pauliaus keliais laisvu stiliumi. Joje nėra iliustracijų, pasakojama epine proza. Trečioji pažintinė knyga apie kelionę po Islandiją „Islandija – mano sese arba dienoraštis su datomis ir posmais“ yra pirmųjų dviejų knygų stilių jungtis: prozą papildo lyrika, knyga iliustruota nuotraukomis.
Pietų Amerikos pilkoji lapė
Pietų Amerikos pilkoji lapė (Lycalopex griseus) – šuninių šeimos žinduolis, paplitęs Pietų Amerikoje, Argentinoje ir Čilėje: nuo Atakamos dykumos ir Altiplano šiaurėje iki Ugnies Žemės pietuose; taip pat įvestas Malvinų salose.
Tai gana smulkus gyvūnas, sveriantis 2,5–5,45 kg, siekiantis 65–110 cm ilgį (su 20–43 cm ilgio uodega). Kailis pikšvai baltas, purus, su storu poplaukiu. Uodega stambi, labai pūkuota.
Pietų Amerikos pilkoji lapė jauniklius veda maždaug sausio mėnesį. Nėštumas trunka 2 mėnesius, atsiveda 2–6 jauniklius.
Minta įvairiais smulkiais žinduoliais (ypač graužikais, skujuočiais), paukščiais, driežais, kiaušiniais, dvėseliena, vaisiais. Prie gyvenviečių gaudo vištas. Medžioja daugiausia naktimis.
Šios lapės kailis panaudojamas kailių gamyboje.
Spėja
Spėja  – gyvenvietė rytų Moldavijoje, įsikūrusi dešiname Dniestro krante, nuo sostinės Kišiniovo nutolusi 33 km atstumu.
57 metrai virš jūros lygio.
Gyventojai
Pagal 2004 m. surašymą gyveno 2 837 žmonės (1 393 vyrai, 1 444 moterys). Absoliuti dauguma moldavai (94,4%)
PSS Sleman
„Persatuan Sepakbola Sleman“ arba trumpai „PSS Sleman“– Indonezijos futbolo klubas iš Slemano.
Namų rungtynes žaidžia „Maguwoharjo“ stadione, Slemane.
Istorija
Klubas įkurtas 1976 m.
Sezonai
Šaltinis:
Midolkai (Suviekas)
Midolkai – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Imbrado.
Ylė
Ylė  – gyvenvietė pietvakarių Latvijoje, Žiemgaloje, Duobelės savivaldybėje, 46 km į pietvakarius nuo Jelgavos, 12 km nuo Bėnės geležinkelio stoties. Ylės valsčiaus centras. Veikia Ylės pagrindinė mokykla, Tautos namai, sporto klubas.
Istorija
Ylė pirmąkart paminėta 1530 m., kai Vokiečių ordino magistras Valteris fon Pletenbergas Ylės ir Slagūnės žemes išnuomojo Zandersui Netelshorstui, kuris Imų kalne ir pastatė pirmuosius Ylės dvaro rūmus. Lenas vėliau dar padidintas. Pagal 1692 m. testamentą dvaras tapo Georgo Kristofo fon Netelhorsto nuosavybe. Šiaurės karo metu dvaras nuniokotas. 1704–1705 m. pastatyti iš esmės nauji dvaro rūmai. Nuo 1710 m. dvarą valdė Georgas Frydrichas fon Titinhofas–Šėlis ir jo palikuonys. 1826 m. dvaro savininkas Karlis Otas Gebhardas fon Herneris dvarą paliko nepilnamečiui sūnui Otokarui Johanui Francui, už kurį dvarą valdė motina Elizabetė Otilija fon Herner. 1861 m. greta senųjų baigti statyti nauji dvaro rūmai su dviem bokštais ir žiemos sodu. Nuo 1866 m. dvarą valdė Otokaras Johanas Francas fon Herneris. 1920 m. dvaras nusavintas, 1923 m. dvaro rūmuose įsteigta Ylės plaučių ligų sanatorija, bet sanatorijos gydytojas Liudvigas Kalninis darbų praktiškai nepradėjo, todėl 1929 m. balandžio 23 d. dvaras perduotas Tuberkuliozės draugijai. Rūmuose įvestas centrinis šildymas, vandentiekis, kanalizacija, bet nugriautas vienas bokštų ir pastatyta elektros stotis. 1940 m. TSRS okupavus Latviją sanatorija dar kartą nusavinta ir perduota sveikatos ministerijai. 1944 m. TSRS kariuomenės artilerija nugriovė antrąjį bokštą ir dešinįjį rūmų sparną. Sanatorijos pastatai ir teritorija buvo suniokota. 1945–1976 m. dvaro rūmuose veikė sanatorija „Ylė“. 1976 m. sausio 1 d. pastatuose įsteigta narkomanų ir alkoholikų priverstinio gydymo ligoninė. 1992 m. liepos 1 d. ji reorganizuota į Socialinės ir psichologinės pagalbos centrą, 2002 m. sausio 30 d. – į Socialinės rūpybos centrą.
Ylės liuteronų bažnyčia pastatyta 1682 m., 1905 m. sudeginta, ją tyrinėjo Augustas Bilenšteinas. Ylėje 1837–1845 m. gyveno Dainų tėvas Krišjanis Baronas, kapinėse palaidotas jo tėvas Juris Baronas.
Vasaros sodas (Sankt Peterburgas)
250px|thumb|Parko tvora su Centrinio įėjimo vartais 250px|thumb|[[ATR|Abiejų Tautų Respublikos valdovo Jono Sobieskio skulptūra. Į Peterburgą atvežta numalšinus 1794 m. sukilimą]] Vasaros sodas – reprezentacinis miesto parkas Sankt Peterburge (Rusija). Įkurtas caro Petro I iniciatyva ir pastangomis 1704–1719 m., jame buvo rengiami monarchų šeimos pokyliai su fejerverkais. Rusijos parko architektūros paminklas, populiarus tarp peterburgiečių ir miesto svečių.
Istorija
Medžius ir krūmus sodino žinomi to meto sodininkai Jean–Baptiste Alexandre Le Blond, Ivanas Matvejevas ir Michailas Zemcovas. Caras Petras I taip pat dalyvavo sodinimo metu. Įrengimui buvo taikomi itin griežti prancūziško parko reikalavimai: griežta simetrija, preciziškas augalų išdėstymas. Ąžuolų ir guobų sodinukai buvo užsakyti užsienyje, tarp medžių pastatytos iš Italijos atgabentos skulptūros, jų būta net 250. Tematika įvairi: mitologiniai, istoriniai ir alegoriniai kūriniai. Vienas iš labiausiai lankomų objektų – už visuomenėje surinktus pinigus 1855 m. atidengtas paminklas pasakėtininkui Ivanui Krylovui. Parke buvo įrengtas pirmasis šalyje fontanas, vandeniu jį aprūpindavo iš Fontankos upės atvestu akviaduku. Šalia pastatytos Ezopo pasakėčių herojus vaizduojančios skulptūros. Tiems, kurie Ezopo neskaitė, Petras I liepė šalia skulptūrų pritvirtinti lenteles su informacija apie kūrinius. Vėliau buvo įrengta ir daugiau fontanų.
Pradžioje parkas funkcionavo kaip carų šeimos vasaros rezidencija, aplankyti jį buvo galima tik su šeimininkų leidimu. Rusijos imperatorienė Jelizaveta sutikdavo įsileisti svečius tik tada, kai pati būdavo parke. Vėliau ji kilnaširdiškai leido ketvirtadieniais kiekvienam tvarkingai apsirengusiam lankytojui pasivaikščioti alėjomis, tačiau netrukus leidimą atšaukė. 170px|thumb|left|Porfyro akmens vaza 2007 m.
1771–1784 m. Vasaros sodas nuo Nevos upės pusės buvo aptvertas ažūrine tvora su išlietais vartais. Trisdešimt šeši tvoros stulpeliai iškalti iš Karelijos granito. Projektavo ir gamino žinomi menininkai Georgas Friedrichas Veldtenas, Ivanas Fokas, Piotras Jegorovas, Danilas Vunšas. Šiandieną tvoros ornamentai yra naudojamii kaip miesto simbolis.
XIX a. bendrą vaizdą kiek koregavo žinomas architektas Carlo Rossi. 1839 m. Švedijos karalius Karlas XIV imperatoriui Nikolajui I padovanojo įspūdingą vazą iš porfyro akmens, kuri taip pat buvo pastatyta Vasaros sode. 2008 m. žiemą į vidų patekęs vanduo sušalo ir ją suskaldė, vaza nuvirto nuo pjedestalo. Tik po penkių restauracijos metų šį meno kūrinį pavyko vėl atkurti. 2004 m. parkas tapo Rusų muziejaus filialu, 2009-2011 m. skulptūros buvo restauruotos, atkurti aštuoni fontanai, gydomi sergantys medžiai. Sankt Peterburgo Vasaros sodas rusų rašytojų ir poetų buvo daug kartų aprašytas, vaizduotas menininkų kūriniuose.
Taikos sutartis
Istorija
Pirmoji dokumentuota Taikos sutartis - Egipto-hetitų taikos sutartis 1259 m. pr. m. e. (sudarė faraonas Ramzis II ir karalius Hatusilis III. Jame - Nepuolimo paktas, Sąjungos sutartis užpuolus trečiosioms šalims.
Augustusburgo ir Falkenlusto rūmai
Augustusburgo ir Falkenlusto rūmai  – rūmų ansamblis Vokietijoje, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje, Briūlio mieste netoli Kelno. Nuo 1984 m. – pasaulio paveldo objektas.
Rūmai pastatydinti XVIII a. pr. Kelno vyskupo-kurfiursto Klemenso Augusto Bavaro. Augustusburgo rūmai baigti statyti 1734 m. Juos baroko stiliumi suprojektavo architektai Johanas Šlaunas (Johann Conrad Schlaun) ir Fransua de Kuviljė (François de Cuvilliés). 1748 m. pridėti rokokiniai laiptai, kuriuos kūrė Johanas Baltazaras Noimanas. Falkenlust – „Medžioklės rūmai“ – pastatyti 1740 m., vadovaujant de Kuviljė. Aplink rūmus Dominkas Žiraras įveisė gėlių sodus, bet XIX a. jie pertvarkyti į kraštovaizdžio sodus.
thumb|left|250px|Falkenlust
Amila Glamočak
Amila Glamočak (g. 1966 m. liepos 19 d. Sarajeve) – Bosnijos ir Hercegovinos dainininkė.
1996 m. atstovavo Bosnijai ir Hercegovinai „Eurovizijoje“, su daina „Za našu ljubav“ užėmusi 22-ą vietą. Ktais metais atlikėja išleido debiutinį albumą „Imaš me u šaci“. 1998 m. laimėjo Bihaću festivalį, o 2002 m. pasirodė antrasis albumas „Sunce“. A. Glamočak dar 2 kartus bandė patekti į „Euroviziją“ – 2001 metais su daina „Ljubi me sad“ užėmė penktą vietą, o 2003 m. su „Mac sa oštrice dvije“ – ketvirtą.
Miškiniai (Zarasai)
Miškiniai – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės rytus nuo Suvieko, pasienyje su Latvija.
Houses of the Holy
Houses of the Holy - penktasis anglų roko grupės Led Zeppelin albumas, išleistas 1973 metų kovo 28 dieną. Dainos, pavadinimu „Houses of the Holy“, nebuvo šiame albume, bet buvo paskesniame (Physical Graffiti).
Padegėliai
Padegėliai – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Stelmužės.
Digrių apylinkė
Digrių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Bitėnai (Šiauliai)
Bitėnai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Smilgių, prie Mineikių miško, dešiniajame Vėkės upelio krante.
Digrių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Garliavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panemunės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ringaudų apylinkės.
Bitėnai (Šiauliai)
Istorija
Prie kaimo, ant Vėkės kranto išlikę Bitėnų senkapis ir senovinė gyvenvietė. Iki 1923 m. kaime buvo dvaras. TSRS okupacijos metais kaimo dalis priklausė Gilvyčių tarybiniam ūkiui, dalis – kolūkiui „Raudonasis spalis“.
Gimtatikyba
Pagonybė tarp slavų nyko palaipsniui. Nors krikščionybė įvesta palyginti anksti (Moravijoje – 863 m., Lenkijoje – 966 m., Kijevo Rusioje – 988 m.), atokesnėse vietovėse pagoniški ritualai išliko iki pat XV a. Dalis pagoniškųjų bruožų susiliejo su krikščionybe.
XIX a. kilus nacionaliniams, panslaviniams judėjimams pradėta romantizuoti ikikrikščioniškoji slavų istorija. Pradėti archeologiniai, kultūriniai to laikotarpio tyrinėjimai, susidomėta folkloru.
Dabartiniai gimtatikiai pagrindiniais savo dievais laiko Rodą, Peruną, Dažbogą. Daug dėmesio skiriama ekologijai, nacionalizmui. Neretai gimtatikiai, ypač Rusijoje siejami su nacionasocializmu, rasizmu, antisemitizmu. Gamtoje rengiami ritualai, gamtos simbolių garbinimas, švenčiamos žiemos saulėgrįžos, Kupalos, lygiadienių šventės. Pagrindinis simbolis – svastika.
Gimtatikyba labiausiai paplitusi Rusijoje (centras – Kaluga), Lenkijoje, Ukrainoje, Čekijoje.