cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mykolas Vielhorskis (1805)
Dalyvavimas 1794 m. sukilime
1792 m. metais Mykolas Vielhorskis buvo apdovanotas „Virtuti Militari“ ordinu.
Mykolas Vielhorskis mirė 1805 m. Vienoje.
Šeima
Mykolas Vielhorskis buvo vedęs du kartus. Pirmoji žmona - Selina Pževska, su ja susilaukį trejų vaikų (Mykolo, Juzefo ir Michalinos). 1798 m. metais vedė antrą kartą Aleksandrą Kurdvanovską (1783−1849), Abiejų Tautų Respublikos didžiojo prievaizos Jano Plasido Kurdvanovskio (1746 - 1824) ir Rozalijos Chumbelinos Potockos dukterį, su kuria turėjo sūnų Aleksandrą Gustavą (1798−1874).
Rahozna
Rahozna vadinami Baltarusijos kaimai:
Gyvoji Etika
Gyvoji Etika arba Agni Joga – religinė-filosofinė koncepcija, pasisakanti už visų jogų ir religijų sintezę, vedančią prie vieningo dvasinio-energetinio pasaulio suvokimo. Šios koncepcijos autorius – rusų dailininkas, filosofas, visuomenės veikėjas Nikolajus Rerichas.
Principai
Pasak Gyvosios Etikos teorijos, kosmosą sudaro matomi ir nematomi pasauliai. Visata yra begalinė tiek ploto, tiek laiko prasme. Tai vieninga energijos sistema, visos jos dalys, tarp jų ir žmogus, tarpusavyje keičiasi šia energija. Šis keitimasis yra vienas iš kosminės evoliucijos pagrindų. Materija sudaro visatos pamatą – ji sudaryta tiek iš mokslui žinomų, tiek ir nežinomų elementų. Visata vystosi pagal kosminius dėsnius. Kosminis protas dalyvauja šiame vystymesi. Žmonija yra šio kosminio proto dalis, ir jos misija yra suprasti kosmoso dėsnius. Žmogus yra žinių šaltinis ir galingiausias kosmoso jėgų formuotojas. Žmogus turi savo subtilia energija įdvasinti materiją. Įdvasinta materija tampa subtiliąja materija ir įgyja aukšto dažnio energiją. Ji užima dominuojančią padėtį Visatoje ir prisideda prie kosminio kūrybiškumo.
Žmogus yra aktyvus evoliucijos dalyvis, kuris nuolat turi tobulinti savo charakterį ir dvasią, santykius su žmonėmis ir aplinka.
Pirminė energija yra begalinė ir nesunaikinama, ji yra neutrali, tačiau žmogus ją gali panaudoti tiek geriems, tiek blogiems darbams, viską lemia mintys. Žmogaus ir aplinkos santykis pagrįstas dvasios ir materijos santykiu. Žmogus šio momento veiksmais, mintimis, troškimais kuria savo ir pasaulio ateitį. Pasak Gyvosios Etikos, jei žmonija pažeis universaliuosius kosmoso dėsnius, ji gali pasiekti aklavietę, sunaikinti Žemę.
Gyvoji Etika daug dėmesio skiria kultūrai kaip saugikliui, saugančiam Žemę nuo ateities nelaimių. Kultūra suvokiama kaip atskiras dvasinis organizmas, subtiliąja energija susietas su žmonėmis. Meilė ir grožis yra kultūros pagrindai ir smarkiai prisideda prie kosmoso evoliucijos. Jei šių dalykų nėra, evoliucija sustoja, grįžta atgal. Todėl žmonija turi atsidėti savęs dvasiniam tobulinimui, sąžiningumo didinimui, kultūros kūrimui. Svarbu, kad kultūrinę gerovę kurtų visi pasaulio žmonės.
Gyvojoje Etikoje svarbus mokytojo-mokinio principas. Mokytojas – tai kosminės hierarchijos narys, perduodantis, aiškinantis kosmoso dėsnius, dvasinio tobulinimo principus mokiniams.
Pasak Gyvosios Etikos principų, mokslas ir religija turi veikti drauge, senieji simboliai turi susivesti į mokslines formules. Mokslas turi tyrinėti žmogaus sielą, sąžinę, psichinę energiją, nemirtingumą, gyvenimo prasmės klausimą, kad padėtų tobulinti žmonijos dvasią. Naujasis mokslas turėtų atsisakyti įprastų dogmų, priimti įvairius požiūrius, būti dvasingas ir įkvepiantis.
Pasak koncepcijos, evoliucija vyks tuomet, kai visuomenėje vyraus vienybė ir kooperacija, išnyks socialinė, tautinė, rasinė nelygybė, o moralė vyraus visose gyvenimo sferose. Kiekvienas turi stengtis įveikti savo egoizmą, savanaudiškumą. Pabrėžiamas ne atsiribojimas nuo visuomenės, bet aktyvus dalyvavimas joje taip padedant keistis ir kitiems.
Gyvoji Etika pranašauja moters eros pradžią, kuomet moterys vaidins itin svarbų vaidmenį kultūros atgaivinime, suteiks principus meilei, harmonijai ir dvasingumui pasaulyje.
Žmogus turi tyrinėti supantį pasaulį, pažinti dabartines ir praeities kultūras. Darbas turi būti savanoriškas, kūrybingas, bet pagal jėgas. Svarbiausia yra darbo kokybė, nes dirbant mėgiamą darbą vystosi žmogaus psichinė energija. Įvaldžius šią energiją pasiekiamas aukštesnis mokslinio ir dvasinio pažinimo laipsnis.
Gyvosios Etikos principai yra atviri kiekvienam, bet niekam neturi būti privalomi, įdiegti.
Literatūra
Gyvosios Etikos principai išdėstyti šiose Rericho knygose:
Atspindys
Gyvosios Etikos idėjų šalininkai rengia konferencijas Rerichų centre Maskvoje. Šiomis idėjomis remiasi Rusijos Naujojo Amžiaus judėjimai, pvz., Paskutiniojo Testamento bažnyčia.
Anglijos-Ispanijos karas (1585–1604)
Anglijos-Ispanijos karas (1585–1604) – karinis konfliktas, vykęs nuo 1585 m. iki 1604 m. tarp Anglijos ir Ispanijos dėl įtakos tarptautinėje prekyboje ir Nyderlandų nepriklausomybės.
Konfliktas įsiplieskė Anglijos kariniams laivams įplaukus į Ispanijos Nyderlandų vandenis ir prisidėjus prie olandų sukilimo. Karo metu vyko mūšiai tarp Anglijos ir Ispanijos Britų salose, Atlanto vandenyne, Azorų ir Kanarų salose, Nyderlandų, Portugalijos, Prancūzijos ir Ispanijos teritorijose. 1604 m. rugpjūčio 28 d. pasirašyta Londono sutartis, kuria nutraukti kariniai veiksmai ir įteisinta status quo ante bellum (padėtis, buvusi iki karo) sąlyga abiejų tautų sutarimu.
Tai buvo pirmasis iš keturiolikos karinių konfliktų tarp Anglijos ir Ispanijos.
Meldikviršių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Tauragės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Tauragės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Girininkų apylinkės ir Taurų apylinkės.
Bangladešo demografija
Gyventojų skaičius: 156 050 883 (2009 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių: Amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 1,292 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 24,68 gimimo/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 8 mirtys/1000 gyv. per metus (2008 m. apsk.)
Migracija (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -2,53 migranto/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procentas: 27 % (2008 m. apsk.)
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 59,02 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:
Ana Perena
Ana Perena – metų ciklo deivė romėnų mitologijoje. Teigiama, kad deivės funkcijas atspindi jos vardas (per annum).
Deivės šventė vykdavusi per pirmojo metų mėnesio pilnatį (kovo 15 d.). Ji švęsta deivės giraitėje, buvusioje ties pirmuoju mylią žyminčiu kelio Via Flaminia akmeniu. Čia gausiai lankydavosi miesto plebėjai. Šventės dalyvių linksmybes ir palaidą elgesį aprašė Ovidijus. Kaip mini Makrobijus, tam, kad laimingai baigtųsi metų ratas (lot. ut annare perannareque commode liceat), šiai deivei buvo aukojama atnaša.
Juodalksnynas
thumb|Juodalksnynas Juodalksnynas – medynas, kuriame vyrauja juodalksniai.
Ana Perena
Apie šią deivę pasakojama Ovidijaus ir Vergilijaus kūriniuose. Anot jų, Ana buvusi Belo duktė ir Didonės sesuo. Pastarajai mirus, Ana iš Kartaginos pasprukusi į Italiją, kur ją maloniai priėmęs Enėjas. Visgi Anai ėmusi pavyduliauti Lavinija; apie gresiantį pavojų sapne ją įspėjusi Didonės dvasia. Sprukdama Ana įšokusi į Numicijaus upę. Nuo tada ją imta garbinti kaip šios upės nimfą, vardu Perena. Anksčiau jos vardas buvęs tiesiog Ana. Kitame Ovidijaus pateikiamame pasakojime minima, kad plebėjai pasitraukę į Mons Sacer, kur pristigę maisto. Iš kaiminystėje buvusio Bovillae atėjusi senyva moteris, vardu Ana, ir alkanoms minioms išdalijusi savo kepinius. Sugrįžę į miestą, jai atsidėkodami, žmonės pastatydino šventyklą.
Ovidijus pateikia ir dar vieną pasakojimą. Kartą Marsas įsimylėjęs Minervą ir paprašęs pagalbos Anos. Šioji pati apsimetusi Minerva, o kai Marsas paėmęs jos šydą ir norėjęs pabučiuoti, jį išjuokusi. Be to, Ovidijus pažymi, kad kai kurių Ana Perena buvo laikoma Luna, kitų – Temide, dar kitų – Ijo, Inacho dukterimi, ar viena iš nimfų, užauginusių Jupiterį.
Juodalksnynas
Lietuvoje
Juodalksnynų vidutinis amžius 47 m., bonitetas 1,6, skalsumas 0,7, medienos vidutinis tūris 193 m³/ha, vidutinis metinis tūrio prieaugis 6,2 m³/ha. Paplitę įmirkusiuose, derlinguose priesmėlio, priemolio dirvožemiuose. Skiriami pagrindiniai tipai: viksvinis vilkdalginis (liekno miško augavietėje), dilgėlinis (juodgirio miško augavietėje) ir vingiorykštinis įvairiažolinis (palieknio miško augavietėje).
Didelių juodalksnių masyvų nėra. Daugiausia (sudaro 12 % visų miškų) juodalksnynų yra Kazlų Rūdos, Marijampolės savivaldybėse, Raseinių, Biržų, Šakių, Kauno, Jurbarko, Tauragės rajonuose. Beveik visi yra savaiminės kilmės.
The Good Witch
The Good Witch – antrasis anglų atlikėjos Maisie Peters studijinis albumas, išleistas 2023 m. birželio 23 d. Albumui pristatyti išleisti keturi singlai: „Body Better“, „Lost the Breakup“, „Two Weeks Ago“ ir „Run“. Įrašas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų ir buvo komerciškai sėkmingas, pasiekdamas pirmąją Jungtinės Karalystės albumų reitingo vietą. Tai buvo pirmasis atliėkjos darbas, pasiekęs šią viršūnę.
Stragutės apylinkė
Stragutės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Vilkyškių ąžuolų alėja
Vilkyškių ąžuolų alėja – valstybės saugomas gamtos paveldo objektas Pagėgių savivaldybėje, Rambyno regioniniame parke, 2 km į pietus nuo Vilkyškių, Šilutės miškų urėdijos Rambyno girininkijos 871-ajame kvartale.
Tai 39 medžių – paprastųjų ąžuolų (Quercus robur) alėja, nuo kelio  vedanti į Vilkyškių mišką (rytų kryptimi). Nežymaus miško keliuko pradžioje pastatyta informacinė lentelė. Alėjos ilgis apie 250 metrų. Ąžuolai maždaug 120−180 metų amžiaus, 18–20 metrų aukščio, 3–4 metrų apimties. Nežinoma, kokia buvusi šios alėjos paskirtis, kam ji pasodinta. Alėjos medžiai yra pasiekę gamtinę brandą ir pradeda nykti, yra džiūvančių medžių. 2014 m. vasarą vėtra nulaužė vieną medį.
Kontamana
Kontamana  – miestas rytų Peru, Loreto departamente, 125 km į šiaurę nuo Pukalpos; Ukajalio provincijos centras. Įsikūręs Ukajalio dešiniajame krante. Upių uostas, oro uostas, sausumos keliais susisiekimo nėra. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (manijokai, kukurūzai, bananai).
Rahozna (Žabinka)
Rahozna – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, 9 km į pietryčius nuo Žabinkos.
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir palivarkas, Kobryno apskrities Rahoznos valsčiaus centras.
Joniškės apylinkė
Joniškės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Stepukmedis
Stepukmedis (Dyera) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus, stepukinių (Apocynaceae) šeimos amžinai žaliuojančių medžių gentis. Savaiminio paplitimo kraštuose vadinami „dželutong“ arba „dželuting“.
Paplitimas
Savaime paplitę Pietryčių Azijojos atogrąžų regione – Malakos pusiasalyje, Sumatros saloje, pietvakarinėse Riau salose, Bankos-Belitungo salose ir Borneo saloje.
Auga iki 1200 m aukščio virš jūros lygio altitudėse.
Išvaizda
Aukšti, iki 60-80 m aukščio medžiai. Lapai auga po 6-8 išsidėstę aplink menturį. Sėklos suplotos, elipsės formos.
Rūšys
Išskiriamos dvi rūšys:
Istorija ir filogenezė
Pirmą kartą šią gentį 1882 m. aprašė Džozefas Daltonas Hukeris (Joseph Dalton Hooker).
Stepukmedžių (Dyera) gentis anksčiau buvo priskirta Melodineae tribai, nes glaudžiai susijusi su Craspidospermum ir Melodinus gentimis. Tačiau stepukinių (Apocynaceae) šeimos Rauvofioideae pošeimio filogenetinė analizė, kurią atliko Simoes ir kt. (2007 m.), naudojant morfologinius duomenis ir sekas iš penkių chloroplasto genomo DNR regionų, parodė, kad stepukmedžiai (Dyera) yra labiau giminingi alstonijų (Alstonia) genčiai su kuria sudaro bendrą Alstonieae tribą.
Pavadinimas
Lotyniškasis stepukmedžių (Dyera) genties pavadinimas kilo nuo anglų botaniko, tuometinio Kjų sodo (p.v. Londone) direktoriaus pavaduotojo Tiseltono Dajerio (William Turner Thiselton-Dyer) pavardės.
Atsparumas ir panaudojimas
Mediena nepatvari, greitai gendanti, medžiai jautrus vabzdžių puolimui, tokių kaip termitų (Isoptera) ir medgręžių (Cossidae).
Stepukmedžiai komerciškai auginami dėl medienos ir latekso vidaus ir užsienio rinkai. Dėl mažo tankio mediena yra lengvai apdirbama, tad puikiai tinka drožybai, žaisliniams ir architektūriniams modeliams, medinei avalynei, pieštukams gaminti, bet netinkama gaminti tvirtos konstrukcijos reikalaujantiems gaminiams.
Isidore Epstein
Isidore Epstein (1894 m. Kaune – 1962 m. Londone) – Lietuvos žydų kilmės Jungtinės Karalystės rabinas, vertėjas.
Biografija
Gimė 1894 m. Kaune. Jaunystėje mokėsi Bratislavos ješivoje, taip pat Paryžiuje pas Prancūzijos rabiną Rabbi Zadoc Kahn. Labiausiai žinomas kaip Babiloniškojo Talmudo vertėjas į anglų kalbą 1935-1952 m. Parašė daug įvairių knygų ir straipsnių judaizmo tematika. Mirė 1962 m. Londone.
Poliškumas (tarptautiniai santykiai)
Poliškumas – galios pasiskirstymo tarptautinėje sistemoje forma. Poliškumas apibūdina tarptautinės sistemos pobūdį. Įprastai skiriami keturi sistemų tipai: vienpolės, dvipolės, tripolės ir daugiapolės (jeigu yra keturi ar daugiau galios centrų). Sistemos tipą lemia galios ir įtakos pasiskirstymas regione ar tarptautinėje bendruomenėje.
Vienpoliškumas
Vienpoliškumas yra toks galios pasiskirstymo tarptautinėje sistemoje modelis, kuomet viena valstybė turi didžiąją dalį kultūrinės, ekonominės ir karinės įtakos.
Nuno P. Monteiro teigimu, vienpolėms sistemoms yra būdingos šios savybės:
Pavyzdžiai
Naujausias pavyzdys – JAV dominavimas vienpolėje tarptautinėje sistemoje po Sovietų Sąjungos žlugimo 1991 m. Kiti pavyzdžiai:
Dvipoliškumas
Dvipoliškumas yra toks galios pasiskirstymas, kuomet didžiąją dalį ekonominės, karinės ir kultūrinės įtakos tarptautinėje sistemoje ar konkrečiame regione turi dvi valstybės. Įtakos sferos dvipolėse sistemose gali plėstis.
Akstinų apylinkė
Akstinų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Batakių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Tauragės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Melagiškės apylinkės.
Koncertas fortepijonui Nr. 3 (Bethovenas)
Apie koncertą fortepijonui c minoro tonacijoje Liudvikas van Bethovenas užsiminė 1796 m., kai jis dar buvo gastroliuojantis pradedantysis pianistas. Anksčiau buvo tikima, kad koncertą jis užbaigė 1800 m. ir nespėjo pristatyti tų metų balandžio 2 d. koncerte. Dabar linkstama manyti, kad Bethovenas didžiąją dalį koncerto parašė 1802 m. ir tobulino iki premjeros Vienoje 1803 m. balandžio 5 d. Premjeroje kompozitorius pats atliko fortepijono partiją. Jo draugas Ignacas fon Zaifrydas, vartęs partitūros lapus Liudvikui van Bethovenui, vėliau prisiminė: „Aš beveik nieko nemačiau, išskyrus tuščius puslapius. Daugiausiai tai vienam, tai kitam puslapyje buvo keli, man visiškai nesuprantami egiptietiški hieroglifai, kurie buvo užuominos jam; ir jis viską atliko iš atminties, nes, kaip ir daugeliu kitų atvejų, neturėjo laiko užrašyti.“ Tame pačiame koncerte įvyko kompozitoriaus „Antrosios simfonijos“ ir oratorijos „Kristus Alyvų kalne“ premjeros. Tikriausiai dėl papildomos trukmės, taip pat buvo atlikta „Pirmoji simfonija“. Koncertas išspausdintas 1804 m. Vienoje ir paskirtas Prūsijos princui Liudvikui Ferdinandui. Kurdamas koncertą Liudvikas van Bethovenas neabejotinai pavyzdį ėmė iš Mocarto „Koncerto fortepijonui Nr. 24“, irgi c minoro tonacijoje. Pavyzdžiui, Bethoveno koncerto įžanga motyviškai susišaukia su Mocarto koncerto orkestrine įžanga, tačiau Bethoveno koncertas kur kas dinamiškesnis ir labiau varijuojantis: koncerto lėtoji Largo dalis pradedama tonaciškai nuo c minoro labai nutolusioje E mažoro tonacijoje. Savo ruožtu Liudviko van Bethoveno trečiasis koncertas fortepijonui paveikė J. Bramso koncertą fortepijonui d minore.
Koncerto dalys
L. van Bethoveno Koncertas fortepijonui Nr. 3 skirtas atlikti fortepijonu su orkestro pritarimu ir sudarytas iš trijų dalių: .
2018 m. Bahreino Grand Prix
'''2018 m. Bahreino Grand Prix''' – antrosios 2018 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko balandžio 6-8 dienomis Sakhiro trasoje. Tai buvo 14 Bahreino GP istorijoje.
Antrą pergalę iš eilės pelnė vokietis Sebastian Vettel su Ferrari.
Romualdas Vaitkevičius
Romualdas Vaitkevičius (1898 m. vasario 13 d. Rukšių dvare, Rokiškio apskrityje – 1935 m. liepos 3 d., ties Dotnuva, Kėdainių apskr. Palaidotas Antalieptėje, Zarasų rajone), Lietuvos kariuomenės leitenantas, inžinierius, Vyčio kryžiaus ordininkas.
Biografija
Gimė 1898 m. vasario 13 d. Rukšių dvare, Panemunėlio valsčiuje, Rokiškio apskrityje, dvaro ūkvedžio šeimoje. 1911 m. tėvai įsigijo Gaidelių dvarą, netoli Antalieptės, Zarasų apskrityje. Mokėsi Panevėžio realinėje mokykloje ir baigęs 7 klases, 1916 m. įstojo į Maskvos Konstantino matininkų institutą. 1917 m. gegužes mėn. mobilizuotas į Rusijos kariuomenę, lapkričio 11 d. baigė Peterhofo 3-ją praporščikų mokyklą, suteiktas karininko laipsnis. Dalyvavo pirmajame Pasauliniame kare. 1918 m. kovo 14 d. demobilizuotas, grįžo į Gaidelių dvarą pas tėvus. 1919 m. gegužes 13 d. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, paskirtas į Atskirojo Ukmergės bataliono 4 kuopą jaunesniu karininku. 1919 m. liepos 7 d. perkeltas į Kretingos komendantūrą kuopos vadu. Nuo 1919 m. lapkričio 4 d. ketvirtojo pėstininkų pulko 6 kuopos vadas. 1919 m. lapkričio – 1920 m. sausio mėn. dalyvavo nepriklausomybės kovose su bermontininkais prie Jurgaičių ir Daumantų, 1920 m. sausio – kovo ir liepos – gruodžio mėnesiais su lenkais prie Sudervės, Musninkų ir Vilniaus. Šiose kautynėse pasižymėjo ir buvo pristatytas apdovanoti Vyčio kryžiaus ordinu. 1921 m. kovo 12 d. sutektas vyresniojo leitenanto laipsnis.
1922 m. sausio 30 d. baigė Aukštųjų karininkų kursų I laidą. 1922 spalio 15 d. paleistas iš kariuomenės eiti aukštojo mokslo. Studijavo Lietuvos universitete Matematikos–gamtos fakultete. Studijų metu dirbo Žemės tvarkymo ir matavimo departamente braižytoju ir matininko padėjėju. Nuo 1923 m. rugsėjo su Žemės ūkio ministerijos stipendija studijavo Čekoslovakijoje ir 1929 m. gegužes 3 d. baigęs Prahos aukštosios technikos mokyklos Vandens ūkio ir kultūrtechnikos skyrių, 1929–1935 m. dirbo Lietuvos Žemės tvarkymo departamente kultūrtechniku, vėliau dėstytoju Kėdainių aukštesnioje kultūrtechnikos mokykloje, nuo 1934 m. rugsėjo 1 d. – šios mokyklos direktoriaus pavaduotojas.
Žuvo 1935 m. liepos 3 d. autoavarijoje ties Dotnuva. Palaidotas Antalieptes kapinėse, Zarasų rajone, Vaitkevičių šeimos kape.
Bibliografija
Parašė vadovėlį „Hidrotechniniai pastatai“ (I–II dalys, 1932 m.), atsiminimus „Kovos dėl Vilniaus“
Moriso Džezupo kyšulys
miniatiūra|dešinėje|Žemėlapis su Moriso Džezupo kyšuliu ir Linkolno jūra Moriso Džezupo kyšulys – šiauriausias Grenlandijos taškas, esantis 711,8 km nuo Šiaurės ašigalio.
1900 m. Robertas Piris pasiekė šį tašką galvodamas, kad tai yra šiauriausias pasaulio taškas. Piris vėliau sužinojo, kad buvo piečiau Kafeklubeno – šiauriausio pasaulio taško.
miniatiūra|kairėje|Moriso Džezupo kyšulys ir kiti Grenlandijos taškai Kyšulys pavadintas amerikiečių filantropo Moriso Džezupo, žmogaus, kuris finansavo Pirio ekspedicijas, vardu.
Stanislovas Chodeckis
Stanislovas Chodeckis (m. apie 1474) – Lenkijos valstybinis veikėjas, Haličo seniūnas (nuo 1452 metų), Haličo kaštelionas (1460), Kamenecko (nuo 1461 metų) ir Terebovolskio seniūnas (nuo 1461 metų), Lvovo kaštelionas, Podolės (1462–1465) ir Rusios vaivada (1466–1474).
Biografija
Lenkijos bajorų Chodeckių giminės atstovas. Herbo „Ogončik“, valdžiusio Haličo žemėse, savininkas. 1452 metais gavo Krušvico ir Haličo seniūno pareigybę, 1460 metais užėmė Haličo kašteliono pareigybę.
1461 metais Stanislovas iš Chodčos, gavę Lenkijos karaliaus Kazimiero Jogailaičio leidimą, išpirko Kameneco seniūniją iš Mykolo Bučackio-Jazloveckio, Podolės generalinio seniūno Teodoro Bučackio sūnaus, o iš Podolės vaivados Jono Gricko Kerdejaus – Terebovolskio seniūniją. 1462 metais gavo Podolės vaivados pareigybę, o 1466 metais buvo paskirtas Rusios vaivada.
Komarno miestelio, taip pat bažnyčių Rumne ir Komarne įkūrėjas.
Šeima
Buvo vedęs Barborą Pilecką (m. po 1508), Krokuvos seniūno, vaivados ir kašteliono Jano Pileckio (m. 1476) dukterį, santuokoje su kuria turėjo aštuonis sūnus ir keturias dukteris:
Vladzislavas Gančarovas
Vladzislavas Gančarovas (, g. 1995 m. gruodžio 2 d. Vitebske) – Baltarusijos gimnastas, kuris specializuojasi tramplino gimnastikos batuto rungtyse. Olimpinis čempionas.
Biografija
Sportininkas pradėjo treniruotis batuto gimnastiką nuo šešerių. 2012 m. įvyko pirmasis baltarusio tarptautinis startas. Tais pačiais metais sportininkas pelnė auksą pasaulio taurės etape Sofijoje. 2014 m. Gančarovas tapo Europos čempionu ir pasaulio čempionato bronzos medalininku. 2015 m. Europos žaidynėse iškovoti du sidabro medaliai – individualioje rungtyje ir vyrų sinchroniniame pasirodyme. Tais pačiais metais sportininkas laimėjo dar tris pasaulio čempionato medalius – sidabras individualioje rungtyje, sidabras sinchroniniuose šuoliuose ir bronza komandinėje įskaitoje.
2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse baltarusis pateko į finalą, kuriame netikėtai įveikė Kinijos gimnastus Dong Dong ir Gao Lei bei tapo olimpiniu čempionu. Tai pirmasis Baltarusijos medalis batuto gimnastikoje ir pirmasis auksas bet kokioje gimnastikos disciplinoje.
Habibula
Habibula (PS حبيب الله خان (Ḥabību-llāh-Ḫān); ‎1872 m. – 1919 m. vasario 20 d.) – Afganistano emyras, valdęs 1901−1919 m.
Biografija
Habibula buvo vyriausiasis Abdur Rahmano, Afganistano emyro Dosto Muhamedo anūko, sūnus. Jis gimė 1872 m. Taškente, tuomet valdytame Rusijos imperijos, kur jo tėvas buvo pasitraukęs po kovų dėl sosto Afganistane. 1880 m. Abdur Rahmanas tapo Afganistano emyru, o Habibula dirbo jo administracijoje, buvo populiarus liaudyje. Jis paveldėjo sostą 1901 m. spalio 3 d. po tėvo mirties. Abdur Rahmanas buvo pasimokęs iš praeities kovų dėl sosto, tad jis parengė dirvą vienareikšmiam savo sūnaus pripažinimui emyru ir Habibula pradėjo valdyti taikiai. Jis paskelbė amnestiją tėvo ištremtiems politiniams oponentams, paleido kalinius, pakėlė atlyginimus kariuomenei ir pažadėjo reformas. Jis panaikino ypač žiaurias bausmes nusikaltėliams. Tai sudarė sąlygas grįžti įtakingiems afganams į tėvynę. Tarp jų buvo dvi pagrindinės grupės. Iš Osmanų imperijos grįžusieji, kuriems atstovavo Machmudas Tarzis, paveiktas Džamaludino al Afganio idėjų ir „jaunųjų turkų“ judėjimo, pasisakė už islamistines ir nepriklausomybės idėjas. Kita grupė grįžusiųjų iš Britų Indijos pasisakė už labiau į Vakarų Europą orientuotą Afganistano modelį. Jiems priklausė būsimasis karalius Muhamedas Nadiras.
Habibula įvedė reformas administraciniame aparate, plėtė švietimo sistemos veiklą, skatino industrines naujoves ir pats buvo jų mėgėjas (mėgo fotografuoti). 1903 m. įsteigtoje Habibijos mokykloje pirmą kartą Afganistane pradėti dėstyti ne vien religiniai dalykai. 1907 m. įsteigtas Literatūros kompozicijos institutas, vertęs tekstus iš anglų kalbos ir rengęs dėstojamąją medžiagą. 1909 m. įsteigta Karo mokykla, kurioje dėstė turkų karininkai. 1914 m. atsidarė mokytojų mokykla. Habibula kvietėsi specialistus iš Turkijos, Indijos ir Britanijos. Buvo nutiesta pirmoji telefono linija tarp jo rūmų ir administracinių biurų, importuoti pirmieji automobiliai, įsteigta pirmoji civilinė ligoninė, pradėtos naudoti vakcinos nuo raupų. 1911−1918 m. pastatyta hidroelektrinė, nes varyti garo mašinas buvo brangu trūkstant Afganistane medienos. Buvo pastatyti pirmieji geležiniai tiltai. Modernizacija visgi palietė tik Kabulą ir kelis pagrindinius miestus. Paplito moderni spausdinimo įranga ir 1911 m. pradėtas leisti dvisavaitinis laikraštis „Serāj al-Aḵbār-e Afḡāniya“, kurį redagavo Machmudas Tarzis. Jame skleidžiamos islamistinės ir nacionalistinės mintys paveikė intelektualųjį jaunimą.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniui karui Habibula patyrė nacionalistinio sparno spaudimą stoti Centro sąjungos, kuriai priklausė Osmanų imperija, pusėn ir kovoti prieš Britaniją. Kabule tuo tikslu apsilankė vokiečių Hentingo-Nydermajerio misija, britai spaudė išlikti neutraliam. Jis taip pat patyrė spaudimą nesinaudoti situacija, kai po Rusijos imperijos žlugimo 1917 m. susidarė proga išvaduoti Vidurinės Azijos musulmonus. Habibula buvo nušautas medžioklės metu Lagmano provincijoje 1919 m. vasario 20 d. Nėra aiškios versijos, kokio sąmokslo metu jis nužudytas, buvo kaltinti britai. Po jo mirties emyrais pasiskelbė jo brolis Nasrula ir jo sūnus Amanula. Pastarasis po keleto dienų įsitvirtino vienvaldžiu emyru.
Besnapė
thumb|right|250px|Rusijos karinio jūrų laivyno jūreivio besnapė thumb|right|250px|Norvegijos karinio jūrų laivyno jūreivio besnapė Besnapė  – uniforminė kepurė (furažka) be snapelio.
Istorija
Besnapės atsirado Rusijoje. Jų pirmtakė buvo furažka (seniau vadinta фуражная шапка 'furažinė kepurė'), ypatinga kepurė, kurią dėvėdavo Rusijos kariuomenės furažininkai (pašarų tiekimu užsiimantys kariškiai). Nežymiai pakeista besnapė furažka tapo Rusijos karinio jūrų laivyno jūreivių uniformine kepure. Tuometinės besnapės nuo dabartinių Rusijos laivyno besnapių skyrėsi spalva (buvo tamsiai žalia), juosta (buvo be juostos), graižu su stambiais skaitmenimis, rodžiusiais laivyno ekipažo numerį.
1811 m. lapkričio mėn. besnapės tapo Rusijos armijos ir laivyno kasdienine uniformine kepure.
Nuo XIX a. vidurio ėmė siūti uniformines jūreivių besnapes su baltu apvadu siūlėse. Šis elementas Rusijos besnapėse išlikęs iki šiol.
XIX a. 8-tą dešimtmetį įvestos juodos laivyno besnapės su juostomis, kuriose būdavo užrašomi laivyno ekipažo ir laivo pavadinimai. Juosta vėjuotu oru padėdavo sulaikyti kepurę ant galvos pučiant vėjui – juostos galus apsukdavo apie jūreivio kaklą. Tuometinių besnapių juostos buvo gerokai ilgesnės negu dabartinių – iki 160 cm ilgio.
Vėliau imtos naudoti ne tik juodos juostos, bet ir Georgijaus juostos – pagal šv. Georgijaus ordino pavadinimą. Georgijaus juostos buvo tokios pačios kaip dabartinės gvardijos juostos.
Besnapės labai išpopuliarėjo, ir jos tapo daugelio pasaulio šalių karinių jūrų laivynų jūreivių uniformos dalimi.
1921 m. patvirtinta Tarybų Rusijos jūrevių besnapė, praktiškai nepakitusi, buvo naudojama TSRS Kariniame laivyne, o dabar – Rusijos Federacijos laivyne. Juostoje užrašomas laivyno, kuriame tarnauja jūreivis, pavadinimas.
Lietuvos Karinių jūrų pajėgų besnapės
Bensapės yra ir Lietuvos Karinių jūrų pajėgų jūreivių uniformos dalis :
Juodeikių tvenkinys
Juodeikių tvenkinys arba Varduvos tvenkinys – dirbtinis vandens telkinys šiaurės vakarų Lietuvoje, Mažeikių rajono savivaldybės teritorijos šiaurės vakaruose, 12 km į šiaurės vakarus nuo Mažeikių, netoli Latvijos sienos. Šiaurės vakarinėje pakrantėje įsikūrusi naftos perdirbimo bendrovė „ORLEN Lietuva“, pietvakarinėje pakrantėje yra Dapšių piliakalnis ir gyvenvietė, rytinėje pakrantėje stūkso Kuodžių miškas, įsikūrę Ruzgų ir Juodeikių kaimai. Dalyje rytinės pakrantės ir aplink pietines pakrantes plyti dirbami laukai. Pietinis tvenkinio galas užpelkėjęs. Gausu vandens paukščių.
Tvenkinio paskirtis – aprūpinti techniniu vandeniu bendrovę „ORLEN Lietuva“ ir Mažeikių elektrinę, naudoti telkinį elektros energijos gamybai.
Plotas 253,9 ha, altitudė 58,0 m. Ilgis iš pietų į šiaurę 8,6 km, plotis iki 0,8 km. Didžiausias gylis 12,0 m, vidutinis gylis 4,4 m. Yra 0,61 ha sala. Krantai daugiausia aukšti, vietomis statūs, apaugę medžiais ir krūmais. Kranto linija 28,3 km ilgio, vingiuota. Tvenkinio vidurinę dalį skersai kerta kelias, pietinę dalį skersai kerta geležinkelis iš Mažeikių į ORLEN Lietuva.
Istorija
Tvenkinys įrengtas 1979 m., užtvenkus Varduvos upę 7,1 km nuo žiočių ir užliejus Varduvos upės slėnį bei Eglynupio, Dubulio, Gūžės žemupius.
Nuo 1996 m. veikia Juodeikių hidroelektrinė (galia 850 kW).
Bruce atominė elektrinė
Bruce atominė elektrinė – branduolinė jėgainė Kinkardine, Kanadoje. Galingiausia elektrinė šalyje ir antra pagal galią atominė jėgainė pasaulyje. Jėgainėje dirba 4000 darbuotojų.
Istorija
1970 m. pradėti pirmieji statybos darbai. 1977 m. rugsėjo 1 d. paleisti pirmieji du reaktoriai. Jėgainės statybos iš viso kainavo 7,8 milijardus $.
Žukų ąžuolas
Žukų ąžuolas – valstybės saugomas gamtos paveldo objektas, išskirtinis ąžuolas, augantis Švenčionių rajone, Žukų kaime (Švenčionių sen.), 0,4 km į vakarus nuo kelio, netoli Sirvėtos regioninio parko teritorijos. Medis auga privačiame sodybiniame sklype, prie pagrindinės Žukų gatvės.
Paminklinis medis paskelbtas saugomu, remiantis LR Aplinkos ministerijos 2016 m. vasario 8 d. įsakymu Nr. D1-88.
Natrio laurilsulfatas
thumb|260px|right|Natrio laurilsulfato skeletinė formulė thumb|250px|right|Molekulės modelis thumb|250px|right|Kristalinės struktūros modelis Natrio laurilsulfatas, arba natrio dodecilsulfatas (C12H25SO4Na) – amfolitinis organinis junginys, naudojamas buitiniuose plovikliuose, šampūnuose, dantų pastoje kosmetinėms putoms susidaryti.
Naudojimas
Pasižymi plėtriosiomis savybėmis, todėl dedamas į klizmas kaip laisvinamoji medžiaga nuo vidurių užkietėjimo. Natrio laurilsulfato yra aspirine ir kai kuriuose kituose tirpiuose vandenyje vaistuose.
Šis junginys taip pat naudojamas poliakrilamidozolių elektroforezėje DNR išskyrimo metu denatūruojant baltymus. Jis nutraukia tarp baltymų esančius ne kovalentinius ryšius ir suardo bendrą molekulės struktūrą.
Šiuo metu patvirtinta, kad natrio laurilsulfatas nėra pavojinga sveikatai kancerogeninė medžiaga, tačiau kurį laiką pasaulio spauda rašė apie tai, kaip šampūnus gaminančioje bendrovėje dirbančiu mokslininku pasivadinęs anonimas elektroniniu paštu išplatino laiškus, kuriuose teigė, jog ši medžiaga ilgainiui sukelia negrįžtamų pokyčių. Įrodyta, kad:
2007 m. Nacionalinė pramoninių chemikalų stebėjimo ir reguliavimo taryba prie Australijos vyriausybės atliko išsamų tyrimą, kurio metu nustatyta natrio laurilsulfato kilmė, remiantis įvairių valstybių šaltiniais ištirta ir aprašyta jo gamyba, naudojimas ir poveikis žmogui; ataskaitoje taip pat pateikti apytiksliai duomenys apie šios medžiagos panaudojimą šampūnų gamyboje ir išleidžiamų į rinką atitinkamų produktų kiekį.
Gavimas
thumb|240px|left|Natrio laurilsulfato molekulės fragmentas
Reaguojant dodekanoliui (laurioliui) ir sieros rūgščiai, susidaro vandenilio laurilsulfatas – ypač stipri ir pavojinga rūgštis; ji vėliau neutralizuojama natrio karbonatu – gaunamas dabartinis junginys. Savo ruožtu dodekanolis paprastai gaunamas iš kokosų arba palmių aliejų hidrolizės būdu išlaisvinant riebalų rūgštis, kurios redukuojamos iki šio alkoholio.
Adi-mailagu
Adi-mailagu – dangaus deivė fidžių mitologijoje.
Įvardijama „dangaus viešpate“ arba „dangaus deive“. Pasakojama, kad į žemę Adi-mailagu patekusi žiurkės pavidalu: ji nužengusi iš dangaus ir įkritusi upėn. Tikėta, kad pasirodanti ir mergelės arba sukriošusios senės pavidalais.
Molupio apylinkė
Molupio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Batakių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Tauragės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Melagiškės apylinkės.
Aziatai
Aziãtai – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 14 km į pietryčius nuo Žabinkos. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Kobryno apskrities Aziatų valsčiaus centras.
Nikolajus Rerichas
Biografija
Gimė inteligentų šeimoje Sankt Peterburge. Nuo mažumės tapė, domėjosi archeologija, istorija, Rytų kultūriniu paveldu. 1893 m. Peterburgo universitete studijavo teisę, tuo pat metu studijavo ir Imperatoriaus menų akademijos Aukštojoje menų mokykloje. Studijų metais bendravo su žymiais Rusijos menininkais (Rimskiu-Korsakovu, Repinu, Stasovu ir kt.). Tapo archeologų klubo nariu, Valdajaus krašte atrado sensacingų neolitinių radinių. 1897 m. dailės akademijos baigimo proga nutapė paveikslą „Pasiuntinys“, kuris sužavėjo profesūrą, jam buvo organzuotas susitikimas su Levu Tolstojumi.
1916 m. Rerichas dėl plaučių ligos gydymo persikraustė į Sortavalą. 1917 m. kilo Spalio revoliucija, Rusijos-Suomijos siena buvo uždaryta, Rerichas liko atskirtas nuo Rusijos. 1919 m. su ekspozicijomis keliavo po Švediją. 1920 m. buvo pakviestas į JAV, ten pristatė 115 darbų, viešėjimo metu sukūrė dar keletą serijų. Čia jis susipažino su kitais menininkais, dalyvavo kultūrinėse organizacijose, keletą jų pats įkūrė. 1923 m. Niujorke atidarytas Rericho darbų muziejus.
Amerikoje užsidirbęs pakankamai pinigų 1923 m. Rerichas su šeima išvyko į Indiją. Jis domėjosi regiono istorija, kultūra, ieškojo bendrų slavų ir indų šaknų. Jis keliavo po Kašmyrą, Ladaką, Sikimą, Uigūriją, Tibetą, Mongoliją, Altajų, aplankė Maskvą. Jos metu tyrinėjo iki tol menkai žinomus kalnų rajonus, tautas. Tiesa, Rerichui nepavyko pakliūti į Lasą, kur jis siekė užmegzti diplomatinius ir kultūrinius santykius tarp Tibeto ir Vakarų budizmo entuziastų. Apie šią Rericho ekspediciją sukurta daug hipotezių ir gandų, kad keliautojas vykdęs TSRS žvalgybinę ekspediciją, siekęs sukurti utopinę komunistinę-budistinę valstybę ar ieškojęs Šambalos.
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, gyvendamas Indijoje Rerichas aktyviai rėmė Tarybų Sąjungą, iš lėšų, gautų už piešinius ir mokslinę veiklą, rėmė Raudonąją armiją. Nutapė keletą patriotinės tematikos darbų. Bendravo su Indijos politikais (J. Nehru, Indira Gandhi), sukūrė Amerikos-Rusijos kultūrinę asociaciją su tikslu padėti Sovietų Sąjungai kare prieš nacizmą.
Senatvėje piešė daugiausia kalnus, sukūrė ištisas serijas darbų apie Himalajus. 1947 m. mirė, jo kūnas buvo indų papročiu sudegintas.
Kūryba
thumb|right|260px|Paveikslas „Kauno bažnyčia“, 1903 m. right|thumb|260px|„Vaidilos“ ("Вайделоты"), 1914 m. thumb|260px|Teisusis Prokopijus meldžiasi, 1914 m. Pradžioje Rerichas kūrė istorinės tematikos piešinius, vaizdavo įvairius senovės Rusijos istorinius epizodus. Netrukus jis tapo Imperatoriaus meno skatinimo draugijos sekretoriumi. 1901 m. Rerichas vedė Jeleną Ivanovną, su ja susilaukė dviejų sūnų – Georgo ir Svetoslavo. Jie vėliau taip pat tapo meno ir visuomenės veikėjais. Rerichas keliavo po istorines Rusijos vietoves, kūrė freskas, mozaikas, dekoracijas teatrui, baletui.
Palaipsniui Rericho meninė tematika keitėsi – daugėjo mistinių, su dvasiniais ieškojimais susijusių kūrinių, išryškėjo Rytų filosofijos ir dvasinės kultūros elementai. Dailininkas eksperimentavo su spalvomis, motyvais, daug dėmesio skyrė simbolizmui, mitologinėms sąsajomis. Jo darbai buvo eksponuojami įvairiose Europos šalių galerijose.
Rericho estetinės, filosofinės ir dvasinės pažiūros, atsispindėjo jo sukurtoje Gyvosios Etikos koncepcijoje. Jis pabrėžė kultūros, grožio, dvasinio paveldo svarbą, pabrėžė aiškų skirtumą tarp kultūros ir civilizacijos. 1929 m. Rerichas su tarptautinės teisės specialistu G. G. Chklaver parengė Rericho paktą, kuriuo įsipareigojama saugoti viso pasaulio kultūrinį, istorinį, dvasinį paveldą, plėtoti taiką ir tarptautinį bendradarbiavimą. Paktas pasirašytas 1935 m. Baltuosiuose Rūmuose, dalyvaujant prezidentui Franklinui Ruzveltui. Tai buvo pirmasis tarptautinis paktas, skirtas kultūros vertybių apsaugai. Šio pakto pagrindais rėmėsi 1945 m. sukurta UNESCO organizacija.
Rerichas per savo gyvenimą tapo daugiau nei 50 universitetų, akademijų, institutų garbės nariu, apdovanotas Rusijos, Švedijos, Prancūzijos, Jugoslavijos aukščiausiais ordinais. Rericho garbei pavadinti objektai Altajuje, astoronominiai kūnai. Be muziejaus Niujorke, Rericho muziejai veikia Maskvoje ir Peterburge.
Rericho pėdsakai Lietuvoje
1890-1910 mm. Nikolajus Reriichas domėjosi senovės slavų ir skandinavų kultūra. Nenuostabu, kad jis jautė susidomėjimą Lietuva. 1903 m. savotiškos povestuvinės kelionės metu Rerichas kartu su žmona Jelena lankėsi Trakuose, Vilniuje, Kaune, plaukė Nemunu, nutapė du etiudus bei minėjo pilis savo apybraižoje „Po senovę“ („По старине“).
Keletas Rericho paveikslų buvo dedikuoti Lietuvai – „Baltojo Vyčio žirgai“ ("Кони Световита"), „Vaidilos“ ("Вайделоты"), „Perkūnas“ ("Перкунас"). Etiudai, gimę kelionės po Lietuva pasekoje – „Perkūno namai“, „Kauno bažnyčia“ ("Каунасский костёл"), „Pilies griuvėsiai ties Nemunu“ ("Развалины замка на Немане"), „Raudonės pilis“, „Gedimino pilies griuvėsiai“ ir kt.
1935 m. Kaune buvo įkurta Lietuvos Rericho draugija. 1940 m. tarybinė valdžia draugijos veiklą uždraudė. 1948–1949 m. aštuoniolika draugijos narių buvo suimti, nuteisti ir ištremti į griežto režimo lagerius Sibire. Grįžę iš Sibiro, rerichiečiai toliau tęsė savo darbą, tačiau pogrindyje. 1989 m. Vilniuje buvo atkurta Lietuvos Rericho draugija.
Matiškių apylinkė
Matiškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pagramančio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Tauragės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Pagramančio apylinkės, Pilaitės apylinkės ir Sungailiškių apylinkės.
Tanenvaldė (Pilkalnio apskritis)
Tanenvaldė – buvęs dvaras ir kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 22 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 19 km į pietryčius nuo Lazdynų, 1 km nuo Šešupės ir Lietuvos sienos.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Tanenvaldės kaimo bendruomenė 1927–36 m. Dvaras įkurtas 1770 m., iki XX a. vadintas Danenvalde. 1785 m. buvo kulmiškasis dvaras su 3 ugniakurais, 1821 m. – kulmiškasis dvaras su 18 gyventojų. 1846 m. dvare buvo 3 gyvenamieji pastatai ir 60 gyventojų. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Visbarynų valsčiui. Tikintieji iki 1793 m. priklausė Viliūnų, vėliau – Šilėnų evangelikų liuteronų parapijai. 1928 m. dvaras sujungtas su Čiunkų dvaru, sudaryta nauja Tanenvaldės kaimo bendruomenė. Po Antrojo pasaulinio karo kaimas išnyko. Nuo 2008 m. jo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Robert-Bourassa hidroelektrinė
Robert-Bourassa hidroelektrinė – hidroelektrinė Kvebeke, Kanadoje. Galingiausia hidroelektrinė šalyje ir antra pagal galią jėgainė Kanadoje.
Istorija
1974 m. pradėti pirmieji statybos darbai. 1981 m. jėgainė pradėta eksploatuoti.
Žemaitės dramos teatras
thumb|right|250px|Žemaitės dramos teatras Telšiuose Telšių Žemaitės dramos teatras - nuo 1907 m. egzistuojantis teatras Telšiuose. Tai yra vienas seniausių teatrų Lietuvoje, žinomas, kaip daugiausia nominacijų pelnęs mėgėjų teatras.
Tigranas Didysis
Tigranas Didysis arba Tigranas II ( = Tigran Mets, 🇬🇷, 140–55 m. pr. m. e.) – Didžiosios Armėnijos karalius (95–55 m. pr. m. e.), karvedys, Armėnijai užkariavęs dideles teritorijas tarp Kaspijos ir Viduržemio jūrų.
Žemaitės dramos teatras
Istorija
Teatro Telšiuose pradžia siejama su 1907 m. rugpjūčio 2 d., kuomet tuščiose kareivinėse ant Masčio ežero kranto buvo suvaidintos dvi komedijos - "Žilė galvon - velnias uodegon" ir "Velnias spąstuose". Po metų įvyko antrasis spektaklių vakaras - buvo vaidinamos komedijos "Trys mylimos" ir "Valsčiaus sūdas". Spėjama, kad antrojo spektaklių vakaro režisieriumi buvo F. Milevičius.
Tigranas Didysis
Tigranas Didysis kilęs iš Artašesidų dinastijos, karaliaus Tigrano I sūnus. Vaikystėje kaip įkaitas gyveno partų karaliaus Mitridato II rūmuose. Armėnų karaliaus sostui tapus laisvu, Tigranas II išsipirko iš partų nelaisvės ir jų dėka tapo naujuoju Armėnijos karaliumi. Tik įžengęs į sostą pradėjo karo žygius, nes aplinkinės valstybės (Roma, Sirija, Iranas) išgyveno suiručių, vidinių neramumų laikmetį. 94 m. pr. m. e. prijungė Sofeną, 93 m. pr. m. e. sudaręs sąjungą su uošviu Ponto karaliumi Mitridatu IV – Iberiją ir Kaukazo Albaniją, vėliau nukariavo Partų valdytą Mesopotamiją, Vakarų Mediją, iš Seleukidų atėmė Siriją, Kilikiją, Finikiją. Jis užėmė Partijos sostinę Ekbataną, o partų karalius Gotarzas I buvo priverstas atsisakyti „karalių karaliaus“ titulo.
Žemaitės dramos teatras
Istorija
1912 m. buvo renkamos lėšos teatro rūmų statybai, tačiau dėl nepalankios politinės situacijos planų teko atsisakyti. 1940-1949 m. Telšiuose veikė profesionalus Žemaičių dramos teatras. 1942 m. pasiūlymą dirbti teatre priėmė režisierius Juozas Miltinis, tačiau dėl nežinomų priežasčių neatvyko.
Tigranas Didysis
thumb|left|250px|Tigrano II laikų Armėnijos imperija
Žemaitės dramos teatras
Istorija
Praėjus maždaug dešimčiai metų po profesionalaus teatro uždarymo Telšiuose įkurtas mėgėjų teatras, jo vadovu paskirtas E. Karanauskas. 1964 m. teatrui suteiktas Žemaitės vardas.
Tigranas Didysis
77 m. pr. m. e. Tigranas Didysis pastatė sostinę Tigranakertą (dabartinėje Pietų Turkijoje), skatino verslų, helenistinio meno plėtotę, dalyvavo olimpinėse žaidynėse. Į miestą, anot Strabono, jis perkėlė gyventi 12 graikų miestų gyventojus. 69 m. pr. m. e. į Armėniją įsiveržė romėnų karvedžio Lukulo legionai. Romėnai apgulė Tigranakertą, o pats Tigranas Didysis pavėluotai atskubėjo iš Artašato. Armėnai pralaimėjo Tigranakerto mūšį, nuo tada Tigrano imperija pradėjo byrėti – ją užpuolė partai, sukilo atskirų žemių vadai, tarp jų paties Tigrano vaikai. Vėliau karaliui pavyko atremti tolimesnį romėnų puolimą bei pereiti į kontrpuolimą. 66 m. pr. m. e. į Mažąją Aziją įsiveržė Gnėjaus Pompėjaus pajėgos, privertusios pabėgti pagrindinį Tigrano sąjungininką Mitridatą IV. Tigranas II buvo priverstas pasirašyti sutartį su Roma, kuria romėnams atidavė daugumą užkariautų žemių, o Armėnijai liko tik Armėnijos kalnynas. Paskutinį dešimtmetį karalius valdė taikingai, drauge su sūnumi ir būsimuoju įpėdiniu Artavazdu II.
Armėnijoje Tigranas Didysis gerbiamas kaip vienas iškiliausių ir didingiausių šalies valdovų, su juo siejami šlovingi Didžiosios Armėnijos laikai. XVII–XVIII a. Italijoje ir Vokietijoje apie Tigraną sukurtos 25 operos.
Leideno kulka
Leideno kulka – Žiulio Verno moksliniame fantastiniame romane „Dvidešimt tūkstančių mylių po vandeniu“ aprašyta kulkos konstrukcija. Ši kulka pakrauta elektros krūviu ir pataikiusi daro elektrinę žalą.
Elektra veikiantis iššaunamas įtaisas buvo sukurtas kaip šių dienų policinis ginklas.
Aprašymas
1870 m. Žiulis Vernas aprašė medžioklės ekspediciją, kurioje panaudotos neįprastos konstrukcijos kulkos :
Ž. Verno romane Leideno kulkas iššaudavo specialiu oriniu šautuvu, naudojančiu suspaustą orą. Tokia kulka pakakdavo pataikyti į bet kurią kūno dalį, kad auka būtų nukauta.
Šiuolaikinis analogas
Įtaisas, vadinamas Extended Range Electronic Projectile ('Padidinto nuotolio elektroninis sviedinys'), kuris primena didelio nuotolio iš šautuvo iššaunamą belaidį tazerio sviedinį, buvo išbandytas 2009 m. Elektroninės strėlytės iššaunamos iš 12-to kalibro lygiavamzdžio šautuvo ir lekia iki 20 m. Į žmogų pataikiusi strėlytė elektros iškrova jį imobilizuoja 20-čiai sekundžių.
Amnesty International anksčiau ginčijo jo pirmtako tazerio saugumą, teigdama, kad apie 330 žmonių mirė po elektrinio tazerio poveikio.
Paniekinta (filmas)
Paniekinta – 2013 m. sukurtas psichologinis trileris.
Turinys
Kevinas ir Seidė susitikinėja pusę metų ir ši prisipažįsta geriausiai draugei Dženifer besitikinti, kad savaitgalį jai pasipirš. Dženifer suabejoja ar ne per trumpai draugė ir jos išrinktasis yra pažįstami.
Seidė ir Kevinas išvyksta savaitgaliui į nuošalią vilą, kur mergina jo telefone pamato kitos moters žinutę. Ji apsvaigina Keviną, suriša ir keršydama pradeda kankinti. Tada į vilą iškviečia tekstą rašiusią merginą, kuri pasirodo besanti Dženifer.
T-1 (BrO-1)
„T-1“ (BrO-1, „Technikas-1“) buvo pirmasis lietuviškos konstrukcijos mokomojo tipo sklandytuvas – Bronio Oškinio iniciatyva patobulintas medinis aukštasparnis vokiškos konstrukcijos sklandytuvas RRG 23 „Zögling“, pastatytas Kauno Aukštesniojoje technikos mokykloje.
Konstrukcija
„T-1“ buvo medinės konstrukcijos aukštasparnis parasolio tipo monoplanas sklandytuvas su atvira fiuzeliažo konstrukcija. Medinės konstrukcijos sparnai, vertikalus ir horizontalūs stabilizatoriai buvo aptraukti drobe. Sparnai buvo sudaryti iš dviejų atskirų dalių. Sparno konstrukcijos pagrindu buvo du lonžeronai, išfrezuoti svoriui sumažinti. Lonžeronus jungusios nerviūros buvo dviejų rūšių: paprastos – viengubos ir dalis sustiprintų – dvigubos. Eleronai buvo įrengti pagal visą galinę sparno briauną, dėl ko juos buvo galima naudoti ir kaip flaperonus. Priekinė sparno briaunos dalis buvo papildomai sustiprinta klijuotės juosta.
Nors pakeitimų padaryta palyginti nedaug, bet jų išdavoje ženkliai pagerėjo sklandytuvo aerodinaminiai duomenys: „T-1“ aerodinaminis koeficientas siekė 11, „Zögling" - 9.
T-1 darbo brėžinius ir medžiagų specifikacijas paruošė pats Br. Oškinis ir todėl jau tada buvo vadinamas pirmojo lietuviškos konstrukcijos sklandytuvo „tėvu“. Šis sklandytuvas po Antrojo Pasaulinio karo buvo pavadintas BrO-1.
Gamyba
miniatiūra|T-1 be sparnų dangos, Kaunas, 1932 m. Sklandytuvas buvo statomas Aukštesniojoje technikos mokykloje (ATM) veikusio sklandymo būrelio iniciatyva pagal 1926 m. Vokietijos sklandymo organizacijos Rhön-Rossitten Gesellschaft (RRG) direktoriaus Aleksandro Lipičo (Alexander Martin Lippisch) sukurto sklandytuvo RRG 23 „Zögling“ brėžinius, kurių tris komplektus 1931 m. įsigijo Lietuvos aeroklubas. Vieną šių brėžinių komplektą aeroklubas padovanojo Aviacijos būreliui.
Statant sklandytuvą tuometinio ATM elektrotechnikų skyriaus 4-sios klasės moksleivio Br. Oškinio iniciatyva buvo padaryta keletas patobulinimų: atsisakyta priešakinio spyrio tarp rėmo ir liemens (šis spyris buvo vadinamas „kaktamušiu“, nes sėdinčio piloto kakta buvo iš karto už šio spyrio ir, stipriau atsitrenkus į žemę, kakta pasiekdavo spyrį), sustiprinta apatinė liemens dalis – pavaža, atsisakyta virš sparnų buvusio medinio trikampio ir trosų konstrukcijos sparnams palaikyti; jie pakeisti tuščiaviduriais, profiliuotais, iš dviejų dalių klijuotais posparniniais spyriais; lonžeronai buvo pagaminti ne iš vientiso medinio balkio, o su frezuotomis išėmomis; sparnų galai buvo suapvalinti. Vėlesniuose egzemplioriuose Br. Oškinis padarė dar keletą pakeitimų.
Sklandytuvą ATM aviacijos būrelis pavadino „Techniku-1“, o sutrumpintai „T-1".