cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antanas Vytautas Dundzila
Biografija
1954–1955 m. žurnalo „Lituanus“ steigėjas ir pirmojo kolektyvo vyriausias redaktorius ir vienas iš redaktorių vėliau, 1961 m. redagavo žurnalą „Mūsų Vytis“. Bendradarbiavo rengiant Lietuvių enciklopediją. Publicistinius straipsnius nuolat skelbė JAV lietuvių žurnaluose „Skautų aidas“, „Mūsų Vytis“, „Aidai“, dienraštyje „Draugas“ ir kt. 1974 m. paskelbė tezes „Kompiuteris – lietuviškosios veiklos naujas talkininkas“.
Laimėjo keturis novelių konkursus, 1998 m. gavo JAV lietuvių bendruomenės Žurnalistikos premiją. Visus gautus premijų pinigus paskyrė Lietuvoje atsikuriantiems skautams, Lietuvos pasiuntinybei Vašingtone, bolševizmo aukoms Lietuvoje ir Alytaus Adolfo Ramanausko-Vanago gimnazijai. 1999 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos apdovanotas I laipsnio žymeniu. Tautos fondo narys, 1999 m. išrinktas į Tautos fondo tarybą, jos Veiklos ir informacijos komisijos narys. Skaitė paskaitas Tautos fondo metiniuose susirinkimuose.
Lectio divina
Lectio divina ( – šventasis skaitymas) – įvairūs metodai pamaldžiai skaityti Šventąjį Raštą.
Nuosekli lectio divina sistema aprašyta XII a., kartūzų vienuolio Gvigono II knygoje „Scala Claustralium“. Ten išvardintos keturios pakopos:
Kiti autoriai siūlo ir kitokių pakopų, pavyzdžiui, Studio ( – studijavimas), Compassio ( – atjauta), Operatio ( – veikimas).
Algirdas Dulkinas
Algirdas Dulkinas (1939 m. birželio 6 d. Zembiškyje, Krakių valsčius, Kėdainių apskritis – 1987 m. birželio 6 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1960–1965 m. Vilniaus universitete studijavo Lietuvių kalbą ir literatūrą.
1959–1960 m. Kėdainių rajono Ažytėnų kultūros namų direktorius. 1964–1974 m. žurnalo „Švyturys“ skyriaus redaktorius. 1974–1987 m. – žurnalo „Šeima“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Daugiausia rašė socialinėmis bei moralės temomis.
Šv. Monikos bažnyčia
'''Šv. Monikos bažnyčia''' yra bažnyčios titulas, kurį Lietuvoje turi vienintelė
Rakovas
Rakovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Ščučyno valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Ščučyno, apie 14 km į pietvakarius nuo Grajevo ir apie 81 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Baravykai
Baravykai (Boletus) – baravykinių (Boletaceae) šeimos grybų gentis.
Grybai išaugina įvairaus dydžio mėsingus vaisiakūnius. Kepurėlės paviršius sausas (drėgnu oru glitus), matinis, blizgantis. Paplitę visame pasaulyje, bet yra rūšių augančių tik atogrąžų miškuose. Šiaurės Amerikoje, Rytų Azijoje ir kiek mažiau Pietų Amerikoje auga endeminės rūšys.
Su aukštesniaisiais augalais sudaro mikorizinį ryšį, todėl labai svarbūs miško gyvenime. Daugelis šių grybų valgomi, kai kurios rūšys pasižymi antibakterinėmis savybėmis. Be to, daugelis šių grybų rūšių yra maistas ir buveinė įvairiems vabzdžiams.
Kai kurių trama labai karti ir maistui netinka, o šėtoninis baravykas (Boletus satanas) – nuodingas.
Lietuvoje žinoma 14 rūšių:
Nuorodos
Boleto
Krinickaitė
Krinickaitė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Krinickienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Krinickas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Vaikų psichiatrijos ir socialinės pediatrijos centras
Vaikų psichiatrijos ir socialinės pediatrijos centras - Vilniaus universiteto (VU) Medicinos fakulteto (MF) Psichiatrijos klinikos struktūrinė dalis. Centras dirba VšĮ VUVL filialo Vaiko raidos centras klinikinėje bazėje, integruojant klinikinę, pedagoginę ir mokslinę veiklą. Centre atlieka praktiką VU slaugos, psichologijos, socialinio darbo, kineziterapijos, ergoterapijos, kitų specialybių studentai.
Darbuotojai
Daug VšĮ VUVL filialo Vaiko raidos centras darbuotojų dirba VPSP centre dėstytojais valandininkais ir aktyviai dalyvauja įvairiose mokymo bei mokslinių tyrimų programose.
Mokslas
Pagrindinė centro mokslinių tyrinėjimų tema - Kompleksinė pagalba vaikams su psichikos ir raidos sutrikimais: efektyvaus modelio plėtra ir paslaugų poreikio įvertinimas.
Uždaviniai:
Centre apgintos disertacijos:
Dėstymas
Studentams:
Rezidentams - Vaikų psichiatrijos rezidentūra.
Gydytojų tobulinimo kursai:
Charles Manson
Charles Milles Manson (1934 m. lapkričio 12 d. – 2017 m. lapkričio 19 d.) – vienas žymiausių JAV ir pasaulio nusikaltėlių, labiausiai žinomas dėl savo veiklos 7-ojo dešimtmečio pabaigoje, kurio metu Manson subūrė grupuotę „The Family“ („Šeima“), kuriai pats vadovavo. Didžiąją savo gyvenimo dalį jis praleido kalėjime, pradžioje dėl automobilių vagysčių, klastojimo ir vogimo iš kreditinių kortelių. Šiomis dienomis Manson yra labiausiai žinomas dėl Tate-LaBianca žmogžudysčių organizavimo.
1969 m. rugpjūčio 9 d. įvykiai
1969 m. rugpjūčio 8 d. vakarą Manson nurodė savo šeimos nariams įsilaužti į namą adresu 10050 Cielo Drive ir pačiu žiauriausiu būdu nužudyti visus tuo metu name būsiančius žmones.
Šeimos nariai atvyko į nurodytą vietą jau po vidurnakčio, rugpjūčio 9 d. naktį. Tuo metu name buvo žymi to meto aktorė Sharon Tate, režisieriaus Roman Polanski žmona, kuri buvo aštuonis su pusė mėnesio nėščia. Be Sharon, buvo nužudytas 18-metis Steve Parent – kuris tuo metu važiavo į Sharon namo kiemą, Jay Sebring – buvęs Sharon mylimasis, bei garsus to meto plaukų stilistas, Wojciech Frykowski, bei Abigail Folger. Sharon vyras tuo metu buvo išvykęs į Londoną. Į namą įsilaužė Charles Watson – kuris tuo metu Manson paliepimu vadovavo šeimai, bei Patricia Krenwinkel ir Susan Atkins, šeimos narės, kurios prisidėjo prie šio kruvino užpuolimo. Linda Kasabian, vairavo užpuolikų automobilį.
Pirmoji auka buvo 18-metis Steve Parent, kuris buvo nušautas prie įvažiavimo į kiemą. Jau pakliuvę į namą užpuolikai sumušė ir surišo Wojciech Frykowski, kuris tuo metu svetainėje gulėjo ant sofos. Vėliau Atkins’as name surado dar tris žmones ir nusivedė juos į svetainę, tai buvo Sharon Tate, Jay Sebring, bei Frykowski’o mylimoji Abigail Folger. Watson’as surišo Tate ir Sebring vieną su kitu, tačiau Sebring’ui pradėjus priešintis jis buvo nušautas. Po to, kai Folger buvo nuvesta į miegamąjį paimti savo rankinės, kurioje ji turėjo septyniasdešimt dolerių, Watoson’as septynis kartus peiliu subadė mirštantį Sebring’ą. Frykowski, kurio rankos buvo surištos tuo metu pavyko išsivaduoti ir jis pradėjo bėgti link laukinių durų, tačiau jam kelią pastojo Watson’as ir keletą kartų per galvą trenkė ginklu, dūrė peiliu, bei du kartus į jį iššovė. Folger taip pat pavyko pabėgti nuo užpuolikų, ji pabėgo iš miegamojo ir bėgo link baseino, tačiau ją nusivijo Krenwinkel ir dūrė jai peiliu, netrukus pribėgo ir Watson’as, abu užpuolikai ją peiliu subadė dvidešimt aštuonis kartus. Po to Watsonas pribaigė jau ir taip sunkiai sužalotą Frykowski, kurį iš įniršio penkiasdešimt vieną kartą subadė peiliu.
Grįžę i namą Atkis’as ir Watson’as kartu nužudė Sharon, kuriai šešiolika kartų sudūrė peiliu. Tate prašė, kad jai leistu pagyventi bent iki tol kol ji pagimdytų kūdikį, tačiau jos noras nebuvo įvykdytas, ji verkė, "Mother… mother… " iki savo mirties.
Dar prieš užpuolimą Manson buvo liepęs užpuolikams palikti kokį nors žiaurų užrašą, tad Atkins ant namo durų užrašė žodį „pig“ (liet. Kiaulė), Sharon Tate krauju.
LaBianca nužudymas
Kitą vakarą „Šeima“ mirtinai subadė Leno LaBianca (klestinčio prekybos tinklo valdytoją) ir jo žmoną Rosemary. Šį kartą su jais vyko ir Leslie Van Houten, bei pats Manson, kuris esą norėjo parodyti „kaip tai padaryti“. Rosemary mirė nuo 41 durklo dūrio, bet jos kūne rasta dar 20 durtinių žaizdų, kurios, manoma, buvo padarytos, kai moteris jau buvo mirusi.
Gugenheimo muziejus
Solomono R. Gugenheimo muziejus – modernaus meno muziejus, įsteigtas 1937 m. rytiniame Niujorke. Tai yra žinomiausias iš Solomon R. Guggenheim fondui priklausančių ir jo valdomų muziejų. Tai vienas žinomiausių muziejų Niujorke.
Istorija
1929–1930 m. būdamas šešiasdešimties metų amžiaus, turtingas Amerikos pramonininkas Solomon R. Guggenheim pradėjo kolekcionuoti svarbių modernizmo avangardistų tokių, kaip Vasilij Kandinsky, Paul Klee, ir Marc Chagall darbus. Naujomis meno srovėmis jį sudomino vokiečių menininkė ir teoretikė Hilla Rebay (baronienė Hilla Rebay von Ehrenwiesen). 1930 m. Rebay supažindino Guggenheim'ą su Vasily Kandinsky’iu jo studijoje Dessau mieste ir Guggenheim įsigijo keletą tapybos darbų; vėliau nusipirko dar daugiau nei 150 Kandinsky’io darbų.
1930 m. S. Guggenheim’o didėjanti kolekcija buvo eksponuojama jo apartamentuose Plaza viešbutyje Niujorke. Nedidelės naujai įsigytų darbų parodos rengtos ir eksponuotos viešai. Rebay surengė didelės sėkmės sulaukusią parodą pavadintą Solomon R. Guggenheim’o ne – objektinės tapybos kolekcija, kurią nuomojo ir siuntė eksponuoti į skirtingus JAV miestus.
1937 m. „meno skatinimui, švietimui, propagavimui ir visuomenės lavinimui“ įkurtas Solomon R. Guggenheim’o fondas.
1939 m. išnuomotose patalpose atidarytas „ne – objektinės“ tapybos muziejus, kuriame buvo eksponuojami JAV ir Europos abstrakcionistų darbai.
1943 m. Solomon ir Rebay užsakė garsų architektą Frank Lloyd Wright suprojektuoti pastatą, tinkantį nuolatinei kolekcijos ekspozicijai. Penkiolika metų Wright vystė projektą nupiešdamas apie 700 eskizų ir parengdamas net šešis skirtingus darbo brėžinių variantus. Fondas įsigijo žemės, tačiau dėl pokarinės ekonominės krizės ir infliacijos statybų pradėti nesiryžo.
1952 m. Rebay atsistatydino iš direktorės pareigų. Pagerbiant įkūrėjo, mirusio 1949 m. vardą, meno erdvė pervadinta į Solomon R. Guggenheim’o muziejų. Muziejaus, vadovaujamo naujo direktoriaus James Johnson Sweeney, kryptis šiek tiek pasikeitė ir kolekcija buvo papildyta skulptorių, tokių, kaip Constantin Brâncuşi darbais, netelpančiais į 'ne – objektinio' meno kategoriją.
1959 m. spalio 21 d., šeši mėnesiai po Wright’o mirties, naujasis muziejus buvo atidarytas. Naujasis pastatas susilaukė prieštaringų komentarų – vieni teigė, esą tai gražiausias JAV pastatas, nebandantis užgožti eksponuojamų darbų svarbos, tuo tarpu kiti tikino, jog architektas suprojektavo sau paminklą.
1992 m. pastatytas aštuonių aukštų priestatas ir po trejus metus trukusios renovacijos vėl atidarytas pagrindinis muziejaus korpusas.
Menininkai
Muziejuje eksponuojamos nuolatinės ir keičiamos kolekcijos. Nuolatinėje ekspozicijoje – ankstyvųjų modernistų, tokių, kaip Vasilij Kandinsky, Piet Mondrian, Paul Klee, Georges Braque, Marc Chagall, vėlyvesnės kartos menininkų, tokių, kaip Robert Mapplethorpe, Jeff Koons ir kt. darbus. Muziejus taip pat eksponuoja XIX – XX a. garsenybių Vincent van Gogh, Pablo Picasso, Paul Gauguin darbus.
Architektūra
thumb|right|300px|Muziejaus centrinė erdvė apšviesta pro stogą krentančios šviesos Gugenheim’o muziejų garsina ne tik kolekcijos, bet ir pastato architektūra.
1943 m. projekto kuratorė Hilla Rebay savo laiške architektui rašė: „man reikia kovotojo, erdvės mylėtojo, agitatoriaus, bandytojo ir išminčiaus… noriu dvasios šventovės, paminklo!“ Projekto eiga išsivystė į sudėtingą kovą, priešpastačiusią architektą prieš jo klientus, miesto valdžią, menininkų sluoksnius ir viešąją nuomonę. Guggenheim ir Wright abu nesulaukė galerijos realizacijos. Galutinis pasiekimas, byloja ne tik apie architekto F. L. Wright’o genialumą, bet taip pat apie laikmečio ir steigėjų nuotykio ir eksperimento paieškas.
Wright nelaikė Niujorko palankiu miestu galerijos statyboms, jis sakė: „galėčiau pasiūlyti keletą kitų geidžiamų pasaulio vietų šio didingo muziejaus statyboms, bet teks pabandyti Niujorką.“ Wright laikė Niujorką per tankiai užstatytu, gyvenamu ir nepalankiu kokybiškos architektūros atsiradimui.
Architektas sekė kliento programą, piešdamas eskizus tikėtinose 36-oje, 54-oje gatvėse ir Park Avenue (visos Manhattan’e), taip pat Riverdale, Bronx’o rajone. Dėl Centrinio parko artumo buvo pasirinkta dabartinis Penktosios aveniu sklypas, tarp 88-osios ir 89-osios gatvių. Pagrindinis vietos privalumas buvo sąlyginė ramybė nuo miesto kamščių ir triukšmo.
Gamta ne tik apsaugojo pastatą nuo Niujorko triukšmo, bet taip pat uždavė naujojo statinio nuotaiką, inspiravo jo formas. Guggenheim’o muziejus yra Wright’o bandymų įkūnyti organinių formų plastiškumą architektūroje rezultatas. Jis atmestė konvencionalus muziejaus cirkuliacijos principas ir pasiūlė išvirkščio zigurato schemą. Pradžioje lankytojai liftu pakeliami į pastato viršų ir iš čia pradeda malonų leidimąsį ištisine rampa žemyn. Galerijos suskaidytos tarsi citrusinio vaisiaus membranos – atskirtos, tačiau tarpusavyje susijusios. Atvira centrinė rotunda sudarė galimybę lankytojams stebėti eksponuojamus kūrinius skirtingu kampu ir nuotoliu.
Kai kurie žmonės, ypatingai menininkai, kritikavo Wright'ą už muziejaus projektą, kurio išraiška galinti nustelbti jame eksponuojamų darbų svarbą. Wright rašė: „Priešingai, tai yra nenutrūkstama pastato ir tapybos darbo vienovė, nuostabi simfonija, iki šiol neegzistavusi meno pasaulyje.“
1992 m. prie muziejaus pristatytas už pirminį korpusą aukštesnis, stačiakampio formos bokštas. Priestatas projektuotas architektų kompanijos Gwathmey Siegel and Associates Architects. 2007–2008 m. muziejo rekonstrukcijai numatyta skirti $29 mln. Šį projektą taip pat remia Niujorko miesto ir Niujorko valstijos valdžios. Darbus planuojama baigti vėlyvą 2008 m. pavasarį.
Filialai
1990 m. pabaigoje S. R. Gugenheim muziejaus atšakos sparčiai ėmė plisti kitose pasaulio vietose. 1971 m. kolekcininko dukterėčia Peggy Guggenheim, Venecijos Didžiojo kanalo aikštėje esantį pastatą – muziejų padovanojo miestui. Kitas Gugenheim’o muziejus 2002 m. baigtas statyti Ispanijos Bilbao mieste, tai gerokai lūkesčius pranokęs projektas – iki šiol jis sutraukia virš milijono lankytojų kasmet. Kiti muziejaus filialai buvo atidaryti Berlyne ir Las Vegas, tačiau nuslūgęs Niujorke esančio muziejaus lankomumas po rugsėjo 11-osios išpuolių 2001 m. sustabdė Gugenheimo plėtrą.
Muziejaus filialai: Guggenheim Bilbao, Peggy Guggenheim Collection Venice, Deutsche Guggenheim Berlin, Guggenheim Hermitage Museum Las Vegas. Statomas muziejus Abu Dabyje.
Muziejaus filialo projektas Vilniuje
2003 m. spalį tuometinis Vilniaus miesto meras Artūras Zuokas Niujorke susitiko su Guggenheimo muziejaus direktoriumi Thomas Krens ir domėjosi galimybėmis steigti panašų šiuolaikinio meno muziejų Vilniuje. 2006 m. Vilniaus miesto delegacijos vizito Sankt Peterburge metu aptarta galimybė Vilniuje atidaryti bendrą Guggenheimo ir Ermitažo muziejų filialą. 2007 m. į Vilnių buvo pakviesti trys pasaulinio garso architektai – Zaha Hadid, Massimiliano Fuksas ir Daniel Libeskind, užsakyti pirminiai projektiniai pasiūlymai. Numatytas projekto biudžetas buvo apie 300 mln. litų; projektą planuota finansuoti iš valstybės biudžeto.
Muziejaus projektas susilaukė prieštaringų atgarsių visuomenėje. 2007 m. Lietuvos Architektų Sąjunga (Architektai prof. Vytautas Brėdikis, prof. Vytautas Dičius) išviešino atvirą laišką, kuriame kelti klausimai dėl esamos prieštaros tarp ypatingai didelio naujo projekto biudžeto ir labai menkai finansuotų Lietuvos kultūros institucijų.
2008 m. balandį šešių narių komisija (Mikhail Piotrovsky, Thomas Krens, Peter Schmal, Gintaras Čaikauskas, Gediminas Kirkilas, bei Juozas Imbrasas) geriausiu išrinko architektės Z. Hadid projektą. 2008 m. gegužę Lietuvos Vyriausybės strateginio planavimo komiteto posėdyje pritarta muziejaus Vilniuje kūrimui. 2008 m. liepą sudaryta darbo grupė, kuriai vadovavo Vyriausybės kancleris Valdemaras Sarapinas ir iki rugsėjo 1 d. buvo pavesta išnagrinėti muziejaus statybos ir išlaikymo klausimus; šį Gedimino Kirkilo Vyriausybės sprendimą kritikavo Vilniaus miesto meras Juozas Imbrasas teigęs, jog artėjant šildymo sezonui svarbiau pasirūpinti ne nauju muziejumi, bet senais daugiabučiais.
2009 m. sausį Vilniaus miesto meras Juozas Imbrasas ir savivaldybės taryba atmetė teritorijos greta Baltojo tilto koncepciją su anksčiau siūlytu Hermitage/Guggenheim Vilnius muziejumi, bei Jono Meko vizualiųjų menų galerija.
Rūdiškiai
Rūdiškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Junkilų, netoli kelio. Pro kaimą teka Varmikė.
Richard Rogers
thumb|left|150px|Ričardo Rodžerso suprojektuotas Lloyds Building – Lloyds banko centrinis pastatas Londono Sičio kvartale. Ričardas Džordžas Rodžersas (, 1933 m. liepos 23 d. Florencijoje – 2021 m. gruodžio 18 d. Londone ) – pasaulinio garso britų architektas.
1938 m. su tėvais persikėlė į Didžiąją Britaniją, mokėsi Architektūros Asociacijos mokykloje (Architectural Association School of Architecture) Londone, 1962 m. baigė studijas Jeilio architektūros mokykloje (Yale School of Architecture) Jungtinėse Valstijose.
Žymiausi Rodžerso darbai – Žoržo Pompidu centras Paryžiuje (kartu su R. Pjanu), Loido pastatas ir Tūkstantmečio renginių kompleksas London Dome Londone, Nacionalinės Velso asamblėjos pastatas Kardife, Žmogaus teisių teismo būstinė Strasbūre. Apdovanotas Karališkojo britų architektūros instituto, Amerikos architektūros instituto aukso medaliais, Tomo Džefersono ir Minervos medaliais, Prancūzijos Garbės legiono ordinu, Prickerio architektūros ir Karališkojo britų architektūros instituto Sterlingo prizais.
Jonas Petras Jankauskas
Jonas Petras Jankauskas (g. 1938 m. birželio 22 d. Anykščiuose) – Lietuvos irkluotojas, irklavimo teisėjas, treneris, pedagogas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1961 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1993 m. habilituotas socialinių mokslų daktaras.
Nuo 1972 m. dėsto Vilniaus universitete, nuo 1994 m. profesorius. Nuo 2000 m. Vilniaus universiteto Sveikatos ir sporto centro direktorius.
Sportiniai pasiekimai
Nuo 1973 m. Tarptautinės irklavimo federacijos teisėjas. 1977–1989 m. Lietuvos irklavimo federacijos pirmininko pavaduotojas ir trenerių tarybos pirmininkas. Teisėjavo olimpinėse žaidynėse, Europos ir pasaulio čempionatuose. Parašė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių.
Šv. evangelisto Morkaus bažnyčia
'''Šv. evangelisto Morkaus bažnyčia''' yra bažnyčios titulas, kurį Lietuvoje turi vienintelė
Raudonspalvis lemūras
Raudonspalvis lemūras (Eulemur collaris) – lemūrinių (Lemuridae) šeimos primatas.
Kelias iš variagų pas graikus
thumb|250px|Variagų prekybiniai keliai. Violetine spalva pažymėtas kelias iš variagų pas graikus Kelias iš variagų pas graikus  – vandens (upių ir jūrų) kelias iš Skandinavijos, per Rytų Europą iki Bizantijos, naudotas VIII–XIII a. Tai vienas iš variagų (rytų vikingų) ekspansijos ir prekybos kelių. Šiuo keliu taip pat naudojosi ir slavų pirkliai prekybai su Konstantinopoliu ir Skandinavija.
Šis kelias iš Baltijos jūros ėjo Nevos upe, Ladogos ežeru, Volochovu, Ilmenio ežeru, toliau Lovate, Vakarine Dvina, toliau sausuma laivai būdavo pervelkami iki Dniepro (jame įveikdavo sudėtingą slenksčių ruožą), kuriuo būdavo pasiekiama Juodoji jūra. Prieš kertant jūrą laivai sustodavo pasipildyti atsargų Berezanės saloje ir traukdavo link Konstantinopolio. Lygiagrečiai egzistavo ir kitas vandens kelias per Volgą ir Kaspiją „Iš variagų pas persus“. Vakariniu keliu palei Atlanto vandenyno pakrantes vikingai pasiekdavo Vakarų Europą, Viduržemio jūros pakrantes.
Pradžioje šis kelias pasitarnavo grobiamiesiems žygiams į Bizantiją ir kitas labiau išsivysčiusias Europos šalis. Vėliau jis tapo svarbiu prekybiniu maršrutu tarp turtingosios Bizantijos iš Rytų bei Šiaurės Europos kraštų. Variagai palaipsniui palei šį kelią steigė kolonijas (Naugardas, Senoji Ladoga, Smolenskas, Kijevas), davusias pradžią Riurikaičių dinastijai ir Rusios susikūrimui.
Vėliau kelio reikšmė sumenko: iškilo Rusios valstybė, prasidėjo skandinavų centralizacija, žlugo Bizantija, prasidėjo genčių iš rytų antpuoliai.
Egzistavo ir senesnis kelio iš variagų pas graikus variantas. Jis ėjo Dauguvos upe, o vėliau laivai būdavo pervelkami į Dnieprą. Tą įrodo Gniozdovo kurganai, siejami su skandinaviškąja ir slaviška kultūromis.
Vardas
Vardas – asmenvardis, skirtas identifikuoti asmeniui tarp kitų grupės narių, dažniausiai – šeimos narių, kurie paprastai turi pavardę, t. y., bendrą šeimos vardą. Tarp kitų tik gimusio kūdikio asmens duomenų (gimimo data, tėvai ir kt.) padaromas įrašas apie suteiktą vardą jo gimimo liudijime. Kai kada žmogus turi du vardus. Taip neretai būna, jei tėvai pageidauja jų religinės bendruomenės nepripažįstamo vardo (pavyzdžiui, Laima Marija, Audrius Jonas ir pan). Neretai ir oficialiuose dokumentuose įrašomi abu vardai. Mokslas, tiriantis vardus – antroponimika.
Reikšmė
Senovėje vardas dažniausiai būdavo pravardė, kuri apibūdindavo individą, jo būdingas savybes. Daugelyje kultūrų nuo seno vardo skyrimas laikytas vos ne visą individo likimą lemiančiu aktu, jo būsima sėkme ar nesėkme būsimame gyvenime, socialiniu statusu visuomenės struktūroje ir pan. Įsigalėjus islamui, krikščionybei tikinčiųjų vaikams duodami pranašų, šventųjų vardai. Pagal krikščionišką tradiciją ir kanoninę teisę tikinčiųjų vaikams duodami biblinių asmenybių ar palaimintųjų šventųjų vardai. Anot popiežiaus Benedikto XVI, tai kaip testamente paliekamas „akivaizdus ženklas, jog Šventoji Dvasia leis žmogui žydėti bažnyčios glėbyje“.
Lietuvių vardai
thumb|250px|[[Eglė žalčių karalienė – viena žymiausių bei unikaliausių lietuvių liaudies pasakų. Jos veikėjų vardais neretai pavadinami ir lietuvių vaikai: Ąžuolas, Eglė, Žilvinas.]]
Lietuviai, kaip ir daugelis kitų indoeuropiečių tautų, senovėje turėjo tik vardą. Kadangi bendraujančiųjų būrys būdavo nedidelis, ryšiai tarp etninių grupių menki. Pagal darybą senovės lietuvių vardai skiriami į dvikamienius (pavyzdžiui, Ldk vardai: Algirdas, Gediminas, Mindaugas, Jogaila, Kęstutis, Vytautas, Žygimantas) ir vienkamienius (Mantas), kilusius iš indoeuropiečių prokalbės. Manoma, kad patys seniausi vardai yra dvikamieniai asmenvardžiai. Pastarieji turėjo taurią ir kilnią reikšmę, kuriuos jau senovėje imta trumpinti (Algis). Ilgainiui jiems tapus savarankiškais vardais prie jų būdavo pridedamos priesagos. Taip pat labai senais laikomi ir pravardiniai vardai (Lokys, Tauras, Jaunius, Žilys). Plečiantis bendruomenėms imta dėlioti prievardžius, pavyzdžiui, tėvavardius, pravardę, amato, kilmės, gyvenamosios vietos pavadinimus. Iki Lietuvos krikšto, lietuviams būdingi baltiškos kilmės vardai, XVII–XIX a. krikštyti tik krikščioniškais hebrajų, graikų, lotynų, germanų, slavų kilmės vardais. Iš pradžių nekilminguosius krikštijo vienu šventu vardu visame kaime, vienas vardas buvo priskiriamas vyrų bei vienas moterų būriui, todėl kaip asmenvardis nebuvo vartojamas. Tačiau oficialiuose didikų dokumentuose krikšto gautas krikščioniškas vardas buvo įrašomas kartu su buvusiu baltišku vardu. Bet slenkant laikui baltiškasis vardas dažnai tapdavo lietuvio pavarde, kurių nemaža dalis buvo suslavinta. Veliau iš jų radosi kai kurių bajorų, kt. privilegijuotųjų ir galiausiai nekilmingųjų pavardės. XX a. vėl imta vartoti baltiškus vardus. 1991–2010 m. laikotarpiu daugiausia duota krikščioniškos kilmės vardų, taip pat dažni buvo baltiški vardai.
Baltiškos kilmės vardai paprastai būna apeliatyviniai, siejami su bendriniais lietuvių ir kitų baltų tautų kalbų žodžiais. Tokie yra dvikamieniai, vienkamieniai, pravardiniai, mitologiniai (Laima, Gabija, Jūratė, Medeina, Saulė, Žemyna), gamtiniai (Audrius, Aušra, Gintaras, Giedrius, Indrė, Liepa, Marius, Miglė, Rasa, Ugnė) vardai, literatūriniai (Eglės žalčių karalienės pasakos veikėjų vardai ir kt. Ąžuolas, Eglė, Žilvinas). Taip pat vietovardiniai (Neringa), etnoniminiai (Aistis) vardai. Pasitaiko verstinių vardų (Danguolė, Auksė) iš lotynų, graikų kalbų. Krikščioniški bibliniai, šventųjų (hebrajų, graikų, lotynų, slavų ir germanų kilmės) vardai, atėję per lenkų ir rytų slavų kalbas (Barbora, Jonas, Jokūbas, Matas, Nojus, Ona). Kai kurie vardai gali būti interpretuojami dvejopai (Dovydas). Be jų išskiriami kitų tautų vardai.
Katinų muziejus
Katinų muziejus – vienintelis Lietuvoje ir Baltijos šalyse muziejus kačių tematika. Muziejaus lankytojai gali susipažinti su katinais, jų veislėmis, charakterio savybėmis.
Istorija
Muziejus įkurtas 1990 m. gegužės 17 d. Jaunųjų gamtininkų stotyje, Šiauliuose. Muziejaus įkūrėja – Vanda Kavaliauskienė.
Eksponatai
Katinų muziejuje yra labai daug su katėmis susijusių eksponatų, pirmasis – mažas juodas medinis kačiukas, dar 1962 m. pas įkūrėją atkeliavęs iš Lenkijos. Čia gausu katinėlių iš daugelio pasaulio šalių: elegantiškai tupinčios Egiptietiškos katės, letenėle mojuojantys Japonijos katinėliai, spinduliuojantys meile katinėliai iš Prancūzijos ir daugelis kitų nuostabių katinukų iš įvairiausių pasaulio kampelių. Yra suvenyrinių katinėlių iš gintaro, porceliano, krištolo, marmuro, metalo, medžio, kriauklyčių, taip pat gausu vaikų piešinių, profesionalių dailininkų paveikslų, meninių fotografijų, žaislų, pašto ženklų, atvirukų, knygų, yra net indų su kačių piešiniais. Muziejuje sukaupta daugiau nei 4000 eilėraščių apie katinus, kurių autorė – Panevėžio farmacininkė Irena Aleknienė.
Legiono tabuliariumas
Legiono tabuliariumas  – legiono štabas, kuriam vadovavo kornikuliarijus.
Legiono štabą sudarė:
Štabą papildydavo vyriausi centurijų karininkai. Kiekvienos centurijos štabą sudarė:
Legiono vadovavimo struktūra buvo labai paini. Legiono legatas ir vyriausias legiono karo tribūnas turėjo savo asmeninius štabus, kuriems vadovavo jų kornikuliarijai (cornicularius legati ir cornicularius tribuni).
Gdansko universitetas
Gdansko universitetas – universitetas Lenkijoje, Gdanske. Lenkijos aukštųjų mokyklų reitinguose ji užima 15-ąją vietą (2012 m. duomenimis).
Aukštojo mokslo įstaiga buvo įkurta 1970 m. kovo 20 d. sujungus Sopoto ekonomijos aukštąją mokyklą (įkurta 1945 m.) ir Gdansko pedagogikos aukštąją mokyklą (įkurta 1946 m.).
Šiuo metu jame studijuoja per 32 tūkst. studentų. Universitete studentai gali mokytis bakalauro, magistro ir doktorantūros studijose. Studijų formos – dieninės, vakarinės ir neakivaizdinės. Universitete vykdomi įvairūs moksliniai tyrimai naudojant pažangiausias technologijas. Universitetas dalyvauja tarptautinėse studentų mainų programose.
Šiame universitete dėstė ir 1970–1974 m. geologijos katedrai vadovavo Stasys Beniušis.
Jurzdika (Vilnius)
Jurzdika – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 13 km nuo Lavoriškių. Yra senosios Kirtimų kaimo kapinės. Sovietmečiu iš šių kapinių iškelta senoji koplyčia.
Gyventojai
miniatiūra|250px|left|Jano Konrado Obsto šeimos antkapiai
Chantų Mansijos herbas
thumb|right|200px|Chantų-Mansių autonominės apygardos herbas (2020)
Chantų Mansijos herbas – oficialus Chantų-Mansių autonominės apygardos simbolis, priimtas 2020 m. gruodžio 22 d.
Skajė
Skajė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Ščučyno valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į šiaurės vakarus nuo Ščučyno, apie 15 km į pietvakarius nuo Grajevo ir apie 80 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Vytautas Valius
Kūryba
Dar studijuodamas V. Valius susidomėjo tapyba. Jis sukūrė tapybos darbų ciklus "Lietuvių liaudies dainų motyvai", "Istorinės parafrazės", "XX amžius". Sieninės tapybos darbais dekoravo Kauno "Medžiotojų užeigą" (1974 m.), Vilniaus universiteto lituanistikos Kristijono Donelaičio skaityklą (1979 m.), kūrė dekoracijas spektakliams. V. Valius iliustravo daugelį poezijos knygų, pasakų, pedagoginės ir mokslinės literatūros leidinių. Yra sukūręs dekoracijas Kazio Sajos dramų triptikui "Oratorius", "Maniakas", "Pranašas Jona" (1967 m.). Mišria technika sukūrė estampų ciklus "1863 metai Lietuvoje", "Planeta", "Literatūrinės parafrazės", "Vilniaus architektūra", "Muzikinės temos", "Kultūros ekologija" ir kt.
Nuo 1956 m. V. Valius yra dalyvavo daugelyje tarptautinių parodų (Vokietijoje, Italijoje, Lenkijoje, Prancūzijoje, Rusijoje, Norvegijoje, JAV, Kanadoje ir kt.). Asmenines parodas yra surengęs Vilniuje (1967, 1982, 1995 – 1996, 1997 m.); Kaune (1982, 1990 – 1991 m.); Šiauliuose (1991 m.), Plungėje (1995 m.), Panevėžyje, Alytuje, Telšiuose, Mažeikiuose (1996 m.), Toronte (Kanada), Čikagoje (JAV) (1988 m.), Detmolde (Vokietija) (1993 m.).
Viesytė
Viesytė  – miestas pietų Latvijoje, Jekabpilio savivaldybėje, 30 km nuo Jėkabpilio. 1537 gyventojai (2021 m.). Siuvimo pramonė. Išlikę siaurojo geležinkelio objektai. Veikia liuteronų bažnyčia, kultūros namai, mokykla.
Viesytė įkurta 1890 m. Iki 1925 m. vadinta Ažumiestu (Āžumiests, 'Ožių miestelis'), Ekengrave. 1916–1972 m. buvo siaurojo geležinkelio mazgas. 2009–2021 m. buvo Viesytės savivaldybės centras.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Viesytė yra užmezgusi partnerystės ryšius:
Raudonviršis
Vaisiakūniai dideli, kepurėlė pilka, ruda, raudona. Iš pradžių ji būna gaubta, vėliau paplokščia.
Lietuvoje užregistruota 16 rūšių raudonviršio genties rūšių, visi valgomi, kai kurie iš jų reti, todėl praktiniu požiūriu nėra svarbūs. Visi raudonviršiai, lepšės – micetofagų būstas ir maistas. Šiais grybais pasmaguriauja kėkštai, stirnos, kiti miško gyventojai.
Šv. Ignaco Lojolos bažnyčia
'''Šv. Ignaco Lojolos bažnyčia''' yra 2 Lietuvos bažnyčių titulas:
1 bažnyčia turi ''' Šv. Ignoto''' titulą:
Afroditė
Afroditė (🇬🇷) graikų mitologijoje – meilės ir grožio deivė. Jos dažniausi atributai – obuolys, balandis, rožė, myra, kiškis, mėnulis, delfinas. Nuo IV a. pr. m. e. Afroditė yra dažnai vaizduojama mene (paprastai nuoga). Viena žymiausių šios dievybės statula – Milo Venera.
Afroditės garbei yra pavadintos medžiagos ir priemonės, skatinančios lytinį aktyvumą – afrodiziakai.
Vardai ir jų kilmė
thumb|left|200px|Statula „Afroditė Kalipigė“ (t. y., „Afroditė gražiu užpakaliu“)
Afroditė turėjo nemažai vardų. Romėnų mitologijoje ji vadinama Venera. Dėl gražių sėdmenų graikiškai vadinta Ἀφροδίτη Καλλίπυγος – „Afroditė gražiais sėdmenimis, užpakaliu“. Pagal menamą gimimo vietą, ji vadinama Kipridė (nuo Kipro salos) arba Citerėja (nuo Kitiro salos).
Afroditės vardas yra neaiškios kilmės. Dažnai jis siejamas su  – „puta“, bet tai liaudies etimologija. Gali būti, kad vardas iš tikrųjų yra finikiečių kilmės, kadangi dar Herodotas užsimena apie šios dievybės finikietišką kilmę.
Kilmė
Afroditės gimimo versijos yra dvi, pirmoji (senesnė) Hesiodo, antroji – Homero.
Pagal Hesiodo Teogoniją ji kildinama iš kraujo, nutekėjusio Kronui iškastravus Uraną, kuris nutiško ant jūros vandens ir suputojo. Tai paaiškina ne tik jos vardą, „kilusioji iš putų“ (afros – puta), bet ir vieną epitetų, Andiomenė, „atsiradusi jūros paviršiuje“. O dar senesnis mitas ją laiko archaiška chtoniška būtybe. Hesiodas irgi mini, kad iš Urano kraujo radosi erinijos ir titanai.
N. Kunas Hesiodo aprašytąjį Afroditės gimimą atpasakoja taip: ''Urano duktė Afroditė gimė iš baltutėlaitės jūrų putos netoli Kiteros salos. Lengvas, švelnus vėjelis atskraidino ją į Kipro salą. Tenai iš jūros bangų išnirusią meilės deivę apsupo jaunosios horos. Jos apgaubė ją auksu spindinčiais drabužiais ir papuošė plaukus kvepiančių gėlių vainiku. Vešliau pražysdavo gėlės ten, kur žengė Afroditė. Nuostabioji deivė atvyko į Olimpą. Džiugiai sveikino ją dievai. Nuo to laiko auksinė Afroditė, amžinai jauna, žavingiausia iš deivių, visada gyvena tarp Olimpo dievų.''
Pagal Homero Iliadą, vėlesniame mite, ji yra Dzeuso ir okeanidės Dionės duktė.
Afroditės grožis
thumb|200px|[[Venera (mitologija)|Veneros (romėniškas Afroditės vardas) gimimas, aut. William-Adolphe Bouguereau, XIX a.]]
Archaiškumas
Deivės archaiškumą paliudija ir juosta, atiduota Herai, kad ši sugundytų Dzeusą. Joje buvo įausti gundantys žodžiai, meilė, aistra, – tai, kas apsvaigina net išminčius. (Homeras, Iliada). Vėliau archaiškoji Afroditė, duodanti seksualumą ir vaisingumą, virsta žaisminga ir koketiška Olimpo deive. Visi paklūsta jai ir net nori vesti. „Odisėjoje“ ji – Hefaisto žmona. Šlubas Hefaistas, nagingiausias, bet ir negražiausias dievas, dirba kalvėje, o nuolat jam neištikima Afroditė guli savo miegamajame, šukuojasi auksinėmis šukomis ir priima viešnias – Herą ir Atėnę. Afroditė rūpinasi trojėnais, todėl Pariui pažada Helenės meilę, jį išgelbsti iš Menelajo. Ji myli trojėną Anchisą (Enėjas – jų sūnus). Ji myli ir karo dievą Arėją. Galbūt dėl to ir laikyta karingąja deive, Arėja. Apie tai rašo ir Hesiodas, kur jiedu turėjo 5 vaikus: Erotą, Anterą, Fobą, Deimą ir Harmoniją. Tad Hefaistas padaro nematomus tinklus, į kuriuos pagauna Afroditę su Arėjumi meilės glėbyje. Juos pamatę dievai juokėsi, o kai Poseidono paprašytas Hefaistas juos išlaisvina, šiedu iškart išsiskiria – Arėjas nulekia į Trakiją, o Afroditė į Kretą.
Afroditės kultas
Afroditė iš pradžių buvusi dangaus deivė, kuri siuntųsi lietų. Mituose apie Afroditę ir jos kulte stipriai pasireiškė Rytų, labiausiai finikiečių deivės Astartės kulto įtaka. Afroditė tapo meilės deive, kurios sūnus – Erotas. Ji, kaip ir finikiečių Astartė, įkūnijo kuriamąsias gamtos jėgas, pripildė kosmosą galinga visa persmelkiančia meile. Žmonės ją įsivaizdavo kaip derlingumo, amžino pavasario ir gyvybės deivę tai išreikšdami epitetais: sodų Afroditė, laukų Afroditė ir pan. Pagal Homero Iliadą, Odisėją visur ją lydi horos ir charitės, nimfos; ją supa gėlės: anemonės, narcizai, rožės, mirtos, lelijos ir t. t. Kaip ir Astartė bei Babilono-Asirijos Ištarė, Egipto Izidė yra lydima laukinių žvėrių: vilkų, lokių, liūtų. Juos ji sutramdo ir perteikia meilės aistrą. Ji priartėja prie Kibelės. Afroditė laikyta ir santuokos deive. Ji padeda mylintiems ir baudžia meilės nepripažįstančius (Ipolitas, Narcizas). Ji įkvėpė nedorą meilę Pasifajei ir Mirai, o Hipsipilei ir lemnietėms davė bjaurų kvapą. Vėliau dangiškoji Afroditė (Uranija) buvo priešpastatoma liaudiškajai (Pandemos), kurią Platonas „Puotoje“ laiko vulgaria ir visiems prieinama. Tokia ji nėra siejama su dangumi ir laikoma tik Dionės ir Dzeuso dukra.
Antikos menininkai Afroditę vaizdavo apsirengusią ir tik nuo IV a. pr. m. e. pusnuogę ar nuogą. Dažnai ant vazų buvo vaizduojamos Pario teismo ir kitos scenos.
Garbinimo vietos
Pagrindinė Afroditės garbinimo vieta buvo Kipras, kur jungėsi graikiškieji ir azijietiškieji papročiai. Afroditės kultas sietas su jūra, šventyklos stovėjo graikų uostuose, salose, ir yra kildinamas iš Azijos. Šventyklos stovėjo Graikijos uostuose, salose: Korinte, Bojotijoje, Mesenijoje, Achajoje, Kretoje, Pafo mieste, Kiteroje. Finikiečiai perkėlė Afroditės kultą į Siciliją.
Finikiečiai atnešė Afroditės kultą į Siciliją, kur nuo Eriko kalno ji gavo epitetą Erikinė. Korinte, Sicilijoje ir kitur esančiose Afroditės šventyklos buvo praktikuojama sakralinė prostitucija.
Buvo garbinama Sirijoje (Efese, Abide, Bible), Lukianas parašė traktatą „Apie Sirijos deivę“.
Romėnų mitologija
Romėnai Afroditę tapatino su Venera, iki tol buvusia sodų, pavasario, žydinčios gamtos deive. Valdant Cezariui ir Augustui Venerą paskelbė romėnų tautos ir Julijų giminės pramote. Pagal Ovidijų balandžio mėnesį moterys švęsdavo Veneros šventę.
Gražiausioji deivė
thumb|360px|„[[Veneros gimimas“, Sandro Botticelli, 1485 m.]] Titanas Prometėjas (jo vardas reiškia „numatantis, mąstantis„) išpranašavo žinąs moterį, su kuria vyriausiasis dievas Dzeusas negalįs turėti palikuonio, nes tas atimsiąs iš tėvo valdžią. Galiausiai Dzeusas, sužinojęs, kad toji moteris yra nemirtinga jūrų nimfa Tetidė, ir norėdamas išvengti pavojaus, ištekino ją už mirtingojo graikų didvyrio Pelėjo. Į jų vestuves liko nepakviesta nesantaikos deivė Eridė, kuri puotaujantiems vestuvininkams numetė aukso obuolį su užrašu „gražiausiajai“, taip sukiršindama deives. Susikivirčijo trejetas žymiausių deivių: Dzeuso žmona Hera, išminties ir teisingo karo deivė Atėnė ir meilės bei grožio deivė Afroditė. Išspręsti ginčą, kuri iš jų gražiausia, turėjo Paris (Aleksandras), Trojos karaliaus Priamo sūnus. Iš deivių siūlomų dovanų – galios bei turto, karinės šlovės ir gražiausios pasaulio moters – Paris išsirinko pastarąją, priteisdamas obuolį Afroditei. Gražuolių gražuolė Elena jau buvo ištekėjusi už Spartos karaliaus Menelajo, tačiau jam išvykus, Paris, Afroditės padedamas, pasigrobė Helenę kartu su daugybe turtų. Taip prasidėjo Trojos karas.
Pigmalionas
Afroditė dovanoja laimę tam, kas ištikimai jai tarnauja. Taip ji padarė laimingą Kipro menininką Pigmalioną. Pigmalionas nekentė moterų ir gyveno atsiskyręs, vengdamas santuokos. Kartą jis išdrožė iš žvilgančio, balto dramblio kaulo nepaprasto grožio mergaitės statulą. Kaip gyva stovėjo toji statula dailininko dirbtuvėje. Atrodė, ji kvėpuoja, atrodė, jog ji tuojau tuojau pajudės ir prabils. Ištisas valandas dailininkas gėrėjosi savo kūriniu ir pagaliau pamilo paties išdrožtą statulą. Jis dovanojo jai brangius vėrinius, apyrankes ir auskarus, rengė ją puošniais drabužiais, puošė galvą gėlių vainikais. Dažnai Pigmalionas kalbėdavosi su savo statula:
- O, jeigu tu būtum gyva, jei galėtum man atsakyti, koks aš būčiau laimingas!
Tačiau statula stovėjo nebyli. Atėjo Afroditės garbei skirtos šventės. Pigmalionas, paaukojęs meilės deivei baltą telyčaitę paauksuotais ragais, ištiesė į ją rankas ir maldaujamai sušnibždėjo:
''- O amžinieji dievai ir tu, auksine Afrodite! Jeigu jūs galite maldaujančiam duoti viską, duokite man žmoną, tokią žavingą, kaip ta mergaitės statula, kurią aš sukūriau.''
Pigmalionas nesiryžo prašyti Olimpo dievų, kad suteiktų gyvybę jo statulai, būgštaudamas užrūstinti juos tokiu prašymu. Skaisčiai suliepsnojo aukuro ugnis prieš meilės deivės Afroditės atvaizdą; taip deivė leido suprasti Pigmalionui, jog dievai išgirdo jo maldą. Sugrįžo menininkas namo, priėjo prie statulos ir – o laimė, o džiaugsmas! Statula atgijo! Plaka jos širdis, akys spindi gyvybe. Taip deivė Afroditė dovanojo Pigmalionui gražuolę žmoną.
Narcizas
Tačiau tą, kuris negerbia Afroditės, kas atstumia jos dovanas, priešinasi jos valiai, meilės deivė negailestingai baudžia. Taip ji nubaudė upių dievo Kefiso ir nimfos Lariopės sūnų, gražų, bet šaltą, išdidų Narcizą. Nieko jis nemylėjo, išskyrus patį save, vien save laikė vertu meilės.
Narcizas medžiodamas miškuose atstūmė daug jį įsimylėjusių nimfų. Viena iš jų jam sušuko, kad jis pamiltų žmogų ir jo meilė liktų be atsako. Supyko meilės deivė Afroditė, kad Narcizas atstūmė jos dovanas, ir nubaudė Narcizą. Narcizas pamilo savo atvaizdą upokšnio vandenyje. Kankinamas meilės jis nei valgė, nei gėrė ir taip numirė. O toje vietoje išdygo gėlė – narcizas.
Adonis
Bet meilės deivė, taip nubaudusi Narcizą, ir pati patyrė meilės kančias, ir jai teko apraudoti savo mylimąjį Adonį. Afroditė mylėjo Kipro karaliaus sūnų Adonį, kuriam nė vienas mirtingasis neprilygo grožiu; jis buvo gražesnis net už Olimpo dievus. Užmiršo Afroditė ir Patmą, ir žydinčią Kiterą. Adonis jai buvo mielesnis net už šviesųjį Olimpą. Visas dienas praleisdavo ji su jaunuoju Adoniu, medžiodama Kipro kalnuose ir miškuose, nelyginant mergelė Artemidė. Užmiršo Afroditė savo auksinius papuošalus, savo grožį. Svilinant kaitrai ir per darganą medžiojo ji kiškius, baikščiuosius elnius ir kalnų ožkas, vengdama nušauti grėsmingąjį liūtą ar šerną. Ji prašė, kad ir Adonis nemedžiotų liūtų, lokių ir šernų, kad neištiktų jo nelaimė. Retai palikdavo deivė karaliaus sūnų, o palikdama kaskart maldavo prisiminti jos prašymą. Kartą medžioklėje Adonio šunys aptiko didžiulį šerną. Jie išbaidė žvėrį ir, įnirtingai lodami, nusivijo. Džiaugdamasis tokiu dideliu laimikiu, Adonis nenujautė, jog ši medžioklė bus paskutinė. Vis arčiau loja šunys, štai jau šmėkštelėjo tankmėje didžiulis šernas. Adonis jau rengėsi persmeigti įniršusį žvėrį ietimi, bet staiga šis puolė jį ir savo didžiulėmis iltimis mirtinai sužeidė. Mirė Afroditės mylimasis nuo baisios žaizdos. Afroditė sužinojo apie Adonio mirtį ir, kamuojama neapsakomo sielvarto, iškeliavo į Kipro kalnus ieškoti mylimojo kūno. Stačiais kalnų skardžiais, niūriais tarpekliais, giliųjų bedugnių pakraščiais žengė Afroditė. Aštrūs akmenys ir erškėčių spygliai subadė švelnias deivės kojas. Jos kraujo lašai krito ant žemės, žymėdami taką. Pagaliau Afroditė surado Adonio kūną. Gailiai verkė ji be laiko žuvusio puikaus jaunuolio. Norėdama, kad visada išliktų prisiminimas apie jį, deivė pavertė Adonio kraują švelniąja anemone. O ten, kur iš žaizdotų deivės kojų krito kraujo lašai, išdygo puošnios rožės, raudonos, kaip Afroditės kraujas. Pasigailėjo griausmavaldis Dzeusas meilės deivės ir įsakė savo broliui Hadui ir jo žmonai Persefonei kasmet išleisti Adonį iš liūdnos mirusiųjų šešėlių karalystės į žemę. Nuo tada pusę metų Adonis praleidžia Hado karalystėje, o kitą pusę gyvena žemėje su deive Afrodite. Visa gamta džiūgauja, kai sugrįžta į žemę, į skaisčią saulės šviesą jaunas, puikus Afroditės mylimasis Adonis.
Psichė
Gyveno karalius ir karalienė, jie turėjo tris dukteris, viena už kitą buvusi gražesnė. Jauniausioji buvo vardu Psichė, pati gražiausia. Tarp žmonių sklido kalbos jog ji yra gražesnė net už pačią Afroditę. Tą išgirdusi Afroditė sumanė nubausti Psichę. Pasikvietė Erotą, savo sūnų, ir liepė padaryti taip, kad ji įsimylėtų patį bjauriausią žmogų pasaulyje. Bet Erotas (įsimylėjo ją) nepaklausė savo motinos ir pats nutarė tapti jos vyru.
Psichės tėvai norėjo jai surasti jaunikį, bet norinčių vis neatsirado. Galiausiai tėvas, apimtas nevilties, nuėjo patarimo pas orakulą. Orakulas pasakė, kad jis turi palikti ant kalno viršūnės savo dukterį. Taip pat orakulas pasakė, jog ji tapsianti žmona dievo, priverčiančio paklusti visą pasaulį ir gąsdinančio savo ginklu visus dievus. Ji buvo palikta ant kalno viršūnės. Vėjas ją nunešė į Eroto rūmus. Ten po keleto išbandymų ji sužinojusi, jog busianti Eroto žmona. Ji, paslapčia trokšdama pamatyti, kas jos būsimasis vyras, sutepė vaško lašu jo sparną, nes Erotas slėpėsi dieną ir bendraudavo su ja vakare, taip neparodydamas savo išvaizdos. Kai Erotas grįžo namo sužeistas, Afroditė suprato jo klastą ir pradėjo persekioti Psichę. Bet Psichė, nesulaukusi pagalbos kitų deivių šventyklose, galų gale pati atėjo į Afroditės šventyklą, nusprendusi, jog nepabėgs nuo deivės. Tada Afroditė skyrusi jai tris žmogui neįveikiamas užduotis. Psichei į pagalbą ateidavę įvairūs padarai (skruzdėlės, nusprendusios padėti būsimai Eroto žmonai) ir jį įvykdžiusi užduotis. Kai Erotas pasveiko, nuvyko prašyti kitų dievų pagalbos, kad jis su Psiche galėtų susituokti. Dievai nusprendė padėti Erotui, buvo iškeltos vestuvės Olimpe ir pakviesta Afroditė. Taip Psichė tapo Afroditės sūnaus Eroto žmona. Vėliau tapo nemirtinga.
Romėnų mitologijoje yra analogiškas mitas, tik skirtingi dievybių vardai: Afroditė – Venera, Erotas – Amūras.
Vaikai
Su Arėju:
Su Dionisu:
Su Hermiu:
Su Anchisu: Su Butu:
Lapų geležinkelio stotis
Lapų geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Lapių mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Lapių valsčiuje. Stotis buvo atidaryta 1862 m. kai buvo pradėtas naudoti Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis. Per stotį eina Zelonkos-Kužnica Bialostockos geležinkelio linija ir Ostrolenka-Lapiai geležinkelio linija. Zelonkos-Kužnica Bialostockos geležinkelio linijoje nuo stoties iki Lapi Osse geležinkelio stotelės yra 3,46 km ir iki Uhovo geležinkelio stoties yra 2,2 km. Ostrolenka-Lapiai geležinkelio linijoje nuo stoties iki Plonkos geležinkelio stotelės yra 4,9 km.
Mikoyan-Gurevich MiG-3
MiG-3 buvo Tarybų Sąjungos antro pasaulinio karo naikintuvas. Tai buvo tolimesnė MiG-1 versija, kurioje buvo sumažintos lėktuvo valdymo problemos. Nors šios problemos niekada nebuvo galutinai išspręstos, šis modelis buvo laikomas pasisekusiu.
Istorija
Mikojanas ir Gurevičius padarė daugybę MiG-1 konstrukcinių pakeitimų po to, kai bandymuose išryškėjo nemažai pavojingų šio lėktuvo savybių. Svarbesnis keitimas buvo išorinių sparnų kampo į viršų padvigubinimas siekiant didesnio lėktuvo stabilumo. Taip pat buvo prailgintas lėktuvo priekis, kad paslinkus į priekį variklį pasislinktų į priekį ir masės centras. Šie pakeitimai netrukus buvo įgyvendinti MiG-1 gamybos linijoje ir nuo 1941 kovo kasdien nuo konvejerio nuriedėdavo 10 lėktuvo vienetų. Netrukus modelis pasirodė mūšio lauke, sunaikino porą Ju 86 naikintuvų netgi šiek tiek prieš Tarybų Sąjungos ir Vokietijos konfliktą. Operacijos Barbarosos metu buvo surinkta 1200 MiG-3 vienetų.
MiG-1 buvo sukonstruotas kaip didelio aukščio naikintuvas, o MiG-3 šioje srityje pastarąjį net pranoko. Vis dėlto daugiausia kovų prieš vokiečių naikintuvus vyko labai žemai, o tokiems aukščiams MiG-3 buvo ne itin pritaikytas. Buvo bandyta šį lėktuvą panaudoti kaip žemės atakos naikintuvą, tačiau greitai tokio panaudojimo buvo atsisakyta. MiG-3 gamybos pabaigą nulėmė AM-35 variklio gamybos nutraukimas (kad Aleksandras Mikulinas galėtų daugiau dėmesio skirti AM-38 varikliui, naudotam Il-2 gamyboje). Buvo bandymų naikintuve naudoti specialiai MiG-3 sukurtą AM-37 variklį. Ši modifikacija buvo pavadinta MiG-7, bet netrukus nutraukus ir šio variklio gamybą, projektas sustojo. Nuo 1942 pavasario MiG-3 buvo perkelti iš fronto dalinių į priešlėktuvinės gynybos eskadriles, ir kai kuriose iš jų šiuos lėktuvus naudojo net iki pat karo pabaigos.
Paskutinis bandymas buvo panaudoti ASh-82 radialinį variklį, tą patį variklį, kurį naudojo La-5 naikintuvuose, pakeitusiuose LaGG-3 naikintuvus. Pastarieji prototipai buvo pavadintiI-210 bei I-211, ir rezultatas buvo tiek sėkmingas, kad buvo nuspręsta modelį pradėti masiškai gaminti MiG-9 pavadinimu (nepainioti su vėlesniu reaktyviniu MiG-9). Tačiau La-5 jau buvo pradėtas gaminti, ir I-211 negalėjo pasiūlyti nieko geresnio už La-5.
Viso karo metu Mikojanas ir Gurevičius tobulino MiG-3 laikydamiesi didelių aukščių lėktuvo klasės standartų, tad sukūrė žymiai didesnius ir galingesnius prototipus nuo I-220 iki I-225 (kai kurie šaltiniai klaidingai priskiria MiG-7 vienam iš šių prototipų). Nors šie modeliai buvo daug žadantys, oro mūšiai virš Vokietijos pademonstravo, kad propelerinių lėktuvų era pamažu gęsta, todėl serijinė gamyba nebuvo pradėta.
Paskutiniuose dviejuose prototipuose I-230 ir I-231 buvo stengiamasi kiek galima labiau patobulinti MiG-3 ir jo variklį, daugiausia lengvinant naikintuvą, bet tuo metu TSRS oro pajėgos jau nebesidomėjo šiuo projektu.
Kančiūnai (Joniškis)
Kančiūnai – kaimas pietvakarinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 4 km į pietryčius nuo Pamūšio.