cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kipro futbolo varžybos 1976–1977 m.
Kipro futbolo varžybos 1976–1977 m.
Sungailiškiai
Istorija
1913 m. kaime įkurta pradžios mokykla, čia ji veikė iki 2011 m. 1929–1940 m. veikė lentpjūvė ir malūnas. Kaime dar yra betoniniu stiebu koplytstulpis su Pietos skulptūra, statytas 1942 m.
Piriapolis
Piriapolis – miestas pietų Urugvajuje, Maldonado departamente, prie La Platos. 7,8 tūkst. gyventojų (2004 m.).
Lietuvos meno kūrėjų asociacija
Istorija
1920 m. susivienijus literatūros ir muzikos veikėjams, įsteigta Lietuvių meno kūrėjų draugija. 1995 m. vasario 22 d. įsteigta Lietuvos meno kūrėjų (organizacijų) asociacija (LMKA). Nuo 1995 m. gegužės 28 d. LMKA atstovauja Lietuvos menininkams Europos menininkų konfederacijoje (European Council of Artists).
Piriapolis
Piriapolis yra pajūrio kurortas, tačiau savo svarba ir dydžiu nusiledžia kaimyniniam Punta del Estei. Mieste gausu viešbučių, restoranų, naktinių klubų, kazino, parkų. Aukščiausioje miesto dalyje yra San Antonijo bažnyčia. Vienas pagrindinių miesto turistinių objektų Piria pilis. 10 km nuo Piriapolio yra trečia pagal aukštį Urugvajaus viršukalnė Cerro Pan de Azúcar.
Lietuvos meno kūrėjų asociacija
Veikla
Lietuvos meno kūrėjų asociacija – laisvanoriška lygiateisių ir savarankiškų organizacijų asociacija. Nariais gali būti Lietuvos menininkų ir literatų organizacijos, atstovaujančios profesionaliajam šalies menui, įregistruotos ir veikiančios pagal Lietuvos Respublikos meno kūrėjų ir jų organizacijų įstatymą. Veiklą koordinuoja Taryba, kurioje kiekvienai organizacijai atstovauja deleguotas narys. Taryboje sprendimai priimami sutarimu arba 2/3 visų tarybos narių balsų dauguma. Asociacija rengia konferencijas kultūros ir meno klausimais, teikia pasiūlymus dėl įstatymų ir kitų teisės aktų projektų, dalyvauja menininkų programose, atlieka profesionaliojo meno programų ekspertizes, gina autorių teises.
LMKA jungia meno kūrėjų organizacijas:
Lietuvos meno kūrėjų asociacijos premija skiriama Lietuvos menininkams už išskirtinius profesionalaus meno kūrinius, paskelbtus per pastaruosius dvejus metus.
Aukštosios kultūros impulsai mokykloms
Lietuvos meno kūrėjų asociacija 2010 m. laimėjo LR švietimo ir mokslo ministerijos paskelbtą neformaliojo švietimo plėtros Lietuvos bendrojo ugdymo įstaigose idėjų konkursą ir 2011 m. rugpjūčio 4 d. su Europos socialinio fondo agentūra pasirašė projekto Aukštosios kultūros impulsai mokykloms (AKIM) finansavimo ir administravimo sutartį, kuri įgalino šio projekto įgyvendinimą.
Projekto tikslas – mokyklų bendruomenių atskirties nuo kultūros proceso mažinimas. Tikslingas ir nuoseklus aukštosios kultūros ir jos kūrėjų atėjimas į Lietuvos mokyklas atvers platesnį kultūros suvokimą, kels mokinių kultūrinį ir pilietinį sąmoningumą ir skatins pačius įsijungti į kultūros procesą.
Kiselevas
Kiselevas – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į šiaurės vakarus nuo Plateruvo, apie 13 km į šiaurės rytus nuo Losicės ir apie 124 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Pastovėlis (Švenčionių r., Labanoro sen., Pažemio km.)
Pastovėlis – mažas ežerėlis rytų Lietuvoje, Švenčionių sav., Labanoro girioje, 4 km į pietryčius nuo Labanoro. Yra Labanoro regioninio parkui priklausančiam Pažemio kraštovaizdžio draustinyje. Ežerėlio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius apie 0,14 km, didžiausias plotis apie 0,065 km. Altitudė 148,1 m. Krantai žemi, pelkėti, miškingi. Ežero pietrytinė dalis gausiai užžėlusi vandens augalija. Jo rytų krante įteka Luknelė (iš Balto ežero), o pietrytiniame išteka link Indrajų ežero (Žeimenos baseinas). Artimiausia gyvenvietė – Pažemio kaimas, už maždaug vieno kilometro į pietryčius.
Babelio bokštas
thumb|right|300px| [[Pieter Bruegel (vyresnysis)|Piterio Breigelio vyresniojo paveikslas „Babelio bokštas“ (1563 m.) ]]
thumb|right|300px| Babelio bokštas [[Kabantieji Babilono sodai|Kabančiųjų Babilono sodų paveikslo antrajame plane ]] − bokštas, kurio statymas aprašomas Biblijos Senojo Testamento Pradžios knygoje. Padavimas apie Babelio bokštą paaiškina skirtingų kalbų atsiradimą pasaulyje (religiniu požiūriu).
Pasak šio padavimo, po pasaulio tvano žmonės buvo viena tauta ir kalbėjo viena kalba. Jie sumanė pastatyti dangų siekiantį bokštą, tačiau buvo už tai nubausti Jahvės − jie prabilo skirtingomis kalbomis, negalėjo vienas kito suprasti, tad bokštas liko nepastatytas.
Biblijoje Babelis lieka nuodėmės miestu, nuodėmės simboliu. Taip Naujojo Testamento Apreiškime Jonui aprašyta didžioji paleistuvė: „Ant jos kaktos buvo užrašytas vardas: Paslaptis, didžioji Babelė, ištvirkėlių ir žemės šlykštybių motina“.
Aprašymas Biblijoje
Tekstas iš Senojo Testamento Pradžios knygos (Pr. 11:1−9) :
<font color=#0000ff>1 Visa žemė turėjo vieną kalbą ir tuos pačius žodžius. <font color=#0000ff>2 Atsikėlę iš rytų žmonės rado slėnį Šinaro krašte ir ten įsikūrė. <font color=#0000ff>3 Vieni kitiems jie sakė: „Eime, pasidirbkime plytų ir jas išdekime.“ Vietoj akmens jie naudojo plytas, o vietoj kalkių − bitumą. <font color=#0000ff>4 „Eime, − sakė jie, − pasistatykime miestą ir bokštą su dangų siekiančia viršūne ir pasidarykime sau vardą, kad nebūtume išblaškyti po visą žemės paviršių.“
<font color=#0000ff>5 O Viešpats nužengė pamatyti miesto ir bokšto, kurį mirtingieji buvo pastatę. <font color=#0000ff>6 Ir tarė Viešpats: „Žiūrėk! Jie yra viena tauta ir visi kalba ta pačia kalba. Tai tik jų sumanymų pradžia! Ką tik užsimos daryti, nieko nebus jiems negalimo! <font color=#0000ff>7 Eime, nuženkime ir sumaišykime jų kalbą, kad nebesuprastų, ką sako vienas kitam.“ <font color=#0000ff>8 Taip tat Viešpats išsklaidė juos iš ten po visą žemės paviršių, ir jie metė statę miestą. <font color=#0000ff>9 Tada jis buvo pavadintas Babeliu*, nes Viešpats ten sumaišė visos žemės kalbą ir iš ten išsklaidė juos po visą žemės paviršių.
Išnaša: *hebr. bābēl čia gretinamas su bālal − „sumaišyti“.
Mokslinis paaiškinimas
Biblijos tyrinėtojai padavimą apie Babelio bokšto statymą sieja su zikuratų (aukštų bokštų šventyklų) statymu Tarpupyje. Zikuratų viršūnėse vykdavo religinės apeigos, astronominiai stebėjimai. Aukščiausias 91 metro zikuratas buvo Babilone (Babelis − religinis Babilono pavadinimas), žinomas Etemenankio (iš šum. – „dangaus ir žemės sąlyčio namas“) vardu. Šio dievui Mardukui dedikuoto zikurato pastatymo data yra nežinoma, tačiau nustatyta, kad jis jau egzistavo Hamurabio valdymo laikotarpiu (1792–1750 pr. m. e.).
Lauksminiškės
Lauksminiškės – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, šiauriau Viduklės ir į vakarus nuo dešiniojo Apusino kranto.
Žvėrtakiai
thumb|rigth|Ruontakė moteris [[Farerai|Farerų pašto ženkle]] Žvėrtakiai (, „teriantropai“) – fantastinių būtybių klasė. Tai žmonės, kurie gali virsti žvėrimis, arba kartais žvėrys, kurie gali virsti žmonėmis.
Rūšys
Tiek folklore, tiek ir maginėje fantastikoje žinomiausi žvėrtakiai yra vilktakiai (vilkolakiai). Be to, aptinkami ir kitokie - loktakiai, tigratakiai, žiurktakiai, šerntakiai, ruontakiai ir kt.
Neretai jie turi specialius pavadinimus:
Etimologija
Terminas žvėrtakys, ko gero, pirmą kartą buvo panaudotas 1992 m. išleistoje Karių ir magų taisyklių knygelėje. Terminas sukurtas pagal analogiją su vilktakiu. Iš vilkolakio pavadinimų (vilkolakis, vilkatas, vilktakas, vilktakis, vilktakys) po konsultacijos su leksikologu buvo parinktas vilktakys ('bėgiojantis vilku'; vilkas + *tek- 'bėgioti') ir pagal jį padarytas bendras terminas žvėrtakys.
Tarptautinis atitikmuo yra teriantropas, kilęs iš 'žvėriažmogis' (thēri- 'žvėris' + anthrōpos 'žmogus'). Tiesa, teriantropas dažnai reiškia ne žvėrtakį (būtybę, kuri keičia pavidalą iš žmogaus į žvėrį ir atvirkščiai), o žmoginę chimerą – būtybę, kurios dalis kūno yra žmogaus, o dalis – kitokio gyvūno.
Žvėrtakiai kultūroje
Žvėrtakiai nuo seno žinomi įvairių tautų mitologijoje, jie pavaizduoti senovinėse urvų tapyboje.
Tarptautinis terminas teriantropija, kuriuo apibūdinamos Azijos ir Europos tautų folklore žinomos gyvūnų tranformacijos, buvo pavartotas ne vėliau kaip 1901 m.. Šiuo terminu buvo vadinami dvasinis tikėjimas apie gyvūnų transformacija 1915 m. Yra duomenų, kad šis terminas gali būti naudotas dar XVI a. vienoje baudžiamojoje byloje, sietoje su spėjamais vilkolakiais.
Religijų istorikas ir etnologas Mircea Eliade teigė, kad tikėjimai apie gebėjimą transformuotis į gyvūnus buvo plačiai paplitę.
Žinomiausia žvėrtakystės forma yra vilktakystė – likantropija. Taip pat žinomos yra šuntakystė ir kattakystė (ailuranthropy). Terminą cynanthropy 1901 m. naudojo kalbant apie kinų mitus, kuriuose žmonės virsta šunimis, šunys tampa žmonėmis, kuriuose minimi seksualiniai santykiai tarp žmonių ir šunų.
Žvėrtakystė ir psichiatrija
Dalis žmonių su psichikos sutrikimais tiki esantys pusiau žvėrys (tai vadinama klinikine likantropija), kas kartais susiję su rimtomis psichozėmis. Neretai klinikinė likantropija siejama su afektiniais ir šizofreniniais psichikos sutrikimais.
Žvėrtakystė ir fantastika
Vienokios ar kitokios žvėrtakystės formos ir jos priežastys minimos įvairiuose fantastikos kūriniuose. Pvz., žvėrtakystė užima svarbią vietą Polo Andersono romane „Operacija Chaosas“.
Stanislovas fon Goesas
Stanislovas Juozapas fon Goesas (Stanislaw Joseph von Goes; 1844 m. lapkričio 2 d. Joniškyje – 1916 m. lapkričio 7 d. Valdajuje, Rusija) – visuomenės veikėjas, švietėjas, mecenatas, dvarininkas.
Žvėrtakiai
Žvėrtakystė ir vaidmenų žaidimai
Žvėrtakystė yra gana plačiai naudojama maginės fantastikos vaidmenų žaidimuose, pvz., „Dungeons and Dragons“, „Advanced Dungeons and Dragons“, „Kariai ir magai“, kuriose aprašyti įvairūs žvėrtakių variantai.
Stanislovas fon Goesas
Biografija
thumb|left|250px|Šviesuomenė svečiuose pas Goesus Medvilionyse apie 1910 m. Pirmoje eilėje iš kairės sėdi: mokytojas F. Daugėla, ūkininkas M. Rožanskas, Kriukų miestelio vaistininkas Tirkšlevičius, studentas M. Mataitis, Kriukų miestelio mokytojas B. Žygelis, ūkininkas J. Rožanskas. Stovi iš kairės: 1– nežinomas, Jadvyga Gravrogkaitė-Gasickienė, Stanislovas Goesas, nežinomas vaikas, Viktorija Goesaitė-Gravrogkienė (1863–1936), Kriukų parapijos klebonas A. Radančius, Kristofas Gravrogkas iš Lieporių
S. Goesas 1857–1863 m., iki 1863 m. sukilimo, mokėsi Šiaulių gimnazijoje. Baigęs septynias klases, grįžo į Joniškį, 1878 m. paveldėjęs tėvo dvarą Medvilionyse drauge su seserimi Terese jame ūkininkavo. Visą laisvą nuo ūkio rūpesčių laiką skyrė mokymuisi – domėjosi literatūra, filosofija, menu, mokėsi kalbų. Išsilavinę, pritariantys socialinio teisingumo ir reformų idėjoms Goesai savo sodyboje įkūrė Šiaurės Lietuvos kultūros ir švietimo centrą. Knygoms platinti S. Goesas subūrė vietinius knygnešius, daugelis kurių buvo jo paties ūkyje dirbę patikimi samdomi darbininkai. Be jo paramos neapsiėjo nė vienas naujas pažangus spaudos leidinys. Goesai Medvilionyse buvo sukaupę didelę biblioteką, kurią sudarė knygos lietuvių, rusų, lenkų, prancūzų kalbomis. Netrūko ir periodinės spaudos leidinių: laikraščių, žurnalų.
Žvėrtakiai
Žvėrtakių savybės
Paprastai žvėrtakiai yra žmonės, kurie gali pasiversti žvėrimis. Jų savybės:
Svetlica
Svetlica – kaimas Marijampolės savivaldybėje. Seniūnaitijos centras. Veikė Valavičių mokyklos skyrius. Susikūrusi kaimo bendruomenė.
Stanislovas fon Goesas
Biografija
Apie 1910 m. S. Goesas padovanojo 2,2 dešimtinių dydžio sklypą Joniškio mokyklai statyti. Goesų Medvilionių dvaras garsėjo kaip vienas svarbesnių lietuvių tautinio atgimimo centrų Šiaurės Lietuvoje (Joniškio, Žeimelio, Pašvitinio). Čia spietėsi plačios apylinkės jaunimas, o per vasaros atostogas kasmet susiburdavo iš aukštųjų mokyklų sugrįžęs nemažas būrys studentų: Povilas Višinskis, Adomas Varnas, Vladas Požėla, Zigmas Skirgaila, Augustinas Janulaitis, Matas Šalčius ir kiti. Čia lankėsi prof. Jonas Jablonskis, Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis, Antanas Smetona, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Ventspilio, Kriukų mokytojas Feliksas Daugėla, Jonas Sabas (Siabas, Siabanskis), Papilės mokytoja Mikalina Glemžaitė, Žeimelio gydytojas, lietuviškos spaudos veikėjas Adomas Sketeris, Pavirčiuvės dvaro savininkas Vladislovas Jaloveckis.
Jau 1900 m. erdviame svečių kambaryje Medvilionyse įvyko vienas pirmųjų slaptų lietuviškų vaidinimų – Žemaitės ir Gabrielės Petkevičaitės-Bitės komedija „Velnias spąstuose“ (pirmasis spektaklis Kauno gubernijoje). Dviejų moterų (Žemaitės ir G. Petkevičaitės-Bitės) pjesė vadinosi „Velnias spąstuose“ ir buvo išleista Liepojoje 1900 metais.
S. Goesas priklausė varpininkams, vėliau – tuo metu veikusiai Lietuvos demokratų partijai. Buvo Lietuvos mokslo ir Lietuvių dailės draugijų narys, talkino rinkti Joniškio apylinkėse liaudies meno dirbinius. Surinkti dirbiniai buvo siunčiami į Lietuvių dailės draugijos, veikusios 1907–1915 m. Vilniuje (vėliau – Kaune) parodas. S. Goesas aktyviai rėmė kooperacijos idėją, įkūrė kooperacijos bendroves Joniškyje ir Žeimelyje.
Pirmojo pasaulinio karo metais evakavosi į Rusijos gilumą. Iš pradžių apsistojo Staraja Rusj, vėliau įsikūrė Valdajuje, kur gyveno sesuo Viktorija su šeima. Vienintelė jo gyvenimo viltis buvo išvysti po karo laisvą Lietuvą. Deja, susirgęs plaučių uždegimu 1916 m. lapkričio 7 d. mirė. Palaidotas Valdajuje. Net ir tais visuotinės suirutės laikais jo mirtis neliko nepastebėta. „Naujoji Lietuva”, ėjusi Peterburge, ir Bostone ėjusi „Ateitis” atidavė pagarbą žmogui, siekusiam Tėvynės vardan Teisybės ir Tikrybės.
La Kiaka
Miestas išsidėstęs aukštai Altiplano plokščiakalnyje, 3442 m aukštyje, prie Chuchujaus-Potosi kelio ir geležinkelio. Laikomas vienu atokiausių ir labiausiai į šiaurę nutolusių šalies miestų. Yra nedidelis oro uostas. Dažnai norint apibrėžti visą šalį sakoma: „nuo La Kiakos iki Ušuajos“. Kompozitorius León Gieco išleido folkloro albumą šiuo pavadinimu.
La Kiaka – svarbus Šiaurės Vakarų Argentinos turistinis centras. Turistus vilioja įspūdingi apylinkių kraštovaizdžiai, statinių iš plaušplyčių architektūra, karnavalai, turintys ryškių indėniškų bruožų, vietinė kultūra, išsaugojusi savo tradicijas, archeologinės radimvietės.
Klaipėdos apskrities vėliava
thumb|right|200px|Klaipėdos apskrities vėliava. Pločio ir ilgio santykis - 5:6
Klaipėdos apskrities vėliava – viena iš Klaipėdos apskrities heraldikos atributų. Vėliava balta su apskrities herbu viduryje. Jo apvadas perkeltas į vėliavos pakraštį. Laisvieji kraštai apvesti auksine virvute.
Vlag van Klaipėda
Kamanos (pakinktai)
thumb|200px|Žirgas su kamanomis
Kamanos – arklio pakinktų dalis – odinis apynasris su žąslais arkliui valdyti. Kamanas paprastai sudaro odiniai dirželiai, apjuosiantys arklio galvą nuo pakaušio iki snukio, kur jungiasi su žąslais. Kartais prie išilginių dirželių prisiuvami akidangčiai – odos lopai, kurie uždengia arklio akis, kad šis nesibaidytų.
Lietuvoje kapinynuose randamos kamanos nuo pirmųjų mūsų eros amžių. Senovinės kamanos dažnai būdavo jungiamos kryžmai, o sukryžiavimo vietos puoštos apkaustais. Dažnai žirgų kamanos būdavo su žalvariniais žvangučiais. Iki XVIII a. kamanas dažniausiai naudojo tik raiteliai.
Kamanų dalys
Kamanos gali būti skirstomos į keletą dalų:
Kantarai
Kantaras – į kamanos panašus odinis arba medžiaginis pakinkymas arkliui. Su juo nėra naudojami žąslai. Kantaras skirtas žirgo vedžiojimui ar ganymuisi. Prie jo vedimui segami kordai (ilgas pavadys) arba trumpas išvedžiojimo pavadys.
Osvaldas Pikauskas
Osvaldas Pikauskas (1945 m. liepos 5 d. – 1995 m.) – lietuvis generolas pulkininkas, buvęs TSRS, vėliau – Rusijos Federacijos Oro desantinės kariuomenės vado pavaduotojas.
Biografija
Gimė 1945 m. liepos 5 d. Duburių kaime (Zarasų raj.).
1972 m. paskirtas parašiutinio desantinio bataliono vado pavaduotoju, jam suteiktas kapitono laipsnis. Netrukus O. Pikauskas pasiųstas mokytis į M. Frunzės karo akademiją. Baigęs akademiją majoras O. Pikauskas grįžta į 7-ąją gv. oro desantinę diviziją, kur tampa parašiutinio desantinio pulko vado pavaduotoju. Netrukus paskirtas 108-ojo gvardijos desantinio pulko vadu. O. Pikausko vadovaujamas pulkas tapo geriausiu Oro desantinės kariuomenės pulku.
1982–1985 m. buvo 98-osios gvardijos oro desantinės divizijos vadu, jam suteiktas generolo majoro laipsnis. Tuo metu O. Pikauskui buvo 38 metai. 38-ajai divizijai tapus geriausia oro desantinės kariuomenės divizija O. Pikauskas paskirtas Oro desantinės kariuomenės vado pavaduotoju kovinei parengčiai.
1995 m. generolas pulkininkas O. Pikauskas mirė.
Sąmonė
Sąmonė ( – „žinojimas kartu“) – psichikos dalis, apimanti įvairias psichikos būsenas, mintis, emocijas, suvokimą ir prisiminimus. Sąmonė yra intencionali, nukreipta į išorinį, iš dalies – į subjekto vidinį pasaulį (savimonė).
2012 m. Kembridžo universiteto neuromokslininkai pasirašė Kembridžo sąmonės deklaraciją. Šia deklaracija jie įvardijo pagrindines žinias apie žmogaus ir gyvūnų sąmonę, kurios yra nustatytos moksliniuose tyrimuose. Jų nuomone, emocinėms būsenoms patirti nėra būtina naujoji žievė – gyvūnų tyrimai atskleidžia, kad gyvūnai turi neuroanatomines, neurochemines, neurofiziologines struktūras, kurios rodo sąmoningas būsenas ir elgseną su ketinimais, o šie įrodymai veda link supratimo, kad sąmonę kaip neurologinį substratą turi ne tik žmonės, bet ir visi žinduoliai bei paukščiai, taip pat ir kai kurie kiti gyvūnai (pvz., aštuonkojai).
Etimologija
Terminas „sąmonė“ buvo pasiūlytas Kristijano Volfo kaip kitas lotyniškojo conscientia vertimo variantas. Lotyniškasis terminas anksčiau reiškė sąžinę. Bendrąja prasme pirmą kartą panaudojo filosofas Renė Dekartas.
Neurologija
Pagrindinė neurologinių sąmonės tyrinėjimų kryptis yra sąmonės neuroninės koreliacijos. Tam tikroms sąmonės būsenoms bandoma priešpastatyti neuroninį substratą. Šios koreliacijos paieškai trukdo faktas, kad atskiros smegenų dalys (arealai) atsako už skirtingas funkcijas. Žinoma, kad Broca centras (taip pat Brodmano arealas Nr. 44 ir 45) iš esmės atsako už kalbą. Šių regionų sužalojimai sąlygoja kalbos sutrikimus, vad. Brokos afazija.
Aktyvumo matavimai, aktyvizuojant kalbos funkcijas, rodo atitinkamai padidėjusį aktyvumą šioje smegenų dalyje. Stimuliacija gali sąlygoti didelius kalbos sutrikimus. Tačiau toks funkcinis smegenų regionų ir sąmonės būsenų priskyrimas yra sąlyginis, kadangi dirginimai apdirbami vienu metu daugelyje smegenų arealų. Toks priskyrimas tokiu atveju turi daugiausia tik euristinę reikšmę.
War
War – trečiasis studijinis airių roko grupės U2 albumas, išleistas 1983 m. vasario 28 d. Albumą sudaro 10 dainų, trys iš jų išleistos kaip singlai.
Apie albumą
Komerciškai tai sėkmingas U2 albumas, iš topų viršūnės Jungtinėje Karalystėje išstūmęs Michael’o Jackson’o albumą „Thriller“.
1989 m. žurnalo „Rolling Stone“ sudarytame sąraše „100 geriausių 1980-ųjų albumų“, „War“ užsiėmė 40-ąją poziciją, 2003 m. to paties žurnalo „500 geriausių visų laikų albumų“ sąraše pasiekė 221-ąją vietą, o 2012 m. – 223-ąją.
Albumą „War“ U2 pradėjo įrašinėti 1982 m. gegužės 17 d. Grupė padarė pertrauką, kol vokalistas Bono su žmona Alison buvo išvykę į Jamaiką leisti medaus mėnesio. Albumo įrašymo darbai pabaigti tų pačių metų rugpjūtį.
2008 m. rugpjūčio 21 d. grupė perleido „War“ trimis skirtingais formatais, įtraukdami ir seniau neišleistus bei retus kūrinius
Albumo dainos
Visų dainų žodžius ir muziką sukūrė U2.
Singlai
Visiems trims singlams buvo sukurti videoklipai.
1983 m. sausį „New Year’s Day“ išleistas kaip tarptautinis singlas. Jis Jungtinės Karalystės singlų tope pasiekė singlų dešimtuką. Parašyti šiai dainai žodžius Bono įkvėpė Lenkijos Solidarumas.
1983 m. kovo mėnesį „Two Hearts Beat As One“ ir „Sunday Bloody Sunday“ singlai išleisti skirtinguose regionuose. „Two Hearts Beat As One“ – singlas Jungtinei Karalystei, Australijai ir JAV. JK singlų tope pasiekė 18-ąją vietą. „Sunday Bloody Sunday“ pasirodė Vokietijoje ir Olandijoje; Olandijos singlų tope užėmė 3-ąją vietą.
Pavlinovas
Pavlinovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Orlios valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į pietvakarius nuo Orlos, apie 17 km į pietus nuo Bielsko ir apie 56 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaime yra XIX a. įkurtos stačiatikių kapinės, kurios yra įtrauktos į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Filipki Malė
Filipki Malė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolno valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į šiaurę nuo Kolno ir apie 91 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Keliakiemis
Keliakiemis – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Balceriškių, prie kelio. Į vakarus nuo kaimo telkšo Šiemetis, rytų pusėje – nedidelis Keliakiemio ežeras.
Kiselev Lešničuvka
Kiselev Lešničuvka – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Vkra
Vkra  – upė Lenkijoje, dešinysis Narevo intakas. Prasideda netoli Nidzicos miestelio, įteka į Narevą netoli šio santakos su Vysla. Žemiau Dzialdovo atsišakoja upelis, įtekantis į Velos upę (bifurkacija).
Viljasonas
Viljasonas – miestas pietų Bolivijoje, Potosi departamente, 347 km nuo Potosi, Argentinos pasienyje, priešais La Kjaką. Išsidėstęs Altiplane, apie 3500 m aukštyje. 31,1 tūkst. gyventojų (2005 m.).
Vkra
Intakai – Lydinia, Sona, Mlavka, Plonka.
Rudolf Carnap
Rudolfas Karnapas (, 1891 m. gegužės 18 d. – 1970 m. rugsėjo 14 d.) – įtakingas XX a. vokiečių filosofas, iki 1935 m. dirbęs Europoje, o vėliau ir Jungtinėse Amerikos Valstijose. Jis buvo pagrindinis „Vienos Ratelio“ narys ir iškilus loginio pozityvizmo atstovas. Karnapas parašė didžiulį kiekį įvairiausių darbų, jis (ir Carl Hempel) daugiau nei kiti prisidėjo prie loginio pozityvizmo programos platinimo ne tik Europoje, bet ir Amerikoje.
Viljasonas
Miestas įkurtas 1910 m. gegužės 20 d. ir pavadintas departamento gubernatoriaus Eliodoro Villazón garbei. Tekstilės ir elektronikos pramonė.
Vkra
Didžiausi miestai – Nidzica, Dzialdovas.
Rudolf Carnap
Harvardo universiteto filosofas Willardas Quine rašė: „Karnapas yra iškili asmenybė. Aš matau jį kaip dominuojančią figūrą filosofijoje nuo 1935 m. Kai kurie filosofai šitą poziciją mieliau atiduotų Wittgensteinui, bet daug kas mano būtent taip, kaip aš manau.“
Hempelis rašė: „Karnapo išmoningi ir švietėjiški loginio analizavimo ir rekonstravimo metodai ir pavyzdžiai, kuriuos jis paminėjo savo griežtuose, bet plačių pažiūrų  tyrimuose ir darbuose, numatė stiprias, tikslias analizines paskatas filosofijos problemoms.“
Biografija
Rudolfas Karnapas gimė šiaurės vakarų Vokietijos mieste Ronsdorfe, kuris kartu su kitais aplinkiniais miesteliais 1929 m. buvo sujungtas į miestą – Vupertalį. 1898 m., po tėvo mirties, jis kartu su šeima persikėlė į Barmeną, kur Karnapas pradėjo mokytis Gimnazijoje. Būdamas keturiolikos Karnapas išmoko Esperanto kalbos, kurią vėliau naudojo savo kelionėse.1910-1914 m. studijavo filosofiją, fiziką bei matematiką Jenos ir Freiburgo universitetuose. Taip pat klausė B. Baucho Kanto kurso, kur visus metus gilinosi į „Grynojo proto kritiką“ ir ypatingai susidomėjo Kanto erdvės teorija. Karnapas taip pat klausė tris G. Frėgės kursus 1910 m., 1913 m. ir 1914 m. Šiuose kursuose Frėgė aiškino savo loginę sistemą ir jos taikymą matematikoje. Tačiau šiuo metu Karnapą labiausiai domino fizika. 1913 jis planavo rašyti savo disertaciją termoelektroninės emisijos tema. Jo studijas nutraukė prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas. Karnapas tarnavo fronte iki 1917 m. tada gavo leidimą studijuoti fiziką Berlyno Universitete, kuriame tuo metu profesoriavo A. Einšteinas.
Po karo, Karnapas parašė naują disertaciją, šį kartą, erdvės ir laiko aksiomatinės teorijos tema. Ją parodė Jenos universiteto Fizikos fakulteto dekanui M. Wienui ir B. Bauchui. Abiejiems darbas pasirodė įdomus, tačiau Wienui atrodė, kad disertacijoje per daug filosofijos, o Bauchas manė, kad ji labiau tinka fizikai nei filosofijai.
Karnapo įsitraukimas į „Vienos Ratelio” veiklą išsivystė per kelerius metus. Jis susipažino su Hansu Reichenbachu filosofijos konferencijoje vykusioje Erlangene 1923 m. Reichenbachas jį supažindino su Moritzu Schlicku. Karnapas 1925 m. aplankė Schlicką- ir „Vienos Ratelį”- ir sekančiais metais persikraustė į Vieną ir tapo asistuojančiu profesoriumi Vienos Universitete. Jis tapo pagrindiniu „Vienos Ratelio“ nariu ir 1929 m. kartu su Hansu Hahnu ir Otto Neurathu, parašė „Vienos Ratelio” manifestą.
1935 m., padedamas amerikiečių filosofų Č. Moriso ir V. Kvaino, Karnapas emigravo į Jungtines Amerikos Valstijas ir 1941 m. tapo jų piliečiu.
Mirė 1970 m. rugsėjo 14 d. Santa Monikoje.
Rudolfas Karnapas ir jo filosofija
Rudolfas Karnapas – loginio pozityvizmo atstovas. Dėl jo didžiulio indėlio į filosofijos mokslą, filosofijos kalbą, tikimybės teoriją, klasikinę, induktyviąją ir modalinę logiką, jis laikomas vienu žymiausių XX a. filosofų. Rudolfas Karnapas laikė metafiziką bereikšme, kadangi jos teiginiai negali būti įrodyti arba paneigti eksperimentais. Anot jo, daug filosofinių problemų iš tikrųjų yra pseudo – problemos, t. y. piktnaudiškų interpretacijų rezultatas. Pasak Rudolfo Karnapio, kai kurios iš jų galėtų būti išspręstos, jei mes pripažintume, jog jos ne išreiškia fakto esmę, o rodo pasirinkimą tarp skirtingų lingvistinių struktūrų. Taigi, loginės kalbos analizės, esą, įgauna pagrindinį instrumentą, sprendžiant filosofines problemas. Nuo tada, kai šnekamoji kalba tapo dviprasmiška, Rudolfas Karnapas įrodinėjo, kad filosofinės problemos turi būti studijuojamos, remiantis dirbtinėmis logikos ir matematikos kalbomis. Anot jo, tai padėtų išspręsti teiginių reikšmių problemas, skirtingas tikimybės teorijos interpretacijas, aiškinimo prigimtį bei skirtumus tarp analitinio ir sintetinio, būtinų ir atsitiktinių teiginių.
Mokslinės teorijos struktūra
Karnapio nuomone mokslo teorija aiškinama kaip aiški formali sistema. Ji susideda iš: • Oficialios kalbos įskaitant loginių ir neloginių terminų; • loginių – matematinių aksiomų ir taisyklių išvesties rinkinių; • ne logiškų aksiomų nustatymu, išreiškiant empirinės dalies teoriją; • taisyklių korespondencijų, kurios paaiškina empirines teorijas.
Veikla ir darbai
1926 m. įsidarbino Vienos universitete ir per kelerius ateinančius metus įsitraukė į „Vienos ratelio“ veiklą.
1928 m. Karnapas išleido savo knygą „Loginė pasaulio struktūra“, kurioje išvystė formalųjį empirizmą visas mokslines sąvokas apibrėždamas fenomenologiniais terminais. Tais pačiais metais jis išleido dar vieną knygą „Filosofijos pseudo-problemos“, kurioje teigė, kad daugelis filosofinių klausimų yra beprasmiai.
1930 m. pradėjo profesoriauti Prahos universitete. Čia jis parašė knygą, kuri jį padarė garsiausiu loginio pozityvizmo ir „Vienos ratelio“ atstovu, „Kalbos loginę sintaksė“ (1934 m.). Šiame kūrinyje jis plėtojo savo tolerancijos principą, pagal kurį nėra tokio dalyko kaip „teisinga“ logika ar kalba. Visi turi teisę pasirinkti, priklausomai nuo savo poreikių ir tikslų, kokią kalbos formą naudoti.
1936–1952 m. profesoriavo Čikagos Universitete (išskyrus 1940–1941 m. kuriuos praleido kaip viešintis profesorius Harvaro Universitete). Šis laikotarpis jam buvo labai produktyvus – rašė knygas apie semantika, modelių logiką ir apie filosofinius tikimybės ir indukcijos principus.
1954 m. profesoriavo Los Andžele, Kalifornijos universitete
1964 m. perėjo į Los Andželo Kalifornijos Universitetą. Čia rašė apie mokslinį pažinimą, analitinę-sintetinę dichotomiją bei verifikacijos principą.
Kamara
Kamara (pirkaitė, maltuvė) – tradicinio lietuvių gyvenamojo namo arba svirno patalpa. Ji skirta laikyti maisto atsargoms, namų apyvokos daiktams, girnoms. Kartais kamaroje vasarą buvo miegama. Kamara turi vieną nedidelį langelį, neapšildoma.
Aukštaičių kamaros turėjo plūktinę aslą, žemaičių kamaros būdavo įrengiamos antrajame trobos gale. Žemaičiai ir suvalkiečiai įrengdavo kamaras svirnuose, kur įsikurdavo šeimininkų vaikai, samdiniai.
Kambodžos rielis
Rielis (ISO 4217 kodas: KHR) – Kambodžos valiuta. Rielis buvo išleistas dviem skirtingais laikotarpiais. Pirmasis rielis cirkuliavo nuo 1953 iki 1975 m. gegužės mėn., o antrasis šiuo metu cirkuliuoja nuo 1980 m. balandžio 1 d. Šalia rielio Kambodžoje kursuoja ir JAV doleris. Nuo 1975 iki 1980 m. šalis neturėjo pinigų sistemos, nes tuo metu šalį valdę Raudonieji khmerai vadovavosi socializmu ir sumenkino pinigų vertę.
Šrilankinis leopardas
Šrilankinis leopardas (Panthera pardus kotiya) – leopardo (Panthera pardus) porūšis, kurio arealas yra Šri Lanka. Tai vienas iš devynių dabar pripažįstamų gyvenančių leopardo porūšių.
Neseni tyrimai parodė, kad Jalos nacionaliniame parke leopardų tankis yra vienas didžiausių pasaulyje, nors šrilankinis leopardas laikomas porūšiu, kuriam gresia išnykimo pavojus. Šri Lankoje patogu stebėti leopardus, kadangi jie šioje saloje neturi tokių konkurentų kaip tigrai, liūtai ar hienos.
Biologija
thumb|left|250px|Šrilankinis leopardas Kailis gelsvai rudas ar rūdžių geltonumo, nusėtas tamsiomis dėmėmis ar dėmių rozetėmis.
Vidutinė patinų masė – apie 56 kg (sunkiausias – 77 kg), o patelių – 29 kg.
Šis leopardo porūšis gyvena tik Šri Lankoje, jis yra stambiausias salos plėšrūnas. Kaip ir daugelis kačių šrilankiniai leopardai minta daugelių prieinamų gyvūnų – smulkiais žinduoliais, paukščiais, ropliais, taip pat ir stambesniais gyvūnais. Sausose vietovėse svarbus maisto objektas yra aksis. Grobiu yra ir šrilankinis zambaras, muntjakai, laukinės kiaulės ir beždžionės. Žinoma, kad kartais papjauna ir beveik suaugusius naminius buivolus.
Šrilankiniai leopardai medžioja panašiai kaip ir kiti leopardai, tykiai prisėlina, maksimaliu greičiu pribėga ir šoka ant aukos. Auką paprastai nužudo vienu įkandimu į gerklę. Skirtingai negu kitų porūšių leopardai, šrilankiniai leopardai retai grobį slepia medžiuose, kadangi Šri Lankoje nėra stambių plėšrūnų, kurie galėtų atimti grobį.
Neseni tyrimai Yalos nacionaliniame parke parodė, kad vietiniai leopardai yra medžiotojai vienišiai, išimtis yra tik patelės su jaunikliais. Patinų ir patelių medžioklės teritorijos persikloja – patino didesni medžioklės plotai apima mažesnius kelių patelių medžioklės plotus. Gretimi patinų medžioklės plotai irgi dažnai persikloja.
Rujos sezono neturi, poruotis gali bet kuriuo metų laiku, nors tai nutinka dažniau sausuoju metų laiku. Vadoje paprastai būna du kačiukai.
Arealas
thumb|250px|left|Dabartinis leopardų arealas Šri Lankoje
Vykdant Leopardų projektą sužinota, kad saloje jie gyvena tiek saugomose teritorijose, tiek už jų ribų.
Leopardai aptinkami įvairiose buveinėse – sausuosiuose amžinai žaliuose musoniniuose miškuose, sausosiuose brūzgynuose, kalnų miškuose, džiunglėse ir kitokiuose miškuose.
Aplinkosauginis aspektas
Šrilankiniams leopardams grėsmę kelia brakonieriavimas ir buveinių naikinimas. Tačiau leopardai yra gerai prisitaikantys, todėl geba išgyventi ir žmonių gyvenviečių kaimynystėje. Daug metų trukęs pilietinis karas sutrikdė leopardų apsaugos programų vykdymą.
Baltupis
Baltupis – upelis Kėdainių rajone, Surviliškio seniūnijos pietuose; Nevėžio dešinysis intakas. Prasideda laukuose, į vakarus nuo Sirutiškio. Pradžioje teka į pietus, pasiekia Babėnų šiaurinį pakraštį. Toliau teka į rytus, kerta Kėdainių-Panevėžio kelią. Įteka į Nevėžį 67,2 km nuo jo žiočių, į pietryčius nuo Sirutiškio bendrovės.
Visa upės vaga sureguliuota. Seniau upės baseine veikė Babėnų sąvartynas, lėmęs didelę jos taršą. Žemupio slėnis buvo tankiai apaugęs Sosnovskio barščiais, jie vėliau chemiškai išnaikinti.
Jeronimas Prahiškis
thumb|235 px|Jeronimo Prahiškio sudeginimas thumb|Atminimo lenta Prahoje Jeronimas Prahiškis (,, apie 1378 m. – 1416 m. gegužės 30 d. Konstancas) – čekų husitų veikėjas.
Biografija
Baigęs Prahos universitetą nuo 1399 m. studijavo Oksforde, buvo paveiktas Džono Vaiklifo idėjų. 1405–1412 m. dėstė Paryžiaus, Heidelbergo, Vienos ir Kelno universitetuose; visur buvo kaltinamas erezijų skleidimu. 1412 m. pakviestas į Lenkijos karaliaus Jogailos dvarą, gyveno Krokuvoje; ten sakė pamokslus ir diskutavo su katalikų dvasininkais. Atvykęs į Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto dvarą, su juo lankėsi Vitebske ir kitose Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės vietose, Pskove demonstravo savo priešiškumą popiežiaus kurijai.
Lietuvoje Jeronimas Prahiškis pagarsėjo kaip aršus misionierius, vadovavo šventų miškų kirtimui, baltų šventovių niekinimui. Vytauto įsakymu buvo išsiųstas, kuomet pas kunigaikštį atėjusios moterys pasiskundusios, kad iš jų buvo atimta Dievo buveinė.
Grįžęs į Prahą ir sužinojęs apie J. Huso suėmimą, nepaisydamas įspėjimų, 1415 m. balandžio mėn. išvyko jo ginti į Konstanco susirinkimą (vyko 1414–1418 m.), jame apšauktas eretiku ir sudegintas. Jo ir Jano Huso sudeginimas davė pradžią husitų judėjimui.
Taučeliai
Taučeliai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Kartupių, prie kelio, dešiniajame Šešuvies krante.
Simón Bolívar
Simonas Bolivaras (, pilnas vardas: ; 1783 m. liepos 24 d. Karakasas, Venesuela – 1830 m. gruodžio 17 d. Santa Marta, Kolumbija) – viena ryškiausių Pietų Amerikos istorinių asmenybių, žymus karvedys ir politikas.
P. Amerikoje ilgą laiką klestėjo S. Bolivaro kultas. Revoliucionieriaus vardas įamžintas šalių, provincijų, miestų, gatvių, piniginių vienetų pavadinimuose. Jo asmenybei skirta daugybė meno kūrinių, pastatyta paminklų.
Detaliau nagrinėjant S. Bolivaro biografiją galima išskirti šiuos etapus:
Keliuotiškiai
Keliuotiškiais vadinami kaimai:
2018 m. pasaulio akademinio irklavimo čempionatas
2018 m. pasaulio akademinio irklavimo čempionatas – tarptautinės irklavimo federacijos organizuotas geriausių pasaulio akademinio irklavimo sportininkų čempionatas, kuris vyko rugsėjo 9 d. – rugsėjo 16 d. Bulgarijos mieste Plovdive.
Altdorfas
Altdorfas (, 'senas kaimas') – miestas centrinėje Šveicarijoje, Roiso upės slėnyje, 3 km į pietus nuo Keturių Kantonų ežero pietrytinio pakraščio, 462 m aukštyje virš jūros lygio. Urio kantono centras. 8,6 tūkst. gyventojų (2007 m.). Pro miestą eina Sankt Gotardo geležinkelis ir plentas. Elektrotechnikos (kabelių), gumos pramonė, mineralinių trąšų gamyba. Turizmas.
Kultūra
Yra Uri kantono muziejus, klasicistinė XIX a. pr. bažnyčia, kapucinų vienuolynas, įkurtas 1581 m., Patricijų rūmai. 1895 m. pastatytas paminklas Viliui Teliui. Taip pat yra Telio teatras, įkurtas 1925 m., kuriame kas 3 metai statoma Frydrycho Šilerio pjesė „Vilius Telis“.
Vilou
Filmo idėja George Lucas kilo dar 1972 metais. Ron Howard jis įkalbėjo imtis šios idėjos 1985 m. baiginėjant montuoti filmą „Kokonas“. Bob Dolman buvo patikėta parašyti scenarijų, kurį jis baigė 1986 m., prieš galutinį variantą pateikęs net septynis juodraščius. Filmavimas prasidėjo 1987 m. balandį, užbaigtas tų pačių metų spalį.
Didžioji scenų dalis filmuota kampanijoje „Elstree Studios“ Herfordšyre, Anglija, taip pat Velse ir Naujoje Zelandijoje. Kampanija „Industrial Light & Magic“ sukūrė vizualinius efektus, panaudojusi revoliucingą skaitmeninio morfingo technologiją. Filmas į ekranus išleistas 1988 metų gegužę nuvylė savo pajamomis (uždirbo 57 mln. JAV dol. ) ir sulaukė neigiamų kritikų atsiliepimų. Tačiau buvo nominuotas dviem Oskaro statulėlėms, geriausio garso montažo ir geriausių visualinių efektų kategorijose, kurių negavo.
Ozimas
Ozimas – miestas Italijoje, Markėje, Ankonos provincijoje. Miestas yra 15 km į pietus nuo Ankonos, ant kalvos prie Adrijos jūros.
Istorija
Vetus Auximum įkūrė tie patys graikų kolonistai kaip ir Ankoną. Vėliau dėl miesto kovojo galai ir pičėnai, kol jį užėmė romėnai, kurie miestą naudojo kaip tvirtovę nuo 174 m. pr. m. e. Iki šių laikų išliko akmeninės sienos dalys. Ozimas buvo romėnų kolonija iki 157 m. pr. m. e. Miestą gynė Pompėjų giminė, kuri priešinosi Julijui Cezariui 49 m. pr. m. e. Dėl įrašų ir paminklų miesto aikštėje manoma, kad Romos imperijos laikais tai buvo svarbus miestas.
VI a. per Gotų karus jį buvo apgulę Belisarijus ir Totila. Bizantijos istorikas Prokopijus teigia, kad tai buvo svarbiausias regiono miestas.
Vėliau Ozimas buvo popiežiaus nuosavybė, o 1100 m. tapo nepriklausomu miestu. Popiežiui jį grąžino kardinolas Gil de Albornoz, o 1399-1430 m. miestą valdė Malatestų giminė, pastačiusi neišlikusią pilį. Po to Ozimą valdė popiežius iki Italijos suvienijimo 1861 m.
Lipnas (Losicės apskritis)
Lipnas – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Plateruvo, apie 15 km į šiaurės rytus nuo Losicės ir apie 125 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1486 metais. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Stanislovas Kiška II
Stanislovas Kiška (m. 1554 m. spalio mėn.) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valstybės ir karinis veikėjas, 1544–1554 m. Vitebsko vaivada, nuo 1552 m. Breslaujos seniūnas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos lenkų ir čekų kilmės lietuvių didikų giminės. Tėvas Petras Kiška, motina Ona Radvilaitė. Broliai Petras Kiška (1519–1550), Mikalojus Kiška (m. 1587 m.).
Žmona kunigaikščio Jono Radvilos duktė Ona Radvilaitė, vaikai Stanislovas Kiška, Elžbieta Kiškaitė, Jonas Kiška. Po jo mirties Ona Radvilaitė ištekėjo už Selcų bajoro Kristupo Sadovskio.
Vedybomis įgijo didelių žemės valdų. Sekdamas pusbroliu Mikalojumi Radvila Juodoju ėmė remti protestantus. Sunkiai sirgdamas, su broliu Mikalojumi, prižiūrimi Mikalojaus Radvilos Juodojo ir jo pusbrolio Mikalojaus Radvilos Rudojo, 1554 m. pasidalijo mirusio brolio Petro turtą. 1554 m. spalio mėn. testamentu mažamečių 3 vaikų globą po mirties pavedė Mikalojui Radvilai Juodajam.
Valstybės tarnyba
1544–1554 m. Vitebsko vaivada, nuo 1552 m. Breslaujos seniūnas.
Marijampolės apskrities vėliava
thumb|right|200px|Marijampolės apskrities vėliava. Pločio ir ilgio santykis - 5:6
Tėbai (Graikija)
Tėbai – miestas Graikijoje, įsikūręs šiaurėje. Antikos laikais Tėbai buvo didžiausias miestas Bojotijos regione. Šiuo metu modernūs Tėbai vis dar susideda iš antikinės citadelės.
Marijampolės apskrities vėliava
Marijampolės apskrities vėliava – viena iš Marijampolės apskrities heraldikos atributų. Vėliava herbo spalvų, laisvieji kraštai apvesti siaura auksine virvute.
Tėbai (Graikija)
Istorija
VI a. pr. m. e. pabaigoje pirmąkart susipyko su Atėnais, kurie padėjo mažam Platėjos kaimeliui išsaugoti nepriklausomybę nuo Tėbų ir atmušė pastarųjų įsiveržimą į Atiką. Neapykanta Atėnams geriausiai paaiškina nepatriotinius Tėbų poelgius per persų invaziją į Graikiją (480–479 m. pr. m. e.). Nors 400 karių buvo nusiųsta į Termopilus ir ten pasiliko su Leonidu, bet galutiniam mūšyje nedalyvavo ir pasidavė persams, Tėbų aristokratai perėjo į Kserkso pusę ir aršiai už jį kovėsi Platėjos mūšyje 479 m. pr. m. e. Nugalėtojai graikai atėmė iš Tėbų Bojotijos lygos vadovo vaidmenį, o Spartos ketinimams juos išspirti iš Delfų amfiktiono sutrukdė tik Atėnų užtarimas.
457 m. pr. m. e. norėdama sutrukdyti Atėnams centrinėje Graikijoje, sugrąžino Tėbams Bojotijos lygos vadovavimą. Kadmėjos tvirtovė pasitarnavo kaip pasipriešinimo centras, kai Atėnai užėmė visą kraštą (457–447 m. pr. m. e.). Per Peloponeso karą Tėbai, supykdyti to, kad Atėnai rėmė mažų Bojotijos miestų, ypač Platėjos, nepriklausomybę, buvo tvirti Spartos sąjungininkai, o mainais Sparta padėjo apgulti ir sugriauti Platėją 427 m. pr. m. e. O 424 m. pr. m. e. Tėbų vadovaujama Bojotija sumušė Delijaus mūšyje įsiveržusius atėniečius ir pirmąkart pademonstravo tvirtą karinę organizaciją, kuri Tėbus padarė vienu iš galingiausių miestų Graikijoje.
Žlugus Atėnų galybei po Peloponeso karo, Tėbai sužinojo, kad Sparta ketina apsaugoti tuos kraštus, kuriuos jie ketino užimti, ir panaikino sąjungą. 404 m. pr. m. e. jie siekė visiškai sugriauti Atėnus, bet 403 m. pr. m. e. jau padėjo į Atėnus grįžti demokratijai, kad ji būtų atsvara Spartai. Po metų, tikriausiai įtikinti persų aukso, Tėbai sudarė branduolį sąjungos, nukreiptos prieš Spartą. Haliarto (395 m. pr. m. e.) ir Koronėjos (394 m. pr. m. e.) mūšiuose jie pademonstravo savo didėjančią karinę galią, kai su spartiečiais kovėsi kaip su lygiais. Karo pasekmės buvo katastrofiškos Tėbams, kai visuotinis susitarimas 387 m. pr. m. e. nustatė visų Graikijos miestų savivaldą ir nušalino bojotiečius nuo jų valdymo. Tėbų galia dar labiau sumažėjo 382 m. pr. m. e., kai Sparta po išdavystės užėmė tvirtovę. Po trejų metų spartiečių įgula buvo išvyta, o vietoj oligarchijos įvesta demokratija. Po to buvusiuose karuose Epaminondo ir Pelopido sukurta armija parodė esanti geriausia Graikijoje. Po padrikos kovos metų, kai Tėbai užvaldė Bojotiją, pasiekė zenitą pergalėje prieš spartiečius Leuktros mūšyje 371 m. pr. m. e. Nugalėtojai visoje Graikijoje buvo sveikinami kaip išvaduotojai. Tėbai įsiveržė į Peloponesą ir su didele sąjunga ilgam palaužė Spartos galią, iš dalies todėl, kad išlaisvino helotos, spartiečių ekonomikos pagrindą. Panašios ekspedicijos buvo nusiųstos į Tesaliją ir Makedoniją.
Bet Tėbų dominavimas buvo trumpalaikis, nes valstybės, kurias jie išlaisvino, nenorėjo visam laikui tapti jų pavaldiniais. Dėl varžybų su Atėnais, kurie 395 m. pr. m. e. buvo Tėbų sąjungininkais, bijodami Spartos, o nuo 387 m. pr. m. e. stengėsi palaikyti galios balansą, Tėbų imperija nesusikūrė. Epaminondui žuvus Mantinėjos mūšyje 362 m. pr. m. e. Tėbai prarado lyderių pozicijas. Kare su kaimynine Fokide (356–346 m. pr. m. e.) Tėbai nesugebėjo net išsaugoti dominavimo centrinėje Graikijoje, o pasikvietę Pilypą II sutriuškinti fokiečius, jie leido Makedonijos karaliui pavojingai arti priartėti prie Tėbų sienų. Nuotaikos pasikeitė, kai Demostenas įkalbėjo Tėbus dalyvauti paskutiniame bandyme sutrukdyti makedoniečiams užimti Graikiją. Tačiau Cheronėjos mūšis buvo pralaimėtas ir Tėbai prarado viltis susigrąžinti įtaką. Pilypas pasitenkino nušalinęs Tėbus nuo Bojotijos valdymo, bet po nesėkmingo maišto 335 m. pr. m. e. prieš makedoniečius, jo sūnus Aleksandras Didysis nubaudė miestą jį sugriaudamas, tik, pasak legendų, palikdamas šventyklas ir poeto Pindaro namus.
Kai jis pergalingai kovojo šiaurėje, Atėnai ir Tėbai vėl nusprendė sukilti, bet kai kiti miestai dvejojo, Tėbai kovojo iki paskutinio kraujo lašo. Bet kova buvo beprasmė, po skerdynių Aleksandras sugriovė miestą iki pamatų, o jo teritoriją padalino kitiems Bojotijos miestams. Tėbiečiai buvo parduoti į vergiją. Buvo pasigailėta tik šventikų, makedoniečius palaikiusios partijos lyderių ir Pindaro palikuonių. Toks Tėbų likimas privertė Atėnus pasiduoti. Pasak Plutarcho, Atėnų pasiuntinys Fokionas, įtikino neištremti antimakedonietiškos partijos vadų, tame tarpe Demosteno.
Bizantijos laikais mieste slėpdavosi pabėgėliai nuo užpuolikų. Nuo X a. Tėbai tapo naujo šilko kelio prekybos centru, o šilko dirbtuvės skatino muilo ir dažų importą iš Atėnų. Šilko gamyba taip klestėjo, kad XII a. Tėbai aplenkė Konstatinopolį pagal išgaunamą šilką. Tėbų moterys garsėjo savo audiniais.
Nors 1146 m. miestą nusiaubė normanai, Tėbai greitai atsigavo ir klestėjo iki Bizantijos padalinimo 1204 m. Dėl turtų frankų de la Roche dinastija išsirinko Tėbus savo sostine. Mieste yra išlikęs muziejaus kiemas ir gerai prižiūrimas sodas šalia XIII a. frankų bokšto − tai viskas, kas liko iš tvirtovės, kurią 1311 m. sugriovė katalonai. 1311 m. Tėbai buvo trumpai gyvavusios Katalonijos gvardijos valstybės sostine.
Geografija
Už 10 km į šiaurę yra Gla, Mikėnų laikų tvirtovės, griuvėsiai. Kalvą, ant kurios matytos rūmų ir agoros liekanos, supa 3 km ilgio ir 5 m aukščio sienos.
Dariusz Dudka
žaidžia nuo 2004 m. Su rinktine dalyvavo.
Sviliai (Biržai)
Sviliai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės rytus nuo Vabalninko, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Į pietus nuo Svilių yra mitologinis Trišakių akmuo, dar vadinamas Batakmeniu, Čebatoriumi.
Liauriai
Liauriai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Viduklės, prie magistralės, kaimo apylinkėse yra degalinė.
Sviliai (Biržai)
thumb|left|250px|Knygnešys Tomas Paliulis su šeima, 1895.
Žymūs žmonės
Sviliuose gimė:
Vigantas Danilavičius
Vigantas Danilavičius (g. 1963 m. liepos 8 d.) – Lietuvos ir Plungės rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1987–1995 m. Plungės rajono Žlibinų pagrindinės mokyklos lietuvių kalbos mokytojas. 1995–2000 m. Plungės rajono savivaldybės mero pavaduotojas, 2000–2003 m. savivaldybės administratorius, 2003–2004 m. meras. Nuo 2004 m. laikraščio „Klaipėda“ apžvalgininkas.
1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys.
1990–1995 m. Plungės rajono savivaldybės tarybos deputatas, 1995–2004 m. Plungės rajono savivaldybės tarybos narys.
Šaulių sąjungos narys. Žmona Jolanta, sūnus Mikas.
Dniepras
Dniepras  – viena didžiausių rytų Europos upių. Teka per Rusijos, Baltarusijos bei Ukrainos teritorijas. Dniepro ištakos – Valdajaus aukštumose, Rusijoje. Teka daugiausia pietų kryptimi. Aukštupyje teka siauru slėniu, ties Orša kerta smiltainio aukštumas, sudaro Kobeliankos slenksčius. Toliau upės slėnis ir vaga išplatėja. Įteka į Juodosios jūros Dniepro limaną.
Vidurupyje ir žemupyje įrengta hidroelektrinių kaskada, sudaryta tvenkinių virtinė: Kijevo, Kanivo, Kremenčuko, Kamianskės, Dniepro, Kachovkos). Dniepras užšalęs nuo gruodžio iki kovo žemupyje, iki balandžio – aukštupyje. Upė vandens kanalais sujungta su Dauguvos, Nemuno, Vyslos baseinais. Dniepras laivuojamas 1677 km nuo žiočių.
Senieji pavadinimai
Dniepras – upė, kuria ėjo istorinis kelias „iš variagų pas graikus“. Graikų istorikas Herodotas upę vadino Borysthenes („upė šiaurėje“), romėnai – Danaper, Kijevo Rusioje – Slavutič.
Upėvardis Dniepras – spėjama, iranėniškos (skitiškos) kilmės. Jis sudarytas iš dān („upė“) ir āpr („gili“).
thumb|300px|Dniepras ir [[Dniepro baseinas ]]
Intakai
Didžiausi intakai:
Didžiausi miestai
Didžiausi miestai prie Dniepro:
Kanalai
Su Vakariniu Bugu Dnieprą jungia Dniepro-Bugo kanalas, pastatytas LDK 1775 m. Tuo metu valstybei vadovavo Stanislovas Augustas Poniatovskis.
Redutai
Redutai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Orlios valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietus nuo Orlos, apie 16 km į pietryčius nuo Bielsko ir apie 52 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1577 m. kaimas buvo užrašomas - Rudołty, o XVII a. - Rudolin.