cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vladas Rėklaitis
Karjera kariuomenėje
1919 m. vasario 3 d. įstojo į Lietuvos kariuomenę – 1-ąjį pėstininkų Gedimino pulką. Jam iš karto buvo pavesta organizuoti naujokų šaukimą Marijampolės, Seinų ir Alytaus apskrityse. Liepos 1 d. paskirtas Šakių karo komendantu. 1919 m. lapkričio mėnesį pripažintas karinis majoro laipsnis. Dalyvavo kovose su lenkais. 1920 m. lapkričio mėnesį vadovavo 7-ajam pėstininkų pulkui kautynėse su L. Želigovskio daliniais ties Širvintomis. Už pasižymėjimą ties Širvintomis buvo pakeltas į pulkininkus leitenantus.
Nuo 1921 m. vasario vadovavo 5-ajam pėstininkų Kęstučio pulkui. 1923 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus. 1925 m. spalį perkeltas į Krašto apsaugos ministerijos Ūkio ir finansų valdybą. Nuo 1926 m. sausio 1 d. paskirtas etatiniu Aukštųjų karininkų DLK Vytauto kursų lektoriumi. 1927 m. rugpjūčio mėnesį pakeltas į pulkininko laipsnį. 1928 m. birželio 15 d. paskirtas KAM ypatingųjų reikalų karininku.
Už Širvintų kautynes lenkų fronte su pavėlavimu apdovanotas Vyčio Kryžiaus 3-ojo laipsnio ordinu. 1928 m. gruodžio 9 d. „Įsakyme Kariuomenei“ Nr. 9 išspausdintas Respublikos Prezidento aktas Nr. 713: „Aš, Antanas Smetona, Lietuvos Respublikos Prezidentas, pasiremdamas Vyties Kryžiaus ordeno įstatymu, ypatingų reikalų karininką prie Krašto apsaugos ministerio pulkininką Vladą Rėklaitį už pasižymėjimus kovose 1920 metų lapkričio mėn. 21 dieną su lenkais ties Širvintomis apdovanoju pirmos rūšies 3-ojo laipsnio Vyties Kryžiaus ordinu. Kaunas. 1928 m. lapkričio mėn. 23 d.“
Prezidento aktą kontrasignavo Ministras Pirmininkas ir laikinai einantis Krašto apsaugos ministro pareigas prof. Augustinas Voldemaras.
1929 m. vasario 10 d. pačiam prašant paleistas atsargon.
Veikla išėjus į atsargą
1931–1940 m. ėjo Ukmergės burmistro pareigas, juo rinktas dukart. V.Rėklaičiui tapus buristru pradėtas 1931 m. pradėtas įrenginėti miesto vandentiekis. Ukmergėje buvo sutvarkytas gatvių apšvietimas, grįstos gatvės, pastatytos trys pradinės mokyklos.
Ukmergės kraštotyros muziejaus archyvuose saugomuose dokumentuose yra užrašyti burmistro Vlado Rėklaičio žodžiai, kuriais jis apibūdina to meto Ukmergę. Pasak Vl. Rėklaičio, 1937 m. Ukmergėje buvo du malūnai, elektros stotis, dvi spaustuvės, dvi lentpjūvės, du kino teatrai, autobusų stotis, pašto, telegrafo ir telefono stotis, odų, aliejaus dirbtuvės, koklių bei plytų dirbtuvės, „Vienybės“ liejykla, keletas viešbučių, valgyklų. 1932 m. įrengtas vandentiekis. Ukmergiškių ir apskrities gyventojų vaikai mokėsi 6 pradžios mokyklose bei trijose gimnazijose: lietuvių, lenkų, žydų. Pastatyta moderni ir puošni Antano Smetonos vardo gimnazija. Ten mokėsi vyresnioji pulkininko duktė.
Okupacijos metai
1940 m. liepos 12 d. bolševikų suimtas ir kalintas Ukmergėje. NKVD atsargos karininką kaltino, kad jis buvęs „stambus dvarininkas, turėjęs 135 hektarus žemės“, 1935–1940 m. priklausęs Tautininkų sąjungai, ilgai buvęs Ukmergės burmistru ir net palaikęs puikius santykius su „diktatoriumi Smetona“ (prieš Vladą Rėklaitį užvestoje NKVD baudžiamojoje byloje yra įsegtas pakvietimas pulkininkui 1927 m. lapkričio 23 d., 17 valandą, apsilankyti Respublikos Prezidento rūmuose ir Kariuomenės dienos proga išgerti arbatos). O būdamas burmistru, pasirodo, „nedavė pakankamai darbo miesto proletariatui ir net niekino komunistus“. 1941 m. birželio 14 d. šeima – žmona ir abi dukterys, nelaukiant teismo sprendimo Vlado Rėklaičio byloje, ištremta į Altajaus kraštą.
Prasidėjus Vokietijos-Sovietų Sąjungos karui, iš Ukmergės kalėjimo išlaisvintas. Vokiečių okupacijos metais vėl ėjo burmistro pareigas, bet neilgai, nepritaręs vykdomai politikai žydų atžvilgiu pasitraukė iš pareigų jau 1941 m. liepos mėnesio pabaigoje. Įsakymą dėl žydų geto steigimo Užupyje pasirašė jo pavaduotojas, kuris nuo 1942 m. jau įvardijamas kaip burmistras. 1944 m. vasario mėn. generolui P. Plechavičiui pradėjus kurti Vietinę rinktinę tapo Ukmergės apskrities Vietinės rinktinės karo komendantu. 1944 m. vasarą pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. atvyko į Jungtines Amerikos Valstijas. Surado savo šeimos pėdsakus Sibire, stengėsi jiems padėti.
1952 m. balandžio 4 d. mirė nuo širdies smūgio Čikagoje. Palaidotas Šv. Kazimiero kapinėse.
Australijoje leidžiamas laikraštis „Mūsų pastogė“ 1952 m. spalio 28 d. jo atminimui paskyrė lyrišką Elzės Rataiskienės straipsnį „Žmogus iš Šiaurės krašto“. Jame labai vaizdingai parodyta narsaus karininko ir puikaus, jautraus žmogaus tragedija – gyvenimas toli nuo Tėvynės, rūpestis Sibire vargstančia žmona ir dukrelėmis, gimtojo krašto nostalgija. Keliomis eilutėmis paminėtas jo paskutinis noras ir vilties kibirkštėlė: „kada nors vėl susitikti, grįžti Tėvynėn ir atstatyti išardytą gūžtą“.
Šeima
1922 m. vedė iš lenkų bajorų kilusią Viktoriją Mikuličaitę (1901–1972), išaugino dukras Izoldą Suchoparovą (1923–2000) ir Gražiną Mikulskienę (1927).
Adolph Menzel
thumb|right|180px| Adolfas Mencelis 1900 m. (Vokietijos federalinis archyvas) Adolfas Mencelis (Adolfas fon Mencelis,, 1815–1905 m.) – Vokietijos tapytojas, grafikas ir iliustratorius. Vertinamas reikšmingiausiu Vokietijos XIX a. antros pusės dailininku, priskiriamas realistams.
Biografija
Adolfas Mencelis gimė 1815 m. gruodžio 8 d. Breslau. Jo tėvas vadovavo vietos mergaičių mokyklai ir 1818 m. įsteigė litografijų dirbtuvę. Jau būdamas tik 14 metų amžiaus A. Mencelis kūrė piešinius publikacijoms. 1830 m. šeima persikėlė į Berlyną, kur Adolfas mokėsi Berlyno dailės akademijoje. Jis dirbo tėvo litografijos dirbtuvėje, nuo 1837 m. pradėjo tapyti. Adolfas Mencelis išgarsėjo 400 piešinių serija, sukurta 1840-aisiais ir skirta iliustruoti „Frydricho Didžiojo istoriją“. Antrojoje XIX a. pusėje jis buvo garsiausiu Vokietijos dailininku, jam daug portretų užsakydavo Vokietijos aukštuomenė. A. Mencelio istoriniai paveikslai turėjo nacionalistinį charakterį. Dailininkas buvo populiarus ir labai mažai jo paveikslų buvo išvežti į užsienį, o daugiausiai įsigyti Vokietijos muziejų.
Stilistiškai A. Mencelio kūryba priskiriama realizmo dailės srovei, jo ankstyvieji darbai turėjo sąsajų su būsimo impresionizmo bruožais. A. Mencelio kūrybą aukštai vertinos Edgaras Dega, su kuriuo ir E. Meisonjė dailininkas buvo susitikęs išvykų į Paryžių metu. Savo istorinėse drobėse dailininkas ypač daug dėmesio teikė tiksliam istorinių detalių vaizdavimui. A. Mencelis taip pat tapė savo meto temomis, Vokietijos XIX a. industrializacijos vaizdus. 1889 m. dailininkui suteiktas bajorystės titulas ir jis prie savo pavardės pradėjo naudoti fon priedėlį. Adolfas Mencelis mirė 1905 m. vasario 9 d. Berlyne, jam buvo suteiktos valstybinės laidotuvės. Dailininkas nebuvo vedęs.
Referendumai Lietuvoje
Lietuvoje 1991–2019 m. surengta 13 referendumų. Referendumai rengiami pagal LR Seimo arba Lietuvos piliečių iniciatyvas, jei surenkama virš 300 000 balsuoti galinčių parašų.
Lietuvos Respublikoje gali būti rengiami privalomieji arba konsultaciniai (patariamieji) referendumai. Privalomieji inicijuojami tuomet, kai norima pakeisti Lietuvos Respublikos Konstitucijos 1 straipsnio nuostatą, kad Lietuvos valstybė yra nepriklausoma demokratinė respublika. Taip pat šie referendumai rengiami dėl Lietuvos Respublikos Konstitucijos I skirsnio „Lietuvos valstybė“ bei Lietuvos Respublikos Konstitucijos XIV skirsnio „Konstitucijos keitimas“ nuostatų pakeitimo.
Iš visų rengtų referendumų 7 neįvyko, nesusirinkus reikiamam skaičiui rinkėjų (daugiau nei pusei balsavimo teisę turinčių piliečių).
Statybos apdailos mašinos
AB „Statybos apdailos mašinos“ – Vilniaus įmonė, užsiimanti statybos apdailos mašinų ir jų atsarginių detalių gamyba. Gaminami beoriai aukšto slėgio dažymo agregatai, įvairių rūšių kompresoriai, slėgio bakai dažų maišymui ir tiekimui, tepalo ir drėgmės atskyrikliai. Įmonė taip pat atlieka detalių mechaninį apdirbimą, štampavimą, kalimą, terminį apdirbimą, suvirinimą, darbo rūbų skalbimą, nuomoja kompresorius ir dažymo agregatus. Gaminamos produkcijos ir atsarginių dalių pardavimą vykdo UAB „Statybos apdailos mašinų prekyba“.
Adresas: Dūmų g. 3, LT- 11119, Vilnius (Naujoji Vilnia).
Istorija
1882 m. austrų verslininkas įkūrė nedidelę metalo apdirbimo gamyklėlę. iki Antrojo pasaulinio karo bendrovė gamino įvairius namų apyvokos įrankius bei įrankius pramonei ir žemės ūkiui. Po Antrojo pasaulinio karo bendrovė buvo nacionalizuota.
1948 m. įmonė tapo „Statybos apdailos mašinų gamykla“.
1995 metais ši gamykla reorganizuota į AB „Statybos apdailos mašinos".
Kalat al Bahreinas
Bahreino tvirtovė arba Kalat al Bahreinas, Portugalų tvirtovė – tvirtovė Bahreino valstybėje, Bahreino salos šiaurinėje pakrantėje, 6 km nuo Manamos. 2005 m. objektas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Tai ne tik viduramžiška tvirtovė, bet ir senovinio uosto, egzistavusio nuo Mesopotamijos laikų, liekanos.
Bahreino tvirtovė pastatyta ant telo – dirbtinės kalvos, susidariusios iš senų kultūrinių sluoksnių. Tele randama įvairių laikų žmonių kultūros, artefaktų, vietovė buvo gyvenama bent nuo XXIII a. pr. m. e. Tuo metu Kalat al Bahreinas buvo svarbiausias Dilmuno prekybinis centras bei sostinė. Miestas vykdė prekybą su Mesopotamija, Omanu, Indo slėnio civilizacija.
Kalat al Bahreinas yra palmių giraičių apsupta archeologinė vietovė. Ji turi tipinio telo pavidalą ir bruožus, sukurto dėl ilgalaikio žmonių gyvenimo čia susiklosčiusių kultūrinių sluoksnių. Archeologiniai kasinėjimai vietovėje pradėti danų ekspedicijos tarp 1954 ir 1970 m., vėliau tyrimus tęsė prancūzai (nuo 1978 m.) ir Bahreino archeologai (nuo 1987 m.).
Ankstyviausias sluoksnis, datuojamas ~2300 m. pr. m. e., sudarytas iš gyvenamųjų statinių, statytų jūros pakrantėje, liekanų. Šiuo laikotarpiu pastatytos storos mūrinės sienos, supusios ir saugojusios gyvenvietę. Vėlesnė siena, greičiausiai buvusi senosios sienos sustiprinimu, pastatyta ~1450 m. pr. m. e. Centrinėje kasinėjimų srityje rasti skirtingi kultūriniai sluoksniai. Pagrindinė rasta architektūra sudaryta iš 12 m pločio gatvės su dideliais, monumentaliais statiniais abipus. Ankstesni statiniai buvo atnaujinti ir praplėsti ir tarnavo kaip kasitų valdytojo rūmai (kasitai buvo iš Mesopotamijos atkeliavę šios vietovės kolonizatoriai). Toje pačioje vietoje rasti to paties laikotarpio ištaigingi namai su viešosiomis ir asmeninėmis erdvėmis, išvystyta nuotėkų sistema.
Ši vietovė buvo svarbus uostamiestis, kur žmonės ir tradicijos iš skirtingų pasaulio dalių susitikdavo ir mainydavosi. Tai buvo vienos svarbiausių šio regiono senųjų civilizacijų – Dilmuno – sostinė. Pakrantės tvirtovė buvo atkasta šiaurinėje vietovės dalyje. Ji greičiausiai pastatyta ne anksčiau III a. Jos statybinės medžiagos buvo panaudotos statant didesnę ir masyvesnę viduramžių Bahreino tvirtovę.
Nuo XVI a. iki šios vietovės apleidimo čia būta karinio posto. Didelė tvirtovė buvo pastatyta ant telo viršūnės, pagal ją pavadintas ir pati archeologinė vietovė. Bahreino tvirtovė perėjo keletą statybų fazių. Ankstyviausioji datuojama XV a. pr. 1529 m. atliktas pirmas reikšmingas tvirtovės ir jos gynybinio griovio išplėtimas, ji pritaikyta moderniai artilerijai. Trečiuoju statybų etapu tvirtovei suteikta dabartinė išvaizda. Šis laikotarpis skaičiuojamas nuo 1561 m., kai salą užėmė portugalai ir pristatė keletą genujietiškų kampinių bastionų bei praplėtė griovį. Tvirtovės plėtimas ir tvirtinimas atspindi augančią jūrinės prekybos kelių į Kiniją ir Indiją reikšmę bei karinę konfrontaciją tarp Portugalijos, Hormuzo kunigaikštystės, persų Safavidų ir Osmanų. Senas priplaukiamasis kanalas, iškirstas koralų rife, tuo laikotarpiu buvo praktiškai užpiltas, ir čia priplaukti galėjo tik maži laivai potvynio metu. Dėl šios priežasties tvirtovė buvo galutinai apleista ir palaipsniui persikeitė į 4500 m. senumo archeologinę vietovę.
Dilmuno rūmai yra išskirtiniai to laikotarpio viešosios architektūros pavyzdžiai, darę įtaką viso regiono architektūrai. Skirtingi įtvirtinimai yra geriausi gynybinių darbų, vykusių nuo III a. pr. m. e. iki XVI a., pavyzdžiai. Aplink vešinčios palmių giraitės kuria nuo senovės nepakitusį kultūrinį kraštovaizdį.
Kaunonai
Kaunonai (, nuo 1938 m. Marderfelde) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 13 km į rytus nuo Pilkalnio, 19 km į šiaurės rytus nuo Stalupėnų, abipus Vėžupės arba Vėžupėlės.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Kaunonų kaimo bendruomenė 1937 m. Minimi nuo 1650 m. Mažosios Lietuvos tautosakininko Viliaus Kalvaičio nuomone, kaimą įkūrė persikėlėliai iš Kauno. Istoriniuose šaltiniuose kaimo pavadinimas rašomas Caunanas, Caunonen, Kaunonen. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 13 ugniakurų, 1821 m. – valstiečių kaimas su 44 gyventojais. 1846 m. Kaunonuose buvo 10 gyvenamųjų pastatų ir 95 gyventojai. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Diržkiemio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Pyragių valsčiui. Tikintieji priklausė Širvintos evangelikų liuteronų parapijai. XIX a. viduryje per kaimą nutiestas Pilkalnio–Širvintos plentas.
Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Stig Van Eijk
Stig Andre van Eijk (g. 1981 m. kovo 21 d. Kalyje, Kolumbija) – Norvegijos dainininkas, kompozitorius ir dainų tekstų autorius.
Biografija
Atlikėjas išgarsėjo 1999 metais, kai su savo kūrybos daina „Living My Life Without You“ laimėjo Norvegijos nacionalinę „Eurovizijos“ atranką Melodi Grand Prix. 1999 m. „Eurovizijos“ finale, vykusiame Izraelyje, su 35 taškais užėmė 14 vietą. Jis yra pirmasis juodaodis atlikėjas, atstovavęs Norvegijai.
Tais pačiais metais Stig išleido debiutinį albumą „Where I Belong“, tapusiu platininiu (parduota virš 30 tūkst. kopijų). 2000 metų Norvegijos muzikos apdovanojimuose „Hit Awards“ pelnė metų atlikėjo vardą.
Nuo 2003-ųjų yra regio muzikos grupės „The Soul Express Orchestra“ narys.
Achemenas
Achemenas arba Hachamanišas (🇬🇷,, ) – VII a. pr. m. e. persų valdovas, Achemenidų dinastijos pradininkas. Karaliaus Teispo tėvas, žymių persų karalių Kyro Didžiojo, Darijaus I protėvis.
Tikėtina, kad Achemenas kaip Medijos vasalas valdė Parsumašą, bet vėliau galimai 681 m. pr. m. e. surengė karo žygį iš Parsumašo ir Anšano prieš Asirijos karalių Senacheribą.
Asmenvardis kildinamas iš sen. persų haxā- ir manah, kuris reikštų „[tas, kuris] draugiškos dvasios (mentos)“ arba „[tas, kuris] pasekėjo dvasios“.
Šaltoniškės
Šaltoniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurę nuo Didžiosios Riešės, prie kelio. Šiauriau kaimo telkšo Pikeliškių ežeras. Seniūnaitijos centras.
Marianne Mendt
Marianne Mendt (tikrasis vardas Marianne Krupicka; g. 1945 m. rugsėjo 29 d. Vienoje) – Austrijos aktorė ir džiazo dainininkė, geriausiai žinoma dėl savo dalyvavimo Eurovizijos dainų konkurse 1971 m.
1971 metais Mendt transliuotojo ORF pasirinkta atstovauti Austrijai su daina „Musik“ Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyko Dubline balandžio 3 d. Daina „Musik“ buvo atliekama Vienos vokiečių dialektu.
Užugriovis
Užugriovis – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 1,5 km į šiaurę nuo Riešės. Seniūnaitijos centras. Vyrauja nausėdijos.
Neapolio karalystė
Ši karalystė valdė visą pietinę Apeninių pusiasalio dalį. Per visą savo egzistavimo laiką Neapolio karalystė buvo sudėtinė kitų monarchijų dalis. Didžiąją dalį istorijos ji priklausė Ispanijos Karūnai.
Raida
Nuo XII a. pietinė Italija buvo valdoma kartu su Sicilijos sala kaip viena Sicilijos karalystė su sostine Palermo mieste. Nuo 1266 m. valdžią šioje karalystėje paėmė Anžu dinastija iš Prancūzijos, tuo metu Europoje kūrusi savo dinastinę monarchiją. Šios dinastijos valdovai perkėlė karalystės sostinę į Neapolį.
1284 m. Sicilijoje įvykus perversmui, vadinamam Sicilijos mišparais, Sicilijos sala sukilo prieš Karolį I Anžu, atsiskyrė nuo likusios karalystės dalies ir pasikvietė valdyti Petrą III Aragonietį iš Aragono karalystės. Nepaisant to, Anžu valdžioje likusi dalis (visa pietinė Italija) ir toliau oficialiai tituluota Sicilijos karalyste, nors neformaliai vadinta Neapolio karalyste.
Anžu valdžia Neapolyje buvo netvirta, nes nuolat konkuravo dvi dinastinės linijos, kas neleido pasiekti politinio stabilumo. Į šalį kelis kartus įsiveržė ir vengriškosios Anžu dinastinės atšakos karalius Liudvikas Didysis. Be to, ilgą laiką tęsėsi karas su Aragonu. Nors Renė Anžu kuriam laikui 1435–1442 m. sugebėjo sutaikyti skirtingas giminės atšakas, Aragono karalius Alfonsas V nukariavo pietinę Italiją ir prisijungė prie savo karūnos.
Nors tokiu būdu tiek Neapolis, tiek Sicilija atsidūrė tos pačios karalystės sudėtyje, abi dalys ir toliau buvo valdomos atskirai.
Po to, kai Neapolis atiteko Aragono karūnai, Prancūzija irgi pareiškė savo teises į šią karalystę.
1494 m. kilęs konfliktas išprovokavo Italijos karus, kurių metu ispanams galutinai pavyko įsitvirtinti pietinėje Italijoje ir išvyti iš čia prancūzus. Galutinai savo interesų Italijoje Prancūzija atsisakė tik 1559 m., ir Neapolio karalystė liko Ispanijos karūnoje.
Pasibaigus aragonietiškai Trastamarų dinastijai, nuo 1516 m. Neapolio karalystę toliau valdė Ispanijos Habsburgai. 1714 m., po Ispanijos įpėdinystės karo, Neapolyje įsitvirtino Karolis VI iš austriškosios Habsburgų atšakos. Tačiau jau 1735 m. į Neapolio sostą pasodintas Ispanijos karaliaus (Burbonų dinastijos) sūnus Karolis, kuris sugrąžino Neapolį į Ispanijos kontrolę.
1799 m. Neapolyje įvykusi revoliucija nuvertė karaliaus Ferdinando valdžią ir paskelbė Partenopės Respubliką, tačiau tais pačiais metais Burbonai buvo sugrąžinti. Dar po 7 metų Napoleonas nukariavo pietinę Italiją ir Neapolio karaliumi padarė savo brolį Juozapą, o vėliau – savo svainį Joachim Murat. 1815 m. šis pralaimėjo karus ir buvo nužudytas. Karalius Ferdinandas buvo sugrąžintas į sostą, o 1816 m. Neapolio ir Sicilijos karalystės sujungtos į vieną – Abiejų Sicilijų karalystę.
Teritorija
thumb|left|Neapolio karalystės provincijos Neapolio karalystė didžiąją dalį savo istorijos išlaikė teritorijas Apeninų pusiasalio pietinėje dalyje. Ji apėmė šiuos dabartinius Italijos regionus: Kampaniją, Molizę, Abrucus, Apuliją, Bazilikatą ir Kalabriją bei Lacijaus pietinę dalį.
Ši teritorija buvo administruojama suskirsčius į 12 provincijų.
Atskirais laikotarpiais karalystė valdė ir teritorijas į šiaurę nuo savo pagrindinių valdų. Pvz. trumpu laikotarpiu tarp 1408 ir 1414 m. Vladislovas I buvo užėmęs visą Lacijų (su Romos miestu), Markę ir Umbriją. Nuo 1557 m. jai taip pat priklausė nedidelis eksklavas - 300 kv. km. teritorija Toskanos pajūryje Prezidis. Ši savotiška kolonija Neapolio valdžioje išliko iki 1800 m., kada buvo perduota Prancūzijai.
Taip pat skaitykite
Sąrašas:Neapolio karaliai
Akelė
Akelė – upė Lietuvoje, Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje; Latvelės kairysis intakas (Neries baseinas). Ilgis 0,1 km. Prasideda Vaigeliškių kaimo apylinkėse, teka į šiaurės rytus. Įteka į Latvelę ties mišku Neries regioniniame parke, 0,6 km nuo jos žiočių.
Finsterarhornas
Finsterarhornas  – kalnas Alpėse, Šveicarijoje, aukščiausia Berno Alpių viršūnė ir 9 pagal aukštį Alpių viršūnė. Aukštis – 4274 m. Finsterarhornas stūkso atokiai nuo kitų aukštų kalnų, negyvenamoje vietovėje, apsuptas ledynų. Tai vienas didžiausių pagal santykinį aukštį Alpių kalnų (2280 m).
Pirmą kartą į Finsterarhorną bandyta įkopti 1812 m., nors nėra tiksliai žinoma, ar alpinistams pavyko pasiekti pačią viršūnę. Laikoma, kad viršūnė pirmą kartą pasiekta 1829 m.
RK3112
RK3112 – rajoninis kelias, jungiantis Pumpėnus, Kriklinius ir Smilgius. Kelio ilgis – 19,1 km. Kelias nuo Pumpėnų iki Kriklinių yra asfaltuotas, visa likusioji dalis dengta žvyru.
Glorijetė
miniatiūra|350px|right|Žinomiausia glorijetė, stovinti priešais [[Šenbruno rūmai|Šenbruno rūmus (Viena)]] miniatiūra|220px|right|Glorijetė prie ežero Wörthersee (Austrija) miniatiūra|220px|right|Glorijetė prie [[Versalio rūmai|Versalio rūmų (Prancūzija)]]
Glorijetė, arba glorietė – nedidelis paviljono tipo statinys su kolonomis, statytas parkuose ar soduose. Glorijetė skirta grožėtis aplinkiniu vaizdu, pasislėpti nuo saulės ar lietaus. Pradėta statyti XVIII a. antroje pusėje.
Žinomiausia glorijetė yra UNESCO pasaulio paveldo Šenbruno rūmų ansamblio dalis Vienoje (Austrija). Šenbruno glorijetė pastatyta 1775 m. imperatorės Marijos Teresės parėdymu.
Glorijete gali būti pavadinamas metalinis paukščių narvelis, panašus savo formą į šį architektūrinį objektą.
Kitos glorijetės
Kiti žinomi architektūros paminklai, kurie apibrėžiami kaip glorijetės:
Latvelė
Latvelė – upė Lietuvoje, Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje; Vaigalės kairysis intakas (Neries baseinas). Ilgis 0,7 km. Prasideda Vaigeliškių kaimo apylinkėse, teka į šiaurės vakarus. Vidurupyje kerta kaimo keliuką. Įteka į Vaigalę ties mišku Neries regioniniame parke, 4 km nuo jos žiočių.
Intakai: Akelė
RK3113
RK3113 – rajoninis kelias, jungiantis Valakėlius ir Pušalotą. Kelio ilgis – 15,1 km. Kelias nuo Valakėlių iki Ližų yra asfaltuotas nuo 2021 m., visas likęs kelias yra dengtas žvyru.
Megadyptes
Megadyptes  – pingvininių (Spheniscidae) šeimos paukščių gentis. „Megadyptes“, išvertus iš senovės graikų kalbos, reiškia „didysis plaukikas“. Giminingi kuoduotiesiems pingvinams. Remiantis mitochondrijų ir DNR tyrimais yra nustatyta, kad nuo kuoduotųjų pingvinų atsiskyrė prieš 15 mln metų.
Gentyje dvi rūšys:
Alepo valstybė
Alepo valstybė – viena iš penkių valstybių, kurias sukūrė Prancūzijos vyriausiasis komisaras Sirijos mandatinei teritorijai generolas Henri Gouraud po San Remo konferencijos ir trumpai gyvavusios karaliaus Faisalo monarchijos Sirijoje žlugimo. Sostinė - Alepas.
Kitos keturios taip pat sukurtos valstybės buvo Damasko valstybė (1920 m.), Alavitų valstybė (1920 m.), Džabal al-Druzas (1921 m.) ir Didysis Libanas (1920 m.), pastaroji valstybė vėliau tapo nepriklausomu dabartiniu Libanu.
Įkūrimas
Alepo valstybę 1920 m. rugsėjį paskelbė Prancūzijos generolas Henri Gouraud. Po Maisaluno mūšio Prancūzija nusistatė prieš vieningos Sirijos idėją, todėl, norėdama lengviau suvaldyti šias žemes, buvusios Sirijos karalystės žemes padalino į kelias mažesnes valstybes.
Atskirdamas Alepą nuo Damasko Gouraud siekė išnaudoti tradicinę konkurenciją tarp dviejų miestų ir paversti ją politinio atsiskyrimo priežastimi. Alepo gyventojai buvo nepatenkinti, kad Sirijos sostine tapo Damaskas. Tai žinodamas Gouraud bandė tuo pasinaudoti ir padaryti Alepą sostine pakankamai didelės ir turtingos valstybės, kuri pajėgtų sėkmingai konkuruoti su Damasku. Numatytai Alepo valstybei paskyrė didžiumą derlingų Sirijos žemių - ne tik derlingą Alepo kraštą, bet ir visą derlingą Eufrato upės slėnį. Jūrą Alepo valstybė galėjo pasiekti per autonomišką Aleksandretos sandžaką. Tuo tarpu Damaskas buvo faktiškai oazė Sirijos dykumos pakraštyje, todėl jam stigo derlingų žemių, jis neturėjo priėjimo prie jūros. Gouraud norėjo sudaryti tokią situaciją, kad Alepas, gavęs didžiąją dalį Sirijos žemės ūkio ir iškasenų išteklių, nebenorėtų susijungti su Damasku.
Gyventojai
Daugumą Alepo valstybės gyventojų sudarė sunitai - daugiausia arabai, bet taip pat kurdai (šie daugiausia rytiniuose rajonuose). Taip pat kitų tautų atstovai, atkelti valdant osmanams (adygai, albanai, bosniai, bulgarai, turkai, kabardinai, čečėnai ir kiti). Alepo valstybėje (Nebbol, Fu'a, Az Zahra', Kefrayya ir M'art Misrin gyvenvietėse) gyveno ir daug šiitų. Alavitai gyveno daugiausia autonominiame Aleksandretos sandžake.
Alepo valstybėje gyveno ir viena didžiausių ir pagal tikybą įvairiausių krikščionių bendruomenių Artimuosiuose Rytuose. Krikščionys priklausė tuzinui įvairiausių krikščionybės pakraipų, daugiausia Armėnų apaštališkajai bažnyčiai, Sirijos stačiatikių bažnyčiai, kitoms stačiatikių bažnyčioms. Alepo mieste krikščionys sudarė apie trečdalį visų gyventojų, todėl Alepo miesto krikščionių bendruomenė buvo didžiausia Artimuosiuose Rytuose (neskaitant Libano). Daug krikščionių gyveno rytinėje valstybės dalyje (daugiausia krikščionys sirai ir asirai).
Alepo mieste tada gyveno ir maždaug 10 tūkstančių žydų bendruomenė.
Direktorių ir atstovų tarybos
1920 m. buvo įkurta Direktorių taryba, turėjusi padėti generalgubernatoriui. Ministrų tarybos analogu buvusi Direktorių taryba turėjo keturis narius: 1921 m. Al Mallah atsistatydino, jo turėtą vidaus reikalų direktoriaus postą perėmė Al Nayyal. O Al Nayyal turėtą teisingumo direktoriaus postą perėmė Zaki Bey Al Gorani
1923 m. Direktorių taryba buvo panaikinta, nes tada Alepo valstybė tapo Sirijos federacijos dalimi.
Įstatymų leidyba užsiėmė Atstovų taryba. Daugelis jos narių buvo proprancūziškai nusiteikę.
Sirijos Federacija ir Sirijos valstybė
1923 m. generolas Gouraud paskelbė Sirijos Federaciją, kuri jungė Damasko, Alepo ir Alavitų valstybes. 1924 m. Alavitų valstybė buvo atskirta.
1924 m. gruodžio 1 d. Sirijos Federacija tapo Sirijos valstybe. 1925 m. vyko Sirijos valstybės centralizacija, ir Alepas prarado savo autonomiją, tapo tiesiog provincija. Tuometinis Alepo valstybės generalgubernatorius Mar'i Pasha Al Mallah tapo Alepo provincijos gubernatoriumi (vali) su ministro rangu.
Katkai (Vilnius)
Katkai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje. Seniūnaitijos centras.
Švenčionių evangelinio tikėjimo bažnyčia Evangelijos Šviesa
Švenčionių evangelinio tikėjimo bažnyčia „Evangelijos Šviesa“ – protestantų krypties bendruomenės bažnyčia, veikianti Švenčionyse. Maldos namai įsikūrę atskirame pastate, Strūnaičio g. 38. Pastato paskirtį nusako ant šoninio fasado įtaisytas kryžius ir užrašas Bažnyčia „Evangelijos Šviesa“ ant priekinio fasado.
Švenčionių bažnyčia „Evangelijos Šviesa“ yra sekmininkų Lietuvos evangelinio tikėjimo krikščionių sąjungos (LETKS) narė.
Bažnyčioje susirinkimai vyksta:
Istorija
Švenčionių evangelinio tikėjimo bendruomenė įkurta 1993 m. Kūrimosi pradžioje nuomojosi patalpas mieste. 2000 m. įsigijo buvusią baldų parduotuvę Strūnaičio gatvėje. Tuomet bendruomenė veiklą perkėlė į savas, religinei veiklai pritaikytas patalpas. Pastatas baigtas renovuoti 2017 m. Jame bendruomenė taip pat įkurdino labdaros virtuvę.
2017 m. duomenimis, bendruomenė vienijo per 40 narių, bažnyčioje dirba švenčioniškis pastorius Anatolij Pavlovič.
Ibn Batuta
thumb|right|Ibn Batuta
Ibn Batuta (, 1304 m. Vasario 24 Tanžeras – 1368 m. ar 1369 m.) – Viduramžių Maroko berberų keliautojas. Keliavo 29 metus, buvo apkeliavęs beveik visą islamo pasaulį.
Knyga
Kelionės buvo aprašytos knygoje vadinamoje, arba tiesiog "Kelionė". Knyga yra vienintelis šaltinis apie Ibn Batutos keliones. Joje aprašomos kelionės po šiaurės ir vakarų Afriką, rytų ir pietų Europą, artimuosius rytus, centrinę Aziją, Kiniją, Indiją ir pietryčių Aziją. Bendras ilgis – ~120 700 km, smarkiai pranoksta Marko Polo kelią.
Nėra nuorodų, leidžiančių manyti, kad Ibn Batuta būtų užsirašinėjęs keliaudamas, tad 29 metus trukusias keliones turėjo atpasakoti iš atminties, remtis kitais šaltiniais. Damasko, Mekos, Medinos, daugelio Palestinos vietų aprašymai aiškiai nukopijuoti iš kitų šaltinių.
Daugelį amžių knyga buvo mažai žinoma net islamo pasaulyje. XIX a pradžioje rastos ir į vokiečių ir anglų kalbas išverstos teksto santraukos. 1830 m. prancūzų pajėgos Alžyre rado pilnesnius manuskriptus. Jie buvo parvežti į Paryžių, Prancūzijos nacionalinę biblioteką ir išstudijuoti mokslininkų. 1853 m. pradėta leisti keturių tomų knygų serija sudaryta iš arabiško teksto, išsamių komentarų ir prancūziško vertimo. Šis tekstas dabar išverstas į daugelį kalbų, Ibn Batuta išgarsėjo.
Fraortas
Fraortas (, 🇬🇷, mirė 653 m. pr. m. e.) – Medijos karalius, valdęs 675–653 m. pr. m. e. Karaliaus Dejoko sūnus.
Pasak Herodoto, Fraortas buvęs Kar Kašio kaimo vadu, bet vėliau suvienijęs medus, pajungęs persus ir kitas Azijos tautas, kartu su medais ir kimerais sudaręs sąjungą prieš Asiriją. Tiesa, mūšyje su asirais pralaimėjęs ir buvęs nukautas.
Fraortu pasivadinęs tūlas medų sukilėlis Kaštaritis, Darijaus I laikais (522 m. pr. m. e.) užėmęs Ekbataną.
Astiagas
Astiagas (med. *R̥štivaigah,, 🇬🇷, mirė 550 m. pr. m. e.) – paskutinis Medijos karalius, valdęs 584–550 m. pr. m. e. Karaliaus Kiaksaro sūnus.
Anot Herodoto, Astiago vaikaičiu (per dukterį Mandaną) buvęs Kyras Didysis, nors ši giminystė greičiausiai tėra mitas. Astiagas vedė Lidijos karaliaus Kroezijaus seserį Arjenę.
Pasak Babilonijos šaltinių, 553 m. pr. m. e. Anšano karalius Kyras pradėjęs karą prieš Astiagą. 550 m. pr. m. e. medų kariai sukilę ir paėmę Astiagą nelaisvėn. Tada Kyras užėmęs ir suniokojęs Medijos sostinę Ekbataną. Kyras pasigailėjęs Astiago ir leidęs jam mirti sava mirtimi, tačiau pasak Ktesijo, Astiagą nužudęs Kyro tarnas Oebarasas. Po Astiago mirties Achemenidai užvaldė Medijos karalystės žemes.
Asmenvardis *R̥šti-vaiga- reiškia „siūbuojantis ietį, ietininkas“.
Jonas Supronas
Jonas Supronas (g. 2000 m. rugpjūčio 25 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.
Karjera
2014, 2015 ir 2016 žaidė „Nevėžio“ klubo jaunimo ekipose. 2016 m. atstovavo klubui Elitinėje U-19 jaunimo lygoje.
Kėdainių „Nevėžis“
Nuo 2017 m. Kėdainių „Nevėžio“ klube. Tuo metu daugiau laiko žaisadvo Nevėžis B ekipoje.
2017 m. balandžio 28 d. LFF taurės rungtynėse prieš FK Šilas pasižymėjo dviem įvarčiais.
2019 m. žaidė Kėdainių „Nevėžis“ ir Nevėžis B ekipose. Pagrindinė klubo komanda dalyvavo Pirmos lygos pirmenybėse, o jaunimo ekipa žaidė Antroje lygoje.
Kauno rajono „Hegelmann Litauen“
2020 m. žaidė FC Hegelmann Litauen ekipoje, kuri dalyvavo Pirmos lygos pirmenybėse.
2022 m. sausio mėn. pranešta, kad klubas atsisveikino su žaidėju. Per du sezonus Jonas Supronas klubui atstovavo 43 kartus bei pasižymėjo 17 tikslių smūgių. 14 iš kurių pelnė 2021 m. Antra lyga. „Optibet A lygoje“ sužaidė 11 rungtynių, o įvarčių nepelnė.
Kėdainių „Nevėžis“
2022 m. tęsė karjerą „Nevėžio“ klube, kuris buvo perkeltas į Pirmą lygą.
2023 m. kovo mėn. tapo žinoma, kad Jonas Supronas palieka klubą.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Verslo vadybos mokykla
Verslo vadybos mokykla – aukštojo išsilavinimo mokykla, suteikianti verslo administravimo laipsnį. Tokio pobūdžio universitetas siūlo sąskaitybos, vadybos, ekonomikos, finansų, rinkodaros, žmogiškųjų išteklių vadybos, organizacinės elgsenos, ryšių su visuomene vadybos, strategijos valdymo, informacinės sistemų vadybos ir kiekybinės analizės studijų programas.
„ESCP Europe“ 1819 metais įkūrė ekonomikos mokslininkų ir verslininkų grupė, į kurią įėjo ekonomistas Jean-Baptiste Say ir prekybininkas Vital Roux. „ESCP Europe“ buvo pirma verslo mokykla pasaulyje.
Paskirtis
thumb|220px|[[Londono verslo mokykla išrinkta geriausia Pasaulyje, vertinant verslo vadybos magistro studijų programą. ]] |thumb|220px| Baigusieji [[Stanfordo verslo mokykla vidutiniškai uždirba daugiausiai – 183 260 USD per metus. ]]
Verslo mokyklos XIX amžiaus pabaigoje imtos kurti politikų ir verslininkų iniciatyva. Jie suprato, kad verslininku negali tapti bet kuris arba kiekvienas turtą paveldėjęs žmogus. Norint sėkmingai valdyti verslą reikia sisteminių žinių ir praktikos, o vadovas turi turėti specialių įrankių ir metodiką. Todėl ir imta sisteminti bei mokymui pritaikyti praktines žinias – jos buvo perduodamos pirmiesiems tikriems mokslus išėjusiems verslo vadovams. Ilgainiui mokymo programos evoliucionavo: verslo mokyklos tuo pačiu metu ir skatino verslą vystytis, ir pačios naudojosi jo praktika, kurią paversdavo teorinėmis žiniomis.
Lietuvoje
Lietuvoje pagrindinės yra trys verslo mokyklos. Tai Vilniaus universiteto tarptautinio verslo mokykla (VU TVM), ISM Vadybos bei ekonomikos universitetas ir Baltijos vadybos institutas, labiau žinomas kaip BMI. Vadybos mokslų rinkoje vieni pritraukia tik vadovus, kiti – perspektyviausius samdomus darbuotojus, kuriems vadybos žinių trūksta kopiant karjeros laiptais. Verslo vadovus pritraukti siekia visos mokyklos.
Beržiškės (Sudervė)
Beržiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje. Seniūnaitijos centras.
Orendž Volk Taunas
Istorija
Majų laikais ši teritorija buvo vadinama Holpatina. Šiame rajone yra išlikusi didžiausia majų šventykla. XVI a. majai pradėjo ryšius su europiečiais, ir nuo to laiko po teritoriją pradėjo plisti šios dvi grupės. 1848 m. teritorijoje stsirado majai ir metisai iš Meksikos, o tai įtakojo etninio Jukatano karo pradžią (1847–1901). Tuo metu aplink Orendž Volką itin padaugėjo gyventojų.
Su metisų atėjimu teritorijoje paplito daug tradicijų, kurios išlikusios iki šių dienų. Vienas svarbiausių palikimų yra cukranendrės. Šiuo metu tai yra pagrindinė viso Belizo pramonė. Dažnai pats Orendž Volkas vadinamas cukraus miestu. Mieste yra pagrindinė šalies cukranendrių apdorojimo gamykla.
Orindž Volke daugiausiai gyvena metisai, menonitai, kinai, taivaniečiai, indai bei įvairios Centrinės Amerikos tautos.
Zbaražo pilis
Zbaražo pilis  – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais pastatyta bastioninė pilis ant Pilies kalno, esančio netoli Zbaražo miesto centro, Ternopilio srityje, Ukrainoje.
Istorija
thumb|150 px|left|Zbaražo pilies planas
1393 m. kunigaikštis Dmitrijus Kaributas ant Pilies kalno pastatė pilį, kurią sugriovė mongolai-totoriai antpuolių metu. Per Zbaražą ėjo vadinamasis juodasis kelias – viena iš pagrindinių totorių žygiavimo į Lenkijos Karalystę trasų. 1474 m. puolant totoriams pilies įgula susidegino, todėl totoriai pilį sugriovė nepalikdami akmens ant akmens. Pilis buvo atstatyta ir dar kartą totorių apgriauta 1598 m. Vėliau pilis atnaujinta Jonušo Zbaražskio.
1626–1636 m. ant to paties Pilies kalno Jurgis Zbaražskis pagal flamandų architekto Van Peeno projektą (Van Peenas buvo įkvėptas žinomo italų architekto Vinčenso Skamozo) pastatė bastioninę pilį. Prie statybų prisidėjo ir jo brolis, Kremeneco seniūnas Kristoforas Zbaražskis. Po Jurgio Zbaražskio mirties pilis atiteko kunigaikščiams Višnioveckiams, kurie remontavo ir stiprino pilies gynybinius įtvirtinimus. 1675 m. pilį užėmė turkai. 1675 m. pilį rekonstravo Dmitrijus Vyšniaveckis. 1682 m. pilis atiteko Potockiams. 1701 m. pilyje lankėsi Rusijos imperijos caras Petras I.
Vėliau pilis nyko, kadangi joje kurį laiką niekas negyveno. XIX a. I pusėje Potockis pilį pardavė. XIX vid. pilyje buvo įkurtas cukraus fabrikas. 1896 m. pilis sudegė. Per I Pasaulinį karą rusų kariuomenė sugriovė dalį sienų, 1914 m. susprogdino kazematus, nusiaubė rūmus. 1935 m. renovuota, po 1945 m. pilis buvo apleista.
Šiomis dienomis pilyje įsikūręs regioninis muziejus.
Architektūra
thumb|250 px|right|Zbaražo pilies kiemas
Zbaražo pilis kvadratinė. Įrengtas eskarpas, kurio šlaitas 12 metrų aukščio. Griovys supa visa pilį. Pilis įvažiuojama pro bokšto arką. Kampuose yra išdėstyti gynybiniai bastionai. Kiekviename bastione buvo iškasta po tunelį, kuris sujungdavo bastioną su pilimi.
Zbaražo pilis buvo laikoma viena stipriausių gynybinių pilių Podolėje. Pilies įgula disponavo 50 patrankų. Pilies kieme stovėjo dviejų aukštų renesanso stiliaus pilies rūmai. Pagrindinis įėjimas į rūmus buvo išryškintas ant akmeninių konsolių sumūrytu balkonu.
Pilies reikšmė
Zbaražo pilis suvaidino esminę rolę 1649 m. Bogdano Chmelnickio sukilimo metu. Zbaražo pilies apgulties metu buvo pasirašyta Zbaražo paliaubų sutartis. Prie šios pilies buvo sunkiai sužeistas kazokų vadas Jonas Bogunas. Šie įvykiai pavaizduoti Henriko Senkevičiaus istoriniame romane ir to paties pavadinimo lenkų filme „Ugnimi ir kardu“.
DM
DM gali reikšti:
Zbaražo pilis
Pilies reikšmė
Zbaražo pilis įtraukta į Lietuvai reikšmingų nekilnojamojo kultūros paveldo objektų, esančių dabartinės Ukrainos Respublikos teritorijoje, inventorinį sąrašą.
DM
dm gali reikšti:
Zbaražo pilis
Pilies reikšmė
Zbaražo pilį kaip Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir vėliau Abiejų Tautų Respublikos paveldą tyrinėjo Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarė Birutė Valionytė.
Buiniškės
Buiniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje. Seniūnaitijos centras.
Jošijas
Jošijas arba Jozijas (apie 648–609 m. pr. m. e.) – Judėjos karalius, religinės reformos iniciatorius, valdęs ~640–609 m. pr. m. e.
Jošijo senelis buvo karalius Manasas, o tėvas – Amonas. Sostas Jošijui atiteko po tėvo nužudymo 641 m. pr. m. e., tuo metu jam buvo aštuoneri. Judėjos karalystė jau šimtmetį buvo Asirijos imperijos vasalė, tačiau susiklostė palankios sąlygos Judėjai išsikovoti daugiau savarankiškumo: po karaliaus Ašurbanipalo mirties imperijoje tvyrojo chaosas, o Egiptas buvo nusilpęs. 621 m. pr. m. e. Jošijas iniciavo reformas, kuriose kertinį vaidmenį atliko Jeruzalės šventykla. Joje leista garbinti tik Jahvę, panaikintos vietinės šventvietės, aukojimai buvo atliekami Jeruzalėje.
Anot Biblijos, Jošijas žuvo stojęs į mūšį su Egipto faraonu Nechu II (pats jam metė iššūkį), išžygiavusiu padėti Asirijai, kuriai grasino babiloniečiai. Kaip minima 2 Karalių knygos 23,29, Nechas užmušęs Jošiją ties Megidu. Jo sūnus karalius Jehojakimas tapo Asiriją nugalėjusios Babilonijos vasalu.
Klevanės pilis
Klevanės pilis – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikščių Čartoriskių tėvonija, iš kurios šiuo metu išlikę tik griuvėsiai. Pilis stovi Klevanės mieste, Rivnės srityje, Ukrainoje.
Istorija
Žinios apie pirmus gynybinius pilies įtvirtinimus datuojamos 1475 m. Pats Klevanės kaimas pirmą kartą paminėtas 1458 m. kaip kunigaikščio Mykolo Čartoriskio valdyta žemė. Ją maršalkai, Braclavo vietininkui Čartoriskiui padovanojo kunigaikštis Švitrigaila. Nuo to laiko Klevanė tapo Čertoriskių (Konstantino Algirdaičio palikuonys) jaunesniosios giminės šakos pagrindine rezidencija ir tėvonija. Miestas šeimai priklausė iki XIX a. II pusės.
XVIII–XIX a. Klevanės rūmai stovėjo negyvenami. 1817 m. rūmų mūras buvo panaudotas dviejų lenkų gimnazijos flygelių statybai. XIX a. 8-ajame dešimtmetyje Aleksandras Romanas Čartoriskis Klevanės pilį pardavė Rusijos valdžiai, čia veikė dvasinė seminarija.
Architektūra
Pilis netaisyklingo kvadrato formos, mūrinė, su dviem penkiakampiais mūriniais bokštais. Bokštų sienos iki 3,8 metrų storio. Yra išlikę 1605 metų pilies inventoriaus dokumentai. Iš jų matyti, jog pagrindinę gynybinę funkciją atliko vakarinis bokštas, pastatytas prie įvažiavimo vartų, sutvirtintas kaip bastionas. Rytinis bokštas tarnavo kaip arsenalas. Abu bokštai išlikę iki šių dienų. Taip pat buvo pastatytas trečiasis medinis bokštas, iki šių dienų neišlikęs. Per gilų griovį buvo pastatytas keturių arkų tiltas. Tiltą puošė freskos, kurių liekanos išliko iki XX a. pr.
Iki šių dienų išlikę: trys pilies sparnai (iš keturių), 2 bokštai ir tiltas.
Pilies reikšmė
Pilis (XV–XVI, XVIII a.) fortifikacinės architektūros paminklas.
Klevanės pilis įtraukta į Lietuvai reikšmingų nekilnojamojo kultūros paveldo objektų, esančių dabartinės Ukrainos Respublikos teritorijoje, inventorinį sąrašą.
Klevanės pilį kaip Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir vėliau Abiejų Tautų Respublikos paveldą tyrinėjo Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarė Birutė Valionytė.
Eizenachas
Eizenachas  – miestas vidurio Vokietijoje, Tiuringijoje, 50 km į vakarus nuo Erfurto, Tiuringijos Miško priekalnėse, Hėrzelio upės slėnyje. Automobilių, mašinų gamyba, chemijos, eleltrotechnikos, tekstilės, maisto pramonė. Stūkso Vartburgo pilis (nuo 1999 m. – pasaulio paveldo objektas), čia gimusio Johano Sebastiano Bacho namas–muziejus.
Istorija
Eizenachas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1150 m., nors Vartburgo pilis žinoma jau anksčiau. XII a. miestas aptvertas siena. XII–XIII a. Eizenachas buvo Tiuringijos sostine (valdant Liudovingams). XIV a. miestą nuniokojo gaisrai ir maras. 1521–1522 m. mieste gyveno Martinas Liuteris ir parengė vokišką Biblijos vertimą. XVII a. Eizenache buvo įsikūrusi Bachų šeima, čia lankėsi žymūs to meto kompozitoriai. 1809 m. tapo Saksonijos-Veimaro-Eizenacho kunigaikštystės dalimi.
1869 m. Eizenache Augustas Bėbelis ir Vilhelmas Lybknechtas įkūrė Vokietijos socialdemokratų darbininkų partiją.
Talka (reikšmės)
Talka gali reikšti:
FC Dikhil/SGDT
Namų rungtynes žaidžia Džibučio nacionaliniame stadione, o kitaip vadinamame El Hadj Hassan Gouled Aptidon stadione, kuris talpina 20 tūkst. žiūrovų.
Istorija
2010–2011 m. sezone Kamaj/Dikhil klubas užėmė antrą vietą Antrame divizione ir po sezono buvo perkelti į aukščiausią lygą.
Nuo 2011–2012 m. rungtyniavo Pirmame divizione (aukščiausioje šalies lygoje).
2012–2013 m. sezone užėmė antrą vietą.
Agora (moneta)
thumb|right|200px|Izraelio monetos - 1, 5 ir 10 agorų monetos Agora (, dgs. אגורות, agorot) – smulki Izraelio moneta. Ji buvo 1⁄100 Izraelio liros (1960-1980 m.) bei šekelio (1980-1985 m.) dalis, o dabar yra 1⁄100 naujojo šekelio.
Pavadinimas agora pirmą kartą panaudotas 1960 m., kai Izraelio vyriausybė nutarė pakeisti smulkesnįjį Izraelio liros vienetą prutą (1 Izraelio lira = 1000 prutų) į agorą (1 Izraelio lira = 100 agorų). Pavadinimą pasiūlė Hebrajų kalbos akademija, jis paimtas iš Biblijos.
1980 m. Izraelio lira buvo pakeista į Izraelio šekelį (10 lirų buvo keičiama į 1 šekelį). Šekelio smulkesnysis vienetas buvo pavadintas agora ħadasha ('naujoji agora'). 1 šekelį sudarė 100 naujųjų agorų. Dėl didelės infliacijos Izraelis 1985 m. šekelį pakeitė naujuoju šekeliu (1000 senųjų šekelių = 1 naujasis šekelis). Naujojo šekelio smulkesnysis vienetas ir toliau vadintas agora. Šį sykį agora naująja nevadinta, kad nepainioti su naujojo šekelio agora. Senoji agora, liros šimtoji dalis jau senai buvo išimta iš apyvartos, tad toks pavadinimas painiavos nekėlė.
Šiuo metu agora tebėra smulkesnysis Izraelio piniginis vienetas, lygus 1/100 naujojo šekelio. Apyvartoje yra 10 ir 50 agorų monetos. Ant 50 agorų monetos užrašyta „½ naujojo šekelio“.
1 agoros moneta naudota iki 1991 m. balandžio 1 d., o 5 agorų moneta buvo apyvartoje iki 2008 m. sausio 1 d., kai Izraelio banko nutarimu buvo išimta iš apyvartos, nes šių monetų gamyba buvo gerokai brangesnė už monetos vertę. Mokant grynais kaina apvalinama iki artimiausios agorų dešimties, o mokant čekiais, mokėjimo kortelėmis ar pervedimais mokama suma neapvalinama.
Louis-Étienne de Thouvenin
Lui Etjenas de Tuveninas (Louis-Étienne de Thouvenin; 1791–1882) – Prancūzijos armijos generolas, išradėjas. Išrado stulpelinį šautuvą, kuris buvo paspartintai pro žiotis užtaisomas šautuvas.
FK Arsenal Dziaržynsk
Dziaržynsko futbolo klubas „Arsenalas“, o trumpai Dziaržynsko „Arsenalas“ bei FK „Arsenalas“ – Baltarusijos futbolo klubas iš Dziaržynsko. Angliškuose šaltiniuose kartais rašoma tiesiog Dzerzhinsk.
Istorija
Klubas įkurtas 2019 m., tais pačiais metais pateko į Antrą lygą ir joje tapo nugalėtojais.
2020 m. debiutavo Pirmoje lygoje.
2021 m. tapo Pirmos lygos nugalėtojais ir pateko į aukščiausią lygą.
Stadionas
Miesto stadionas, kurio talpa 1 000 žiūrovų, yra klubo namų arena.
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. rugsėjo 5 d.
DO
DO gali reikšti:
Tarka (reikšmės)
Tarka gali reikšti:
Bertrand Russell
Bertranas Raselas (, 1872 m. liepos 18 d. Velse, Didžiojoje Britanijoje – 1970 m. vasario 2 d.) – britų filosofas, matematikas, eseistas ir visuomenės kritikas. Geriausiai atsiskleidęs savo matematinės logikos ir analitinės filosofijos darbuose. Jo svarbiausias indėlis – logikos gynimas, manymas, kad matematika, kai kuriuose požiūriuose, sumažinama iki logikos. Jis yra laikomas vienu iš analitinės filosofijos steigėjų kartu su Gottlobu Freggi ir Liudviku Vitgenšteinu. Kartu su Georgu Edwardu Mooru jis yra laikomas kaip vienas iš šiuolaikinės analitinės filosofijos kūrėjų. Didžiąją savo gyvenimo dalį praleido Didžiojoje Britanijoje. Per savo ilgą gyvenimą B. Raselas įnešė didelį indėlį ne tik į logiką ar filosofiją, bet taip pat ir į daugelį kitų sričių, įskaitant švietimą, istoriją, politinę teoriją ir religijos studijas, 1950 m. tapo Nobelio literatūros premijos laureatu.
Biografija
Jo tėvo senelis Džonas Raselas kelis šimtmečius buvo žinomas Anglijoje, prieš ateidamas į valdžią su Tiudorų epochos dinastijos kilimu. Jie įsikūrė kaip vieni iš pagrindinių liberaliujų šeimos atstovų ir dalyvavo kiekviename dideliame politiniame įvykyje nuo Vienuolynų išformavimo (1536–1540 metais), Šlovingosios Revoliucijos (1688–1689 metais) ir Didžiosis Reformos Įstatymo (1832 metais). Raselas jį prisiminė kaip maloniai seną žmogų invalido vėžymėlyje. Galiausiai jo našlė grafienė Rasel buvo šeimos galva likusią Raselo vaikystę ir jaunystę.
Raselo tėvai savo laikais buvo radikalūs. Raselo tėvas, Džonas Raselas, buvo ateistas, todėl jo vaikai turėjo repetitorių biologą – Douglą Spaldingą. Džono Raselo ateizmas buvo akivaizdus, kuomet jis filosofo Johno Stuarto Millo paprašė elgtis taip, kaip Raselo pasaulietiškas krikštatėvis. Millas mirė po metų, kada gimė Džonas Raselas, tačiau Millo rašymai turėjo didelės įtakos Raselo gyvenime.
Raselas turėjo brolį ir seserį: Franką (beveik septyneriais metais vyresnis nei Bertranas) ir Rachel (vyresnė ketveriais metais). 1874 metų birželį Raselo mama mirė dėl difterijos, netrukus po Rachel mirties. 1876 metų sausį jo tėvas taip pat mirė nuo bronchito, po kurio Bertranui tęsėsi ilgas depresijos laikas. Frankas ir Bertranas buvo paimti į griežtų senelių globą, kurie gyveno Pembroke Lodge, Richmond Park.
Raselo paauglystė buvo labai vieniša, ir jis dažnai mąstydavo apie savižudybę. Savo autobiografijoje jis nurodė, kad jo didžiausi interesai buvo religija ir matematika, ir tik noras išmokti daugiau matematikos traukė jo dėmesį nuo savižudybės. Jis išsilavino namie kelių kuratorių pagalba. Jo brolis Frankas supažindino jį su Euclid pasauliu, kuris pakeitė Raselo gyvenimą. Taip pat šiais formavimosi metais jis atrado Percy Bysshe Shelley darbus. Savo biografijoje jis rašo: „Visą savo laisvą laiką praleidau skaitydamas jį ir mokydamasis jo širdimi, nežinodamas su kuo galėčiau kalbėti, pasakyt ką mąstau ar jaučiu, atsižvelgdavau į tai, kaip būtų buvę nuostabu pažinoti Shelley, ir mąstydavau, ar sutiksiu kokį gyvą žmogų, kuriam jausčiau tokią simpatiją“. Jis teigia, kad būdamas penkiolikos metų daug laiko skirdavo mąstymui apie krikščionių dogmos galiojimą, o aštuoniolikos jis atmetė tai paskutinį kartą.