cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hantingtono liga
Fizioterapija
Svorio praradimas ir valgymo sunkumai dėl negalėjimo nuryti ir kitų raumenų sutrikimų yra ypač dažni, todėl mitybos reguliavimas yra ypač svarbus ligai pažengus. Į gėrimus gali būti pridedama tirštiklių, nes tirštesnį skystį ligoniui lengviau nuryti. Svarbu ligoniui priminti valgyti lėtai ir mažais gabalėliais, nes taip sumažėja tikimybė užspringti. Jei valgymas tampa pernelyg pavojingas ir nepatogus, tuomet galima įstatyti maitinimo vamzdelį, kuris nuvedamas tiesiai į skrandį.Taip sumažinama užspringimo rizika ir pagerinamas aprūpinimas medžiagomis. Patariama ir kalbos, kalbėjimo terapeutų priežiūra. Ligoniams reikalinga ir fizioterapiauto pagalba neinvaziniam ir nemedikamentiniam gydymui. Terapeutai gali padėti išvengti nukritimų, taip pat treniruoti ligonį atliekant tempimo, cardio pratimus. Pagalbinės priemonės vaikščiojimui taip pat gali būti reikalingos. Fizioterapiautai taip pat skiria kvėpavimo pratimų ir kvėpavimo takų valymo technikų, jei ligonis turi kvėpavimo sistemos problemų. Ankstyvos reabilitacijos tikslas yra išvengti funkcijų praradimo. Dalyvavimas reabilitacijos programose ankstyvoje ir vidurinėje ligos stadijose gali būti naudingas, nes padeda ilgą laiką išlaikyti motorines funkcijas. Ilgalaikiam gydymui fizioterapiautai sudaro pratimų programas ligoniams atlikti namuose.
Vaistai
Ligos gydymui tetrabenazinas buvo patvirtintas 2008 metais JAV. Kiti vaistai, galintys sumažinti simptomus, yra neuropletikai ir benzodiazepinai. Tokie junginiai kaip amantadinas ar remacemidas vis dar tiriami, bet jau pastebimi pirmieji teigiami rezultatai. Sumažėjęs judrumas ir lankstumas, ypač jaunatviniais atvejais, gali būti gydomas Parkinsono ligos vaistais. Psichiatriniai sutikimai, pvz depresija, gydomi bendrais visai populiacijai vaistais.
Prognozė
Gyvenimo trukmė pasireiškus matomiems simptomams yra maždaug 20 metų. Daugiausiai gyvybei pavojingų komplikacijų sukelia raumenų veiklos sutrikimai ir elgesio pakitimai dėl silpstančių pažinimo funkcijų. Didžiausia yra plaučių uždegimo rizika, nes jis tampa trečdalio sergančiųjų HL mirties priežastimi. Kadangi judesių koordinacija nyksta, tampa sunku išsivalyti plaučius (atsikosėti) ir plaučių uždegimas progresuoja. Kitas svarbus rizikos faktorius – širdies ligos, kurios sukelia ketvirtadalio ligonių mirtį. Savižudybės yra trečioji sergančiųjų mirties priežastis. Net 7,3% ligonių nusižudo, o ~ 27% ketino tai padaryti. Neaišku, kaip elgesio simptomai paveikia mintis apie savižudybę, tačiau manoma, kad ryšys yra, nes ligoniai nori išvengti vėlesnių ligos stadijų. Kiti rizikos faktoriai yra užspringimas, fiziniai sužeidimai dėl nukritimų ir suprastėjusi mityba, išsekimas.
Nuorodos
http://ghr.nlm.nih.gov/condition/huntington-disease
http://www.medguru.lt/ligos/huntingtono-liga/
Skaistinis
left|120px
Skaistinis arba Raudinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 10,5 km į pietvakarius nuo Zarasų, Gražutės miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,28 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 155,3 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais. Pietinė pakrantė kalvota, į šiaurės rytus plyti virš 8 ha dydžio Palšinės-Raudinio pelkė. Iš pietų į šiaurės rytus ežerą prateka Babrinės upelis (Nikajaus baseinas).
Varniškių ežeras
Prie Varniškių ežero įsikūrę kaimai: Varniškės, Paežeriai, Senkai.
Durangas
Durangas arba Viktorija de Durangas  – miestas šiaurinėje Meksikos dalyje, 1895 m aukštyje. Durango valstijos sostinė. 463,8 tūkst. gyventojų (2005 m.). Kalnakasybos regiono centras. Metalurgijos, medienos apdirbimo, tekstilės, maisto pramonė. Yra keletas universitetų, kolonijinės architektūros katedra.
Istorija
Durangas įkurtas 1563 m. Fransisko de Ibaros. 1685 m. pastatyta bažnyčia, o 1891 m. miestas tapo arkivyskupystės centru. XX a. antroje pusėje Durangas tapo populiaria Holivudo filmų filmavimo vieta.
Nesvyžiaus kolegija
thumb|right|Kolegijos fasadas ir patalpų planas Nesvyžiaus kolegija - jėzuitų vadovaujama švietimo įstaiga, veikusi Nesvyžiuje nuo 1586 iki 1773 m. - jėzuitų ordino uždarymo.
Istorija
Kolegiją 1586 m. fundavo Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis. 1586-1588 m. iškilo iki mūsų dienų neišlikęs prie Dievo Kūno bažnyčios stovėjęs dviaukštis kolegijos pastatas, kuris 1593-1599 m. buvo padidintas. Manoma, kad kolegijos pastato ir vėlesnės jo rekonstrukcijos projektų autorius yra italų architektas, jėzuitas Džiovanis Marija Bernardonis.
Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio klientas ir jo kelionės į Jeruzalę bendrakeleivis, Kauno pavieto maršalka Andrius Skorulskis 1620 m. nepasiturintiems bajorams fundavo jėzuitišką konviktą (internatą).
1751 m. pradėjo veikti iš Radvilų perimta ir jų vardą gavusi jėzuitų spaustuvė. Nuo jėzuitų ordino uždarymo iki 1779 m. spaustuvę valdė buvęs šio ordino vienuolis Jeronimas Haraburda. miniatiūra|[[Nesvyžius. Carinės kariuomenės kareivinės nugriautos jėzuitų kolegijos vietoje. 1910 m.|226x226px]] Nesvyžiui patekus į Rusijos imperijos sudėtį 1825 m. visi jėzuitų kolegijos pastatai buvo nugriauti ir jų vietoje pastatytos carinės armijos kareivinės. 1921-1939 m. čia buvo įsikūręs Lenkijos kariuomenės 27 - asis ulonų pulkas. 1998 m. dviaukštis buvusių kareivinių pastatas buvo atiduotas baltarusių stačiatikių tikintiesiems ir jame įsikūrė cerkvė.
Šikšniai (Tauragė)
Šikšniai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Sartininkų. Seniūnaitijos centras. Kaime yra XIX–XX a. įkurtos veikiančios evangelikų liuteronų kapinės. Čia palaidotas mokytojas kraštotyrininkas Jonas Bicka (1900–1977 m.), jis tarpukario metais Klaipėdoje išleido „Tikybos knygeles“, 1938 kartu su F. Tumasu išleido „50 gražiausių Mažosios Lietuvos padavimų“. Kapinėse yra kalvio darbo ornamentuotų kryžių. Prie kapinių kelio yra medinis ženklas kuriame rašo ,,Evangelikų Liuteronų Kapinaitės"
Buivydai
Buivydais vadinami kaimai:
Šventoji giraitė
thumb|250px|Senovės lietuvių šventvietė miške. [[Mikytų alkakalnis]]
Šventoji giraitė arba gojus – šventvietė, ypatingų dieviškų galių saugomas miškas, giraitė, kulto praktikos vieta daugelyje Europos senųjų tikėjimų (germanų, baltų, slavų, graikų, druidų). Šventosios girios taip pat svarbus elementas Indijos, Rytų Azijos, Vakarų Afrikos, Anatolijos tikėjimuose.
Senovės baltų tikėjime šventųjų giraičių kultas išliko ilgiausiai Europoje. Girioje (ypač ąžuolų) būdavo kūrenama šventoji ugnis, būdavo įrengtos šventvietės (alkos).
Šventosios girios ir medžiai baltų tikėjime
Medis tiek baltams, tiek daugeliui kitų pasaulio tautų – pasaulio ašies (Axis mundi) simbolis. Jo šaknys simbolizuoja požemių karalystę, kamienas – žmonių gyvenamą erdvę, o lapija – dangaus karalystę. Medis – taip pat ir svarbus kosmogonijos elementas, įcentrinantis pasaulio sukūrimo erdvę. Todėl nenuostabu, kad medžiai, jų giraitės nuo seno tapo kulto objektais. Tačiau būtina pastebėti, kad medis pats savaime jokiu būdu nėra garbinamas, tokia samprata gali kilti tik iš šiuolaikinio mąstymo modelio, nesuvokiančio simbolių ir nevienalaikės erdvės prasmės; medis tampa kulto objektu kaip dievoraiškos objektas – hierofanija. Jis jungia skirtingas kosmines sferas, todėl įgalina žmogų per jį susisiekti su tomis sferomis.
Istorinė apžvalga
Miškų ir medžių garbinimas buvo vienas kertinių baltų tikėjimo elementų. Tą pastebėjo jau pirmieji istorikai ir dvasininkai, aprašinėję baltus. Religijos klestėjimo laikotarpiu teritorijoje buvo apstu šventųjų giraičių, jose vykdavo apeigos, konkretūs medžiai turėjo savo sakralines funkcijas. Naikinant senąjį tikėjimą girių ir medžių „garbinimas“ išliko dar kelis šimtmečius. Tikėjimo degradacija buvo labai palaipsniška: pradžioje atsisakyta masinių aukojimų giriose, nyko šventųjų giraičių kultas, pereita prie medžių garbinimo. Garbinant medžius nyko jų religinė reikšmė, o išliko tik maginė. Baltų ir medžio santykyje galima įžvelgti archainio mastymo transformaciją – nuo pasaulio medžio, kosmogoninės erdves jungiančios ašies įvaizdžio, iki maginių savybių turinčio, bet jau sudaiktinto ir nelabai gerai suvokiamo objekto. Lygiai taip ir su mišku – nuo sakralios ir neliečiamos dievų buveinės, kosmogonijos pradžios vietos iki baisių dvasių, vaiduoklių vietos, kurią dėl šventos ramybės reikia laikyti pagarbiai. Magiška medžio ir miško pasaulėjauta laikui bėgant sumenksta, nors negalima sakyti, kad ji išnyksta. Juk iki pat šių dienų laukuose paliekami stambūs, archetipinį pasaulio medį primenantys ąžuolai, dar daug kur tikima gydančiomis medžio galiomis prie jo prisiglaudus, tebėra legendų apie „užkeiktus“ miškus ir jų dvasias.
Iki XIII a. apie baltų šventas girias buvo mažai žinoma, pateikiama informacija fragmentiška, o aprašomų tautų baltiškumas kvastionuotinas. Romėnų istorikas Kornelijus Tacitas I a. savo veikale „Germania“ mini, kad „nahanarvalai turi senoviniam kultui skirtą miškelį“, o semonai „įsivaizduodami, kad čia miške jų genties pradžia, visagalio dievo buveinė“. Pirmos tikros, nors gan šabloniškos žinios apie miškų garbinimą baltų žemėse yra iš XI a. – Adomas Brėmenietis mini, kad pas prūsus „neleidžiama lankyti miškų ir šaltinių, kuriuos, jų manymu, krikščionių lankymas užteršia“. Vėliau panaši informacija kartojama daugelyje vėlesnių amžių šaltinių, pavyzdžiui, 1199 m. popiežiaus Inocento III bulėje „Dievui prideramą garbę skyrė <…> lapuotiems medžiams…“.
XIII a. prasidėjus kryžiaus žygiams į Prūsiją apie šį kraštą vakariečiai įgijo kur kas daugiau žinių. 1220 m. Oliverio Paderborniečio „Šventosios Žemės karalių istorijoje“ – „Jie pasitikėjo miškeliais, kurių vienas kirvis nedrįso paliesti ir kuriuose šaltiniai ir medžiai, <…>buvo garbinami“ ; XIII a. „Pasaulio aprašyme“ – „Sembos gyventojai, kaip ir prūsai, tam tikrus miškus garbino kaip dievus <…> atlikdavo daug būrimų“ ; Tomo Šantimpriečio „Knygoje apie Bičių valstybę“ – „Prūsijos pagonys po šiai dienai laiko joms pašvęstus miškus, kurių nedrįsta kirsti, ir įžengia į juos tik tada, kai nori juose aukoti aukas savo dievams“.
Iš šių, ir kitų panašių paminėjimų galima spręsti apie šventųjų girių reikšmę baltų tikėjime – tai buvę jų maldos namai, kur būdavo aukojamos aukos, bendraujama su dievais ir jokiu būdu nedrįsta jų kaip nors išniekinti bijant užsitraukti dievų rūstybę. Pastebėtina, kad girios neliečiamumo idėja galiojo ir valdovams, kaip rašoma Hipatijaus metraštyje apie Mindaugo medžioklę „jei vykstant į medžioklę išbėgdavo į lauką zuikis, į mišką nežengdavo ir nedrįsdavo jame nei rykštės nulaužti“. Jau vėlesniuose amžiuose (XV–XVI a.) kronikininkai ir rašytojai, aprašinėję ikikrikščionišką baltų kultūrą pabrėžė miškų, kaip kulto vietų, sakralių erdvių, dievų buveinės prasmę (Laurynas Blumenau 1456 m., Mikalojus Lasockis 1435 m., Pilypas Kalimachas 1437 m. ir kt.).
thumb|250px|Ąžuolas dažniausiai būdavo įvardijamas šventuoju medžiu Prasidedant Lietuvos krikštui padaugėjo šventas girias ir tikėjimą jomis plačiau aprašančių šaltinių. Bene svarbiausias šio laikotarpio šaltinis – lenkų istoriko Jano Dlugošo „Lenkijos istorija“. Jis taip pat atkartoja ankstesnių kronikininkų pasakojimus apie šventųjų girių neliečiamumą, dievų buveinę ir aukojimo vietas, tačiau jau mini bausmes, kurios grėsė už girių išniekinimą: „kiekvienas, kuris kirviu jas paliesdavo ir išniekindavo, šėtonas gudrumu ir suktumu, Dievui leidžiant, pažeisdavo ranką, akį, koją ar kurią kitą kūno dalį, kad savuosius garbintojus išlaikytų šventvagiais“, „Lapijos ar miško niokotoją demonas nužudydavo ar sužalodavo jam kurią kūno dalį“. Krikšto metu pradėtas šventųjų girių, kaip svarbių pagoniško kulto objektų naikinimas. Į kriščionybę atversti baltai tebegerbė girias ir nedrįso jų kirsti nepaisant visų krikščionių raginimų. XV a. Enėjus Silvinijus Pikolominis pasakoja apie tai, kaip Jeronimas Prahiškis kirto šventąsias girias Lietuvoje. Lietuviai išdrįsta kirsti šventąją girią tik tada, kai pamato, jog medį nukirtusiam Jeronimui nieko nenutiko. Visgi, kertant senausią girios ąžuolą įvyksta incidentas „atsiradęs vienas drąsesnis už kitus<…>. Jis pakėlęs dviašmenį kirvį ir, plačiai užsimojęs, tikėjosi jį nukirsti, tačiau persikirto blauzdą ir leisgyvis krito ant žemės“. Tiek Pikolominio, tiek Dlugošo, tiek kituose veikaluose įvardijama, kad ne kiekviena giria galėjusi būti šventoji, o tik ta, kur augę seni (rumbuoti) medžiai, buvę šaltiniai, šventieji akmenys – ten kur buvo gausu dieviškosios energijos vietų, tinkamų aukojimo ritualams.
Apkrikštijus prūsus, o vėliau ir lietuvius su žemaičiais medžių ir miškų „garbinimas“ nesiliovė. Užgesinus šventosios ugnies aukurus miškai tapo svarbiausia maldų, ritualų, aukojimų vieta. Su tuo smarkiai kovojo bažnyčios pareigūnai, ne tik kirsdami miškus, bet ir skelbdami draudimus, pavyzdžiui, dar 1426 m. Sembos vyskupo įsako fragmentai: „ateityje miškuose ir giriose niekam nevalia daryti kokių nors susirinkimų“, „demonų tenesišaukia giriose, miškuose“. Baltai taip pat miškuose tebelaidojo mirusius: „iki šiol kai kurie šio krašto valstiečiai tebesilaiko senovinio stabmeldžių papročio, pagal kurį, paniekindami šventas kapines, prisako juos laidoti miškinguose plotuose“ (Rygos provincijos bažnyčios susirinkimo nutarimai). Erazmas Stela 1518 m. veikale „Apie Prūsijos senovę“ rašo, kad „[prūsai] sakė, kad stipriausiuose medžiuose, kaip antai įvairių rūšių ąžuoluose gyvena dievai. Iš jų klausinėjant ko nors pasigirstąs atsakymas“ arba 1529 m. Simono Grunau Prūsijos kronikoje „ir dar jie ąžuolą ir šeivamedį laiko pagarboje, užtat, kad juose dievai gyvena. Ir dar jie lapų to ąžuolo, kuriame trys stabai stovi, nešiojasi su savimi, kad ko blogo nenutiktų“. Abiejuose šaltiniuose kaip gerbiamiausias tarp medžių išskiriamas ąžuolas. Tokį įvaizdį jis žinoma susikūrė dėl savo tvirtumo, senumo (kaip menantis pasaulio sukūrimą) ir artimiausio atitikmens pasaulio medžio archetipui. Šeivamedis nors ir negali savo masyvumu prilygti ąžuolui, tačiau galbūt kaip labiau gerbtinas pasirinktas dėl savo vešlumo, labai gausaus žydėjimo. Dėl žynių išgirstamo „dievų atsakymo“ galima manyti, kad buvo interpretuojamas medžio lapų šlamėjimas. Šventam objektui priskiriamos iš jo kilusios relikvijos – magiški apsaugantys ąžuolo lapai.
Medžių ir miškų garbinimo paprotys nyko labai palaipsniui, buvo pereita prie buitinės sferos pagoniškų ritualų, kurie ne taip akivaizdžiai krito į akis bažnyčios tarnams, kaip apeigos miškuose. Tačiau 1547 m. Martynas Mažvydas savo „Katekizme“ dar rašo: „daugelis dar ir dabar visų akivaizdoje atlieka stabmeldiškas apeigas<…> medžius, upes<…> garbina, šlovindami kaip dievus“. XVI a. pab. Prūsijos istorikas Kasparas Henenbergeris aprašydamas įvairius prūsų žemės įvykius dar mini šventąsias girias, kurių negalima kirsti: „Tai mažas miškelis Žemaitijoje <…>.Jį žemaičiai dar laiko šventu, jame neleidžiama kirsti medžių, kad nebūtų sužeisti jų dievai, gyvenantys miške“. Jonas Lasickis rašo taip: „Kai Laskauskas liepė iškirsti medžius, jie [žemaičiai] nieku gyvu nesutiko ir to ėmėsi tik tada, kai jis pats griebėsi kirvio. Mat jie buvo įsitikinę, jog miškeliuose gyvena dievai. Įsitikinimą jie pagrindžia įrodymu, kad miškuose šitų žmonių ausys girdi, o akys mato visokių baisybių“. Miško paslaptingumas padėjo išsaugoti savo šventumą net ir nunykus simbolinei-religinei jo prasmei. 1565 m. Kuršo kunigaikštis Gotardas Ketleris rašo, kad baltai „velnio raginami, burtininkaudami ir raganaudami miškuose ir brūzgynuose“ dar neatsisakė girios sakralumo idėjos. Panašias pastabas XVI a. pab. pateikia ne vienas šaltinis. Remiantis Rygos jėzuitų kolegijos metinėmis ataskaitomis XVI a. atokiuose Latvijos regionuose dar aukojimas šventosiose giriose ir medžių, kaip dievoraiškos objektų, garbinimas buvo gajus.
Funkcijos
Baltų tikėjime medis turėjo bent keletą esminių funkcijų:
Piotras Silkinas
Piotras Silkinas (Петр Силкин; g. 1941 m. rugpjūčio 6 d. Vitebskas) – Lietuvos ultra ilgų nuotolių bėgikas, pasaulio 1000 mylių bėgimo rekordininkas. Daugkartinis vienos paros bėgimų Lietuvoje iniciatorius ir nugalėtojas. 13 kartų dalyvavo vienos paros bėgime (Odesoje, Ukrainoje, Rusijoje, Lietuvoje, Daugpilyje), 2 kartus – šešių parų (bėgo dieną naktį) bėgime Odesoje. 1998 m. Australijoje pagerino planetos 1000 mylių bėgimo rekordą, kuris galioja iki šiandien.
Antanas Matulaitis
Antanas Matulaitis (1895 m. gruodžio 29 d. Netičkampis, Marijampolės apskritis, Rusijos imperija – 1920 m. spalio 20 d. Alytus; palaidotas Marijampolės kapinėse) – Lietuvos kariuomenės karininkas, valstybės veikėjas.
Biografija
Mokydamasis Marijampolės gimnazijoje buvo slaptų ateitininkų organizacijų narys, 1917 m. Voroneže – Rusijos lietuvių ateitininkų organizacijų pirmininkas. 1918 m. baigė Voronežo berniukų gimnaziją.
Grįžęs į Lietuvą iki 1919 m. birželio mėn. Marijampolės miesto laikinosios tarybos narys. 1919 m. gruodžio 16 d. baigė Karo mokyklą, tarnavo Pirmajame atsargos batalione, 1920 m. vasario mėn. paskirtas Generalinio štabo Literatūros skyriaus kultūros ir švietimo sekcijos vedėju.
Nuo 1920 m. Lietuvos darbo federacijos pirmininkas. 1920 m. gegužės 15 d. – 1920 m. spalio 20 d. Steigiamojo Seimo atstovas, Darbo federacijos frakcijos narys.
1920 m. spalio mėn. Lenkijos kariuomenės L. Želigovskio rinktinės daliniams puolant Vilnių išvyko į frontą. 1920 m. spalio 17 d. Babriškėse (Varėnos valsčius) mirtinai sužeistas.
Vulka Vigonovska
Vulka Vigonovska  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Orlios valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į pietvakarius nuo Orlos, apie 17 km į pietus nuo Bielsko ir apie 55 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Apie 1727 m. įkurta Vulka Vigonovskos Šv. Archangelo Mykolo parapija.
Andrejus Kobiakovas
Biografija
1983 m. baigė Maskvos S.Ordžonikidzės aviacijos institutą (inžinierius-mechanikas), 1991 m. – Baltarusijos V.Kuibyševo liaudies ūkio institutą (ekonomistas) bei BKP politologijos ir socialinės vadybos institutą (socialinių-politinių disciplinų dėstytojas).
Dirbo gamyboje, partiniuose organuose. 1995 m. paskirtas Baltarusijos prezidento administracijos kontrolės tarnybos viršininko pavaduotoju, vėliau vadovavo Baltarusijos valstybiniam lengvosios pramonės koncernui. 1998 m. tapo Baltarusijos valstybės kontrolės komiteto pirmininku.
2000 m. pradėjo dirbti Baltarusijos ministro pirmininko pavaduotoju (2002–2003 m. kartu buvo ir ekonomikos ministras). 2010 m. gruodžio mėn. paskirtas Baltarusijos prezidento A.Lukašenkos administracijos vadovo pavaduotoju.
2011 m. lapkričio mėn. paskirtas Baltarusijos ambasadoriumi Rusijoje bei Baltarusijos nuolatiniu atstovu Eurazijos Sąjungos organizacijoje.
2012 m. rugpjūčio mėn. A.Kobiakovas paskirtas prezidento administracijos vadovu. Rusijoje kilus ekonominei krizei, smarkiai pablogėjo ir Baltarusijos ekonomikos padėtis. 2014 m. gruodžio 27 d. A.Lukašenka atleido ministrą pirmininką M.Miasnikovičių, kelis ministrus bei regionų gubernatorius, Nacionalinio banko valdybos pirmininkę. A.Kobiakovas paskirtas Baltarusijos ministru pirmininku.
Pasaulio meninės gimnastikos čempionatas
Pasaulio meninės gimnastikos čempionatas – tarptautinės gimnastikos federacijos organizuojamas kasmetinis geriausių pasaulio meninės gimnastikos sportininkių čempionatas.
Medalių lentelė
1963-2017
Balinė pelėda
Balinė pelėda (Asio flammeus) – pelėdinių (Strigidae) šeimos sutemų ir naktinis plėšrus paukštis.
Kūno išmatavimai
Žymiai mažesnė už naminę pelėdą ir maždaug mažojo apuoko dydžio arba kiek didesnė už naminį karvelį. Kaip ir daugelio pelėdinių paukščių, patelės kiek stambesnės už patinėlius.
Amžius ir kiti duomenys
Lytiškai subresta vienerių metų. Tai monogaminė rūšis - poras sudaro visam gyvenimui. Išgyvena iki 10-15 metų, nors Vokietijoje žinoma pelėda esanti beveik 21 metų.
Porūšiai
Šiuo metu išskiriama dešimt balinės pelėdos porūšių:
Paplitimas
Paplitusi beveik visuose planetos žemynuose, išsskyrus Antarktidą ir Australiją. Nors paplitimo arealuose visur nėra gausi, o jų gausumas priklauso nuo graužikų kiekio. Lietuvoje aptinkama balandžio – lapkričio mėn., dažnesnė yra traukimo metu. Manoma kad Lietuvoje gali perėti apie 50-200 porų. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Buveinė
Pasirenka atvirą kraštovaizdį - pelkėtose vietose, didesnėse pievose, ganyklose ypač netoli vandens telkinių. Šiauriniame Žemės pusrutulyje lizdus sukti pradeda (suka patelė) kovo mėnesį (atšiauresniuose kraštuose vėliau - balandžio-birželio mėn.) ant žemės žolėje arba tiesiog ant smėlio. Lizdo skersmuo 20-50 cm, ir maždaug 1-3 cm gylio duobutė. Kas vieną arba dvi dienas deda po vieną kiaušinį, viso dėtyje būna 4-8 balti kiaušiniai, o jeigu tais metais gausu pelėnų kuriais daugiausiai minta, dėtyje gali buti net iki 12-14 kiaušinių. Peri tik patelė vidutiniškai 24-30 dienas, o per tą laiką patinėlis laikosi netoli saugodamas buveinę, taip pat patelę aprūpindamas maistu. Jaunikliai lizdą palieka po 3-4 savaičių, o penktą savaitę pradeda skraidyti.
Mityba
Medžioja naktimis. Medžioddama grobį skrenda lėtai, žemai arba tykodama grobio tupi ant stulpo. Minta dažniausiai tik smulkiais graužikais (ypač pelėnais), nors į jų mitybos racioną retkarčiais patenka maži kiti žinduoliai, smulkūs paukšteliai, ropliai bei didesni vabzdžiai. Paukščiai, įskaitant žuvėdras, smulkesnius kirus
Juozas Aputis
Juozas Aputis (1936 m. birželio 8 d. Balčiuose, Raseinių rajonas – 2010 m. vasario 28 d. Vilniuje) – lietuvių prozininkas, vertėjas, redaktorius.
Biografija
1948 m. baigė Balčių pradinę mokyklą, 1950 m. Nemakščių septynmetę, 1954 m. Viduklės vidurinę mokyklą. 1954–1955 m. dirbo Balčių klubo-skaityklos vedėju. 1959–1969 m. dirbo „Literatūros ir meno“ redakcijoje. 1960 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1969–1977 m. dirbo „Girių“, 1980–1990 m. „Pergalės“, 1991–2001 m. „Metų“ redakcijose. 1990–1991 m. „Pergalės“, 1991–1994 m. „Metų“ vyr. redaktorius, 1995–2001 m. „Metų“ prozos skyriaus vedėjas.
1980–1990 m. Lietuvos rašytojų sąjungos mėnraščio „Pergalė“, 1991–1994 m. „Metai“ redkolegijos narys. Nuo 1998 m. LR nacionalinių literatūros ir meno premijų komiteto narys. Nuo 1967 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys, nuo 1990 m. sąjungos valdybos narys. Nuo 1972 m. gyveno ir kūrė etnografiniame Zervynų kaime, sodyboje ant Ūlos kranto. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Kūryba
Su J. Apučio vardu yra siejamas novelės atgimimas sovietiniais metais (7-8 deš.). Moderni novelės forma, subtilus psichologiškumas, nuotaikos ir situacijų autentiškumas, asociatyvių vaizdų gausa, lyrinė pasaulėjauta, eseistinė stilistika, kasdieniškumo ir giliųjų tikrovės struktūrų dermė J. Apučio novelėse buvo nauja ir skaitytojui labai įdomi ieškojimo kryptis. Jau ankstyvojoje J. Apučio kūryboje jaučiamas stiprus autobiografiškumo podirvis, gimtinės ir artimų žmonių pasaulėvaizdis. Būties slėpinių, gyvenimo pilnatvės visuotinumo dėsnių, egzistencinio nerimo vedami yra visi J. Apučio personažai, nepaisant jų amžiaus, kilmės, profesijos. Novelistikoje atsiradę kūrybos principai vėliau buvo išplėtoti stambesniuose prozos žanruose – apysakose ir romane „Smėlynuose sustoti negalima..“ Išskirtinę vietą Apučio kūryboje užima apysaka „Skruzdėlynas Prūsijoje“ (parašyta 1971 m., išspausdinta 1989 m.). Šioje apysakoje autorius pasitelkia sąlyginę (alegorinę, simbolinę, metaforinę) formą, itin sustiprina racionalumo ir iracionalumo sandūroje atsirandančius istorijos, individo laisvės, pasipriešinimo smurtui klausimus.
Pagal savo novelių triptiką „Ak, Teofili!“ (1976 m.) parašė scenarijų kino filmui „Mano vaikystės ruduo“ (1977 m.). Išvertė V. Bykovo, A. Čechovo, V. Šukšino, D. Grigorovičiaus, J. Trifonovo ir kt. prozos kūrinių. J. Apučio novelių knygų išleista rusų, latvių, estų kalbomis.
Lata Mangeshkar
Lata Mangeškar (1929 m. rugsėjo 28 d. – 2022 m. vasario 6 d. ) – Indijos dainininkė, žymiausia Bolivudo filmų dainų įdainuotoja, tituluojama Indijos lakštingala. Dauguma jos dainų atliktos hindi bei marathų kalbomis, tačiau per savo daugiau nei 70 metų trunkančią karjerą ji buvo atlikusi dainų praktiškai visomis svarbesnėmis Indijos kalbomis. Tarp 1974 ir 1991 m. Lata Mangeškar buvo įtraukta į „Gineso“ rekordų knygą kaip daugiausia įrašų įdainavusi atlikėja; skaičiuojama, kad 1948–1974 m. ji įdainavo apie 25 tūkst. solinių, chorinių kūrinių bei duetų daugiau nei 20-čia kalbų (tiesa, patikimų duomenų nėra). 2011 m. L. Mangeškar šioje kategorijoje aplenkė jos sesuo Aša Bhoslė. 2001 m. Lata Mangeškar buvo apdovanota „Bharat Ratna“ („Indijos brangakmenio“) apdovanojimu – aukščiausiu Indijos civiliniu apdovanojimu.
Biografija
Gimė marathų šeimoje Indure (dabartinis Madhja Pradešas, tuometinė Induro kunigaikštystė). Jos tėvas Dynanathas Mangeškaras buvo žymus marathų teatro aktorius, dainininkas, muzikas. Lata Mangeškar, kaip ir jos seserys Myna, Aša ir Uša bei brolis Hridajanathas, sekė tėvo pėdomis ir tapo žinomais muzikais. Vaikystėje Lata vaidino tėvo teatre, o tėvui mirus pradėjo muzikinę karjerą. 1942 m., būdama 13-os metų, pradėjo savo muzikinę karjerą įdainuodama marathų filmus (debiutavo filme Pahili Mangalaa-gaur).
Lata Mangeškar išgarsėjo XX a. šeštame dešimtmetyje, įdainavusi dainas filmams „Baiju Bawra“, „Aah“, „Chori Chori“, „Shree 420“, „Mughal-e-Azam“. 1959 m. ji laimėjo „Filmfare“ apdovanojimą geriausios dainininkės kategorijoje (už dainą filme „Madhumati“). Iki pat XX a. pab. Lata Mangeškar įdainavo daugybę dainų Bolivudo filmams, kaip antai: „Silsila“, „Maine Pyar Kiya“, "Lekin… ", „Nagina“, „100 Days“, „Dilwale Dulhania Le Jayenge“, „Dil To Pagal Hai“, „Lagaan“, „Mohabbatein“, "Mujhse Dosti Karoge!" ir kt. XXI a. pr. įsitraukė į labdaringą, visuomeninę veiklą.
Be Bolivudo dainų, Lata Mangeškar buvo įrašiusi gausybę devocionalių kūrinių (bhadžanų), taip pat buvo keleto marathų filmų prodiuserė bei kompozitorė.
Lata Mangeškar buvo laimėjusi 3 Nacionalinius filmų apdovanojimus, 4 „Filmfare“ apdovanojimus, daug Indijos ir atskirų valstijų apdovanojimų.
Šiaurės Afrika
thumb|250px|Šiaurės Afrika Šiaurės Afrika – šiaurinis Afrikos žemyno regionas, Sacharos dykumos atskirtas nuo Subsacharinės Afrikos. Šiaurės Afriką tradiciškai sudaro šios šalys: Kartais Šiaurės Afrikai priskiriama ir Etiopija, Eritrėja ar Sahelio šalys.
Šiaurės Afrikos šalims būdinga arabiška kultūra. Senovėje Šiaurės Afrikos šalių pakrantėse klestėjo finikiečių kolonijos, o toliau žemyne gyveno semitų gentys. Vėliau regioną užkariavo Romos imperija. Jai griūnant įsiveržė vandalai. O VI–VIII a. Šiaurės Afriką užėmė arabai, čia išplatinę islamą ir arabų kalbą.
Kuokaviečiai
Kuokaviečiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 19 km į šiaurės rytus nuo Biržų, Nemunėlio kairiajame krante, prie kelio Kvetkai – Nemunėlio Radviliškis, Biržų girios rytiniame pakraštyje.
Istorija
1949-1993 m. kolūkio „Auksinė varpa“ gyvenvietė.
Polis Emilis Bota
Polis Emilis Bota (, 1802 m. gruodžio 6 d. Turinas – 1870 m. kovo 29 d. Ašeras prie Paryžiaus) – prancūzų archeologas, istorikas, gydytojas. Senovės Mesopotamijos tyrinėjimų pradininkas.
Biografija
Italų kilmės, tėvas gydytojas ir istorikas Karlas Džiuzepė Giljermas Bota. 1842–1846 m. būdamas Prancūzijos konsulu Mosule (dab. Irakas) pagal senovės rašytojų ir Biblijos aprašymus pradėjo kasinėti prie Mosulo. Atrado ir tyrė senovės asirų miestus Nineviją ir Dur Šarukiną (dab. Chosrabadas). Radinius (Sargono II rūmų detales, statulas, skulptūras, dantiraščio užrašus) perdavė Luvro muziejui.
Gruzijos futbolo sistema
Futbolo asociacija įkurta 1936 m., iki 1989 m. ji buvo Tarybų Sąjungos futbolo federacijos dalimi, 1992 m. federacija tapo FIFA ir UEFA nare.
Futbolo lygos organizuojamos piramidės principu:
Klubai
Gruzijos futbolo sistemoje žaidžiantys klubai dalyvauja šiuose turnyruose:
Zabožė (Losicės apskritis)
Zabožė – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Plateruvo, apie 9 km į šiaurę nuo Losicės ir apie 120 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Sodeliai
Sodeliai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Geležių. Seniūnaitijos centras. Yra Sodelių koplyčia.
miniatiūra|250px|left|Riboženklis
Izitėlis
Izitėlis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 13 km į vakarus nuo Zarasų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,19 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 157,7 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Šiaurvakarinėje pakrantėje auga miškelis, kitose pakrantėse plyti pievos. Šiaurėje išteka upelis link netoliese telkšančio Izito ežero (Avilio ežero baseinas). Šalia įsikūrę Šaulių ir Gudelių kaimai. Pietine pakrante eina kelias.
Verėpai
Verėpai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Kartupių, dešiniajame Šešuvies krante.
Nacionalinė pažangos partija
Nacionalinė pažangos partija  – liberali Suomijos politinė partija, gyvavusi 1918–1951 m. Partija įkurta 1918 m. gruodžio 8 d. pasibaigus šalyje vykusiam pilietiniam karui. Į jos sudėtį įėjo respublikos valdymo formą palaikiusios Jaunųjų suomių partijos (Nuorsuomalainen Puolue) dauguma ir Suomių partijos (Suomalainen Puolue) mažuma. Kitą dieną šių partijų monarchijos šalininkai įkūrė Nacionalinę koaliciją.
Partija iširo, kai dauguma jos narių prisijungė prie Suomijos liaudies partijos (Suomen Kansanpuolue), o likusioji prie Suomijos liberalų lygos (Vapaamielisten Liitto).
Kiuentė
Kiuentė  – upė Rusijoje, rytų Jakutijoje; Indigirkos kairysis intakas. Prasideda susiliejus Suntaro ir Agajakano upėms, prasidedančiomis Suntar Chajatos kalnuose. Teka daugiausia į šiaurę Oimiakono kalnynu. Įteka į Indigirką 1493 km nuo jos žiočių.
Didžiausi intakai: Brjungjadė (kairysis), Jučugėj Jurjachas (dešinysis).
Užšąla spalį, atitirpsta gegužės pradžioje. Pakrantės negyvenamos.
Kolimagai
Kolimagai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolno valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietvakarius nuo Kolno ir apie 94 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Per II pasaulinį karą kaime buvo nužudyti apie 400 Kolno miesto žydų. Aukų kapinės yra įtrauktos į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Lietuvos teisė
thumb|180px|Lietuvos teisės paminklas – [[I Lietuvos Statutas|Lietuvos Statutai (1529, 1566 ir 1588 m.)]] 180px|thumb|Į lietuvių kalbą išversta [[Gegužės 3-osios Konstitucija]] Lietuvos Respublikos teisė – Lietuvos teisinės sistemos dalis, norminė LR teisinės sistemos posistemė. Lietuvos teisė yra priskiriama romėnų-germanų teisės šeimai (kontinentinei teisei).
Istorija
Lietuvos teisės ištakos – paprotinė rytų baltų genčių teisė. Apie rašytinius šaltinius nėra žinoma, jų nėra išlikę. Rašytiniai Viduramžių Lietuvos teisės šaltiniai – Kazimiero teisynas, Lietuvos statutai ir kt.
LDK teisė rėmėsi Lietuvos didžiojo kunigaikščio teise. Miestuose galiojo Magdeburgo teisė, Kulmo teisė. Didelę įtaką turėjo ir bažnytinė (kanonų) teisė. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teisė privatinėje srityje galiojo lietuviškoje, baltarusių gubernijose iki 1842 m.
Teisės šaltiniai
Žymiausi istoriniai Lietuvos teisės šaltiniai – Kazimiero teisynas (1468 m.), Lietuvos Statutai (1529, 1566 ir 1588 m.), Gegužės trečiosios Konstitucija (1791 m.) – seniausia rašytinė Konstitucija Europoje.
Tarptautines sutartis, kurioms Lietuvos Respublikos Konstitucija, šis įstatymas arba pati sutartis nenumato ratifikavimo procedūros, tvirtina Lietuvos Respublikos Vyriausybė nutarimu. Tarptautines sutartis Lietuvos Respublikos Vyriausybei tvirtinti teikia ministerija, kurios kompetencijai priklauso sutartį vykdyti, suderinusi su Užsienio reikalų ministerija.
Pagrindinių teisės šakų – tiek materialinės (baudžiamosios, civilinės teisės), tiek ir proceso teisės (baudžiamojo, civilinio proceso) šaltiniai yra kodifikuoti teisės aktai (įstatymai) – kodeksai: Lietuvos civilinis kodeksas, Lietuvos baudžiamasis kodeksas ir kt.
Teisėkūros subjektai
thumb|[[Seimas, Vilnius]] Teisės normas priima įvairios institucijos. Lietuvos Respublikos Seimas yra vienintelė institucija, turinti teisę priimti įstatymus. Lietuvoje nėra deleguotosios įstatymų leidybos. Visi kiti valstybės institucijų priimami teisės aktai turi atitikti Lietuvos Respublikos Konstituciją ir neprieštarauti kitiems įstatymams. Kitus teisės norminius aktus gali priimti: Seimas (nutarimai), Prezidentas (dekretai), Vyriausybė (nutarimai), ministerijos ir kitos Vyriausybės įstaigos (įsakymai), spskričių viršininkai (įsakymai), vietos savivaldos institucijos (sprendimai, įsakymai).
Lietuvos civilinė teisė
Pagrindinis teisės šaltinis – LR civilinis kodeksas.
Lietuvos baudžiamoji teisė
Pagrindinis teisės šaltinis – LR baudžiamasis kodeksas.
Lietuvos darbo teisė
Pagrindinis teisės šaltinis – LR darbo kodeksas.
Varnabūdės giria
Geografija
Masyvą sudaro Varnabūdės, Klevinės ir Mikališkės miškai. Masyvas netaisyklingos formos, išskaidytas įsiterpiančių gyvenviečių, laukų ruožų. Pietiniu pakraščiu teka Jiesia (su intakais Egliniu, Mergašiliu), vakaruose išteka Sasna (su intakais Utalina, Santaka), šiaurėje – Vabalkšnė (su Asiniu). Upelių vagos sureguliuotos.
Būdingi vėlėniniai glėjiški ir glėjiniai sujaurėję priemoliai ir moliai. Paviršius lygus.
Sciaenochromis
Sciaenochromis – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos endeminių žuvų gentis.
Bronius Radzevičius
Biografija
Rašytojo vaikystė prabėgo Utenos rajono Vyžuonų miestelyje. Motinos jis neteko vaikystėje, tėvo – sulaukęs 18 metų. Likęs našlaitis dvejus metus gyveno internate. 1960 m. B. Radzevičius baigė vidurinę mokyklą. Įstojo į Vilniaus universitetą studijuoti fizikos ir matematikos, bet, pasijutęs „sėdįs ne savo rogėse“, studijas metė. Dėl sunkios materialinės padėties gausioje pamotės šeimoje B. Radzevičius kurį laiką dirbo gamyklose, įsigijo tekintojo specialybę. Vėliau įstojo į Vilniaus universitetą, studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1968 m. baigęs universitetą, metus mokytojavo, vėliau dirbo redaktoriumi. Mokytojavo, dirbo „Šluotos“, „Komjaunimo tiesos“, „Girių“ redakcijose, moksliniame metodiniame kultūros centre. miniatiūra|220px|left|Paminklas Vyžuonose
Varnabūdės giria
Geografija
31-ajame miško kvartale yra archeologinis paminklas – Grabavos pilkapynas. Taip pat įsteigtas Varnabūdės pedologinis draustinis. Miške ar greta jo įsikūrusios gyvenvietės: Obelinė, Klevinė, Smalinyčia, Beržinbūdė, Mergašilis, Veselava, Mačiuliškės, Elniakalnis, Šarabūdė, Plutiškės, Utalinka, Gluškabūdė, Varnabūdė.
Sciaenochromis
Palitusios Malavio ežere (R. Afrika). Gentyje 4 rūšys. Visos jos yra plėšrūnės, žuvaėdės.
Varnabūdės giria
Medynai
Medynų sudėtis:
Bronius Radzevičius
Biografija
Rašytojo kūryba – pirmasis sovietiniu laikotarpiu ryškus moderniosios prozos proveržis, skausmingai atskleidęs pokario kartos egzistencinę aklavietę, savitai reiškęs niūrią laiko dvasią ir žmogaus bejėgiškumo totalitarinės sistemos gniaužtuose. Pirmą kartą lietuvių literatūroje atsiranda toks sudėtingas žmogus, jo komplikuotas dvasinis pasaulis, gili savianalizė. Jis paženklintas nuolatinio nepasitenkinimo savimi ir aplinka. Tai – „nervinga literatūra“, uždaros, įkalintos sąmonės reiškinys, simptomiškas, laikotarpiui būdingas psichikos bruožas.
Savo gyvenimą rašytojas nutraukė 1980 m. spalio 10 d. Vilniuje, palaidotas Vyžuonose.
Varnabūdės giria
Gyvūnija
Varnabūdės girioje sutinkami stambieji kanopiniai žinduoliai – šernai, stirnos, briedžiai, elniai. Yra usūrinių šunų, lapių, kiškių, kiaunių, voverių, ondatrų, bebrų. Sutinkamos jerubės, slankos, juodieji gandrai, plėšrieji paukščiai.
Jekabas Janševskis
Biografija
1873-1880 m. mokėsi Nigrandos mokykloje, 1882–1884 m. – Valtaikų mokykloje. 1884–1885 m. gyveno Liepojoje. 1889 m. įgijo mokytojo teises, 1889–1896 m. mokytojavo Nicos mokykloje. Nuo 1902 m. gyveno Rygoje, dirbo laikraščių redakcijose. Per Pirmąjį pasaulinį karą buvo pasitraukęs į Rusiją, grįžo 1918 m., laikraščio „Tautas Balss“ redaktorius, 1919–1931 m. laikraščio „Valdības Vēstnesis“ leidėjas ir redaktorius.
Kūryba
Parašė kultūros istorijos romanų. Juose vaizduojama XVI a. ir XIX a. pabaigos – XX a. pradžios etnografinė ir socialinė Kuršo, Lietuvos ir Latvijos pasienio panorama, dvaro ir valstiečių gyvenimas, įvairių tautų santykiai. Ryškus Latvijos žemių išaukštinimas, džiaugsmas atkuriant savo kraštą. Atskleistos lietuvių gyvenimo realijos. Propagavo lietuvių ir latvių tautų vienybę. Dar parašė apsakymų, pjesių. Jo kūrinių ištraukų paskelbta lietuvių kalba.
Bikiškiai
Bikiškiai – buvęs kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Geležių. Išlikusi Bikiškių koplyčia, yra kapinės, paminklas partizanams.
Bagrationovsko miesto gyvenvietė
Bagrationovsko miesto gyvenvietė  – miesto gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Bagrationovsko municipaliniame rajone. Centras – Bagrationovskas. 2010 m. buvo 6399 gyventojai.
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2005 m. gruodžio 15 d. Ribojasi vakaruose su Dolgorukovo, šiaurėje ir rytuose su Gvardeiskojės kaimo gyvenviete, pietuose su Lenkija, Varmijos Mozūrų vaivadija.
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką.
Nevaišiai
Nevaišiai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Ceikinių. Kaimą supa Nevaišių geomorfologinis draustinis, pietryčiuose stūkso Nevaišių kalva (286 m, viena aukščiausių Lietuvoje).
Nisas
Graikų mitologijoje Nisas:
Romėnų mitologijoje Nisas – Hirtako sūnus, Enėjo draugas. Mirė per Rutulianų puolimą. (Vergilijus V, 294; IX, 199, 234.)
Adventicija
Adventicija – išorinis dengiamasis jungiamasis kraujagyslių ar organų audinys. Ten, kur organo, jo dalies ar kito darinio nedengia jokia serozinė plėvė, yra adventicija.
Anatomijoje šis jungiamojo audinio sluoksnis vadinamas tunica adventitia.
Buivydai (Anykščiai)
Buivydai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Burbiškio, Mūšėjaus ežero pietinėje pakrantėje. Teka Laimutis. Stūkso Buivydų piliakalnis, auga saugomas Buivydų uosis.
FK Luč Vladivostok
Vladivostoko „Luč“ – Rusijos futbolo klubas iš Vladivostoko.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1952 m. Buvo iškopę į elito divizioną, bet dažnai sunkiu iššūkiu tapdavo kelionės. Kadangi Vladivostokas labai nutolęs nuo kitų Rusijos miestų (iš Maskvos skrendant daugiau nei 6000 km), daugeliui komandų problemiška atvykti į Vladivostoką (išvargsta žaidėjai), todėl „Luč-Energija“ klubas ganėtinai sėkmingai žaidžia namų rungtynes. Tuo tarpu išvykose ir klubo žaidėjai pervargsta, todėl išvykose jiems žaisti sudėtingiau.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta: 2018 m. gegužės 30 d. FNL website.''
Kivu ežeras
Kivu ežeras  – ežeras vidurio rytų Afrikoje, Ruandos ir Kongo Demokratinės Respublikos valstybių teritorijoje.
Ežero ilgis ~100 km, didžiausias plotis 50 km, didžiausias gylis 480 m (ar 496 m), vidutinis 240 m. Paviršiaus altitudė 1459 m. Krantai statūs, aukšti, kalnuoti. Daugiau kaip 150 salų, didžiausia – Idžvi.
Virungos ugnikalnių išlieta lava padėjo susiformuoti aplinkiniam gamtovaizdžiui. Šie kalnai dunkso vakarinėje Didžiojo riftinio slėnio šakoje. Kadaise šios šakos upės tekėjo į šiaurę Nilo link, tačiau manoma, kad ugnikalnių lava užtvenkė upes – taip susidarė Kivu ežeras.
thumb|left|230px|Salos ežere Dėl raižytų krantų Kivu kartais vadinamas gražiausiu Afrikos ežeru, tačiau jis pavojingas aplinkiniams gyventojams. Pro ežero dugną smelkiasi anglies dvideginis ir, stabdomas didžiulio vandens slėgio (vidutinis ežero gylis yra apie 180 m, tačiau vietomis siekia 400 m) kaupiasi ant dugno. Kai tokiomis pat sąlygos 1986 m. susidarė Nioso ežere Kamerūne, mirtinas anglies dvideginio debesis staiga prasiveržė pro vandenį ir kaip dusinanti antklodė užklojo tankiai apgyventus slėnius; tuomet žuvo per 1700 žmonių.
Šilagalys
Šilagalys – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Panevėžio. Seniūnaitijos centras. Įsikūręs svarbioje transporto kryžkelėje. Veikia „Dominari“ logistikos centras. Yra biblioteka, medicinos punktas, kultūros namai.
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose Šilagalys minimas nuo 1585 m. XIX a. minimas kaip Panevėžio apskrities kaimas.
LTSR metais kaimas buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
2014 m. patvirtintas Šilagalio herbas.
Sitis
Sitis – miestas; miesto centras (miesto dalis).
Kosakai (Kolno apskritis)
Kosakai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolno valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į šiaurės rytus nuo Kolno ir apie 83 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra I pasaulinio karo kareivių kapinės, kurios yra įtrauktos į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Kelmytė
Kelmytė – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Prūdiškių, greta kelio. Įsikūręs Petešos miškuose, prie Petešos upelio (sudarytas Kelmytės tvenkinys).
Mesxet'i FC
Mesxet'i FC Axalc'ixe – Gruzijos futbolo klubas iš Achalcichės. 2007 m. pateko į šalies čempionatą, bet pasitraukė po 2008-2009 m. pirmenybių.
Linas Kriščiūnas
Linas Kriščiūnas (g. 1950 m. kovo 22 d. Šiauliuose) – lietuvių kino dailininkas, Lietuvos kinematografininkų sąjungos narys.
Biografija
Žmona Dalia (g. 1949), UAB "Villa" dizainerė-konsultantė. Vaikai – Ieva (g. 1974), Gintė (g. 1981).
Filmografija
Atliko Teodoro vaidmenį kino filme "Posūkis" (1967 m., rež. B. Jermolajevas) bei Tomo vaidmenį kino filme "Kai aš mažas buvau" (1968 m., rež. Algirdas Araminas.
Buvo kelių lietuviškų filmų kostiumų dailininkas:
Sprindžiai
Sprindžiai (Geometridae) – drugių (Lepidoptera) šeima, kuriai priklauso vidutiniai ir smulkūs drugiai, kurių kūnas plonas, grakštus, sparnai stambūs ir ploni, ant nugaros susiglaudžia lėkštai. Priekinių sparnų piešinys smulkus, sudarytas iš taškelių, dėmelių ar plonų skersinių linijų. Užpakalinių sparnų piešinys dažnai toks pat, kaip ir priekinių. Straublelis normalus. Patelių antenos siūliškos, patinų plunksniškos. Kai kurių rūšių patelės besparnės. Drugiai skraido ne tik naktimis, bet ir dienomis, ypač miškuose. Vikšrai pliki, turi 10 kojų, rėplioja sprindžiuodami.
Lietuvoje yra apie 320 rūšių. Tarp jų yra svarbių sodų ir miškų kenkėjų.
Hélder Postiga
Helderis Manuelis Markišas Poštiga (g. 1982 m. rugpjūčio 2 d.) – buvęs Portugalijos futbolininkas, Portugalijos rinktinės puolėjas.
Viršuliškių seniūnija
Viršuliškių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus miesto savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo miesto centro, ties Viršuliškėmis. Pagal užimamą plotą yra mažiausia Vilniaus miesto savivaldybės seniūnija.
Hélder Postiga
2011 m. rugpjūčio 31 d. pasirašė trejų metų sutartį su Ispanijos Real Zaragoza SAD klubu.
Viršuliškių seniūnija
Seniūnaitijos
Seniūnija turi 5 seniūnaitijas:
Hélder Postiga
žaidė nuo 2003 m. Su rinktine dalyvavo 2004 m. Europos ir.
Genijus
Genijus ( – „įgimti gabumai“ < „talentas, gabumai“) – žmogaus, turinčio išskirtinių sugebėjimų mokslinėje, meninėje ar kitokioje intelektinėje veikloje, apibūdinimas.
Genialumas
Genialumas yra aukščiausias kūrybinių galių pasireiškimo laipsnis. Jis būdingas kūrybai bei apibūdinant kitas veiklos rūšis, turinčias didelę reikšmę visuomenės gyvenimui. Genialumu laikomas ir veikla, didelės apimties darbas, kuris atliekamas per trumpą laiką, nors paprastai jam atlikti prireikia kelis kartus daugiau laiko ir įvairių sąnaudų (R. S. Elbertas, 1975). Genijai savo veiklos srityje sukuria kone naują epochą; genialumo atveju būdingas itin didelis kūrybinis produktyvumas, praeities kultūros palikimo įsisavinimas bei naujo kūrimas, nugalint visuomeninius stereotipus ir įveikiant pasenusias normas, tradicijas, jas keičiant naujomis.
Žmogus laikomas genialiu, jei pasižymi išskirtinėmis intelektinėmis savybėmis arba jei jo kūrybinės veiklos rezultatai daro didelę įtaką visuomenės gyvenimui. Terminas specifiškai taikomas protiniams o ne fizinimas įgūdžiams. Tačiau esama išimčių – Pelé pakrikštytas futbolo genijumi.
Renesanso laikais genialumu vadintos kūrybinės galios arba įkvėpimo šaltinis.
Po Querelle des Anciens et des Modernes pasirodymo Prancūzijoje ši sąvoka paplito ir dominavo estetų debatuose – genijumi buvo laikomas pats iš savęs kuriantis menininkas, kuris ne tik „pamėgdžioja“ gamtą, bet ir pabaigia tai, ką gamta nebaigė tverti. Jie laikyti 'mediumais', per kuriuos viršjutiminė būtybė, kolektyvinė sąmonė pasiekia žmoniją, pateikiant esminius epochos kūrybos rezultatus. Genijai gali būti laikomi savotiškais civilizacijos raidos ženklais. Genialios asmenybės savo veikla skatina visuomenės progresą.
Genialumą pirmasis nuodugniai tyrė XIX amžiaus psichologas F. Galtonas. Z. Froidas teigė, kad genialūs žmonės gimsta su didelių gabumų užuomazgomis (duomenimis) ir vėliau, patyrę daug konfliktų, frustracijų, jei sublimuoja savo emocijas ir išreiškia jas reikšminga meno, mokslo kūryba.
Paveldėjimo teorija
Jos šalininkai teigia, kad genialumas perduodamas iš kartos į kartą. J. S. Bacho genealogijoje – 56 muzikantai, iš jų 20 išgarsėję ne tik savo šalyje. Šveicarų matematikų Bernulių giminėje buvo 14 žymių matematikų. Nemažai talentų buvo ir Ticiano, Štrauso, Kiuri, Darvino, van Deiko šeimose.
Savo gabumais genijai išsiskiria iš mažens. Jų būtinas darbštumas susilieja su stichišku, nevalingu kūrybiniu impulsu, sudarančiu jų psichinio gyvenimo pagrindą. Didžiulis specialiųjų gabumų, gautų paveldėjimo keliu, perteklius išryškėjo silpnos valios savybių kontekste. Mocarto valios savybės buvo vidutiniškos. Visą gyvenimą buvo juntama jo tėvo įtaka, skatinusi daug dirbti. Tėvas buvo Mocarto mokytojas, auklėtojas ir 'impresarijus', iškėlęs sūnaus talentą į genialios kūrybos viršūnes.
Genijaus patologiškumo teorija
Yra nuomonių, jog genialumą sąlygoja psichikos sutrikimas. Italų psichiatras Lombrozo sukūrė tuo metu populiarią teoriją, išdėstytą knygoje „Genialumas ir pamišimas“. Genijų karštligiška būsena kūrybos metu primena maniakišką susijaudinimą. Atpažįstami paranojos bruožai.
Genialumas bandytas paaiškinti smegenų fizinių parametrų nukrypimu nuo normos. Buvo sveriamos smegenys, matuojamas jų tūris, skaičiuoti didžiųjų pusrutulių žievės vingiai. Deja, bet buvo paradoksalių atvejų, kai genijaus smegenys svėrė mažiau negu vidutinė norma.
Saviugdos teorija
Prancūzų filosofas Helvecijus traktate „Apie protą“ teigė, kad talentas ir genialumas nepriklauso nuo paveldimumo.
Kiti teorijos šalininkai teigia, kad žmogus yra tai, ką jis pats iš savęs padarė. Čia akcentuojamas lavinimas ir lavinimasis, savikontrolė, savišvieta, saviaukla, savęs ugdymas, individualių savybių, padedančių ugdyti savo gabumus, tobulinimas. Todėl svarbu save analizuoti, nes savianalizėje slypi vieni didžiausių asmenybės rezervų, atsižvelgiant į patirtį, galima ištaisyti savo klaidas. Reikia mokėti tinkamai apgalvoti kiekvieną gyvenimo situaciją, norint numatyti optimalų sprendimą.
Genijų iš savęs raida lėta ir pavėluota. Visą gyvenimą juos lydi paties savęs nugalėjimo uždavinys, likimo negandos. Demostenas, anksčiau buvęs drovus, mikčiojantis, nedrąsus žmogus, tapo garsiu Graikijos oratoriumi. Lomonosovas palyginti vėlai pradėjo mokytis, turėjo įveikti suaugusio (žmogaus) neraštingumą, bendramokslių patyčias.