cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sibiras
Gamta
Sibire gan ryškiai išreikštas platuminis zoniškumas. Didžiąją regiono dalį dengia taiga – vakaruose būdingi tamsūs taigos miškai, sudaryti iš eglių, kedrinių pušų ir kėnių, besikaitaliojantys su pušų miškais, Angaros baseine plyti maumedžių ir pušų miškai, Jenisiejaus ir Lenos tarpupyje – maumedžių miškai ir retmiškiai. Šiaurėje taiga pereina į miškatundrę, kur auga beržai, eglės ir maumedžiai. Į šiaurę nuo medžių ribos plyti tundra, kur auga samanos, kerpės, pūkuočių kupstai ir krūmokšniai, o Arkties vandenyno pakrantėje bei salose driekiasi arktinės dykumos ir arktinė tundra. Pietvakarių Sibire auga drebulių ir beržų miškai, kurie toliau pietuose pereina į miškastepes, o pačiuose pietuose – į velėnines varpinių stepes (Barabos stepė, Kulundos stepė) ir varpinių bei bitkrėslių stepes (pietų Užbaikalė). Kalnuose daugiausia auga kalnų taiga, kalnų maumedžių miškai ir kalnų tundra. Kamčiatkoje auga Ermano beržų retmiškiai ir aukštų žolių pievos, o kalnuose – žemųjų pušų ir alksnių sąžalynai. Primorėje auga mišrieji miškai bei kalnų mišrieji ir plačialapių miškai.
Sibiro augmenija prisitaikiusi prie atšiauraus ir kontrastingo klimato; būdingiausi medžiai – sibirinis maumedis, sibirinė pušis, sibirinė eglė, paprastoji pušis, sibirinis kėnis, žemoji pušis, karpotasis beržas, drebulė, daūrinis maumedis. Tundroje paplitę beržai keružiai, liekniniai beržai, vasarą ten gausiai sužydi žiediniai augalai. Be to, Sibire gausu valgomas uogas vedančių augalų – mėlynių, bruknių, spanguolių, tekšių, aviečių. Taip pat gausu grybų.
Sibiro gyvūnijos įvairovė nėra didelė, bet dėl krašto atokumo čia išliko daug rūšių, kurios kitur pasaulyje baigia išnykti. Sibire paplitę rudieji ir baltieji lokiai, pilkieji vilkai, erniai, briedžiai, stirnos, taurieji ir šiauriniai elniai, rudosios ir poliarinės lapės, lūšys, avijaučiai (Arktyje), smulkūs žinduoliai (kiškiai, kiaunės, vilpišiai, voverės, burundukai, peliniai). Pietų Sibiro kalnuose ganosi kalnų ožiai, o stepėse – nykstančios saigos, Primorėje sutinkami amūriniai tigrai. Sibiras buvo paskutinė Žemės vieta, kur išnyko mamutai (Vrangelio saloje, 1650 m. pr. m. e.).
Taigos miškuose paukščių nėra daug: ten sutinkami stambūs paukščiai kurtiniai, tetervinai, gervės, medžiuose gyvena strazdai, kėkštai, riešutinės. Tuo tarpu tundroje vasarą susirenka dideli pulkai žąsinių paukščių. Salose ištisas kolonijas sudaro įvairūs jūriniai paukščiai. Vandenynų pakrantėse yra jūrinių vėplių, kotikų, jūrų liūtų gulyklos. Sibiro upėse gausu žuvų – lašišų, eršketų, kiršlių, upėtakių, sterlių, peledžių, sykų, lenokų, muksunų ir kt. Baikale gyvena endeminiai baikaliniai ruoniai.
Istorija
Pagal archeologinius kasinėjimus nustatyta, kad žmonės Sibire gyveno dar prieš 47 000 metų. Čia gyveno ne tik Homo sapiens, bet ir neandartaliečiai bei nenustatyta hominidų rūšis, vadinama Denisovo žmogumi. Iš Sibiro, per užšalusį Beringo sąsiaurį (Beringiją), pirmieji žmonės pasiekė Ameriką. Pasak antropologo Vasilijaus Radlovo, pirmieji centrinio Sibiro gyventojai (autochtonai) buvę Jenisiejaus žmonės, kurių vienintelė išlikusi iki šių dienų tauta yra ketai. Sibiro ežerų pakrantėse kūrėsi neolitinės gyvenvietės, o gausūs kurganai rodo, kad čia gyvenusi gausi žmonių populiacija.
Po Jenisiejaus žmonių į Sibirą nuo Uralo kalnų ėmė keltis samojedai. Selkupų pėdsakų rasta Sajanuose. Gausiai Sibire randami bronzos radiniai priskiriami būtent samojedams. XIV–X a. pr. m. e. pietų Sibirą ėmė veikti indoiranėnai, rasta Andronovo kultūros radinių. Tarp VII ir III a. pr. m. e. Altajuje suklestėjo indoiranėnai skitai, siejami su Pazyryko kultūra. Jie padarė didelę įtaką visoms vėlesnėms stepių kultūroms. III a. pr. m. e. Užbaikalė ir kiti pietų Sibiro rajonai tapo Šiongnu karalystės dalimi. Tuo pat metu Sajanuose jau gyveno Jenisiejaus kirgizai, čia klajojo ir kitos tiurkų gentys – uigūrai, chakasai, kurios išstūmė čia gyvenusias ugrų tautas. thumb|left|260px|Sibiro tautos XVI a.
Ankstyvaisiais viduramžiais į pietus nuo Sibiro kūrėsi mongolų valstybė. Mongolai palaikė ryšius su Pietų Sibiro tautomis, kurias vadino urianchajais. 1206 m. Čingischanas užkariavo dalį pietinių Sibiro tautų, o 1207 m. jo sūnus Džuči į Mongolijos imperijos sudėtį pajungė urianchajus, oiratus, bargus, chakasus, buriatus, tuvius ir kirgizus. Sibiro žemės buvo padalintos į 3 tumenus. Sibiriečiai mokėjo duoklę mongolams kailiais, sakalais, moterimis, žirgais. Sudaryta jamų sistema. XIII a. mongolams ir jų sąjungininkams tiurkams buvo pavaldus visas pietų Sibiras.
XII–XVII a. vakarų Sibiras, tuomet vadintas Jugra, priklausė Didžiajam Novgorodui, o jam subyrėjus – Maskvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pietvakarinė Sibiro dalis priklausė Aukso Ordai, o 1490 m. jai subyrėjus sudarytas Sibiro chanatas. 1499 m. rusai pasiekė Obės upę.
right|thumb|250px|XVII amžiaus gynybinis bokštas (ostrogas). thumb|250px|Jeniseiskas buvo vienas svarbiausių Sibiro miestų. Apie 1750 m. statyta cerkvė. XVII a. pr. Rusija dėl vidinių problemų aktyvios kolonizacijos nebevykdė, bet vėliau vėl prasidėjo imperijos plėtra į Sibirą. Kazokai skverbėsi į regioną iš Uralo kalnų ir rinko kailių bei dramblio kaulo duoklę. Tuo tarpu Arkties vandenyno pakrantėmis į Sibirą ėmė keliauti rusai pomorai. Jie įkūrė Mangazėjos, o vėliau Turuchansko miestus Vakarų Sibire ir ten vykdė prekybą žvėrelių kailiais. Kolonizatoriai upių pakrantėse statydavo ostrogus – medines, kvadratinio plano tvirtoves. Šalia tokių ostrogų susikūrė daug Sibiro miestų. 1620 m. iš Turuchansko išvykęs kailių prekeivis Demidas Pianda keletą metų keliavo Sibiro upėmis, kol pasiekė jakutų žemes prie Lenos. Jis laikomas pirmuoju Sibiro didžiuoju keliautoju. 1627 m. Jenisiejaus vaivada paskirtas Piotras Beketovas. Jis pirmasis pasiekė buriatų žemes, ten įkūrė Rybinskio ostrogą, o vėliau keliavo Lenos upe ir 1632 m. įkūrė Jakutsko ostrogą. Jakutskas netrukus tapo svarbiu punktu, iš kurio buvo tyrinėjamas Rytų Sibiras. 1639 m. Ivanas Moskvitinas tapo pirmuoju rusu, pasiekusiu Ramiojo vandenyno (Ochotsko jūros) krantą. 1643 m. rusai pasiekė Baikalo ežerą, kelerių metų bėgyje atrado Daūriją, Kolymos upę, 1648 m. Semionas Dežniovas pasiekė Dežniovo kyšulį ir perplaukė Beringo sąsiaurį. XVII a. vid. rusai jau buvo pasiekę ir ištyrinėję daugelį Sibiro kraštų, įkūrę ostrogus strateginėse vietose.
XVIII a. po Sibirą keliauti ėmė ne tik kariai ir pirkliai, bet ir tyrinėtojai. Jūrininkai (Semionas Čeliuskinas, Charitonas ir Dmitrijus Laptevai ir kt.) tyrinėjo Arkties jūras, gamtininkai, geografai, etnologai (Peter Simon Pallas, Johann Georg Gmelin, Gerhard Friedrich Müller, Alexander von Humboldt, Jonas Čerskis ir kt.) tyrė Sibiro geografiją, gamtą, tautas.
Visgi Sibiro įsisavinimą ilgą laiką stabdė prastas susisiekimas, be upių vienintelė arterija buvo Sibiro traktas. XIX a. pab. pradėtas statyti Transsibiro geležinkelis leido suklestėti miestams, pramonei, kalnakasybai pietų Sibire. 1893 metais buvo įkurtas dabar didžiausias Sibiro miestas – Novosibirskas. Nepaisant to, centriniai Rusijos rajonai tebebuvo apgyvendinti tankiai, o Sibire dirvonavo derlingos žemės plotai. 1906–1911 m. Piotras Stolypinas pradėjo kampaniją, ragindamas europinės Rusijos valstiečius keltis į Sibirą. Manoma, kad šios kampanijos metu persikėlė ~3 mln. žmonių. 1908 m. Sibire įvyko mįslingas Tunguskos incidentas.
thumb|left|210px|Gulago kaliniai tiesia Kolymos traktą. Rusijos pilietinio karo metais Sibiras buvo toli nuo to meto Rusijos aktualijų, dauguma žmonių buvo valstiečiai, gyveno kaimuose. Aleksandras Kolčiakas, buvęs vienu baltagvardiečių lyderių, siekė sukurti Sibiro autonomiją. Tarybinių metų pradžioje sibiriečiai kentėjo nuo skurdo, buvo politinė ir socialinė suirutė. 1930 m. prasidėjo kolektyvizacija, o stambūs žemvaldžiai „išbuožinti“. II pasaulinio karo metais į Sibirą perkelta didelė dalis ginkluotės, ginklų gamyklų, valdžios įstaigų.
Tarybiniais metais pradėtas intensyvus Sibiro įsisavinimas – pradėtos tiesti geležinkelio linijos, ėmė kurtis miestai, gamyklos, kasyklos ne tik pietų Sibire, bet ir atšiauriuose centriniuose ir šiauriniuose rajonuose. Vietinės Sibiro tautos priverstinai paverstos sėsliomis, sudaryti kolūkiai ir tarybiniai ūkiai. „Valstybės priešai“, kaliniai, „buožės“, atitremti į Sibirą ir administruojami Gulago, statė kelius, miestus, dirbo kasyklose, miškų kirtavietėse. Buvo sukurti grandioziniai planai Sibiro upes pasukti į sausringą Centrinę Aziją, bet jie taip ir nepradėti vykdyti. Tuo tarpu ant Sibiro upių pastatyta daug hidroelektrinių. Sibire kūrėsi daugelis TSRS ginkluotės gamyklų, uždarųjų miestų, kur vystyta karinė, branduolinė pramonė.
Po TSRS žlugimo, Sibiras kaip ir likusi Rusija susidūrė su rimtomis socialinėmis problemomis. Tiesa, Vakarų Sibire, kur yra pagrindiniai šalies naftos ir dujų telkiniai, statomi nauji ir modernizuojami seni miestai, tiesiami plentai ir geležinkeliai, vystomas kultūrinis gyvenimas. Kuriami ambicingi planai naujų geležinkelio linijų, hidroelektrinių statyboms. Regione jaučiama didelė kinų kapitalo įtaka, be to, keliasi kinų naujakuriai.
Pavadinimo kilmė
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Sibiro pavadinimas minimas XIII a. – persų žemėlapyje, kur įvardintas kaip „Sebur“. Vardo kilmė neaiški, tačiau žodis seber pažodžiui iš totorių kalbos reiškia „valyti, šluoti“ arba „pūsti vėją“. Pagal kitą versiją šis pavadinimas totorių kalba reiškia „mieganti žemė“ (Sib „užsnūsti' + ir „žemė“), tačiau šis junginys neatitinka tiurkų gramatikos (būtų irsib). Mongolų kalba šibir reiškia pelkėtą, beržais apaugusią vietą. Siūlomas variantas, kad pavadinimas „Sibiras“ kilo nuo pietų Urale gyvenusios genties sabirų.
Gyventojai
thumb|250px|Didžiausias Sibiro miestas – Novosibirskas. thumb|Kaimas Sibire (Jarkai, Krasnojarsko kr.)
2002 m. Rusijos surašymo duomenimis Sibire gyveno 39,1 mln. žmonių. 1990–2010 m. regione gyventojų sumažėjo 2 milijonais – daugiausia dėl jaunimo emigracijos į europinę Rusiją. Čia taip pat yra neigiami gimstamumo/mirtingumo rodikliai, paplitęs alkoholizmas, narkomanija, bedarbystė.
Sibiras yra vienas rečiausiai gyvenamų pasaulio regionų. Vidutinis gyventojų tankumas tesiekia 3 žm./km². Absoliuti dauguma Sibiro gyventojų gyvena pietuose, ypač regione aplink Transsibiro geležinkelį, nuo Jekaterinburgo vakaruose iki Irkutsko rytuose. Čia susitelkę beveik visi Sibiro didmiesčiai. Kita tankiau gyvenama teritorija yra pietų Primorė. Likusioje Sibiro dalyje gyventojų tankumas labai mažas, daug kur žemiau 1 žm./km². Daugelis to krašto gyvenviečių įsikūrę prie didžiųjų upių.
Didžiausi miestai
Miestuose gyvena 70 % Sibiro gyventojų. Sibire yra 29 miestai, kurių gyventojų skaičius viršija 100 000 žmonių. Didžiausi yra šie:
Administracinis suskirstymas
Administraciškai Sibiras ir Tolimieji Rytai padalinti į 3 federalines apygardas, kurios savo ruožtu skirstomos į sritis, kraštus, respublikas:
Etninė sudėtis
Dabar didžioji dauguma Sibiro gyventojų yra rusai, taip pat daug surusėjusių ukrainiečių, baltarusių, Volgos vokiečių. Dėl tremčių, vidinės migracijos TSRS laikais čia yra ir lenkų, lietuvių, latvių, baškirų, kazachų, žydų ir kt. tautų atstovų. Tiesa, dauguma šių žmonių gyvena tankiau gyvenamame pietų Sibire bei kituose didesniuose Sibiro miestuose. Tolimuosiuose Rytuose gyvena >40 tūkst. kinų, taip pat yra korėjiečių.
thumb|250px|Tuvių šamanas. Iš vietinių tautų gausiausios yra buriatai, jakutai, tuviai, Sibiro totoriai. Likusios tautos negausios, nykstančios: chakasai, altajiečiai, evenkai, evenai, dolganai, nencai, chantai, mansiai, nganasanai, selkupai, ketai, jukagirai, čiukčiai, koriakai, itelmenai, eskimai, aleutai, nanajai, nivchiai, udegėjai, oročiai.
Religijos
Tradiciškai Sibire buvo plačiai praktikuojamas šamanizmas. Netgi pats šis terminas kildinamas iš Sibiro kalbų. Iš Sibiro šamanistines tradicijas paveldėjo tiurkai, vengrai, Amerikos tautos. Su šamanizmu glaudžiai susijusi vietinių tautų muzika, kurios komponentais yra gamtos garsų pamėgdžiojimas, virštoninis dainavimas, šamano būgno mūšimas, grojimas dambreliu (chomusu) ir kt. Tiurkų tautų šamanistinis tikėjimas vadinamas tengrizmu.
Dalis pietų Sibiro tautų (buriatai, tuviai) vėliau iš mongolų perėmė Tibeto budizmą. Dabar Buriatijoje yra svarbiausias Rusijos budizmo centras Ivolgos vienuolynas. Rusams vykdant Sibiro kolonizaciją, didelė dalis vietinių tautų atversta į krikščionybę (stačiatikybę). Taip pat čia gyvena ~70 tūkst. judėjų, yra musulmonų. Sibire yra gausi Paskutiniojo Testamento bažnyčios bendruomenė.
Ekonomika
Svarbiausia ūkio šaka Sibire – gavybos pramonė. Chantų Mansijoje yra 70 % eksploatuojamų Rusijos naftos telkinių (Neftejuganskas, Nižnevartovskas, Surgutas). Taip pat Vakarų Sibire, ypač jo šiaurėje, yra svarbiausi Rusijos gamtinių dujų telkiniai (Urengojus, Medvežjė, Serginas). Pietų Sibire esantis Kuzbaso baseinas pasižymi akmens anglių telkiniais. Akmens bei rusvoji anglis taip pat išgaunama Norilske, Bukačačoje, Nižneangarskojėje, Zyriankoje, Tulune, Užbaikalės Petrovske ir kt. Sibire yra praktiškai visų ekonomiškai vertingų metalų kasyklų: geležies rūdos (Taštagolas, Koršunovas, Goriai, Tajožnojė, Žemutinis Tagilas), nikelio (Norilskas), molibdeno (Davenda), vario (Norilskas, Serovas, Revda), aliuminio (Severouralskas), alavo (Ese Chaija, Šerlovaja Gora), chromo, polimetalų (Salairas, Rubcovskas, Chapčeranga, Dalnegorskas), aukso (Bodaibas, Nerčinskas, Artiomovskas, Aldanas, Berikulskis), sidabro, paladžio, mangano ir kt. Mirne, Verchniaja Saldoje yra vieni svarbiausių deimantų ir kitų brangakmenių telkinių pasaulyje. Dar išgaunamas asbestas (Ak Dovurakas, Asbestas), grafitas (Botogolskojė), fosforitai, skalūnai (Tomotas), kalio druska, valgomoji druska (Burla, Michailovskis, Usolje Sibirskojė), glauberio druska (Kučiukas), marmuras. thumb|left|250px|Gamyklų kompleksas Novokuznecke.
Išvystyta sunkioji pramonė: juodoji ir spalvotoji metalurgija, mašinų, automobilių, įrengimų gamyba, chemijos ir naftos perdirbimo pramonė. Jūrų, upių pakrantėse veikia žuvies perdirbimo gamyklos, prie miškų – medienos kirtimo ir apdirbimo, popieriaus ir celiuliozės pramonės įmonės. Prie didžiųjų upių įrengta nemažai galingų hidroelektrinių: Sajanų-Šušenskojės, Bratsko, Irkutsko, Krasnojarsko, Zėjos, Ust Ilimsko, Burėjos, Novosibirsko. Veikia keletas šiluminių elektrinių, Bilibino atominė elektrinė.
Dėl klimato sąlygų didžiojoje Sibiro dalyje žemės ūkio vystymas ribotas, tačiau šiltesniuose ir derlingais juodžemiais pasižyminčiuose Sibiro pietuose auginami kviečiai, rugiai, miežiai, saulėgrąžos, cukriniai runkeliai, Primorėje – kukurūzai ir ryžiai. Pietiniuose rajonuose auginami pieniniai ir mėsiniai galvijai, o šiaurėje verčiamasi elnininkyste. Sibiro upėse, Ramiojo vandenyno jūrų pakrantėse vykdoma pramoninė žvejyba, krevečių, krabų, jūrinių žinduolių gaudymas. Taigoje veikia kalinių žvėrelių ūkiai. Sibiro taiga yra didžiausias pasaulyje miškas, todėl čia intensyviai kertama mediena.
thumb|250px|Geležinkelio stotis Omske.
Susisiekimas
Dėl atšiauraus klimato, amžinojo įšalo, miškingų, pelkėtų plotų, upių gausos Sibire susisiekimas sudėtingas. Svarbiausios susisiekimo arterijos yra geležinkeliai: Transsibiro geležinkelis, Baikalo-Amūro magistralė, Tiumenės-Surguto geležinkelis. Tarybiniais metais pradėtas, bet taip ir nebaigtas ambicingas Transpoliarinio geležinkelio projektas. Svarbiausi automobilių keliai yra Baikalo plentas (M51, M53, M55), Amūro plentas (M58), Lenos plentas (M56) ir Kolymos traktas (M56). Tiesa dauguma šių kelių, jau nekalbant apie regioninius ir vietinius kelius, neturi tvirtos dangos ir dalį metų gali būti neišvažiuojami arba sunkiai pravažiuojami. Geriausia judėti sausumos transportu yra žiemą – per užšalusį gruntą, upes susidaro žiemos keliai. Šiauriniame Sibire svarbiausia susisiekimo priemonė yra laivai, tačiau dėl trumpų vasarų navigacinis laikotarpis trumpas, vėliau tenka keliauti su ledlaužiais. Dėl didelių atstumų ir prastų sausumos transporto sąlygų išvystytas aviacinis tinklas.
Ekologija
Nors Sibiras pasižymi dideliais neliestais laukinės gamtos plotais, tai vienas užterščiausių pasaulio regionų. Čia yra vienas užterščiausių pasaulio miestų Norilskas, o tokie miestai kaip Novokuzneckas, Angarskas, Omskas, Krasnojarskas, Bratskas ir Novosibirskas išmeta daugiau atmosferinių teršalų, negu visa Maskva. Orą teršia sunkiosios pramonės gamyklos, dirvožemį ir gamtą – kasyklos, naftos verslovės. Jau 1970 m. Sibiro miestai per dieną išleisdavo vidutiniškai 3,7 tonų pramoninių atliekų, kuomet centrinėje Rusijoje šis rodiklis buvo 0,7 t
Vieversiniai
Vieversiniai (Alaudidae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima.
Išvaizda
Šeimai priklauso maži ir vidutinio dydžio paukščiai. Uodega trumpoka, sparnai platūs. Neryškių rusvų spalvų. Užpakalinio piršto nagas ilgas, beveik tiesus. Patinas ir patelė dažniausiai panašios spalvos. Bėgioja greitais žingsneliais.
Biologija
Gyvena sausose vietose.
Lizdas
Lizdą suka ant žemės tarp žolių kuokštelių, ant žemų krūmų. Dėtyje 2-6 margi kiaušiniai. Peri 11-16 dienų.
Mityba
Maitinasi sėklomis ir vabzdžiais.
Paplitimas
Paplitę Europoje, Azijoje, Rytų Australijoje, Šiaurės Amerikoje.
Lietuvoje aptinkamos 6 gentys, 7 vieversinių šeimos rūšys:
Būdviečio Jėzaus Nazariečio bažnyčia
Būdviečio Jėzaus Nazariečio bažnyčia – bažnyčia, stovinti Būdviečio kaime, Lazdijų rajone, 4 km į šiaurę nuo Lenkijos sienos.
Istorija
Būdvietyje 1820 m. pastatyta vieša koplyčia. Ji 1831 m. turėjo nuolatinį kunigą. Vėliau kurį laiką jo nebuvo. 1885 m. paskirtas nuolatinis. Kunigo Vladislovo Palukaičio rūpesčiu nuo 1895 m. pradėta giedoti lietuviškai. Kunigas Jonas Grajauskas 1906 m. pastatė medinę koplyčią. Ji 1917 m. tapo filija. 1920 m. įkurta parapija. Iki 1936 m. pristatyta zakristija ir prieangis su 2 bokštais. Klebonas J. Marčiukonis 1947 m. pasitraukė į pogrindį, 1949 m. mirė slėptuvėje.
Architektūra
Bažnyčia liaudiško stiliaus, turinti barokui būdingų bruožų. Ji stačiakampio plano, darnių proporcijų, dvibokštė, su trišone apside. Pagrindinio fasado trikampis frontonas su kryžiumi įrėmintas dviejų keturkampio pagrindo bokštų. Bokštai su stačiakampėmis garsinėmis angomis, dengtomis medinėmis horizontaliomis žaliuzėmis, dengti piramidiniais keturšlaičiais stogais, užsibaigiantys postamentais su ornamentuotais kryžiais. Virš presbiterijos ir dvišlaičio bažnyčios stogo centre iškilę daugiakampiai bokšteliai su barokiniais šalmais ir ornamentuotais kaltiniais kryžiais. Geometriniai langų ir durų skaidymai suteikia dekoratyvumo fasadams. Apsidėje įstatyti į kvadratus sudalinti siauri stačiakampiai langai ir pusapskritimio formos dekoratyvus švieslangis. Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis. Šventoriaus tvora medinių statinių.
Šventoriuje stovi iš raudonų plytų sumūryta mauzoliejinė koplyčia, kurioje palaidota Prapuntų dvarininko Kristupo Hertyk žmona Sofija (lentoje įrašas „mirusi 1850 m. liepos 4 d.“). Šventoriuje yra 1989 m. perlaidoto Būdviečio klebono kankinio Juozapo Marčiukonio (1914-1950) kapas.
Andriuškevičienė
Andriuškevičienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Andriuškevičiūtė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Andriuškevičius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Šiaurinis jūrų lokys
Šiaurinis jūrų lokys, arba kotikas (Callorhinus ursinus) – ruonių (Pinnipedia) pobūrio jūros žinduolis. Patinai iki 2 m ir beveik 200 kg, patelės gerokai mažesnės. Tai labai vertingas brangiakailis jūrų žvėris. Paplitęs šiaurinėje Ramiojo vandenyno dalyje. Pagrindinės gulyklos – Komandoro salose (šalia Kamčiatkos), prie Sachalino ir Kurilų salose. Čia vasarą veisiasi, po to šeriasi. Rudenį pasitraukia į pietus, žiemoja prie Japonijos. Minta žuvimis.
Ipsvičas
Ipsvičas  – miestas rytų Anglijoje, Safolko grafystėje, į pietus nuo Noridžo, prie Šiaurės jūron įtekančio Orvelio estuarijos. Yra jūrų uostas (išvežami daugiausia miežiai, įvežami naftos produktai, vario rūda). Išvystyta mašinų (žemės ūkio mašinų, keltuvų, ekskavatorių), chemijos (mineralinių trąšų), poligrafijos, baldų, maisto (tabako, malimo, alaus, cukraus) pramonė. Veikia muziejus, meno galerija. Yra XV–XVI a. architektūros paminklų.
Istorija
I tūkstantmečio antroje pusėje Ipsvičas (Gipeswic, Gippeswich) buvo saksų prekybos centras, vėliau – svarbus audimo ir prekybos centras. Ypač išsiplėtė XIX a. čia įkūrus elektros lempų gamyklas.
Maštaga
Maštaga – miestas rytų Azerbaidžane, prie Baku miesto.
Baltymas (reikšmės)
Žodis baltymas gali reikšti:
Écureuil (homonymie)
Savinijus Katauskas (1936)
Savinijus Katauskas (1936 m. kovo 2 d. Klaipėdoje – 2020 m. lapkričio 23 d. Vilniuje ) – Lietuvos teisininkas, advokatas, grafikas, dailininkas ekslibristas, rankininkas.
Biografija
Tėvas – Albertas Katauskas (1910–1978). Motina – Algelija Gilytė-Katauskienė (1916–1978). Per Pirmąjį pasaulinį karą tėvai pasitraukė į Rusiją. Grįžę iš Rusijos, nuo 1920 m. gyveno Klaipėdos krašte. 1939 m. hitlerinei Vokietijai okupavus Klaipėdos kraštą, šeima persikėlė gyventi į Šiaulius. Nuo 1943 m. Savinijus lankė mokyklą. Tėvas buvo Šiaulių fabriko „Verpstas“ vyriausiasis mechanikas. 1945 m. dėl antisovietinių pažiūrų ir įsitikinimų sovietinės valdžios suimtas. Šeima, vengdama persekiojimo, grįžo į Klaipėdą.
1955 m. baigė Klaipėdos Kristijono Donelaičio vidurinę mokyklą, pradėjo teisės studijas Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete, kurį baigė 1962 m. Studijų metais pradėjo aktyviai sportuoti. Lietuvos rankinio čempionas (1956–1961 m.), Lietuvos rankinio rinktinės, Lietuvos krepšinio veteranų rinktinės narys (1997 m.). 1997 m. liepos 27 d.–rugpjūčio 3 d. su Lietuvos krepšinio rinktine dalyvavo Helsinkyje (Suomija) vykusiose ketvirtosiose Pasaulio veteranų krepšinio pirmenybėse.
Nuo 1962 m. Vilniaus gelžbetoninių konstrukcijų gamyklos, nuo 1963 m. Vilniaus modelių namų juriskonsultas, 1965–1970 m. buvo Lietuvos TSR finansų ministerijos vyriausiasis juriskonsultas, 1970–1971 m. Vyriausiosios tiekimo valdybos vyriausiasis juriskonsultas arbitras. 1971–1972 m. savaitraščio „Gimtasis kraštas“ dailininkas, techninis redaktorius. 1972 m. Lietuvos advokatūros stažuotojas. Nuo 1973 m. advokatas Druskininkuose, 1974–1980 m. Varėnoje, 1980–1990 m. Vilniaus m. 1-osios juridinės konsultacijos advokatas. 1991 m. advokato Savinijaus Katausko kontoros steigėjas ir iki 2004 m. balandžio 28 d. jos advokatas, seniūnas (vadovas), nuo 2004 m. balandžio 29 d. advokatų kontoros „S. Katauskas, Katauskaitės ir partneriai“ advokatas.
2002 m. buvo išrinktas į Lietuvos krikščionių demokratų Vilniaus miesto tarybą. 2004 m. buvo kandidatas į Europos Parlamentą (iškėlė Krikščionių konservatorių socialinė sąjunga).
Nuo 1973 m. Lietuvos advokatų kolegijos narys. Nuo 1989 m. buvo Lietuvos Raudonojo Kryžiaus draugijos valdybos (anksčiau – LRKD centro komiteto ir tarybos ) narys. 1999 m. balandžio 15 d. buvo vienas iš Vilniaus advokatų klubo kūrėjų (kiti – Vytautas Zabiela, Algimantas Dziegoraitis ir kt.).
Ekslibrisų, plakatų, medalių, ženklelių sportine tematika, atvirukų, įvairių iliustracijų autorius. 1999 m. Lietuvos advokatūros emblemos, simbolių, vėliavos, gairelės ir ženklų (ant advokatų mantijos nešiojamo skiriamojo ženklo ir ženkliuko) autorius. Ženklai buvo patvirtinti Lietuvos advokatų suvažiavime, juos gali nešioti kiekvienas Lietuvos advokatas (tokių skiriamųjų ženklų neturi daugelio pasaulio valstybių advokatai). Personalinės darbų parodos 1967–1986 m. surengtos Lietuvoje (Vilnius, Kaunas, Klaipėda, Šiauliai, Pakruojis, Panevėžys, Palanga, Telšiai) ir užsienyje – Rusijoje (Maskva), Ukrainoje (Kijevas), Estijoje (Talinas), Azerbaidžane (Baku), Lenkijoje (Krokuva, Katovicai, Varšuva, Gdanskas), Vokietijoje (Erfurtas), Joensu. Darbai eksponuoti Čekijoje, Lenkijoje, Vengrijoje, Belgijoje, Danijoje, Olandijoje, Italijoje, Jugoslavijoje, Prancūzijoje, JAV, Suomijoje, Vokietijoje ir kitose šalyse. Ekslibrisais pelnė tarptautinį pripažinimą. Lietuvos spartakiados respublikinio konkurso emblemai (1971 m.) sukurti laimėtojas. 1975] m. apdovanotas Malborko (Lenkija) ekslibrisų bienalės sidabro medaliu. Teisininkui J. Petrėnui sukurtas knygos ženklas (1988 m.) Pasaulio lietuvių dailininkų ekslibrisų parodoje Adelaidėje (Australija) pelnė 1-ąją premiją. Tarptautiniame ekslibrisų konkurse-parodoje „Ex libris. Lietuvos vardo paminėjimo tūkstantmetis" (2009 m. liepos 3 d.-2009 rugpjūčio 17 d.) apdovanotas paskatinamuoju prizu.
Kūrybinė veikla
Piešti pradėjo besimokydamas mokykloje. Daile rimtai susidomėjo 1960 m. (studijų VU metu). Mokytojas grafikas Antanas Kmieliauskas. 1962 m. vienoje Vilniaus galerijų surengtoje parodoje buvo eksponuoti ir S. Katausko piešiniai. Parodoje lankęsis A. Kmieliauskas atkreipė dėmesį į Savinijaus darbus, pakvietė mokytis vakarinėje dailės mokykloje (joje tuo metu dėstė Vilniaus dailės instituto dėstytojai, kiti menininkai). S. Katauskas mokėsi piešimo, grafikos technikos. Kmieliausko paskatintas, pradėjo kurti ekslibrisus. Jo diplominio darbo tema buvo „Sportininkai lankininkai“.
Nuo 1964 m. sukūrė per 400 ekslibrisų (knygos ženklus). Vieni pirmųjų ekslibrisų skirti kolegoms A. Švėgždai, A. Bingeliui, L. Rugiui, kiek vėliau teisininkams Valerijonui Šadreikai (1938–1991), V. Urbonavičiui, Stasiui Stačiokui, P. Kudabai, prof. Pranui Kūriui, advokatams G. Fišui, Č. Gorinui, Česlovui Okinčicui, Jonas Nekrašiui, Kęstučiui Lipeikai), Vytautui Andriuliui, Kęstučiui Lapinskui, V. Noreikai, V. Lomsargiui, Z. Bagdonavičiui, K. Glaveckui ir kitiems (pvz., Antanui Krištopaičiui). Nemažai ekslibrisų sukūrė kurso draugams, kolegoms, įvairiems žinomiems Lietuvos teisininkams. Lakoniška kompozicija ir meistrišku piešiniu išsiskiria ekslibrisai teisininkams A. Marčiulioniui, S. Stačiokui, advokatams P. Kudabai, Kazimierui Motiekai, Rimui Andrikiui, V. Šadreikai, J. Petrėnui. Katauskas sukūrė savitą teisinės tematikos ekslibrisų stilių, kuriam būdinga ne tik įprastiniai teisės simboliai (Temidė, svarstyklės), bet ir kiti ženklai, labiau atskleidžiantys advokatūros prasmę ir reikšmę.
Gerai pažinotiems kolegoms ekslibrisus kūrė lengvai, vienu prisėdimu (kurdamas nesijautė saistomas jokių varžymų), vėliau tik patobulindavo kai kurias detales. Ieškodamas kompozicinių sprendimų greta parodinių darbų sukūrė daug versijų, variantų, kuriuos vėliau (po 20–30 metų) pradėjo labiau vertinti už parodinius variantus. Vienu įkvėpimu sukurti ekslibrisai pasižymi piešinio vientisumu, netikėta kompozicija, originalumu. Kai kurie jų eksponuoti tarptautinėse parodose, pateko į muziejų ir privačių kolekcijų rinkinius. Simbolius naudojo su švelniu humoru, rinkosi taiklius įvaizdžius. Ekslibrisai be sauso oficialumo, būdingas nuoširdumas ir optimizmas, lakoniškumas, glaustas vaizdas, skaidri nuotaika, pabrėžiamas dekoratyvumas. Ekslibrisai lengvo piešinio, sodrios, grakščios linijos, puikios faktūros. Neieškota sudėtingo siužeto, apsiribota originaliu ornamentu, žaismingu vaizdiniu elementu, laisva improvizacija. Geriausi ekslibrisai – J. Bendoriui – Ex musicis, T. ir V. Barkauskams – Ex musicis Citta Di Penne, Ex libris Michael Schonfeld, Ex libris Notarų rūmai, Ex libris Otto Dietz ir kitus.
Išsiskiria bandymai naudoti kelias spalvas, skirtingų spalvų dėmes, bronzuoti, ieškoti naujos, vientisos knygos ženklo kompozicijos (ekslibrisai akip Ex libris Pinocchio Fondazione C. Collodi (1982), Ex libris Z. Biriukas (1983), Ex libris I. Užkurnys (1987), Ex libris Citta Di Pescara D’Anunnzio (1988), Ex libris V. Tunčikas (1988) ir kiti). Vilniaus architektūros detalės ir motyvai įkomponuoti ekslibrisuose Ex libris J. Jurevičius (1980), Ex libris A. Poviliūnas (1984), Ex libris profesorius P. Kūris (1984), Ex libris J. Pilkauskas (1987), Ex libris S. Norkūnas (1988), Ex libris I. Nekrošius ir kituose.
S. Katausko ekslibrisus tyrė dailininkai ekslibrisų tyrinėtojai Vincas Kisarauskas ir Antanas Gedminas.
Gražuliškės
Gražuliškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 8 km nuo Lavoriškių.
Šakiai (Šilalė)
Šakiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Kaltinėnų. Kaime yra I amžiaus pilkapynai.
Antkalnis
Antkalnis – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Krakių, ties Šušvės ir Ažytės santaka, priešais Barkūniškį. Įsikūręs prie labai gilaus Ažytės slėnio. Į kaimą per upelį veda keliukas (yra brasta ir metalinis tiltas). Į pietus nuo Antkalnio prasideda Pašušvio miškai.
Richardas Krameris
Richardas Krameris (1891 m. sausio 1 d. Vilniuje – ?) – aktorius.
Antkalnis
Istorija
Iki XX a. vid. buvo palivarkas.
Gyventojai
thumb|left|260px|Ažytė (ir metalinis tiltas) šalia Antkalnio
Merkiškės
Merkiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 13 km nuo Jasų.
Lincos
Lincos yra dirbtinė kalba (lietuviškai tarti Linkos, lotyniškas sutrumpinimas iš lingua cosmica arba kosminė kalba), 1960 metais sukurta matematikos profesoriaus Hans Freudenthal (Utrechto universitetas, Nyderlandai). Kalba remiasi matematikos principais ir skirta per matematiką išmokyti ateivius pagrindinių taisyklių ir taip su jais susišnekėti.
Veikimas
Mokinama skaičių, po to ženklų (=, +, -, *, /, >, < ir t. t.). Įvedami nežinomieji (x) ir taip aprašoma jų reikšmė. Signalų pavyzdžiai: .. = .. ... = ... .. + ... = . + .... . + .... = . + . + .. + .. – . .. + x = ...; x =.
Kita informacija
Lincos – straipsnis apie Lincos (anglų kalba)
Gnytuva (Ganinas)
Gnytuva (,, nuo 1929 m. Gnottau, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. Kamenskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Rimbas (JAV)
Rimbas – JAV lietuvių satyros ir humoro mėnesinis žurnalas, ėjęs 1925–1956 m.
Istorija
Leistas Bostone, 1934 m. perkeltas į Čikagą. Ėjo kas mėnesį, nuo 1934 m. – nereguliariai.
Leidėjai ir redaktoriai Rokas Židžiūnas ir K. J. Paulauskas, vėliau tik K. J. Paulauskas.
Panamos dokumentai
dešinėje|miniatiūra|Šalys, kurių politikai, valstybės tarnautojai arba artimi partneriai, susiję su 2016 m. balandžio 3 d. nutekėjusiais duomenimis. Panamos dokumentai – paviešintas 11,5 milijono konfidencialių dokumentų rinkinys, suteikiantis išsamią informaciją apie daugiau nei 214 000 lengvatinio apmokestinimo bendrovių. Tokį sąrašą, į kurį įtrauktos akcininkų ir įmonių direktorių tapatybės, parengė Panamos įmonių paslaugų teikėjas „Mossack Fonseca“. Šie dokumentai parodo, kaip turtingi asmenys, įskaitant valstybės pareigūnus, slėpė savo turtą nuo visuomenės. Dokumentų paskelbimo metu buvo atskleisti penki tuo metu dar buvę valstybės vadovai iš Argentinos, Islandijos, Saudo Arabijos, Ukrainos ir Jungtinių Arabų Emyratų; taip pat valstybės pareigūnai, artimi giminaičiai ir įvairių vyriausybių vadovų partneriai daugiau nei keturiasdešimtyje kitų šalių. Didžiosios Britanijos Mergelių Salos tapo namais pusei paviešintų įmonių, o Honkonge įsikūrė bankų filialai, advokatų kontoros ir tarpininkai.
Nors nuotoliniai verslo objektai nepažeidžia įstatymų, atlikto tyrimo metu buvo pranešta, kad kai kurios iš įtrauktų į tyrimą įmonių gali būti naudojamos neteisėtais tikslais, įskaitant sukčiavimą, prekybą narkotikais ir mokesčių vengimą.
Anoniminis šaltinis, pasivadinęs „John Doe“, 2015 m. pradžioje padarė dokumentus prieinamus Vokietijos laikraščiui „Süddeutsche Zeitung“. Informacija iš šio informatoriaus apima laikotarpį nuo 1970 m. ir užima 2,6 terabaitus duomenų. Atsižvelgiant į informacijos nutekėjimo mastą, laikraštis pasitelkė į pagalbą Tarptautinės tiriamosios žurnalistikos konsorciumą (ICIJ), kuris išplatino dokumentus tolimesniam tyrimui ir analizei tarp 400 žurnalistų 107 žiniasklaidos organizacijose iš 76 šalių. Pirmieji reportažai, remiantis Panamos popieriais, o tiksliau – 149 dokumentais, buvo publikuojami 2016 m. balandžio 3 d. 2016 m. gegužę ICIJ ketina atskleisti visą dokumentuose minimų įmonių sąrašą.
Pagrindinė informacija
miniatiūra|Panamos miesto finansų rajonas Nors oficialaus apibrėžimo nėra, jurisdikcija paprastai laikomas lengvatinio apmokestinimo bendrovės finansų centras, kartais neoficialiai vadinamas mokesčių saugykla, kai jo bankininkystės infrastruktūra: Tokios jurisdikcijos klientams gali reikėti nuotolinių banko sąskaitų dėl bet kokių priežasčių, tarp kurių yra visiškai legalios ir etiškai nepriekaištingos. Tačiau, „labiausiai akivaizdus lengvatinių mokesčių centrų naudojimas yra siekis išvengti mokesčių“, kaip teigia žurnalistai ir tyrėjai iš „The Economist“ ir „Tax Justice Network“. Igor Angelini, Europolio Finansinės žvalgybos grupės vadovas, pasisakė, kad lengvatinių mokesčių centrus naudojančios kompanijos „atlieka svarbų vaidmenį didelio masto pinigų plovimo veikloje“ ir kad tokios kompanijos paprastai reiškia „kyšio persiuntimą“.
Advokatų kontoros paprastai vaidina pagrindinį vaidmenį lengvatinių mokesčių centrų finansinėse operacijose. „Mossack Fonseca“ advokatų kontora Panamoje, kurios darbo produktas buvo nutekintas Panamos popieriuose, yra viena didžiausių rinkoje. Paslaugos klientams apima fikcinių įmonių inkorporavimą ir valdymą draugiškomis jurisdikcijomis. Tai apima „sudėtingų fikcinių įmonių struktūrų“ kūrimą, kas, nors ir yra legalu, taip pat leidžia įmonės klientams „veikti už dažnai nepralaužiamos paslapčių sienos“. Paviešinti dokumentai atskleidžia kai kurias painias, hierarchiškas ir multinacionalines korporacines struktūras.
„Mossack Fonseca“ veikė daugiau nei 300 000 įmonių vardu, iš kurių dauguma buvo registruotos finansiniuose centruose, kurie yra Jungtinės Karalystės užjūrio valdos. Įmonė dirba kartu su didžiausiomis pasaulio finansinėmis institucijomis: Deutsche Bank, HSBC, Société Générale, Credit Suisse, UBS, Commerzbank ir Nordea.
Duomenų nutekėjimo grafikas ir logistika
dešinėje|miniatiūra|Pokalbis tarp „[[Süddeutsche Zeitung“ ir anoniminio šaltinio]] Daugiau nei vieneri metai prieš 2016 m. balandį įvykusį dokumentų paviešinimą, anoniminis šaltinis, pasivadinęs John Doe, pasiūlė Vokietijos laikraščiui „Süddeutsche Zeitung“ (SZ) didelį rinkinį slaptų banko dokumentų. Laikraštis sutiko juos priimti ir per metus gavo 2,6 terabaito duomenų, talpinančių „Mossack Fonseca“ dokumentus apie 214 488 lengvatinių mokesčių centrų. 11,5 milijono paskleistų dokumentų buvo sukurti nuo 1970 m. iki 2015 m. įmonėje „Mossack Fonseca“.
Nalenčuvas
Nalenčuvas  – miestas Lenkijos rytuose, Pulavų apskrityje, Liublino vaivadija, į šiaurės vakarus nuo Liublino. 4200 gyventojų (2009 m.) Nalenčuvo valsčiaus centras.
Istorija
Ankstyvaisiais viduramžiais miesto vietoje buvo pilis. 1751 m. apylinkes nupirko Stanislavas Malachovskis, kuris 1775 m. dvarą pavadino savo herbo „Nałęcz“ vardu. Nuo 1775 m. apylinkės priklausė Austrijai, 1809–1815 m. Varšuvos kunigaikštystei, nuo 1815 m. Rusijos imperijai (Lenkijos karalystė). XIX a. pradžioje atradus vandens šaltinių gydomąsias savybes, Nalenčuvas tapo kurortine gyvenviete, kuri XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje tapo madinga kūrybinės inteligentijos poilsio vieta. Nalenčuve gydėsi Mykolas Elvyras Andriolis, Boleslavas Prusas, Henrikas Sienkievičius, Stefanas Žeromskis.
1877 m. nutiestas geležinkelis. Per Antrąjį pasaulinį karą veikė nacių priverčiamojo darbo stovykla. Nuo 1956 m. miesto tipo gyvenvietė, 1963 m. suteiktos miesto teisės.
Ekonomika
Mikroklimato, balneologijos ir purvo terapijos kurortas, kuriame gydomos širdies ir kraujagyslių, nervų sistemos ligos. Veikia sanatorijos, poilsio namai, pensionatai, 20 ha sveikatingumo parkas. Yra mineralinis vanduo|mineralinio vandens versmės, veikia mineralinio vandens Nałęczowianka ir Cisowianka išpilstymo įmonė. Yra nedidelės maisto pramonės, medienos apdirbimo, 27 prekybos įmonės. veikia turistinis siaurasis geležinkelis, B. Pruso ir S. Žeromskio muziejai.
Buenos Airių kvartalai
thumb|right|240px|Buenos Airių kvartalai thumb|right|220px|Gegužės prospektas (Avenida Mayo) Montserato kvartale thumb|right|220px|Gyvenamieji namai Belgrano kvartale thumb|right|220px|Moters tiltas (Puente de la Mujer) Puerto Madere Buenos Airių miestas padalintas į 48 kvartalus (barrios). Kvartalai yra grupuojami į komunas (comunas), kurių reikšmė daugiau administracinė.
Kvartalų sąrašas
Skliaustuose pateiktas gyentojų skaičius (tūkst., 2001 m.)
Komunos
thumb|right|240px|Komunų žemėlapis Buenos Airių komunos žymomos c raide ir skaičiumi: c1, c2, c3 ir t. t.
Šakiai (Molėtai)
Šakiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Suginčių.
Daugelis jo sodybų įsikūrusios vaizdingoje kalvoje. Iš Šakių kaimo išteka Suraiža. Anksčiau į pietus nuo Šakių plytėjo Suginčių raistas (numelioruotas). Šakiuose esama įdomių žemėvardžių: Pagriaumėlės, Žardiniai (raistas), Skriteilės pieva ir kt. Prie kelio į Galiniškį yra senos kapinaitės, kuriose išlikęs Katino kryžius. Tarybiniais metais prie kapinaičių buvo žvyro karjeras, kuriame rasta žmonių kaulų, archeologinių radinių. Jie demonstruojami Utenos krašto muziejuje. Tikslus kapinaičių dydis nėra žinomas.
Etimologija
Šakių kaimo vardas kilęs iš asmenvardžio Šakis: 1699 m. Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje užrašytas Baltramiejus Šakis iš Virintų.
Istorija
Gali būti, jog yra atsiradęs XIV–XV a. kaip Vilniaus vyskupo valdų kaimas. Pirmąkart minimas Linkmenų dvaro inventoriuje 1554 m. Sakowiczow. Ši lytis rodo, kad XVI a. kaimo vardas buvo Šakėnai. Seniausia lietuviška kaimo vardo lytis užrašyta Molėtų krikšto metrikų knygoje Nr. 1 (2 p.) de Szakiu (1683). Kaimas labai nukentėjo per XVII–XVIII a. nelaimes – 1731 m. buvo likę tik du ūkininkai (Kazimieras Treinys ir Jonas Šakalys – turintys šias pavardes žmonės kaime gyveno XVII–XX a.), o žemės 12 valakų. XVIII a. kaimas priklausė Vilniaus vyskupo Kuktiškių dvarui, Buitūnų vaitystei. 1824 m. Šakiuose buvo 8 ūkiai 49 gyv. Po 1831 m. priklausė Galiniškio dvarui. Nuo seniausių laikų buvo Kuktiškių, nuo 1927 m. Suginčių parapijoje. 1905 m. 151 gyv., 1923 m. 29 ūkiai 126 gyv. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą ir po jo, kol kaimas nebuvo išskirstytas vienkiemiais, iš Šakių į Suginčių bažnyčią gegužės mėnesį eidavo procesija.
Pokario metais 4-5 liaudies gynėjai ir vienas kareivis, reikalaudami išduoti sūnų partizaną Joną, dvi valandas kankino pusiau išrengtą Šakių gyventoją Edvardą Šyvį, kuris po to greit mirė. Po 1949 m. buvo sukurtas Šakių kolūkis, kuris apie 1980 metus prijungtas prie Suginčių Petro Cvirkos kolūkio. Sovietmečiu Šakiuose veikė pradinė mokykla, biblioteka, kailių cechas. Šakiuose vienu metu buvo kolūkio centras. Šiuo metu Šakiuose veikia paminklų cechas.
Edita Barauskienė
Edita Barauskienė-Kurpreikšytė (g. 1941 m. birželio 28 d. Virkytuose, Švėkšnos seniūnija), pedagogė, kraštotyrininkė, rašytoja.
Three Dollar Bill, Yall$
Three Dollar Bill, Yall$ yra debiutinis studijinis albumas Jungtinių Amerikos Valstijų nu metal grupės Limp Bizkit, išleistas Interscope Records įrašų kompanijos 1997 m. liepos 1 d.
Edita Barauskienė
Biografija
1960 m. baigė Saugų vidurinę mokyklą. 1960–1961 m. dirbo mokytoja Saugose ir Pašyšiuose. 1961–1966 m. mokėsi VPI, kur įsigijo biologijos mokytojos specialybę. 1966–1967 m. mokytojavo Šakiuose. Nuo 1967 m. mokytojauja Priekulės I. Simonaitytės vidurinėje mokykloje.
Three Dollar Bill, Yall$
Albumas nepasiekė didelės sėkmės JAV albumų oficialiame tope Billboard 200, tačiau vėliau dėl dažnų koncertinių turų bei vėlesnės grupės sėkmės, albumas buvo atestuotas 2x platininiu. Kai grupė gastroliavo kartu su KoRn, grupę pastebėjo MTV ir netrukus Limp Bizkit grojo tokiuose festivaliuose kaip: Warped Tour, Family Values Tour, ir Ozzfest. Šie pasirodymai atnešė albumui #25 vietą Billboard 200 sąraše.
Edita Barauskienė
Biografija
2003 m. I. Simonaitytės mokykloje įkūrė istorijos, etnografijos muziejų.
Three Dollar Bill, Yall$
Albumo informacija
Šis albumas buvo įrašytas per šešias dienas (devynios iš keturiolikos dainų buvo įrašytos per tris dienas) Malibu, Kalifornijoje. Tačiau albumas buvo pabaigtas Niujorko mieste.
Edita Barauskienė
Kūryba
1998 m. išleido knygą apie Ievą Simonaitytę „Vyžeikių karalienė“, 2004 m. – tos knygos penkias noveles atskira knyga vokiečių kalba „Sand vom Memelland“. 2006 m. sudarė ir išleido pasakojimų knygą „Mažas miestelis prie didelio kelio“, kurioje didesnė dalis straipsnių jos pačios parašyta. Tai knyga apie Priekulės istoriją, jos žmones bei pokario įvykius Klaipėdos krašte. 2007 m. išleido knygos antrąją dalį „Prisiminimai ir kūryba. Priekulė“. 2007 m. – istorinį romaną apie Martyną Mažvydą „Žodi, nekrisk ant akmens“, 2014 m. – istorinį romaną apie Kristijoną Donelaitį „Tolminkiemio sodininkas“.
Aukso Krantas
Aukso Krantas – Vakarų Afrikos regionas, apimantis dabartinės Ganos pietines teritorijas ir Dramblio Kaulo Kranto pietrytines teritorijas. Pradžioje šiuo vardu vadinta tik siaura pajūrio juosta, kurios smėlyje randama aukso, vėliau vardas išplėstas ir imtas naudoti taip pat šiauriau esančias teritorijas apibūdinti.
Edita Barauskienė
Kūryba
Klaipėdos krašto gamtosaugos ir paveldo apsaugojimo klausimais rašo Klaipėdos ir Šilutės rajonų laikraščiuose; savo kūrybą yra skelbusi Klaipėdos rajono laikraštyje, savaitraštyje „Literatūra ir menas“, žurnale „Tarybinė moteris“, almanache „Baltija“.
Three Dollar Bill, Yall$
Albumo informacija
Keletas disko kopijų vietoj pavadinimo "Intro" turi "Infest". "Intro" taip pat buvo dainos "Pollution" įžanga.
Paslėpta albumo daina pavadinimu "Blind" iš tikrųjų yra dainos Mental Aquaducts perdirbinys.
Aukso Krantas
Dar gali būti vadinamas Akanalandu, kadangi visa teritorija yra apgyvendinta akanų tautų.
Geografija
Teritorija išsidėstė tarp dviejų didelių Vakarų Afrikos upių, kurios formavo natūralią rytinę ir vakarinę regiono ribą. Rytuose buvo Voltos upė, už kurios prasidėjo Vergų kranto regionas. Vakaruose buvo Kamoė, už kurios prasidėjo Dramblio kaulo krantas. Regionui būdinga Gvinėjos tropinių džiunglių ekosistema.
Akanų atsikėlimas
Pasak legendų, akanai buvo tauta, kuri atsikėlė į dabartines teritorijas žlugus senovės Ganos imperijai, kuri klestėjo Sahelio ruože. Tai sudarė prielaidas pavadinti Ganą šiuo vardu, nors teritoriškai ši valstybė neturi nieko bendro su senovės Gana.
Akanų migracija galėjo vykti apie XI a., ir minimas pirmasis akanų valdovas Asaaman. Pirmiausia jie apsistojo Bonolando regione (centrinė Gana), kur susiformavo seniausia jų tauta bonai (arba abronai, brongai). Ten buvo sukurta seniausia jų Bono valstybė, kuri XIV a., valdant Akumfi Ameyaw I, ėmė prekiauti auksu su mosių tautomis šiaurėje. Tuo būdu valstybė labai praturtėjo. Tai buvo pirmasis Akanalando civilizacijos židinys.
Tolesnė akanų migracija
Migracijų į pietus, link pakrantės, metu išsiskyrė kurių svarbiausios akanų subgrupės tvi (tarp kurių buvo ir ašančiai), fante, akimai, akvapimai ir kiti. Ateiviai asimiliavo nuo seno čia gyvenusias tautas, ir tik kelete vietų pastarosios išlaikė savo pirminę kalbą ir tapatybę. Tarp jų buvo ga gentis, gyvenusi pakrantėje Akros apylinkėse.
Tuo metu, kai europiečiai kūrėsi regione iš jūros pusės, pakrantėje pradėjo kurtis daugybė vietinių afrikietiškų valstybių, kurios kontroliavo vergų prekybą. Tai buvo miestai-valstybės, kurių kai kuriems pavykdavo įgyti hegemoniją.
Seniausia vietinė valstybė buvo ga tautos Akra, įkurta XV a., kuri vėliau konkuravo su Efutu, Mankesimo, Tvifo, Aseno valstybėmis visoje pakrantėje.
Europiečių tvirtovės
thumb|250px|Gvinėjos įlankos regionai – įvairūs „krantai“ Aukso Krante europiečiai įsitvirtino jau XV a. Po to, kai 1470 m. pakrantę atrado portugalas João de Santarém, 1481 m. Diego d'Asambuja su 700 žmonių išsilaipino prie Elminos ir pastatė Šv. Jurgio tvirtovę. Olandai įsitvirtino Moryje (į rytus nuo Keip Kosto pilies) ir kitose vietose, o 1637 m. išvijo iš regiono portugalus. Anglų nuotykių ieškotojai taip pat bandė įsikurti Aukso krante, tačiau jų fortus, išskyrus Keip Kosto pilį, 1667 užėmė olandai. 1672 m. susikūrė prekybininkų Karališkoji Anglijos Afrikos Kompanija (Royal African Company), kuri įsitvirtino Vakarų Afrikoje. Kompanija šalia olandų ir danų fortų pastatė arba sutvirtino savo Dixcove, Sekondžio, Anomabo, Vinebos (Simpah), Akros ir Keip Kosto pilies fortus. Nuo 1683 iki 1720 m. nedidelę Groß Friedrichsburg koloniją čia buvo įkūręs ir Brandenburgas. 1752 m. susikūrė nauja prekybininkų Afrikos kompanija.
XVII–XVIII a.
Nuo XVII a. Aukso kranto istoriją labiau lėmė įvykiai šalies gilumoje ir naujos akanų migracijos. XVII a. čia įsitvirtino Denkiros valstybė. 1690 m. ji kovojo su gretimomis valstybėmis pietuose, ypač su Tvifu ir Asenu dėl priėjimo prie jūros, ir pačioje XVII a. pabaigoje įgijo hegemoniją didelėse Akanų srityse.
Tuo pat metu iškilo Akvamu valstybė. Akvamu tauta XVII a. migravo į rytus ir įsigalėjo dideliuos pajūrio plotuose. Karalius Ansa Sasraku (1660–1689) įgijo didžiausią hegemoniją. 1693 m. Akvamu užėmė Danų koloniją Akroje – Osu pilį. XVIII a. pradžioje Akvamu tapo didžiausia valstybe Aukso krante. 1670 m. Denkiros valdose aplink Kumasio miestą ėmė konsoliduotis dar viena tauta – Ašanti. Augant jų savimonei, 1701 m. įvyko lemiamas mūšis su Denkiros armija, kurią Ašanti laimėjo ir iškovojo nepriklausomybę. Taip jie pradėjo kurti naują imperiją, konsoliduodami visas smulkias valstybėles.
Jų užkariavimų metu pietuose atsirado dar viena valstybė – Akimas, kurios tauta kilo iš senosios Adansės valstybės. Akimai 1730 m. sutriuškino Akvamu, tačiau XVIII a. pabaigoje jie patys buvo nusiaubti Ašanti.
Denkiros, ir ypač Ašanti užkariavimų laikais dalis gyventojų bėgo į dar mažai kolonizuotas teritorijas, ypač vakaruose, kol pasiekė Komoės upę. Šie išeiviai tapo žinomi kaip anyi, ir vakariniame Akanalando farposte įkūrė Sanvi, Indenės karalystes. Intensyvėjant grėsmei iš rytų, dalis anyi, vadovaujami karalienės Abla Poku, persikėlė per Komoės upę, ir vykdė kolonizaciją dar toliau į vakarus. Jie tapo žinomi kaip bauliai.
Kovos su britais ir kolonija
Per XVIII a. Ašanti konsolidavus visą Akanalandą, liko keletas nepriklausomų pajūrio valstybių, kurios vėliau suvaidino lemiamą vaidmenį. Pirmiausia tai buvo fante, kurie, vengdami Ašanti užkariavimo, užėmė gretimo Efutu valstybės valdovo žemes sudarė sąjungą su britais. Tuo pat metu olandai sudarė sąjungą su ašančiais.
Tada įsikišo patys anglai. Per tris Anglų-ašančių karus (1823–1895) ašančius lydėjo labai permaininga sėkmė. Tačiau galiausiai paskutinis Ašanti valdovas buvo ištremtas į Seišelius, o visa šalis okupuota. 1874 m. įkurta Britų Aukso Kranto kolonija.
Spinello Aretino
right|thumb|180px| Spinelo Aretino portretas ([[Giorgio Vasari|Dž. Vazario 1568 m. „Le Vite“ iliustracija)]]
Biografija
Spinelas gimė apie 1346 m. Arece. Jis buvo kilęs iš vietos amatininkų, daugiausiai metalo dirbinių meistrų giminės. Pravardė Aretino reiškia „iš Areco“. Spinelas tikriausiai mokėsi pas vietos tapytoją Andrea di Nerio, kurio įtakos pėdsakų galima įžvelgti ankstyvojoje Spinelo freskoje „Šv. Marija ir šventieji su rėmėju“. Iškart po 1780 m. Spinelas Aretinas persikėlė į Luką, kur jo stilius buvo paveiktas vietos mokyklos dailininkų, ypač Angelo Puccinelli. 1384 m. dokumentuota Spinelo sukurta altorinė tapyba olivetiečių vienuolių bažnyčiai Lukoje. Didelis Spinelo tapybos poliptikas, kurio centrinė panelė (dabar dingusi) datuota 1385 m., buvo olivetiečių bažnyčioje Romoje.