cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Įrodymai
Civilinė teisė ir civilinis procesas
Trečiųjų asmenų (asmenys, nesantys konkrečių teisinių santykių dalyviai, pvz., nėra sutarties šalys) pateikti duomenys, žodiniai parodymai turi mažesnę reikšmę nei santykių dalyvių parodymai, nebent jie yra patvirtinti kaip dokumentai nustatyta tvarka. Dokumentais nepatvirtinti trečiųjų asmenų duomenys svarbūs adminstracinėje bei baudžiamojoje teisenoje, kuri gali įtakoti ir civilinę teiseną, atitinkamai ir civilinius teisinius santykius. Pvz., nusikaltimo, jo aplinkybės gali būti patvirtintos liudytojų parodymais.
Civiliniuose santykiuose gali būti svarbus faktas, kad šalis žinojo apie veiksmo neteisėtumą (pvz., kad daiktas įgytas, perduotas, patikėtas neteisėtai), bet šias aplinkybes ignoravo ir pasielgė netinkamai, t. y. buvo nesąžininga (asmuo, įgijo žinomai vogtą daiktą,- tokiu atveju vogtas daiktas gali būti iš nesąžiningo įgijėjo išreikalautas, kadangi civilinė teisė gina tik sąžiningą įgijėją bei jo teises).
Afrikinis algarobas
Užauga iki 20 m aukščio, laja sferiška, žievė labai tamsi, žvynuota, su baltais brūkšneliais. Žiedai žalsvai balti, gelsvi, aromatingi, tankiomis 6–10 cm ilgio kekėmis. Turi 10 laisvų kuokelių. Vaisiai – ankštys tamsiai rudos spalvos, cilindriškos, blizgios, iki 15×3 cm, su sumedėjusiomis sienelėmis. Ankštyjė būna apie 10 sėklų. Žydi prieš drėgnąjį sezoną. Sėklas brandina vasario, kovo mėnesiais.
Fermentuotos sėklos naudojamos kaip maisto pagardas. Lapus ir jaunus ūglius ėda gyvūnai (ypač sausojo laikotarpio pabaigoje). Ankštys yra galvijų pašaras. Mediena naudojama kurui, šilumingumas apie 1720 J/kg.
Vietiniai pavadinimai: arab. abu suruj, abu surung,, , bam. gele, gouele, haus. kiryia, ful. kohi, rimajogaahi, vol. her, jaxan-jaxan, ir.
KK128
Krašto kelias 128 – kelias, jungiantis Naujuosius Valkininkus, Daugus ir Alytų. Kelio ilgis – 46 kilometrai.
Prasideda į vakarus nuo Naujųjų Valkininkų, atsišakodamas nuo. Eina per Varėnos ir Alytaus rajonus. Viaduku kerta kelią ir užsibaigia kaip Alytaus mieste, Ulonų gatvėje (išsiskirsto į kelius  ir ).
Krašto kelias kerta šias upes: Duobuopį, Varėnę, Nemuną (128 krašto kelio tiltas).
Juozas Rimantas Lazutka
Juozas Rimantas Lazutka (g. 1960 m. kovo 12 d. Vilniuje) – Lietuvos genetikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
Tėvas Stasys Lazutka. Motina Liudvika Slavomira Lisenkaitė. 1982 m. baigė Vilniaus universitetą. 1994 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Nuo 1982 m. dirba Vilniaus universitete, nuo 1996 m. dėstytojas, nuo 2002 m. prorektorius, nuo 1996 m. profesorius. 1999–2001 m. dar ir AB „Biosintezė“ mokslinis konsultantas. 2001–2006 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas.
Mokslinio darbo svarbiausia sritis – aplinkos genotoksikologija, populiacijų genetika.
LoveGame
„LoveGame“ – amerikiečių atlikėjos Lady Gaga ketvirtaklasis singlas iš debiutinio dainininkės albumo „The Fame“ (2008 m.). Dainą prodiusavo RedOne. Daina buvo išleista kaip trečiasis albumo singlas Šiaurės Amerikoje ir Europoje bei ketvirtas – Australijoje, Naujojoje Zelandijoje ir Švedijoje, po „Eh, Eh (Nothing Else I Can Say)“.
Kraštotyra
Kraštotyra – išsamus ar teminis šalies, regiono ar gyvenvietės tyrimas, atliekamas laisvalaikiu neprofesionalios visuomenės jėgomis. Kraštotyra, kaip pagalbinė istorijos tyrimų šaka yra etnologijos bei kultūrinės antropologijos dalis ir daugiausia apima tam tikros vietovės, regiono gamtos (geologinė sandara, reljefas, dirvožemis, gyvūnija, augalija) ir socialinių reiškinių tyrimą. Kraštotyros veikla daugiausia plėtojama draugijose ir mokyklose. Kraštotyra svarbi mokslui, kultūrai, švietimui, vaikų ir jaunimo mokymui bei auklėjimui.
Veikla
Svarbiausia veiklos forma – ekspedicijos, kuriose renkami duomenys apie krašto gyventojus, ūkį, buitį, istoriją, kalbą, kaupiami materialiosios kultūros pavyzdžiai, užrašinėjama tautosaka. Per jas surinkta medžiaga perduodama kraštotyros muziejams, kur ji kaupiama, tvarkoma, apibendrinama, saugoma ir eksponuojama. Muziejai metodiškai vadovauja kraštotyros darbui. Kompleksinės kraštotyros ekspedicijos nagrinėja reiškinių tarpusavio ryšius, šakinės (geografinės, istorinės, etnografinės, lingvistinės, gamtosaugos, kultūros paminklų apsaugos) ekspedicijos - tam tikras reiškinių grupes. Reiškiniai tiriami daugiausia istoriniu požiūriu. Surinkti duomenys populiarinami: rengiamos ekspozicijos, skelbiami straipsniai, leidžiamos knygos, regioninės enciklopedijos.
Istorija
Kraštotyros pradžia laikomas XVIII a. antrojoje pusėje Europoje prasidėjęs šviesuomenės kraštotyrinis sąjūdis. Lietuvoje pavienių kraštotyros atvejų žinoma nuo viduramžių. Jau XVII a. Mažojoje Lietuvoje atsirado kraštotyros veiklos pradmenų. XIX a. pradžioje ja pradėta domėtis ir Didžiojoje Lietuvoje. Kraštotyros problemą kėlė Joakimas Lelevelis, ja domėjosi filomatai. 1812 m. Dionizas Poška įkūrė pirmąjį kraštotyros muziejų Baubliuose. 1816 m. iš Vilniaus universiteto profesorių sudaryta kraštotyros komisija kvietė studentus ir mokytojus rinkti medžiagą iš Lietuvos apskričių.
XIX a. pirmojoje pusėje paskelbta straipsnių apie valstiečių gyvenimo sąlygas, darbo įrankius, aprangą, maistą, papročius, kalbą, tautosaką. Ypač daug straipsnių spausdino žurnalas „Dziennik Wileński“. XIX a. antrojoje pusėje kraštotyros veiklos ėmėsi Vilniaus laikinoji archeologinė komisija, įkurta 1855 m., vėliau - 1907 m. įkurta Lietuvių mokslo draugija. 1845 m. įkurtos Rusijos geografų draugijos Šiaurės vakarų skyrius surinko žinių apie Vilniaus ir Kauno gubernijų valstiečių gyvenimą, ūkį, kultūros paminklus. XIX a. pabaigoje kraštotyrinę medžiagą rinko kultūros draugijos „Atgaja“, „Sietynas“, „Nemunėlio ir Apaščios susivienijimas“.
Lietuvos Respublikos laikotarpiu kraštotyros veikla suaktyvėjo, tapo organizuota. 1923 m. ir 1925 m. Kaune įsteigtos pirmosios kraštotyros draugijos, vėliau jos atsirado ir kituose didžiuosiuose Lietuvos miestuose. Buvo rengiamos ekspedicijos, renkama kraštotyros medžiaga, eksponatai, organizuotos parodos, skaitomos paskaitos, kuriami muziejai. 1928 m., 1933 m. ir 1935 m. P. Bugailiškio iniciatyva Šiaulių kraštotyros draugija organizavo Lietuvos kraštotyrininkų ir muziejininkų suvažiavimus. 1933 m. nutarta leisti kraštotyros žurnalą, 1935 m. priimta nutarimų ir memorandumų dėl kultūros paminklų apsaugos ir senienų išvežimo. Trečiojo suvažiavimo nutarimus įgyvendino Vytauto Didžiojo kultūros muziejus (dab. Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus). Jis koordinavo muziejų darbą, rengė muziejininkus. Iki 1940 m. susikūrė Lietuvos regioninių muziejų tinklas, susiklostė muziejininkystės tradicija, muziejai tapo etnokultūriniais židiniais. Jų rinkinius sudarė etnografiniai, archeologiniai ir istoriniai eksponatai.
Kraštotyros draugijų veikla nutrūko per Antrąjį pasaulinį karą. Sovietinės okupacijos metais 1961 m. įkurta LTSR kraštotyros draugija. 1965–1989 m. ji vadinosi Paminklų apsaugos ir kraštotyros draugija, nuo 1989 m. Lietuvos kraštotyros draugija. Jos veikla buvo centralizuota, politizuota. Kraštotyrininkai raginti rinkti medžiagą apie sovietinius partizanus, apylinkėse žuvusius TSRS karius. XX a. septintojo dešimtmečio pradžioje Vilniaus krašte pradėtos rengti kompleksinės ekspedicijos (vadovas Norbertas Vėlius). Iki 1972 m. išleista 10 vietinių monografijų, tarp jų „Zervynos“ 1964 m., „Ignalinos kraštas“ 1966 m., „Dieveniškės“ 1968 m., „Raudondvaris“ 1969 m., „Eržvilkas“ 1970 m., „Dubingiai“ 1971 m.
Kraštotyrininkus būrė ir straipsnius rengė Česlovas Kudaba, Rimvydas Kunskas, Venantas Mačiekus, Vacys Milius, Antanas Stravinskas, Juozas Šliavas, Antanas Tyla, Aloyzas Vidugiris ir kiti. 1967 m. įsteigtas Paminklų apsaugos fondas, kurio lėšomis buvo konservuojami, restauruojami paminklai, tvarkomi memorialiniai muziejai, tiriami liaudies architektūros paminklai, kuriami filmai. Kraštotyrininkai padėjo suregistruoti paminklus, prižiūrėjo jų būkle, rengė paminklų tvarkymo mėnesius. Kraštotyros medžiaga ir aktualijos skelbtos leidinyje „Kraštotyra“ (išėjo 25 knygos). 1990 m. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę Lietuvos kraštotyros draugija priėmė naują įstatų ir programos redakciją. Kraštotyros veikla plėtojama universitetuose, bibliotekose, mokyklose, kultūros įstaigose.
Leidiniai
P. Jonušo ir V. Mačiekaus iniciatyva pradėta leisti knygų serija „Lietuvos valsčiai“: „Sintautai. Žvirgždaičiai“, „Žagarė“, „Obeliai. Kriaunos“, „Plateliai“, „Širvintos“, „Žiobiškis“, „Lygumai. Stačiūnai“, „Veliuona“, „Raguva“, „Seredžius“, „Kvėdarna“, „Papilė“, „Tauragnai“, „Musninkai. Kernavė. Čiobiškis“, „Laukuva“, „Gelvonai“, „Baisogala“, „Gruzdžiai“, „Endriejavas“, „Vepriai“, „Žeimelis“, „Panemunėlis“, „Gelgaudiškis“.
Pradėtos rašyti kaimų istorijos, renkami duomenys apie išnykusius kaimus, leidžiamos vietinės monografijos (išleistos 23 knygos). Nuo 1992 m. leidžiama serija „Etnografijos mokslo šaltiniai“, ketvirtinis žurnalas „Mūsų kraštas“.
Kompleksinės ekspedicijos rengiamos ir į lietuvių etnines žemes (Kaliningrado sritis, Baltarusija). Kraštotyros ekspedicijos skatina vietose kurti etnokultūrinius centrus. Nuo 1999 m. veikia Šaukėnų kraštotyros muziejus, 2000 m. įkurtas Kuršėnų tautodailės ir amatų centras bei Čekoniškių verbų ir buities seklyčia.
Cork City FC
Korko „City“ – Airijos futbolo klubas iš Korko.
Istorija
1938–1939 m. Korke gyvavo klubas Cork City, vėliau pasivadinęs Cork Athletic FC.
1993 metais klubo komanda pirmą kartą laimėjo Airijos čempionatą ir dalyvavo UEFA Čempionų lygos atrankoje. 1994 metais iškovota antra vieta ir teisė dalyvauti UEFA taurės varžybose. 1995 metais iškovota Lygos taurė. 1997 metais iškovota Munster taurė bei FAI taurė.
Sezonai
Šaltiniai:
Kruopynai
Kruopynai arba Gajevas (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Chrabrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo senasis pavadinimas Krōpīnō prūsiškos kilmės. 1405 m. minimas Kropino. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Maršalskojės apylinkės kaimas.
Salonikai
Salonikai – miestas pietinėje Graikijos Makedonijoje, prie Egėjo jūros; Salonikų nomo centras. Svarbus jūrų uostas, pro kurį keliauja daug prekių iš Balkanų pusiasalio. Yra tarptautinis oro uostas. Didelis ekonomikos centras: išvystyta naftos, metalo, mašinų, tekstilės, maisto pramonė. Kasmet vyksta tarptautinės parodos ir mugės. Yra universitetas, archeologijos muziejus.
Svarbus religinis centras su daugybe išlikusių bizantinių bažnyčių. Išlikusi romėnų triumfo arka Galerėja (apie 300 metus), Šv. Demetrijaus bazilika (V a.), Šv. Sofijos kupolinė bazilija (V–VIII a.).
Istorija
thumb|120px|VII a. mozaika iš [[Hagios Demetrios, vaizduojanti Šv. Demetrijų su vaikais.]] thumb|Salonikų archivyskupystės bažnyčia, Šv. [[Gregorijus Palamas.]]
Miestą apie 315 m. pr. m. e. įkūrė Makedonijos karalius Kasandras greta senovės miesto Termos ir 26 vietinių kaimų. Jis pavadino miestą savo žmonos Tesalonikės, Aleksandro Didžiojo netikros sesers vardu. Tesalija, kur yra Salonikai, buvo autonominė Makedonijos karalystės dalis. Po karalystės žlugimo 168 m. pr. m. e., Salonikai tapo Romos respublikos miestu. Miestas išaugo į svarbų prekybos centrą Via Egnatia kelyje, kuris palengvino Azijos ir Europos prekybą. Salonikai tapo vienos iš keturių romėnų Makedonijos sričių sostine.
Kai 379 m. Ilyrijos prefektūra buvo padalinta tarp Rytų ir Vakarų Romos imperijų, Salonikai tapo Rytų imperijos Ilyrijos prefektūros sostine. Ekonominis klestėjimas tęsėsi visą XII a., kai Bizantijos imperatoriai Komninai išplėtė savo valdžią toli į šiaurę. Bizantijos laikais tai buvo antrasis pagal svarbą miestas po Konstantinopolio. 1204 m. po Ketvirtojo kryžiaus žygio, kai buvo užimtas Konstantinopolis, Bizantija prarado Salonikus. Salonikai ir aplinkinės teritorijos tapo Salonikų karalyste, didžiausiu feodu Lotynų imperijoje. Miestą taip pat valdė Epyro despotatas 1224–1246 m., o Antroji Bulgarijos imperija gaudavo iš Salonikų duoklę kaip iš vasalinės teritorijos 1230 and 1246 m. Tik 1246 m. Bizantija atgavo Salonikus. 1342–1350 m. Salonikus valdė antiaristokratiškai nusiteikę zelotai. 1423 m. miestas buvo parduotas Venecijos respublikai, kuri valdė jį iki 1430 m. kovo 29 d., kai jį užėmė osmanų sultonas Muradas II.
Valdant osmanams mieste daugėjo žydų ir musulmonų. 1478 m. Selânik (سلانیك) (taip Salonikai buvo vadinami Osmanų imperijoje) 4320 musulmonų, 6094 graikų stačiatikiai, keletą katalikų ir nė vieno žydo. Apie 1500 m. mieste buvo 7986 graikų stačiatikiai, 8575 musulmonai ir 3770 žydai, o 1519 m. žydų buvo jau 15715 ir jie sudarė 54 % Salonikų gyventojų. Sefardo žydų, išvarytų iš Ispanijos, kvietimas į Salonikus buvo osmanų demografinė strategija, kad mieste sumažėtų graikų įtaka. Salonikai du šimtmečius buvo didžiausiu žydų miestu ir dažnai vadintas „Izraelio motina“.
Po 1870 m. dėl ekonominio augimo gyventojų skaičius padidėjo 70 % ir pasiekė 135 tūkst. 1917 m.
1912 m. spalio 26 d. per Pirmąjį Balkanų karą turkų garnizonas be kovos atidavė Salonikus graikų armijai. Per Pirmąjį Pasaulinį karą Sąjungininkų didelės pajėgos išsilaipino Salonikuose, kad atidarytų Makedonijos arba Salonikų frontą prieš provokišką Bulgariją. Trečiasis Reichas Salonikus užėmė 1941 m. balandžio 22 d. ir išlaikė iki 1944 m. spalio 30 d. Miestas nukentėjo nuo Sąjungininkų bombardavimo. 1943 m. 50 tūkst. Salonikų žydų buvo nusiųsti į dujų kameras. 11 tūkt. žydų atsidūrė užsienio darbo stovyklose, kur dauguma iš jų žuvo.
Po karo Salonikai buvo atstatyti, o kitus trisdešimt metų infrastruktūra ir pramonė buvo toliau plėtojama. 1978 m. birželio 20 d. miestą sukrėtė 6,5 balo pagal Richterio skalę žemės drebėjimas. Nukentėjo daug pastatų ir senovės paminklų, 40 žmonių žuvo, kai Hippodromio rajone sugriuvo daugiaaukštis.
Salonikų ankstyvųjų krikščionių ir Bizantijos statiniai 1988 m. įtraukti į Pasaulinį Paveldo Sąrašą, o 1997 m. miestas tapo Europos kultūros sostine. 2004 m. Salonikuose vyko futbolo renginiai, susiję su 2004 m. vasaros olimpinėmis žaidynėmis.
Ekonomika
Salonikai yra didelis uostas, pramonės ir verslo centras. Pagrindinės pramonės šakos yra nafta, plienas, tekstilė, mašinos, cementas. Būdami laisvu uostu, Salonikai yra vartai į Balkanų gilumą. Tai taip pat transportavimo centras visai pietryčių Europai. Dauguma miesto gyventojų dirba mažose ir vidutinėse firmose, aptarnavimo ir viešuosiuose sektoriuose.
Pastaraisiais metais mieste vyksta desindustrizacija ir poslinkis į paslaugų ekonomiką. Daugybė fabrikų užsidarė ar buvo perkelti į sritis, kur pigesnė darbo jėga ir silpnesnis reguliavimas. Tarp didžiausių įmonių, uždariusių gamyklas yra Goodyear, AVEZ (pirma jų gamykla Šiaurės Graikijoje pastatyta 1926 m.) , ir VIAMIL (ΒΙΑΜΥΛ).
Mesopotamija
Mesopotamija (arba Tarpupis; iš graikų: Μεσοποταμία, senovės persų Miyanrudan – tarpupis, arba aramėjų Beth-Nahrin – dvi upės) – regionas pietvakarių Azijoje tarp Tigro ir Eufrato upių dabartinėje pietryčių Anatolijoje (Turkija), Sirijoje ir Irake.
Tai seniausias upinės drėkinamosios žemdirbystės civilizacijos regionas, viena iš galimų rašto atsiradimo vietų.
Padėtis
thumb|left|Pietinės Mesopotamijos geografija Šiaurėje Mesopotamija prasideda nuo Tauro kalnų, o pietuose siekia Persijos įlanką. Rytuose Mesopotamija ribojasi su Irano kalnais, o vakaruose su Arabijos dykuma ir Sirijos aukštikalnėmis.
Žemdirbystė
Pagal ūkinės veiklos tipą, kaip ir kitos senovės Rytų civilizacijos Mesopotamija buvo žemdirbystės ūkio civilizacija.
Didžiąją dalį Mesopotamijos sudaro aliuvinė lyguma tarp Tigro ir Eufrato upių (iš čia – Tarpupis). Sąnašinė dirva buvo derlinga, tačiau pasėliams nuolat grėsė upių potvyniai arba sausra. Upių vandens lygis kildavo staiga, net 8 kartus (Nilo – 4 kartus) ir labai greitai išsiliedavo iš lėkštų krantų. Todėl buvo pradėti statyti pirmieji pylimai ir kasti kanalai, kuriais norėta apsaugoti laukus nuo potvynių. Pietinėje dalyje buvo plačiai taikomas dirbtinis drėkinimas. Manoma, kad Pietų Mesopotamijoje dirbtinis drėkinimas pradėtas naudoti 6–5 tūks. pr. m. e. sandūroje, Egipte – 4 tūks. pr. m. e. pirmoje pusėje. Mesopotamijos drėkinimo sistemos pagrindą sudarė įvairiausio ilgio kanalų ir jų atšakų tinklas. Irigacinės sistemos buvo vietinio pobūdžio ir galėjo atsirasti nepriklausomai viena nuo kitos (skirtingai nuo Egipto, kur dominavo baseininė drėkinimo sistema). Dėl milžiniškos drėkinimo reikšmės irigacinio ūkio tvarkymas tiek Mesopotamijoje, tiek Egipte tapo valstybinės svarbos reikalu. Karalių įsakymais buvo atliekami dideli irigaciniai (išilgi ir skersi pylimai, dambos, kanalai) darbai ir drėkinimo sistemų priežiūra.
Tarpupio augalija nepasižymėjo įvairove. Valstiečiai augino kelias kviečių rūšis, miežius, žirnius. Miežiai vyravo Pietų Babilonijoje ir buvo šio krašto gyventojų mitybos pagrindas. Iš jų gamindavo dažniausią miltinį patiekalą – duoną ir kelių rūšių alų. Tam, kad žemė atsigautų, joje buvo sėjama tik kas antrus metus. Jau ankstyvoje senovėje buvo gaunami dideli derliai – 3 tūkst. pr. m. e. buvo nupjaunama 30 kartų daugiau nei pasėjama. Per ilgą laiką derliai mažėjo, nes dėl dirbtinio drėkinimo dirvos ėmė druskėti. Nepaisant to, derlius buvo dešimt kartų didesnis nei pasėta. Antikos graikai ir romėnai pasiekdavo žymiai prastesnius derlingumo rezultatus.
Augintos datulės, granatai, figos. Populiarios buvo obelys, vynuogės, linai, sezamas, svogūnai, česnakai, agurkai, moliūgai, žirniai, pupelės.
Gyvūnija buvo įvairesnė. Čia veisėsi avys, ožkos, laukinės kiaulės, jaučiai, stručiai, liūtai ir kt. Upėse ir ežeruose buvo gausu žuvies. Senosiose Rytų civilizacijose vyravo primityvi agrotechnika. Didžiausias žemdirbystės technologijos pasiekimas (be aniems laikams gerai išvystytos irigacijos) buvo su geležiniu noragu arklas, traukiamas jungo jaučių (seniausias laikais arklą traukdavo ir žmonės, pvz., Babilonijoje, Kinijoje). Vyravo mediniai kauptukai ir ribotas dirvos tręšimas.
Ilgainiui prijaukinamas jautis ir asilas, o technikos tobulėjimas, darbo pasidalijimas sudaro palankias sąlygas amatams. Auga prekyba su aplinkiniais kraštais. Prekybos plėtra tiesiogiai nulėmė ir transporto raidą (išrandamas ratas, vežimas).
Raštas Šumere atsirado IV tūkst. pr. m. e. dėl ūkinių poreikių, susijusių su miestų-valstybių ūkio specifika, kuri reikalavo tikslios visų medžiaginių gėrybių, visų pajamų bei išlaidų apskaitos (pora šimtmečių vėliau raštas atsirado ir Egipte, tačiau prielaidos tam tenai buvo kitokios, negu Šumere – egiptiečiai raštu šlovino dievus ir faraonus). Žemės ūkio ir prekybos plėtra, metalurgijos atsiradimas reikalavo daugiau darbo jėgos. Dėl šių procesų gimininė bendruomeninė santvarka ėmė irti, pradėjo formuotis vergovinės valstybės, pradžią kurioms padarė miestai-valstybės.
Istorija
thumb|left|Stela vaizduojanti Akado karaliaus pergalę
Priešistorė
Gyvenvietės Mesopotamijoje aptinkamos jau viduriniame paleolite. Pirmųjų gyventojų etninė priklausomybė yra nežinoma.
Mesopotamija buvo vienijama etapais: I susivienijimas – Akado imperija; II susivienijimas – Senoji Babilonijos karalystė; III susivienijimas – Asirijos imperija; IV susivienijimas – Naujoji Babilonijos karalystė.
Šumerai ir akadai
Seniausieji gyventojai, kuriuos mini rašytiniai šaltiniai, buvo šumerai – pietuose ir akadai – šiaurėje. Akadų kalba priklausė semitų-chamitų kalbų šeimai, o šumerų kalbos sąsajos su kitomis kalbomis nėra nustatytos.
4–3 tūkst. pr. m. e. sandūroje Pietinėje Mesopotamijoje atsiranda šumerų miestai-valstybės: Nipūras, Lagašas, Urukas ir kt. Jie tapo savarankiškomis valstybėmis, garbinančiomis skirtingus dievus ir kovojančiomis tarpusavyje. Kai kurioms jų pavykdavo įgyti laikiną hegemoniją kitų miestų atžvilgiu, tačiau šį susiskaldymo pobūdį šumerai išlaikė beveik per visą savo istoriją.
Senasis Babilonas
Po Akado imperijos viešpatavimo į Mesopotamiją įsiveržė semitai amoritai, kurie sunaikino senąją civilizaciją. Mesopotamija suskilo, ir skirtingi miestai, tokie, kaip Isinas, Ešnūna, Maris, Ašūras čia sukūrė atskiras karalystes. Šumerai galutinai prarado nepriklausomybę. Tame kontekste išryškėjo iki tol visai nežymus Babilono miestas, kurio valdovas Hamurabis 1800 m. pr. m. e. suvienijo Mesopotamiją ir įkūrė Babilonijos karalystę, kuri egzistavo iki 1600 m. pr. m. e. Ji paprastai vadinama Senąja Babilonijos karalyste. Hamurabis sukūrė galingą valstybę, parengė ir paskelbė įstatymų rinkinį (šis buvo iškaltas dantiraščiu dviejų metrų aukščio akmeniniame stulpe). Valdant paskutiniams Hamurapio (Hamurabio) dinastijos valdovams prasidėjo tamsusis laikotarpis, apie kurį mažai išlikę žinių. Babilonija vėl suklestėjo VII a. pr. m. e. valdant karaliui Nabopalasarui. Jis suvienijo Mesopotamijos miestus ir su Medija (Midija) pasidalijo Asirijos valdas. Nabuchodonosaras II praplėtė Babilonijos valdas iki Persijos įlankos.
Asirija
Po suirutės laikotarpio II tūkst. pr. m. e. pabaigoje, sukrėtusio visą Artimųjų Rytų senovės pasaulį, Mesopotamijoje įsigalėjo atgimusi Asirijos imperija. Jos žymiausias valdovas Ašurbanipalas valdė 700–612 m. pr. m. e.
Pirmosios asiriškos valstybės kartu su Ašūru, Ninevija buvo pavaldžios Babilonijai. Maždaug X a. pr. m. e. pab. Asirija tapo karine valstybe. IX a. pr. m. e. ji virto galinga imperija. Valdant Ašurbanipalui vėl buvo suvienyta visa Mesopotamija. Po Ašurbanipalo mirties Asirijos miestai ėmė nykti, nes juos puldinėjo klajoklių gentys. VII a. pr. m. e. Babilonijos valdovas Nabopalasaras užėmė Ašūrą, o Nineviją sulygino su žeme. Asirija žlugo, karai su babiloniečias ir persais galutinai ją sunaikino.
Asirijos gyventojai augino žirgus ir vertėsi prekyba. Prekybiniai keliai vedė į Mažąją Aziją ir Viduržemio jūros valstybes.
Rugpjūčio 1
Rugpjūčio 1 yra 213-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 214-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 152 dienos.
Mesopotamija
Naujasis Babilonas
VII a. pr. m. e. pradžioje žlugus Asirijai, sostinė vėl buvo sugrąžinta į Babiloną, kuris tapo prekybos ir kultūros centru, ir įkurta Naujoji Babilonijos karalystė arba Chaldėjų Babilonas, egzistavęs 612–539 m. pr. m. e. Šį suvienijimą galima sieti su dviem žymiausiais šios karalystės valdovais Nabuchodonosaru I ir II. Didžiausią galybę valstybė pasiekė valdant Nabuchodonosarui II. Jis atkūrė valdžią Palestinoje, Sirijoje, užėmė Jeruzalę, Tyrą ir Finikiją. Buvo atstatytas Babilono bokštas, baigti statyti Ištarės vartai, įrengti Semiramidės sodai. Klestėjo mokslas ir menas. Nabuchodonosaro II įsakymu didumas žydų tautos buvo išvaryta į Mesopotamiją. Trėmimas vyko keliais etapais. Šis tarpsnis žydų istorijoje vadinamas Babilonijos nelaisve (597–538 m. pr. m. e.) VI a. pr. m. e. Babiloną užėmė Persijos karalius Kyras: Naujoji Babilonijos karalystė žlugo.
Rugpjūčio 1
Šventės
Klaipėdos diena (Klaipėdos gimtadienis)
Vardadieniai
Alfonsas – Bartautas – Bartautė – Almeda
Mesopotamija
Svetimšalių viešpatavimas
Istoriniai šaltiniai: Mesopotamijos dantiraščiai, Senasis Testamentas, graikų autoriai, pirklys Pjetras de la Valesas, mokytojas Georgas Frydrichas Grotefendas, Kristianas Lasenas bei Henris Roulinsonas, prancūzų lingvistai, Londono Britų muziejaus asistentas Džordas Smitas.
Miestai
Mesopotamijos civilizacijai, skirtingai nuo kitų miestų civilizacijų, nebuvo būdingas antagonizmas tarp miesto ir kaimo gyventojų. Miestai augo prie šventųjų teritorijų, prekybos kelių, uostų, valdovų rezidencijų (gyventojų skaičius iki 50 tūkstančių). Dėl irigacinių sistemų plėtimosi miestas retai galėjo būti jų geografinis centras, o didėjant miestų skaičiui vyko tarpusavio varžybos ir kova dėl viršenybės toje teritorijoje. Besivaržą tarpusavy miestai-valstybės stiprino savo galią; suklestėjo prekyba, didėjo drėkinamų žemių plotai, vystėsi religinis kultas – vienas esmingiausių šumerų gyvenimo elementų. Miestai-valstybės rūpestingai saugojo savo valdas, savo nepriklausomybę, tvirtai laikė savo valdžioje anksčiau ten gyvenusias gentis, kurios, patekusios į vergovę, teikė jiems brangią ir taip reikalingą darbo jėgą. Hegemonu tapdavo tiktai vienas miestas, pats turtingiausias, kuriame buvo sutelkti kultas, administracinis aparatas ir politinė valdžia. Jam tapdavo pavaldžios visų tipų miesto ir kaimo gyvenvietės atitinkamoje irigacinėje sistemoje.
Miestai atspindėjo savo epochos ekonominę ir socialinę struktūrą. Jie buvo pusiau agrarinio pobūdžio (tai būdingas visų Artimųjų Rytų ankstyvųjų miestų bruožas). Mesopotamijos miestų gyventojai tiesiogiai arba per nuomininkus buvo susiję su žeme, iš savo valdų apsirūpindavo maisto produktais ir žaliavomis. Miestiečiai už valstybinę tarnybą gaudavo žemės sklypelius, kurie tuometiniuose dokumentuose vadinami maitinimo laukais. Matyt, neatsitiktinai nepavyksta užtikti žinių apie prekybą maisto produktais miestuose. Rinka, kaip ekonominės integracijos priemonė, Mesopotamijoje apskritai vystėsi labai lėtai ir neturėjo didesnės reikšmės.
Socialinė santvarka
thumb|200px|[[Hamurabio teisynas]] Mesopotamijos socialinei struktūrai būdingi 3 luomai:
Antrame tūkstantmetyje pr. m. e. Babilonijoje sprendžiant iš Hamurabio kodekso vyko perėjimas nuo poligaminės prie monogaminės šeimos. Būdingas vyrų dominavimas, jų prioritetinės teisės turto paveldėjimo, santuokos, valdžios vaikams klausimais. Moterys Mesopotamijoje nebuvo visiškai beteisės. Babilonijos moterys galėjo dalyvauti visuomeniniame gyvenime, liudyti teisme, sudarinėti sutartis, būti raštininkėmis, užimti kai kuriuos valdžios postus.
Laukintukai
Laukintukai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Miroslavo.
Mesopotamija
Socialinė santvarka
Vergijos šaltinius kiek apribojo garsusis Babilonijos karaliaus Hamurabio teisynas: buvo sušvelninta skolinė vergovė, uždraustas šiurkštus kreditorių elgesys su skolininkais, o 117 paragrafas skelbė: Jei kas padaro skolų ir dėl jų parduoda arba atiduoda užstatant savo žmoną, sūnų arba savo dukterį, tai šie pas jų pirkėją ar užstato laikytoją tarnauja trejus metus; ketvirtaisiais metais jie atgauna laisvę. 3 tūkstantmetyje pr. m. e. Mesopotamija garsėjo valstybiniais vergais, kurie priklausė šventykloms ir valdovo rūmams (palaipsniui gausėjo ir privačių vergų, tačiau jų visą laiką buvo nedaug). Šeima paprastai turėdavo po 3 (babiloniečių), 4 (asirų) vergus. Mesopotamijoje vergai niekada nesudarė gyventojų daugumos, tuo labiau jų darbas nebuvo gamybos pagrindas.
Mesopotamijos religijos buvo politeistinės, būdinga išskirtinė magijos, burtų vieta. Dėl to labai gausią žynių grupę sudarė aiškiaregiai, užkalbėtojai, pranašai, kurie savo ruožtu buvo susiskirstę pagal pranašavimo būdą: iš kepenų, paukščio arba strėlės skrydžio. Populiariausias pranašavimo būdas Babilonijoje – iš gyvulių kepenų: iš jų spręsdavo ne tik apie paprastus gyvenimo reikalus, bet ir apie didžiosios politikos klausimus.
Mesopotamijai būdinga palyginti nedidelė šeima, su aiškiais patriarchalinės namų bendruomenės, vadinamosios didžiosios šeimos elementais.
Apranga
Iš išlikusių vaizduojamojo meno pavyzdžių matyti, kad vyrų nešiosenai būdingos ilgos barzdos, ilgi plaukai, perskirti per vidurį sklastymu. Segi sijoną. Moterų plaukai supinti į kasas, šios sudėtos aplink galvą. Plati tunika susegta ant kairio peties.
Šventinė asirų-babiloniečių karaliaus apranga buvo nepaprastai puošni ir daugiasluoksnė. Ilgas kandi trumpomis rankovėmis iš plonos baltos vilnos audinio, kurio apačia puošta kutais ir siuvinėjimu. Ant liemens sutraukiama juosmeniu, kurio galai puošti kutais. Ant „kandi“ buvo užsiaučiamas siauras purpurinės spalvos apsiaustas nesusiūtas šonuose – konasas, kurio kraštai taip pat buvo puošti kutais. Nugarinėje dalyje konasas buvo tiesus, o priekyje suapvalintas. Apsiausto audinys buvo siuvinėjamas geometriniais raštais ir puošiamas auksinėmis plokštelėmis. Ant apsiausto per petį buvo permetama juosta su kutais. Kartais ant konaso buvo velkamas apsiaustas, puoštas kutais ir priekyje lengvai klostuotas.
Karaliaus galvą puošė karūna – kidaris, kuris pagamintas iš plono veltinio, puošto auksinėmis kaltinėmis plokštelėmis. Kai kuriais atvejais Asirų karaliai mūvėjo ir neaukštą apvalią auksinę kepuraitę puoštą panašiais į ragus papuošalais. Karališkuoju privalumu buvo laikomas skėtis, gausiai puoštas ornamentais. Ant kiekvienos rankos karalius mūvėjo po dvi apyrankes – vieną ant riešo, o kitą aukščiau alkūnės.
Asirai-babiloniečiai mėgo puošnius apdarus ir papuošalus. Auksas ir sidabras buvo atgabenamas iš Šiaurinės Azijos, brangakmeniai ir perlai iš Indijos. Senovės Asirijoje juvelyrų meistriškumas buvo gerai išvystytas, todėl gyventojai papuošalų stygiaus nejautė. Diduomenė puošėsi pačių įvairiausių formų diademomis, žiedais ir auskarais, apyrankėmis ant riešo ir aukščiau alkūnės. Pradžioj apyrankės būdavo spiralės formos, užsibaigiančios kokio nors gyvūno galva, vėliau, įgavo plokščių plačių žiedų formą. Senovės asirai nedėvėjo papuošalų ant kaklo ir krūtinės. Bet kartais užsirišdavo ant kaklo virvelę su cilindru iš chalcedono, kuris buvo antspaudu. Kaklo papuošalai iš perlų, kuriuos užsidėdavo karalius, žyniai, nebuvo paprasti papuošalai, o buvo socialinės padėties simboliai.
Šumerų civilizacijos laimėjimai
Pirmieji pradėjo vartoti raštą – dantiraštį (IV t-mečio pr. m. e. vid.). Rašė ant drėgno molio lentelių (seniausių lentelių su dantiraščiu rasta Uruke). Šis raštas iššifruotas XIX a. viduryje. Pirmieji steigė mokyklas (lentelių namus). Klestėjimo laikotarpiu sukūrė rašytinę teisę. Žinomiausias Lagašo valdovo Urukaginos „Reformų“ tekstas. Tikslas – socialiai sulyginti visuomenę. Mokėjo atlikti keturis matematikos veiksmus, kelti laipsniu, vartojo daugiaženklius skaičius, rėmėsi šešiasdešimtaine sistema. Pirmieji panaudojo cilindrinį (nedidelio ritinėlio formos) antspaudą (nešiojosi ant kaklo). Pirmieji pasaulyje ėmė statyti miestus (IV t-mečio pr. m. e. vid.): Ūrą, Uruką, Eridu, Kišą, Lagašą, Nipūrą. III t-metyje pr. m. e. miestai-valstybės tapo politiniais, ūkiniais ir prekybos centrais. Tiesė kanalus, statė šliuzus vandens lygiui reguliuoti. Išrado arklą su mediniu noragu, vėliau – su bronziniu. Statė zikuratus. Buvo pirmieji pirkliai. Indus, metalo dirbinius mainė į medieną. Augalų rūšis gerino kryžminimu. Išmoko pasidaryti ratą. Statė burinius laivus. Mokėjo išgauti bronzą, tobulai apdirbo metalus, juos kniedijo ir raižė. Gamino ginklus, papuošalus, keramiką, stiklą, kosmetiką. Naudojo varį ir bronzą. Puodus žiedė žiedžiamuoju ratu. Sveikatos dievo simboliu laike susivijusias gyvates. Čia IV t-mečio pr. m. e. viduryje gimė legenda apie tvaną – epas apie Gilgamešą (atkartojo babiloniečiai). XXI a. pr. m. e. Ūro, Šumero ir Akado valdovas Urnamu leido įstatymus.
Babiloniečių civilizacijos laimėjimai
Pirmieji sudarė įstatymų sąvadą XVIII a. pr. m. e. Hamurapio (Hamurabio) teisynas sudarytas iš 282 įstatymų. Įstatymai gynė žmones ir nuosavybę, bet neužtikrino lygybės). Moksliniams skaičiavimams vartojo šumerų išrastą šešiasdešimtainę sistemą, o kasdieniniame gyvenime taikė dešimtainę sistemą. Sukūrė astrologijos mokslą, žvaigždynams davė pavadinimus. Metus suskirstė į 12 mėnesių, mėnesį – į 4 savaites, savaitę – į 7 paras, parą – į 24 valandas. Pastatė miestą stebuklą Babiloną. Mokėjo apskaičiuoti plotą ir tūrį. Mokyklos suteikdavo bendrąjį ir aukštesnįjį išsilavinimą. Babilono gydytojai gydė akių, ausų, odos, inkstų, nervų ir širdies ligas. Mokėjo nustatyti ligos simptomus. Žinoma babiloniečių „Poema apie pasaulio sukūrimą“.
Dailidės (Trakai)
Dailidės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Rūdiškių.
Juozas Gabrys
Juozas Gabrys (1897 m. gegužės 24 d. Mikšiūnai, Gasčiūnų valsčius – 1963 m. liepos 7 d. Ypsilanti, Mičigano valstija) – Lietuvos karininkas, statybos inžinierius, kelininkas, habilituotas daktaras.
Biografija
1914-1916 m. ir 1917-1918 m. mokėsi Maskvos susisiekimo inžinierių institute. 1916–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, 1917 m. baigė Karo inžinierių mokyklą Kijeve.
1918 m. grįžo į Lietuvą. 1919-1925 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, kapitonas. 1927 m. baigė Lietuvos universitetą. 1927-1935 m. dirbo Susisiekimo ministerijoje. 1927-1930 m. ministerijos Plentų ir tiltų skyriaus viršininkas, 1930–1935 m. Plentų ir vandens kelių valdybos direktorius. 1928-1944 m. dėstė Lietuvos universitete (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas), 1939 m. habilituotas daktaras. Nuo 1941 m. Kelių katedros vedėjas, profesorius.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946-1948 m. dėstė Jungtinių Tautų pagalbos ir atkūrimo administracijos (UNRRA) universitete Miunchene. 1949 m. persikėlė į JAV. 1949–1953 m. dėstė Masačūsetso, nuo 1953 m. – Daitono universitete (Ohajo valstija).
Apibendrindamas Anglijos, Prancūzijos, Vokietijos patirtį tyrė ir bandė kelių dangos konstrukcijas ir taikė jas Lietuvos keliams, ypač tiesiant Žemaičių ir Aukštaičių plentus.
Kazimieras Senkus
miniatiūra|240px|right|Antkapinis paminklas Kaune
Kazimieras Senkus (1917 m. sausio 24 d. Teiberių kaime, Vilkaviškio valsčiuje – 2018 m. vasario 15 d. Kaune) – kunigas, vargonininkas, pedagogas, chorvedys.
Biografija
Kazimieras Senkus gimė Onos ir Justino Senkų šeimoje. Šeimoje augo septyni vaikai: Justinas, Juozas, Anelė, Ona, Vincas, Anastazija ir Kazimieras. Kazimiero Senkaus brolis Juozas Senkus buvo Lietuvos kalbininkas, redaktorius, Jono Jablonskio sekretorius. Senkų šeima yra nukentėjusi dėl tremties į Sibirą.
Kazimieras Senkus 1928–1934 m. mokėsi Vilkaviškio gimnazijoje, o 1935–1940 Vilkaviškio kunigų seminarijoje.
Teologijos mokslus baigė Miunsterio universitete Vokietijoje. 1942 m. gegužės 30 d. Miunsteryje įšventintas į kunigus. Iki 1943 m. vikaras Rokselyje prie Miunsterio. 1942–1944 m. lietuvių kapelionas Saksonijoje.
1945–1946 m. lankė Rėgensburgo bažnytinės muzikos mokyklą. 1947–1950 m. Popiežiškajame bažnytinės muzikos institute (Pontifici Instituto di Musica Sacra) Romoje studijavo grigališkąjį choralą, kompoziciją, fortepijoną, vargonus, dirigavimą (dėst. Higino Angles, P. Toma ir kiti pedagogai). Už diplominį darbą „Canto populäre religioso nella Lituania catolica“ gavo magistro laipsnį.
1950–1954 m. buvo Šv. Kazimiero kolegijos Romoje giedojimo mokytojas, vargonininkas ir chorvedys. Jo vadovaujamas vyrų choras giedojo kolegijos pamaldose sekmadieniais ir įvairių švenčių metu, dalyvavo Vatikano radijo lietuviškose laidose. 1954 m. iš Baltų instituto Vokietijoje (Bonoje) gavo lietuvių liaudies dainų studijų stipendiją ir 1956 m. parašė studiją „Die Formen der litauischen Volkslieder“ („Lietuvių liaudies dainų struktūra“). 1955–1960 m. klebonas Hechingene, parengė giesmyną „Garbė Dievui" (1960), surinko lietuviškų liaudies giesmių melodijų, sukūrė nemažai giesmių. 1960–1962 m. Tiubingene (konvikte Vilhelmstifte) mokė giedoti klierikus. Iki 1996 m. Rotenburgo – Štutgarto vyskupijos lietuvių kapelionas, Lietuvių misijos vedėjas. Gyvendamas Vokietijoje, daug padėjo Lietuvos žmonėms. Kas iš lietuvių pabuvojo Štutgarte, patyrė jo globą ir paramą. Du kartus lankėsi JAV, buvo Šiaurės Amerikos Lietuvių muzikų sąjungos narys.
K. Senkus religinės muzikos ir giedojimo klausimais nemažai rašė spaudoje, rinko lietuvių liaudies dainas ir jas harmonizavo, sukūrė giesmių ir mišias „Missa Verbum Caro“, išleido tris plokšteles: „Kur bėga Šešupė“, „Skambėkit giesmės“, „Ričardas Daunoras“ (1982–1983), parengė „Liturginį giesmyną" (1993).
1996 m. kunigas grįžo į Lietuvą ir apsigyveno Palaimintojo Jurgio Matulaičio vienuolyne, Kaune. 2008 metų vasario 5 dieną monsinjoras Kazimieras Senkus, bažnytinės muzikos puoselėtojas, buvęs ilgametis Vokietijos lietuvių bendruomenės veikėjas, humanitarinės labdaros ir paramos organizatorius, Lietuvos Respublikos Prezidento buvo apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžiumi. Iki pat mirties buvo ištikimas savo įsitikinimams, nepaprastai mylėjo žmones ir iš visos širdies siekė jiems padėti. Gyvenimo šūkis - Kad Giedotų visa Lietuva.
Mirė 2018 vasario 15 dieną, Kaune. Palaidotas Kauno Palaimintojo Jurgio Matulaičio bažnyčios šventoriuje.
Babiniškė
Babiniškė – kaimas centrinėje Kelmės rajono savivaldybės dalyje, 5 km į rytus nuo Kelmės.
Juozas Degutis
Juozas Degutis (1925 m. lapkričio 1 d. Girgžduose, Kruonio valsčius – 2003 m. birželio 3 d. Kaune) – Lietuvos chemikas organikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1944 m. su pagyrimu baigė Kaišiadorių gimnaziją. 1944–1950 m. Kauno valstybiniame universitete studijavo organinių medžiagų technologiją, inžinierius technologas. 1951–1956 m. Kauno politechnikos instituto (KPI) dėstytojas. 1956–1961 m. Vilniaus universiteto Organinės chemijos katedros asistentas. 1957–1960 m. vadovavo Onkologijos instituto organinės sintezės laboratorijai. 1958 m. chemijos mokslų kandidatas. 1961–1992 m. KPI (nuo 1990 m. KTU) dėstytojas, 1965–1980 m. Organinės chemijos katedros vedėjas, nuo 1973 m. profesorius. 1972 m. chemijos mokslų daktaras.
Mokslinė veikla
1953–1973 m. sintetino ir tyrė preparatus nuo vėžio, nuo 1973 m. svarbiausi darbai iš puslaidininkių, elektrografinių medžiagų sintezės ir tyrimo. Paskelbė 220 mokslinių publikacijų, yra 57 išradimų autorius ir bendraautoris. Rengė straipsnius enciklopedijai, tvarkė terminiją, buvo specializuotos disertacijos gynimo tarybos pirmininkas, Lietuvos mokslų akademijos narys-ekspertas.
Marso klimatas
thumb|250x250px|Mozaikinė [[Marsas (planeta)|Marso nuotrauka, daryta iš Viking 1, 1980 m. vasario 22 d.]]
Jonas Vitkevičius
Biografija
Gimė senoje Žemaitijos bajorų šeimoje, Pašiaušės dvare. Slaptos anticarines Kražių moksleivių organizacijos „Juodieji broliai“ vienas iš įkūrėjų. 1824 m. kartu su kitais „Juodųjų brolių“ organizacijos nariais – Kražių gimnazijos mokiniais – karo teismo nuteistas mirties bausme, bet kaip nepilnamečiui mirties bausmė pakeista ir jis atiduotas į kariuomenę, eiliniu kareiviu. Tarnaudamas kariuomenėje pramoko keletą užsienio kalbų, dėka savo gabumų atleistas iš drausmės dalinio.
Marso klimatas
Marso klimatas šimtmečiais buvo mokslininkų susidomėjimo objektas.
Jonas Vitkevičius
Biografija
Gyvendamas tremtyje Urale, o vėliau Orenburgo karinėse tvirtovėse, tyrinėjo Vidurinės Azijos tautų papročius, jų istoriją. Buvo poliglotas, mokėjo 19 kalbų. Didelę reikšmę gaunant poručiko karinį laipsnį turėjo pažintis su vokiečių keliautoju Aleksandru Humboltu. Artimai bendravo su Tomu Zanu.
1839 m. gegužės 6 d. rastas pagal vieną versiją – nušautas, pagal kitą – nusišovęs „Paryžiaus viešbučio“ kambaryje Peterburge. Jo kelionių aprašymai ir moksliniai tyrimai paskelbti knygoje „Užrašai apie Bucharos chanatą (P. Demezono ir J. Vit­kevičiaus ataskaitos)“.
Marso klimatas
Nors Marsas yra mažesnio dydžio (turi tik 11 % Žemės masės) ir yra pusantro karto toliau nuo Saulės negu Žemė, pastebima daug klimato panašumų su ja, tokių kaip poliarinės ledo kepurės bei metų laikų ir orų sąlygų kaita. Šie panašumai skatina ilgalaikius planetologų ir klimatologų tyrimus. Nors Marso klimatas turi panašumų į Žemės dėl vyraujančių metų laikų ir periodiškai pasikartojančių ledynmečių, yra ir tokių žymių skirtumų, kaip, pavyzdžiui, daug mažesnė terminė inercija. Be to, Marso atmosfera yra apytiksliai 11 km aukščio (60 % didesnė negu Žemėje). Šie duomenys yra svarbūs bandant atsakyti į klausimą, ar šioje planetoje būta gyvybės ir ar yra ji dabar.
Klimato tyrinėjimai sulaukė susidomėjimo iš žiniasklaidos dėl NASA atliktų matavimų, kurie atskleidė padidėjusią pietų poliarinės ledo kepurės sublimaciją. Tai privedė prie vienos populiarios spekuliacijos spaudoje, kad Marse taip pat vyksta globalinis atšilimas, nors Marso vidutinė temperatūra iš tikrųjų vėso pastaruosius dešimtmečius.
Jonas Vitkevičius
Biografija
Šis lietuvis yra minimas britų istoriko, meno istoriko, kuratoriaus ir žurnalisto Viljame Delrimplio 2013 m. išleistoje knygoje apie pirmąjį anglų-afganų karą "Karaliaus sugrįžimas. Mūšis dėl Afganistano 1839-1842 m." ("Return of a King. The Battle for Afghanistan 1839-1842"). Autoriaus knygos yra laimėjusios daugelį literatūrinių premijų, tarp kurių Duff Cooper ir Wolfson Prize. (lietuviškai neišversta).
Puškinas (Bruišiai)
Puškinas (,, nuo 1936 m. rugsėjo 16 d. Bruißen, nuo 1938 m. birželio 6 d. Lindenbruch, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 12 km į pietus nuo Ragainės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Žilino kaimo gyvenvietės kaimas.
Jonas Vitkevičius
Biografija
Regimanto Dimos "Vilniaus plovas" susijęs su Jono Vitkevičiaus gyvenimu.
Puškinas (Bruišiai)
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas asmenvardžio kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1946–2008 m. Žilino apylinkės gyvenvietė.
Gyventojai
Kaime 2010 m. buvo 21 gyvenamasis namas.
Marso klimatas
Marsas buvo tyrinėjamas įvairiais prietaisais iš Žemės dar nuo XVII amžiaus, bet tik XX amžiaus 7-o dešimtmečio vidury pradėti kosminiai Marso tyrinėjimai leido planetą pažinti iš arti. Praskriejantys ir orbitiniai erdvėlaiviai suteikė duomenis iš kosmoso, o planetos paviršiuje išsibarstę marsaeigiai aprūpino duomenimis iš tiesioginių atmosferos sąlygų matavimų. Pažangūs Žemės orbitiniai prietaisai šiandien geba suteikti iki tam tikro lygio santykinai didesnį supratimą apie planetoje vyraujančius orų reiškinius.
Pirmasis prie planetos priartėjęs kosminis aparatas buvo Mariner 4, praskriejęs 1965 m. Jo skrydis davė mažai informacijos apie atmosferos charakteristikas, dėl to, kad pats praskridimas truko tik dvi paras. Vėlesnės Mariner misijos (Mariner 6 ir Mariner 7) užpildė kai kurias pagrindinės informacijos apie planetos klimatą spragas. Rimtesni tyrimai prasidėjo su Viking programa 1975 m. ir tęsiasi iki šių dienų kartu su tokiais zondais, kaip Mars Reconnaissance Orbiter.
Istoriniai klimato stebėjimai
Giacomo Maraldis 1704 m. patikino, kad pietinė kepurė nėra centruota Marso sukimosi ašyje. Per 1719 m. opoziciją, Maraldis stebėjo abi poliarines kepures ir laikiną kintamumą savo maste.
Viljamas Heršelis pirmasis padarė išvadą, kad Marso atmosfera yra mažo tankio, savo 1784 m. publikacijoje, pavadintoje: Dėl žymių pastebėjimų poliariniuose Marso planetos regionuose, jos ašies pasvirimo, jos polių būkle, jos sferoido pavidalu; su keletu užuominų, susijusių su jo realiu skersmeniu ir atmosfera. Kai dvi blyškios žvaigždės praskrido arti Marso, nedarydama jokio poveikio jų ryškumui, Heršelis teisingai padarė išvadą, kad tai reiškė, kad atmosfera yra per menka, kad ji vykdytų šviesos interferenciją.
Honore Flaugergues 1809 m. "geltonų debesų" atradimas Marso paviršiuje yra pirmasis žinomas Marso dulkių audrų stebėjimas. Flaugergues taip pat stebėjo 1813 m. reikšmingą poliarinio ledo mažėjimą Marso pavasario metu. Jo spėjimai, kad dėl to galbūt Marse yra šilčiau nei Žemėje, vėliau patvirtinti kaip neteisingi.
Marso paleoklimatologija
Šiuo metu yra dvi istorinių duomenų kaupimo sistemos, kurios naudojamos Marso geologiniam laikui. Viena yra paremta pagal kraterių tankumą ir išskirstyta į tris eras: Noačio, Hesperio, and Amazonio. Kita yra mineraloginė laiko skalė, taip pat išskirstyta į tris eras: Filocio, Teikio ir Siderikis.
Naujausi stebėjimai ir modeliavimai padeda suprasti ne tik apie dabarties klimatą ir atmosferos sąlygas Marse, bet taip pat apie jos praeitį. Buvo anksčiau spėjama, kad Noačio eros metu, Marso atmosfera buvo turtinga anglies dioksido. Naujausi molio mineralų ir jų formavimosi sąlygų spektriniai stebėjimai rodo , kad molyje karbonatų yra mažai arba jų iš vis nėra. Molio formavimasis anglies dvideginiu turtinga aplinka visada lydi anglies formavimasis, nors karbonatai galimai vėliau ištirpsta dėl vulkaninio rūgštingumo.
Vandens suformuotų mineralų, tokių kaip hematitas ir jarositas, atradimas, padarytas marsaeigio Opportunity rover ir getitas, atrastas Spirit rover. Taip prieita prie išvados, kad klimato sąlygos tolimoje praeityje leido laisvai tekėti vandeniui Marse. Kai kurių kraterių poveikių morfologija rodė, kad paviršius tuo metu buvo drėgnas smūgio metu. Geomorfiniai stebėjimai, tiek kraštovaizdžio erozijos lygis, tiek Marso slėnių tinklai taip pat stipriai išduota apie šiltesnes, dregnesnes sąlygas Nočio periodo Marse (kiek anksčiau nei prieš 4 milijardus metų). Tačiau, cheminiai Marso meteorito pavyzdžiai rodo, kad aplinkos paviršinė temperatūra Marse galimai buvo žemiau 0 °C per pastaruosius keturis milijardus metų.
Kai kurie mokslininkai teigia, kad didžioji Tarsidės ugnikalnių dalis turėjo pagrindinę įtaką klimatui Marse. Išsiveržiantys ugnikalniai išleisdavo didelius kiekius dujų, daugiausia vandens garų ir CO2. Pakankamas dujų kiekis, galimai paleistas ugnikalnių, galimai padarė ankstyvąją Marso atmosferą tankesnę negu Žemėje. Ugnikalniai galėjo paleisti pakankamai H2O, kuris galimai padengė visą Marso paviršių 120 m gylio sluoksniu. CO2 yra šiltnamio dujos, kurios atsakingos už temperatūros kilimą: ji neleidžia išspinduliuoti šilumai, absorbuojant infraraudonąją spinduliuotę. Taigi, Tarsio ugnikalniai, atiduodami CO2, galėjo Marsą praeityje padaryti labiau panašią į Žemę. Marsas galbūt turėjo daug tankesnę ir šiltesnę atmosferą, taip pat galėjo turėti jūrų ir ežerų. Tai, kaip bebūtų, patvirtino, kad labai sudėtinga sukurti įtikinamus globalius klimato modelius Marsui, kurie padėtų apskaičiuoti, ar būta aukštesnės nei 0 °C temperatūra nors kartą planetos istorijoje,  ir tai matomai rodo problemas norint tiksliai nustatyti tokius modelius.
Orai
2008 m. rugsėjo 29 d., the Phoenix z ondas padarė nuotraukas sniego, krentančio iš debesų, esančių virš 4,5 km nuo jo nusileidimo vietos šalia Heimdalio kraterio. Krituliai išgaravo prieš pasiekdami žemę, kaip fenomenas, vadinamas virga.
Debesys
thumb|Ledo debesų animacija, padaryta (1 nuotrauka, kas 10 minučių) virš [[Phoenix (Marso zondas)|Phoenix nusileidimo vietos (2008 m. rugpjūčio 29 d.).]] Marso dulkių audros gali pakelti mažas daleles aukštyn į atmosferą, iš kurių gali formuotis debesys. Šie debesys gali pakilti labai aukštai, net iki  aukščio virš planetos paviršiaus. Debesys yra labai neryškūs ir gali būti matomi tik kaip saulės šviesą atspindintys debesys nakties pradžios/pabaigos metu. Šiuo požiūriu, jie yra panašūs į mezosferos debesis, taip pat žinomi kaip sidabriškieji debesys Žemėje, kurie pasirodo 80 km nuo mūsų planetos paviršiaus.
Valatkaičiai (Raseiniai)
Valatkaičiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Vosiliškio.
Italijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Italijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Bendra nuosavybės kaina
Bendra Nuosavybės Kaina – terminas, reiškiantis visų su turtu susijusių išlaidų (ir trumpalaikių, ir ilgalaikių) sumą. Ekonomikoje panašiu tikslu naudojamas metodas Life cycle cost analysis.