cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tomas Ambrozaitis
Biografija
2001–2011 m. Kretingos rajono kultūros centro kamerinio choro meno vadovas. Jam vadovaujant, išaugo kamerinio choro sudėtis, suaktyvėjo koncertinė veikla. 2004 m. Kretingos kamerinis choras atstovavo Lietuvai tarptautiniame dainos ir šokio festivalyje „Corri-dans“ Prancūzijoje, 2006 m. Lietuvos suaugusiųjų chorų chorų konkurse Vilniuje, laimėjo II vietą, 2007 m. choras „Aukso paukštė“ laureatais, nominacijoje „Naujai suspindusi žvaigždė“. 2007 m. Kretingos rajono kultūros centro kamerinis choras kartu su Plungės kameriniu choru (vadovas Alfonsas Vildžiūnas) dalyvavo tarptautiniame neprofesionalių vokalinių kolektyvų konkurse „In canto sul garda“ (Italija), pelnė aukso diplomus religinės muzikos ir nacionalinės muzikos kategorijose. 2007 m. Kretingos kamerinio choro 10-mečio proga atliko J. S. Bacho koncertą „Muzikos valandos“.
2003–2009 m. – Klaipėdos koncertų salės choro „Aukuras“ (vadovas Alfonsas Vildžūnas) chormeisteris. 2005–2009 m. – Klaipėdos koncertų salės kamerinio orkestro dirigentas. 2007–2011 m. Plungės Šv. Jono krikštytojo bažnyčios vargonininkas ir Sumos choro vadovas. Nuo 2008 m. dirbo Klaipėdos Eduardo Balsio menų gimnazijos Styginių instrumentų orkestro vadovu.
Made in Italy (2018 filmas)
Made in Italy – 2018 m. sukurta drama.
Tomas Ambrozaitis
Biografija
2010–2011 m. Kretingos rajono kultūros centro direktorius.
Made in Italy (2018 filmas)
Siužetas
Rikas – eilinis italas, gyvenantis nedideliame mieste ir visą gyvenimą dirbantis mėsinėje, kaip anksčiau tai darė jo tėvas. Jis turi žmoną Sarą, su kuria santykiai klostosi sudėtingai, sūnų, o vakarais laiką leidžia žaisdamas kortomis su draugais arba lankydamas barus. Jo niekas gyvenime nebedžiugina ir jis nieko nesitiki. Retsykiais Rikas susitikinėja su kitomis moterimis ir įtaria, kad Sara daro tą patį. Kai ši galiausiai tai prisipažįsta, tai sukrečia Riko pasaulį ir priverčia į aplinkinius pažvelgti iš naujo. Santykiai šeimoje tarsi pradeda tvarkytis, tačiau tuomet miršta jo artimas draugas, o jis pats netenka darbo. Rikas vėl nugrimzda į depresiją, nesėkmingai bando žudytis, tačiau žinia apie Saros nėštumą priverčia liautis gailėti savęs ir pradėti veikti.
Tomas Ambrozaitis
Biografija
Eilę metų buvo Klaipėdos miesto kultūros tarybos narys.
2011–2019 m. Šiaulių valstybinio kamerinio choro „Polifonija“ meno vadovas ir vyr. dirigentas. Nuo 2012 m. Klaipėdos berniukų ir jaunuolių choro „Gintarėlis“ meno vadovas ir vyr. dirigentas. Koncertinėje veikloje išskiriamos jo parengtos ir įgyvendintos koncertinės programos bei meniniai projektai su Klaipėdos berniukų ir jaunuolių choru „Gintarėlis“ bei Šiaulių valstybiniu kameriniu choru „Polifonija“ su įvairiais orkestrais Lietuvoje ir užsienyje (Vokietijoje, Austrijoje, Latvijoje, Kroatijoje ir kt.).
2012 m. debiutavo Klaipėdos valstybiniame muzikiniame teatre Eduardo Kaniavos jubiliejui skirtame koncerte, taip pat paruošė ir dirigavo teatro spektaklį „Sapnai apie Brodvėjų“.
2007 m. Lietuvos dainų šventės vyriausiasis dirigentas. 2009 m. Lietuvos Tūkstantmečio dainų šventės „Amžių sutartinė“ vyriausiasis dirigentas. 2014 m. Lietuvos dainų šventės „Čia mano namai“ vyriausiasis dirigentas. 2016 m. Lietuvos moksleivių dainų šventės „Tu mums – viena“ vyriausiasis dirigentas.
2015–2016 m. – Klaipėdos universiteto muzikos akademijos dėstytojas, nuo 2016 m. – Klaipėdos universiteto muzikos akademijos docentas.
Nuo 2016 m. – Klaipėdos valstybinio muzikinio teatro dirigentas. Nuo 2017 m. spalio mėn. –  Klaipėdos valstybinio muzikinio teatro vyriausiasis dirigentas. 2016–2017 m. koncertiniame sezone, tapęs Klaipėdos valstybinio muzikinio teatro vyriausiuoju dirigentu, parengė 5 premjeras: G. Puccini „Bohema“, P. Čaikovskio „Jolanta“, A. Adam „Žizel“, R. Leoncavallo opera „Pajacai“, G. Rossini „Sevilijos kirpėjas“. 2017–2018 m. koncertiniame sezone teatro sceną išvydo 2 parengtos nacionalinės premjeros: G. Kuprevičiaus opera „Prūsai“ ir A. Kučinsko opera vaikams „Žvaigždžių opera“.
2018 m. Lietuvos šimtmečio dainų šventės „Vardan tos...“ Dainų dienos kūrybinės grupės narys.
2019 m. dirigentas pradėjo iškilmingu kompozitoriaus E. Balsio sukakčiai pažymėti koncertu, kartu su smuikininke Lina Marija Songaile bei Klaipėdos vastybinio muzikinio teatro orkestru, atlikdami I koncertą smuikui ir orkestrui ir simfoninę siuitą pagal baletą „Eglė Žalčių karalienė“.
Taip pat tęsia kitų dirigentų pastatytas programas: J. Liepinš „Paryžiaus katedra“. J.Štrauso valsų programa, popuri „Bitlų šou“, M.K. Čiurlionio kūrinių programa.
Tomas Ambrozaitis yra Klaipėdos miesto chorinės bendrijos „Aukuras“ tarybos narys, Lietuvos chorų sąjungos narys, chorų ekspertas-konsultantas prie Lietuvos nacionalinio kultūros centro, tarptautinių ir nacionalinių chorų bei dirigentų konkursų komisijų narys. Kaip meno ekspertas ir vertintojas, Tomas Ambrozaitis dalyvauja įvairių konkursų ir festivalių bei Dainų švenčių vertinimo komisijose. Tarptautinio velykinės muzikos festivalio „Resurrexit“ meno vadovas.
Rudvyčiai
Rudvyčiai – buvęs viensėdis Telšių rajono savivaldybėje, 7 km į pietus nuo Telšių.
Šalčininkėlių tvenkinys
Šalčininkėlių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šalčininkų rajone, 7 km į šiaurę nuo Šalčininkų, Šalčininkėlių vakariniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Visinčios upę (Šalčios intakas) 51,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis pietryčių-šiaurės vakarų-šiaurės rytų kryptimi – 1,33 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 167 m. Krantai aukštoki, tik pietinėje dalyje žemi. Vakarinėje pakrantėje stūkso Šalčininkėlių miškas, rytinė pakrantė apaugusi miškeliais. Pietinis tvenkinio galas užpelkėjęs, jį skersai kerta kelias. Šalia užtvankos įsikūręs Šalčininkėlių Tartoko kaimas. Rytinėje pakrantėje yra įrengtas paplūdimys.
Raiso universitetas
Raiso universitetas  – privatus universitetas Hiustone, Teksaso valstijoje. Universitetas yra 300 arų miestelyje netoli Hiustono Muziejų rajono ir Teksaso medicinos centro.
Jūros druska
thumb|180px|Jūros druskos kristalas
Raiso universitetas
Universitetas atidarytas 1912 m. ir pavadintas amerikiečių verslininko Viljamo Maršo Raiso vardu. Dabar šis universitetas daugiausiai skiria dėmesį bakalaureato studijoms. Universitete vykdoma itin aukšto lygio tiriamoji veikla, kuriai 2016 m. buvo skirta 140,2 mln. JAV dolerių finansavimas. Vykdomi dirbtinės širdies, chemijos struktūrinės analizės, signalų apdorojimo, kosmoso bei nanotechnologijos tyrinėjimai.
Jūros druska
Jūros druska – druska, garinimo būdu gaunama iš jūros vandens, druskingų ežerų vandens bei natūralių sūriųjų šaltinių. Dauguma jūros druskos telkinių susidarė sauso ir karšto klimato sąlygomis iš uždarų, beišnykstančių jūrų. Pastaruose kraštuose druska garinama pasitelkus vėjo ir saulės jėgas jau nuo priešistorinių laikų. Nesant palankių topografinių ir klimatinių sąlygų, taikoma greitesnė gavyba – koncentruojant sūrymą ir iškristalinant druską. Šaltesnio klimato šalyse garinama šildant. Anglijoje jūros vanduo buvo verdamas keraminiuose induose, kuriuos tik XIX a. pakeitė metaliniai.
Raiso universitetas
Universitete mokėsi daugybė garsių absolventų. Atsižvelgiant į glaudų universiteto ryšį su NASA, čia taip pat mokėsi astronautai ir kosmologai. Verslo srityje tarp absolventų yra ir „Fortune 500“ sąrašo kompanijų vadovai ir įkūrėjai; politikoje Raiso universiteto absolventai yra ėję kongresmenų, ministrų, teisėjų ir merų pareigas, du alumnai laimėjo Nobelio premiją.
Jūros druska
Labiausiai vertinama nerafinuotu būdu išgaunama druska dėl savo unikalios sudėties ir gausaus mikroelementų asortimento. Tokia druska yra pilkšvos (ar neryškaus kito atspalvio priklausomai nuo kilmės regiono) spalvos kristalai. Druską būtina valyti tuo atveju, jeigu ji gaunama iš ekologiškai užterštų vandenų, be to valgomoji druska papildomai joduojama.
Ažugirės valsčius
Ažugirės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės Baltarusijos teritorijoje. Centras – Ažugirė.
Karūna (karalystė)
miniatiūra|250px|right|Karūnos žemių dalis procentais Abiejų Tautų Respublikoje
Karūna – XIII–XVIII a. pabaigos laikotarpio karalystė Europoje. Karūna buvo vadinama ir visa suvereni valstybė, ir karaliaus valdžios teisės bei jo valdos.
Istorija
Karūnos terminas plito šalyse su centralizuota monarchija. Jau XIII a. jį imta vartoti Prancūzijoje, netrukus paplito ir Vokietijoje, Čekijoje, Vengrijoje.
Maždaug XIV a. viduryje Karūna jau buvo vadinama Lenkijos karalystė. Karūnos žemė buvo Lenkijos karaliaus valdžioje. Lenkijos karalystės karūna, dar žinoma kaip Lenkijos karūna, yra bendras Lenkijos karaliaus teritorinių valdų pavadinimas, pradėjęs plisti po 1387 m. Krėvos unijos. Jis ypač įsigalėjo po 1569 m. sudarytos Liublino unijos, siekiant atskirti nuo Abiejų Tautų Respublikos valstybės sudėtinės dalies Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės. Buvo atskiros Karūnos ir LDK teritorijos, iždas, mokesčiai, kariuomenė, teismai, pareigūnai (etmonai, iždininkai, kancleriai, maršalkos, stalininkai, vaivados) ir kita.
Brozas
Brozas – škotiška nevirta košė, paprastai avižinė. Gaunama miltus ar dribsnius užpylus verdančiu vandeniu ir palikus trumpam pamirkti. Valgoma su druska ir sviestu, pienu ar pasukomis.
Tokios košės variantas iš maltų avižų ir šalto vandens dar vadinama, nors tuo žodžiu paprastai vadinama tam tikrą sūrio variantą.
XVI a. avižinių miltų ar dribsnių mišinį su vandeniu nešiodavosi piemenys. Brozas susidarydavo, kai mišinys, laipiojant kalvomis aukštyn žemyn, susimaišydavo.(Hartley 1954).
Brozas nebūtinai avižinis, kiti žinomi variantai – miežinis, žirninis, mišrus iš skirtingų javų miltų ar dribsnių. Brozas gali būti paskanintas įdedant dilgėlių viršūnėlių, lapinių kopūstų, griežčių.
Vienas skystų brozo variantų yra alkoholinis gėrimas Atolo brozas.
Konstantinas Velička
Konstantinas Velička (, ; 1856 m. birželio 1 d. Belgorodo srityje – 1927 m. gegužės 15 d. Leningrade – rusų inžinierius generolas, vienas iš rusų fortifikacijos mokyklos įkūrėjų.
Biografija
Kilęs iš dvarininkų luomo. 1875 m. baigė Nikolajaus inžinierių mokyklą (dabar Karo inžinerinis technikos universitetas Sankt Peterburge, 1881 m. – Inžinerinę akademiją, kurioje liko dirbti dėstytoju. 1883 m. lankė paskaitas Berlyno universitete, sėmėsi praktinės veiklos Vakarų Europoje. 1890 m. Sankt Peterburge tapo profesoriumi. Darbą akademijoje derino su plačia praktine veikla, buvo nariu daugelyje komisijų, sprendžiančių pagrindinius valstybės gynimo karinius inžinerinius klausimus.
Dalyvavo Rusijos - Turkijos kare (1877 – 1878 m.). Rusijos - Japonijos karo metu tarnavo generolu, vadovavo karo inžineriniams veiksmams Mandžiūrijoje, sukūrė įtvirtinimų projektus Vladivostoke, Port Artūre, Charbine. Nuo 1910 m. Karo enciklopedijos (I. Sytino leidykloje) vyriausiasis redaktorius.
Pirmojo pasaulinio karo metu K. Velička vadovavo Pietvakarių fronto inžinieriams, pasiūlė puolančiai kariuomenei naują vietovės parengimo kariniams veiksmams formą – "inžinerinius placdarmus". Juos pirmą kartą sėkmingai panaudojo carinės pajėgos generolo Aleksejaus Brusilovo vadovaujamame mūšyje Rytų fronte Galicijoje 1916 m.
Po Spalio perversmo 1917 m. K. Velička palaikė naująją valdžią ir 1918 m. savanoriškai įstojo į Raudonąją Armiją, vadovavo Petrogrado ir valstybės inžinerinei gynybai.
Nuo 1923 m. K. Velička dirbo fortifikacijos profesoriumi Karo inžinerinėje akademijoje, parašė virš 70 mokslinių darbų, kuriuose išdėstė išankstinio vietovių inžinerinio paruošimo, įtvirtintų rajonų įrengimo principus, imperijos pasienio tvirtovių statybos ir modernizacijos projektų autorius.
Veikla Lietuvoje
K. Velička ženkliai prisidėjo prie Kauno tvirtovės objektų statybos ir plėtros. Pagal K. Veličką, tvirtovių gynybinė pozicija turėjo būti organizuota ne tik fortuose, bet ir tarp jų. Taip buvo statomi papildomi Linkuvos įtvirtinimai šalia VIII forto.Tokiu būdu buvo išsklaidyta koncentruota forto gynyba. Tai buvo plitusios Europoje naujos grupinės gynybos sistemos užuomazgos Kaune. Remiantis senesniuoju K. Veličkos tipiniu projektu (1897 m.), pastatytas IX fortas – kompaktiškas, penkiakampio plano, su masyviais aptakiais gelžbetonio statiniais, atsisakant puošybos elementų, būdingų mūriniuose fortuose. Žvaigždinės konfigūracijos įtvirtinimo ruožas su gretimais VI ir VII fortais taip pat sudaro akivaizdžiai išsklaidytos gynybos sistemą.
Fortai pagal naujesnįjį K. Veličkos projektą (1909 m.) – trapecijos formos, kompaktiški, vieno pylimo, su uždara forto poternų sistema. Tarp mažųjų fortų numatyti atramos punktai, papildomos baterijos, milžiniškos apkasų juostos su šaudymo lizdais. Taip suprojektuoti ar pradėti statyti iki vokiečių šturmo 1915 m. dauguma Kauno tvirtovės antrojo gynybos ruožo fortų: Domeikavos, Romainių, Geležinkelio (Palemono), Marvos, Jonučių, Zagradų, Pajiesio, Biruliškių.
Valyra
Valyra  – upė Andoroje ir Ispanijoje; Segrės (Ebro baseinas) dešinysis intakas. Prasideda Pirėnų kalnuose, 2500–2600 m aukštyje, dvejomis ištakomis – Šiaurės Valyra (Valira del Nord) ir Rytų Valyra (Valira d’Orient), kurios ties Eskaldesu susilieja į Didžiąją Valyrą. Teka į pietvakarius, sudaro pagrindinį, gausiausiai apgyvendintą Andoros slėnį. Žemupyje teka Ispanijos (Katalonijos) teritorija. Įteka į Segrę ties Seo de Urcheliu.
Perkūniškė (Raseiniai)
Perkūniškė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Raseinių.
Lukštinis (Zarasų r., Antalieptės sen., Sruogiškių km.)
Lukštinis – ežerėlis Lietuvoje, Zarasų rajone, 6 km į pietus nuo Dusetų, Sruogiškių miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,11 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 108,7 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmais. Šiaurėje išteka upelis link Šventosios intako Juodžerio. Kiek atokiau į rytus įsikūręs Sruogiškių kaimas.
Šėlinis
left|120px
Šėlinis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 8 km į šiaurės rytus nuo Švenčionių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,14 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 200,8 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantėse plyti pievos ir dirbami laukai, tik į šiaurę auga miškelis. Ežeras nenutekantis, priklauso Sirvėto ežero intako Žeimenėlės baseinui (Birvėtos upės baseinas).
Šalia įsikūręs Šilinių kaimas. Šiaurine pakrante eina kelias.
Pėžai (Telšiai)
Pėžai – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Eigirdžių, prie kelio.
Salinis (Zarasų r., Degučių sen.)
Salinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 8 km į rytus nuo Antalieptės, 3,5 km į šiaurės vakarus nuo Degučių, Pažemio miške. Ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius 0,86 km, plotis iki 0,38 km. Altitudė 153,6 m. Kranto linija vingiuota, krantai pietvakariuose žemi ir pelkėti, pietuose ir pietryčiuose statoki, miškingi, kitur – aukšti ir sausi. Pietvakariniame gale yra salų.
Pietvakariuose išteka upelis į Veprio ežerą (Šventosios baseinas).
Šiaurinėje Salinio pakrantėje įsikūręs Savičiūnų kaimas.
Divini Redemptoris
Divini Redemptoris – viso pasaulio katalikams skirta antikomunistinė popiežiaus Pijaus XI enciklika, paskelbta 1937 m. kovo 19 d. Enciklikos paantraštė – „Apie bedieviškąjį komunizmą“.
Turinys
Enciklikoje komunizmas apibūdinamas kaip „sistema, kupina klaidų ir sofizmų“, ji „pakerta visuomeninę tvarką, nes reiškia jos pamatų sunaikinimą“.
Komunizmas priešpriešinamas civitas humana (idealiai žmonių civilizacijai), kuri pasižymi meile, pagarba žmogaus orumui, ekonominiu teisingumu, darbininkų teisėmis. Pramoninkams ir darbdaviams popiežius prikiša, kad šie nepakankamai pasirūpina savo darbininkais, taip sukuriama nepasitenkinimo atmosfera, žmonėms kyla pagunda tapti komunizmo šalininkais. „Divini Redemptoris“ Pijus XI mini dvi ankstesnes enciklikas šia tema – Rerum novarum ir Quadragesimo anno.
Enciklikoje reiškiamas susirūpinimas komunizmo augimu Tarybų Sąjungoje, Ispanijoje ir Meksikoje. Didelė dalis nekatalikiškos pasaulio spaudos, nutylinti apie šiose šalyse vykdomus nusikaltimus, smerkiama už „susimokymą tylėti“. Raginama su komunizmu kovoti, kad būtų išgelbėta krikščioniškoji civilizacija, katalikams draudžiamas bendradarbiavimas su jo šalininkais.
Šeškinėlis
left|120px
Šeškinėlis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 6 km į šiaurės rytus nuo Labanoro, Labanoro girioje, Pašeškinės pelkės pietvakarinėje dalyje. Ežeras ovalo formos, ilgis iš vakarų į rytus – 0,19 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 151,7 m. Krantai žemi, pelkėti, ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Ežeras nenutekantis, priklauso Žeimenos upės intako Kiaunos baseinui.
Fabio Testi
Fabio Testi (g. 1941 m. rugpjūčio 2 d.) – italų aktorius, karjerą kine pradėjęs kaip kaskadininkas, populiarumo viršūnę pasiekęs 8 ir 9-ajame XX a. dešimtmečiuose, vaidindamas giallo ir kriminaliniuose filmuose.
Biografija
Fabio gimė netoli didžiausio Italijoje Gardos ežero, kuriuo kino studijos dažnai naudodavosi, filmuodamos nuotykių filmus apie piratus. Tai paskatino Fabio susidomėti kinu, ir, nors jis vėliau studijavo architektūrą, kinas liko pagrindiniu jo traukos objektu.
Pradžioje Fabio įsidarbino kaskadininku – tai buvo Sergio Leone vesternas „Geras, blogas ir bjaurus“. Vėliau jis dar kartą atliko triukus bei epizodinį vaidmenį kitame Sergio Leone filme „Kartą Laukiniuose Vakaruose“. Pirmasis tik aktoriaus darbas buvo filme „Straniero... fatti il segno della croce!“ (1968). Fabio filmavosi nedideliuose vaidmenyse, kol 1970 m. atliko vieną pagrindinių vaidmenų vesterne „Quel maledetto giorno d'inverno... Django e Sartana all'ultimo sangue“. Tais pačiais metais pažintis su garsiu italų režisieriumi padėjo jam gauti vaidmenį filme „Il giardino dei Finzi Contini“, kuris pelnė Oskarą geriausio užsienio filmo kategorijoje, buvo itin populiarus gimtinėje ir pavertė Fabio žvaigžde. Jį ėmė kviesti tokie žinomi Europos režisieriai kaip Claude Chabrol („Nada“ 1974 m.), Andrzej Żuławski („L'important c'est d'aimer“ 1975 m.), taip pat ir Italijos filmų kūrėjai (Massimo Dallamano, Lucio Fulci ir kiti). Praėjusio amžiaus 9 dešimtmečio kriminaliniai filmai buvo Fabio populiarumo viršūnė. Vėliau jis kurį laiką sėkmingai vaidino televizijos filmuose ir serialuose, o šio amžiaus pirmajame dešimtmetyje išbandė ir politiko duoną – buvo kandidatas į Veronos mero postą.
Asmeninis gyvenimas
Būdamas populiarus aktorius, Fabio nuolat buvo siejamas su žinomomis to laikotarpio kino žvaigždėmis: Ursula Andress, Olga Bisera, Lynne Frederick, Charlotte Rampling, Jean Seberg.
1971 m. aktorė Edwige Fenech susilaukė judviejų sūnaus Edwino.
Ilgiausi santykiai truko su ispanų akore Lola Navarro, su kuria jis ėmė susitikinėti praėjusio amžiaus 8 dešimtmetyje. Jiedu susituokė 1984 m. ir susilaukė 3 vaikų (2 iš jų ne santuokoje), tačiau 1996 m. išsiskyrė.
Mykolas Mikalojus Sapiega
Mykolas Mikalojus Sapiega (m. iki 1611 m. rugpjūčio 13 d.) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, karaliaus rūmininkas (1574), Gardino pakamaris (1582), Lietuvos didysis prievaizas (1589–1611).
Biografija
Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Ružanų linijos atstovas. Karaliaus rūmininko Mykolo Sapiegos (m. po 1554) ir Marijos Bistreckos sūnus. Brolis – Gardino pakamaris Leonas (уm. 1610).
Dalyvavo Livonijos kare su Rusijos valstybe 1567, 1579-1581 metais. 1574 metais Mykolas Sapiega minimas kaip karaliaus rūmininkas. 1576 metais palaikė Transilvanijos kunigaikščio Stepono Batoro išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. 1582 metais gavo Gardino pakamario pareigybę. 1587 metais elekciniame seime palaikė Švedijos princo Zigmanto Vazos kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą.
1589 metais Mykolas Sapiega gavo Lietuvos didžiojo prievaizo pareigybę. Buvo renkamas pasiuntiniu į 1589, 1595, 1600 ir 1603 metų seimus, taip pat Lietuvos tribunolo deputatu 1590, 1596 ir 1601 metais.
Šeima
Buvo vedęs kunigaikštytę Bogdaną Masalską (m. po 1624), nuo santuokos su kuria turėjo tris sūnus ir tris dukteris:
GG Allin
Kevinas Maiklas Alinas (, gimimo vardas Jėzus Kristus Alinas, geriau žinomas savo sceniniu vardu GG Allin,, 1956 m. rugpjūčio 29 d. – 1993 m. birželio 28 d.) – JAV roko muzikantas, dainų autorius ir atlikėjas. Roko grupės „The Murder Junkies“ narys (1990 – 1993 m.). Vienas skandalingiausių muzikos atlikėjų. Dažnai koncertavo nuogas, daužydavo butelius ar mikrofoną sau į galvą, mūšdavosi, lytiškai santykiavo, šlapindavosi bei tuštindavosi ant scenos. Yra parašęs autobiografinę knygą.
Biografija
Kevinas Alinas gimė 1956 m. rugpjūčio 29 d. Lankasteryje, JAV. Jo tėvas Merlas Alinas Vyresnysis buvo religinis fanatikas bei pavadino savo sūnų Jėzumi Kristumi teigdamas, kad pats Jėzus atėjo pas jį ir pasakė, kad jo sūnus taps Mesiju. Vėliau G. Alinas save vadino „rokenrolo mesiju“. Vaikystėje jo brolis Merlas Alinas Jaunesnysis negalėjo ištarti jo vardo ir dėl to vadino jį Džidži, iš čia – jo sceninis vardas. Šeima gyveno troboje be elektros ir kanalizacijos, o naktimis namie buvo draudžiama kalbėtis. Motinos iniciatyva jo vardas buvo pakeistas. Dėl neįprasto tėvo auklėjimo berniukui sunkiai sekėsi mokytis bei bendrauti su kitais vaikais. Paaglystėje dažnai maištaudavo: praleidinėjo pamokas, prekiavo narkotikais, nuvarinėjo mašinas ir t. t.
Semeliškių apylinkė
Semeliškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Semeliškių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vievio rajonui. 1954 m. prijungta Budzylių apylinkė, o dalis Semeliškių apylinkės prijungta prie Laičių apylinkės. 1963 m. prijungta Baubonių apylinkė, 1973 m. – Bagdononių apylinkė ir Pastrėvio apylinkė.
Šarkauščina
Šarkáuščina (arba Šarkovščina, ) – miesto tipo gyvenvietė Gudijos šiaurėje, Vitebsko srityje. Šarkauščinos rajono centras.
Istorija
XIX a. buvo 2 miesteliai – Senoji Šarkauščina ir Naujoji Šarkauščina, kurios buvo Dysnos apskrities Ihumenavo valsčiuje.
Perlojus
Perlojus – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Kaltanėnų.
Lukštinis (Zarasų r., Antalieptės sen., Butkelių km.)
Lukštinis – ežeras Lietuvoje, Zarasų rajone, 5,5 km į pietryčius nuo Dusetų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,37 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 134,3 m. Krantai daugiausia aukšti, tik rytinis žemesnis, pelkėtas. Krantai apaugę medžiais ir krūmais. Pietinė ir dalis rytinės pakrantės apaugę mišku, kitose pakrantėse plyti pievos. Rytuose per pelkę išteka upelis link už 80 m telkšančio Svaitūto ežero (Svaitūtėlės baseinas). Šalia įsikūręs Butkelių kaimas.
Aleksandra Kuzenkina
(g. 1990 m. kovo 4 d. Maskvoje) – Rusijos aktorė.
Vaidmenys
Vaidino filmuose ir serialuose. 2009 m. įkūnijo beprotiškos elgsenos merginą detektyvinėje dramoje „Aš einu tavęs ieškoti“. Vėliau filmavosi juostose „Studija 17“, „Kaip aš tapau rusu“, „Viskas sugrįš“, „Įkvėpta“ bei legendiniame seriale „Hotel Eleon“.
Šiaurys (ežeras)
left|120px
Šiaurys – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 10,5 km į šiaurės rytus nuo Švenčionių, 1 km į šiaurę nuo Stanislavavo. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,33 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 205,8 m. Krantai daugiausia aukšti, apaugę medžių ir krūmų juosta. Pakrantėse plyti pievos ir dirbami laukai. Pietuose įteka Mažežerio upelis iš už 80 m telkšančio Vystučio ežero, o šiaurės vakaruose tas pats upelis išteka link už 65 m telkšančio Ilgio ežero (Švento ežero baseinas).
Šalia įsikūrę Petruškų ir Obeliškės kaimai.
Mergaitė
thumb|Aštuonmetė portugalė mergaitė. Mergaitė – moteriškos lyties vaikas. Mergaitėms suaugus, jos vadinamos panelėmis arba tiesiog moterimis. Jaunos moterys dažnai vadinamos merginomis, taip pat vyrai neretai taip vadina savo mylimas moteris.
Elgesys su mergaitėmis ir jų padėtis bet kurioje visuomenėje paprastai glaudžiai susiję su moterų padėtimi toje kultūroje. Kultūrose, kuriose moterų padėtis visuomenėje yra žema, mergaitės gali būti nepageidaujamos jų tėvų, o valstybė gali mažiau investuoti į paslaugas mergaitėms. Mergaičių auklėjimas svyruoja nuo santykinai tokio pat kaip berniukų iki visiškos segregacijos lyties pagrindu ir visiškai skirtingų primetamų lyčių vaidmenų.
Mene
Istoriškai menas ir literatūra Vakarų kultūroje mergaites vaizdavo kaip nekaltumo, tyrumo, dorybės ir vilties simbolius. Sapfo poezijoje yra meilės eilėraščių, skirtų mergaitėms.
Mergaičių ir jaunų merginų paveikslai Europoje atsirado ir išplito ankstyvojo Renesanso laikotarpiu. Tarp žymiausių to meto meno kūrinių, vaizduojančių mergaites, – Petro Christuso „Jaunos mergaitės portretas“ (apie 1460 m.), Chuano de Flandeso „Jaunos mergaitės portretas“ (apie 1505 m.), Franso Halso „ Die Amme mit dem Kind“ 1620 m., Diego Velaskeso „Freilinos“ 1656 m., Jano Steino „Šv. Mikalojaus šventė“ (apie 1660 m.) ir Jano Vermeirio „Mergina su perlo auskaru“, „Mergina skaitanti laišką prie atviro lango“. Vėlesni žymūs mergaičių paveikslai yra Alberto Ankerio portretas „Mergina su Domino bokštu“, Kamilio Pisaro „Felikso dukters portretas“ (1883 m.)
Lietuvoje mergaičių portretai paplito gerokai vėliau, dvaruose atsiradus portretų poreikiui. Kita vertus, ankstyvuosius portretus dažniausiai tapydavo užsieniečiai menininkai. Tarp vėlesnių žymių mergaites vaizduojančių paveikslų paminėtinas Kazimiero Alchimavičiaus „Mergaitės portretas“ (1885 m.)
Europos vaikų literatūros kanone yra daug žymių kūrinių, kuriose kaip pagrindinės veikėjos veikia jaunos mergaitės. Pasakų, kuriose pagrindinės veikėjos yra mergaitės yra išlikę tiek lietuvių, tiek kitų Europos tautų folklore. Tarp jų yra „Auksaplaukė ir trys lokiai“, „Rapunzel“, „Princesė ir žirnis“, „Joniukas ir Grytutė“, „Maša ir lokys“ bei Brolių Grimų „Raudonkepuraitė“. Iš lietuvių pasakų – „Sigutė“, „Dvylika brolių, juodvarniais lakstančių“. Gerai žinomos knygos vaikams apie mergaites yra „Heida“, „Nuostabusis Ozo šalies burtininkas“, „Namelis prerijose“, „Anė iš Žaliastogių“, „Pepė Ilgakojinė“, „Mažosios moterys“ ir kitos.
Su vėlyvąja Viktorijos epocha didžiojoje Europos dalyje išpopuliarėjo sudėtingesnis merginų veikėjų vaizdavimas. Hanso Kristiano Anderseno pasakose „Mergaitė su degtukais“, „Undinėlė“ ir kitose kuriamos liūdnos istorijos su tragiškomis pabaigomis. 1865 m. išleistoje Leviso Karolo knygoje „Alisa stebuklų šalyje“ pagrindinė veikėja Alisa siurrealistinėje aplinkoje susiduria su ekscentriškais personažais ir intelektualiais galvosūkiais. Alisos charakteris sulaukė didelio populiarumo ir įkvėpė panašias herojes literatūroje, o vėliau ir populiariojoje kultūroje. Literatūra sekė įvairiomis kultūrinėmis srovėmis, kartais romantizavo ir idealizavo mergaites, o kartais vystėsi augančio literatūrinio realizmo judėjimo įtakoje. Daugelis Viktorijos laikų romanų prasideda nuo jų herojės vaikystės, pavyzdžiui, Džeinės Eir, našlaitės, su kuria blogai elgiasi jos globėjai ir kuri vėliau mokosi mergaičių internatinėje mokykloje.
XX a. idealizuoto mergaičių vaizdavimo grožinėje literatūroje didžiąja dalimi atsisakyta. Tarp populiarių literatūrinių romanų yra Harperio Li „Nežudyk strazdo giesmininko“, kuriame jauna mergina Skaut susiduria su fanatizmu savo bendruomenėje. Prieštaringai vertinamoje Vladimiro Nabokovo knygoje „Lolita“ (1955 m.) pasakojama apie žlugdančius santykius tarp 12 m. mergaitės ir suaugusio vyro, šiems keliaujant po JAV.
Inkultūracija
Inkultūracija – kultūrinės antropologijos sąvoka, įvardijanti visą žmogaus gyvenimą trunkantį vyksmą, kai įsiliejama į visuomenės, kurioje  gyvenama, kultūrą ir tampama jos kultūrinio tapatumo reiškėju. Tai socialinis, psichologinis ir pedagogoginis ugdymo vyksmas vaikystėje pasireiškiantis nesąmoningai, o suaugus – sąmoningai.
Ši M. J. Herskovitso įvesta sąvoką mažai skiriasi tiek nuo socializacijos, tiek nuo anksčiau įneštos akultūracijos sąvokos. Pirmoji yra kiek platesnė sociologijos sąvoka, daugiau dėmesio skirianti pritapimui visuomenėje, o pastaroji apima svetimų kultūrų įtaką asmenims ar jų grupėms.
Bob Neyret
thumb|B. Neyret su savo 1972 m. Citroën DS automobiliu 2007 m. Robert „Bob“ Neyret (g. 1934 m. vasario 28 d. Grenoblyje, Prancūzijoje) – buvęs profesionalus Prancūzijos ralio lenktynininkas, kuris dalyvavo XX a. 6-ajame dešimtmetyje ir XX a. 7-ajame dešimtmetyje. Jis 1969 ir 1970 m. užėmė 1 vietą Maroko ralyje. 1972 m. Tarptautiniame gamintojų čempionate finišavo antras su Citroën DS 21 automobiliu. Šis lenktynininkas taip pat užėmė ir du Pasaulio ralio čempionato podiumus; antrą vietą 1973 m. su Citroën DS 23 automobiliu, bei trečią vietą 1975 m. su Alpine-Renault A110 1800.
Apydimai
Apydimai – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Upynos.
Osiano giesmės
thumb|200 px|right|Osianas dainuoja ([[Nicolai Abraham Abildgaard|Nikolajaus Abilgoro paveikslas, 1787 m.)]]
Osiano giesmės  – epinė poema, sudaryta iš atskirų eilėraščių ciklo, išleista 1760 m. škotų poeto Džeimso Makfersono. Makfersonas teigė, jog Škotijos aukštumose surinko žodinę autentinę medžiagą škotų geilų kalba.
Osianas – mitinis keltų bardas, sutinkamas airių ir škotų mitologijoje. Pagal legendą jis buvo keltų herojaus Fino Mak Kumalos (Fingalo) ir jo žmonos Sadbės sūnus, gyvenęs III mūsų eros amžiuje.
Ir Fingalas, ir jo sūnus Osianas valdė legendinę senovės fianų bendruomenę, kuri veikė kariuomenės pavyzdžiu. Tas, kuris norėjo gauti fianų kario vardą, turėjo ne tik pasižymėti karingumu, bet ir būti poetu bei žinoti visas „12 poezijos knygų“.
Makfersono išleista knyga buvo populiari tarptautiniu mastu, ji išversta į daugumą Europos kalbų ir turėjo didelę įtaką tiek romantizmo judėjimo vystymuisi, tiek keltų–goidelų atgimimo judėjimui, žinomam „Gaelic revival“ pavadinimu. Makfersono šlovę vainikavo jo palaidojimas tarp literatūros korifėjų Vestminsterio abatijoje. Škotų literatūros pedagogas ir eseistas Viljamas Patonas Keras (William Paton Ker) leidinyje „Cambridge History of English Literature” pastebėjo, jog: „Makfersono, kaip filologo tyrinėtojo, amatas būtų buvęs niekas be jo literatūrinių sugebėjimų“.
Kūrinio istorija
thumb|150 px|left|Osianas ir Malvina (Johanas Peteris Kraftas, 1810 m.)
1759 m. rudenį nedideliame kurortiniame Škotijos pietuose esančiame Mofato mieste pradedantysis poetas Džeimsas Makfersonas, kuris tuo metu dirbo 11-mečio aristokrato Tomaso Grehemo (vėliau tapusio generolu), mokytoju, susipažino su škotų rašytoju Džonu Houmu (John Home). Šis jau buvo išleidęs savo tragediją „Douglas” (1756 m.), sulaukusią nemažo visuomenės atgarsio. Kaip vėliau prisiminė Houmas, kažkuriuo metu jis Makfersonui užsiminė apie Škotijos kalniečių senovės poeziją. Makfersonas tuomet jam paminėjo, jog turi surinkęs kažkiek senovės škotų – goidelų kalniečių medžiagos pavyzdžių. Houmas, kuris nemokėjo goidelų senovinės kalbos, priprašė Makfersoną jam išversti keletą giesmių tam, kad galėtų susidaryti įspūdį apie jų poetiškumą. Giesmių vertimai Houmui padarė didelį įspūdį ir jis su jais supažindino savo bičiulius Edinburge: filosofus Deividą Hjumą ir Henrį Houmą, lordą Keimsą, škotų istoriką Viljamą Robertsoną, škotų švietėją politiką Adamą Smitą, kurie tuo metu priklausė garsaus škotų teoretiko Hju Blero bičiulių draugijai. Bleras, pasak Houmo, susižavėjęs vertimais, pakvietė pas save Makfersoną ir įtikino šį išversti visas jo turėtas škotų – goidelų kalba parašytas giesmes. To pasekmė – eilėraščių ciklo publikacijos ir 1760 m. išleista Edinburge knyga, pavadinimu „Senovės poezijos fragmentai“.
thumb|150 px|right|[[Jean Auguste Dominique Ingres|Žanas Ogiustas Dominikas Engras, „Osiano sapnas“, aliejus, 1813 m.]] Šioje knygoje buvo pateikta penkiolika verstinių tekstų. Vertėjas įvardintas nebuvo. Knygos sėkmė pareikalavo ją pakartoti. Antrame leidime, kuris pasirodė tais pačiais 1760 metais, buvo pridurtas dar vienas išverstas tekstas. Šiai knygai įžanginį žodį parašė pats Bleras, kuris nurodė, jog tai yra vieno didelio epinio kalnuotosios Škotijos kūrinio apie Fingalo kovas fragmentai.
Bleras įkalbėjo Makfersoną mesti mokytojo darbą ir iškeliauti ieškoti kuo daugiau išlikusios senosios škotų – goidelų kūrybos. Surinkęs reikalingas priemones kelionei 1760 m. rugpjūčio mėnesio pabaigoje Makfersonas išvyko į šešių savaičių turnė po Argailo ir Bjuto grafysčių ir kitas Škotijos kalnų teritorijas. Grįžęs į Edinburgą 1761 m. sausio pradžioje Makfersonas pranešė, jog jam pasisekė surinkti beveik visą poemą apie Fingalą. Bleras ir jo bičiuliai surinko lėšas knygos vertimui į anglų kalbą ir jos publikavimui. Osiano giesmės buvo išspausdintos 1761–1762 m. Londone, pavadinimu „Fingalas – senovės epinė poema šešiose knygose”. Taip pat veikale buvo publikuoti kiti Osiano, Fingalo sūnaus, eilėraščiai. Buvo nurodyta, jog vertimo autorius Džeimsas Makfersonas.
Išleista knyga, nepaisant jos nemažos kainos, buvo greitai išparduota ir jau tais pačiais, 1762 metais, prireikė pakartotinio jos leidimo. Po metų, 1763 m., pasirodė naujas tomas, pavadintas „Temora”, tačiau jis sulaukė mažesnio pasisekimo negu pirmasis.
thumb|150 px|left|Žanas Ogiustas Dominikas Engras, „Osiano giesmės“, tušas, akvarelė, 1811–1813 m.
1763 m. Makfersonas išleidęs dvi knygas „Fingalas“ ir „Temora“, tokio pasisekimo savo publikuotais kitais kūriniais nebesulaukė. Vėlesniais metais jis užsiėmė politika, rašė politinius pamfletus, taip pat straipsnius istorine tematika. Po kūrinio apie „Fingalą” pasirodymo Makfersono ne kartą buvo prašoma ir net reikalaujama pateikti originalaus teksto autentiškumo įrodymus. Makfersonas delsė teisindamasis, kad yra užimtas. Teksto autentika taip ir liko neaiški, nors daugiau šalininkų yra tos nuomonės, jog tai klastotė.
Apie kūrinį
Pats žodis „Fingalas“ reiškia baltą nepažįstamąjį.
Tariamios originalios giesmės buvo verstos į poetinę prozą trumpais ir paprastais sakiniais. Kūrinio nuotaika yra epinė, tačiau nėra pateikta vieno rišlaus pasakojimo, nors visuose eilėraščiuose figūruoja tie patys personažai. Pagrindiniai veikėjai yra pats Osianas baladėmis pasakojantis istorijas, kai jis jau senas ir aklas, jo tėvas Fingalas (herojus pagrįstas Airijos didvyriu Finu Mak Kulu (Finn McCool)), jo miręs sūnus Oskaras ir Oskaro mylimoji Malvina, kuri senatvėje prižiūri Osianą. Giesmėse dominuoja nesibaigiančių kovų ir meilės dramų tematika, tačiau paaiškinimų kūrinio kontekstui nėra pateikta.
Apie kūrinio veikėjų religiją, kultūrą ar visuomeninę padėtį pateikta labai mažai informacijos. Kraštovaizdis, pavaizduotas tikroviškesnis negu patys personažai. Gamta paskendusi amžinajame rūke, apšviesta besileidžiančios saulės ar trumpalaikių meteorų. Fingalas yra Škotijos pietvakarių regiono, galbūt atitinkančio istorinę Dál Riata karalystę, karalius, o giesmėse minimas veiksmas vyksta maždaug III a.
Kūrinio reikšmė
thumb|150 px|right|Džeimso Makfersono portretas (autorius seras [[Džošua Reinoldsas)]]
„Osiano giesmės" suvaidino didžiulį vaidmenį pasaulinės epinės literatūros raidai. Šio kūrinio įtaka nesumažėjo iki pat XIX a. vidurio, nepaisant to, jog galop buvo prieita išvados, kad knyga yra klastotė.
Napoleonas ir Didro buvo Osiano gerbėjai. Volteras knygai parašė parodijas.
Tomas Džefersonas manė, jog Osianas yra „didžiausias kada nors egzistavęs poetas“, ir planavo išmokti goidelų kalbą, kad galėtų skaityti giesmes originale. Poema buvo vadinama Homero poezijos keltų atitikmeniu. Kūriniai turėjo įtakos daugeliui rašytojų, įskaitant Valterį Skotą.
Pirmoji giesmė išversta į prancūzų kalbą 1762 m., iki 1777 m. išverstas visas kūrinys. Vokiškai kalbančiose valstybėse pirmąjį vertimą atliko Michaelis Denisas 1768–1769 m., įkvėpdamas poetus Fridrichą Klopstoką ir Gėtę. Makfersono knygos įtaka matyti kūrinyje „Jaunojo Verterio kančios“. Gėtės bendradarbis Johanas Gotfridas Herderis parašė esė, pavadintą „Ištrauka iš susirašinėjimo apie Osianą ir senovės tautų dainas“ (1773 m.).
Italijos dvasininko Melchioro Cezaročio atliktas kūrinio vertimas į italų kalbą daugelio laikomas geresniu už originalą. Būtent jo vertimu žavėjosi Napoleonas.
Iki 1800 m. „Osiano giesmės" buvo išverstos į ispanų ir rusų kalbas. 1805 m. knyga išversta į olandų, 1827–1833 m. – į čekų ir vengrų kalbas. Vengras János Arany parašė kūrinį „Homeras ir Osianas“. Į lenkų kalbą „Osiano giesmes" vertė Ignacas Krasickis, 1838 m. – Severinas Goszczyńskis.
Vienas „Osiano giesmių" tekstas lenkų kalba buvo skelbtas Vilniuje 1820 m. laikraštyje „Vilniaus savaitraštis" („Tygodnik Wilenski").
Diskusija dėl kūrinio autentikos
thumb|200 px|left|Malvinos mirtis ([[Aris Šeferis)]]
Nuo pat kūrinio pasirodymo prasidėjo literatūrinės ir politinės diskusijos dėl Makfersono teiginių. Airių istorikai prieštaravo Makfersonui dėl giesmių škotiškos kilmės. Vis dėlto, goidelų (geilų) kultūra buvo bendra tiek Škotijai, tiek Airijai.
Samjuelis Džonsonas, anglų rašytojas, kritikas ir biografas, buvo įsitikinęs, kad Makfersonas yra melagis, o jo knyga yra klastotė. Džonsonas taip pat neigė eilėraščių profesionalumą. Paklaustas: „Bet, Daktare Džonsonai, ar jūs tikrai tikite, kad bet kuris žmogus šiandien galėtų parašyti tokią poeziją?“, jis atsakė: „Taip. Daug vyrų. Daug moterų. Ir daug vaikų“. Pasak Džonsono, Osiano istorija yra „tokia didelė apgavystė, kokios pasaulis dar niekada nebuvo patyręs“. Grįsdamas savo teiginius, Džonsonas aiškino, jog goidelų (geilų) kalba nėra literatūrinė ir neturi senesnių nei 100 metų rankraščių palikimo. Oponentai įrodė, kad bibliotekoje Edinburge yra 500 metų senumo goidelų rankraščių.
Škotų autoriaus Hju Blero 1763 m. traktatas apie „Osiano giesmes" gynė kūrinio autentiškumą prieš Džonsono kritiką, ir nuo 1765 m. traktato teiginiai buvo įtraukiami į kiekvieną „Osiano giesmių" leidimą, kad suteiktų patikimumą.
1766 m. Airijos senovės ir goidelų tyrinėtojas bei mokslininkas Čarlzas O’Konoras atmetė Osiano autentiškumą veikale „Pastabos apie p. Makfersono vertimus „Fingalas“ ir „Temora“. " 1775 m. jis plėtojo savo teiginius naujoje knygoje „Traktatas apie senųjų škotų kilmę ir senovę“.
Ginčai dėl kūrinio autentiškumo vyko ir XIX amžiaus pirmaisiais dešimtmečiais. Giesmių autentiškumas ir toliau buvo ginamas. Pavyzdžiui, Peteris Hatelis Vadelas veikaluose „Ossian“ ir „Clyde“ (1875 m.) teigė, kad eilėraščiuose yra topografinių nuorodų, kurių Makfersonas negalėjo žinoti.
1952 m. škotų literatūros tyrinėtojas Derikas Tomsonas ištyrė Makfersono darbo šaltinius ir padarė išvadą, kad Makfersonas surinko tikras Škotijos godelų balades, tačiau adaptavo jas, pakeisdamas originalius personažus ir kai kurias idėjas, ir buvo įdėjęs daug savo kūrybos.
„Osiano giesmės" buvo populiarios Šiaurės Europos mene, tačiau gana skirtingais laikotarpiais, pvz., kai prancūzų menininkai pradėjo vaizduoti Osianą, britų menininkai jį buvo pamiršę. Osianas buvo ypač populiarus Danijos mene, taip pat Vokietijoje.
Chorų karai
Chorų karai – nuo 2010 m. sausio 16 d. iki 2015 m. gegužės 3 d. sekmadieniais (1-ajame sezone – šeštadieniais) per TV3 rodytas muzikinis chorų konkursas. Jo vedėjai – Inga Jankauskaitė ir Vytautas Šapranauskas. Projektas buvo kurtas pagal NBC licencijos formatą „Clash of the Choirs“. Jo sumanytoja – Švedijos atlikėja ir chorvedė Caroline af Ugglas. Projekte varžėsi įvairių šalies miestų chorai, suburti garsių atlikėjų.
Pirmojo sezono finale, vykusiame 2010 m. kovo 27 d. triumfavo Raigardas Tautkus ir Kauno miesto choras. 2011 m. vasario 13 d. prasidėjo antrasis projekto sezonas, kurio finale balandžio 17 d. triumfavo Danguolė Beinarytė ir Kauno choras. 3-iasis projekto sezonas prasidėjo 2012 m. sausio 22 d., kurio finale balandžio 8 d. triumfavo Rondo ir Kauno rajono Božolė choras. 4-tasis projekto sezonas prasidėjo 2013 m. vasario 24 d., kuriame triumfavo 16 Hz ir Kauno Studentiškasis choras.
5-ajame sezone, kuris prasidėjo 2014 m. kovo 23 d., pasikeitė šou vedėjai. Jais tapo Karina Stungytė ir Mindaugas Stasiulis. Finale, kuris vyko gegužės 11 d. gegužės 11 d., nutrūko Kauno chorų pergalių serija šiame projekte, nes pergalę šventė Asta Pilypaitė ir Alytaus miesto choras.
Struktūra
Kiekvienoje laidoje chorus dešimtbalėje sistemoje vertina profesionalų komisija, sudaryta iš keturių narių. Jos balsai sumuojami su žiūrovų balsais. Kas dvi savaites, artėjant pabaigai – kas savaitę „Chorų karus“ palieka mažiausiai žiūrovų ir komisijos palaikymo sulaukęs choras. Pusfinalyje lieka trys chorai, finale – du. Nuo projekto pradžios chorai atlieka po vieną dainą kiekvienoje laidoje, vėliau – po dvi dainas. Pusfinalyje ir finale likę chorai atlieka po tris dainas.
1 sezonas (2010)
1-asis „Chorų karų“ sezonas prasidėjo 2010 m. sausio 16 d. Kovo 27 d. vykusiame finale laimėjo Raigardas Tautkus ir Kauno miesto choras, surinkęs 54 180 žiūrovų balsų. Antroje vietoje liko Edmundas Seilius ir Marijampolės choras. Toliau išsidėstė Mia ir Panevėžio choras, Deivis ir Klaipėdos choras, Irena Starošaitė ir Vilniaus choras, Sasha Son, Evelina Anusauskaitė ir Šiaulių choras bei Eglė Jurgaitytė ir Vilniaus choras. Nugalėtojai laimėjo 25 000 litų, kuriuos paaukojo Kauno zoologijos sodui. Projekto vedėjais buvo Jurgita Jurkutė ir Vytautas Šapranauskas, o nuolatiniais komisijos nariais buvo Gintaras Rinkevičius, Rūta Ščiogolevaitė, Modestas Pitrėnas ir ketvirtasis narys – kiekvienoje laidoje vis kitas (jais buvo Zita Kelmickaitė, Stasys Povilaitis, Jurijus Smoriginas, Egidijus Dragūnas ir kt.).
2 sezonas (2011)
2-asis projekto sezonas prasidėjo 2011 m. vasario 13 d., o baigėsi balandžio 17 d. Jame, kaip ir 1-ajame sezone varžėsi 7 chorai. Nugalėtojais tapo Danguolė Beinarytė ir Kauno miesto choras, surinkęs 38 524 žiūrovų balsus finale. Antrą vietą užėmė Justas Lapatinskas ir Alytaus choras, trečią – Stano ir Vilniaus choras, ketvirtą – Liudas Mikalauskas ir Tauragės choras, penktą – Deivydas Zvonkus ir Telšių choras, šeštą – Augustė ir Utenos choras, paskutiniai liko Neringa Čereškevičienė ir Vilniaus. Nugalėjęs choras laimėjo 35 000 litų, kuriuos paaukojo 2010 m. rugpjūčio 8 d. škvalo nusiaubtam Kauno parkui sutvarkyti. Šiame sezone vedėjai nepakito, o komisijos nariais tapo Loreta Sungailienė, Edmundas Seilius bei Kristina Zmailaitė. Ketvirtasis narys – kiekvienoje laidoje vis kitas (jais buvo Deivis, Mia, Edmundas Kučinskas, Vilhelmas Čepinskis ir kt.).
3 sezonas (2012)
3-iasis projekto sezonas prasidėjo 2012 m. sausio 22 d. Jo finale, kuris įvyko balandžio 8 d., nugalėjo grupė „Rondo“ ir Kauno rajono choras, įveikęs 2-oje vietoje likusius Katažiną ir Vilniaus rajono chorą. 3-ią, 4-ą, 5-ą, 6-ą ir 7-ą vietas atitinkamai užėmė Giulija ir Kėdainių choras, „Ventukai“ ir Akmenės choras, Stano ir Panevėžio pataisos namų choras, „Kitava“ ir Šiaulių choras bei Edmundas Kučinskas ir Klaipėdos choras. Šio sezono vedėjai išliko tie patys.
Dave Matthews Band
Dave Matthews Band (dažnai rašoma tiesiog DMB) – amerikiečių roko grupė iš Šarlotsvilio, susikūrusi 1991 m. 2023 m. duomenimis, grupė yra išleidusi devynis studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „Come Tomorrow“, išleistas 2018 m. birželį ir debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas septintuoju grupės albumu iš eilės, pasiekusiu šią viršūnę. 2018 m. duomenimis, „Dave Matthews Band“ visame pasaulyje yra pardavę daugiau, nei 39 milijonus įrašų.
Esvatinio ir Lietuvos santykiai
Esvatinio ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Esvatinio ir Lietuvos.
Diplomatiniai santykiai užmegzti 2021 m. balandžio 1 d. Abi šalys yra Jungtinių Tautų narės.
Lietuvoje 2022 m. pradžioje negyveno nė vienas Esvatinio pilietis.
Santykių istorija
Yra duomenų, kad SSRS vykdytos Lietuvos okupacijos metais Svazilandas palaikė ryšius su Lietuvos diplomatinėmis atstovybėmis.
2006 m. Svazilande ir kai kuriose kitose Afrikos valstybėse lankėsi lietuvių atlikėjas Hokšila, 2008 m. išleidęs albumą „Fight for Africa“.
Santykiai užmegzti 2021 m. balandžio 1 d., Lietuvos nuolatinei atstovei Jungtinėse Tautose ambasadorei Audrai Plepytei ir Esvatinio Karalystės nuolatiniam atstovui JT ambasadoriui Melusiui Martinio Masuku Niujorke pasirašius bendrąjį komunikatą dėl diplomatinių santykių užmezgimo. Tuokart Esvatinis tapo 188-ąja valstybe, su kuria Lietuva užmezgė diplomatinius santykius.
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Esvatinio siekė 13,2 tūkst. eurų, o importuojamų prekių iš Esvatinio nebuvo.
Pasiuntinių ir ambasadorių sąrašas
2023 m. duomenimis, nei Lietuva, nei Esvatinis nėra viena kitai akreditavusios savo ambasadorių.
Nobuyoshi Araki
Nobujoši Araki (, (1940 m. gegužės 25 d.) – japonų fotografas.
Biografija ir kūryba
Gimė Tokijuje. Fotografuoti pradėjo būdamas 12 metų, kai iš tėvo dovanų gavo fotoaparatą. 1963 m. baigė fotografiją ir kinematografiją Čibos universitete ir pradėjo dirbti reklamos kompanijoje Dentsu. Tuo pačiu metu dirbo prie savų projektų. 1964 m. laimėjo Taiyo apdovanojimą už fotografijų seriją Satchin, kurioje vaizdavo miesto vaikus. Kitais metais šios nuotraukos tapo pirmosios Araki parodos pagrindu. 1971 m. išleido asmeninio gyvenimo dienoraščio tipo nuotraukų knygą Sentimentali kelionė.
1971 m. išėjo iš darbo Dentsu kompanijoje ir tapo laisvai samdomu fotografu. Nuo to laiko išleido daugiau nei 200 fotografijos knygų, surengė daugybę parodų Japonijoje ir užsienio šalyse. Darbuose eksperimentuojama su įvairiais stiliais, vaizduojami kasdienio gyvenimo motyvai, miesto vaizdai, gyvūnai, žmonių portretai. Daugelyje nuotraukų figūruoja moterys; nemažai tokių fotografijų erotinio pobūdžio, kai kurios šokiruojančios ir sulaukusios cenzūros.
Pernarava (kaimas)
Pernarava – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, išsidėstęs aplink Pernaravos miestelį (rytiniame, pietiniame ir vakariniame pakraštyje).
Šilinis (Švenčionių r.)
Šilinis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 4 km į vakarus nuo Sarių, Melagėnų miške. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,19 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 145 m. Krantai ištisai apaugę medžiais ir krūmais, žemi, pelkėti, tik šiaurinis krantas aukštesnis. Ežeras nenutekantis, priklauso Sarios upės intako Karvinės baseinui (Žeimenos upės baseinas).
Šarkauščinos valsčius
Šarkauščinos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Baltarusijos teritorijoje. Centras – Šarkauščina.
Istorija
Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo. 1929 m. balandžio 1 d. prijungta dalis Kazlouščynos valsčiaus, Jodų valsčiaus ir Naujojo Paguosčio valsčiaus. 1929 m. balandžio 11 d. dar prijungta dalis Armanavičių valsčiaus ir apsikeista teritorijomis su Ažugirės valsčiumi.
Senųjų Trakų apylinkė
Senųjų Trakų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Didysis Lietuvos kelias
thumb|250px|Didysis Lietuvos kelias
Dauginiukai
Dauginiukai – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Gintenių.