cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Afganistano revoliucija
Afganistano revoliucija (, pušt. د ثور انقلاب) – revoliucija Afganistane, kurios metu 1978 m. balandžio 27–28 d. Afganistano liaudies demokratinė partija (ALDP) nuvertė generolą Muhamedą Daudą, kuris pats atėjo į valdžią per 1973 m. Afganistano perversmą ir šalyje įvedė autokratinę vienpartinę sistemą. M. Daudą ir daugumą jo šeimos narių prezidento rūmuose nužudė ALDP remiantys kariškiai. Po revoliucijos buvo sudaryta sovietų sąjungininkų vyriausybė, kurios prezidentu (Revoliucinės tarybos generaliniu sekretoriumi) tapo Nur Muhamedas Tarakis.
Revoliuciją įsakė įvykdyti ALDP narys Hafizula Aminas, kuris tapo svarbia revoliucinės vyriausybės figūra. 1978 m. birželio mėn. spaudos konferencijoje Niujorke H. Aminas teigė, kad tai buvo ne perversmas, o revoliucija, įvykdyta „tautos valia“. Revoliucijos metu vyko įnirtingi mūšiai, per kuriuos žuvo iki 2 000 kariškių ir civilių. Afganistano revoliucija buvo svarbus įvykis Afganistano istorijoje, žymintis 43 metus trukusio konflikto šalyje pradžią.
Kontekstas
Remiamas ir padedamas mažumos politinės partijos – Afganistano liaudies demokratinės partijos (ALDP), Muhamedas Daudas Chanas per 1973 m. Afganistano valstybės perversmą nuvertė karaliaus Muhamedo Zahiro monarchiją ir įkūrė pirmąją Afganistano Respubliką.
Prezidentas Daudas buvo įsitikinęs, kad glaudesni ryšiai ir Sovietų Sąjungos karinė parama leis Afganistanui perimti puštūnų žemių šiaurės vakarų Pakistane kontrolę. Tačiau Daudas, kuris tariamai buvo įsipareigojęs laikytis neutralumo politikos, ėmė nerimauti dėl sovietų bandymų diktuoti Afganistano užsienio politiką, ir abiejų šalių santykiai pablogėjo.
Valdant pasaulietinei Daudo vyriausybei, ALDP išsivystė grupuočių susipriešinimas ir konkurencija. Dvi pagrindinės frakcijos buvo Parčam ir Khalq frakcijos. 1978 m. balandžio 17 d. buvo nužudytas žymus Parčam frakcijos narys Mir Akbar Khyber. Nors vyriausybė paskelbė pareiškimą, kuriame apgailestavo dėl nužudymo, ALDP atstovas Nur Muhamedas Tarakis apkaltino vyriausybę. ALDP vadovai, matyt, baiminosi, kad Daudas planuoja juos pašalinti.
Per Mir Akbar Khyber laidotuves įvyko protestas prieš vyriausybę, o netrukus buvo suimta dauguma ALDP lyderių, įskaitant Babraką Karmalį. Hafizula Aminui buvo skirtas namų areštas, o tai suteikė jam galimybę surengti sukilimą, kuris pamažu brendo daugiau nei dvejus metus. Aminas, neturėdamas didelės įtakos, nurodė Khalq armijos karininkams nuversti vyriausybę.
Revoliucija
Preliminarūs perversmo žingsniai buvo žengti balandžio mėnesį, kai Daudo vadovaujamas tankų vadas įspėjo apie žvalgybos duomenis, leidžiančius manyti, kad artimiausiu metu, konkrečiai balandžio 27 d., bus surengtas išpuolis prieš Kabulą. Vadui rekomendavus, tankai buvo išdėstyti aplink nacionalinius rūmus. 27 d. tankai nukreipė savo ginklus į rūmus. Prašymą pateikęs tankų vadas prieš tai slapta perbėgo į Khalq.
Pasak vieno liudininko, pirmieji artėjančio perversmo ženklai Kabule balandžio 27 d. apie vidurdienį buvo pranešimai apie į miestą važiuojančią tankų koloną, neaiškios kilmės dūmus netoli Gynybos ministerijos ir ginkluotus vyrus, kai kurie iš jų vilkėjo karines uniformas, saugojusius pagrindinę sankryžą. Pirmieji šūviai pasigirdo netoli Vidaus reikalų ministerijos Kabulo centro, kur policininkų kuopa, matyt, susidūrė su artėjančia tankų kolona. Iš ten mūšiai išplito į kitus miesto rajonus. Vėliau tą pačią popietę pirmieji naikintuvai „Sukhoi Su-7“ nusileido žemai ir raketomis apšaudė nacionalinius rūmus miesto centre. Ankstyvą vakarą per vyriausybinį Afganistano radiją buvo transliuojamas pranešimas, kad Khalq nuverčia Daudo vyriausybę. Pavartojus žodį „Khalq“ ir jį tradiciškai siejant su Afganistano komunistais, tapo aišku, kad perversmui vadovauja ALDP, taip pat kad sukilėliai užėmė radijo stotį.
Apie vidurnaktį oro atakos prieš rūmus suintensyvėjo, nes šeši „Su-7“ naikintuvai pakartotinai atakavo raketomis, apšviesdami miestą. Kitą rytą, balandžio 28 d., Kabule buvo beveik ramu, nors pietinėje miesto dalyje vis dar buvo girdėti šaudymo garsai. Kabulo gyventojai, išdrįsę išeiti iš namų, suprato, kad sukilėliai visiškai kontroliuoja miestą, ir sužinojo, kad ankstų rytą buvo nužudytas prezidentas Daudas Chanas ir jo brolis Naimas. Grupė kareivių apsupo smarkiai apgriautus rūmus ir pareikalavo pasiduoti. Vietoj to Daudas ir Naimas su pistoletais rankose puolė iš rūmų į kareivius ir buvo nušauti. Be to, žuvo Daudo kabineto gynybos ministras Ghulamas Haidaras Rasulis, vidaus reikalų ministras Abdulkadiras Nuristanis ir viceprezidentas Sajidas Abdula.
Perversmas reiškė Barakzajų dinastijos valdžios pabaigą po 152 metų.
"Pirmą kartą Afganistano istorijoje baigėsi paskutiniai monarchijos, tironijos, despotizmo ir tirono Muhamedo Nadiro dinastijos valdžios likučiai, o visa valstybės valdžia atsidūrė Afganistano žmonių rankose. – Pranešimas per Afganistano radiją 19.00 val."
Tarptautinė reakcija
1978 m. gegužės 28 d. JAV ambasados Kabule telegramoje JAV ambasadoms Islamabade, Maskvoje, Naujajame Delyje ir Teherane, JAV ryšių biurui Pekine ir JAV valstybės sekretoriui JAV ambasadorius Kabule Teodoras L. Eliotas cituoja Kinijos ambasadoriaus Kabule Huang Ming-Ta apibūdinimą, kad naująjį režimą „neabejotinai kontroliuoja prosovietiniai komunistai“, ir jo pareiškimą, kad pirmininkas Tarakis ir Hafizula Aminas išreiškė ketinimus būti neutraliais. Huang Ming-Ta taip pat pastebėjo, kad Sovietų Sąjunga turi didelę įtaką Afganistane ir suteiks bet kokią pagalbą, kurios gali prireikti, tačiau spėliojo, kad Sovietų Sąjungai tai gali būti brangus sumanymas. Huang Ming-Ta išreiškė nuomonę, kad „per artimiausius metus Afganistane gali įvykti tam tikrų pokyčių ir kad Amerikos programos Afganistane turėtų būti tęsiamos“. Valstybės departamento analitikai JAV prezidentui Džimiui Karteriui sakė, kad tiesioginis Sovietų Sąjungos dalyvavimas perversme mažai tikėtinas: „Nors jie tikriausiai šiek tiek nusivylė prezidentu Daudu, nemanome, kad jie būtų bandę perimti šią svarbią neutralią šalį“.
Juozas Stanislovas Potockis
Juozas Stanislovas Potockis (m. 1722) – Karūnos armijos rotmistras, Kijevo kaštelionas.
Biografija
Karaliaus rūmininko ir pasiuntinio Povilo Potockio sūnus, brolis: primo Teodoro Adžejaus ir Karūnos dvaro maršalkos ir referento Stepono. Buvo Belzo vaivados Teodoro Potockio ir Joachimo Karolio Potockio senelis.
1684 metais tapo šarvuotos vėliavos rotmistru. Buvo taip pat Kameneco kaštelionu nuo 1714 metų.
Andžejus Gurskis
Andžejus Gurskis (m. 1626) – Karūnos dvaro paiždininkas, Mazovijos vaivada nuo 1623, Haličo ir Podolės Kameneco kaštelionas nuo 1619, Ovručo, Strelecko seniūnas, diplomatas.
Zebžydovskio rokošo metu palaikė karalių Zigmantą Vazą, buvo siunčiamas du kartus kaip delegatas derybų su rokošininkais. 1613 metais išsiųstas su pasiuntinybe į Osmanų imperiją.
FK Vilnius (moterys)
Viešoji įstaiga – futbolo klubas „Vilnius“ – Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus. Klubas turi vyrų FK Vilnius ir merginų futbolo ekipas. Namų rungtynes žaidžia BFA arenoje.
2020 m. merginų ekipos subūrimas
FK Vilnius subūrė merginų ekipą, kuri 2020 m. dalyvavo LMFA I lyga pirmenybėse. Debiutiniame sezone ekipa užėmė trečią vietą.
2021 m. patekimas į A lygą
2021 m. ekipa debiutavo aukščiausiame divizione. Trenere pradėjo dirbti Kotryna Kulbytė. Ketvirtame ture ekipa pasiekė pirmą pergalę moterų A lygoje, kai rezultatu 5:1 nugalėjo uteniškes.
2022 m. sezonas
2022 m. ekipai vadovavo Kotryna Kulbytė, buvo išlaikytos geriausios žaidėjos. Klubas siekė UEFA licencijos, o A lygoje buvo keliamas tikslas iškovoti antrą vietą. Galutinėje komandų rikiuotėje liko trečioje vietoje.
Lietuvių laisvamanių federacija
Lietuvių laisvamanių federacija – liberalios pakraipos ateistinė organizacija, įkurta 1918 m. Čikagoje ir gyvavusi iki 1922 m. Organizacijai priklausė 600 narių, ją sudarė 23 kuopos.
FK Vilnius (moterys)
Sudėtis
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" | (kapitonė)
Lietuvių laisvamanių federacija
Lietuvių laisvamanių federaciją įsteigė Julius Mickevičius drauge su Aleksu Ambrozevičiumi ir kitais, jis ėjo federacijos pirmininko pareigas. Tarp aktyvių organizacijos narių buvo A. Ambrozevičius, S. Danilevičius, P. Dubickas, S. Jankauskas, A. Ripkevičius, P. Galskis. Organizacija leido laikraštį „Kardas“, ėjusį 1918–1929 m., knygas, organizavo paskaitas, diskusijas, skleisdama materialistinę pasaulėžiūrą.
Gyvavimą organizacija baigė, JAV kilus komunizmo ir ateizmo kritikos bangai.
FK Vilnius (moterys)
Sudėtis
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Korėjietiškas lankas
thumb Korėjietiškas lankas – tradicinis lankas, kilęs iš Korėjos regiono. Tradiciškai gamintas iš Azijinio buivolo ragų. Styga buvo įtempiama ir paleidžiama nykščiu.
Istoriniai įrašai apie korėjietiškus lankus datuojami nuo I a. pr. m. e. kuomet jie pradėti naudoti karuose su Kinija. Vėliau šie lankai naudoti gynybai prieš piratus iš Japonijos. Nuo 1392 m. iki 1894 m. šaudymas iš lanko buvo privalomas įgūdis Pietų Korėjos armijoje.
Šiais laikais korėjietiški lankai vis dar naudojami sportui ir laisvalaikiui.
Gaurės Fišerio koplyčia
Gaurės Fišerio koplyčia – Boleslavo Fišerio kapo koplyčia, esanti apie 1,2 km į vakarus nuo Gaurės miestelio centro, Šešuvies kairiajame krante, netoli buvusios Gaurės dvaro sodybos.
Gaurės dvaro savininkas Boleslovas Fišeris buvo Rusijos carinės kariuomenės gydytojas, išgarsėjo padėjęs sėkmingai pagimdyti carienei kūdikį. Daugiausia gyveno Sankt Peterburge, vėliau pirko namą Kaune, o Gaurėje dvarą. Tuomet dvarui priklausė 1000 ha žemės. B. Fišeriui labai patikusi Gaurės apylinkių gamta, vietovaizdžiai, čia leisdavo vasaras. Dvare atostogaujant B. Fišeriui, būdavo iškelta vėliava. Tai reiškė, kad gydytojas priima vietinius gyventojus gydyti veltui. XX a. pradžioje, ant Šešuvies krante esančios pušimis apaugusios kalvelės pastatė neoromantinio stiliaus koplyčią, kurioje buvo sumanęs įrengti šeimyninį mauzoliejų, nes turėjo 9 vaikus. Koplyčios langus greičiausiai puošė vitražai. Jos rūsyje įrengta 12 kriptų. B. Fišeris buvo religingas, siekė, kad koplyčioje būtų ir meldžiamasi. Koplyčioje buvo didžiulis kryžius su Nukryžiuotojo skulptūra. Po Pirmojo pasaulinio karo perkeltas į Gaurės bažnyčią, vėliau su ja sudegė.
Tautvydas Vedrickas
Tautvydas Vedrickas (g. 1990 m. sausio 31 d. Vilniuje) – Lietuvos šachmatininkas, FIDE meistras (nuo 2010 m.), daugkartinis Lietuvos vaikų, jaunučių, jaunių šachmatų čempionas, Lietuvos greitųjų šachmatų čempionas (2013 m.), Lietuvos vyrų šachmatų rinktinės narys, šachmatų olimpietis (2012 m.).
Biografija
Baigė Vilniaus Žvėryno gimnaziją. Studijuoja MRU. Nuo 2016 m. Mykolo Romerio universiteto Teisės fakulteto teisės magistro studijų studentas.
The Alchemist's Euphoria
The Alchemist's Euphoria – septintasis britų roko grupės „Kasabian“ studijinis albumas, išleistas 2022 m. rugpjūčio 12 d. Tai – pirmasis grupės darbas per penkerius metus nuo 2017 m. išleisto „For Crying Out Loud“, taip pat pirmasis, kuriame Serge Pizzorno atlieka pagrindinio vokalisto rolę, kadangi buvęs vokalistas Tom Meighan 2020 m. buvo atleistas. Be to, šiame įraše gitaristas Tim Carter groja kaip pilnavertis grupės narys, prieš tai grojęs visuose grupės įrašuose nuo 2009 m. išleisto „West Ryder Pauper Lunatic Asylum“ bei nuo 2013 m. grojęs koncertinėje grupėje. Albumas turėjo būti išleistas savaite anksčiau, tačiau buvo nukeltas dėl problemų su vinilinių plokštelių gaminimu.
Tautvydas Vedrickas
Išorinės nuorodos
Tautvydas Vedrickas
The Alchemist's Euphoria
Albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų bei debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės albumų reitingo vietoje, tapdamas šeštuoju grupės įrašu, pasiekusiu šią viršūnę.
Kūrybinė grupė
Kasabian
Techninis personalas
Pieščiai (Kriūkai)
Pieščiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Žemosios Panemunės, kairiojo Nemuno kranto terasoje.
Azijos anticiklonas
thumb|260px|Oro slėgio žemėlapis. Teritorijos Pietų Sibire ir Centrinėje Azijoje, veikiamos Azijos anticiklono, pasižymi ypač aukštu slėgiu (raudona spalva)
Azijos anticiklonas (kitaip Azijos maksimumas, Sibiro anticiklonas, Sibiro maksimumas) – aukšto atmosferos slėgio sritis Azijoje, susidaranti kasmet žiemomis. Jo centras – virš Mongolijos. Azijos anticiklonas yra vienas sezoninių atmosferos veiklumo centrų. Susidaro formuojantis ir išsilaikant aukšto slėgio sritims virš atvėsusio žemyno. Iš Azijos anticiklono šaltas oras slenka per Kiniją ir Japoniją į pietus ir pietryčius (žiemos Azijos musonas).
Veikiant Azijos anticiklonui jo centre temperatūra nukrenta žemiau -40 °C, o slėgis pakyla virš 1041 milibarų. Dėl šio anticiklono Sibire temperatūros pasiekia rekordinį šaltį (-67,8 °C Verchojanske 1885 m.), o oro slėgis – maksimumą (1083,8 milibarai Agatoje, Krasnojarsko krašte 1968 m.). Azijos anticiklonas žiemomis lemia klimatą ne tik virš Sibiro, šiaurės ir centrinės Kinijos, Vidurinės Azijos, bet jo šaltos oro masės gali įsiveržti ir į Europą (iki pat Italijos) arba Pietryčių Azijos (iki Malaizijos, Filipinų). Azijos anticiklonas pradeda formuotis rugpjūtį, maksimumą pasiekia sausį, o paliauja balandį.
Beta dalelė
Beta (β) dalelė – greitai skriejantis elektronas arba pozitronas, išspinduliuojamas radioaktyvaus atomo branduolio beta skilimo metu. Jis gali turėti teigiamą – beta plius (β+) – arba neigiamą – beta minus (β−) – krūvį. Beta dalelės susidaro, kai vienas iš radioktyviojo elemento atomo branduolio neutronų skyla į protoną bei elektroną ir pastarąjį išspinduliuoja.
Beta dalelės skvarbesnės už alfa daleles, dauguma juda beveik šviesos greičiu. Jos gali įveikti odos sluoksnį ir pažeisti audinius, taip pat jos yra pavojingos akims. Daugelį jų galima sustabdyti arba susilpninti nešiojamais drabužiais, akiniais arba kokia nors kitos medžiagos kelių centimetrų uždanga (pvz., stiklu arba aliuminiu).
Nyrbatoras
Nyrbatoras  – miestas šiaurės rytinėje Vengrijos dalyje, netoli valstybinės sienos su Rumunija ir Ukraina. Rajono centras, priklauso Sabolčo-Satmaro-Berego medei. Apie 12 000 gyventojų, žinomas savo terminių vandenų maudykle.
Geografija
Miestas išsistatęs kalvotame etnografinio ir geografinio regiono Nyírség, prie kelio Nr. 471 iš Debreceno į valstybinės sienos kirtimo punktą su Ukraina Tisabečis–Vilokas. Vietiniai keliai jungia su Nyredhaza ir Baktaloranhaza, o taip pat veda prie sienos kirtimo su Rumunija Nyrabranai–Valia lui Michai. Per Nyrbatorą kursuoja vietiniai traukiniai iš Debreceno į Matesalką bei atgal.
thumb|left|150px|Miesto herbas
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėtas dar 1279 m. Vengrijos karalius Karolis Robertas 1330 m. gyvenvietei suteikė turgaus rengimo privelegiją. Priklausė Gutkeledų giminei, vėliau iki pat 1613 m. perėjo į Batorų rankas. Pastarųjų valdymo metu Nyrbatoras XV a. ir XVI a. klestėjo kaip amatų ir prekybos centras prie kelio, jungiančio Vengriją su Lenkijos karalyste ir Transilvanija. 1549 m. Nyrbatore imperatoriaus Ferdinando I pasiuntiniai su Transilvanijos regentu vyskupu Jurgiu Martinuzzi sudarė sutartį, pagal kurią Transilvanija perėjo į Habsburgų pavaldumą. XVIII a. gyvenimas mieste nusmuko ir šalies administracinės reformos metu 1872 m. Nyrbatoras prarado miesto teises, jas atgavo tik 1973 m.
thumb|left|190px|[[Batorai|Batorų giminės herbas miesto kalvinų bažnyčioje]] Nyrbatoras plačiai susijęs su Batorų giminės istorija, kas atsispindi jo pavadinime ir herbe. Legenda skelbia: ''Mitinis didvyris Vitus, trimis smūgiais nugalėjęs pelkėse apsigyvenusį drakoną, buvo pramintas Báthory, kar reiškia vengriškai reiškia „drąsuolis“. Batorų giminės herbe pavaizduotas kandantis sau į uodegą drakonas, o supaprastintame variante išdėstyti trys žvėries dantys.'' Miesto kalvinų bažnyčioje patalpintas kalkakmenyje iškaltas Batorų herbas, manoma, kad panašus buvo pagamintas Transilvanijos vaivados Ištvano Batoro (Lietuvos–Lenkijos valdovo Stepono Batoro tėvo) sarkofagui papuošti. Šios plokštės kopija 2018 m. buvo padovanota Valdovų rūmams Vilniuje ir dabar ji demonstruojama ekspozicijų salėje.
Turistinės atrakcijos
1488–1511 m. Nyrbatore iškilo kalvinų Šv. Jurgio bažnyčia, po to – medinė varpinė (XVI a.). Be to, stovi gotikinė pranciškonams priklausiusi Romos katalikų bažnyčia (nekentėjusi turkų invazijos metu, interjeras 1717 m. atkurtas baroko stiliumi). Baroko laikotarpiui priskirtinas ir buvęs vienuolynas, jame dabar įrengtas Ištvano Batoro (1477–1534) muziejus. Išlikusi nedidelė Batorų pilis. Nuo 1967 m. mieste rengiami muzikiniai, o nuo 1992 m. – ir gatvės teatrų festivaliai.
Spešlas
– didžiausio formato stand-up komedijos pasirodymas prieš auditoriją. Trunka 60–120 min.
Bruožai
Organizuojamas vakare, koncertų salėje, atliekamas solo patyrusio ir populiaraus stand-up komiko.
Spešlo esmę sudaro humoristinis ar satyrinis žmogaus atsiminimų, patirčių, įspūdžių, išgyvenimų, nuomonių, pasipiktinimo ar santykių pasakojimas.
Pasižymi struktūruota (pvz. rėmine) kompozicija, neblaškančia scenografija, dialogu su žiūrovais, kartais improvizacija.
Dažniausiai iš anksto reklamuojamas ir įrašomas, vėliau transliuojamas per televiziją ar internetu (pvz. per pasižiūrėjimo platformas ).
Mergina Australijoje
Mergina Australijoje – 1971 m. Australijoje nufilmuota italų romantinė komedija.
Turinys
Po Antrojo pasaulinio karo, susigundę naujomis galimybėmis ir darbo pažadais, tūkstančiai italų emigravo į Australiją. 1971 m., pragyvenęs šioje šalyje daugiau kaip 25 metus, vienas iš jų, pusamžis Amedeo nusprendžia susirasti žmoną. Po susirašinėjimo laiškais, pas jį iš Romos atvyksta būsima nuotaka Karmela. Deja, situacija ne visai paprasta, nes kiekvienas iš jų turi ką slėpti. Karmela – neraštinga prostitutė, nusprendusi, kad išvyka į Australiją yra galimybė pasprukti nuo įkyraus sąvadautojo. Amedeo, kompleksuojantis dėl savo išvaizdos, į pažinčių tarnybą nusiuntė prieš 20 metų darytą nuotrauką, kurioje jis įamžintas su draugais Džiuzepe ir Bampo. Be to, nuotraukoje rodykle pažymėtas ne Amedeo, o Džiuzepė.
Oro uoste pamatęs gražuolę Karmelą, Amedeo išsigąsta ir prisistato šio draugu Džiuzepe. Mergina nusivilia, kad ją sutinka ne jaunikis, bet kitas žmogus, ypač kai šis pareiškia, kad kelionė mašina truks 3 dienas – tiek laiko jis turi tam, kad sužavėtų Karmelą ir išdrįstų jai pasakyti tiesą.
Rūdinis Altajus
Rūdinis Altajus  – pietvakarinė Altajaus kalnų dalis, kurioje yra didelės polimetalų rūdų sankaupos. Tęsiasi apie 400 km per Kazachstano (Rytų Kazachstano sritis) ir Rusijos teritorijas, daugiausia tarp Irtyšiaus ir Čaryšo upių. Į Rūdinį Altajų įeina Ubos, Kolyvanio, Kalbos kalnagūbriai, Tigireko, Ivanovo, Ulbio, Cholzuno kalnagūbrių pašlaitės. Būdingas vidutikalnių reljefas (aukštis iki 2776 m), vakaruose – žemakalniai.
Yra dvi rūdų juostos: vario-švino-cinko rūdų (Orlovo, Usos, Beriozovo ir kt. telkiniai) ir švino-cinko rūdų (Rubcovsko, Stepnojaus, Leninogorsko, Zyrianovsko ir kt.). Kasamas piritas, sfaleritas, galenitas, chalkopiritas, yra sidabro, aukso, telūridų telkinių. Randamas kvarcas, chloritas, sericitas, baritas, karbonatai.
Rūdinio Altajaus sąvoką įvedė geologas Vladimiras Kotulskis.
Tirat Cvi
Tirat Cvi  – kibucas šiaurės rytų Izraelyje, Šiaurės apskrityje, 10 km į pietus nuo Beit Šeano, tuoj į vakarus nuo Jordano upės ir sienos su Jordanija. Verčiamasi mėsos pramone, datulinių finikų auginimu (tiekia Sukoto šventei reikalingus lulavus – palmių lapelius).
Tirat Cvi 1942 m. birželio 21 d. užfiksuota +54 °C temperatūra (viena pačių karščiausių temperatūrų Azijoje).
Istorija
Kibucas įkurtas 1937 m. žydų iš Vokietijos, Lenkijos ir Rumunijos ir pavadintas rabino Cvi Hiršo Kališerio garbei.
Afganistano Respublika (1973–1978)
Afganistano Respublika (pušt. د افغانستان جمهوریت, ) – pirmoji Afganistano respublika. Ji dažnai vadinama Daudo respublika, nes ji buvo įkurta 1973 m. liepos mėn. po to, kai generolas Muhamedas Daudas Chanas perversmo metu nuvertė savo pusbrolį karalių Muhamedą Zahirą. Generolas Daudas garsėjo autokratiškumu ir bandymais modernizuoti šalį, be kita ko, padedant Sovietų Sąjungai ir JAV.
1978 m. įvyko karinis perversmas, vadinamas Afganistano revoliucija, kurį inicijavo komunistinė Afganistano liaudies demokratinė partija ir per kurį buvo nužudytas Daudas ir jo šeima. Vėliau „Daudo respubliką“ pakeitė sovietų sąjungininkė Afganistano Demokratinė Respublika.
Įkūrimas
1973 m. liepos mėn., kai karalius Zahiras, tuo metu valdęs Afganistano monarchas, buvo Italijoje, kur jam buvo atlikta akių operacija ir gydomas lumbagas, jo pusbrolis ir svainis, generolas Muhamedas Daudas Chanas, buvęs ministras pirmininkas, Kabule įvykdė valstybės perversmą. Šis perversmas nuvertė Afganistano Karalystę ir vietoj jos įkūrė Afganistano Respubliką, kuri buvo vienpartinė respublika. Prieš dešimtmetį karalius Zahiras privertė generolą Daudą atsistatydinti iš ministro pirmininko pareigų. Kitą mėnesį karalius atsisakė sosto, užuot rizikavęs pradėti pilietinį karą.
Vienos partijos valdžia
Užgrobęs valdžią generolas Muhamedas Daudas, kuris pats pasiskelbė pirmuoju Afganistano prezidentu, įkūrė savo politinę partiją – Afganistano nacionalinę revoliucinę partiją. Ši partija tapo vieninteliu šalies politinės veiklos centru. 1977 m. sausio mėn. buvo patvirtinta nauja konstitucija, kuri įtvirtino prezidentinę vienpartinę valstybę, o politinė opozicija buvo slopinama, kartais smurtu.
Taip pat 1973 m. buvęs ministras pirmininkas Mohammad Hashim Maiwandwal buvo apkaltintas perversmo rengimu, nors neaišku, ar planas iš tikrųjų buvo nukreiptas prieš naują respublikos vyriausybę, ar prieš panaikintą monarchiją. Jis buvo suimtas ir tariamai nusižudė kalėjime prieš teismo procesą, tačiau plačiai paplitusi nuomonė, kad jis buvo mirtinai nukankintas.
Komunizmo iškilimas
Generolui Daudui 1973 m. įkūrus Afganistano Respubliką, Afganistano liaudies demokratinė partija (ALDP) nariai gavo postus vyriausybėje. 1976 m. prezidentas Daudas parengė septynerių metų ekonominį šalies planą. Jis pradėjo karinio mokymo programas su Indija ir pradėjo derybas dėl ekonominės plėtros su Iranu. Daudas taip pat kreipėsi į naftos turtingas Artimųjų Rytų šalis, tokias kaip Saudo Arabija, Irakas ir Kuveitas, prašydamas finansinės pagalbos.
Tačiau Daudo prezidentavimo laikotarpiu santykiai su Sovietų Sąjunga pablogėjo. Ji laikė jo perėjimą prie vakarams palankesnio vadovavimo pavojingu, įskaitant Daudo kritiką dėl Kubos narystės neprisijungusiųjų judėjime ir Daudo sovietų karinių ir ekonominių patarėjų išsiuntimą. Politinės opozicijos slopinimas dar labiau nuteikė prieš jį sovietų remiamą ALDP, kuri buvo svarbi 1973 m. perversmo prieš karalių sąjungininkė.
1978 m. Daudas pasiekė nedaug iš to, ką buvo užsibrėžęs. Afganistano ekonomika nepadarė jokios realios pažangos, o Afganistano pragyvenimo lygis nepakilo. Be to, Daudas susilaukė daug kritikos dėl 1977 m. priimtos vienos partijos konstitucijos, kuri atitolino jį nuo jo politinių rėmėjų.
1978 m. afganistaniečiai nusivylė „nieko nedarančia“ Daudo vyriausybe, ALDP vyriausybės pareigūnus kai kurie tapatino tik su ekonominėmis ir socialinėmis reformomis. Iki to laiko dvi pagrindinės ALDP frakcijos, anksčiau įsivėlusios į kovą dėl valdžios, pasiekė trapų susitarimą dėl susitaikymo. Komunistams simpatizuojantys kariuomenės pareigūnai tuo metu jau planavo žygį prieš vyriausybę. Pasak Hafizula Amino, kuris 1979 m. tapo Afganistano valstybės vadovu, ALDP pradėjo rengti perversmą 1976 m., likus dvejiems metams iki jo įvykdymo. kairėje|miniatiūra|[[Muhamedas Daudas|Muhamedas Daudas Chanas]]
Afganistano revoliucija
ALDP užgrobė valdžią per žiaurų karinį perversmą 1978 m., kuris labiausiai žinomas kaip Afganistano revoliucija. Balandžio 27 d. kariai iš karinės bazės Kabulo tarptautiniame oro uoste pradėjo judėti sostinės centro link. Valdžiai įtvirtinti prireikė vos 24 valandų – per greitą veržimąsi buvo surengtas oro antskrydis prieš prezidento rūmus, o sukilėlių kariuomenės daliniai greitai užėmė svarbiausias institucijas ir ryšių linijas. Kitą dieną nuverstajam Daudui ir didžiajai daliai jo šeimos narių buvo įvykdyta mirties bausmė.
ALDP generalinis sekretorius Nur Muhamedas Tarakis buvo paskelbtas Revoliucinės tarybos prezidiumo pirmininku ir faktiškai pakeitė Muhamedą Daudą Chaną valstybės vadovo poste. Jis tuo pat metu tapo naujai įkurtos Afganistano Demokratinės Respublikos vyriausybės vadovu.
Politika
Šaltojo karo metu Daudas Chanas vykdė bi-tarafi politiką, kuri reiškė „be pusių“. Jis siekė investicijų iš Sovietų Sąjungos ir JAV. Valdant jis daug dėmesio skyrė švietimui ir moterų teisėms. Jo vyriausybė atidarė daugybę mokyklų ir iki Afganistano revoliucijos pradžios mokyklose mokėsi 1 mln. afganų mokinių, tarp kurių buvo daug mergaičių.
Ivanas Kotliarevskis
Ivanas Petrovičius Kotliarevskis (, 1769 m. rugsėjo 9 d. – 1838 m. lapkričio 10 d.) – ukrainiečių rašytojas, poetas ir dramaturgas, visuomenės veikėjas, laikomas šiuolaikinės ukrainiečių literatūros pradininku. Kotliarevskis buvo Rusijos ir Turkijos karo veteranas.
Biografija
Kotliarevskis gimė Ukrainos mieste Poltavoje. Po studijų Poltavos dvasinėje seminarijoje (1780–1789 m.) jis dirbo dvarininkų auklėtoju kaimo sodybose, kur susipažino su ukrainiečių liaudies gyvenimu ir valstiečių šnekta. 1796–1808 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje Siverskio karabinierių pulke. Kotliarevskis dalyvavo Rusijos-Turkijos kare kaip štabo kapitonas, kurio metu Rusijos kariai apgulė Izmailo miestą. 1808 m. jis pasitraukė iš kariuomenės. 1810 m. tapo nuskurdusių bajorų vaikų mokymo įstaigos globėju. 1812 m. Prancūzijos invazijos į Rusiją metu Horošino mieste suorganizavo 5-ąjį Ukrainos kazokų pulką su sąlyga, kad po karo jis bus paliktas kaip nuolatinė karinė formuotė. Už tai jam buvo suteiktas majoro laipsnis.
Pirmasis šiuolaikinis ukrainiečių rašytojas
1798 m. Ivano Kotliarevskio pašiepianti herojinė poema „Eneida“ laikoma pirmuoju literatūros kūriniu, išleistu tik šiuolaikine ukrainiečių kalba. Tai laisvas ankstesnės rusų poeto N. P. Osipovo 1791 m. išleistos poemos „Eneida travesti“ vertimas, tačiau jo tekstas visiškai skiriasi. 1845 m. Vincentas Ravinskis rusiškame žurnale „Majak“ baltarusiškai parašė „Eneida travestied“. Nors ukrainiečių kalba buvo kasdienė milijonų Ukrainos gyventojų kalba, imperinės Rusijos kontroliuojamoje teritorijoje oficialiai buvo draudžiama ją vartoti literatūroje. Eneida yra Vergilijaus „Eneidos“ parodija, kurioje Kotliarevskis Trojos herojus pavertė Zaporožės kazokais. Kritikai mano, kad ji buvo parašyta atsižvelgiant į Jekaterinos Didžiosios įsakymu sunaikintus Zaporožės kazokus.
Dvi jo pjesės, „Natalka Poltavka“ (Natalka iš Poltavos) ir „Moskal-Charivnyk“ (Maskvietis-burtininkas), buvo sukurtos į operą ir padėjo plėtoti Ukrainos nacionalinį teatrą."Ten, kur meilė Tėvynei įkvepia didvyriškumą, ten priešo pajėgos neatsilaikys, ten krūtinė stipresnė už patrankas. —  Ivanas Kotliarevskis"
Jurijus Baturinas
Jurijus Baturinas (g. 1972 m. rugpjūčio 13 d., Ukrainoje) – Rusijos teatro ir kino aktorius.
Biografija
2005 m., būdamas trisdešimt trejų, grįžo į aktoriaus profesiją, vaidino filmuose ir televizijos serialuose. Pirmąjį svarbų vaidmenį (Olegą Suchovą) įkūnijo 2008 m. Ukrainos televizijos seriale „Pritraukimo jėga“. Išgarsėjo, kai pasirodė rusų televizijos serialas „Žiniuoniss“ (2008).
Aurora (kreiseris)
„Aurora“ – šarvuotadenis kreiseris, esantis Sankt Peterburge, šiaurinėje Petrogrado krantinėje. Kreiseris laikomas vienu iš Sankt Peterburgo simbolių.
Istorija
thumb|250px|Kreiseris „Aurora“ Laivas pastatytas 1900 m. „Naujojo Admiraliteto“ laivų statykloje pagal K. Tokarevskio projektą. Kovinį krikštą kreiseris gavo 1905 m. gegužės 14 d. Cusimos mūšyje. Vėliau buvo Baltijos laivyne, 1911 m. dalyvavo Siamo karaliaus karūnavimo iškilmėse Bankoke.
Laivo jūreiviai aktyviai dalyvavo 1917 m. Rusijos revoliucijos įvykiuose. Susiformavęs stereotipas, kad „Auroros“ tuščias šūvis tapo signalu pulti Žiemos rūmus Spalio perversmo metu.
Petlyakov Pe-2
Petlyakov Pe-2 pagal pagamintų dvimotorių lėktuvų vienetų skaičių buvo trečias po Junkers Ju 88 ir Vickers Wellington. Lėktuvas buvo vertinamas dėl savo manevringumo ir ilgaamžiškumo. 6 pagrobti lėktuvai buvo perduoti Suomijos pajėgoms ir naudoti Rytų kampanijos metu.
Kelios buvusios Tarybų Sąjungos šalys šį lėktuvą naudojo ir po karo.
Rimini Rimini
Rimini Rimini – 1987 m. Italijoje sukurta situacijų komedija.
Turinys
Filme rodomos kelios siužetinės linijos, kurias jungia veiksmo vieta – kurortas Riminis.
Teisėjas Morelis, aršus kovotojas su erotika ir ištvirkimu, atvyksta atostogų ir patenka į Lolos Sarti, kurios barą jis uždarė prieš kelias savaites, paspęstus spąstus: moteris jį suvilioja ir surenka kompromituojančius duomenis, o pats teisėjas netikėtai supranta turintis homoseksualių polinkių. Trys tinginiai broliai atlydi savo seserį, kuri niekaip negali pamiršti savo buvusio meilužio. Dvi draugės, kurių viena nori atkeršyti vyrui, apgaudinėjančiam ją jau 12 metų. Nevykėlis verslininkas, atvykstantis sudaryti sandėrio, ir vietoje žmonos atsivežantis kartu gatvėje sutiktą prostitutę, o žmogus, su kuriuo jis ketina pasirašyti kontraktą, įpratęs permiegoti su kiekvieno kompaniono žmona.
Tokugava Jošinobu
Tokugava Jošinobu (, taip pat žinomas kaip Tokugava Keiki arba Hitocubaši Keiki; 1837 m. spalio 28 d. – 1913 m. lapkričio 22 d.) – 15-tasis Tokugavų ir paskutinysis Japonijos šiogūnas. Jošinobu prisidėjo prie palygintinai taikaus perėjimo į Meidži restauraciją, kurios metu buvo nuverstas šiogūnatas ir sugrąžinta imperinė valdžia Japonijoje. Jis buvo Hitocubaši šeimos, vienos iš jaunesniųjų Tokugavos giminės atšakų, galva (gosankyo).
Jaunystė
Tokugava Keiki gimė 1837 m. spalio 28 d., tuometinėje Japonijos šiogūno sostinėje Edo (dab. Tokijas). Jo tikrasis gimimo vardas yra Macudaira Šinčiromaro (Matsudaira Shichirōmaro). Dar vaikystėje jis buvo laikomas ypač talentingu ir lygintas su Tokugava Iejasu. Jošinobu yra princesės Arisugavos Jošiko ir septintojo Mito daimio, Tokugavos Nariaki, sūnus. Mito buvo viena iš trijų pagrindinių ir kilmingiausiujų Tokugavos klano šakų, dar kitaip vadinamų gosanke. Hitocubaši šeima, Tokugavos klano atšaka, kaip ir Mito priklaususieji atstovai galėjo tapti šiogūnato įpėdiniais, tačiau tuo metu nei viena šeima neturėjo vyriškosios lyties paveldėtojų. Keiki tėvo iniciatyva, Hitocubaši šeima įsivaikino Keiki, taip ypač padidindama jo šansus iškilti šiogūnate. 1847 m. jis tapo Hitocubaši šeimos galva.
1857 m. šiogūnas Tokugava Iesada sunkiai susirgo, taip spėjama, cholera. Iesada buvo jaunas ir ligotas, be to – jis neturėjo įpėdinio. 1858 m., mirus šiogūnui, Nariaki stengėsi iškelti savo sūnaus kandidatūrą į šiogūno postą taip bandydamas įgyvendinti savo paties reformistines idėjas politikoje. Jošinobu kandidatūrą palaikė ir kiti įtakingi daimio, bet Ii Naosukė ir kiti artimi Iesadai įtakingi asmenys susitarė dėl kito įpėdinio. Naujuoju šiogūnu buvo išrinktas dvylikametis Tokugava Iemoči. Keiki ir jo tėvas Nariaki su kitais radikalizmo šalininkais buvo sulaikyti ir įkalinti savo gyvenamosiose vietose. Jošinobu buvo priverstas pasitraukti iš vadovavimo Hitocubaši šeimai. 1860 m. Ii Naosukė buvo užpultas ir nužudytas septyniolikos jaunų samurajų. Po jo mirties, Jošinobu vėl tapo Hitocubaši šeimos galva.
Iškilimas
Vyriausybės politika, Vakarams suteikianti daugiau prekybinių laisvių, netrukus sukėlė stiprią opoziciją ir imta reikalauti šiogūno perleisti dalį savo valdžios imperatoriui. 1862 m. spalį vyriausybė buvo pagaliau priversta priimti kompromisą, kurio dėka Tokugava Jošinobu buvo paskirtas naujojo šiogūno globėju. Jam buvo suteikta teisė lankantis šiogūno pilyje jam patarinėti svarbiais politiniais klausimais. Jo du artimiausi sąjungininkai, Macudaira Jošinaga bei Macudaira Katamori, buvo paskirti užimti aukštas pareigas. Jošinaga užėmė politinių reikalų vadovo postą, o Katamori tapo Kioto sergėtoju.
Tam, jog sutaikytų ir suartintų impertoriškąjį teismą ir šiogūną bei suteiktų didiesiems valdininkams tam tikrą balsą sprendimų priėmimo procesuose, Keiki nedelsdamas pristatė naujas reformas. Spaudžiamas Jošinobu sutiko 1863 m. birželio 25 d. išvyti visus užsieniečius, vadinamus barbarais, iš šalies. Šiai dienai praėjus ir neįvykdžius jokių veiksmų, kritika šiogūnatui vėl padidėjo. thumb|Tokugava Jošinobu paveikslas, nutapytas aliejiniais dažais|kairėje 1863 m. pietinis Čošiu daimijas pradėjo atvirus vakariečių (prancūzų, olandų ir britų) laivų puolimus, tačiau šie juos įveikė, taip susilpnindami klaną. Vidinės kovos Japonijoje vis didėjo, o jų centre iškilo Kiotas. Čošiu daimijas buvo išvarytas iš Kioto, tačiau 1864 m. jis vėl bandė sugrįžti ir perimti miestą, todėl šiogūnas išsiuntė pirmąją ekspediciją į Čošiu teritoriją (dab. Jamagučio prefektūra). Tuo metu Jošinobu buvo rūmų apsaugos vadas ir padedant Sacumos daimijui bei Aizu koalicijai konfliktas buvo numalšintas.
Sekančiais metais, 1866 m. vasarą, šiogūnatas išsiuntė antrąją ekspediciją į Čošiu teritoriją. Ekspedicija buvo nesėkminga, mat daugelis šiogūnatą palaikiusiųjų daimijų atsisakė jam padėti dėl dvejų priežasčių: 1) jie nenorėjo sustiprinti šiogūnato autoriteto ir valdžios savo sąskaita; 2) kai kurie buvo sudarę slaptus aljansus su stipresniais daimijais. Be to, Čošiu daimijas savo pajėgas buvo aprūpinęs vakarietiška ginkluote. Dar po metų Sacuma ir Čošiu užėmė Kiotą. Šiogūnato armijos sutriuškinimas ir viešas pažeminimas parodė, kad šiogūnato laukia žlugimas. Kai kurie valstiečiai, pamatę artėjantį valdžios žlugimą ėmė nemokėti mokesčių ir puldinėti kaimų įgaliotuosius. Tokie įvykiai plačiai paplito paskutiniaisiais dvejais bakufu valdymo metais. 1866 m. įvyko mažiausiai 35 maištai miestuose ir 106 valstiečių sukilimai.
Nors staigi šiogūno Iemoči mirtis ir suteikė Keiki galimybę atsitraukti su savo kariais, taip išsaugant bent dalį savo garbės ir gero vardo, visiems buvo akivaizdu, jog šiogūnato karinė galia yra stipriai susilpnėjusi.
Šiogūno laikotarpis
Nors ir buvo nugalėti Čošiu, Jošinobu ir kiti valdininkai sutelkė jėgas norėdami reformuoti valdžią ir sugrąžinti Tokugavų klano stiprybę. Naujasis šiogūnas suprato, jog atėjo metas radikaliems vyriausybės pokyčiams. Jis stengėsi gauti pagalbos iš Antrosios Prancūzijos imperijos. Jošinobu, Tokugavos šiogūnato finansų įgaliotinis, Oguri Kozukenosukė, dar žinomas kaip vardu Tadamasa, bei Prancūzijos vyriausybės įgaliotinis Japonijoje, Leonas Rošė (Léon Roches) suvienijo jėgas norėdami pertvarkyti šiogūnatą į vakarietiško pavyzdžio vyriausybę. Jie numatė, jog reikia pertvarkyti centrinę biurokratiją, kurioje būtų įkurti atskiri armijos, laivyno, finansų ir užsienio reikalų departamentai; įgyvendinti karines reformas ypač padidinant prancūziškai apmokamų ginkluotų dalinių skaičių; griežčiau apmokestinti domenus, kurie atsiskaityti galėtų tik pinigais, o ne kitomis paslaugomis bei skatinti pramonės plėtimą, kasybą ir prekybą. Tačiau tradicinių požiūrių besilaikantieji priešinosi naujiesiems pokyčiams. Šie pokyčiai neįvyko dėl dvejų pagrindinių priežasčių: 1) Nutolusiųjų domenų vadovai, įskaitant ir Sacumos bei Čošiu klanus, pajautę galią ir valdžią, nebenorėjo būti pavaldūs Tokugavos klanui. 2) Samurajai, atvirai nebepaklusę ir nepaisę domenų vadovų, ėmėsi dramatiškų pertvarkymų. Jie sujungė savo karinę galią, kuri buvo užtektina kovojant ir nugalint Tokugavos armiją.
1867 m. vasario 3 d. mirė imperatorius Komei ir į sostą ateina penkiolikametis imperatorius Meidži. Meidži sugrąžino Sacumos ir Čošiu daimio statusus ir suteikė leidimą nuversti Tokugavos šiogūnatą. Tų pačių metų spalį Tosos daimis šiogūnatui pateikė memorandumą, kuriame buvo rašoma: „Šios situacijos pagrindinė priežastis yra ta, jog šalis valdoma iš dviejų centrų, tad Imperatoriaus akys ir ausys yra nukreiptos į dvi skirtingas puses. Virtinė įvykių beveik sukėlė revoliuciją, tad senoji valdymo sistema nebegali toliau tęstis. Jūs turėtumėte atkurti ir sugrąžinti politinę galią į Imperatoriaus rankas taip suteikdamas pamatą Japonijai vystytis ir iškilti nenusileidžiant visoms kitoms šalims.“
Minima, jog šiogūnato valdžia bus grąžinta imperatoriui, tačiau Tokugavų klano valdytojai išsaugos savo žemes ir užims ministro pirmininko postą. Po mėnesio, 1867 m. lapkričio 9 d., patirdamas didelį spaudimą, Tokugava Jošinobu atsisakė savo įgaliojimų, pateikdamas imperatoriui savo pozicijos išsižadėjimą ir grąžindamas politinę galią į imperatoriaus rankas. Taip buvo užbaigta Tokugavų šiogūnato era. Jošinobu tikėjosi, jog Tokugavos klanas galės valdyti savo žemes ir vis dar užims svarbią vietą bet kurioje naujoje valdžios struktūroje. Tačiau Sacuma ir Čošiu klanų lyderiai bei jų šalininkai nebuvo tuo patenkinti. Jie manė, jog laikui bėgant Tokugavos klanas vėl gali sustiprėti ir iškilti, tad jie nusprendė smogti pirmieji įvykdydami perversmą. 1867 m. gruodžio pabaigoje Sacumos ir Čošiu atstovai pajudėjo link Kioto. 1868 m. sausio 3 d. rytą grupė sukilėlių užėmė rūmus, esančius Kiote, ir paskelbė imperatoriaus valdžios atkūrimą. Be to, sukilėliai reikalavo, kad Jošinobu nusileistų ir atiduotų Tokugavų šeimai priklausančias žemes. Jošinobu buvo priverstas sutikti ir iš jo buvo atimti turimi titulai ir žemės, nepaisant to, jog jis nevykdė nusikalstomos veiklos prieš imperatorių. Jis išsiuntė savo būrius su protesto žinia į Imperatoriaus rūmus, tačiau jie susidūrė su Sacumos ir Čošiu daliniais Toba-Fušimi mūšyje, kuris yra siejamas su Bošino pilietinio karo pradžia. Šio karo metu Tokugavos būriai buvo sutriuškinti imperatoriaus armijos.
Bošino pilietinis karas
1868 m. sausio 27 d. įvyko Toba-Fušimi mūšis, žymimas kaip Bošino pilietinio karo pradžia. Tokugava Jošinobu šalininkų būriai, vadovaujami Aizu klano, įkalbėjo buvusį šiogūną „pašalinti imperatoriaus niekam tikusius šalininkus ir išspręsti kilusius ginčus kardu“. Iš pradžių Jošinobu nenorėjo visko spręsti jėga, tačiau jam teko sutikti ir kartu su būriais patraukti į Kiotą per du pagrindinius Toba ir Fušimi kelius. Mūšyje dalyvavo apie 8,5 tūkst. šiogūno samurajų, nors iš viso jų buvo apie 13–15 tūkst., bet dauguma jų buvo tradiciniai samurajai ir tik maža dalis iš jų išmanė karines taktikas bei buvo apmokyti ir apginkluoti vakarietiškais ginklais. Toba kelyje jie buvo pasitikti Sacumos daimijo samurajų, turinčių patrankas, kurie paleido pirmuosius šūvius nuo žirgo numesdami vieną iš šiogūnato pajėgų vadų. Šiogūnato samurajai buvo priversti atsitraukti po agresyvios Sacumos klano atakos. Atsitraukdami, jie padegė namus, esančius aplinkui. Tuo pačiu metu Fušimi kelyje esančios šiogūnato pajėgos susirėmė su Sacumos ir Čiošiu kariais, kurie išgirdę patrankų šaudymą Tobos kelyje pradėjo puolimą. Fušimi kelyje šiogūnato pajėgos buvo sudarytos iš šiogūnato samurajų, Šinsengumi ir Aizu klano būrių. Kitą dieną po mūšio pradžios, sausio 28-ają, Tokugavos šiogūnato samurajai buvo paskelbti imperatoriškosios valdžios priešais. Nors Čošiu ir Sacuma turėjo tik apie 5 tūkst. karių, jie buvo apginkluoti naujausia vakarietiška artilerija, o po dviejų dienų kovos, jiems įveikus šiogūnato karius, keletas svarbių daimijų perbėgo iš šiogūnato į imperatoriaus rėmėjų gretas.
Likę šiogūnato būriai pajudėjo link Jodo daimijo, tačiau čia nebuvo priimti, nes daimijas prisijungė prie imperatoriaus šalininkų. Šiogūnato samurajai buvo priversti trauktis į Osakos pilį. Sausio 30 d. Tokugava Jošinobu Osakos pilyje pradėjo rengti naują strategiją, tačiau pamatęs situaciją krypstant jam ypač nepalankia kryptimi, vasario 7 d. karo laivu slapta nuo savo būrių iš Osakos pabėgo į Edą. Pastebėję valdovo pabėgimą, netekę ryžto samurajai pradėjo trauktis iš pilies nutraukdami jos gynybą ir jau kitą dieną ji buvo apsupta imperatoriaus pajėgų. Pilyje likę kariai pasidavė be didesnio pasipriešinimo. Osakos pilis, kuri simbolizavo Tokugavos šiogūnatą vakarinėje Japonijoje, buvo užimta.
Užsienio reikalų ministrai iš Vakarų pripažino imperatorių kaip teisėtą Japonijos valdžią. 1868 m. gegužę imperatoriaus būriai apsupo Edą. Kai imperatoriaus kariniai daliniai įžengė į šiogūnato sostinę Edą, Jošinobu pasidavė imperatoriaus vyriausybei. Nepaisant Jošinobu pasidavimo šiogūnato laivyno vadas atsisakė atiduoti savo aštuonis laivus. Jis patraukė į šiaurę, kur tikėjosi sujungti savo pajėgas su Aizu ir kitų daimijų samurajais, kurie tebebuvo ištikimi šiogūnatui. Šiogūno šalininkai vis dar tęsė įnirtingas kovas Ede, Vakamacu ir Hokaide, stengdamiesi netgi įkurti respubliką.
Šiaurinę koaliciją sudarė patyrę kariai samurajai, tačiau jie vis dar naudojo tradicinius ginklus ir kovos metodus. Imperatoriaus armija buvo apginkluota modernia technika, tačiau jiems vis tiek prireikė kelių mėnesių kol pagaliau nuslopino pasipriešinimą. Aizu atkakliai kovojo šešerius mėnesius Vakamacu kalnuose, tačiau jam galiausiai teko pasiduoti. Vieninteliai Tokugavos šalininkai, kurių buvo apie tūkstantis, spėjo pabėgti jūros keliais į Hokaidą, tačiau jie išsilaikė tik iki 1869 m. birželio. Tų pačių metų lapkritį pasidavė paskutiniai šiaurinės koalicijos ir Aizu samurajai. Įnirtingose kovose mirė apie 3 tūkst. vyrų.
Gyvenimo pabaiga
thumb|Tokugawa Yoshinobu|dešinėje Jošinobu buvo leista atsistatydinti ir atsitraukti pirmiau į Mito ir vėliau į Sumpu (dab. Šidzuokos miestą), kur jis ramiai gyveno, gaudamas garbės apdovanojimus iš naujosios Meidži valdžios ir palikdamas politiką užnugaryje. Po Meidži restauracijos, Jošinobu, bijodamas būti nužudytas savo buvusių tiesioginių pavaldinių (jap. hatamoto), kurie nebesugebėjo savęs išlaikyti be šiogūno, pasitraukė iš publikos akiračio ir pasinėrė į menus, įskaitant tapybą, fotografiją, užsiėmė medžiokle ir šaudymu iš lanko. 1880 m. Jošinobu buvo sugrąžinti jo teisiniai titulai, o vėliau jam buvo suteiktas aukščiausias rangas naujajame perų luome. Vieno laikraščio apklausos duomenimis, jis buvo išrinktas kaip idealus atstovas užimti ministro pirmininko postą. 1902 m. birželį, už paklusnumą Meidži vyriausybei ir Japonijai, jam buvo suteiktas princo statusas, aukščiausias titulas diduomenėje. Imperatorius Meidži jam suteikė galimybę įkurti savo atskirą Tokugavos klano atšaką. 1902 m. tapo lordų rūmų nariu ir atsistatydino 1910 m.
1896 m. sausio 9 d. jo devintoji dukra Tokugava Cuneko (1882–1939) ištekėjo už princo Fušimi Hirojasu, su kuriuo susilaukė šešių palikuonių.
1911 m. gruodžio 26 d. gimė Jošinobu anūkė, Tokugava Kikuko, kuri ištekėjo už Šiovos imperatoriaus brolio, princo Takamacu.
Tokugava Jošinobu mirė Tokijuje, 1913 m. lapkričio 22 d. 16 val. 20 min., sulaukęs 76-erių metų. Jis yra palaidotas Janakos kapinėse, Taito rajone, Tokijuje.
Goropu tarpeklis
thumb|200px|Goropu tarpeklis Goropu tarpeklis  – giliausias Sardinijoje (Italija) tarpeklis, esantis Nuoro provincijoje, Orgosolo ir Urculėjo savivaldybių riboje. Jis taip pat yra vienas giliausių Europos tarpeklių. 14 km besidriekiančio tarpeklio uolos kyla iki 500 m aukščio. Tarpeklį sudarė Fluminedu upelis.
Nusileisti į tarpeklį patogiausia iš Džena Silanos taško, esančio kelyje SS125 183-iajame kilometre, prie viešbučio „Silana“.
Algimantas Rimkūnas
Algimantas Rimkūnas (g. 1953 m. sausio 4 d. Kaune) – Lietuvos diplomatas, valstybės tarnautojas.
Biografija
1975-1992 m. dėstė Vilniaus universiteto Finansų apskaitos fakultete, docentas. Buvo Ekonomikos fakulteto prodekanu.
1990–1992 m. buvo Užsienio reikalų ministerijos ekspertas-patarėjas, patarėjas-konsultantas, referentas. 1992-1995 m. – Lietuvos ambasados Belgijos Karalystėje patarėjas ekonomikos klausimais.
1995-1996 m. – Užsienio reikalų ministerijos sekretorius, 1996-2000 m. – viceministras. Vadovavo Lietuvos įstojimo į Pasaulio prekybos organizaciją deryboms.
1997 m. - Nepaprastojo ir įgaliotojo ambasadoriaus diplomatinis rangas.
2000-2005 m. – Lietuvos nuolatinis atstovas, ambasadorius prie Jungtinių Tautų biuro ir kitų tarptautinių organizacijų Ženevoje. 2005 – 2007 m. – Užsienio reikalų ministerijos valstybės sekretorius. 2007-2012 m. – Lietuvos ambasadorius Portugalijoje. 2012-2013 m. A. Rimkūnas buvo Užsienio reikalų ministerijos JT, tarptautinių organizacijų ir žmogaus teisių departamento direktorius.
2013 - 2016 m. - Finansų viceministras, atsakingas už klausimus, susijusius su Lietuvos naryste ES ir kitose tarptautinėse organizacijose, euro įvedimu bei fiskaline politika. .
Fiodoras Lavrovas
Fiodoras Lavrovas (g. 1975 m. lapkričio 15 d., Leningrade) – Rusijos aktorius, režisierius. kompozitorius ir pedegogas.
Algimantas Rimkūnas
Biografija
2016 lapkričio mėn. - 2019 m. sausio mėn. buvo Lietuvos ambasadorius Švedijoje. .
Fiodoras Lavrovas
Biografija
1996 m. baigė Sankt Peterburgo valstybinę teatro meno akademiją (dabar RGISI).
Algimantas Rimkūnas
Biografija
2019 m. liepos mėn. išrinktas Lietuvos ambasadorių klubo prezidentu.
Fiodoras Lavrovas
Biografija
Dėstė Maskvos meno teatro mokykloje pagal K. Serebrennikovo kursą (2008-2012).
2022 m. kartu su Romanu Michailovu režisavo kriminalinę dramą „Pasaka seniesiems“.
Algimantas Rimkūnas
Biografija
2019-2020m. - Finansų ministro patarėjas.
Sieksnis
Sieksnis – senovinis ilgio matavimo vienetas. Lietuvoje vartotas iki XX a. pr. (iš šaltinių žinomas nuo XVI a.). Apytiksliai atitinka ilgį tarp ištiestų rankų; 1 sieksnis lygus 6 pėdoms, lygus 1,83 m.
Dar vartotas ir didysis sieksnis (= 9 pėdos = 2,84 m).
Kituose kraštuose sieksnio ilgis skiriasi: Rusijoje – 2,13 m, Anglijoje – 1,82 m, Prancūzijoje – 1,9 m, Ispanijoje – 1,67 m, Vokietijoje – 1,7 m, Portugalijoje – 2,2 m.
Blakstienotoji galinsoga
Blakstienotoji galinsoga (Galinsoga quadriradiata, sin. Galinsoga ciliata) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalas.
Vienmetė, 10–60 cm aukščio. Lapai ovalūs, plaukuoti. Žiedynas – ~1 cm skersmens graižas, apsupta baltų žiedlapių. Daržuose, panamėse, šiukšlynuose auganti piktžolė. Invazinė rūšis, kilusi iš Meksikos. Lietuvoje apyretė.
Šu-Sinas
thumb|180px|5 [[Mina|minų svarstis iš Girsu miesto su Šu-Sino vardu (Luvras)]]
Šu-Sinas  – ketvirtasis Trečiosios Ūro dinastijos karalius. Pirmtakas – Amar-Sinas. Nors oficialiai laikytas pastarojo valdovo sūnumi, manoma, kad iš tiesų Šu-Sino tėvas buvo Šulgis (kaip ir Amar-Sino). Valdė apie 2037–2029 m. pr. m. e. (pagal vidurinę chronologiją), po to sostas atiteko Ibi-Sinui – paskutiniam Trečiosios Ūro dinastijos valdovui.
Apie įvairius Šu-Sino karinius žygius žinoma iš dievams dedikuotų trofėjų, statulų ir stelų su įrašais vėlyvesnių kopijų. Šio karaliaus valdymo laikais buvo bandoma įtvirtinti valdžią rytinėse ir šiaurės rytinėse provincijose (iš dalies tą pavyko padaryti). Šiam tikslui pasitelktos karinės priemonės, be to, buvo skiriami valdytojai ir įgaliotiniai (sukkalmah), kurių užduotis buvo palaikyti provincijose tvarką. Šu-Sino nurodymu pastatyta 170 mylių ilgio siena, skirta užkirsti kelią amoritų skverbimuisi į kraštą. Iki tol amoritų genčių veržimasis iš vakarų buvo pristabdytas kariniais veiksmais.