cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Piliava
Istorija
Greta citadelės 1647 m. įsikūrė atvykėlių olandų kolonija. 1660 m. Piliavoje gyveno 250 žmonių, tarp jų buvo žvejų, laivininkų, amatininkų, smulkių prekybininkų. 1657 m. būtent iš Piliavos išplaukė patys pirmieji Prūsijos kunigaikštystės kariniai didesni laivai, pradėję tos valstybės karinio laivyno istoriją. 1680 m. olandai laivų statybos specialistai Piliavoje įkūrė laivų statyklą, stačiusią karinius bei kitokius burlaivius pagal Vakarų Europos standartus. Taip pradėta didžiųjų burlaivių statybos era. 1681 m. olandų kolonijoje įsikūrė evangelikų reformatų protestantiškoji parapija, 1685 m. pastatyta įgulos bažnyčia.
Laivyba pro Piliavą buvo itin svarbi Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos prekeiviams. LDK, ar bent atskirų jos vietovių prekybiniai ryšiai vandens keliais su Vakarų Europa ilgam nenutrūkdavo net ir kovų su kryžiuočiais šimtmečiais – protarpiuose tarp kovų viena ar kita kryptimi vykdavo savų prekių prisikrovę pirkliai. Po Žalgirio mūšio ir 1422 m. Melno taikos įsivyravus ramesniems laikams, iš LDK į Vakarų Europą vandens keliais vis didesniais kiekiais eksportuoti lietuviškų bei gudiškų žemių turtai: javai, mediena, vaškas ir daugelis kitų dalykų. Tai žymiu mastu nulėmė LDK „Aukso amžių“ – klestėjimą ramiajame XVI šimtmetyje, kai nemaža LDK didžiūnų bei prekybos tarpininkų labai praturtėjo. Tų LDK eksportinių prekių srauto didžioji dalis plukdyta Nemunu, Kuršių mariomis, Deimės bei Priegliaus upėmis iki Karaliaučiaus, o nuo ten – Aistmarėmis pro Piliavos sąsiaurį bei Baltijos jūra į vakarus.
Iš Piliavos uosto 1682 m. buvo surengta kolonijinė ekspedicija į Vakarų Afriką, 1688 m. net 32 laivai pasiųsti prekybai su Afrika ir Centrine Amerika (Vest Indija). Penkiakampė Piliavos tvirtovė didžiulį įspūdį paliko 1697 m. joje apsilankiusiam Rusijos carui Petrui Pirmajam. Jos pavyzdžiu buvo pastatyta Petropavlovsko tvirtovė.
Nuo 1701 m. Pilau priklausė Prūsijos karalystei. Gyvenimas prie didžiosios prekybos kelio skatino ir Piliavos gyvenvietės plėtrą. 1701 m. įsteigta prekyvietė, 1725 m. Piliava gavo karališkojo miesto teises, miestas vadintas „Mažuoju Amsterdamu“ – ten gyveno daug olandų, lankėsi Anglijos ir kitų Vakarų Europos šalių pirkliai. 1720 m. Piliavoje veikė net 12 alinių, 4 kepyklos, 3 mėsinės, įvairios amatininkų dirbtuvės. Kasmet Piliavos uostą aplankydavo po 400–800 laivų, praturtindavusių gyvenvietę bei jos žmones. LDK prekių eksportą vandens keliais pro Piliavą paskatino dar XVII amžiaus pabaigoje iškasti Pričkagrabės ir Greituškos kanalai. thumb|Piliavos citadelė
Per Septynerių metų karą 1757 m. liepos mėnesį Piliavą užėmė Rusijos imperijos kariuomenė ir laivynas. Laivyno apsaugai buvo supilta damba, nuo kurios prasidėjo uosto statyba. Pasibaigus Rusijos okupacijai, Piliava toliau augo. Besiplėtusi tarptautinė prekyba skatino laivybos raidą – statyti vis didesni prekiniai burlaiviai, galėję gabenti vis daugiau prekių įvairiomis kryptimis. Kelią į Karaliaučių naujiesiems didlaiviams sunkino seklios ir aštriai banguotos, žiemą užšąlančios Aistmarės. Užtat palaipsniui menkėjant Karaliaučiaus uosto reikšmei, vis labiau klestėjo Piliavos uostas – čia iš jūrinių laivų į mažesnius laivelius arba arklinius vežimus buvo iškraunamos prekės iš Vakarų Europos, čia į juos būdavo sukraunamos LDK ir Mažosios Lietuvos prekės. 1784 m. Piliavos uostą aplankė du tūkstančiai laivų.
1789–1806 m. dar labiau sutvirtinta Piliavos citadelė, bandant apsaugoti uostą ir Karaliaučiaus prieigas nuo tuomet vis ryškėjančios Prancūzijos grėsmės. Tačiau sausumos keliais atžygiavusios Napoleono armijos iki pat 1813 m. valdė kraštą, pasirūpindamos ir Piliavos uostu – ten buvo pradėtas statyti švyturys, tvirtinti Piliavos sąsiaurio krantai. Pasibaigus napoleonmečiui uostas vėl suklestėjo; apie jį rašyta, kad ten skamba vokiečių, olandų, anglų kalbos bei jūreiviškasis žargonas. 1817 m. Piliava tituluota kaip karališkasis jūrų ir prekybos miestas (tokį titulą turėjo ir Klaipėda), joje gyveno 2521 žmogus, o tvirtovėje – dar 146 žmonės. XIX a. viduryje Piliavos mieste gyveno 2721 žmogus, o tvirtovėje – 881 žmogus. thumb|left|250px|Piliavos 1880 m. žemėlapis thumb | 250px | right | Šv. Jurgio bažnyčia thumb | 250px | right | Vokiečių kapinės Piliavai savaip padėjo Krymo karas, kai sąjungininkų laivynas XIX a. viduryje blokavo Rusijos uostus Baltijos jūroje, Rusijos imperijai savus krovinius teko eksportuoti ir būtinas prekes įsivežti per neutralios Prūsijos uostus. 1860 m. nutiestas geležinkelis Virbalis-Eitkūnai-Karaliaučius, o 1865 m. – geležinkelis Karaliaučius-Piliava užtikrino didžiulį krovinių srautą iš Rusijos imperijos valdų ir ten atsidūrusios Didžiosios Lietuvos. 1864–1887 m. Piliavoje buvo įrengtas didžiakrūvis uostas, keliems dešimtmečiams tapęs svarbiausiu regione. Iš Piliavos tuomet vyko pagrindinis Rytprūsių susisiekimas jūra su Vakarų Europa, ten būdavo perkraunama daugybė krovinių.
1896 m.
1896 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Piliava
Istorija
Kartu Piliava vertinta ir kaip Prūsijos valstybės svarbi tvirtovė bei viena iš karinio laivyno bazių. Anuomet kariniuose laivuose tarnavo nemaža lietuvininkų jaunuolių, daugiausiai žvejų sūnūs, kuriuos nukreipdavo į laivyną, kaip patyrusius laivininkus. Tuomet lietuvininkų palikuonys, tarnavę įvairių laivų įgulose, aplankydavo tolimesnius kraštus – įvairiose vietose dar saugomi jų laiškai bei atvirukai iš Pietų Amerikos, Azijos ar Afrikos uostų; ne vienas buvo pamatęs Japoniją.
1896 m.
Įvykiai
Nedatuoti
Piliava
Istorija
1883 m. sąsiaurio apsaugai nuo nešamo smėlio pastatytas šiaurinis molas, 1887 m. baigtas ir pietinis molas, sudarę uosto vartus. 1869 m. pastatyti vakarinis ir rytinis fortai, 1888 m. artilerijos gynybos linija, 1889 m. pastatytas Štilės fortas, pavadintas generolo Vilhelmo Gustavo fon Štilės vardu. Jis buvo susprogdintas 1945 m. sausio 26 d. 1927 m. pastatytas aukščiausias tuomet miesto pastatas – 32 m vandens bokštas (architektas Hansas Hopas).
Per sekliąsias Aistmares buvo nutiestas Karaliaučiaus jūros kanalas, kuriuo Rytprūsių sostinę galėjo pasiekti didieji jūrų laivai. 1902 m. užbaigus kanalo statybą, Piliava vėl liko nuošalėje – pagrindinis laivų srautas pasuko tiesiai į Karaliaučių, išplėtota Piliavos uosto infrastruktūra nebebuvo taip intensyviai naudojama, miestas ėmė palaipsniui mažėti. 1902 m. prie miesto buvo prijungta senoji Piliava. 1905 m. Piliavoje gyveno 7377 žmonės, iš jų 1152 kariškiai.
1912 m. Piliava apibūdinta kaip miestas, tvirtovė ir pajūrio kurortas – į Baltijos paplūdimius bei Aistmarių pakrantes atvykdavo ilsėtis ar praleisti savaitgalio Karaliaučiaus gyventojai. Pajūryje buvo įrengtos maudyklės. Tuomet Piliavoje veikė Belgijos, Olandijos, Portugalijos, Švedijos, Norvegijos, Danijos, Didžiosios Britanijos bei Rusijos konsulatai. Mieste buvo 4 viešbučiai, 7 užeigos namai (vienus iš jų laikė Pilokaitis), net 25 restoranai (tarp jų Budniko, Getkanto, Ramonaičio, Strupaičio valdyti restoranai), daugybė kitų įstaigų, amatininkų dirbtuvių. Uostamiestyje veikė žvejybos, laivininkystės, laivų statybos, prekybos bendrovės, locmanų bei pakrančių valdybos, uosto statybos valdyba, navigacijos mokykla, centrinė muitinė. Laikyta didelė karinė įgula, stovėjo stambūs kareivinių pastatai.
Po Pirmojo pasaulinio karo Piliava nusmuko. Jai savaip padėjo Versalio taikos sutartis, atkirtusi Rytprūsius nuo pagrindinės Vokietijos dalies, nes Vyslos žemupys buvo atiduotas Lenkijai. Tada bendrovė „Seedienst Ostpreussen“ išpopuliarino tiesioginius keleivinių laivų reisus į Piliavą iš Vokietijos uostų, Piliava tapo gana reprezentaciniais Rytprūsių jūros vartais. Iš Piliavos keleiviniai laivai plaukdavo ir į Klaipėdą. thumb|Piliavos uostas 1945 m. sausio 26 d. thumb|Rusijos Baltijos laivyno laivai uoste 1933 m. Vokietijoje įsigalėję nacionalsocialistai ėmėsi likviduoti lietuviškus vietovardžius Rytprūsiuose. Pilkalnio miestas buvo pervadintas vokišku vertiniu Schlossberg (Pilies kalnas), bet uostamiestis tebevadintas Pillau.
Antrojo pasaulinio karo metais miestas ne kartą buvo bombarduojamas, nes jame stovėjo vokiečių karinis laivynas, buvo povandeninių laivų bazė. Beveik visi įtvirtinimai buvo sunaikinti 1945 m. sausio-balandžio mėn. rusų puolimo metu. Pradėjusi didįjį puolimą Vakarų link sovietinė kariuomenė apsupo Rytprūsius, užimdama Baltijos jūros pakrantę Pomeranijoje. Į apsuptį pakliuvo ir tūkstančiai lietuvių iš Didžiosios Lietuvos, besitraukusių į Vakarus ir nebespėjusių ten atsidurti. Siaurėjant apsupties žiedui Piliava liko svarbiausiu uostu, iš kurio laivais buvo galima pasitraukti į Vakarus. Gausybė pėsčių ir važiuotų pabėgėlių dažnai per Aistmarių ledą ėjo link to viltingo uosto, apšaudant ir bombarduojant sovietiniams lėktuvams. Daug laivų su pabėgėliais (tarp jų užfiksuota ir daug lietuviškų pavardžių) Baltijos jūroje nuskandino sovietiniai kariniai laivai ir lėktuvai. Vien per 1945 m. vasario mėnesį iš Piliavos į Vakarus buvo išplukdyti 173 902 pabėgėliai, per kovo mėnesį – dar 58 337, nepatekusieji į laivus kėlėsi per Piliavos sąsiaurį ir pėsčiomis Aistmarių nerija traukėsi į Vakarus link kitų dar veikusių uostų.
Mūšiai prie Piliavos tęsėsi beveik iki pat Antrojo pasaulinio karo Europoje pabaigos – uostamiestis užimtas tik 1945 m. balandžio 25 d. Nuo 1945 m. uoste bazuojasi Rusijos Baltijos laivynas, tai didžiausia Rusijos karinio jūrų laivyno bazė. Piliava buvo paversta slaptu, paprastiems žmonėms neprieinamu miestu, nes jame telktas branduolinis kumštis būsimajam smūgiui į Vakarų pasaulį. Tam itin tiko Piliava, kaip netoli Vakarų Europos atsiradusi sovietinių povandeninių laivų ir branduolinių raketų starto aikštelė.
Gyventojai
1890 m. mieste be liuteronų dar gyveno 53 katalikai ir 12 judėjų. 1939 m. buvo 9993 evangelikai, 636 katalikai ir 53 kiti krikščionys.
Administracija
Miestas pradėtas statyti 1686 m., o 1725 m. sausio 18 d. Prūsijos karalius Fridrichas Vilhelmas Pilau suteikė miesto teises ir herbą, kurio raudonai mėlyname fone pavaizduotas sidabrinis eršketas su aukso karūna. 1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities miestas. 1903 m. pastatytas teismo pastatas (dabar Baltijos laivyno muziejus). 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Zemliando rajono, vėliau Primorsko rajono miestas, nuo 1947 m. liepos 25 d. Baltijsko rajono centras. 1946 m. lapkričio 27 d. TSRS AT prezidiumo įsaku Pilau pavadintas Baltijsku.
Nuo 1947 m. buvo renkama miesto taryba, tačiau reali valdžia priklausė Baltijos karinio jūrų laivyno vadovybei – miestas buvo paskelbtas uždaru. Nuo 1994 m. Baltijskas – srities reikšmės Baltijsko miesto apygardos (Балтийский городской округ) centras. 2002 m. Gynybos ministerija perdavė miesto valdžiai du iš keturių uosto baseinų, tačiau civilinio uosto plėtrai nuolat trukdoma. 2003 m. į Baltijsko miesto apygardos sudėtį įjungtas ir Primorskas. 2006 m. sausio 1 d. vietoje Baltijsko miesto apygardos įsteigta Baltijsko miesto gyvenvietė. Nuo 2008 m. Baltijsko municipalinio rajono administracinis centras.
2002 m. surašymo duomenimis savivaldybėje gyveno 31 400 gyventojų, didžioji jų dalis susijusi su kariniu laivynu. Baltijsko miesto apygardoje buvo šios gyvenvietės:
Ertholmenė
thumb|right|250px|Vaizdas iš Christiansø į Frederiksø. thumb|right|250px|Danijos sala Christiansø. Ertholmenė – mažas Danijos salynas Baltijos jūroje 18 km į šiaurryčius nuo Bornholmo. Salyno suminis plotas 39 hektarai, jame 2008 m. gyveno 96 žmonės. Salyne yra ryčiausias Danijos taškas.
Voskoniai
Voskoniai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Radviliškio, prie kelio. Pro kaimą teka Raganė.
Ertholmenė
thumb|left|250px|Ertholmenės salynas Ertholmenės salyną sudaro 3 pagrindinės salos: ir daug mažų uolų ir šcherinių salelių. Žinomiausi Ertholmenės šcherai yra Tat ir Østerskær (pastarajame yra ryčiausias Danijos taškas).
Voskoniai
Istorija
2009 m. sausį–rugsėjį buvo seniūnaitijos centras.
Ertholmenė
Sąsiauris tarp Christiansø ir Frederiksø yra gerai apsaugotas natūralus uostas. Sąsiaurį kerta pėsčiųjų tiltas, kuris pakeliamas, kai reikia praleisti didesnius laivus.
1810 m. pagal surašymą salose gyveno 829 gyventojai. Daugelis istorinių pastatų dabar yra vietinių gyventojų gyvenamieji namai. Dalis jų jau daug metų nuomojami pastoviems vasarotojams.
Per paskutinius 300 m. salų išvaizda mažai pasikeitė. Christiansø apsupta storomis granitinėmis sienomis, nuo kurių į jūrą žvelgia senos patrankos. Ši sala yra vaizdingas turistų traukos centras. Buvusi forto dalis Christiansø saloje, vadinama Store Tårn, dabar jau 200 m. yra švyturys. . Mažame apvaliame bokšte Frederiksø saloje, vadinamame Lille Tårn, dabar yra muziejus.
Omano rialas
Istorija
Prieš 1940 m. Omano ir Muskato sultonate cirkuliavo dvi valiutos: Indijos rupija ir Marijos Terezos taleris (vietiniai pastarąjį pinigą vadino rialu). Rupijos dažniausiai buvo naudojamos pakrantėse, toliau nuo jų, kaip pagrindinė atsiskaitymo priemonė buvo laikomas taleris. Jis buvo vertas 230 paisų. 64 paisos buvo vertos vienos rupijos.
Ertholmenė
Salynas yra valstybės nuosavybė, jis nepriklauso jokiam Danijos municipalitetui ar regionui. Jį valdo Danijos gynybos ministerijos skiriamas administratorius, kuris atlieka visas paprastai municipalitetų vykdomas funkcijas.
Omano rialas
Istorija
Pirmosios baisos monetos pasirodė 1940 m. Dofare. Nuo 1946 m. jos paplito visame Omane. Baisa savo verte buvo lygi paisai, po rialo devalvacijos, 1 realas buvo vertas 200 baisų arba paisų. Tačiau vietinė valiuta stiprėjo, pakrantės miestai ir toliau naudojo Indijos rupijas bei1959 m. pasirodžiusias Persijos įlankos rupijas.
Ertholmenė
Pagrindiniai pajamų šaltiniai salyne yra žvejyba ir turizmas. Per metus saloje apsilanko apie 80 tūkst. turistų, paprastai vienai dienai atvykstantys iš Bornholmo. Ertholmenė taip pat yra vienas iš jachtų turizmo taškų.
Salynas yra vienintelė Danijos teritorijos dalis, kurios gyventojai nemoka 8 % sveikatos mokesčio (SV Sundhedsbidrag), įvesto per 2007 m. Danijos municipalitetų reformą. Šio mokesčio neėmimas iš salyno gyventojų yra viena iš priemonių, skirtų išlaikyti gyventojus atokiose salose. Šis mokestis pakeitė iki reformų apskritims mokėtą mokestį, kurio Ertholmenės salyno gyventojai irgi nemokėjo (nes nepriklausė jokiai apskričiai).
Omano rialas
Istorija
1970 m. Omane buvo įvykdyta valiutos reforma, pašalintos rupijos ir pristatyta valiuta rial Saidi, paprasčiau vadinta rialu. Šis pinigas savo verte buvo lygus svarui sterlingui. Už 21 rupiją buvo galima nusipirkti 1 rialą. Kart su šia reforma rialas imtas dalinti į 1000 baisų.
1973 m. keitėsi šalies valdžia, naujasis valdovas inscenizavo pinigų pervadinimą. Iš rial Saidi jie tapo rial Omani.
Monetos
1940 m. Dofare buvo nukaltos pirmosios monetos: 10, 20 ir 50 baisų. 1946 m. 2, 5 ir 20 baisų monetos atsirado visame Omane. 1948 m. buvo pristatyta 1⁄2 rialo moneta, 1959 m. ir 3 rialų.
Nuo 1970 m. buvo įvestos 2, 5, 10, 25, 50 ir 100 baisų monetos. 1980 m. išleistos 1⁄4 ir 1⁄2 rialo vertės monetos.
Šiuo metu naudojamos: 5, 10, 25 ir 50 baisų monetos.
Kereliai
Kereliai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Puožo.
Omano rialas
Fiksuotas valiutos keitimo reitingas
Nuo 1973 m. iki 1986 m. rialas buvo surištas su JAV doleriu santykiu: 1 rialas = 2,895 dolerio. Vėliau kiek sumažinta vertė. Šiuo metu Omano centrinis bankas perka dolerius santykiu 0,384 rialo už dolerį; parduoda po 0,385. 2016 m. ši valiuta yra trečia pagal vertę pasaulyje po Bahreino ir Kuveito dinarų.
Teodosijus II
Gyvenimas
Teodosijus gimė 401 m. imperatoriui Arkadijui ir jo frankų kilmės žmonai Elijai Eudoksijai. 408 m. tėvas mirė ir 7 metų sūnus tapo Rytų Romos imperijos imperatoriumi.
Vyriausybei iš pradžių vadovado pretorijonų prefektas Antemijus, kuriam prižiūrint buvo pastatytos Teodosijaus sienos.
414 m. Teodosijaus vyresnė sesuo Pulcherija buvo paskelbta Augusta ir tapo regente. Nuo 416 m. Teodosijus valdė pats, bet sesuo jam darė didelę įtaką. 421 m. Teodosijus II vedė Eliją Eudociją, graikų kilmės moterį. Jie susilaukė dukters Licinijos Eudoksijos.
Paskatintas Pulcherijos, Teodosijus II susidomėjo krikščionybe ir pradėjo karą su Sasanidais (421–422 m.), kurie persekiojo krikščionis. Karas baigėsi lygiosiomis, nes Teodosijus II turėjo tartis, kai hunai nusiaubė Konstantinopolį.
423 m. mirė Vakarų Romos imperatorius Honorijus, Teodosijaus II, ir primicerius notariorum Joanas. Honorijaus sesuo Gala Placidija ir jos sūnus Valentinianas III pabėgo į Rytus ir po ilgų svarstymų 424 m. Teodosijus II paskelbė karą Joanui. 425 m. gegužę Valentinianas III tapo Vakarų Romos imperatoriumi, o jo motina – regente. Kad būtų sustiprinti ryšiai tarp abiejų imperijų, Licinija Eudoksija tapo Valentiniano III sužadėtine. thumb|right|200px|[[Solidas, skirtas Valentiniano III ir Licinijos Eudoksijos vestuvėms]]
Universitetas ir įstatymų kodeksas
425 m. Teodosijus įkūrė Konstantinopolio universitetą. Tarp kitų dalykų buvo dėstoma teisė, filosofija, medicina, aritmetika, geometrija, astronomija, muzika ir retorika.
429 m. Teodosijus II paskyrė komisiją surinkti visus įstatymus, išleistus nuo Konstantino I laikų, kad būtų sukurta vieninga teisinė sistema. Planas nepavyko, bet antroji komisija surinko įstatymus ir išleido kaip Codex Theodosianus 438 m. Teodosijaus II teisės kodeksas buvo Justiniano I kodekso pagrindas.
Karai su hunais, vandalais ir persais
Rytų Romos imperiją niokojo trumpi hunų išpuoliai. 447 m. hunai buvo prie Konstantinopolio, bet Anatolijui pavyko su jais susitarti. Imperatorius mokėjo apie 114,5 kg aukso hunams, o vėliau dvigubai.
Kai vandalai užgrobė Afriką 439 m. Rytų ir Vakarų imperatoriai pasiuntė pajėgas į Siciliją atgauti Kartaginos, bet projektas nepavyko. Matydami mažą sienų apsaugą hunai ir Sasanidai paskelbė karą. 443 m. hunai sumušė dvi romėnų armijas. Tik sutikus mokėti 687 kg aukso hunai atsitraukė. Karas su persais baigėsi 422 m.
Teologiniai ginčai
Sirijoje Teodosijus II sutiko Nestorijų ir jį paskyrė Konstantinopolio patriarchu 428 m. Nestorijus įsivėlė į teologinius ginčus tarp dviejų frakcijų, kurios nesutarė dėl kristologijos. Jis bandė tarpininkauti, bet buvo apkaltintas, kad atskiria Kristaus dievišką ir žmogišką prigimtis. Ši erezija pavadinta jo vardu. Imperatorius iš pradžių rėmė Nestorijų, bet šiam labai priešinosi patriarchas Šv. Kirilas Aleksandrietis. Su popiežiaus Celestino I sutikimu 431 m. įvyko Pirmasis Efeso susirinkimas, kuris pasmerkė Nestorijų, tad imperatorius jį ištrėmė.
Zdanavičius
Zdanavičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Teodosijus II
Teologiniai ginčai
Teodosijus II mirė per jojimo nelaimingą atsitikimą. Jo sesuo Pulcherija, nesenai grįžusi į rūmus, nugalėjo eunuchą Chrysafijų. Ji vedė generolą Markianą ir padarė jį imperatoriumi.
Zdanavičius
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Zdanavičienė (ištekėjusi moteris) ir Zdanavičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Apsingė (reikšmės)
Apsinge vadinama:
Kataro rialas
Kataro rialas – Kataro valiuta. Rialo simbolis yra ر.ق, ISO 4217 kodas QAR. Padalinta į 100 dirhamų. Susietas su JAV doleriu santykiu 1$ = 3,64 rialo.
Klevai PGR
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Zdanavičiūtė
Zdanavičiūtė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Zdanavičius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Eva Rivas
Eva Rivas (, ; tikrasis vardas – Valerija Aleksandrovna Rešetnikova-Caturian, Валерия Александровна Решетникова-Цатурян; g. 1987 m. liepos 13 d.) – Rusijos ir Armėnijos dainininkė.
2010 m. Eurovizijos dainų konkursas
2010 m. vasario 14 d. Rivas laimėjo Armėnijos nacionalinį finalą ir gavo teisę atstovauti Armėnijai 2010 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina „Apricot Stone“. Finale ji užėmė septintą vietą su su 141 tašku.
2012 m. dar kartą išrinkta atstovauti Armėnijai 2012 m. Eurovizijoje, tačiau galiausiai Armėnija nedalyvavo tais metais.
Karolis Emanuilas I
Karolis Emanuilas I Didysis (1562 m. sausio 12 d., Rivolis – 1630 m. birželio 26 d., Saviljanas) – Savojos hercogas nuo 1580 metų.
Biografija
thumb|left|150px|Karolis Emanuilas I jaunystėje thumb|left|150px| Karolio Emanuilo I žmona Katalina Austrė Savojos hercogo Emaneilo Filiberto ir jo žmonos Margaritos Prancūzės vienintelis sūnus.
Daugelį metų kovojo su Prancūzija dėl Saluco markgrafystės (1588–1601). Taip pat dalyvavo pirmame kare už Monferatą (1613–1617), dėl Mantujos paveldėjimo (1628–1631) ir kituose karuose, privedusiuose prie ekonomikos sutrikimo ir teritorinių netekčių.
Saugų seniūnija
Saugų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Šilutės rajono savivaldybės šiaurės vakaruose.
Karolis Emanuilas I
Šeima
Nuo 1585 metų vedęs Kataliną Austrę, Ispanijos karaliaus Pilypo II Habsburgo dukterį. Vaikai:
Saugų seniūnija
Veikia vidurinė ir pagrindinė mokyklos, vaikų globos namai, vaikų lopšelis-darželis, seniūnija, 2 Romos katalikų ir 1 evangelikų liuteronų bažnyčios, 2 kaimo bendruomenės, 3 medicinos punktai, vaistinė, 2 paštai, 2 degalinės, 2 bibliotekos-filialai, girininkija, ugniagesių komanda, medienos išvežimo-miško ruošos punktas, medienos apdirbimo cechas, malūnas, lentpjūvė, paukštynas, pašarų gamybos ir mėsos apdirbimo įmonės, žirginio ir automobilių sporto klubai, automobilių kroso trasa, paminklų gamybos įmonė, keli barai, keli pieno surinkimo punktai, kelios parduotuvės.
Karolis Emanuilas I
Šeima
Jis taip pat turėjo nesantuokinių vaikų.
Saugų seniūnija
Verslas: žemės ūkio produktų gamyba, medienos apdirbimas. Plėtojami ir netradiciniai verslai: kaimo turizmas, ekologiška daržininkystė ir kt.
Geografija
Ribojasi su Švėkšnos, Gardamo, Šilutės, Kintų (visos Šilutės rj. sav.), Priekulės, Agluonėnų (abi Klaipėdos rajonas) seniūnijomis. Pro seniūniją eina Klaipėdos-Tilžės geležinkelis, plentas Klaipėda-Jurbarkas, keliai į Švėkšną, Kintus.
Upės – Minija, Tenenys, Veiviržas, Aisė, Šiūšis. Yra ežerėlių, pelkių, daugybė kanalų. Miškai – Begėdžių, Joniškio, Norkaičių, Rudynų, Lapynų ir Stonaičių. Botaniniai draustiniai – Begėdžių ir Norkaičių (įst. 1960). Nemuno deltos regioniniam parkui priklauso dalis Vytulių k. Naftos telkiniai – Vilkyčių (eksploatuojamas nuo 1990), Sakūčių.
Istorija
Saugų seniūnijos šiaurinėje dalyje žmonės jau gyveno V-IV a. pr. m. e. I tūkstantmetyje gyventa visoje seniūnijos teritorijoje. Buvo šventvietė, kurios vietoje vėliau įsikūrė Alkos kaimas.
Saugų seniūnijos teritorija X-XIII a. priklausė Lamatai, XIII-1525 m. – Kryžiuočių ordinui, 1525–1871 m. – Prūsijai, 1871–1920 m. – Vokietijos imperijai. Be to, ją yra valdžiusios Švedija (1628–1635 m.), Rusija (1757–1762 m.), Prancūzija (1920–1923 m.). Nuo Kryžiuočių ordino laikų pro Saugų seniūnijos teritoriją ėjo kelias iš Tilžės į Klaipėdą. XVIII a. įsteigtos pirmosios pradinės mokyklos Petreliuose (1736 m.), Kukoruose (1748 m.), Saugose (1750 m.).
Saugų seniūnijos teritorijos gyventojų svarbiausias verslas buvo žemdirbystė. XVI-XVII a. įsteigti dvarai, kuriuose baudžiauninkai atlikdavo lažą. 1807 m. panaikinta baudžiava, baudžiauninkai galėjo išsipirkti turėtą žemę. 1815 m. įkurita Verdainės parapijos Saugų filija, 1844 m. – Saugų parapija. Įsteigtos mokyklos Kebeliuose (1825), Mantvyduose (1854), Miestaliuose (1864) ir kt. Miestalių pradinėje mokykloje mokiniai mokėsi 8 metus. 1853 m. nutiestas plentas Tilžė-Klaipėda, 1875 m. – geležinkelis Tilžė-Klaipėda. Traksėdžiuose pastatyta kelio rinkliavos punktas, Kukoruose įrengta geležinkelio stotis.
Iki XVIII a. pradžios Saugų seniūnijos teritorija buvo lietuviška. Po maro epidemijos (1711 m.) ir rusų okupacijos (1763 m.) atvyko daug vokiečių. Nuo 1871 m. mokyklose ir viešame gyvenime varžoma lietuvių kalba. 1875 m. Saugose įsteigti vokiečių kalbos mokytojų kursai. 1905 m. Mantvyduose lietuvių gyveno 82 proc., Lankupiuose – 78 proc., Kukoruose – 69 proc., Kebeliuose 58 proc. Lietuvių tautinis judėjimas Saugų seniūnijos teritorijoje ėmė reikštis XX a. pradžioje. 1912–1914 Lankupiuose veikė Jaunimo organizacija (pirm. J. Kavolis), tarpukariu – „Santaros“ skyrius Lankupiuose, kultūros ir švietimo draugija „Žiedas“ Kukoruose.
XIX-XX a. pirmoje pusėje Saugų kraštas išsiskyrė malūnų įvairove – vėjų malūnai Berciškių (Mantvyduose net du), vandens malūnai (Aisėnų, Norkaičių), garinis malūnas Vilkyčiuose, motoriniai – Saugose, Žemaitkiemyje. Buvo plytinių, lentpjūvių, kalvių, užeigų. XIX a. pabaigoje Kukoruose buvo įrengta pieninė. XX a. pradžioje Kebelių, Lapynų, Sakūtėlių, Saugų valsčių centruose buvo įsteigtos pašto, telefono, telegrafo skyriai. Per Pirmąjį pasaulinį karą žuvusių Saugų parapijiečių pavardės (arti 200) surašytos evangelikų liuteronų bažnyčios prieangio sienoje.
1923–1939 m. Saugose veikė ūkininkų draugijos skyrius, 1934–1939 m. – žiemos žemės ūkio mokykla, nuo 1937 m. – pirmasis Klaipėdos krašte elektrinis inkubatorius. Daugiausia buvo smulkūs ūkiai (iki 12 ha), buvo ir stambių (50-80 ha) ir dvarų (300–400 ha). Buvo Aisėnų, Kukorų, Lapynų ir kiti dvarai. 1926–1939 m. Saugų seniūnijos teritorijoje be valdiškų pradinių mokyklų buvo Klaipėdos krašto mokyklų draugijos išlaikomos privačios lietuvių mokyklos Lankupiuose, Rudynuose, Saugose, Traksėdžiuose, Vilkyčiuose. 1938 m. jose mokėsi apie 200 mokinių. 1939 m. kovo 23 d. Klaipėdos kraštą užgrobus vokiečiams, buvo uždarytos lietuviškos mokyklos ir kitos lietuviškos įstaigos.
Po Antrojo pasaulinio karo iš esmės pasikeitė Saugų seniūnijos teritorijos gyventojų sudėtis. Prieš karą gyvenę vokiečiai ir dalis lietuvininkų, artėjant frontui, pasitraukė į Vakarus, dalį likusių Sovietų valdžia ištrėmė. Tuščiuose namuose apsigyveno atvykėliai iš gretimų Žemaitijos kaimų ir kitų Lietuvos vietovių. 1955 m. VFR pasirašius su Sovietų Sąjunga sutartį dėl buvusių Vokietijos piliečių išvykimo Vokietiją, ja pasinaudojo keliasdešimt Saugų seniūnijos teritorijoje gyvenusių gyventojų.
Buvusių mokyklų pastatuose įkurtos pradinės mokyklos, steigiami kolūkiai, bibliotekos, kultūros namai. 1947 m. Saugų evangelikų liuteronų bažnyčios koplyčioje įsikūrė katalikų bažnyčia. Vėliau, sustambinus ūkius, įkurti Saugų ir Veiviržo paukštininkystės tarybiniai ūkiai. Ūkių centrinėse gyvenvietėse – Saugose ir Vilkyčiuose – buvo apylinkių DŽDT VK, ūkių kontoros, pagrindinės mokyklos, felčerių-akušerių punktai, ryšių skyriai, kultūros namai, bibliotekos, maisto parduotuvės ir kt. 1990 m. Saugų t. ū. ir Veiviržo paukštininkystės t. ū. valdė atitinkamai 7823 ir 5807 ha žemės, turėjo 2772 ir 2396 galvijus, augino 978 ir 980 ha javų, 120 ir 50 ha bulvių. Saugų t. ū. dar turėjo 1887 kiaules, Veiviržo paukštininkystės t. ū. – veislinių triušių fermą ir 12 tūkstančių vištaičių, kuriuos tiekdavo vištų fermom. Saugų t. ū. dirbo 516, Veiviržo paukštininkystės t. ū. 750 darbuotojų. 1992 m. Saugų t.ū. pagrindu susikūrė 11 bendrovių, Veiviržo – 23 ž. ū. bendrovės. Veikiančių šiuo metu teliko UAB „Vilkyčių paukštynas“.
1995 m. įkurta Saugų seniūnija. Sumažėjus mokinių skaičiui, 2005 m. uždarytos Barvų pradinė mokykla ir Žemaitkiemio pradinė mokykla.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 11 seniūnaitijų:
Žymūs žmonės
1861 m. kovo 18 d. Virkytų kaime gimė Jurgis Mikšas, „Aušros“ redaktorius ir steigėjas, Barvuose gimė teisininkas, Kanados lietuvių bendruomenės veikėjas Jonas Juškaitis, Begėdžiuose – dailininkė, pedagogė Ieva Labutytė, Saugose-dailininkė Albina Pauliukevičienė, Čiūteliuose – muzikologas Antanas Venckus, Kukoruose – tautodailininkė Rūta Emigart Čiuželienė, Norkaičiuose – kunigas, lietuvių raštijos darbuotojas Mykolas Gaidys, Vytuliuose – sporto meistras, sunkumo kilnojimo daugkartinis Lietuvos čempionas Benediktas Bagočius ir kt.
Alkos kaime 1954 m. gimė Viktoras Peteraitis LY1A, radijo mėgėjas trumpabangininkas – pasaulio, šešis kart Europos, 11 kartų Pabaltijo ir Lietuvos čempionas, pasaulio rekordininkas.
Petreliuose gyveno Klaipėdos krašto politinis veikėjas Augustas Baldžius, Vilkomedyje bibliofilas Jonas Birškus, Saugose gyvena 2005 metų Šilutės raj. sav. gražiausios sodybos šeimininkai Vida ir Saulius Vytuviai.
Paveldas
Istoriniai bei architektūriniai paminklai: Bundalų kapinės (XIX amžius), Saugų evangelikų liuteronų bažnyčia (1857 m.), Saugų evangelikų liuteronų koplyčia, Saugų globos namų pastatai (statyti 1891, 1902, 1912 m.), Saugų malūnas-lentpjūvė (1908 m.) ir jo technologinė įranga, Kukorų gel. stoties pastatas, Sakūčių tiltas per Miniją (1887 m.), Stankaičių tiltas per Veiviržą (1930 m.), evangelikų liuteronų senosios kapinės (per 40).
Dailės paminklai – skulptūra „Tautos kančiai atminti“ (skulptorius J. Vertulis) ir kt.
Archeologijos paminklai – Stankaičių piliakalnis, Barvų (VII-XIII a.), Bundalų kapinės (XIX amžius), Bružų(X-XIII a.), Čiūtelių (XIII-XV a.), Mantvydų (IX a.), Miestalių, Šilininkų (II-III a.), Vilkyčių (II-XIII a.) kapinynai, Aukštumalos (Lapalių) senovės gyvenvietė.
Apsingė
Apsingė – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Merkinės, Subartonių miškuose, prie Apsingės upelio. Šiaurėje telkšo Kuzamkėlis. Eina kelias.
Istorija
XIX a. pab. Apsingė buvo užusienis Merkinės valsčiuje, Masališkių dvaro (Lukoševičių) valda.
Gyventojai
thumb|left|255px|Kaimo riboženklis
Zimmermann
Zimmermann − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
1993 m. Prancūzijos Grand Prix
1993 m. Prancūzijos Grand Prix buvo Formulės 1 lenktynės, rengtos Magny-Cours trasoje liepos 14 d., 1993 metais. Tai buvo aštuntasis etapas 1993 m. Formulės 1 sezone.
Vosyliukai
Vosyliukai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Grigiškių, netoli Neries kranto, prie Saidės upelio. Saugomas Saidžių šaltinis.
thumb|left|180px|Vosyliukų kryžius
Lauramediniai
thumb|right|260px|[[Amerikinė persėja (Persea americana), kurios vaisius yra avokadas]] thumb|right|260px|[[Balkšvasis sasafras (Sassafras albidus)]] Lauramediniai (Lauraceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima.
Šeimoje yra 55 gentys ir 2000–4000 rūšių.
Gokiščido
Gokiščido (五畿七道; pažodžiui 5 žemės ir 7 sritys) buvo vadinami senojo Japonijos suskirstymo, įsteigto Asukos laikotarpiu, kaip dalis Ricuriō įstatymyno, vienetai. Nors šie vienetai buvo panaikinti dar Muromačio laikotarpiu, jie išliko svarbiais iki pat XIX amžiaus.
Gokiščidō sudarė penkios žemės Kinajuje ir septyni dō (Japonijos sritys).
Į penkias Kinajaus žemes įėjo imperatoriškoji sostinė (pirma, Heijo - kyo, paskui Heian - kyo) ir tam tikri aplink ją esantys regionai. Tai:
Septyniais dō arba sritimis buvo vadinamos visi kiti Japonijai priklausiusieji regionai, išskyrus dabartinę Hokaido prefektūrą. Tai:
Kai kurie dabartiniai Japonijos regionai (Hokuriku ir Sanjo) pavadinti senųjų sričių pavadinimais.
Kereliai (Rokiškis)
Kereliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kamajų.
Skaistgirių apylinkė
Skaistgirių apylinkė (iki 1971 m. Skaisgirio apylinkė, Skaisgirių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pušaloto valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškėlio rajonui. 1954 m. prijungta Ažagų apylinkė ir dalis Pazūkų apylinkės, 1959 m. – dalis Medikonių apylinkės, 1963 m. – dalis Piniavos apylinkės. 1971 m. sausio 27 d. patikslintas apylinkės pavadinimas. 1976 m. Skaistgirių apylinkė prijungta prie Panevėžio apylinkės.
Moazas al-Hatibas
Ahmad Moaz al-Khatib al-Hasani (g. 1960 m.) – buvęs Nacionalinės Sirijos opozicinių jėgų koalicijos prezidentas. Jis yra buvęs Omeijadų mečetės imamu.
Khatib studijavo geofiziką ir šešerius metus dirbo inžinieriumi ir vadybininku keliose didelėse naftos bendrovėse, įskaitant „Royal Dutch Shell“ Sirijos padalinį. Jis yra Sirijos geologijos draugijos ir Sirijos psichologinių mokslų draugijos narys. Anksčiau jis buvo Islamo urbanizacijos draugijos prezidentas, o dabar yra likęs kaip garbės prezidentas.
Taruškų apylinkė
Taruškų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1969 m. sausio 13 d. iš dalies Karsakiškio apylinkės ir Miežiškių apylinkės. 1977 m. balandžio 4 d. prijungta prie Miežiškių apylinkės.
Genetika
140px|thumb|DNR - paveldimos informacijos nešėja Genetika ( 'gimdyti') – biologijos mokslo šaka, tirianti genetinės medžiagos koduojamą informaciją (pvz., genus), paveldimumo ir kintamumo dėsnius. Terminą „genetika“ paveldimumo tyrimams apibūdinti pirmą kartą pasiūlė anglų mokslininkas William Bateson (1905 m. balandžio 18 d.) laiške, rašytame Adam'ui Sedgewick'ui.
Genetinės medžiagos koduojamos informacijos nulemtas paveldimumas yra labai svarbus, bet ne vienintelis veiksnys, darantis įtaką organizmo fenotipui (pvz., išvaizdai, elgesiui). Tam tikrą įtaką daro aplinkos poveikis. Kiek lemiamas paveldimumas galima įvertinti lyginant monozigotinius („identiškus“) dvynius, kurie turi beveik vienodas DNR sekas, bet skirtingus fenotipus.
Pastaruoju metu populiarėja genomika, nagrinėjanti daugelio genų tarpusavio (genas-genas) sąveikų bei sąveikų su (genas-aplinka) sistemas.
Istorija
Genetikos pradininku laikomas Gregoras Mendelis, austrų vienuolis, 1865 m. pranešime „Versuche uber Pflanzenhybriden“ („Augalų kryžminimo eksperimentai“) Brno gamtos istorijos draugijai nurodęs tam tikrų žirnių charakteristikų paveldimumo dėsningumus ir parodęs, kad jie gali būti aprašyti matematinės statistikos principais. Mokslininkas nustatė kaip paveldėjimo požymiai yra perduodami iš kartos į kartą. Brno mieste dabar galima rasti G. Mendelio biblioteką ir muziejų.
Lygiagrečiai Mendelio darbams, beveik tuo pat metu (1842-1859) Čarlzas Darvinas suformulavo evoliucijos teoriją.
1953 m. baigėsi klasikinės genetikos era ir buvo padėti molekulinės genetikos pamatai. J. Watson'as ir F. Crick'as, pasinaudodami R. Franklin kristalografiniais DNR analizės duomenimis, Nature žurnale pirmąkart aprašė dvigrandinės DNR spiralės struktūrą (1963 m. jiems buvo suteikta Nobelio premija).
Genetika Lietuvoje
Eksperimentinės genetika Lietuvoje pradėta plėtoti 1963 m. Vilniaus universitete.
Klasikinė genetika
Klasikinė genetika apima genetikos metodus, taikytus iki atsirandant molekulinei biologijai. Nors genetikos žinios atsiradus molekulinei biologijai žymiai išsiplėtė, dalis ankstesnių atradimų tebėra naudingi ir galiojantys (pvz., Mendelio dėsniai).
Klinikinė genetika
Genetikos žinios taikomos diagnozuojant ir gydant genetinių sutrikimų ar sindromų sukeltas ligas. Žr. genetinis konsultavimas.
Molekulinė genetika
Molekulinė genetika remiasi klasikinės genetikos pagrindais, tačiau labiau domisi genų struktūra ir funkcionavimu molekuliniame (DNR) lygmenyje. Taikomi klasikinės genetikos (kryžminimo) ir molekulinės biologijos metodai. Svarbi molekulinės genetikos sritis yra molekulinės informacijos naudojimas nustatant kilmės modelius ir tuo pačiu teisingą mokslinę organizmų klasifikaciją – tai vadinama molekuline sistematika.
Pagrindinė rutininė technika PGR – polimerazinė grandininė reakcija – pamatinis visų tolimesnių tyrimų etapas, leidžiantis selektyviai pagausinti dominantį DNR fragmentą.
Populiacinė genetika
Tiriami genetiniai reiškiniai populiacijose. Aiškinami rūšių adaptacijos ir specializacijos mechanizmai.
Citogenetika
Pagrindinis citogenetikos tyrimo objektas – chromosomos, jų struktūros bei kiekio pokyčiai, stambios delecijos. Tiriama mikroskopuojant, taikant molekulinius fluorochromais žymėtus DNR zondus (FISH (fluorescence in situ hybridysation) technika) etc. Taip yra diagnozuojamos chromosominės ligos.
Susijusios tyrimų sritys
Iš genetikos ir biochemijos disciplinų išaugo molekulinės biologijos mokslas. Genetika glaudžiai siejama su genų inžinerija, kai organizmo DNR yra keičiama siekiant tam tikrų praktinių tikslų.
Pastarųjų metų įvairių organizmų genomų (tarp jų ir Homo sapiens) sėkmingas sekvenavimas genetiką pavertė tarpdisciplininiu mokslu, kur susisiekia ir glaudžiai persipina molekulinė biologija, bioinformatika, farmakologija, antropologija, sociologija, teismo medicina ir kt. sritys.
Genetika kitose mokslo šakose
Genetikos principai taikomi ir kitose srityse, bei nagrinėjami įvairiose mokslo šakose.
Zinkevičius
Zinkevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Zinkevičienė (ištekėjusi moteris) ir Zinkevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Sauber C30
Sauber C30 – Formulės 1 automobilis, kurį 2011 m. sezone naudojo Sauber ekipa. Automobilis buvo pristatytas sausio 31 dieną Valensijos trasoje.
Pilni Formulės 1 rezultatai
(paryškintos pole pozicijos; pakreipti greičiausi ratai)
Vydeikiai (Žlibinai)
Vydeikiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Žlibinų.
Zippel
Zippel − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Zinkevičiūtė
Zinkevičiūtė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Zinkevičienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Zinkevičius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kamanės
Kamanės (Bombus) – bičių (Apidae) šeimos vabzdžių gentis. Tai stambios, labai plaukuotos bendruomeninės bitės, su ilgu straubleliu. Kūno spalva labai įvairi. Kiekviena rūšis turi daug spalvinių formų. Paplitusios visame pasaulyje. Yra apie 500 rūšių. Lietuvoje žinoma 31 kamanių rūšis, iš jų trys įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą. Minta nektaru ir žiedadulkėmis. Rudenį dauguma vabzdžių žūva, peržiemoja tik apvaisintos patelės.
Skridimo ypatumai
Skrisdamos kamanės mosuoja sparnais apie 200–300 kartų per sekundę dažniu. Kamanės sparneliai yra lankstūs ir mosuojant pakreipiami bei užsukami, tai leidžia sumažinti pasipriešinimo jėgą juos keliant aukštyn. Sparnelių judėjimo trajektorija yra aštuoniukės formos, nes kiekvieno mosto metu sparneliai šiek tiek apverčiami: viršutinė sparnelio dalis būna nukreipta į viršų, kai sparnelis nuleidžiamas ir nukreipiama žemyn, kai sparnelis keliamas. Centrinė nervų sistema nesugeba kontroliuoti taip greit judančių sparnų. Kamanės sparnų judesius kontroliuoja pati raumenų sistema pilvelyje nepriklausomai nuo centrinės nervų sistemos. Raumenų susitraukimą stimuliuoja jų pačių išsitiesimas t. y. raumenys dirba poroje – kai vienas susitraukia, kitas išsitiesia. Kamanės taip pat padidina skridimo efektą suderindamos sparnelių darbą. Jų užpakaliniai sparneliai yra mažiukai ir priglausti prie priekinių.
Gegutkamanės
Savita kamanių grupė – gegutkamanės, dedančios kiaušinėlius į svetimus, kitų rūšių kamanių lizdus. Kiekvienos rūšies gegutkamanės savo išvaizda labai panašios į tos rūšies kamanes, kurių šeimas išnaudoja. Dėl savo panašumo jos nesukelia įtarimo kamanėms darbininkėms ir neatpažintos lizdo šeimininkų, gegutkamanių patelės, netrukdomai patenka į kitų kamanių lizdus ir ten pradeda dėti kiaušinėlius. Iš jų kiaušinėlių išsiritusias lervutes maitina ir prižiūri tikrųjų kamanių šeimos nariai.
Lietuvos kamanės
miniatiūra|200px|left|Kamanė lietuviškoje monetoje
Lietuvoje aptikta 31 kamanių rūšis. Tačiau kamanių gentyje yra labai plačiai paplitusios morfologinės rūšies variacijos, todėl išskirta daugybė porūšių ir varietetų, dėl kurių rango vyksta diskusijos. Taip pat kai kurios kamanių rūšys (pvz keturspalvė gegutkamanė Bombus quadricolor) nors ir Lietuvos teritorijoje neaptiktos, tačiau manoma, jog galėtų gyventi ir yra ieškotinos. Tad tikslaus kamanių rūšių skaičiaus Lietuvoje pasakyti beveik neįmanoma.
Trys kamanių rūšys yra įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą:
Lorenzo Monaco
right|thumb|180px| Lorenco Monako [[fikcija|fikcinis portretas Giorgio Vasari 1568 m. biografijose]]
Lorencas Monakas (it. Lorenzo Monaco, tikr. Piero di Giovanni, apie 1370 – 1425 m.) – italų protorenesanso, ankstyvojo renesanso dailininkas. Propagavo vėlyvąjį gotikinį stilių.
Biografija
Piero di Giovanni gimė, manoma, apie 1370 m. Sienoje. Apie jo šeimą ir jaunystės metus nežinoma beveik nieko. Manoma, kad jis mokėsi Florencijoje. 1390 m. įstojo į Florencijos Santa Maria degli Angeli vienuolyną ir pakeitė savo vardą į Lorenzo. Monaco išvertus reiškia „vienuolis“. Lorenco Monako kūrybai būdinga Džoto ir jo pasekėjų, kaip Taddeo Gaddi, įtaka. Taip pat, iš Sienos mokyklos jis perėmė dekoratyvumo pajautimą.
Svarbiausiu jo gyvenimo darbu laikomas altorinė tapyba „Mergelės Marijos karūnavimas“, atlikta 1414 m. jo vienuolyno bažnyčioje (dabar Uficių galerijoje). Vienuolyne Lorencas Monakas taip pat pasižymėjo kaip talentingas manuskriptų iliuminatorius. Dailininkas dirbo San Piero Maggiore ir Santa Trinita bažnyčiose Florencijoje. Pabuvojo Pizoje.
Vėlesniame kūrybos periode Lorencui įtakos padarė natūralesnis Giberčio stilius. Kaip menininkas, Lorencas padarė įtakos Fra Andželikui, kuris tikriausiai buvo jo mokiniu. Lorencas Monakas mirė apie 1425 m. nuo nežinomos infekcijos. Palaidotas savo Santa Maria degli Angeli vienuolyne. Darbo „Išminčių pagarbinimas“ nebaigė, vėliau viršutinius angelus ir Gerosios naujienos temą jame nutapė Cosimo Rosselli.
Kregždės lizdas
thumb|250px|right|„Kregždės lizdas“
Kregždės lizdas (kinų kalba 燕窩) – tradicinis delikatesinis kinų patiekalas, sriuba, gaminama iš kai kurių rūšių čiurlių (Apodidae) lizdų. Šie paukščiai lizdus darosi iš ore kietėjančių savo seilių ir tvirtina prie uolų. Dažniausiai renkami Aerodramus fuciphagus lizdai.
„Kregždės lizdas“ Kinijoje valgomas jau daugiau nei 400 metų. Ypač jis yra paplitęs Kantono virtuvėje, kur laikomas ypatingu delikatesu.
Šiuo metu tai yra vienas brangiausių maisto produktų pasaulyje. Dubenėlis sriubos Honkonge gali kainuoti nuo 30 iki 100 JAV dolerių, o baltų lizdų kilogramas – iki 2000 JAV dolerių. Raudonųjų lizdų kilogramo kaina kartais siekia ir 10 000 JAV dolerių. Didžiausi jo importuotojai yra Honkongas ir JAV. Lizdai renkami Pietryčių Azijos šalių (Indonezijos, Malaizijos, Vietnamo, Tailando) urvuose. Lizdų rinkimas sudėtingas ir pavojingas darbas, rinkėjai karstosi olų šlaitais ant bambukinių atramų. Renkant lizdus sunaikiama daug paukščių kiaušinių.
Apskrita
Apskrita – viensėdis Elektrėnų savivaldybėje, 8 km į šiaurės rytus nuo Vievio, Panerių miškuose, ant kairiojo Neries kranto. Ties Apskrita upėje yra Ausiutiškių konglomeratas ir kitos „uolos“ (Skaly), stūkso akmuo Karvutė (Karowka, Krowka; melsvas, 2 × 3,2 m dydžio, 0,55 m virš vandens), garsėjantis žuvingomis apylinkėmis, kiek toliau – Povilėlis (Powileli, Pavełėl). Toliau pasroviui trykšta gydančiu vandeniu garsėjantis Apskritos šaltinis.
Istorija
Apskrita seniau buvo užrašoma kaip Айскрита.
Tigrinis pitonas
Tigrinis pitonas, arba Birmos (Mianmaro) pitonas (,, Indian Rock Python, ) – pitoninių (Pythonidae) šeimos roplys. Gyvena Pietų ir Pietvakarių Azijoje, Pakistane, Indijoje, Indokinijos pusiasalyje bei gretimose salose. Šis roplys dažniau už kitas rūšis laikomas zoologijos soduose.
Užauga iki 8 m ilgio; mėgsta miškų kirtavietes ir akmeningas, krūmotas priekalnes. Laikosi netoli vandens, kartais šliaužioja medžiais. Maistas – smulkūs žvėreliai, graužikai, makakos, karveliai, fazanai, antys.
thumb|left|210px|Python molurus bivittatus
Dauginimasis
Pavasarį patelė padeda 8-100 kiaušinių. Dėties ji nepalieka, apsivijusi ją saugo, tampa agresyvi, gali užpulti net leopardą ar šakalą. Po 4 savaičių išsirita 50-60 cm ilgio jaunikliai, kurie greit auga ir trejų metų jau būna 4 m ilgio.
Žadeikiai (Mažeikiai)
Žadeikiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Sedos, pakeliui į Puokę. Kaime yra etnografinė (Beržanskų) sodyba, prie jos – koplytėlė (pastatyta XX a. pr.). Koplytėlę juosia akmenų bordiūras. Greta yra akmuo su iškalta data: „1852”. Koplytėlė 1971 m. įrašyta į dailės paminklų sąrašą. Devintajame dešimtmetyje skulptūrėlės pavogtos. Kaime taip pat yra kapinaitės.
Gyventojai
Gyventojų skaičius:
Tabiteuea
miniatiūra|Palydovinė Tabiteuea nuotrauka Tabiteuea – atolas Gilberto salose, Kiribatyje, į pietus nuo Taravos. Atolas sudarytas iš dviejų pagrindinių salų, Eanikai šiaurėje ir Nuguti pietuose ir keleto mažesnių salelių išilgai rytinės atolo dalies. Atolo sausumos plotas 38 km², o lagūnos – 365 km². 2005 m. čia gyveno 4899 gyventojai. Nors daugelis Kiribačio atolų sutampa su savivaldybėmis, Tabiteuea kaip ir Tarava yra dalinama į dvi savivaldybes:
Atolo pavadinimas gilbertiečių kalba reiškia „žemė be vadų“, nes atolas tradiciškai buvo egalitarinis. XIX a. pabaigoje Tabiteuea vyko religinis karas, kai šiaurinės dalies gyventojai, kurie buvo atsivertę į krikščionybę užpuolė pietinę salos dalį, kurios gyventojai tebesilaikė tradicinių tikėjimų.
Zokaitis
Zokaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Mekru
Mekru  – upė Vakarų Afrikoje; Nigerio dešinysis intakas. Prasideda Benino šiaurėje, teka daugiausia į šiaurės rytus. Sudaro Benino-Burkina Faso, o vėliau Benino-Nigerio sieną. Didelė dalis upės ir jos baseino patenka į „W“ nacionalinį parką.
Zokaitis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Zokaitienė (ištekėjusi moteris) ir Zokaitytė (mergautinė pavardė).
Mekru
Upės ilgis – 410 km, baseino plotas – 10 635 km², kitais duomenimis – 10 500 km². Vidutinis metinis nuotėkis – 21 m³/s.
Zokaitis
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kereliškė
Kereliškė – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 12 km nuo Telšių.
Rimantas Matulis
Rimantas Matulis (g. 1941 m. vasario 19 d. Kaune) – Lietuvos visuomenės ir politinis veikėjas, istorikas.
Biografija
Už dalyvavimą Vėlinių demonstracijoje – minėjime Kaune 1957 m. trumpai kalintas.
Studijos
1960 m. įstojo į Vilniaus universiteto istorijos – filologijos fakultetą, su kitais įkūrė Pabaltijo turistų sąjungą. Dėl tautinių pažiūrų persekiotas KGB, 1962 m. priverstas iš universiteto išstoti. 1962 m. apsigyveno Kaukaze (Karačiajų-Čerkesų autonominė sritis), dirbo geologijos ekspedicijoje. 1970 m. Vilniaus universitete baigė anglų kalbą.
Veikla Tarybų Sąjungoje
Su kitais 1969 m. organizavo lakūno S. Dariaus gimtinės liekanų gelbėjimą nuo sunaikinimo, pilkapio jam netoli Judrėnų supylimą. 1969 m. vienas žygeivių judėjimo Lietuvoje steigėjų. Su B. Burauskaite 1971 m. įkūrė liaudies dainų klubą „Raskila“. TSRS saugumo iniciatyva 1972 m. jam nebuvo leista rašyti disertacijos iš Lietuvos istorijos. Dalyvavo Lietuvos Helsinkio grupės veikloje. 1970–1980 m. dirbo Lietuvos istorijos ir etnografijos muziejuje, 1980–1990 m. Lietuvos hidrogeologijos ekspedicijoje.
Lietuvai išsilaisvinus
1989 m. vienas Lietuvių tautininkų sąjungos atkūrėjų, 1989–1990 m. – pirmininkas. Nuo 1989 m. Mažosios Lietuvos reikalų tarybos veikėjas. 1990–1995 m. Lietuvos kultūros fondo direktorius. 1996–1998 m. dirbo Lietuvos pedagogų kėlimo kvalifikacijos institute, nuo 1999 m. – anglų k. mokytojas.