cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Robertas Varnas
Biografija
R. Varnas nuo 1955 m. respublikinių dainų švenčių konsultantas, nuo 1968 m. Kauno miesto dainų švenčių dirigentas, Baltijos respublikų studentų dainų švenčių „Gaudeamus“ Vilniuje (1968 m. ir 1978 m.), Rygoje (1971 m. ir 1981 m.) ir Tartu (1974 m.) dirigentas, 1970, 1980, 2007 m. respublikinių dainų švenčių, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės, 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dirigentas. Daugelio Klaipėdos miesto ir Žemaitijos krašto dainų švenčių bei festivalių organizatorius, meno vadovas ir vyr. dirigentas, tarptautinių Stasio Šimkaus konkursų Klaipėdoje organizatorius, respublikinių bei tarptautinių chorų konkursų žiuri pirmininkas bei narys. Klaipėdos miesto chorinės bendrijos „Aukuras“ steigėjas, tarybos pirmininkas, Lietuvos chorų sąjungos prezidiumo narys, Lietuvos muzikų draugijos narys.
Palaidotas Lėbartų kapinėse.
Benediktas Vasiliauskas
Benediktas Vasiliauskas (1907 m. spalio 16 d. Narkūnuose, Gelgaudiškio valsčius – 1977 m. gegužės 7 d. Jurbarke) – valtornininkas, pedagogas, dirigentas, chorvedys.
Biografija
1919–1925 m. mokėsi Jurbarko „Saulės“ gimnazijoje, 1927–1931 m. Kauno Vytauto Didžiojo universitete studijavo teisę, 1934 m. Kauno konservatorijoje baigė valtornos klasę, o 1935–1936 m. dar studijavo kapelmeisterio klasėje. Konservatorijoje taip pat mokėsi chorvedybos ir kompozicijos.
Kapelmeisterio klasę baigęs labai gerais pažymiais ir įgijęs karininko laipsnį, vadovavo kariniam orkestrui. Kurį laiką grojo valtorna Kauno radiofono simfoniniame orkestre (dirigentas Balys Dvarionas), dainavo vokaliniame oktete.
1941–1944 m. Kauno konservatorijoje dėstė pučiamųjų instrumentų, muzikos teorijos bei metodikos disciplinas. 1939 m. birželio 9 – 10 d. dalyvavo Kaune surengtoje Baltijos šalių muzikų konferencijoje, buvo veiklus Lietuvos muzikų draugijos narys. Yra vadovavęs Lietuvos valstybinės filharmonijos liaudies instrumentų ansambliui.
1945–1948 m. – Klaipėdos muzikinio dramos teatro antrasis dirigentas ir muzikos mokyklos dėstytojas. Klaipėdoje pradėjus juo domėtis saugumiečiams, 1948 m. išvyko į Jurbarką, kur pasistatė namą ir ūkinius pastatus. Jurbarke išvarė plačią kultūrinę – muzikinę vagą. 1950–1962 m. buvo kultūros namų meno vadovas, mišriojo choro ir pučiamųjų orkestro dirigentas, organizavo koncertus. Taip pat dėstė muziką vidurinėje mokykloje, vadovavo moksleivių chorams, vokaliniams ansambliams ir orkestrams.
B. Vasiliauskas organizavo Jurbarko rajono dainų šventes ir buvo jų vyr. dirigentas, savo vadovaujamus kolektyvus parengdavo rajono ir respublikinėms dainų šventėms. Sukūrė dainų chorams ir solistams. Išpopuliarėjo jo harmonizuota liaudies daina „O dalele tu mano“.
Adelė ir Benediktas Vasiliauskai išaugino 11 vaikų ir juos išleido į mokslus. Visi lankė vaikų muzikos mokyklas, o trys įgijo specialųjį vidurinį muzikinį išsilavinimą. Sūnus Kęstutis dirbo Jurbarko Antano Sodeikos vaikų muzikos mokykloje. Į muzikos mokslus išleido ir sesers sūnų Kazimierą Biliūną.
Žvalgyba
miniatiūra|[[VSD – pagrindinė Lietuvos žvalgybos įstaiga]]
Veršiai (Druskininkai)
Veršiai – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Leipalingio, prie Avirio ežero, ryčiau nuo kelių ir  sankryžos. Yra kaimo turizmo sodyba „Poilsis prie Avirio“.
Žvalgyba
Žvalgyba – svarbios informacijos rinkimo teorija su praktika. Informacija gali būti apie konkurentą/priešą, nedraugišką valstybę. Siekia užtikrinti saugumą, įgyti privalumų. Būna profesionali ar mėgėjiška, privati ar valstybinė.
Veršiai (Druskininkai)
thumb|left|240px|Įvažiavimas nuo Druskininkų pusės
Žvalgyba
Valstybinė žvalgyba – slaptosios tarnybos darbas, ginantis šalies žmones nuo užsienio grėsmių. Naudoja operatyvinės veiklos ir žvalgybos agentūrų būdus.
Veršiai (Druskininkai)
Etimologija
Kaimo pavadinimas kildinamas iš asmenvardžio Veršỹs, Ver̃šis.
Istorija
XIX a. pab. Veršių (tada vadintas Veršeliais) kaimas pateko į Seinų apskrities Leipalingio valsčių ir parapiją.
Žvalgyba
Antonimas – kontržvalgyba, t.y. trukdymas žvalgybai ir žvalgų gaudymas.
Veikla
Informacijos rinkimas, tyrimas ir pateikimas, skirtas šalies saugumui užtikrinti. Renkami duomenys apie valstybių/organizacijų/žmonių realias ir potencialias galimybes, poelgius/planus, keliančius/kelsiančius grėsmės, pavojų, kiti šalies saugumui svarbūs duomenys.
Pagal subjektus – karinė žvalgyba, atominė žvalgyba, valstybinė/tarptautinė, ekonominė/konkurencinė verslo ir kt.
Subjektai
Vykdo žvalgybos tarnybos, t.y. tam skirtos valstybinės įstaigos, kurioms leista/liepta vykdyti žvalgybą. Tuo nuolat užsiima slaptosios tarnybos ir žvalgybos tarnybos
Asmuo, renkantis informaciją, vad. žvalgybiningas, žvalgas, šnipas. Jiems padeda informatoriai – žmogės, slaptai bendradarbiaujantys su žvalgybos tarnyba. Dar padeda priedangos organizacijos, užtikrinančios ar sudarančios sąlygas žvalgybai (įmonė, įstaiga, organizacija ar jos padalinys, atliekantis viešo (pvz. sporto veikla) ar privataus pobūdžio (pvz. verslo) funkcijas.
Lietuvoje
Lietuvišką žvalgybą apibrėžia Žvalgybos įstatymas. Žvalgybos tarnybas turi tokios Lietuvos įstaigos: Jas koordinuoja Valstybės gynimo taryba.
Tarnybų sąveiką sprendžia Krašto apsaugos ministras ir VSD generalinis direktorius. Jie, atsižvelgdami į žvalgybos tarnybų pagrindines veiklos sritis, Valstybės gynimo tarybos rekomendacijas ir tarptautinio bendradarbiavimo poreikius, nustato užduotis savo įstaigoms.
Ministerijos, Vyriausybės įstaigos ir kitos valstybės institucijos padeda žvalgybos tarnyboms.
Kontrolė
VSD ir AOTD parlamentinę kontrolę atitinkamai vykdo Seimo Nacionalinio saugumo ir gynybos komiteto Saugumo ir Gynybos pakomitečiai. Jų nariai turi leidimą dirbti su įslaptinta informacija (slaptumo žyma „Visiškai slaptai“).
Pakomitečiai bendruosius žvalgybos tarnybų klausimus svarsto uždaruose posėdžiuose.
Daušiškiai (Pakruojis)
Daušiškiai – viensėdis Pakruojo rajono savivaldybėje, 10 km nuo Lygumų.
Rezidentūra (žvalgyba)
Rezidentūra žvalgyboje – spec. tarnybos atstovybė užsienyje. Joje dirba bent vienas rezidentas.
"Legalios" rezidentūros
Tai dažniausiai oficiali užsienio santykių palaikymo įstaiga (ambasada, konsulatas), kurioje neoficialiai veikia spec. tarnybų agentai ir sėkmingai vykdoma žvalgyba.
323 m. pr. m. e.
'''323 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Stasys Bulzgis
Stasys Bulzgis (1935 m. vasario 2 d. Aukštelkuose, Radviliškio valsčius – 2017 m. gruodžio 25 d.) – Lietuvos žurnalistas, poetas, publicistas, kraštotyrininkas.
Biografija
1942–1946 m. mokėsi Aukštelkų pradinėje mokykloje. Baigė Radviliškio vidurinę mokyklą, 1954–1959 m. studijavo Vilniaus universitete, baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.
1959–1962 m. mokytojavo, 1962–1972 m. Radviliškio rajoninio laikraščio „Komunizmo aušra“ redakcijos darbuotojas. 1972–2001 m. miesto laikraščio „Raudonoji vėliava“ (nuo 1989 m. „Šiaulių naujienos“) korespondentas, ekskursijų vadovas. Daugiausia rašė kultūros klausimais.
Pirmąjį vaikišką eilėraštį „Lietuvos pionierius“ išspausdino 1962 m. Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjungos, Šiaurės Lietuvos literatų draugijos, Šiaulių literatų susivienijimo, Lietuvos kraštotyros draugijos narys. Lietuvos kultūros fondo Šiaulių tarybos narys.
Rezidentūra (žvalgyba)
"Legalios" rezidentūros
Oficialiai tokia veikla yra draudžiama ir netoleruojama, ypač jei dangstomasi diplomatiniu statusu. Todėl neretai „diplomatai“, „konsulai“ yra paskelbiami persona non grata.
Aukso legenda
„Šventųjų aukso legenda, arba Lombardiškoji istorija“ (dažniausiai vadinama tiesiog „Aukso Legenda“) – populiariausia viduramžių epochos knyga, italų dominikono Jokūbo Voraginiečio XIII amžiaus antroje pusėje sukurtas šventųjų gyvenimo rinkinys.
Legendų samprata viduramžiais
Legendomis viduramžiais buvo vadinami šventųjų gyvenimo aprašymai, skirti skaityti liturgijos metu, Bažnyčiai minint atitinkamo šventojo dieną. Vėliau „legenda“ tapo pasakojimo apie šventojo gyvenimą ar kankinystę sinonimu; šiuo terminu imta vadinti ir liturginiam naudojimui skirta knyga su tokių legendų rinkiniu.
Didžiulės apimties legendų rinkiniai - išsamūs ir pilni hagiografiniai tekstai, saugoti abatijose ir katedrose, - buvo prieinami tik nedaugeliui dvasininkų. Todėl praktiniais tikslais imta rengti sutrumpintų legendų rinkinius, pirmiausia skirtus pamokslininkams. Ankstyviausi tokio pobūdžio kūriniai priklauso dominikonams. Čia galima paminėti kai kuriuos Voraginiečio pirmtakus bei jų veikalus, kuriuos jis žinojo ir kuriais rėmėsi: Jono iš Mėli Abbreviatio in gestis et miraculis sanctorum (sukurtas po 1225 m.), Baltramiejaus iš Tridento Liber epilogorum in gesta sanctorum (1245–1251 m.) ir Vincento iš Bovė Speculum historiale (1254 m.). Bet populiariausiu tokių skaitinių rinkiniu tapo jau minėta „Aukso legenda“.
„Aukso legendos“ vertė
Viduramžiais krikščioniškoje Europoje išaugo ir suklestėjo šventųjų kultas, pasiekęs neregėtą mastą ir persmelkęs ne tik kiekvieno žmogaus dvasinį gyvenimą, bet ir kasdienybę. Kartu vystėsi ir hagiografija – religinės raštijos rūšis, perteikusi šventųjų gyvenimus ir kankinystes.
Hidra (gentis)
Hidra (Hydra) – plėšriųjų duobagyvių (Cnidaria) gentis. Dydis iki 7 mm. Sudaryta iš dviejų ląstelių sluoksnių – ektodermos ir endodermos. Išoriniame sluoksnyje yra daug dilgiųjų ląstelių, kuriomis hidra paveikia savo auką. Vidiniame sluoksnyje yra skirtingų tipų ląstelių: nervinių, lytinių, virškinamųjų, odos raumenų. Hidrai būdinga regeneracija ir reagavimas į dirginimus. Juda versdamasi per galvą (nuo pado ant čiuptuvų ir t. t.).
Aukso legenda
„Aukso legendos“ vertė
Jokūbas Voraginietis šį veikalą parašė apie 1260–1270 m. ir jį greičiausiai pavadino Šventųjų legendomis. Šis skaitinių rinkinys dar vadintas Lombardiškąja istorija - dėl kūrinio gale, po popiežiaus šv. Pelagijaus gyvenimo, pateiktos langobardų istorijos. Plačiausiai šis veikalas žinomas Aukso legendos (Legenda aurea) antrašte, dar amžininkų jam suteikta dėl didžiulio populiarumo ir jame matytos vertės.
Hidra (gentis)
Hidros kūno centre tarp spinduline simetrija išsidėsčiusių čiuptuvų yra burnos anga, per kurią patenka maistas ir pašalinamos atliekos. Minta dafnijomis, tačiau gali praryti net žuvų mailių.
Aukso legenda
„Aukso legendos“ vertė
Šį veikalą pradeda prologas. Jame Jokūbas Voraginietis aiškino Bažnyčios liturginių metų ir atskirų jo tarpsnių prasmę ir juos susiejo su žmonijos istorija. Pagal liturginių metų periodus visas kūrinys padalintas į penkias dalis. Sprendžiant iš išlikusių seniausių nuorašų rankraščio originalas, deja, neišliko), „Aukso legendą“ sudarė apie 180 skyrių - atskirų skaitinių. Jie išdėstyti eilės tvarka pagal liturginį kalendorių (pradedant nuo Advento), pateikiant atitinkamą dieną minimo šventojo aprašymą. Knygos pabaigoje yra priedas - devynios legendos, sudėtos ne eilės tvarka. „Aukso legendoje“ buvo aprašyti visi svarbiausi to meto katalikų šventieji. Autorius į veikalą neįtraukė įvairių vietinių kultų (jų gausa pasižymėjo kiti panašūs rinkiniai). Dalis legendų yra skirtos ne šventiesiems, o Kristaus švenčių, taip pat pasninkų paaiškinimams. Autorius įterpė pasakojimus apie kai kuriuos „nešventus“, tačiau svarbius Bažnyčios istorijai asmenis, pavyzdžiui, Judą, Poncijų Pilotą ar Erodą.
Biografinėse legendose, kaip būdinga šiam raštijos tipui, yra pateikiama šventojo vardo etimologija, jo gyvenimo ar kankinystės aprašymas bei šio šventojo užtarimu įvykę stebuklai. Kitos legendos yra griežtos dalykinės struktūros - jose aiškinama šventės reikšmė ir prasmė, o argumentai dažniausiai išdėstomi papunkčiui.
Hidra (gentis)
Hidra gali daugintis lytiniu ir nelytiniu būdu. Lytiniu būdu dauginasi esant nepalankiam metui, kuomet susiformavusi zigota gali virsti cista ir laukti, kol atsiras tinkamos sąlygos. Nelytiniu būdu – pumpuravimusi.
Dautartai
Dautartais vadinami kaimai Raseinių rajone:
Hidra (gentis)
Gyvena tvenkiniuose, ežerų įlankose ant plūduriuojančių vandens lapų, po akmenimis.
Lietuvoje aptinkamos šios rūšys:
323 m. pr. m. e.
Gimtadieniai
Nedatuota
Aukso legenda
„Aukso legendos“ vertė
„Aukso legendoje“ cituojama gana daug šaltinių. Tyrinėtojas Alainas Boureau juos išskyrė į kelias grupes. Jas sudaro Šventasis Raštas, liturginiai tekstai, hagiografija, doktrininiai (ypač didžiųjų Bažnyčios rašytojų - šv. Augustino, šv. Ambraziejaus, šv. Jeronimo, šv. Bernardo) tekstai, istoriniai ir kompiliaciniai darbai bei nekrikščionių autorių kūriniai. Apie 80 proc. panaudotų šaltinių yra religiniai veikalai. Manoma, kad vienus darbus Jokūbas buvo giliai išstudijavęs, kitus citavo „iš antrųjų rankų“, jų pačių neskaitęs, o pirmųjų „sutrumpintų“ legendų rinkinių, taip pat labai paveikusių „Aukso legendą“, jis net nepaminėjęs. Verta pastebėti, kad, būdamas itin išsilavinęs vienuolis, Jokūbas Voraginietis kai kuriose legendose (pavyzdžiui, apie Poncijų Pilotą) pažymėdavo, kad kai kurie šaltiniai gali būti neautentiški („skaitome viename iš pasakojimų, matyt, ne visai patikimame“).
Jokūbas Voraginietis nesukūrė nė vieno skaitinio: rinkinio tekstai jo beveik pažodžiui būdavo perrašomi iš kitų šaltinių, pagal poreikius juos perkuriant, trumpinant ir pan. Dėl šios ypatybės „Aukso legenda“ laikytina populiariausių istorijų apie šventuosius kompiliacija, tarsi apibendrinančia visą viduramžių hagiografijos įdirbį.
Kūrinio populiarumą nulėmė keletas veiksnių. Legendų rinkinys buvo parašytas paprastu stiliumi, jis buvo skirtas visiems kunigams, kad šie iš atitinkamai liturginių metų dienai skirtų legendų galėtų savo pamokslams pasisemti temų, idėjų, motyvų. Tai žinant, netenka stebėtis, kad jis viename ir tame pačiame skaitinyje kitąsyk pateikia ne vieną, o kelias hagiografines viso gyvenimo ar paskiro jo epizodo versijas; pavyzdžiui, šioje knygoje randame net kelis pasakojimus apie apaštalo Motiejaus gyvenimą, pateiktus be nuorodų apie kurio nors jų didesnį patikimumą. Atsižvelgdamas į būsimus šių pamokslų klausytojus - įvairaus išsilavinimo tikinčiuosius, Jokūbas Voraginietis pateikė daug detalių, kurios galėjo juos sudominti ir patraukti. Legendose pirmiausia pabrėžtas pavyzdinis šventųjų elgesys, daug vietos skiriant jų apsimarinimo ir kankinysčių istorijoms. Ryškus šio kūrinio bruožas - gausūs stebuklų aprašymai, žavėję kaip neįprasti įvykiai ir skelbę šventųjų, ypač Švč. Mergelės Marijos, užtarimo galią; jie čia papasakoti kaip trumpos pamokomos istorijos, žinomos pavyzdžių (exempla) pavadinimu.
„Aukso legendos“ kritika ir populiarumas
Po Tridento susirinkimo „Aukso legenda“ keletą amžių buvo visiškai užmiršta. XIX a. viduryje pasirodžius naujam, T. Graesse's parengtam šios knygos leidimui lotynų kalba, šį viduramžių religinės literatūros paminklą vėl imta studijuoti ir versti į pagrindines Europos kalbas. Atgijęs susidomėjimas Jokūbo Voraginiečio šventųjų legendomis neblėsta iki šiol: jis subrandino vis gausėjančias mokslines studijas, monografijas, o galiausiai - pirmą kritinį šio kūrinio leidimą lotynų kalba (1998 m.). Be „Aukso legendos“ negalima suprasti ne tik viduramžių mentaliteto ir religingumo; be jos sunku vertinti ir Viduramžių raštiją bei vaizduojamąjį meną, taip pat ir Lietuvos.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1975–1976 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1975–1976 m.
Arabijos dykuma
Arabijos dykuma  – tuščia dykuma Vakarų Azijoje, užimanti beveik visą Arabijos pusiasalį. 2020 m. duomenimis, dykumos plotas siekė 1,855 mln. km² Pagrindinė Arabijos dykumos dalis – Rub el Chalis, esantis pietuose. Šiaurėje plyti Didysis Nefudas. Šias dykumas skiria Dechnos dykuma. Centrinėje dalyje iškilęs Tuvaiko masyvas. Omane yra keletas smėlio baseinų, jų tarpe lakiojo smėlio sritis – Um al Samimas.
Klimatas hiperaridinis; per metus vidutiniškai iškrenta 35 mm kritulių (50 % žiemą, 15 % vasarą). Vasaros dienomis temperatūra pakyla iki 40-50 °C, žiemą nukrenta iki 5-15 °C, pasitiko ir neigiamų temperatūrų. Dideli dienos ir nakties temperatūrų svyravimai. Dykumoje yra gausūs naftos, gamtinių dujų, fosfato, sieros telkiniai.
Augalija ir gyvūnija labai skurdi. Arabijos dykumoje suskaičiuotos tik 37 augalų rūšys. Tai daugiausia rūgtinių, burnotinių, viksvuolinių šeimos augalai. Iš medžių auga tik arabinis algarobas (Prosopis cineraria) ir Acacia ehrenbergiana.
Gyvenimo šaltiniai
Gyvenimo šaltiniai – mėnesinis mokslo ir praktikos žurnalas, leistas 1992–1993 m. Vilniuje.
Istorija
Leistas vietoj 1969–1991 m. ėjusio periodinio leidinio „Darbas ir poilsis“. Tiražas 1992 m. – 10 500 egz., 1993 m. – 3200 egz.
Rašė žmonių socialinės apsaugos ir apdraudos, įvairiais darbo, buities bei laisvalaikio klausimais.
Vyr. redaktorius Juozas Šiupšinskas.
Igliaukos apylinkė
Igliaukos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Igliškėlių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Marijampolės rajonui. 1954 m. prijungtos Menštrakio apylinkė, Živavodės apylinkė, Šlavančių apylinkė, Padvariškių apylinkė, dalis Margavos apylinkės ir dalis Mergašilio apylinkės. 1963 m. prijungta Igliškėlių apylinkė ir perkeltas apylinkės centras iš Igliaukos į Igliškėlius. 1968 m. gegužės 29 d. apylinkės centras atkeltas į Igliauką. 1977 m. prijungta dalis Padovinio apylinkės.
Nartakų ežeras
Nartakų ežeras – ežeras Lietuvoje, Širvintų rajone, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Bagaslaviškio miestelio. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,3 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 128,8 m. Kranto linija labai vingiuota, šiaurės vakaruose yra baigianti užakti įlanka. Rytinėje dalyje yra 0,15 ha sala. Krantai aukšti, plačiai apaugę medžiais ir krūmynais. Už 0,1 km į rytus telkšo mažesnis Glušoko ežeras. Šalia įsikūręs Nartakų kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Dainių upelio baseinui (Šiūros intakas, Širvintos baseinas).
Kadmas
Kadmas graikų mitologijoje – finikiečių princas, Agenoro ir Telefasos sūnus.
Dzeusui pagrobus Europą, tėvas išsiuntė savo tris sūnus, tarp jų ir Kadmą ieškoti sesers, įsakęs negrįžti tol, kol jos neras. Kadmas jos nerado ir pasiliko Graikijoje. Jis įkūrė Tėbus, pastatė Kadmėjos tvirtovę kaip savo rūmus ir tariamai įvedė raidžių raštą. Šis mitas neabejotinai turi istorinį pamatą; jis rodo buvus Azijos gyventojų imigracijos ir Azijos kultūros įtakos.
Tarosiškių ežeras
Tarosiškių ežeras – ežeras šiaurės Lietuvoje, Biržų rajone, apie 7 km į pietus nuo Biržų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,2 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 58,2 m. Visi krantai užpelkėję ir apaugę medžiais ir krūmynais. Pietinėje pelkės dalyje prateka Tarošiškių upelis į Agluonos upę. Į pietryčius stūkso miškas. Šiaurėje įsikūręs Mikeliškių kaimas, pietuose – Tarosiškių kaimas.
Kundalini joga
Kundalini joga yra tantra jogos disciplina, kurią į Vakarus atnešė Jogas Bhadžanas. ji remiasi ties stuburo pagrindu slypinčios kundalini energijos (gyvatės jėgos) pažadinimu. Šiai energijai pažadinti ir per pagrindinius energetinius subtiliojo kūno centrus (čakras) nukreipti aukštyn galingos kvėpavimo technikos derinamos su specialiomis jogos pozomis bei giedojimu. Kundalini energijos pakilimas reiškia dvasinę transformaciją ir galiausiai vieningos sąmonės būseną.
Kybartiškės pilkapynas
Kybartiškės pilkapynas – pilkapynas Šiaulių rajono savivaldybės teritorijoje, Kybartiškės kaime (Raudėnų seniūnija).
Tyrimai
Išliko 5 pavieniai apardyti pilkapiai ir pilkapių grupė su vėliau joje įrengtomis kaimo kapinaitėmis. 1969 m. pilkapyno archeologinius tyrimus atliko Istorijos institutas (tyrimų vadovas Mykolas Michelbertas). Ištirti 4 pilkapiai. Jų sampilai 6–8 m skersmens ir 0,9-1,0 m aukščio. Tris pilkapius juosia apskriti ar ovalūs akmenų vainikai, viename pilkapyje buvo akmenų grindinys. Mirusieji laidoti nedeginti 0,3-0, 4 m gylio duobėse su įkapėmis. Rasta I a. – IV a. geležinių įmovinių kirvių, ietigalis, akinių segių, žalvarinė apyrankė. Kapinaitėse ištirtas 21 kapas, rasta XVI a. – XVII a. monetų, žalvarinių žiedų, geležinių peilių. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Siddhi
Siddhi ( – 'užbaigimas, sėkmė, nepaprasta galia') – nežemiškos galios, gebėjimas kurti stebuklus. Šis terminas dažnai sutinkamas hinduistinėje (joginėje) ir budistinėje (Vadžrajana) literatūroje. Siddhi siekėjas vadinamas siddhu (सिद्ध), o didieji jogai, įgiję nepaprastų galių įvardijami mahasidhais (महासिद्ध). Siddhi praktikos daugiausia siejamos su tantrizmu.
Tarp siddhi galių įvairiuose tekstuose įvardijamos tokios kaip aiškiaregystė, aiškiagirdystė, telepatija, levitacija, nepavaldumas šalčiui, karščiui, drėgmei, liepsnai, norimo pavidalo įgavimas, visvaldystė, nepavaldumas niekam, galimybė patekti bet kur, susitraukimas, materializacija, kelionė laiku ir kt. Siddhi galių siekiama nuožmia askeze (savitvarda), mantrų kartojimu, meditacija (samadhi), žolelių naudojimu. Siddhų praktikose svarbus slaptų žinių perdavimas iš mokytojo (guru) mokiniui.
Nuo pat senųjų indų tekstų kalbama apie ypatingų galių turinčius asketus (tapasvin), su savo įkarščiu (tapas), galinčius daryti nežemiškus dalykus. Pats terminas siddhi pirmiausia aptinkamas budistiniuose tekstuose (Sāmaññaphalasutta, Tripitaka). V a. Patandžalio „Jogasūtroje“ plačiai aprašomos siddhi iš joginio požiūrio.
Budizme išskiriami 84 mahasidhai – žymiausi: Nagardžuna, Kukuripa, Saraha, Tilopa, Arjadeva. Svarbiausia šaivizmo siddhų atšaka yra nathai. Jie tradiciškai garbina 9 mahasiddhus. Džainizme siddhais vadinamos būtybės, išsivadavusios iš karmos.
Plačiąja prasme siddhais dažnai vadinami visi sādhanā praktikuotojai – sadhu, jogai, asketai, siddhai, nathai, tantrikai.
Marius Laurinavičius
Marius Laurinavičius (g. 1971 m. spalio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, politinis apžvalgininkas.
Biografija
1989 m. baigė Vilniaus 47-ąją vidurinę mokyklą, 1994 m. – Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos institutą ir Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institutą.
1991–1995 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ teisėsaugos ir užsienio skyrių reporteris, apžvalgininkas, skyriaus vedėjas. 1995–2013 m. užsienio naujienų redaktorius ir vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Daugiausia rašo Lietuvos užsienio politikos ir tarptautiniais klausimais. 2008–2009 m. Lietuvos ryto televizijos laidos „24/7“ vedėjas, 2012–2013 m. Žinių tarnybos direktorius.
2013–2015 m. Rytų Europos studijų centro Politikos analizės ir tyrimų skyriaus vyresnysis analitikas. Nuo 2015 m. Europos politikos analizės centro darbuotojas. Nuo 2018 m. Vilniaus politikos analizės instituto vyriausiasis analitikas.
324 m. pr. m. e.
'''324 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Fomalhautas
thumb|left|[[Proplanetinis diskas aplink Fomalhautą]] Fomalhautas (α PsA, Alpha Piscis Austrini) – 18-a pagal ryškį naktinio dangaus žvaigždė, ryškiausia Pietų Žuvies žvaigždyne. Nors geriausiai žvaigždė matoma iš pietinio pusrutulio, gana daug kur ją galima matyti ir iš šiaurinio. Dėl savo padėties bei ryškio žvaigždė net ir dabar tebenaudojama navigacijai. Lietuvoje matomas rudens naktimis neaukštai virš pietų horizonto. Tai balta pagrindinės sekos žvaigždė, kiek didesnė ir karštesnė už Saulę.
Pavadinimas kilo iš arabų k. fum al-ħūt – „Banginio (arba Žuvies) gerklė, nasrai“. Kitas arabiškas pavadinimas – Difda al Auwel („Pirmoji varlė“).
Kituose kataloguose – HR 8728, HD 216956.
Žvaigždę supa dujų ir dulkių diskas, kurio skersmuo – keli šimtai a.v. Šis diskas – proplanetinė medžiaga. Prie žvaigždės nufotografuota planeta Fomalhaut b.
Tai apie 440 mln. metų senumo žvaigždė, astronomų vadinama „jauna“. 2023 m. Džeimso Vebo kosminis teleskopas aptiko tris dulkių bei asteroidų žiedus, kurių buvimas rodo, jog, tikėtina, esama planetų (žiedus sukuria planetų gravitacija). Tokius žiedus galėtų sukurti maždaug Neptūno didumo planetos.
TSKP CK Politbiuras
thumb|250px|1940 m. sausio 17 d. Politbiuro posėdžio protokolo išrašas, pagal kurį nurodyta 457 asmenis perduoti teismui ir 346 iš jų sušaudyti, o 111 nusiųsti į lagerius thumb|250px|Politbiuro narių portretai, 1934 m. TSKP CK Politbiuras – Tarybų Sąjungos komunistų partijos aukščiausias valdymo organas. Į Politinį biurą įėjo įtakingiausi TSKP CK nariai, apspręsdavę partijos, o vienapartinės sistemos sąlygomis – visos valstybės politiką. Faktiškai Politinio biuro nariai buvo aukščiausi TSRS vadovai, netgi jei jie formaliai ir neužėmė valstybinių postų.
Pirmasis Politbiuras buvo sukurtas 1917 m. spalio 23 d., kaip prasidėjusio sukilimo (Spalio revoliucijos) politinis vadovaujantis darinys. Jam vadovavo Leninas.
Kaip nuolat veikianti institucija sukurtas 1919 m. RKP(b) VIII-ame suvažiavime. 1952–1966 m. ši institucija buvo vadinama TSKP CK Prezidiumu, 1966 m. grąžintas buvęs pavadinimas.
TSKP Įstatuose buvo numatyta, kad Politbiuras renkamas TSKP CK plenumuose ir laikotarpiuose tarp jų vadovauja partijos veiklai. Tačiau praktikoje dėl Politbiuro sudėties būdavo tariamasi kuluaruose, siaurame partijos vadovų rate. Būtent Politbiure priimtus sprendimus vėliau TSKP CK plenumas įteisindavo. TSKP CK Politiniame biure buvo tikrieji nariai ir kandidatai į narius (pastarieji posėdžiuose dalyvavo tik su patariamojo balso teise).
Valdant N. Chruščiovui į Politbiurą pradėta įtraukti kai kurių respublikų kompartijų I-uosius sekretorius, o 1990–1991 m. į Politbiuro sudėtį buvo įtraukti visų TSRS respublikų kompartijų pirmieji sekretoriai (nors Lietuva jau buvo paskelbusi Nepriklausomybės atstatymą, Mykolas Burokevičius buvo Politbiuro narys, o Estiją atstovavo abiejų kompartijų vadovai).
Ilgiausiai ir trumpiausiai Politbiuro nariais buvo maršalai Klimentas Vorošilovas (34 su puse metų) ir Georgijus Žukovas (120 dienų).
Ambasada
thumb|100px|Lietuvos ambasados ženklas Ambasada – valstybės diplomatinė atstovybė užsienyje prie tarpt. organizacijos arba užsienio valstybėje.
Gabdulchajus Achatovas
Gabdulchajus Achatovas (1927–1986 m.,, ) – totorių kilmės Rusijos mokslininkas, orientalistas, lingvistas, poliglotas.
Ambasada
Ambasada gali turėti skyrius: ekonomikos, kultūros, teisės, turizmo, karinių reikalų (karo atašatas laikomas ambasados dalimi).
Ambasados vadovas - ambasadorius ar laikinai koks nors kitas asmuo einantis dipl. atstovybės vadovo pareigas. Ambasadose yra vykdomos diplomatinės funkcijos bei konsulinės funkcijos.
Gabdulchajus Achatovas
Biografija
Gimė 1927 m. rugsėjo 8 d. Menzelio rajone (Tatarstanas, RTFSR, Tarybų Sąjunga). Jis 1954 m. baigė Kazanės valstybinį pedagoginį institutą (dabar – Kazanės universitetas), 1970 m. tapo profesoriumi. Mokslininkas yra daugiau kaip 200 knygų ir straipsnių autorius. Pagrindiniai moksliniai tyrimai: tiurkų kalbos, totorių kalba. Mirė 1986 m. lapkričio 25 d. (Naberežnyje Čelnai, Tatarstanas, Tarybų Sąjunga).
Jo sūnus Aidaras Achatovas – garsus mokslininkas, socialinis aktyvistas ir filantropas, dailininkas. Gimė 1957 m. birželio 20 d. Tobolske (Rusija, Tarybų Sąjunga).
Stacy Valentine
Steisė Valentain (tikrasis vardas – Stacy Baker; g. 1970 m. rugpjūčio 9 d. Tulsa) – buvusi JAV pornografinių filmų aktorė.
Biografija
Steisė gimė Tulsoje, Oklahomos valstijoje, kur sulaukusi 6 mėnesių buvo įvaikinta. Sulaukus 11, tėvai išsiskyrė ir ji liko su mama, su kuria labai gerai sutarė.
Steisė labai jauna ištekėjo ir tapo namų šeimininke.
1995 metais ji nusprendė dalyvauti žurnalo „Gallery“ mėgėjiškų nuotraukų serijai „Girl Netx Door“. Laimėjusi pirmą vietą ji gavo galimybę pozuoti žurnalui „Hustler“. Fotosesija vyko Meksikoje, kurios metu Steisė sulaukė pasiūlymo nusifilmuoti kompanijos „Coast to Coast“ pornografiniame filme „Bikini Beach 4“. Ji sutiko ir filmavimas įvyko ten pat, Meksikoje.
Grįžusi namo Steisė nusprendė visiškai pakeisti savo gyvenimą: išsiskyrė su vyru ir persikėlė į Los Andželą, kur toliau ėmė filmuotis pornografiniuose filmuose.
1999 metų dokumntinaime filme „The Girl Next Door“ ji papasakojo, kad tapo porno aktore, nes nusibodo namų šeimininkės gyvenimas.
Savo pseudonimą „Valentain“ ji pasirinko dėl to, kad pirmoji jos scena Meksikoje buvo nufilmuota per Valentino dieną.
2000 vasario 14 dieną, praėjus lygiai 4 metams nuo debiutinės scenos filmavimo, Steisė suvaidino paskutinį kartą ir pasitraukė iš pornografijos, sukūrusi vaidmenis 70 juostų.
Nuo 2010 metų ji gyvena Kalifornijoje ir užsiima naujų modelių paieška žurnalui Penthouse.
Apdovanojimai
right |thumb|140px
Nuo 2009 metų ji priklauso XRCO, o nuo 2012 - AVN Šlovės galerijoms.
Hipermnestra
Graikų mitologijoje Hipermnestros vardu buvo dvi mirtingos moterys.
Erhard F. Freitag
Erhard F. Freitag (g. 1940 m. Klaipėdoje) – psichologas, rašytojas.
Biografija
Gimė 1940 m. Klaipėdoje. Mokėsi verslo mokykloje, vėliau pradėjo dalyvauti filosofo Joseph Murphy paskaitose Vokietijoje, Austrijoje ir Šveicarijoje. Nuo 1974 m. Miunchene pradėjo teikti hipnozės paslaugas, subūrė 30 terapeutų įmonę. 1981 m. išleido pirmąją knygą apie hipnozės terapiją. Iš viso išleido daugiu nei 10 knygų, kurios išverstos į 14 pasaulio kalbų.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1976–1977 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1976–1977 m.
Kriek
miniatiūra|Taurė belgiško kriek alaus. Kriek – Belgijoje gaminamas lambic tipo (savaiminės fermentacijos) vyšninis alus (olandiškai kriek – rūgščioji vyšnia). Kriek alus gaminamas iš rūgščiųjų (Morello) vyšnių, paplitusių Briuselio regione.
Kriek gaminamas į savaiminės fermentacijos alų (lambic) dedant vyšnių su kauliukais. Vyšnios aluje paliekamos keletui mėnesių, per tą laiką jose esantis cukrus pilnai sufermentuojamas – taigi fermentacijos pabaigoje vyšniose esančio cukraus nebelieka, o aluje jaučiamas vyšnių skonis be saldumo. Galiausiai, fermentacija baigiama vyšnias iš alaus pašalinus. Kadangi tiek vyšnios, tiek ir lambic tipo alus yra rūgštūs, tai ir kriek alus taip pat yra palyginti rūgštus.
Kai kurie gamintojai jau pagamintą alų pasaldina (kad jis taptų skanesnis plačiajai visuomenei), taip pat vietoje tikrų vyšnių imta pilti vyšnių sulčių ir fermentuoti trumpesnį laiką.
Keletas Belgijos daryklų kriek vadina vyšninį alų, gamintą ne iš lambic tipo alaus, o iš Oud bruin alaus. Nors šis alus faktiškai nėra kriek, tačiau kelios jo rūšys yra aukštos kokybės.
Žinomiausi pavadinimai
Tradicinis (nesaldytas) kriek:
Saldintas kriek:
Vyšninis alus Oud bruin pagrindu:
Pavėjinės Antilų salos
right
Narvydiškio ežeras
Narvydiškio ežeras – ežeras Lietuvoje, Širvintų rajone, 3 km į šiaurę nuo Musninkų. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,3 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 100 m. Krantai statoki. Ežero centre yra medžiais apaugusi 1,05 ha sala, sujungta liepteliu su vakariniu krantu. Šalia ežero ir ežero saloje įsikūrusi buvusio Narvydiškio dvaro sodyba ir parkas. Aplinkui plyti dirbami laukai. Šiaurėje išteka upelis link Širvintos upės.
Pavėjinės Antilų salos
Pavėjinės Antilų salos yra Mažųjų Antilų salų grupė nuo Mergelės salų šiaurės vakaruose iki Dominikos salos pietryčiuose. Salų grandinė apima šias šalis:
Lennart-Georg Meri
Lenartas Georgas Meris (Lennart-Georg Meri; 1929 m. kovo 29 d. – 2006 kovo 14 d.) – Estijos rašytojas, kino režisierius, politikas, istorikas, Estijos prezidentas nuo 1992 m. iki 2001 m. Estijos nepriklausomybės judėjimo vadovas.
Jaunystė ir tremtis
Lennart-Georg Meri gimė Taline. Jo tėvas buvo Estijos diplomatas ir V. Šekspyro vertėjas Georg Meri, o motina – Estijos švedė Alice-Brigitta Engmann. Su šeima jis jaunas paliko tėvynę ir studijavo Berlyne, Paryžiuje devyniose skirtingose mokyklose keturiomis kalbomis. Jo maloniausi atsiminimai iš Paryžiaus Janson de Sailly licėjaus. Be estų kalbos jis laisvai kalbėjo suomiškai, prancūziškai, vokiškai, angliškai ir rusiškai.
Kai Tarybų Sąjunga okupavo Estiją 1940 m. birželį, didelė Merių šeima buvo Taline. Ji skilo tarp sovietų ir sąjungininkų rėmėjų ir Estijos savarankiškimo šalininkų. . Lenarto pusbrolis Arnold Meri stojo į Raudonąją armiją ir greitai tapo Tarybų Sąjungos didvyriu. Tuo tarpu 1941 m. kita dalis Merių šeimos, tarp jų ir Lenartas, buvo ištremta į Sibirą su tūkstančiais kitų estų, latvių, lietuvių. Šeimos tėvai būdavo uždaromi į atskiras koncentracijos stovyklas, kur mažai kas išgyveno. Dvylikos metų Lenartas Meris dirbo medkirčiu Sibire.
Sibire Lenartas susidomėjo Uralo kalbomis, kuriomis kalbėjo Sibire ir kurioms priklausė estų kalba. Uralo tautų kultūra buvo jo viso gyvenimo darbo motyvas. L. Meris dalyvavo ekspedicijose į atokias TSRS vietoves, kurių metu tyrinėjo mažų finougrų tautų kultūrą ir istoriją, parašė istorinių etnografinių ir kelionių knygų bei sukūrė šia tematika filmų.
Rašytojo veikla ir kino režisūra
Merių šeima išgyveno ir 1946 m. grįžo į Estiją, kur Lenartas 1953 m. baigė Tartu universiteto Istorijos ir kalbų fakultetą su pagyrimu. Jis pasipiršo pirmajai žmonai 1953 m. kovo 5 d. – Stalino mirties dieną, sakydamas „atsiminkime šitą laimingą dieną amžinai“. Sovietai neleido jam dirbti istoriku, tad jis nuo 1953 m. dirbo dramaturgu „Vanemuine“ teatre, Tartu. Nuo 1955 m. – Estijos radijo vaidinimų prodiuseris, nuo 1964 m. – kino studijos „Tallinfilm“ režisierius. Keli jo filmai sulaukė teigiamo kritikų įvertinimo. Po 20 metų draudimų, sovietai leido Lenartui Meriui keliauti už Geležinės uždangos po 1970 m. ir jis pasinaudojo šia galimybe priminti Suomijai apie Estijos gyvavimą. Jis užmezgė glaudžius ryšius su politikais, žurnalistais ir užsienio estais. Jis buvo pirmasis estas užsienyje išspausdinęs protestą prieš sovietų planus Estijoje kasti fosfatus, kurių eksploatavimas trečdalį šalies paverstų negyvenama teritorija. Estijoje gamtosaugos protestai peraugo į maištą prieš sovietus – Dainuojančią revoliuciją. Lenarto Merio kalba „Ar estai turi vilties?“ nagrinėjo estų tautos problemas ir turėjo didelį atgarsį užsienyje.
Politinė veikla
1988 m. Meris tapo Estijos Liaudies fronto, kuris bendradarbiavo su analogiškomis organizacijomis Latvijoje ir Lietuvoje, vienu iš įkūrėju. Po pirmų komunistų nekontroliuojamų daugpartinių rinkimų 1990 m. Lenartas Meris tapo Estijos užsienio reikalų ministru. Jo pirmasis uždavinys buvo sukurti Užsienio reikalų ministeriją. Jis sutelkė apie save jaunų žmonių, kurių daugelis kalbėjo angliškai, grupę, kad užmegztų ryšius su Vakarais ir atstovautų Estijai užsienyje. Jis buvo pirmasis rytų europietis gavęs svečio teises NATO būstinėje Briuselyje.
Prezidentavimas
Po trumpo darbo Estijos ambasadoriumi Suomijoje, 1992 m. spalio 6 d. Lenartas Meris buvo išrinktas antruoju Estijos prezidentu. Jis buvo Tėvynės sąjungos kandidatu. Nors buvęs komunistas Arnold Rüütel pirmo balsavimo metu pirmavo 42 procentais, galutinį balsą turėjo parlamentas, kuriame daugumą sudarė Tėvynės sąjungos nariai. Per rinkimų kampaniją dešinieji radikalai bandė įrodyti tariamus Lenarto Merio ryšius su KGB. Tačiau šie kaltinimai nepakenkė Merio įvaizdžiui. 1996 m. rugsėjo 20 d. jis buvo perrinktas antrai kadencijai. Prezidento pareigose siekė stiprinti Estijos valstybingumą, buvo Estijos narystės ES ir NATO šalininkas, siekė kompromisų su Rusija dėl rusakalbių mažumos teisių, prisidėjo prie santykių su Latvija ir Lietuva plėtojimo.
1994 m. Estijos Laikraščių Asociacija Lenartą Merį paskelbė Metų spaudos priešu. Tačiau 1998 m. jis gavo spaudos draugo apdovanojimą. 1999 m. jis vėl tapo spaudos priešu.
Mirtis
2005 m. Lenartui Meriui buvo diagnozuotas smegenų auglys. Rugpjūčio mėnesį jam buvo atlikta operacija, kurios metu buvo pašalintas piktybinis auglys. L. Meris mirė 2006 m. kovo 14 d. rytą Talino ligoninėje. Per televiziją prezidentas Arnold Rüütel pareiškė „per devynerius metus būdamas valstybės galva Meris atkūrė prezidento postą ir Estijos respubliką plačiausia prasme“.
CG Târgu Mureș
Tirgu Murešo CG – tarpukario Rumunijos futbolo klubas iš Tirgu Murešo.
Dautartai (Girkalnis)
Dautartai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Verėduvos.
Rezidentas (žvalgyba)
Rezidentas – spec. tarnybų agentas, dirbantis rezidentūroje ir užimantis aukštą, paprastai vadovaujančią poziciją vietiniame žvalgybiniame tinkle.
Aukštutinė Sasandra
Aukštutinės Sasandros regionas  – vienas iš Dramblio Kaulo Kranto regionų. Yra šalies centrinėje dalyje, prie Sasandros aukštupio. Administracinis centras – Daloa.
Rezidentas (žvalgyba)
Legalus rezidentas turi diplomatinę neliečiamybę, jei atvyksta į šalį kaip diplomatinės misijos atstovas, konsulas ar kt., o nelegalus - veikia be diplomatinio imuniteto. Demaskuotas legalus rezidentas, identifikavus jo ryšius išsiunčiamas iš šalies, o nelegaliam gresia atsakomybė už antivalstybinę veiklą.
Kartais rezidentas taip pat yra kontaktinis asmuo, su kuriuo agentas arba žvalgas tiesiogiai palaiko ryšius, santykius ir veikia per jį, tačiau dažniau stambiose rezidentūrose (pvz., Rusijos) jis turi keletą pavaduotojų dirbančių atskiromis žvalgybinėmis kryptimis.
Aukštutinė Sasandra
Gyventojai
Gyventojų daugumą sudaro betai.
Administracinis suskirstymas
Regione yra 3 departamentai:
Tetija (vandenynas)
Tetija – mezozojaus eros vandenynas tarp senovinių Gondvanos ir Laurazijos žemynų. right|250px|thumb|Prieš ~290 mln. metų ([[permas): Kimerijos plokštė dar prisišliejusi prie Gondvanos]] right|250px|thumb|Prieš ~249 mln. metų ([[permas-triasas): Kimerijos plokštė juda į šiaurę, link Laurazijos kontinento]] right|250px|thumb|Prieš 200-190 mln. metų: Kimerijos plokštė susijungia su Laurazija
E. Ziuso teorija
1893 m., tirdamas Alpėse ir Afrikoje rastas fosilijas, geologas Eduardas Ziusas (Eduard Suess) iškėlė teoriją, kad tarp Laurazijos ir Gondvanos plytėjo sekli vidinė jūra, kurią jis pavadino senovės graikų jūros deivės, vandenynų ir didžiųjų upių motinos Tetijos vardu. Vėliau, įsitvirtinus A. Vegenerio plokščių tektonikos teorijai, E. Ziuso teiginiai buvo gerokai modifikuoti, bet pagrindinė koncepcija išliko ta pati.
Šiuolaikinė koncepcija
Tetijos vandenyno pavadinimas įvairiuose šaltiniuose vartojamas bent keturiomis reikšmėmis, vadinant jį taip pat ir Tetijos jūra: pradedant plačiu vandenynu į rytus nuo Pangėjos ir baigiant siaura daug vėlesnio laikotarpio „rankove“ tarp Laurazijos ir Gondvanos žemynų. Diskutuojama ir dėl to, ar tai buvęs gilus, ar seklus vandens telkinys. Maždaug prieš 250 mln. metų, permo periodo pabaigoje (kai kurių šaltinių duomenimis – triaso periodo pradžioje), C raidės formos Pangėjos žemyno pietinėje dalyje, senovinio Paleotetijos vandenyno pakraštyje, ėmė formuotis riftas, atskyręs nuo Pangėjos kontinentinio šelfo dalį - Kimerijos tektoninę plokštę. Ši per 60 mln. metų, judėdama į šiaurę, pasiekė Lauraziją.
Juros periodo laikotarpiu (prieš 150 mln. metų) Kimerija visiškai susijungė su Laurazija.
Tetijos vandenynas labai svarbus ir paleontologinių tyrinėjimų požiūriu, kadangi jo pakraščiuose buvo susiformavusi didžioji to laikotarpio vandenyninio šelfo dalis, pasižymėjusi labai didele biologine įvairove.
325 m. pr. m. e.
'''325 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Difuzija
thumb|right|260px|Difuzija 260px|thumb|right|Difuzijos procesas Difuzija – procesas, kai skystos arba dujinės medžiagos molekulės skverbiasi iš didesnės koncentracijos vietų link mažesnės koncentracijos, pagal koncentracijos gradientą, kol pasiskirsto vienodai. Lipiduose tirpios molekulės ir dujos difunduoja pro plazminę membraną.
Paprasčiau būtų: netvarkingas molekulių judėjimas iš ten kur jų yra daugiau, tenai kur jų yra mažiau, vadinamas difuzija arba, tai savaiminis molekulių maišymasis iš didesnės koncentracijos į mažesnę.
Procesas yra negrįžtamasis, jis vyksta, kol pasiekiama termodinaminė pusiausvyra. Proceso metu entropija didėja. Difuzija yra pernašos reiškinys.
Edmundas Kibirkštis
Edmundas Kibirkštis (g. 1947 m. sausio 2 d. Grūte, Varėnos valsčius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1970 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1993 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Difuzija
Pirmasis Fiko dėsnis
Pirmasis Fiko dėsnis – pernešamos medžiagos kiekio srautas proporcingas koncentracijos gradientui:
Gyvulininkystės specialistas
Gyvulininkystės specialistas – Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Veterinarijos akademijos (iki 2010 m. Lietuvos veterinarijos akademija) laikraštis, leistas 1957–2012 m. Kaune.
Istorija
Iki 1989 m. Nr. 26 – savaitraštis, vėliau – dvisavaitis laikraštis, nuo 1992 m. – mėnraštis. Tiražas 1967 m. – 800 egz., 1993 m. – 200 egz., 1997 m. – 1000 egz.
Difuzija
Pirmasis Fiko dėsnis
o jei difuzija vyksta viena kryptimi x:
Savosios difuzijos koeficientas dujose priklauso nuo vidutinio molekulių greičio v ir laisvojo lėkio l ilgio:
Abipusės difuzijos atveju:
Antrasis Fiko dėsnis
Antrasis Fiko dėsnis – sklidimo lygtis:
Edmundas Kibirkštis
Biografija
1971–1981 m. dirbo Kauno politechnikos instituto mokslinio tyrimo sektoriaus „Vibrotechnika“ laboratorijoje, nuo 1981 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, nuo 1985 m. Keitiklių mechanikos laboratorijos vadovas, 1994–1995 m. dar ir Taikomosios mechanikos katedros, 1998–2000 m. Poligrafijos ir inžinerijos katedros, nuo 2000 m. Grafinių komunikacijų inžinerijos katedros vedėjas, nuo 1994 m. profesorius.
Veikla
Tyrimų sritis – pneumatinių mechaninių sistemų dinamika, pavaros su neįprastomis (aktyviosiomis) savybėmis, tikslieji spausdinimo būdai. Su kitais suprojektavo ir įdiegė į gamybą keletą automatizuotų diagnostikos ir matavimo sistemų, sukūrė matavimo prietaisų, naudojamų Lietuvos pramonės įmonėse. 32 išradimų autorius, tarp jų 1 patentuotas Rusijoje.
Riva (grupė)
„Riva“ – Jugoslavijos pop grupė, kuri 1989 metais laimėjo „Eurovizijos“ dainų konkursą. Grupė įkurta Zagrebe 1988 metais ir tais pačiais metais ji debiutavo muzikos festivalyje Zagrebfest su daina „Zadnja suza“. 1989 m. su daina „Rock me“ laimėjo nacionalinę atranką, o vėliau ir „Eurovizijos“ dainų konkursą. Tais pačiais metais grupė užėmė ketvirtą vietą Nešvilio (JAV) festivalyje.
1991 metais grupė iširo, nariai tęsė solinę karjerą.
Perifrazė
Perifrazė (🇬🇷 < peri – apie, aplink + phrazō – kalbu) – žodžių junginys, kuriuo pakeičiamas tikrasis kurio nors asmens vardas, daikto ar reiškinio pavadinimas, pvz., „mokslinio socializmo teorijos kūrėjas" vietoj Karlas Marksas.
Perifrazės vartojimas
Perifrazavimas tikrąjį daikto ar veiksmo vardą nusako žodžių junginiu arba fraze, iškeliančia kurį esminį jų požymį, pvz.: ausis – klausos organas, ranka – viršutinė galūnė, apželti – žole apaugti, sapnuoti – matyti per miegą. Vartojant šias pastarąsias perifrazes, sakoma:
''Kapas dar neapžėlė, žole neapaugo.
''Guli senas Brisius ir sapnuoja. Mato jisai per miegą antis, kurias jo šeimininkas šaudo, o jisai iš vandens neša.''
Užuot sakius gimti, sudeginti, manau, perifrazuojama: ateiti į pasaulį, išvysti pasaulį…, paleisti dūmais, paversti pelenais…, (mano) galva rodo, pvz.: Nepyk, Jurai: tu mūsų kaime pažangusis, daugiau už mane moki, o mano galva kitaip rodo.
Dažnai perifrazuojami tikriniai vardai. Pavyzdžiui, vengiant vardo kartojimo, ieškant raiškesnės frazės, norint iškelti bei pabrėžti vieną ar kitą veikėjo bruožą ar požymį:
Baigdamas seminariją, būsimasis Maironis išdrįso įteikti A. Baranauskui savo poemėlės „Lietuva“ rankraštį, gražiais ir iškilmingais žodžiais dedikuotą „Anykščių šilelio“ autoriui.
Valerija Čiurlionytė-Karužienė
Valerija Čiurlionytė-Karužienė (1886 m. gruodžio 19 d. Druskininkai – 1982 m. gruodžio 23 d. Kaunas) – muziejininkė, Lietuvos kultūros veikėja.
Biografija
Broliai Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, Jonas Čiurlionis, Stasys Čiurlionis, Povilas Čiurlionis, Petras Čiurlionis, seserys Marija Čiurlionytė, Juzė Čiurlionytė-Stulgaitienė, Jadvyga Čiurlionytė.
1915 m. Lietuvių dailės draugijos įgaliota į Maskvą lydėjo nuo karo evakuojamus M. K. Čiurlionio paveikslus, 1919 m. rūpinosi jų grąžinimu į Lietuvą. Studijavo pedagogiką, vėliau – dailės dalykus Maskvos, Berlyno dailininkų studijose, Ciuricho universitete, Kauno meno mokykloje.
1920 m. Skapiškyje Antano Žmuidzinavičiaus įsteigtos juostų ir kilimų dirbtuvės vedėja, 1928-1945 m. dirbo mokyklose, vaikų darželiuose, 1945-1982 m. Kauno M. K. Čiurlionio muziejuje; nuo 1967 m. M. K. Čiurlionio skyriaus vedėja. Su seserimi Jadvyga prisidėjo prie M. K. Čiurlionio kūrybos populiarinimo. Palaidota Eigulių kapinėse.
Guobų apylinkė
Guobų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
X86
thumb|Pirmasis x86 architektūros procesorius – Intel 8086 x86 arba 80x86 – bendras vardas procesorių architektūrai, kurią sukūrė Intel kompanija. Ši architektūra tapo dominuojanti stalinių, nešiojamų ir nedidelių serverių rinkoje nuo XX amžiaus devinto dešimtmečio, po to, kai IBM išleido savo pirmąjį IBM PC kompiuterį. Šiuo metu kompiuteriai su šios architektūros procesoriais daugiausia naudoja Microsoft Windows bei įvairias UNIX tipo operacines sistemas (įskaitant Linux). Nors daug šiuolaikinių architektūrų, pavyzdžiui, PowerPC, konkuruoja su x86 įvairiose nišose, tačiau nė viena iš jų nesugebėjo jos išstumti iš pagrindinių šių procesorių rinkų.
Architektūra pavadinta x86 vardu todėl, kad pirmieji procesoriai buvo identifikuojami pagal modelio numerį, kuris pasibaigdavo skaičiumi „86“: 8086, 80186, 80286, 386 ir 486. Dėl to, kad Intel negalėjo įgyti teisių į skaitinį prekės ženklą, vėliau procesoriai buvo pervadinti Pentium vardu, tačiau ankstesnė schema liko terminu, apibūdinančiu visą jų šeimą.
Kompiuterinei įrangai tobulėjant, architektūra du kartus padidino adresacijos dydį. 1985 32 bitų 386 pakeitė 16 bitų 286 serijos procesorius. Ši architektūra buvo pavadinta x86-32 arba IA-32. 2003 metais AMD pristatė Athlon 64 procesorius, kurie praplėtė architektūrą iki 64 bitų, žinoma x86-64, AMD64 (AMD pavadinimas), EM64T arba IA-32e (Intel pavadinimai) ir x64 (Microsoft ir Sun Microsystems bei kitų kompanijų neutralus vardinimas) vardais. Nereikėtų šios architektūros painioti su IA-64.
Istorija
Pirmą kartą x86 architektūra atsirado Intel 8086 procesoriuose 1978 metais. Tai buvo procesoriaus Intel 8080 tęsinys (kuris buvo Intel 4004 ir Intel 8008 tąsa) ir daugumą programų, parašytų 8080 asemblerio kalba, buvo galima mechaniškai perkelti į ekvivalenčias 8086 asemblerio programas. Ji trimis metais vėliau buvo pritaikyta (su viduje kiek paprastesniu Intel 8088 procesoriumi) IBM PC asmeniniuose kompiuteriuose. Dėl šios platformos populiarumo, ši architektūra tapo viena sėkmingiausių visų laikų procesoriaus architektūrų.
Be Intel procesorius, suderinamus su x86 architektūra, dar gamino Cyrix, NEC Corporation, IBM, IDT ir Transmeta. Labiausiai sėkminga kompanija, kuri gamina su Intel suderinamus x86 architektūros procesorius, yra AMD. Ji užima nors ir gerokai mažesnę už Intel, bet gana svarbią rinkos dalį. Dar viena žinomesnė kompanija, gaminanti šios architektūros procesorius, yra VIA Technologies su savo C3 ir C7 serija.