cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Buhalteris
Austrija
Austrijoje yra profesinio mokymo profesija „buhalteris“ (Buchhalter). Kartu ir profesinis vardas, saugomas įstatymo. Reglamentuoja Balansų buhalterinės apskaitos įstatymas (Bilanzbuchhaltungsgesetz, BibuG). Iš viso yra 5 profesiniai vardai.
Vokietija
Vokietijoje buhalteris (be jokių papildomų prievardžių) nėra įstatymo saugomas profesinis vardas. Buhalterinei veiklai užsiimti pakanka vad. komercininko padėjėjo diplomo (Kaufmann – 'pirklys', 'verslininkas', 'prekybininkas' + Gehilfe – padėjėjas + Brief – 'leidimas', 'sertifikatas', pažodžiui – 'laiškas').
Balansų buhalteris
Sertifikuotas balansų buhalteris ( – 'patikrintas balansų buhalteris') yra kvalifikacinis (teisiškai saugomas) vardas, liudijantis apie kvalifikaciją. Vardą suteikia Pramonės ir prekybos rūmai (IHK). Tobulinimosi kursų apimtis pagal IHK rėminį dėstymo medžiagos planą ~780 akademinių valandų. Programą galima baigti kaip tęstinį mokymą arba dirbant ir lygiagrečiai mokantis per 3 ½  – 24 mėn. Laikomas kvalifikacinis egzaminas (pagal prigimtį – viešosios teisės, kadangi jį rengia ir vykdo Pramonės ir prekybos rūmai (IHK) kaip viešosios teisės subjektas, profesinės veiklos priežiūros subjektas). Reglamentuoja federalinis įgyvendinamasis nutarimas (Rechtsverordnung des Bundes vom 18. Oktober 2007; BGBl. I Nr. 53, S. 2485 ff.).
Siauralapis žilakrūmis
Siauralapis žilakrūmis (Elaeagnus angustifolia) – žilakrūminių (Elaeagnaceae) šeimos augalų rūšis. Kilusi iš vidurio-vakarų Azijos (pietų Rusija, Kazachstanas, Turkija, Iranas), introdukuota Europoje, Šiaurės Amerikoje.
Tai krūmas arba iki 10 m aukščio užaugantis medis dygliuotomis šakomis. Lapai balsvi, lancetiški, 4-9 cm ilgio. Žiedai geltoni, kvapnūs, su 4 vainiklapiais. Vaisius – 1-1,7 cm ilgio oranžiškai raudonas kaulavaisis (valgomas).
Auginamas Lietuvoje, dažnas. Siauralapis žilakrūmis šviesomėgis, nereiklus dirvožemiui, gerai pakelia sausras, užterštą orą.
Afganistano islamo valstybė
Afganistano islamo valstybė (, Dawlat-i Islāmī-yi Afghānistan; PS دا افغانستان اسلامی دولت, Da Afghanistan Islami Dowlat) – Afganistano vyriausybė, įkurta pagal Pešavaro sutartį 1992 m. balandžio 26 d., po to, kai griuvo komunistinė vyriausybė. Jos galia buvo ribota dėl vykusio pilietinio karo. Nuo 1996 m. ji tapo emigracine vyriausybe, kai Talibanas perėmė Kabulo kontrolę ir įkūrė Islamiškąjį Afganistano Emyratą. Islamiškoji valstybė vėl kontroliavo šalį po to, kai Talibano vyriausybė buvo nuversta JAV 2001 metais po invazijos. 2002 m. ją pakeitė Laikinoji Afganistano islamo valstybė.
Kūnas ir kraujas
Kūnas ir kraujas  – 1985 m. režisieriaus Paul Verhoeven istorinis nuotykių filmas.
Turinys
Samdiniai, vadovaujami buvusio Hokvudo padėjėjo Martino, apsistoja apleistuose griuvėsiuose, kur jo draugė prostitutė Selina pagimdo šio negyvą sūnų. Norėdami jį palaidoti, kareiviai atkasa šventojo Martino medinę skulptūrą ir būriui priklausantis šventikas, vadinamas Vyskupu, nusprendžia, kad tai Dievo ženklas ir samdiniai nusprendžia atkeršyti Arnolfiniui.
Tuo metu lordas ketina apvesdinti savo sūnų Stiveną su princese Agnese. Jiedu susitinka ir kartu suvalgo rastą mandragoros vaisių, turintį stebuklingos galios amžiams sujungti žmones. Netrukus juos užpuola Martino būrys, Arnolfinį sunkiai sužeidžia ir pagrobia vežimą su jame besislepiančia Agnese. Vėliau radęs ją, Martinas ją išprievartauja, tačiau Agnesė pradeda koketuoti su juo, tikėdamasi tokiu būdu užsitikrinti apsaugą. Ji dalyvauja užimant pilį ir tampa šio meiluže, tuo tarpu Stivenas kreipiasi į atsargą išėjusį Hokvudą, prašydamas šio pagalbos susigrąžinti nuotaką…
Prokuratūros tyrėjas
Prokuratūros tyrėjas ( - 'tyrimo asmuo prokuratūros'; iki 2004 m. rugpjūčio 30 d. - Hilfsbeamte der Staatsanwaltschaft, 'pagalbinis prokuratūros pareigūnas') Vokietijoje yra pareigūnas, turintis įgaliojimus baudžiamojo persekiojimo srityje vykdyti tam tikras specialias priemones; teisėsaugos pareigūnas; teisinė pareigybė.
Istorija
Toks institutas (t. y. teisinė figūra) buvo sukurta, kai teisėjo veiksmai nebuvo įmanomi laiku arba ikiteisminio tyrimo sėkmė būna gerokai sumažinta (dėl delsimo, laiko sąnaudų, patiriamų rūpinantis privalomaisiais teismo leidimais).
Statusą reglamentuoja federalinis Teismų santvarkos įstatymas (Gerichtsverfassungsgesetz, GVG) [http://bundesrecht.juris.de/bundesrecht/gvg/__152.html § 152 Abs. 1]). Federalinių žemių vyriausybės prokuratūros tyrėjų statusą reglamentuoja įgyvendinamaisiais nutarimais (Verordnung, dažniausiai vad. Verordnung über Ermittlungspersonen der Staatsanwaltschaft).
Tsubaki Miki
Cubaki Miki (, g. 2003 m. birželio 1 d. Hakuboje) – Japonijos snieglenčių sporto sportininkė, pasaulio čempionė, olimpietė.
Biografija
2019 m. iškovotas sidabras pasaulio jaunimo čempionate. 2020 m. iškovojo dar tris sidabro medalius pasaulio jaunimo čempionatuose. 2022 m. japonė pirmą kartą tapo pasaulio jaunimo čempione.
Savo debiutinėse 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse japonė dalyvavo moterų paralelinio didžiojo slalomo rungtyje ir užėmė 9-ą vietą.
2023 m. pasaulio snieglenčių ir akrobatinio slidinėjimo čempionate Miki pirmą kartą tapo pasaulio čempione paralelinio didžiojo slalomo rungtyje.
Idzu MTB trasa
Idzu MTB trasa – sportinė kalnų dviračių sporto trasa Idzu, Japonijoje. Įsikūrusi šalia Idzu velodromo
Istorija
2013 m. ir 2014 m. trasoje vyko Japonijos nacionalinis MTB čempionatas. 2021 m. trasoje vyks 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių kalnų dviračių kroso varžybos.
Gimimas
thumb|200px|[[Motina su naujagimiu]] Gimimas – vaisiaus išstūmimas ar ištraukimas iš moters organizmo (vaikas gimsta vykstant gimdymui). Šnekamojoje ir literatūrinėje kalboje gimimas taip pat gali būti kilmė; prigimtis, būdas; gymis, veidas, išvaizda; gamta; giminė; karta; giminė (gramatikoje).
Vaiko gimimo momentas ir faktų fiksavimas
thumb|Tarybinis [[gimimo liudijimas, 1972 m.]] Vaiko gimimo momento konstatavimo kriterijai yra viso gyvybingo vaisiaus pasirodymas iš moters organizmo. Vaiko gimimo momentas fiksuojamas medicinos dokumentuose kalendorine data, vietos laiku, minučių tikslumu (LR VGMNĮ 4 str.). Vaiko gimimo momentą nustatantys asmenys privalo:
Reizgiai
Reizgiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Usėnų.
Rusijos futbolo varžybos 2000–2001 m.
Rusijos futbolo varžybos 2000–2001 m.
Finalo rungtynės
Maskvos „Lokomotiv“ finale tik po baudinių serijos palaužė varžovus ir iškovojo šalies futbolo taurę. -
Aguonmedis
Aguonmedis (Bocconia) – aguoninių (Papaveraceae) šeimos medžių ir krūmų gentis. Paplitusi Centinėje ir Pietų Amerikoje, nuo Meksikos iki Argentinos šiaurės.
Lotyniškas pavadinimas suteiktas pagal italų botaniką Paolą Bokonę (Paolo Boccone).
Rūšys
Gentyje išskiriamos bent 5 rūšys:
Margaret Mitchell
Margaret Mitčel (1900 m. lapkričio 8 d. – 1949 m. rugpjūčio 16 d.) – XX a. amerikiečių rašytoja, žurnalistė. Pulicerio premijos laureatė, pagarsėjusi sukurtu romanu „Vėjo nublokšti“. Pagal šį bestselerį pastatytas to paties pavadinimo filmas „Vėjo nublokšti“, kuris laimėjo 10 Oskarų ir dar penkiems buvo nominuotas.
Biografija
M. Mičel gimė 1900 m. lapkričio 8 d. Atlantoje, Džordžijos valstijoje, advokato šeimoje. Turėjo ketveriais metais vyresnį brolį Stefeną. Vaikystėje daug girdėjo apie praėjusios epochos įvykius, nes jos tėvas vadovavo vietos istorijos klubui. Tėvai buvo pergyvenę JAV pilietinio karo (1861–1865) įvykius, o jos abu seneliai buvo karo dalyviais, kariavusiais pietiečių pusėje.
M. Mičel pradėjo mokytis Vašingtono seminarijoje, o 1918 m. įstojo į prestižinį moterų Smito koledžą Masačusetso valstijoje. Ji grįžo į Atlantą po motinos mirties per didžiąją gripo pandemiją 1918 m. perimti namų priežiūrą. Tais pačiais metais ji pergyveno dar vieną skaudų įvykį, kai Prancūzijoje žuvo jos sužadėtinis leitenantas Henris. Po to kasmet šią dieną nusiųsdavo gėlių žuvusiojo motinai.
1922 m. ji įsidarbino laikraštyje „Atlanta Journal“. Tais pačiais metais ištekėjo už Berjeno Apšou, bet santuoka truko tik kelis mėnesius, pora išsiskyrė. Vėliau sutuoktinis rastas nužudytas. 1925 m. ji ištekėjo už draudimo agento Džono Maršo. 1926 m. patyrusi kulkšnies traumą nebegalėjo dirbti reportere. Netrukus metė šį darbą, pasak jos pačios, tapdama eiline provincijos dama, apsigyvenusi su vyru netoli garsiosios Persikų gatvės.
Rašytoja mirė Atlantoje 1949 m. rugpjūčio 16 d. nuo autoavarijoje patirtų traumų. Ji buvo parblokšta automobilio, kelias dienas išbuvo be sąmonės.
Kūryba
Būsima rašytoja nuo pat vaikystės domėjosi istorija. Būdama 10 metų parašė keletą trumpų kūrinėlių ir pjesių, kurias vaidindavo savo tėvams. Romaną „Vėjo nublokšti“ pradėjo rašyti dirbdama Atlantos laikraštyje. 1936 m. išleistame romane pateiktas aprašymas turėjo didelę įtaką žmonėms susidarant Pilietinio karo vaizdą. Prie didžiulės romano sėkmės prisidėjo ir politinė situacija. Be romano, pasirodė trumpas apsakymas „Prarastųjų svajonių sala“. Vėliau autorė daugiau nieko, išskyrus laiškus, neberašė. Didžioji dalis jos laiškų, raštų, vykdant autorės valią, buvo sunaikinti.
Bibliografija
Vertimai į lietuvių kalbą:
Galičas
Galičas  – miestas Rusijoje, Kostromos srityje, prie Galičo ežero, 121 km į šiaurės rytus nuo Kostromos; rajono centras (bet į jo sudėtį neįeina). Geležinkelių mazgas, plentai į Kostromą, Bujų, Čuchlomą. Mašinų (ekskavatorių ir autokranų gamybos), maisto pramonė (seniau – taip pat odos, baldų, avalynės). Veikia krašto muziejus, XIV a. moterų vienuolynas, soboras (jame buvo žymi Galičo Motinos ikona, bolševikmečiu dingusi), Šv. Kozmos ir Demiano cerkvė, taip pat keletas nebeveikiančių XVII–XIX a. cerkvių, soborų ir vienuolynų.
Istorija
Vietovė gyvenama nuo seno; rastas neolitinis Galičo lobis su varinėmis figūrėlėmis. Laikoma, kad Galičas įkurtas 1159 m. – tai buvo Rostovo-Suzdalės kunigaikštystės šiaurės rytinis taškas, iš kurio vyko Viatkos žemės ir šiaurės kraštų kolonizacija. Miestas greičiausiai kūrėsi merių gyvenvietės vietoje. 1246 m. tapo Galičo kunigaikštystės sostine, bet 1362 m. prijungtas prie Maskvos kunigaikštystės. 1428 m. Galičą buvo apgulę totoriai. Vėliau miestas sukilo prieš Maskvą, bet 1450 m. galutinai prie jos prijungtas. Vėliau miestą buvo užėmę lenkai.
XVII a. augo kaip prekybos su Sibiru, žvejybos centras, ėmė steigtis cerkvės ir vienuolynai. XIX a. klestėjo kailių pramonė. XX a. Galičo kultūrinė reikšmė sumenko, imta vystyti ekskavatorių gamyba.
Prokuroro padėjėjas
Lietuva
Prokuroro padėjėjas Lietuvoje yra prokuratūros valstybės tarnautojas. Kiti valstybės tarnautojai - vyriausiojo prokuroro padėjėjai, prokuroro padėjėjai, vyriausieji specialistai, vyresnieji specialistai, specialistai etc. Jie kartu su darbuotojais sudaro prokuratūros personalą (LR prokuratūros įstatymas, 24 str.).
Tubuajis
thumb|250px|Tubuajis tarp kitų Tubuajo salų thumb|240px|Palydovinė salos nuotrauka
Tubuajis (, tub. Tupua’i) – sala Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijos pietinėje dalyje, didžiausia Tubuajo salyne. Plotas – 45 km² (kartu su supančia lagūna – 85 km²).
Sala yra tuoj į pietus nuo Ožiaragio atogrąžos, ~640 km į pietus nuo Taičio. Tubuajis vulkaninės kilmės, sudarytas iš 2 ugnikalnių kūgių – Huahinės (35 m) ir Taitaa (422 m). Salą juosia koralinis rifas, o tarp jo ir salos susidariusi lagūna, kurios plotis vietomis siekia 5 km, gylis – iki 25 m. Saloje teka keletas upokšnių, susrūvančių į pelkes. Koralų rifą sudaro 8 salelės ir uolos (motu).
2017 m. Tubuajyje gyveno 2322 žmonės. Sala sudaro komuną. Svarbiausia gyvenvietė – Mataura. Yra Matauros oro uostas.
Tubuajis gyvenamas daugiau nei 2000 metų. Čia vietos gyventojai tubuajai buvo įrengę šventyklas, platformas, takus. 1777 m. salą pasiekė britų kapitonas Džeimsas Kukas. 1789 m. Tubuajyje apsistojo „Baunti“ maištininkai. XIX a. daug gyventojų mirė nuo europiečių atneštų ligų. 1881 m. sala aneksuota Prancūzijos.
thumb|left|240px|Tubuajo sala ir lagūna
Radiocenzūra
Radiocenzūra – nuolatinis radijo stočių monitoringas ir transliacijų trukdymas, naudojamas dažniausiai totalitarinėse šalyse, kur bet kokia kita nuomonė, nesutampanti su režimo nuomone, laikoma „propaganda“. Radiocenzūra buvo ypatingai dažnai naudojama antrojo pasaulinio karo metais bei šaltojo karo metu.
Iki šių dienų radijo trukdymus masiškai naudoja Kinija, Iranas ir Kuba. Mažesnio intensyvumo radijo slopinimą vykdo Vietnamas, Šiaurės Korėja, Marokas, Saudo Arabija, Pietų Korėja ir Mianmaras.
Be TSRS, Bulgarijos, Čekoslovakijos, VDR, Lenkijos, Vengrijos, Rumunijos ir Jugoslavijos, įvairiu metu ir mastu užsienio radiją slopino Irakas, Austrija, Ispanija, Izraelis, Čilė, Vokietija, Turkija, Didžioji Britanija, Egiptas, Graikija, Italija, Kipras, Prancūzija, Alžyras, Etiopija, Japonija, Somalis, Kolumbija ir Moldova.
Radiocenzūra Lietuvoje
Josifo Stalino vadovaujamas VKP(b) CK Politinis biuras sprendimą organizuoti plataus masto radijo iš už „geležinės uždangos“ trukdžius priėmė 1947 m. Ši radijo trukdžių sistema buvo vadinama „radijo gynyba“, ir pradėjo veikti 1948 m. vasarį, kai prasidėjo „Amerikos balso” transliacijos rusų kalba. Ypač trukdymai sustiprėjo 1953 m. pavasarį, kai rusiškai transliuoti pradėjo ir „Laisvės radijas“ iš Miuncheno. Tokia radijo „gynyba“ TSRS buvo dvigubai naudinga, nes tos pačios stotys, kurios skleidė radijo trikdžius, prireikus galėjo atlikti ir civilines užduotis – transliuoti muziką, valdžios pranešimus.
Radijo trukdymo sistema buvo pavaldi TSRS Ryšių ministerijos 2-ajai valdybai, kuriai 25-erius metus vadovavo Natalija Krestjaninova. Vietinės trikdžių stotys buvo pavaldžios respublikinių ryšių ministerijoms ir tiesiogiai priklausė respublikiniams radijo ir televizijos perdavimo centrams. Iki Michailo Gorbačiovo „perestroikos“ 1985 m. TSRS nepripažino, kad cenzūruoja tarptautinį eterį ar blokuoja radijo signalus, todėl visos trikdžių stotys buvo maskuojamos, vadinamos „objektais“ ar „radijo ryšių stotimis“.
Iš pradžių užsienio radijo laidų slopinimo įrenginiai buvo tik Vilniuje ir Kaune, o kituose miestuose bei regionuose žmonės užsienio transliacijų galėjo klausytis be trikdžių. Vilniuje 1951 m. pradžioje buvo 13, Kaune – 3 radijo trikdžių siųstuvai. Šių techninių priemonių toli gražu nepakako nuslopinti visiems dažniams, ypač masinių seansų metu. Tų pačių metų pabaigoje, pasiskundus tuometiniam LKP(b) CK sekretoriui A. Sniečkui, užsienio radijo stočių slopinimui jau buvo naudojama 18 Ryšių ministerijos siųstuvų, 1 Civilinio oro laivyno siųstuvas ir 1 Žuvų pramonės ministerijos siųstuvas, kurių pagalba vienu metu buvo galima slopinti 20 dažnių. Kaune Ryšių ministerija trukdymams turėjo 8 radijo siųstuvus, iš jų 3 siųstuvai užsienio radijo laidas slopino tik dalį paros, nes kitu metu transliavo vietinio radijo laidas. Tačiau ir šių pajėgimų buvo maža. Galiausiai Lietuvoje pradėjo veikti 5 radijo trukdymo stotys: „objektas Nr. 600“ Vilniuje, „objektas Nr. 603“ Kaune, „objektas Nr. 61“ Klaipėdoje, „objektas Nr. 62“ Šiauliuose ir „objektas Nr. 1656“ Panevėžyje (pastarasis – naujausias – veikė tik 1985–1988 m., kiti nuo 1949–1952 m.). Vienos tokios stoties įrengimas kainuodavo nuo 400 tūkst. rublių (dabar apie 10 milijonų litų). Jų efektyvumas miestuose siekė 80-100 %, šia veikla, reguliuodami 60 siųstuvų, užsiėmė šimtas žmonių.
Miestų radijo trukdymo stotys būdavo sudarytos iš dviejų dalių: eterio klausymosi „kontrolės ir koregavimo punkto“ (KKP) ir siųstuvų cecho. „Priėmimo stočių“ operatorės dažniausiai būdavo moterys (rusės, karininkų žmonos), o siųstuvų technikai – vyrai. Nors trukdytinų stočių sąrašas, dažniai ir tvarkaraščiai būdavo gaunami iš Maskvos, tačiau operatyvinius sprendimus, ką, kada ir kokiais dažniais reikia slopinti, priimdavo KKP operatorės. Jos kas pusvalandį klausydavosi tam tikrų dažnių, ir jei programa girdėdavosi prastai – reiškė, kad tuos dažnius pakankamai „uždengdavo“ tolimojo veikimo siųstuvai, o jei girdėdavosi gerai, tai siųstuvų cechui („radijo ryšio stočiai“) buvo liepiama tam tikru dažniu įjungti trukdymo siųstuvą ir į jį per ryšio kabelį sugeneruodavo reikiamą trukdymo garso signalą – elektroninio generatoriaus ūžimą, arba „Majako“ radijo programą (iš dviejų Maskvos radijo diktorių – vyro ir moters – balsų sudėliota garsų mozaika, kuri klausytojus veikdavo nerviškai). Ceche dirbantys vyrai niekada nežinodavo, ką blokuoja – jiems buvo pranešamas tik dažnis, o darbo kokybė – dažnai tikrinama.
Į kiekvieną trikdį dukart per minutę morzės kodu buvo įterpiamas slopinimo stoties atpažinimo, identifikavimo kodas (pvz., Vilniaus trukdžių stoties kodas buvo BL, po 1985-ųjų – LM).
TSRS ideologai užsienio radijo stotis pagal turinį skirstė į tris kategorijas:
Sprendimą, kurias radijo stotis slopinti, o kurias ne, manoma priimdavo pačios aukščiausios TSRS valdžios institucijos (komunistų partijos politinis biuras). Penktajame ir šeštajame dešimtmečiais būdavo praktikuojamas vadinamasis „selektyvusis trukdymas“, t. y., konkreti stotis būdavo pradedama slopinti tuo metu, kai ji imdavo transliuoti ką nors itin nepalankaus tarybinio režimo atžvilgiu. Vėliau šio metodo atsisakyta, nes naudojant šį metodą klausytojai akivaizdžiai suprasdavo, kad kažkas blokuoja signalą, ir apskritai tai buvo sudėtinga daryti, nes operatyviai blokuoti tam tikras laidos dalis retai kada pavykdavo. Pakeitus taktiką, jei tam tikrą radijo stotį būdavo nuspręsta slopinti – tai buvo daroma visais dažniais ir visą jos darbo eteryje laiką.
Švėkšnos kapinių koplyčia
Švėkšnos kapinių koplyčia, taip pat Švėkšnos parapijos Vilkėnų kapinių koplyčia – katalikų koplyčia, stovinti Šilutės rajone, Švėkšnoje, prie kelio link Vilkėno malūno. Koplyčia yra Švėkšnos kapinių apsuptyje, priklauso Švėkšnos Šv. apaštalo Jokūbo parapijai. Koplyčia paskelbta valstybinės reikšmės dailės ir architektūros paminklu, 1997 m. įrašytu į LR nekilnojamųjų kultūros vertybių registro statinių sąrašą (unikalus kodas ). miniatiūra|220px|left|Koplyčios profilis: priekyje - zakristija
Istorija
1850 m. koplyčia buvo atnaujinta: medinė, dengta gontais, ant akmens mūro pamatų, buvo 3 durys, 7 langai, altorius, vienas varpelis. 1900–1905 m. ji galėjo būti remontuota arba tiesiog neveikė.
1988 m. remonto metu perklotas stogas šiferine danga, pakeista dalis grindų, lubų, sienojų. miniatiūra|160px|right|Varpas įtaisytas po stogeliu, virš angelo
ŽFK Šahtar Donecʹk
Donecko „Šahtar“ – Ukrainos futbolo klubas iš Donecko.
Švėkšnos kapinių koplyčia
Dailės paveldo likimas
1973 m. buvo įrašyti į respublikinės reikšmės dailės paminklų sąrašą: „Apreiškimas pranašui Jonai“, „Pranašą Joną praryja banginis“, „Pranašą Joną banginis iškelia į krantą“, „Samsonas su liūtu“, „Sūnus paklydėlis tarp gyvulių“, „Sūnaus paklydėlio sugrįžimas“, „Trys keleiviai su angelu“, „Trys angelai aplanko Jokūbą ir Sarą“, „ Jokūbo sūnus Juozapas ir Putifara“, „Puota pas Simoną“ (vėliau – „Broliai parduoda Juozapą“). Paveikslų būklė buvo prasta: įplyšusios drobės, atsipalaidavę audiniai, ištrupėję dažų sluoksniai. Kūriniai iki 1983 m. buvo konservuoti ir restauruoti Kultūros paminklų restauravimo treste. Lietuvos TSR Kultūros ministerijos nurodymu 1983 m. buvo perduoti Lietuvos dailės muziejui. Po dešimtmečio Švėkšnos savivaldybė ėmė rūpintis restauravimui atiduotų paveikslų likimu. Lietuvos kultūros ministerija 1993 m. kūrinius sugrąžino Švėkšnos Romos katalikų bendruomenei.
ŽFK Šahtar Donecʹk
Istorija
Klubas įkurtas 2021 m., 2021–2022 m. rungtyniavo Pirmoje lygoje.
Švėkšnos kapinių koplyčia
Dailės paveldo likimas
Paveikslų restauratoriai nustatė, kad tai vietinių dailininkų kūriniai su dekoratyviais liaudiškais motyvais, tačiau savo kompozicine sandara artimi profesionaliajai Vakarų tapybai. Nustatyti daugumos Švėkšnos paveikslų prototipai. Tai leidinio „Thesaurus Sacrarum“ (aut. Gerard de Jode, 1585) raižiniai, paplitę per XVII a. olandų grafiko Claes Jansz. Visscher „Theatrum Biblicum“ tiražuotas grafines kopijas. Paveikslai datuoti XVIII a., kiti – XVIII pab. – XIX a. pr. arba I puse.
Remiantis Švėkšnos bažnyčios dokumentais, medinė koplyčia iškilo XIX a. 4–me dešimtmetyje, nes 1829 m. dar neminima, o 1839 m. – jau aprašyta. Joje buvo vienas Švč. Jėzaus Širdies altorius, prie kurio Žemaičių vyskupo Juozapo Arnulfo Giedraičio (1802–1838) leidimu vyko pamaldos. Apie kitus atvaizdus žinių nėra. XX a. pradžioje Švėkšnoje pradėjus statyti dabartinę bažnyčią, dalis jos inventoriaus galėjo būti perkelta į koplyčią (dabartinis altoriuje kabantis šv. Judo Tado paveikslas, buvusios didžiojo altoriaus šv. Petro ir Pauliaus skulptūros ir šv. Jurgio atvaizdas). Apie koplyčios altoriaus atvaizdų kaitą ar kitus ten buvusius atvaizdus žinių neturima, o trumpame aprašyme paminimas tik Švč. Jėzaus Širdies altorius. Kai kurių tyrėjų nuomone, XVIII a. paveikslai, vaizduojantys Biblijos scenas, išliko iš antrosios, po 1732 m. gaisro pastatytos, bažnyčios. Paveikslai buvo perkelti į trečiąją bažnyčią, o pastačius kevirtąją (dabartinę) kaip netinkami – atsidūrė kapinių koplyčioje.
ŽFK Šahtar Donecʹk
Istorija
2022–2023 m. sezone rungtyniavo aukščiausioje lygoje ir užėmė ketvirtą vietą.
Sudėtis
Atnaujinta: 2023 m. rugsėjo 3 d.
Švėkšnos kapinių koplyčia
Architektūra
Koplyčiai būdinga liaudiška klasicizmo stilistika. Statinys vienbokštis, stačiakampio plano su šoniniu priestatu, apside ir portiku su keturiomis kolonomis. Stogas centrinėje dalyje dvišlaitis, apsidėje – pusiau kūginis, ant bokštelio – kūginis. Priekinis fasadas su varpinės bokšteliu orientuotas į centrinius kapinių vartus (šiaurės kryptimi). Fasadų angos (durų ir langų) stačiakampės. Stogo smailes vainikuoja du ornamentuoti kryžiai. Šie kaltinės geležies gaminiai datuojami XIX a. pr. Rąstinės sienos apkaltos vertikaliomis apdailinėmis lentomis.
Vidinę erdvę dengia medinė sijinė perdanga, įrengtos medinės grindys. Balkonas su tekintų baliustrų tvorele, paremtas laikančių medinių kolonų. Altorius su tabernakuliu ir paveikslu „Šv. Judas Tadas“. Jo šonus puošia dvigubos romaninės kolonos su augalų motyvais dekoruotais kapiteliais. Altoriaus šonuose stovi skulptūros „Šv. Petras“ ir „Šv. Povilas“. Jos medinės, datuojamos XVIII a.
2019 m. pasaulio ledo ritulio čempionatas
2019 m. pasaulio moterų ledo ritulio čempionatas – 83-asis pasaulio ledo ritulio čempionatas, kuris vyko 2019 m. gegužės 10 - gegužės 26 dienomis Bratislavos ir Košicės miestuose Slovakijoje. Pasaulio čempionais tapo Suomijos rinktinė, kuri finale įveikė Kanadą rezultatu 3-1.
Grigaičių tvenkinys
Grigaičių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, Vilniaus miesto rytiniame pakraštyje, Grigaičių gyvenvietėje. Sudarytas užtvenkus Murlės upelį (Vilnios intakas) 2,1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,18 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 173,1 m. Krantai žemi, vietomis apaugę krūmais, aplinkui plyti pievos. Pietine pakrante nutiestas geležinkelis (Juodšiliai – Kyviškės).
Toi aukso muziejus
Toi aukso muziejus – muziejus Idzu, Japonijoje. Specializuojasi aukso kasybos istorijos ir aukso gavybos šiuolaikinių technologijų Japonijoje srityje. Muziejus įsikūręs šalia Toi aukso kasyklos, kuri Edo laikotarpiu buvo viena svarbiausių šalies aukso kasyklų.
Muziejuje eksponuojama rekonstruota Edo laikotarpio aukso kasybos technika, senoviniai radiniai, aukso gruntai iš skirtingų Japonijos vietovių.
Toi aukso muziejuje eksponuojamas didžiausias pasaulyje aukso luitas, kuris sveria 250 kg ir vertinamas apie 9,7 mln. $. Eksponuojamas luitas įtrauktas į Gineso rekordų knygą.
Rėkaviškis
Rėkaviškis – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 5 km nuo Gudelių.
Hakuba
Hakuba  – miestelis ir slidinėjimo kurortas šiaurinėje Nagano prefektūros dalyje, Japonijoje.
Istorija
1956 rugsėjo 30 d. įkurtas dabartinis Hakubos miestelis sujungus istorinius Hokudžo ir Kamiširo kaimelius.
2014 m. lapkričio 22 d. miestelio teritorijoje įvyko žemės drebėjimas, kurio metu sugriuvo dalis gyvenamųjų namų ir 41 žmogus buvo sužeistas.
Sportas
1998 m. žiemos olimpinių žaidynių metu miestelyje vyko kalnų slidinėjimo, šuolių su slidėmis ir lygumų slidinėjimo varžybos.
Gintarė Skaistė
Gintarė Skaistė (merg. Šimonytė; g. 1981 m. rugpjūčio 4 d. Kaune) – Lietuvos politinė ir visuomeninė veikėja, ekonomistė. Lietuvos Seimo narė (nuo 2016 m.), finansų ministrė (nuo 2020 m.), Kauno miesto savivaldybės tarybos narė (2007–2016 m.).
Civilinė sauga
thumb|200px|right|Tarptautinis civilinės saugos simbolis Civilinė sauga – valstybinės gynybos ir valdymo sistemos dalis, kurios tikslas yra apsaugoti šalies gyventojus bei materialines gėrybes taikos ir karo metu. Civilinės saugos veiksmų esmė – aktyvus visų valstybės gyventojų dalyvavimas gelbėjimo darbų organizavime ir žmonių gelbėjime iš pagrindinių nelaimės vietų, avarijų, katastrofų likvidavime.
Gintarė Skaistė
Biografija
Gintarė Skaistė gimė ir užaugo Kaune, inžinierių Algio ir Genovaitės Šimonių šeimoje. 1999 m. baigė Kauno „Vyturio“ vidurinę mokyklą (dab. Kauno Vyturio gimnazija). 2010 m. baigė Kauno technologijos universitetą, ekonomikos bakalaurė. 2011 m. baigė studijas Mykolo Romerio universitete ir įgijo ekonomikos magistro laipsnį. 2016 m. suteiktas socialinių mokslų daktarės laipsnis. Stažavosi Ispanijos Madrido Karloso III, La Korunjos bei Kipro universitetuose.
Dirbo Lietuvos socialios rinkos plėtros instituto eksperte. Priklauso Lietuvos šaulių sąjungai, Atlanto sutarties Lietuvos bendrijos garbės narė.
Civilinė sauga
Skiriami šeši civilinės saugos signalai:
Gintarė Skaistė
Politinė veikla
Nuo 2005 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narė, nuo 2004 m. iki 2008 m. – Jaunųjų konservatorių lygos narė (JKL), nuo 2007 m. iki 2016 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė, nuo 2014 m. iki 2015 m. Tėvynės sąjungos-Lietuvos krikščionių demokratų frakcijos Kauno miesto savivaldybės taryboje pirmininkė, nuo 2016 m. LR Seimo narė.
2020 m. gruodžio 11 d. paskirta LR finansų ministre.
Civilinė sauga
Pagal 1949 m. Ženevos konvencijos papildomą protokolą, patvirtintą 1977 m., civilinės saugos personalas ir institucijos yra ginamos tarptautinės teisės normomis. Civilinės saugos ženklas – mėlynas lygiašonis trikampis oranžiniame fone.
Kaune veikia civilinės saugos muziejus „Atominis bunkeris“.
Gintarė Skaistė
Politinė veikla
2022 m. sausio 4 d. „The Financial Times“ leidinių grupei priklausantis žurnalas „The Banker“ finansų ministrę Gintarę Skaistę paskelbė Metų finansų ministre pasaulio ir Europos kontekste (angl. Global and Europe).
Kritika
2013 m. bausta už vairavimą neblaiviai.
Apollo 16
Apollo 16 – dešimtoji pilotuojama NASA „Apollo“ misija bei penktoji misija, kurios tikslas – nusileidimas Mėnulyje. Erdvelaivis buvo paleistas 1972 m. balandžio 16 d. iš Floridoje esančio pakilimo centro, naudojant „Saturn V“ raketą nešėją.
Misijos įgulą sudarė trys astronautai – misijos vadovas Džonas V. Jangas (John W. Young), komandinio modulio pilotas T. Kenetas Mantiglis Jaunesnysis (T. Kenneth Mattingly Jr.) ir Mėnulio modulio pilotas Čarlzas M. Diukas Jaunesnysis (Charles M. Duke Jr.).
Erdvėlaivis atgabeno į Žemę 96 kg Mėnulio uolienų, taip pat padarė nemažai Mėnulio nuotraukų.
Ašrafas Ghanis
2021 m. rugpjūčio 15 d., kai Talibanas perėmė šalies kontrolę užimdamas Kabulą, jis paliko šalį nusileisdamas Taškente, Uzbekistane. Vėliau jis išvyko į JAE, kur jam buvo suteiktas politinis prieglobstis. Pabėgimo metu Afganistano ambasada Tadžikistane paprašė Interpolo jį sulaikyti už valstybės lėšų grobstymą. Jį teisiškai pakeitė viceprezidentas Amrullah Saleh.
Rėkeliai
Rėkeliai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Girėnų.
Usnažo Gurnai
Usnažo Gurnai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šudzialovo valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės rytus nuo Šudzialovo, apie 20 km į pietryčius nuo Sokulkos ir 47 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Chaosas (1984 filmas)
Chaosas – brolių Paolo ir Vittorio Taviani sukurta drama pagal rašytojo Luigi Pirandello apsakymus. Filmą sudaro 5 atskiros istorijos, kurias sieja veiksmo vieta – Sicilija.
Rurutu
thumb|250px|Rurutu tarp kitų Tubuajo salų thumb|200px|Palydovinė salos nuotrauka
Rurutu (, tub. Rūrutu) – sala Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijos pietinėje dalyje, Tubuajo salyne. Plotas – 32,75 km².
Sala yra tarp Tubuajo rytuose ir Rimataros vakaruose, 572 km į pietus nuo Taičio. Rurutu yra vulkaninės kilmės, jos ilgis 10,8 km, plotis iki 5,3 km. Aukštis iki 385 m (Manurevos k.). Salą juosia koralinis rifas, lagūnos nėra, o krantai labai statūs, su išgriaužtomis olomis.
2017 m. Rurutu gyveno 2574 žmonės. Sala sudaro komuną. Verčiamasi žvejyba, žemdirbyste, pandanų krepšių pynimu, vystomas turizmas. Pagrindinė gyvenvietė – Moerai (1001 gyv.). Įrengtas aerodromas.
1990 m. Rurutu saloje lankėsi Prancūzijos prezidentas Fransua Miteranas.
Hibatula Achundzada
Hibatula Achundzada (PS ھیبت الله اخوندزاده (Maulawī Hibat-Allāh-i Āḫūndzāda‎); g. 1961 m. birželio 7 d.)  – afganų politikas ir religinis lyderis, trečias aukščiausiasis Talibano ir Islamiškojo Afganistano Emyrato vadovas. Talibanas jį vadina Amir al-Mu’minin (Tikėjimo vadas), taip buvo tituluojami ir du jo pirmtakai. Jis taip pat vadinamas Maulavi ir Mula.
Vilniaus stogai
„Vilniaus stogai“ – Lietuvos estradinės muzikos dainininko Jono Mašanausko daina, išleista 1966 m. Plokštelės formatu daina pasirodė kaip kito J. Mašanausko singlo – „Mergelių pažadai“, išleisto 1967 m., dalimis.
Istorija
Dainos video klipas dažnai buvo transliuojamas per tuometinę 1966 m. Lietuvos televiziją. Jame rodomas dainuojantis J. Mašanauskas su Lietuvos televizijos ir radijo lengvosios muzikos orkestru. Nufilmuota Vilniaus senamiestyje.
Keletas populiarų Lietuvos atlikėjų yra perdainavę ir įtraukę šią dainą į savo repertuarą. Tarp tokių galima paminėti Egidijų Sipavičių ar Stasį Povilaitį.
Kartais visuomenėje daina yra vadinama ar rašoma kaip „Senieji Vilniaus stogai“, tačiau tai yra klaidingas pavadinimas. Jei yra naudojama J. Mašanausko versija su E. Juškevičiaus žodžiais, pavadinimas tiesiog „Vilniaus stogai“.
Okliukas
Okliukas – ežeras Lietuvoje, Rokiškio rajone, 1 km į šiaurės rytus nuo Kriaunų. Ežeriuko ilgis iš vakarų į rytus – 0,05 km, plotis – iki 0,045 km. Altitudė 102,9 m. Krantai plačiai užpelkėję, apaugę krūmynais, rytiniame krante auga miškelis. Šiaurėje atiteka upelis iš Oklio ežero, pietuose išteka upelis į Sartų ežerą. Ežeriukas baigiantis užakti, faktiškai virtęs pelke.
Vežchlesiai
Vežchlesiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šudzialovo valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į vakarus nuo Šudzialovo, apie 10 km į pietus nuo Sokulkos ir 34 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra 157 m aukštyje virš jūros lygio. Per kaimą eina Turistinis totorių kelias. Kaime įsikūrusi Vežchlesių Šv. Jurgio parapija.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Miestas 44 (filmas)
Miestas 44 – 2014 m. Lenkijoje sukurta karinė drama apie 1944 m. Varšuvoje įvykusį sukilimą prieš hitlerinės Vokietijos okupacinę valdžią. Filme įvykiai vaizduojami jauno vaikino Stefano akimis.
ŽFK Kolos Kovalivka
Kovalivkos „Kolos“ – Ukrainos futbolo klubas iš Kovalivkos kaimo.
Istorija
Klubas įkurtas 2020 m., 2020–2021 m. rungtyniavo Pirmoje lygoje.
2022–2023 m. sezone rungtyniavo aukščiausioje lygoje ir užėmė trečią vietą.
Sudėtis
Atnaujinta: 2023 m. rugsėjo 3 d.
Ksilografinė spauda Japonijoje
thumb|Vandens sukūrio vaizdas Avos prefektūroje, 1857, Utagava Hirošigė, iš serijos „Sniegas, mėnulis ir gėlės“ Ksilografinė spauda Japonijoje ( 'graviūrų paveikslėliai') – tai yra raižinys, kuriam sukurti naudojama iškiliaspaudės grafikos technika. Ši spausdinimo technika buvo naudojama spausdinti knygas, skelbimus, žaidimų kortas ir vienkartinius paveikslėlius. Taip pat, šis spausdinimas geriausiai žinomas kuriant Ukijo-e (浮世絵, ukiyo-e) paveikslėlius. Kinijoje ksilografinė spausdinimo technika buvo šimtmečiais naudojama spausdinti knygas, dar prieš pasirodžius metaliniam spaudos presui su renkamomis raidėmis. Pati ksilografinė spauda Japonijoje plačiai paplito Edo laikotarpiu (1603–1868). Lyginant Vakarų ksilografinę spaudą su Japonijos spausdinimo technika skyrėsi tuo, kad japonai naudojo vandens pagrindo dažus, o europiečiai naudojo aliejinius dažus. Japonų vandens dažais sukurti paveikslai suteikdavo jiems daugybę ryškių spalvų, blizgesio ir skaidrumo. Taip pat, japonų meistrai kūrė specialius simbolius, tokius kaip kento (検討, kentō), kurie padarė mokuhangą išskirtinai japoniška, lyginant su Kinijos ir Korėjos spausdinimo būdais.
Istorija
Ksilografijos metodu spausdintos knygos į Japoniją pirmą kartą buvo atgabentos VIII a. pradžioje iš Kinijos budistinių šventyklų. 764 m. imperatorė Koken (孝謙天皇, Kōken-tennō, 718–770), geriau žinoma, kaip imperatorė Šotoku (称徳天皇, Shōtoku-tennō) gavo iš Kinijos vieną milijoną nedidelių medinių pagodų, kurių viduje buvo po nedidelį medžio ritinėlį su išspausdintu budistiniu tekstu (百万塔陀羅尼, Hyakumantō Darani). Tos pagodos buvo išdalintos šventykloms　esančioms visoje šalyje išreiškiant padėką už 764 m. Emi sukilimo (恵美 押勝, Emi no Oshikatsu)　nuslopinimą. Šie ritinėliai Japonijoje yra žinomi kaip pirmieji spausdinimo pavyzdžiai naudojant ksilografinę spausdinimo techniką.
Japonijoje nuo XI amžiaus budistų šventyklos pradėjo spausdinti knygas, sutras, mandalas ir kitus budizmo tekstus ir paveikslus, naudodamos ksilografijos spaudos techniką. Po to, porą šimtų metų ksilografinė technika buvo labai ribojama ir naudojama tik budizmo tekstams ir paveikslams spausdinti. Ši technika buvo per brangi masiniam naudojimui, be to Japonija nebuvo raštinga šalis. Heiano laikotarpiu buvo prekiaujama spausdintais spalvotais paveikslėliais ir budistinėmis sutromis, ant kurių buvo uždėti kento antspaudai, kurie įrodo, kad paveikslėlis yra atspausdintas naudojant ksilografijos spausdinimo techniką.
Pirmoji pasaulietinė knyga Japonijoje ksilografinės spaudos technikos būdu išspausdinta 1591 m. Tai buvo dviejų tomų kinų ir japonų kalbų žodynas (節用集, Setsuyō-shū). Tojotomi Hidejoši (豊臣 秀吉, Toyotomi Hideyoshi) 1593 metais iš Korėjos atgabeno metalinį spaudos presą, kuris padarė didžiulę įtaką šalies spaudos vystymuisi, nes nuo 1590 m. Nagasakyje įsikūrę jėzuitai valdė metalinę spaudos preso įrangą.
Praėjus ketveriems metams po metalinio spaudos preso atvežimo į Japoniją, Tokugava Iejasu (徳川 家康, Tokugawa Ieyasu) dar prieš tapdamas šiogūnu, sukūrė pirmąjį vietinį spaudos presą, naudodamas ne metalines detales, o medines. Jis buvo atsakingas už 100 000 dalių kūrimą, kurios buvo naudojamos spausdinti politinius ir istorinius tekstus. Be to, jis skatino kelti raštingumo lygį, prisidėdamas prie išsilavinusios miesto visuomenės atsiradimo.
Honamis Koecu (本阿弥 光悦, Honami Kōetsu) ir Suminokura Soanas (墨野倉素案, Suminokura Soan), Saga mieste įkūrė meno studiją, kurioje jie kūrė Japonijos klasikinius tekstus ir paveikslėlius, naudodami ksilografinės spaudos techniką. Rankraščius perspausdino į knygas. Garsiausios knygos: Koecu ir Suminokura knygos, pirmosios ir geriausiai atspausdintos klasikinių pasakų reprodukcijos. 1608 m. išspausdina knyga Pasakojimai apie Isę (伊勢物語, Ise monogatari).
Ksilografinė spauda buvo brangi ir užėmė daugiau laiko, nei naujesni spausdinimo metodai, tačiau tai buvo greitesnis metodas, nei knygų perrašymas ranka. Koecu ir Suminokura knygos buvo atspausdintos ant brangaus popieriaus ir mažam literatūros skaitytojų ratui. Kitos Kioto spaustuvės, perėmusios ksilografijos spaudos metodą, pradėjo masiškai spausdinti pigias knygas plačiajai visuomenei. Knygų turinys skyrėsi, tarp jų buvo kelionių vadovai ir patarimų knygos, satyrų romanai (黄表紙, kibyōshi), knygos apie miestų kultūrą (洒落本, sharabon), knygos apie meną.
Vystantis ksilografijos spaudai Japonijoje, daugėjo ir leidyklų, kurios leisdavo tiek knygas, tiek vieno lapo skrajutes ar paveikslėlius. Vienas garsiausių ir sėkmingiausių leidėjų buvo Cutaja Džuzaburo (蔦屋 重三郎, Tsutaya Jūzaburō). 1774 m. jis įkūrė asmeninę parduotuvę ir nuo 1776 m. pradėjo leisti įvairių graviūrų serijas ir XVIII a. garsiausių aktorių portretus. Žinomas jis geriau, dėl draugysčių su Utamaro ir Tošusajum Šaraku.
Leidėjai teisę į fizines graviūras, kaip įrodymą naudojo atspausdintą tam tikrą tekstą ar paveikslėlį, kuris prilygsta šiuo metu egzistuojančiai ,,autorių teisių“ sąvokai. Įvairus leidėjai ir paprasti asmenys galėjo pirkti graviūras vienas iš kito ir perimti tam tikrų tekstų gamybą. Po ukijo-e nuosmukio ir metalo preso spaudos tipo ir kitų technologijų įdiegimo, ksilografinis spausdinimas tęsėsi kaip tekstų spausdinimo ir meno gamybos metodas, tiek tradiciniuose graviūrose (ukijo-e), tiek ir radikaliuose ar vakarietiškose formuose, kurios yra suprantamos kaip šiuolaikinis menas. Šios graviūros buvo platinamos pasaulyje, todėl jos buvo viena iš tų Japonijos meno formų, kurios darė įtaką ir kitose pasaulio šalyse: Prancūzijos impresionistų dailininkams ir buvo pagrindinis japonizmo stiliaus akcentas Europoje.
Iki šių dienų yra išlikę du garsiausi institutai: Adači ksilografinės spaudos institutas (Adachi Institute of Woodblock Prints) ir Takezasado ksilografinės spaudos studija. Jie ir toliau gamina ukijo-e graviūras, naudodami tas pačias medžiagas ir metodus.
2011 m. – Pirmoji tarptautinė Japoniškos ksilografijos konferencija, vykusi Kiote ir Avadžyje.
2014 m. – Antroji tarptautinė Japoniškos ksilografijos konferencija, vykusi Tokijo menų universitete.
Banzuke (版好き, banzuke) – atspausdintos renginių skrajutės, daugiausia Kabuki teatrui.
E-gojomi (絵暦, e-goyomi) – kalendoriniai paveikslėliai.
E-hon (絵本, e-hon) – knygų paveikslėliai.
Fukei-ga (風景画, fūkei-ga) – kraštovaizdžių paveikslėliai.
Jakuša-e (役者絵, yakusha-e) – Kabuki teatro aktorių portretai.
Kačo-ga (花鳥画, kacho-ga) arba Kačo-e (花鳥絵, kacho-e) – paukščių arba gėlių paveikslėliai.
Kuči-e (口絵, kuchi-e) – atspausdinta iliustracija prieš antraštinį lapą, romane arba literatūriniame žurnale. XXa.pr. garsūs Meidži laikotarpio menininkai jas kūrė.
Meišio-e (名所絵, meisho-e) – įžymių vietų vaizdavimas.
Mušia-e (武者絵, musha-e) – garsių karių vaizdavimas.
Okubi-e (奥冷絵, okubi-e) – žmonių portretai.
Sansui-ga (山水画, sansui-ga) – kalnų ir vandens telkinių vaizdiniai.
Šin Hanga (新版画, shi hanga) – ,,Naujosios graviūros“ atsiradusios ankstyvajame XXa., Taišio ir Šiova laikotarpiais.
Šini-e (死に絵, shini-e) – svarbių asmenų mirties paveikslėliai.
Šiun-ga (春画, shun-ga) – erotiniai paveikslėliai.
Sosaku-ga (創作 画, sōsaku-ga) – kūrybiniai paveikslėliai. XXa. graviūros, kurioms kuriant buvo panaudota Vakarų meno koncepcijos.
Uki-e (浮絵, uki-e) – perspektyvūs, linijiniai paveikslėliai.
Ukijo-e (浮世絵, ukiyo-e) – nepastovaus pasaulio paveikslai.
Uta-e (歌絵, uta-e) – paveikslėliai su poemomis.
Technikos stiliai
Sumizuri-e (墨摺り絵, sumizuri-e) – vienspalvis spausdinimas, tik juoduoju tušu. Benizuri-e (紅摺り絵, benizuri-e) – spalvotas paveikslo detalių spausdinimas, rausva spalva. Kartais būdavo panaudojama ir tamsiai žalia spalva. Tan-e (丹絵, tan-e) – spalvotas spausdinimas, daugiausia naudojant oranžinę spalvą, kuri išgaunama naudojant raudonos spalvos pigmentą „tan“. Aizuri-e (藍摺り絵, aizuri-e) arba Murasaki-e (紫絵, murasaki-e) – spalvotas spausdinimas, kuriame dominavo viena spalva išskyrus juoda (pvz.: mėlyna arba violetinė). Uruši-e (漆絵, urushi-e) – spausdinimo technika, kuriai naudojami dažai sumaišyti su gyvulinės kilmės klijais „nikawa“, kurie paskatindavo greitesni dažų džiovimą ir suteikdavo žvilgesio paveikslui. Nišiki-e (錦絵, nishiki-e) – daugiaspalvis spausdinimas, kuriam naudoja įvairias spalvas. Atskiros paveikslo detalės buvo išdrožiamos ant skirtingų medžio plokščių, tada kiekviena plokštė buvo dažoma skirtingomis spalvomis ir paveikslas buvo spausdinamas nudažant po nedidelę dalį paveikslo.
Technika
Meistras iš pradžių sukurdavo piešinį ant popieriaus. Tada piešinį nukopijuodavo ant specialaus labai plono popieriaus lakšto ir pagal tuos perpieštus kontūrus graviruotojas ant medienos plokštės yamazakura (山桜梓) paviršiaus išraižydavo formas ir linijas, kuriose iškiliosios linijos buvo padengiamos dažais ir/ar tušu. Spaudinys būdavo sukuriamas washi (和紙) popierių uždėjus ant medienos plokštės ir su baren (馬連) trinamas, kad dažai padengtu paveikslėlio kontūrus. Kuriant daugiaspalvius spaudinius būdavo naudojamos skirtingų dydžių medžio plokštės, vienam daugiaspalviui paveikslui sukurti naudojama buvo iki 20 plokščių. Naudojant šią spausdinimo techniką, su viena plokštele buvo galima atspausdinti iki 2000 kopijų.
miniatiūra|Nišikavos Sukeboku graviūros lentelė
Spausdinimui naudojami įrankiai ir kitos priemonės
Mažasis peiliukas (板木刀, hangitō) – peiliukas, skirtas išpjaustyti paveikslėlio linijas.
V formos skaptuoklis (さんくくとう, sankukutō) – Vakarietiškas skaptavimo įrankis, prieš jo atsiradimą japonai naudojo hangitō su kuriuo reikėjo daryti du pjūvius, o su sankukutō pakakdavo vieno pjūvio.
Apvalintas skaptuoklis (こますき, komasuki) – skirtas, išskaptuoti didelius raižinio plotus.
Gramdikliai (そうあいのみけんとうのみ, sōainomi kentō nomi) ir (丸のみ, marunomi).
Washi popierius (和紙, washi) – popierius ant kurio buvo atspausdinamas paveikslėlis.
Medienos plokštė (版木, hangi) – daugiausia raižymui buvo naudojama kalnų sakurų mediena (山桜, yamazakura), kuri auga Idzu mieste. Medieną buvo lengva raižyti, labai lygi ir neskilinėjo. Pradžioje ksilografiniam spausdinimui buvo naudojama japoniška vyšninė beržo mediena (梓, azusa), kurią naudojo ir Kinijos spausdintojai. Rečiau raižymui naudojo cinamonmedžio ar japoniško kaučiukmedžio medieną.
Plaktukas (杵, kine).
Teptukai (春刷毛, haru bake) – skirti sumaišyti dažus su ryžių pasta nori.
Apvalusis šepetys (丸刷毛, maru bake) – skirtas tolygiai padengti dažų sluoksnį ant išraižytos medienos plokštės.
Vandens šepetys (水刷毛, mizu bake) – skirtas plonu vandens sluoksniu sudrėkinti Washi popieriu, kad ant popieriaus gerai pasidengtu dažai.
Disko formos prispaudėjas (馬連, baren) – skirtas tinkamai prispausti popierių prie graviūros, kad gerai pasidengtu dažai ant popieriaus.
Spausdinimo mokyklos
thumb|Uruši-e styliaus piešinys, iš Šibata Zešin albumo „18 uruši-e kūriniai“ Hišikava mokykla (~ 1690). Hišikava Moronobu. Sumizure-e stiliaus pradžia;
Tori mokykla (nuo 1700). Tori Kijonobu I ir Kijonobu II, Okomura Masanobu. Benizuri-e, tan-e ir ankstyvasis nišiki-e stiliai;
Kaigecudo mokykla (nuo 1700–14). Kaigecudo Jasunobu. Sumizure-e stilius;
Kacukaja mokykla (~ 1720). Šiunšio and Šiuntei;
Kajamata mokyla (~ 1725). Suzukis Harunobu ir Koriusajus. Benizuri-e, nišiki-e ir sumizure-e stiliai;
Hokusai mokykla (~ 1786). Hokusajus, Hokuei ir Gakutei. Aizuri-e, murasaki-e ir nišiki-e stiliai;
Kitagava mokykla (~ 1794). Utamaro I, Kikumaro I ir Kikumaro II;
Utagava mokykla (nuo 1842). Kunisada ir Hirošigė. Aizuri-e, benizuri-e, murasaki-e, nišiki-e ir tan-e stiliai. XXa. pradžios atsirado dvi naujos graviūrų rūšys: kūrybiniai paveikslėliai (創作版画, sōsaku-hanga. 1904 m.) ir naujosios graviūros (親が版画, shinga-hanga, 1915 m. Hasui Kavasė, Hirošis Jošida). (20) Kiti to laikmečio meistrai nepriklausė jokioms mokykloms, leidėjai nedarė įtakos kūrybai. XX amžiaus žymiausi meistrai: Tošusajus Šaraku, Kabukido Enkjo, Tošijošis, Tošihidė, Sugakudo, Šibata Zešin, Hasujus Kavasė, Hagivara Hideo, Jošida Hokada. Pirmieji šių meistrų kūriniai susilaukė didelio populiarumo, buvo spausdinami dideliais kiekiais, nes buvo naudojama uruši-e spausdinimo technika ir labai aukštos kokybės dažai bei popierius.
Spausdinimo dydžiai
Aiban (合判, aiban) – tarpinio dydžio paveikslas. 34 × 22.5 cm. Bai-oban (倍大判, bai-ōban) – tarpinio dydžio paveikslas. 45.7 ×34.5 cm. Čuban (中判, chūban) – vidutinio dydžio paveikslas. 26 × 19 cm. Hašira-e (柱絵, hashira-e) – pailgi koloniniai, atspausdinti paveikslai. 73 × 12 cm. Hosoban (細判, hosoban) arba hoso-e (細絵, hoso-e) – siaurieji paveikslai. 33 × 14.5 cm. O-hosoban (大細判, ō-hosoban) – didelis Hosoban paveikslas. 39× 17 cm. Jocugiri (四つ切り, yotsugiri) – gana retai naudotas mažas spausdinimo dydis, puse Chūban dydžio. 19 × 13 cm. Tokio dydžio atspaudai dažnai buvo gaunami, spausdinant 4 paveikslėlius iš vieno Oban dydžio graviūros. Ko-jocugiri　(小四つ切り, ko-yotsugiri) – gana retai naudotas mažas spausdinimo dydis, puse Oban dydžio. 17 × 12 cm. Micugiri (三つ切り, mitsugiri) – gana retai naudotas mažas spausdinimo dydis, viena trečioji Oban dydžio. 25 × 13 cm. Kakemono-e (掛物絵, kakemono-e) – pakabinami ritiniai. 76.5 ×23 cm. Koban (小判, koban) – mažiausio dydžio paveikslas. 19.5 × 13 cm. Vertikalus Koban (垂直小判, suichoku koban) – gana retai naudotas mažas spausdinimo dydis, puse Koban dydžio. 23 ×9 cm. Nagaban (長判, nagaban) – ilgieji paveikslai. 50 × 20 cm. Oban (大判, ōban) – didieji paveikslai. 38 × 25.5 cm. O-oban (大大判, ō-ōban) – didelis Oban paveikslas. 58 × 32 cm. Ču-tanzaku (中短冊判, chū-tanzaku) – vidutinio didžio poemai skirta kortelė. 38 × 13 cm. Ko-tanzaku (小短冊判, ko-tanzaku) – gana retai naudotas ilgas spausdinimo dydis, vienas trečdalis Aiban dydžio. 34 × 8 cm. O-tanzaku (大短冊判, ō-tanzaku) – didelė poemai skirta kortelė. 38 × 17 cm. Surimono (刷物, surimono) – šventinių progų atvirukams, įamžinimui laimėjusių poetų. 12 × 9 arba 19 × 13 cm.