cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heinrich Isaac
Biografija
Nežinoma, kada Henrikas vedė florentietę. Spėjama, kad vedybas suorganizavo Lorencas Medičis Puikusis. 1494 m. Medičiai buvo išvaryti iš Florencijos. Tolimesnės Izako gyvenimo aplinkybės neaiškios. Žinoma, kad 1497 m. jis pradėjo rašyti muziką imperatoriui Maksimilijonui I. Buvo patvirtintas oficialiu dvaro kompozitoriumi. Spėjama, kad jis gyveno Vienoje. Kitu vertinimu, Izakas dažnai keliavo pas užsakovus, po Vokietiją, tačiau visgi nuolatinė jo gyvenamoji vieta buvo Florencijoje, kur jis tapo miesto piliečiu ir turėjo nuosavybės. Kita aplinkybė, nebūdinga to meto dainininkams, buvo ta, kad jis buvo vedęs. Garsiame laiške Feraros hercogui Ercole d’Este 1502 m. hercogo patarėjas mini, kad pasamdyti Izaką kainuotų 120 dukatų, o Žoskeną Deprė – 200. Kad Izakas noriau kuria muziką ir, nors Žoskenas Deprė kuria geriau, tačiau kuria tik, kada jis pats nori. Spėjama, kad Henrikas visgi tiesiogiai nekonkuravo su Žoskenu dėl posto Feraroje, o laiške minimas tik rekomendacinis sulyginimas.
Trapezundo imperija
Kunigaikštystė nuosmukis
XV a. viduryje Trapezundo kunigaikštystė duoklę mokėjo jau Osmanų imperijos turkams. Po 1453 m. Konstantinopolio žlugimo, Trapezundo kunigaikštystė dar gyvavo aštuonerius metus.
Heinrich Isaac
Biografija
1506 m. pasirodė pirmas Henriko Izako mišių leidimas. 1508 m. Konstancos katedra užsakė Henrikui parašyti pilną ciklą muzikos sekmadieninėms proprijoms − bažnytinėms apeigoms. Šis ciklas tapo pirmuoju pilnu tokiu leidiniu. Jį užbaigė Henriko Izako mokinys Ludwig Senfl. Visas trijų knygų leidimas „Choralis Constantinus“ buvo išleistas 1550-55 metais. 1512 m. Izakas Florencijoje persikraustė į mažesnį namą ir daugiau nebepaliko miesto. Žinomi trys Izako testamentai. Paskutiniu jis dovanojo 5 aukso florinų sumą Šv. Barboros bendruomenei, bei užsakė laikyti mišias už jo vėlę 10 metų po mirties. Henrikas Izakas mirė 1517 m. kovo 26 d., palaidotas Santa Ma­ria del Ser­vi bažnyčioje Florencijoje. Jo žmona gyveno iki 1530 m.
Trapezundo imperija
Kunigaikštystė nuosmukis
Jonas IV sostą užėmė nužudęs savo tėvą ir pradėjo ieškoti sąjungininkų prieš turkus. Tokią paramą jis rado turkmėnų ordoje, kuri valdė dalį Armėnijos ir Persijos. Ši sąjunga buvo sutvirtinta chano Uzun–Gasano ir Jono IV dukters Teodoros santuoka. Paskutiniam Trapezundo kunigaikštystės valdovui Dovydui II prieš turkus teko kovoti sausumoje ir jūroje. Sąjunga su chanu buvo nesėkminga, nes osmanų turkams priartėjus prie Erzurumo, chanas su Mehmedu II pasirašė taikos sutartį. Sultonas Trapezundą blokavo iš sausumos ir jūros, todėl 1461 m. Dovydas II pasidavė. Atsisakius priimti islamą, Dovydui II kartu su sūnumis ir pusbroliu 1463 m. lapkričio 1 d. buvo įvykdyta mirties bausmė Konstantinopolyje. Trapezundas virto turkišku miestu, aristokratija buvo iškraustyta į Konstantinopolį, o jų dvarai atiduoti turkų kariams.
Heinrich Isaac
Biografija
Henrikas Izakas buvo gana universaliu kompozitoriumi, rašė tiek flamandiškoje, tiek vokiškoje tradicijoje. Jo polifoninės muzikos melodijos lėtesnės ir labiau ištęstos nei Žoskeno Deprė. Pastarasis dažniausiai taikydavo griežtą 4 balsų komponavimą ir jų atskirtį. Izakas savo muzikoje balsų skaičių praplėsdavo iki 5-6. Ilgą laiką muzikos istorijoje Izakas buvo Žoskeno Deprė šešėlyje tarp to meto kompozitorių. Tik XX a. pabaigoje padaugėjo jo gyvenimo tyrinėjimų. Tikslesnis Izako kūrinių skaičius nenustatytas. Jis galėjo būti parašęs apie 40 mišių, apie 100 proprijų. Parašė apie 50 motetų, apie 100 pasaulietinių ir instrumentinių kūrinių, kurių svarbiausi buvo italų frotolos tipo. Žinomiausiais Izako kūriniais įvardijami: mišios „Missa de Apostolis“ ir vokiškos tradicijos daina „Innsbruck, ich muss dich lassen“.
Popajus
thumb|right|Popajus ir špinatai Popajus, Kapitonas Kukulakis yra animacinis personažas iš komiksų ir animacinių filmų. Popajus pirmą kartą pasirodė King Features piešinių serijose 1919 m. sausio 17 d., jį sukūrė amerikiečių karikatūristas Elzie Crisler Segar.
Aukščiausioji Taryba-Atkuriamasis Seimas
Aukščiausioji Taryba-Atkuriamasis Seimas – Lietuvos Respublikos Seimas, vykdęs Lietuvos valstybingumo atkūrimo ir kitas aukščiausios valdžios funkcijas. Išrinktas 1990 m. vasario 24 d. (pakartotinis balsavimas – kovo 4, kovo 7, kovo 8, kovo 10 ir balandžio 7 d.). Pirmasis posėdis įvyko 1990 m. kovo 10 d., paskutinis – 1992 m. lapkričio 11 d.
Rinkimai
1990 m. vasarį (ir papildomais balsavimais kovą bei balandį) vykusiuose visuotiniuose, lygiuose ir tiesioginiuose Aukščiausiosios Tarybos rinkimuose konkuravo Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdis ir savarankiškoji Lietuvos komunistų partija. Sąjūdžio pagrindinis tikslas buvo nepriklausomos Lietuvos valstybės atkūrimas, Lietuvos komunistų partija deklaravo Lietuvos suverenitetą TSRS atžvilgiu. Iki pirmosios Aukščiausiosios Tarybos sesijos buvo išrinkti 133 deputatai, iš jų 96 remiami Sąjūdžio. Sesija prasidėjo 1990 m. kovo 10 d., rinkimus laimėjusioms politinėms jėgoms iš anksto susitarus dėl svarbiausių siekių Aukščiausiojoje Taryboje.
Pavadinimas
thumb|Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo vadovai 1990 m. kovo 11 d. po [[Aktas dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo|akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo paskelbimo Vilniuje]] 1990 m. kovo 11 d. Aukščiausioji Taryba priėmė deklaraciją dėl Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos deputatų įgaliojimų, kuria nuo tos pat dienos 17:15 pakeitė savo pavadinimą į „Lietuvos Aukščiausioji Taryba“ (iki tol vadinosi „Lietuvos TSR Aukščiausioji Taryba“) ir konstatavo, kad jos deputatams suteikta teisė atkurti Lietuvos valstybingumą. Po to (per tą patį posėdį) buvo priimtas įstatymas dėl valstybės pavadinimo ir herbo, kuriuo (be visa ko) Lietuvos Aukščiausioji Taryba vėl pakeitė pavadinimą ir tapo Lietuvos Respublikos Aukščiausiąja Taryba. Galiausiai 1996 m. lapkričio 28 d. Lietuvos Respublikos Seimas priėmė deklaraciją dėl Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo, kuria pakeitė Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos pavadinimą į „Aukščiausioji Taryba – Atkuriamasis Seimas“.
Vadovybė
Aukščiausiosios Tarybos pirmininku per visą jos darbo laiką buvo 1990 m. kovo 11 d. išrinktas Vytautas Landsbergis, rinkimuose nugalėjęs Algirdą Mykolą Brazauską (balsavimo rezultatai – Algirdas Brazauskas – už 38, prieš – 95, Vytautas Landsbergis – už 91, prieš – 42). Pirmininko pavaduotojais per visą Aukščiausiosios Tarybos darbo laiką išbuvo tuoj po pirmininko rinkimų išrinkti Bronius Kuzmickas, Kazimieras Motieka ir Česlovas Vytautas Stankevičius. Aukščiausiosios Tarybos sekretoriumi per visą jos darbo laiką išbuvo tuoj po jų išrinktas Liudvikas Sabutis.
Į Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumą pagal pareigas įėjo pirmininkas, jo pavaduotojai ir sekretorius. Be to, 1990 m. kovo 29 d. buvo išrinkti papildomi nariai:
Aukščiausiosios Tarybos seniūnai buvo:
Aukščiausiosios Tarybos seniūno pavaduotojai buvo:
Seimo nariai
Vardas, pavardė – Mandato galiojimas
Seimo veikla
Tik pradėjusi darbą Aukščiausioji Taryba 1990 m. kovo 11 d., priėmė Lietuvos Nepriklausomos valstybės atstatymo aktą ir įstatymą Dėl Lietuvos Respublikos laikinojo pagrindinio įstatymo. Kovo 12 d. Aukščiausioji Taryba priėmė nutarimą „Dėl 1967 m. spalio 12 d. TSRS visuotinės karinės prievolės įstatymo negaliojimo Lietuvos Respublikos teritorijoje“. Taip pat buvo nacionalizuotas visas TSRS turtas, esantis Lietuvos Respublikos teritorijoje, priimti kiti įstatymai, sudarę teisines sąlygas realizuoti Lietuvos valstybės suverenitetą. Tačiau šiems veiksmams ėmė priešintis TSRS, kai kovo 15 d. TSRS liaudies deputatų suvažiavimas priėmė rezoliuciją, kuria Lietuvos Respublikos nepriklausomybės atkūrimas paskelbtas neteisėtu ir negaliojančiu. Už šią rezoliuciją balsavo 1463 deputatai, prieš – 98, susilaikė – 128.
1990 m. balandį TSRS pradėjo Lietuvos ekonominę blokadą, kuri pristabdė Lietuvos ekonominę plėtrą, o užsienio valstybės Lietuvos nepriklausomybės atkūrimą pripažinti delsė. Formalia priežastimi buvo deklaruojama, kad Lietuva nepriklausomybės atkūrimą skelbė okupacijos sąlygomis ir pagal okupacijos metu galiojusius įstatymus buvo išrinktas parlamentas.
Nuorodos
Svarbiausieji įvykiai
Bubnys
Bubnys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Bubnienė (ištekėjusi moteris) ir Bubnytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vytautas Balčiūnas
Vytautas Balčiūnas:
Marižiogis
Marižiogis – ežeras vakarų Lietuvoje, Pagėgių savivaldybėje, apie 5 km į pietvakarius nuo Lumpėnų. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 1,27 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 3,9 m. Krantai aukštoki, beveik ištisai apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Į pietryčius už 0,2 km teka Nemunas. Ežeras nenutekantis. Šalia praeina kelias.
Giedraičių apylinkė (Molėtai)
Giedraičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Giedraičių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Širvintų rajonui. 1954 m. prijungta Piliakiemio apylinkė, Juodiškių apylinkė, dalis Šiaudžių apylinkės ir dalis Šešuolėlių apylinkės, 1963 m. – vėl Juodiškių apylinkė, 1977 m. – Žalvarių apylinkė.
Gamėnai
Gamėnai – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Papilės.
Raukšlėtasis dyglutis
Kepurėlė tvirta mėsinga, iš pradžių iškili, vėliau – paplokščia arba įdubusi, dažniausiai taisyklingai išsilankščiusi ar banguota. Luobelė šiek tiek pūkuota arba raukšlėta. Kepurėlė šviesiai geltona arba balkšva, kartais su oranžiškai rudu atspalviu. Nusmailėję dygliai apatinėje kepurėlės pusėje tankūs, šiek tiek nuaugę kotu žemyn, labai trapūs ir lengvai atsiskiria nuo kepurėlės. Grybo kotas, kaip ir dygliai, iš pradžių balkšvas, tačiau vėliau abu įgauna kepurėlės spalvą. Kotas tvirtas, pilnaviduris cilindriškas, dažniausiai kreivas; 3-8 cm aukščio ir 0,5-2 cm storio.
Trama balta, ore įgauna rusvai gelsvą atspalvį, kieta, bet trapi, malonaus nestipraus kvapo ir aštroko, seni grybai net kartaus skonio. Sporos 6-9 x 6-8 μm.
Augimo laikas: liepos – rugpjūčio mėn. Dažnai auga tankiomis grupėmis lapuočių ir spygliuočių miškuose, kartais keli grybai suauga kepurėlėmis ir kotais. Neretai šie grybai auga eilėmis ar ratais, mėgsta kalkingą dirvožemį.
Budnas (reikšmės)
Budnas gali reikšti:
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Budnienė (ištekėjusi moteris) ir Budnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Šventojo Petro bazilika
thumb|300px|Šventojo Petro bazilika [[Vatikanas|Vatikane]]
Šventojo Petro bazilika Vatikane – pagrindinė Romos katalikų bažnyčios šventovė Romoje, Vatikano mieste - valstybėje, viena iš keturių Romos bazilikų, 2 pagal dydį pasaulyje katalikų bažnyčia, pavadinta pirmojo popiežiaus, apaštalo Petro vardu.
Istorija
Vietoje, kur dabar stovi bazilika, buvo Romos imperijos imperatoriaus Nerono cirko sodai. Iš visų to meto statinių likęs vienas Heliopolio obeliskas, stovintis Šv. Petro aikštėje.
Pirmąją baziliką šioje aikštėje 324 m. pastatė pirmasis krikščioniškasis Romos imperatorius Konstantinas. Į ją buvo pernešti 66 m. e. m. Nerono cirke kankinio mirtimi mirusio apaštalo Petro palaikai. Šioje bazilikoje popiežius Šventasis Leonas III 800 m. karūnavo Vakarų Šventosios Romos imperijos imperatorių Karolį Didijį. Pirmasis bazilikos archipresbiteris 1198-1227 m. buvo Ugolinas di Conti di Segni, nuo 1227 m. popiežius Grigalius IX.
Tačiau XV a. senoji bazilika jau buvo pradėjusi griūti, todėl popiežius Mikalojus V pradėjo jos rekonstrukciją. Bet darbai užsitęsė, ir popiežius Julijus II sumanė senąją baziliką visiškai nugriauti, o jos vietoje pastatyti naują didžiulę šventovę, kad ji būtų didesnė už visas žinomas stabmeldžių šventyklas. Į Romą sukviesti žymiausi Italijos architektai parengė savo projektus. 1506 m. geriausiu buvo pripažintas Donato Bramantės iš Milano projektas. Iki mirties 1514 m. jam pasisekė pastatą pastatyti tik iki arkų. Jo darbą tęsė Rafaelis, šiek tiek pakeitęs projektą. Bazilikos planas įgavo lotyniško kryžiaus, su viena ilgesne dalimi, formą. Statybą tęsė Baldasarė Perucis, vėliau Antonijus de Sangalas, o 1546 m. jai vadovauti pradėjo Mikelandželas Buonarotis.
thumb|250px|Pagrindinis altorius Mikelandželas grįžo prie varianto su centriniu kupolu, o nuo aikštės, rytinėje bazilikos pusėje, jis suprojektavo pagrindinio įėjimo kolonadą, tokią kaip ir antikinėse šventovėse, kur pagrindinis įėjimas būdavo iš rytų, o ne iš vakarų. Be to, jeigu bazilika būtų pastatyta pagal krikščioniškuosius kanonus, altoriumi į rytus, piligrimams būtų tekę lipti į Vatikano kalną, po to leistis žemyn. Dabar jie, persikėlę per Tiberį, patenka į aikštę su kolonada, kurioje ir stovi bazilika.
Norint perdengti kupolą, teko sustiprinti laikančiąsias kolonas, tačiau Mikelandželui pavyko užbaigti tik kupolo būgną. Patį kupolą po jo mirties 1564 m. užbaigė Džakomas dela Porta. Mikelandželo projektas visiškai buvo įgyvendintas tik vakarinėje, altoriaus dalyje. Iš jo sumanytų keturių mažųjų kupolų darbus tęsęs architektas Vinjola pastatė tik du.
Tačiau tokia ilga ir brangi statyba turėjo neigiamų pasekmių visai krikščionių bažnyčiai. Trūkstant lėšų teko atnaujinti prekybą indulgencijomis, o tai sukėlė Liuterio protestus, Reformaciją ir netgi suskaldė Europą.
Aikštę priešais baziliką 1665–1667 m. įrengė architektas Džiovanis Berninis jau baroko stiliumi.
Architektūra
thumb|250px|Berninio baldakimas Bazilikos ilgis 211,6 m. Pagrindinio bazilikos fasado aukštis 45 m, ilgis 115 m. Fasado atiką vainikuoja 5,65 m aukščio Kristaus, Jono Krikštytojo ir vienuolikos apaštalų skulptūros. Iš portiko penki portalai veda į baziliką. Centrinio portalo durys įrengtos dar XV a. iš senosios bazilikos medžiagos.
Kupolo vidinis aukštis 119 m, išorinis 133 m, diametras 42 m. Jis remiasi ant keturių kolonų. Po kupolu - dar vienas Berninio šedevras, 29 m aukščio baldakimas. Bronzą baldakimui popiežius Urbonas VIII, kilęs iš Barberinių giminės, liepė paimti iš Panteono konstrukcijų, laikančių portiko stogą. Už baldakimo centrinėje apsidėje pastatyta Šv. Petro katedra, virš kurios skrieja Šv. Dvasios balandis. Į kairę nuo katedros Urbono VIII kapas, dešinėje – Pauliaus III kapas.
The Pros And Cons Of Hitch Hiking
thumb|200px|Albumo viršelis The Pros And Cons Of Hitch Hiking – solinis britų atlikėjo Roger Waters teminis albumas. Veiksmas vyksta tarp 4:30 ir 5:11 valandos iš ryto. Herojus sapnuoja košmarus apie tranzuotojus, teroristus, šeimos problemas, kol nepabunda, ir įsitikina, kad viskas tvarkoje.
Išleistas: 1984 gegužės 8 d.
Muzikantai
Roger Waters – vokalas, bosinė gitara
Erikas Klaptonas – solinė gitara
Andy Bown – klavišiniai ir dvylikastygė gitara
Ray Cooper – perkusija
Michael Kamen – klavišiniai
Andy Newmark – būgnai
David Sanborn – saksofonas
Madeline Bell, Katie Kissoon, Doreen Chanter – back - vokalas
Raphael Ravenscroft, Kevin Flanagan, Vic Sullivan – pučiamieji
Nacionalinis Filharmoninis Orchestras, dirigentas Michael Kamen
Langanas
Langanas  – gėlavandenis ežeras pietų Etiopijoje, Oromijoje, ~200 km į pietus nuo Adis Abebos. Tai vienas iš Rytų Afrikos lūžyje telkšančių ežerų. Ilgis 18 km, plotis 16 km, telkšo 1585 m aukštyje virš jūros lygio. Palyginus su aplinkiniais ežerais – gilus (gylis iki 46 m). Priešingai nei kituose gėlavandeniuose Etiopijos ežeruose, Langane nėra šistosomozę sukeliančių bakterijų, todėl prie jo suvažiuoja daug poilsiautojų. Apyežerėse gausu vandens paukščių, beždžionių, begemotų.
Iš Langano į greta telkšantį Abižatos ežerą išteka Hora Kalo upė. Be to, netoliese teka Šalos ežeras.
Didieji Ūbininkai
Didieji Ūbininkai arba Siniavinas (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Sembos pusiasalio vakaruose, nuo 2004 m. birželio 7 d. Jantarno miesto apygardos kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Ūbenīks prūsiškos kilmės. 1394 m. minimas Ubeniken. 1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2004 m. birželio 7 d. Jantarno kaimo apylinkės kaimas.
Žiaurumo zona (filmas)
Žiaurumo zona – danų režisieriaus Christian E. Christiansen drama, 2006 m. Lietuvoje vykusio festivalio Scanorama naujiena.
Anotacija
Paauglė Kristina gyvena Kopenhagos priemiestyje. Su savo draugėmis Secilija, Trine bei Pernile Kristina gyvena vien tik dėl savaitgalių, o tada visos merginos geria, eksperimentuoja su narkotikais ir siekia vaikinų dėmesio. Viskas apsiverčia aukštyn kojomis po to, kai Secilija įsikala į galvą, kad Kristina permiegojo su jos vaikinu Saidu. Secilija įsiunta, prie jos prisideda ir likusios draugės. Kristina staiga pajunta, kad buvusios geriausios draugės jai visaip kenkia.
Kita
Filmas buvo nominuotas nacionaliniams Danijos apdovanojimams „Bodilas“ ir „Robertas“.
Baudžiamasis nusižengimas
Baudžiamasis nusižengimas – baudžiamoji veika, už kurią numatyta nedidelė laisvės atėmimo bausmė arba piniginė bausmė (bauda). Teisinis apibrėžimas skiriasi kiekvienoje nacionalinėje teisėje. Pagal Vokietijos teisę baudžiamasis nusižengimas – tokia veika, už kurią įstatyme numatyta ne didesnė kaip 1 metų laisvės atėmimo bausmė, pagal Šveicarijos baudžiamąją teisę – ne didesnė kaip 3 m.
Formos – tyčinis arba neatsargus baudžiamasis nusižengimas.
Lietuvoje
Baudžiamasis nusižengimas pagal 2000 m. LR BK – pavojinga ir baudžiamajame kodekse uždrausta veika (veikimas ar neveikimas), už kurią numatyta bausmė, nesusijusi su laisvės atėmimu, išskyrus areštą.
Délit Delitto Misdrijf Delito
Vytautas Kvietkauskas
Vytautas Kvietkauskas (g. 1952 m. sausio 27 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistas, sporto, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1958–1969 m. mokėsi Kauno Jono Jablonskio ir Vilniaus 23-oje vidurinėje mokykloje. 1969–1974 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, įgijo žurnalisto specialybę.
1973–1993 m. LSSR valstybinio radijo ir televizijos komiteto korespondentas, radijo laidos automobilininkams „Sankryža“ redaktorius, laidų „Keliai, mašinos, žmonės“, „Labas rytas“ vedėjas. 1983–1993 m. Lietuvos televizijos informacijos laidų redakcijos vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, vyriausiasis redaktorius bei laidų vedėjas, informacinės laidos „Panorama“ redakcijos vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, vyriausiasis redaktorius. Rengė laidas automobilizmo ir eismo saugumo klausimais.
1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatas. Lietuvos pramonininkų asociacijos spaudos skyriaus vadovas. 1994–1996 m. ir 1997–2000 m. Vilniaus televizijos direktorius. 1996–1997 m. Nacionalinio radijo ir televizijos generalinis direktorius.
1995–1997 m. (LDDP sąraše) Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 2000–2004 m. Naujosios sąjungos (socialliberalai) narys, NS tarybos narys, NS Prezidiumo narys, NS Informacinio centro vadovas.
Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Buvo Regioninių televizijų asociacijos prezidentas. 1990–2005, 2009-2017 m. Lietuvos parolimpinio komiteto prezidentas, buvo Europos parolimpinio komiteto vykdomojo komiteto, Lietuvos sporto tarybos, Lietuvos invalidų reikalų tarybos prie LR Vyriausybės narys. Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarų klubo, Vilniaus Rotary klubo narys. Nuo 2018 m.Lietuvos žurnalistų sąjungos Vilniaus skyriaus pirmininko pavaduotojas.
Kusara
Kusara (Kussara, Kushshar) – buvęs miestas, miestas valstybė Mažojoje Azijoje.
Anksčiau tapatintas su Ališar Hiujuku, bet vėliau imta manyti, kad Kusara buvo labiau pietuose, galbūt Antitauro regione, ir per jį ėjo prekybinis maršrutas iš Asirijos (jame buvo asirų prekybinė faktorija). Galbūt jis buvo netoli vėlesnės romėnų gyvenvietės Commana Cappadociae.
Kusara labiausiai klestėjo apie 1900–1750 m. pr. m. e., kuomet joje buvo Pithanos ir jo sūnaus Anitos dinastijos sostinė. O vėliau jų valstybės centras persikėlė į Kanešą. Hetitų valstybė kaip karinė ir politinė galia pirmiausia buvo sukurta Kusaroje, nors Anitos su Hatušiliu I bei pastarojo palikuonimis nesiejo kraujo giminystė. Užimdamas sostą (~1650 m. pr. m. e.) Hatušilis I buvo įsikūręs Kusaroje, bet netrukus savo sostinę perkėlė į Hatušą, tuomet dar griuvėsius. Tačiau jis Kusaroje tebeturėjo rūmus Kusaroje, nes čia prieš savo mirtį buvo surengęs didžiąją sueigą.
Atrodytų nepaaiškinama, kodėl jis sostinę perkėlė šiaurėn, tolyn nuo vietovių, iš kur lengva būdavo susiekti su Sirija ir Mesopotamija. Juk tuo metu valdė tas karalius, kuris įtraukė hetitų valstybę į Artimųjų Rytų civilizacijų centro politinius ir karinius reikalus. Manoma, kad priežastis buvo nuolatinė kaškų genčių antpuolių grėsmė šiaurėje.
Konstancija Habsburgaitė
Konstancija Habsburgaitė (, ; 1588 m. gruodžio 24 d., Gracas – 1631 m. liepos 10 d., Varšuva) – Austrijos erchercogė iš Habsburgų giminės, Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Zigmanto Vazos antroji žmona.
Biografija
thumb|left|150px|Konstancija Habsburgaitė su vyru Zigmantu Vaza Konstancija buvo erchercogo Karolio II (1540–1590) ir jo žmonos Marijos Anos (1551–1608) duktė, Bavarijos hercogo Albrechto V anūkė.
1605 metų gruodžio 11 d. Konstancija Varšuvoje ištekėjo už našlio ATR valdovo Zigmanto Vazos, vedusio anksčiau Konstancijos seserį Oną Habsburgaitę. Zigmantas buvo Švedijos karaliaus Jono III vyresnysis sūnus. Vestuvės buvo atšvęstos su dideliu puošnumu ir žymiomis išlaidomis iš valstybinio iždo.
Karaliaus santuoka su fanatiškai ištikima katalikybei Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Ferdinando II seserimi sukėlė nevienareikšmę reakciją Abiejų Tautų Respublikoje. Dalis šalies bajorų bijojo popiežiaus įtakos stiprėjimo, visų pirma, jėzuitų. Didele dalimi tos prognozės pasiteisino – nuo Trylikamečio karo pradžios Zigmantas prisijungė prie katalikų koalicijos.
Konstancija buvo gabi muzikantė ir kompozitorė, sukūrusi keletą muzikinių pjesių. Dainavimą jai dėstė žymus italų bosas Aspiriliu Pačeli. Pagal charakterį karalienė buvo pamaldi ir kukli. Lenkijos karių Smolensko apgulties metu ji gyveno Vilniuje dvejus metus. Prasidėjus kariniams veiksmams tame krašte karalienė išpardavė dalį savo turto, kad turėtų galimybę pamaitinti savo svitą ir tarnus. Kilus maro epidemijai Konstancija trijų mėnesių bėgyje aprūpino miesto vargšus maistu ir drabužiais.
Santuoka tarp Zigmanto ir Konstancijos buvo laiminga abiem sutuoktiniams. Karalienės mirtis giliai sukrėtė jau nejauną Zigmantą. Palaidota Konstancija Krokuvos Vavelio katedroje.
Vaikai
Santuokoje su Zigmantu Vaza Konstancija pagimdė 7 vaikus:
Arzni
Arzni  – gyvenvietė Armėnijoje, Kotaiko srityje, 24 km į šiaurę nuo Jerevano, Razdano upės tarpeklyje. Balneologinis kurortas. Yra mineralinio angliarūgštės chloro hidrokarbonatinio natrio-magnio vandens versmės.
Istorija
Arzni įkurtas XIX a. asirų.
Masiauskai
Masiauskai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Barzdų.
Budnikas
Budnikas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Automatinis (informatika)
Automatinis – informatikos terminas, nusakantis žmogui nedalyvaujant vykstantį procesą arba taip veikiantį įrenginį.
Tai viena iš proceso ar įrenginio charakteristikų, nusakanti jo automatizacijos lygį. Kitos šios charakteristikos reikšmės būtų:
Neautomatinis ar pusiau automatinis procesas arba įrenginys tampa automatiniu, kai jis yra automatizuojamas.
Jei automatizuojant proceso ar įrenginio veikimą buvo panaudoti kompiuteriai tai toks procesas arba įrenginys yra vadinamas kompiuterizuotu.
Kežiniai
Kežiniai (Parmeliaceae) – kerpių šeima, priklausanti lekanoriečių eilei.
Lietuvoje auga šių genčių kerpės:
Bija (mitologija)
Graikų mitologijoje Bija – galios personifikacija, Palanto ir Stiksės dukra. Ji buvo Nikės, Kratoso ir Zelo sesuo. Su Bijos pagalba dievai įkalino Prometėją. Bija buvo Dzeuso palydovė.
Ašančių mitologijoje Bija (Bijas) – vyriausias Njamės, dangaus dievo, ir Asase Ja sūnus.
Automatinis
Automatinis – proceso, įrenginio ar įrankio charakteristika, nusakanti jo automatizacijos lygį.
Automatinis gali reikšti:
Rytų Timoro istorija
Rytų Timoro istorija prasidėjo atvykus portugalams XVI a. Šalį sudaro rytinė Timoro salos dalis, Atauro ir Jako salos. Pirmieji gyventojai buvo australoidai ir melaneziečiai. Portugalai pradėjo prekiauti su Timoru XVI a. pradžioje, o amžiaus viduryje pradėjo kolonizaciją. Kautynės su olandais baigėsi 1859 m. Vakarų Timoro praradimu. Japonijos imperija užėmė Rytų Timorą per Antrą pasaulinį karą, portugalai sugrįžo jiems pasidavus.
1975 m. lapkričio 28 d. Rytų Timoras paskelbė nepriklausomybę, bet po 9 dienų šalį užėmė Indonezija. Per 2 dešimtmečius vyko Rytų Timoro pacifikacija. Nors Indonezija investavo į infrastruktūrą, vietiniai vis tiek liko nepatenkinti. 1975–1999 m. užregistruota 102 800 mirčių, susijusių su konfliktu (18 600 nužudyta, 84 200 nuo ligų ir bado) per Indonezijos okupaciją.
Lustenau
Lustenau – miestas vakarų Austrijoje, netoli Dornbirno, Reino aukštupyje, pasienyje su Šveicarija. Išvystyta tekstilės ir žemės ūkio pramonė.
Rytų Timoro istorija
1999 m. rugpjūčio 30 d. JTO surengtame referendume dauguma vietinių balsavo už nepriklausomybę. Po to Indonezijos remiami kariai nusiaubė šalį. Jie nužudė 1400 žmonių, 300 000 buvo priversti bėgti į Vakarų Timorą. Didžioji infrastruktūros dalis buvo sugriauta. 1999 m. rugsėjo 20 d. į šalį atvyko JTO taikdariai. 2002 m. gegužės 20 d. Rytų Timoro nepriklausomybė buvo pripažinta tarptautinės bendruomenės.
Lustenau
Istorija
Iki 1806 m. Lustenau priklausė Šv. Romos imperijai. Vėliau kurį laiką buvo nepriklausoma valstybė, kol 1830 m. atiteko Austrijai.
Jonas Nasutaitis
Jonas Nasutaitis (m. 1484 m.) – LDK didikas.
Biografija
Mirė greičiausiai 1484 m., kadangi yra žinoma, kad tai nutko Gardine, o 1485 m. ten jau buvo kitas seniūnas.
Tėvas – Nasuta. Nežinomo vardo žmona – kilusi iš Mazovijos bajorų (ibid.). Vienintelė duktė – Ona (ištekėjo už Jono Zaberežinskio) (ibid.).
Tėvoninės valdos – Plenkėje.
Valstybės tarnyba
1475 m. Brastos seniūnas. 1484 m. – Gardino seniūnas. 1484 – valdovo maršalka.
1477 m. fundavo bažnyčią Mendzirėčėje (Brastos pavietas).
Šaltiniai
Rimvydas Petrauskas "Lietuvos Diduomenė XIV a. Pabaigoje – XV a. " 275 psl.
Inturkės apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Inturkės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Molėtų rajonui. 1954 m. prijungta Bebrusų apylinkė ir dalis Bijutiškio apylinkės.
Genadijus Mikšys
Genadijus Mikšys (g. 1956 m. liepos 16 d. Joniškyje) – energetikas, Lietuvos ir Šiaulių miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1974 m. baigė Joniškio 1-ąją vidurinę mokyklą, 1979 m. baigė Kauno A. Sniečkaus politechnikos institutą, inžinierius šiluminininkas.
1979–1990 m. Dviračių ir variklių gamyklos „Vairas“ energetikas, cecho viršininkas, 1990–1997 m. Šiaulių šilumos tinklų Šiaurinės katilinės viršininkas, 1997–2001 m. SPAB „Šiaulių energija“, komercijos direktorius, 2001–2002 m. UAB „Naujoji šiluma“ direktorius, 2002–2003 m. UAB „Rolvika“ Šiaulių filialo direktorius, 2003–2007 m. Šiaulių miesto savivaldybės administracijos direktorius, 2007–2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės meras.
Politinė veikla
1998 m. Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, nuo 2004 m. LiCS Šiaulių skyriaus pirmininkas.
2002–2003 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys, išrinktas ir 2003 m., bet, paskirtas Šiaulių miesto savivaldybė administracijos direktoriumi, mandato atsisakė. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.
„Lions“ klubo narys, Šiaulių regbio klubo „Vairas“ prezidentas. Žmona Laima, vaikai Šarūnas, Jolita, Laimonas. .
Budreika
Budreika − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Budreikienė (ištekėjusi moteris) ir Budreikaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Zelas
Graikų mitologijoje Zelas („uolumas“) – uolumo ir atsidavimo personifikacija. Jis buvo Palanto ir Stksės sūnus, Nikės, Kratoso ir Bijos brolis. Zelas įėjo į Dzeuso palydą.
Moruroa
thumb|240px|Palydovinė salos nuotrauka thumb|240px|Moruroa lagūna (1972 m.)
Mūsų jaunimas (Klaipėda)
Mūsų jaunimas – Mažosios Lietuvos jaunųjų rašytas ir jauniesiems skirtas dvisavaitis laikraštis, ėjęs kaip laikraščio „Lietuvos keleivis“ priedas 1931 m. Klaipėdoje.
Moruroa
Moruroa arba Mururoa  – negyvenamas koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu salyne. Yra pietrytinėje salyno dalyje, 1250 km į rytus nuo Taičio, Tureia komunoje. Plotas – 15 km², lagūnos plotas – 148 km². Moruroa atole yra Prancūzijos branduolinių bandymų poligonas, kuriame Prancūzija anksčiau vykdė branduolinių bombų bandymus. Bandymai taip pat daryti ir netoliese esančiame Fangataufa atole.
Mūsų jaunimas (Klaipėda)
Istorija
Leido Klaipėdos krašto jaunųjų taryba. Spausdino spaustuvė Rytas Klaipėdoje. Išėjo 15 numerių. Nuo 1931 m. spalio vietoje „Mūsų jaunimo“ pradėtas leisti „Mažosios Lietuvos jaunimas“.
Moruroa
Atolas netaisyklingo pavidalo, 28 km ilgio ir 11 km pločio. Lagūna šiaurės vakaruose jungiasi su vandenynu.
Mūsų jaunimas (Klaipėda)
Istorija
Svarstė jaunimo ir vyresniosios kartos santykius, jaunimo dvasinio ugdymo, švietimo, profesinio rengimo klausimus, pasakojo apie Lietuvos istoriją, geografiją, literatūrą. Bendradarbiavo Jonas Gudaitis, P. Navardaitis, V. Pakuršis, Vydūnas ir kt.
Redagavo J. Lingys.
Moruroa
Nors šį atolą polineziečiai žinojo (kaip Hiti-Tautau-Mai), panašu, kad sala nuolat gyvenama nebuvo. 1767 m. atolą pasiekė pirmasis europietis – britų jūrininkas Filipas Karteretas ir pavadino „Osnabro Vyskupo sala“ (Bishop of Osnaburgh Island). Nuo 1966 iki 1996 m. prancūzai saloje atliko tarp 175 ir 181 branduolinių sprogdinimų. Vieną iš pirmųjų bandymų 1966 m. stebėjo pats Prancūzijos prezidentas Šarlis de Golis. Dauguma sprogdinimų atlikta vakarinėje atolo pusėje – sprogdinta iš baržų, bombonešio bombų, heliu pripildytų balionų. Prancūzija dėl šių bandymų susilaukė daug kritikos iš žaliųjų, Okeanijos valstybių (ypač Naujosios Zelandijos). Dėl tarptautinio spaudimo 1974 m. Prancūzija nutraukė sprogdinimus atmosferoje ir pradėjo sprogdinti požeminiuose gręžiniuose. Vieno iš tokių sprogimų metu (1979 m.) kilo nuošliauža ir praskilo vakarinė Moruroa atolo žiedo dalis. 1996 m. bandymų poligonas uždarytas, tačiau salą tebesaugo Prancūzijos jūrų laivynas.
Alien Ant Farm
Alien Ant Farm – JAV roko grupė. Ji susibūrė 1996 metais, Riverside miestelyje. Vaikinai svajojo sukurti kažką, laužantį nusistovėjusias normas. Būtent muzika leido jiems išlieti savo vidų ir jų draugystė prasidėjo.
Christian E. Christiansen
Christian E. Christiansen (g. 1972 m. gruodžio 14 d. Kalundborge, Danijoje) yra danų filmų autorius ir režisierius.
Baigęs Nacionalinę Danijos kino mokyklą 2005 m. debiutavo prodiusuodamas savo pirmąjį filmą „Nynne“, režisuotą Jono Elmer. 2006 metais režisavo ir prodiusavo dramą „Žiaurumo zona“, kuri buvo demonstruota tų pačių metų Lietuvoje vykusiame „Scanorama“ festivalyje.
Režisieriaus trumpametražis filmas „Naktį“ (2007 m.) buvo nominuotas Oskarui kaip geriausias trumpametražis veiksmo filmas.
Noboru Takeshita
Noboru Takešita (, 1924 m. vasario 26 d. – 2000 m. birželio 19 d.) – Japonijos politikas, buvęs šalies ministras pirmininkas (1987–1989 m.), Statybų bei Finansų ministras, Japonijos Atstovų rūmų narys.
Biografija
Takešita gimė 1924 m. nedideliame Unano mieste Šimanės prefektūroje. 1947 m. baigė Vasedos universitetą. 1951 m. buvo pirmą kartą išrinktas savivaldos rinkimuose, o 1958 m. tapo Atstovų rūmų nariu kaip Liberalų demokratų partijos atstovas. Greitai kilo karjeros laiptais, 1971–1974 m. dirbo vyriausybės vyriausiuoju sekretoriumi, Kakuei Tanaka vyriausybėje (1972–1974 m.) ėjo Statybų ministro pareigas, o 1979–1980 m. bei 1982–1986 m. laikotarpiu buvo Finansų ministru ir atstovavo Japoniją Plazos sutarties derybose.
1987 m. spalį Takešita pakeitė Yasuhiro Nakasone Liberalų demokratų partijos prezidento poste ir buvo išrinktas šalies ministru pirmininku. Jo valdymo metu buvo liberalizuotas jautienos ir citrusinių vaisių importas bei įvestas 3 % pridėtinės vertės mokestis. Abu žingsniai buvo nepopuliarūs tarp gyventojų. Takešitos reitingai dar labiau smuko, kai paaiškėjo jo sąsajos su Recruit skandalu, kol galiausiai 1989 m. birželį jam teko atsistatydinti. Nepaisant įtarimų korupcija, Takešitai kaltinimai nebuvo pateikti, jis iki mirties tęsė politinę karjerą kaip parlamento narys.
Lucijus Kalpurnijus Pizonas Pontifikas
thumb|Lucijaus Kalpurnijaus Pizono biustas Lucijus Kalpurnijus Pizonas Pontifikas (48 m. pr. m. e. – 32 m.) – žymus romėnų senatorius iš Kalpurnijų giminės, 15 m. pr. m. e. konsulas.
Lucijaus Kalpurnijaus Pizono Cezonino sūnus, Kalpurnijos, paskutinės Julijaus Cezario žmonos, brolis. Artimas imperatorių Augusto ir Tiberijaus draugas ir patarėjas.
Mediolano (dab. Milanas) prokonsulas. Galatijos ir Pamfilijos vietininkas 13–11 m. pr. m. e. Nuo 13 m. iki pat savo mirties 32 m. buvo Romos miesto prefektas. Pontifikų kolegijos narys. Iškilmingai palaidotas valstybės lėšomis.
Lucijui Kalpurnijui paskirtas Horacijaus veikalas Poezijos menas, taip pat keletas Antipatro Tesalonikiečio epigramų.
Trakinių piliakalnis
Trakinių piliakalnis, Milžino kapas, Milžinkapis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 16274; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1616; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1429) Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Trakinių Kurklių seniūnija. Pasiekiamas iš plento A6 Utena – Ukmergė keliu Didžiakaimis – Trakiniai pavažiavus 2,9 km, pasukus į kairę šiaurės rytų kryptimi, pavažiavus pro eglėmis apaugusią sodybą lauko keliuku iki lauko kyšulio šiaurinio krašto – iš viso 350 m, yra priekyje, apaugęs, ant piliakalnio auga stambesnis ąžuolas.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje tarp griovų į Virintos slėnį. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 20x12 m dydžio. Jos pietiniame pakraštyje supiltas 0,8 m aukščio, 14 m pločio pylimas. Jo 2,5 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 15 m ilgio, 8 m pločio viršuje, 3,5 m gylio griovį, už kurio yra antras kiek lenktas 20 m ilgio, 1,5 aukščio iš išorės, 8 m pločio pylimas, už kurio yra antro griovio žymės. Aikštelės šiauriniame gale supiltas 0,4 m aukščio, 5 m pločio pylimas. Šlaitai į slėnį statūs, 10–15 m aukščio. Piliakalnis apardytas ariant, apaugęs lapuočiais medžiais.
Į pietvakarius nuo piliakalnio 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Tyrimai
1982 m. piliakalnį žvalgė Mokslinė metodinė taryba. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio viduriu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 14000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Aurelo Vlaiku skraidymo mokykla
Aurelo Vlaiku oro pajėgų skraidymo mokykla, Aurelo Vlaiku oro pajėgų taikymo mokykla – Rumunijos oro pajėgų mokykla Boboke, įkurta 1997 m.  Po 2004 m. įvykusios oro pajėgos pertvarkos ši mokykla tapo pagrindine visų trijų oro pajėgų šakų (orlaivių, raketų žemė-oras ir radarų) taikymo apmokymo institucija.
Istorija
Šio mokyklos pirmtaku galima laikyti 1940 m. į Zilistea-Boboc aerodromą atkeltas karinės aviacijos mokyklas iš Tekučio ir Buzeu. Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui karinės aviacijos mokyklos buvo panaikintos. Po 1948 m. mokyklos buvo atkurtos Sibiu, Tekučyje ir Mediaše. 1953 m. 1-oji karo aviacijos mokykla Tekučyje buvo pervadinta į Aurelo Vlaicu karo pajėgų karininkų mokyklą, kuri 1958 m. buvo perkelta į Boboką (Buzeu apskritis). Čia ji veikė kaip aukštoji karininkų rengimo mokykla su 4 metų apmokymo kursu, rengusi tiek karinius, tiek civilinius pilotus, kitą skraidantį ir antžeminį personalą.
Po 1989 m. gruodžio revoliucijos, 1991 m. mokykla buvo performuota į Aurelo Vlaiku Karo aviacijos institutą, o 1997 m. jis performuotas į dabartinę Aurelo Vlaiku oro pajėgų taikymo mokyklą. Anrio Koandos Oro pajėgų akademija Brašove užtikrina būsimųjų oro pajėgų karininkų akademinį rengimą.
Sandara
Mokykloje yra šios aviacijos eskadrilės:
Spriginiai
Spriginiai, arba balzamininiai (Balsaminaceae) – erikiečių eilės vienmečių ir daugiamečių žolinių augalų šeima.
Stiebai statūs, sultingi. Lapai be prielapių, pražanginiai, kartais menturiniai arba priešiniai. Žiedai pavieniai arba susitelkę pažastiniuose žiedynuose, netaisyklingi, su pentinu. Vaisius – pailga dėžutė, atsidaranti 5 sąvaromis. Dėžutė staigiai atsidaro, spirališkai susisukant tamprioms sąvaroms, ir sėklos išsvaidomos. Tuo metu girdimas savotiškas spragsėjimas.
Šeimoje 2 gentys:
Dauguma rūšių paplitusių tropikuose ir subtropikuose. Lietuvoje auga viena gentis - sprigės (Impatiens).
thumb|left|210px|[[Valero sprigė (Impatiens walleriana)]]
Masikvietiškis
Masikvietiškis – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Vilkaviškio.
Jūratė Galinaitytė
Jūratė Galinaitytė (1940 m. kovo 4 d. – 2012 m.) – teisininkė, teisėtyrininkė kriminologė, Mykolo Romerio universiteto (MRU) profesorė, Vilniaus miesto politinė veikėja.
Biografija
Lietuvos teisės akademijos, vėliau – MRU Teisės fakulteto Kriminologijos katedros profesorė. Nuo 1999 m. advokatė (įsteigė advokatės Jūratės Galinaitytės kontorą). 1995–2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narė.
Ištekėjusi; vyras Kęstutis Petras, sūnus Marius.
Ronis Vizlis
Ronaldas (Ronis) Bilijus Vizlis (g. 1980 m. kovo 1 d.) – fiktyvus personažas J. K. Rowling „Hario Poterio“ knygose. Pirmą kartą Ronis Vizlis paminėtas bestseleriu tapusioje knygoje „Haris Poteris ir Išminties akmuo“ (1997 m.). Čia jis pristatytas kaip Hermionos Įkyrėlės ir Hario Poterio geriausias draugas. Kaip ir Haris su Hermiona, taip ir Ronis yra Grifų Gūžtoje. Roniui tenka mažai dėmesio, nes dažniausiai į dėmesio centrą papuola jo geriausias draugas Haris. Ši situacija retkarčiais sukelia keblumų tarp jų santykių. Filmuose šio personažo vaidmenį atlieka britų aktorius Rupert Grint.Dažniausiai jis būna labai nepatenkintas. Visose knygose jis narplioja mįsles kartu su Hariu Poteriu ir patiria įspūdingų nuotykių. Paskutinėje knygoje jis susituokia su Hermiona Įkyrėle ir turi vaikų.
Ganciūnai
Ganciūnai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Lielionių.
Ronis Vizlis
Giminės medis
Figuren der Harry-Potter-Romane
Antroponimika
thumb|right|260px|Įamžintas [[Mikalojus Konstantinas Čiurlionis|M. K. Čiurlionio vardas.]] Antroponimika ( – „žmogus“, onyma – „vardas“) – mokslas, tiriantis antroponimus. Visų asmenvardžių – žmogaus vardų, pavardžių, tėvavardžių, pravardžių, slapyvardžių, dievų vardų ir kt. – visuma vadinama antroponimija.
Antroponimika yra viena iš onomastikos krypčių. Iki XX a. vid. buvo vartojama vien onomastikos sąvoka. Tai viena iš lingvistikos šakų, tiriančių tikrinius vardus, visą informaciją, kurią gali duoti vardas: Antroponomika tiria visas antroponimų vartojimo kalboje reikšmes, juos identifikuoja, diferencijuoja pagal vardų kitimus, susijusius su asmens amžiumi, šeimyninės ar visuomeninės padėties pasikeitimu jo gyvenime, įstojimu į slaptąsias draugijas, religijos pakeitimu ir t. t.
Įvairiose pasaulio šalyse ir kultūrose vardų suteikimo ir jų turėjimo tradicijos yra skirtingos. Pavyzdžiui, kiniškų vardų sistema yra pagrindas daugeliui Rytų Azijos šalių, o greta Kinijos esančio Tibeto vardai remiasi indiškų vardų tradicijomis.
Gamernė
Gamernė – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Nemenčinės, prie Neries ir Bezdonės santakos. Aplink plyti Nemenčinės miškai. Ties Gamerne nuo kelio Nemenčinė–Buivydžiai atsišakoja kelias į Bezdonis. Ties Gamerne Neryje yra rėva (~90 m ilgio), vadinta Gamerne (Амэрня) arba Sasoriais. Seniau čia būta sielininkams pavojingo Raudonojo akmens.
Etimologija
Kaimas pavadintas pagal Bezdonės (Juodupio) intako Karosinio pakrantėje stovėjusią kalvę.
Istorija
Bezdonės žemupyje buvo lentpjūvė, vandens malūnas. Veikė plytinė ir keltas per Nerį. Viename iš XX a. antrojoje pusėje išspausdintų topografinių žemėlapių Gamernė pavadinta Kalviais (Кальвяй).
Budrienė
Budrienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Budrytė arba Budriūtė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Budrys arba Budrius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Bakainiai
Bakainiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybės šiaurėje, Krekenavos regioninio parko pakraštyje. Kaimo šiaurėje teka Liaudė, prie jos stataus kranto stūkso Bakainių piliakalnis – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas.
Istorija
1372 m. kryžiuočiai mini gerai įtvirtintą Bakainių piliavietę. Joje XVIII a. buvo įsitvirtinę švedai.
Viktorija (mitologija)
thumb|300px|Viktorija ant Konstantino II monetos (dešinėje) Romėnų mitologijoje Viktorija – pergalės deivė. Jos graikiškas ekvivalentas yra deivė Nikė. Tapatinama su romėnų deive Belona. Viktoriją romėnai adaptavo pagal sabinų žemdirbystės deivę Vakuną.
Arkadakas
Arkadakas  – miestas Rusijoje, Saratovo srities vakaruose, 248 km į vakarus nuo Saratovo, prie Chopioro upės ir jo intako Didžiojo Arkadako. Rajono centras. Yra stotis prie Pietryčių geležinkelio ruožo Penza–Povorinas, eina Rtiščevo–Balašovo plentas. Maisto (spirito, duonos, pieno, aliejaus) pramonė. Veikia krašto muziejus, 1822 m. statyta Šv. Ėmimo Dangun cerkvė, yra paminklas žuvusiems Did. Tėvynės kare.
Vietovės pavadinimas greičiausiai kilęs iš tiurkų kalbų ir reiškia „kalnų apsuptą vietovę“. Gyvenvietė šaltiniuose minima nuo 1721 m. Miesto statusas suteiktas 1963 m.
Budrikaitė
Budrikaitė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Budrikienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Budrikas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Širvinta (miestas)
Širvinta (nuo 1946 m. Kutuzovas, ) – buvęs miestas Karaliaučiaus krašte, Širvintos ir Šešupės kairiajame krante, priešais Kudirkos Naumiestį. Ryčiausias Vokietijos imperijos ir mažiausias Rytų Prūsijos provincijos miestas. Tai vienintelis po II pasaulinio karo neatstatytas Europos miestas. Miesto simboliai – dvibokštė Emanuelio bažnyčia ir aukščiausias vėjo malūnas Rytprūsiuose.
Dabar – nunykęs Kutuzovo kaimas Krasnoznamensko rajone (2002 m. – 18 gyv., 2010 m. – 0 gyv.).
Istorija
Gyvenvietė pirmą kartą Scherwint vardu paminėta 1516 m. Nuo 1525 m. Prūsijos kunigaikštystės, 1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Pilkalnio apskrities miestas Mažojoje Lietuvoje. Nuo 1946 m. priklauso Krasnoznamensko rajonui (Kaliningrado sritis).
1549 m. greičiausiai Ragainės klebono M. Mažvydo iniciatyva pradėta bažnyčios statyba, 1640 m. bažnyčia sudegė, bendruomenė priskirta prie Viliūnų parapijos. 1695 m. gyventojams pasistačius naują bažnyčią, parapija atnaujinta, tačiau bažnyčią vėl sunaikino gaisras. 1725 m. suteiktos miesto ir turgaus teisės. Miestą su stačiakampe bažnyčios aikšte suplanavo architektas Joachimas Ludwigas Schultheißas von Unfriedtas. Kad Širvinta atitiktų miesto teisėms keliamus reikalavimus, Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas I asmeniškai finansavo 20 namų statybą. 1856 m. valstybės lėšomis pastatyta Emanuelio bažnyčia. Nuo 1735 m. mieste dislokuotos Pirmojo armijos korpuso daliniai. Pagrindinis gyventojų verslas buvo pasienio prekyba ir kontrabanda. Per Širvintą ėjo vienas svarbiausių draudžiamos spaudos lietuvių kalba kelių. Širvintoje stovėjo dviaukščiai-triaukščiai raudonų plytų gyvenamieji namai, didžiulis prekybos centras, driekėsi akmenimis grįstos gatvės. Tai buvo tipiškas Mažosios Lietuvos miestas, palaikęs itin glaudžius ryšius su vos už kelių šimtų metrų – kitapus Šešupės ir Širvintos santakos esančiu Kudirkos Naumiesčiu. Nuo XIX a. pradžios iki 1870 m. gegužės 31 d. miesto vardu buvo vadinamas Širvintos valsčius egzistavęs kitoje nuo miesto upės pusėje, Lenkijos Kongreso karalystės, Vilkaviškio apskrityje.
1901 m. nutiesta siaurojo geležinkelio linija į Pilkalnį, ja iš Lietuvos ir Rusijos gabenta mediena ir grūdai. Linija veikė iki 1944 m.
1914 m. miestą sugriovė Rusijos imperijos kariuomenė (išliko tik 4 namai ir bažnyčia), jis buvo atstatytas, bet 1944 m. rudenį jį vėl sugriovė Raudonoji armija, po karo neatstatytas. Širvinta buvo pirmas Raudonosios armijos užimtas Vokietijos miestas. 2011 m. balandžio 28 d. Kudirkos Naumiestyje, S.Dariaus ir S.Girėno g. 26 Antanas Spranaitis atidarė Širvintos muziejų „Schirwindter Stube“ (Širvintos kampelis).
Gyventojai
Gyventojų surašymo duomenimis, įskaitant nuo 1885 m. dislokuoto Pirmojo armijos korpuso kariškius, mieste gyveno:
Lietuviai
Iki 1709-11 m. maro Širvintų apylinkės buvo beveik vien lietuvininkų gyvenamos, po jo atsikėlė šiek tiek vokiečių kolonistų. Dėl kolonizacijos ir prievartinio vokietinimo lietuvininkai sparčiai nutauto. Vokiečių oficialios statistikos duomenimis 1848 m. Širvintų parapijoje buvo 415 lietuviškai kalbančiųjų (7,8%), 1878 m. – 150 (2,8%), o 1912 m. save laikančių lietuvininkais beliko tik 35 (0,7%). 1911 m. lietuviškos pamaldos bažnyčioje buvo nutrauktos.
LKL 2006–2007 m. sezonas
Transliacijos
Šį sezoną krepšinio gerbėjai LKL kovas matė per LRT televiziją. Transliacijų laikas – šeštadieniais, po 16 val. „Žinių“, o kai žaidė „Žalgiris“ – „Lietuvos rytas“ – prieš „Panoramą“, t. y. 18:45 val.