cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rašto sistema
Sistemos pagal genealogiją
Rašto sistemos pagal kilmę yra skirstomos į šeimas, kaip ir kalbos. Egzistuoja tik labai nedaug pirminių rašto sistemų, iš kurių išsivystė visos kitos.
Rašymo kryptis
Raštas gali būti rašomas įvairiomis kryptimis, priklausomai nuo vietos tradicijų:
Yra nemažai rašto sistemų, kurios per istoriją pakeitė rašto kryptį. Pvz., japonų raštas senovėje buvo rašomas iš viršaus į apačią, XIX a. paplito rašymas iš dešinės į kairę, o po II pasaulinio karo įsigalėjo rašymas iš kairės į dešinę.
Rašto sistemų paplitimas
Populiariausia pasaulyje rašto sistema yra lotynų raštas dėl jo universalumo ir ypač paplitusio naudojimo, o populiarumas vis dar didėja: per dvidešimtą amžių prie lotynų rašto perėjo nemažai kalbų (turkų, somalių, vietnamiečių, Vidurinės Azijos kalbos ir kt.). Daugeliui kalbų užrašyti vartojamos dar dvi sistemos: kirilica ir arabų raštas.
Kirilicos platesniam paplitimui turėjo įtakos Tarybų Sąjungos politika, pagal kurią daugelis Tarybų Sąjungos tautų buvo priverstos pereiti prie kirilicos vietoj anksčiau naudotų rašto sistemų (lotyniškos, arabiškos). Po Tarybų Sąjungos žlugimo dalis šių tautų kirilicos atsisakė (moldavai, uzbekai, azeriai, turkmėnai). Arabų rašto paplitimui didelę įtaką turėjo islamo plitimas. Kai kurios arabų raštą naudojusios tautos vėliau perėjo prie lotyniškos abėcėles (turkai, somaliai).
Po kelias kalbas užrašyti yra naudojamos dar trys rašto sistemos: etiopų raštas (amharų ir tigrajų kalboms), kinų raštas (kinų dialektams, iš dalies naudojamas ir japonų bei korėjiečių kalboms) bei devanagari (hindi ir kt.). Visos likusios sistemos naudojamos tik vienai kalbai užrašyti ir visos jos yra Azijoje, išskyrus tris (graikų raštą, gruzinų raštą bei armėnų raštą).
Ingujagunas
Ingujagunas  – upė Rusijoje, Chantų Mansijoje, priklausanti aukštutinės Obės baseino daliai iki Irtyšiaus žiočių. Ingujagunas įteka į Tromjėganą už 126 km nuo pastarojo žiočių. Upės ilgis – 235 km. Didžiausias intakas – 142 km ilgio Kirilvysjagunas. Laivuojamas upės ruožas – nuo Vacho upės įtekėjimo į Obę iki Neftejugansko. Pasižymi dideliu vingiuotumu, užpelkėjusiomis apylinkėmis, turi daug intakų, jungiasi su keliais ežerais.
Didesnė gyvenvietė prie upės – Kogalymas (96 km nuo žiočių).
Vytautas Abaris
Vytautas Abaris (g. 1949 m. kovo 6 d. Šniukštų k., Zarasų r.) – choro dirigentas, pedagogas.
Biografija
1960–1967 m. Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. B. Navalinskaitė) mokėsi choro dirigavimo. 1979 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją prof. K. Kavecko choro dirigavimo klasėje.
Romanuvka (reikšmės)
Romanuvka vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Vytautas Abaris
Biografija
1978–1983 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros koncertmeisteris, 1983–1984 m. Vilniaus valstybinio universiteto vyrų choro chormeisteris, koncertmeisteris, 1984–1993 m. universiteto studentų dainų ir šokių ansamblio choro vadovas. Per tuos metus ansamblis koncertavo Lietuvoje, Vokietijoje, Lenkijoje, Bulgarijoje, JAV, Kanadoje, Brazilijoje, Argentinoje, Urugvajuje, Prancūzijoje bei Italijoje.
1991 m. balandžio 7 d. Vilniaus Arkikatedroje Bazilikoje universiteto choras ir solistai bei vargonininkas B. Vasiliauskas pirmą kartą Lietuvoje atliko A. Stankevičiaus kantatą „Kryžių ir Rūpintojėlių Lietuva". Nuo 1993 m. Vilniaus 2-osios vaikų muzikos mokyklos vyresnysis mokytojas, jaunučių ir jaunių chorų akompaniatorius, nuo 1996 m. Lietuvos karo akademijos vyrų choro chormeisteris ir koncertmeisteris.
V. Abaris 1988 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventės „Gaudeamus-X" Vilniuje, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės Ansamblių vakaro ir 1991 m. Pasaulio lietuvių sporto žaidynių uždarymo koncerto Vilniaus Kalnų parke dirigentas, respublikinių dainų švenčių konsultantas bei dirigentų asistentas o taip pat daugelio chorų, vokalinių ansamblių ir solistų koncertmeisteris.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Zakževas (Bielsko apskritis)
Zakževas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kauno policijos muziejus
Kauno policijos muziejus – Lietuvos policijos muziejus Kauno naujamiestyje (Gedimino g. 8). Muziejus atidarytas 2002 m. rugsėjo 30 d. Muziejaus įkūrėja – visuomeninė organizacija Tarptautinės policijos asociacijos Lietuvos skyriaus Kauno poskyris.
Ekspozicija
Eksponuojamos įvairių šalių policininkų uniformos, jų detalės, kepurės, šalmai, Kauno blaivyklos tramdomoji kėdė, nusikaltėlių įrankiai, netikri pinigai, tušti kontrabandinės degtinės buteliai, laikraščiai, dokumentai, kultūrinių renginių atributika, sporto varžybų laimėtos taurės ir medaliai, diplomai, nuotraukos, suimtųjų išradimai (muilo gabale paslėptas švirkštas, dantų pastos tūtelėje įmontuotas kišeninis peilis, batų raištelyje įsiūta yla ir nemažai kitų įdomių daiktų). Eksponuojamos pareigūnų darbo priemonės, tai seni telefonai, reguliuotojų lazdelės, pirmoji radijo ryšio technika ir kt. Kiemelyje stovi jau nenaudojamos policijos transporto priemonės: motociklas „Ural“ (1978 m.), automobiliai „GAZ“, „BARKAS“, „UAZ“, „VAZ“, „RAF“, pagaminti 1986–1992 m.
Karklynė (Vilnius)
Karklynė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 9 km nuo Maišiagalos.
Gimnàstic Valira
Les Eskaldeso „Gimnàstic Valira“ – Andoros futbolo klubas iš Les Eskaldeso.
Pžiborovas
Pžiborovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grabovo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 16 km į šiaurės rytus nuo Kolno ir apie 82 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Gurų kalbos
Gurų kalbos – Nigerio-Kongo kalbų šeimos kalbų grupė, priskiriama Voltos-Kongo kalboms. Iš viso suskaičiuojamos 96 kalbos, kuriomis kalbama Afrikos Sudaninio klimato zonoje, dabartiniame Burkina Fase, šiaurinėje Ganoje, Toge, Benine bei šiaurės rytiniame Dramblio Kaulo Krante.
Pakruojo dvaras
Pakruojo dvaras − dvaras už 2 km nuo Pakruojo, Kruojos upės dešiniajame krante, kairėje kelio pusėje.
Gurų kalbos
Manoma, kad šios kalbos turėjo daiktavardžio klasių sistemą, kuri vėliau nunyko. Dauguma kalbų toninės. Žinomiausia ir daugiausia vartojama kalba yra mosių kalba.
Pirmasis gurų kalbas išskyrė Koelle savo 1854 m. veikale Polyglotta Africana kaip Šiaurės rytų Aukštutinio Sudano kalbas. Vėliau prancūzai šias kalbas vadino Voltos kalbomis.
Klasifikacija
Išskiriamos šios gurų kalbų grupės (pažymėtos žemėlapyje): Gurų kalboms kartais priskiriamos ir giminingos senufų, baribų, kulangų, teenų, loma, tiefo, viemo, tusia, vara, natioro kalbos (visos kartu jos vadinamos Savanų kalbomis). Kad išskirti iš pastarųjų, pagrindinės gurų kalbos dar vadinamos Centrinėmis gurų kalbomis.
Pakruojo dvaras
Istorija
thumb|left|150px|Jodinėjimas dvaro parke
1531 m. rašytiniuose šaltiniuose yra minima Pakruojo dvarvietė. Dvaro įkūrėjas ir pirmasis savininkas buvo Rietavo tijūnas M. Vakavičius, pirmieji žinomi dvaro savininkai – Martinavičiai. Pakruojo dvarą yra valdę ir didikai Zabielos, taip pat ir J.Burba bei grafai Miunsteriai.
Nuo 1780 iki 1940 m. dvarą valdė baronai fon Ropai. Tai buvo daugelio aplinkinių dvarų – Akmenėlių, Naujadvario, Šukionių, Juknaičių, Liberiškio, Maldžiūnų, Pajiešmenės, Žydmiškio ir Kalevų - centras. Klestėjimo metu (XVIII a.–XIX a.) dvarui priklausė apie 30 tūkst. ha žemės ir miškų.
Paprastieji stikliniai šamai
Paprastieji stikliniai šamai (Schilbeidae) – šamažuvių (Siluriformes) šeima. Akvariumuose dažniausiai auginama viena rūšis. Paplitę Afrikoje ir pietų Azijoje gėluose vandenyse.
Šeimoje apie 13 genčių, 61 rūšis.
Pakruojo dvaras
Istorija
Vokiečių kilmės dvaro valdytojas Hermanas fon Ropas savo valstiečius bausdavo be pasigailėjimo, garsėjo nuožmumu.
Priešpaskutinis dvaro savininkas buvo Leonas Ropas, po kurio mirties 1940 metais dvarą paveldėjo brolio Bruno sūnus Julius Ropas, vadinamas Šeduviniu.
2004 metais Vyriausybė dvaro valdymą patikėjo Pakruojo rajono savivaldybei. Ji šiuo metu vykdo 2 projektus – centrinės ir šiaurinės Pakruojo dvaro dalių restauracija (projektams vadovauja savivaldybės Vietinio ūkio ir statybos skyrius). ES pirmajam projektui skyrė 9,2 mln., antrajam – 10,2 mln. litų.
Pastatai ir parkas
thumb|right|150px|Ūkiniai pastatai Pakruojo dvaras – vėlyvojo klasicizmo architektūros pavyzdys (vienintelis Pakruojo krašte), didžiausias išlikęs 26 dvaro pastatų kompleksas (ansamblis) Lietuvoje. Seniausi dvaro pastatai – užeiga, spirito ir alaus daryklos. Dauguma dvaro pastatų ansamblio objektų yra XVIII a. pabaigos – XIX a. pradžios.
48,2 ha plotą užimančioje dvaro teritorijoje yra 43 statiniai, apjuosti 1840 m. mūryta tvora ir daugiau nei 150 metų senumo parkas, kuriame auga apie 26 rūšių medžių.
Pastatai sujungti į 4 grupes: centrinę – reprezentacinę, dvi ūkines ir gamybinę. Yra žinoma, kad ansamblį statė vietiniai meistrai Vyčas, Svidras ir kiti. Dvaro savininkams fon Ropams patiko klasicizmas, todėl klasicizmo bruožai būdingi ir daugeliui ūkinių pastatų.
thumb|left|150px|Tiltas Vertingiausi ansamblio pastatai – ansamblio centre esantys centriniai rūmai su portiku, retai Europoje sutinkamas romėnų akvedukų pavyzdžiu 1821 metais statytas dolomitinis arkinis tiltas-užtvanka (restauruotas 2001 m.).
thumb|left|150px|Rūmai prieš restauraciją thumb|right|150px|Rūmų vakarinis fasadas Centriniai rūmai – stačiakampio formos dviejų aukštų pastatas, išsiskiria unikaliu Lietuvoje, trijų portikų panaudojimu rūmų pastate 6 kolonų pagrindinio fasado centre ir dar dviem iš abiejų šoninio fasado pusių. Rūmuose dekoru bei puikia akustika išsiskiria ovalinė šokių (dar vadinama veidrodžių) salė. Pirmame aukšte buvo gyvenamosios ir reprezentacinės patalpos, antrame aukšte – miegamieji. Ūkinis kiemas atskirtas arkomis. Pietiniame kiemo gale yra 2 svirnai. Visi statiniai pastatyti iš lauko riedulių ir skaldytų akmenų.
Gyvenvietės
1820 m. dvarui priklausė šios gyvenvietės:
Dvaro užribyje (užusieniai) 1820 m. buvo:
Izoterminis procesas
thumb|right|[[Idealios dujos|Idealiųjų dujų kreivė, vaizduojanti pastovios temperatūros dujų slėgio priklausomybę nuo tūrio. Fizikoje vadinama ši kreivė vadinama izoterma.]] Izoterminis procesas – pastovios masės dujų būsenos kitimas esant pastoviai temperatūrai (T = const). Tada iš idealiųjų dujų būsenos lygties išplaukia, kad tam tikros masės dujų slėgio ir tūrio sandauga yra pastovi:
kur
Šį dėsnį atrado airių mokslininkas Robertas Boilis ir prancūzų mokslininkas Edmas Mariotas, todėl jis dar vadinamas Boilio ir Marioto dėsniu. Anot jo, tam tikros masės dujų slėgio ir tūrio sandauga yra pastovi, kai temperatūra nekinta:
Ibutoniai
Ibutoniai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybės pietvakariuose, 8 km nuo Krekenavos. Kaimo vakariniu pakraščiu teka Liaudė. Pro kaimą eina Miegėnų–Žibartonių kelias. Ibutoniuose stovi 1863 m. padirbtas V. Svirskio koplytstulpis ir kryžius (dailės paminklas). Nemažai senovinės architektūros pastatų.
Istorija
Kaime rasta III–IV a. antkaklė kūginiais galais, XVII a. monetų.
Mirkėnai
Mirkėnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Antalgės, Ilgio ežero pietinėje pakrantėje. Yra kaimo turizmo sodyba, 2006 m. išskaptuotos medinės „Saulės“ ir „Vėjo“ skulptūros.
Lietuvis (Ryga)
„Lietuvis“ – Latvijos lietuvių tautinės katalikiškos minties iliustruotas mėnesinis laikraštis, ėjęs 1933–1935 m. Rygoje.
Istorija
Leido spaudinių bendrovė „Lietuvis“. Ėjo kartą per mėnesį. Spausdino Dailės bei K. Štuko spaustuvės Rygoje. Išėjo 18 numerių. Leidimas nutrauktas po Latvijos valstybės perversmo.
Rašė aktualiais Latvijos lietuvių gyvenimo klausimais, apie Latvijos lietuvių draugijų veiklą, lietuvių tradicijas, kultūrą, įvykius Lietuvoje, religiją. Turėjo jaunimo, sporto skyrius, spausdino grožinės literatūros kūrinius.
Atsakingasis redaktorius Stasys Burlevičius, redaktorius Jonas Stabinis.
Kauno meno parko galerija
Kauno meno parko galerija – meno galerija Kaune (Rotušės a. 27). Viešoji įstaiga galerija „Meno parkas“ įkurta 1997 metais (steigėjas Lietuvos dailininkų sąjungos Kauno skyrius).
Aprašymas
Galerija organizuoja tarptautinį kultūrinių mainų projektą „Meno linija“ (projekto autorius Arvydas Žalpys). Projektas pradėtas vykdyti 1999 m. ir vykdomas kasmet. Projekte dalyvauja šiuolaikinio meno galerijos, meno centrai ir meno institucijos iš įvairių Europos šalių. Organizuoja šiuolaikinio meno festivalį „Kaunas In Art“ (projekto autorius Arvydas Žalpys), pradėtas vykdyti 2008 metais. Nuo 2011 m. organizuoja jauniesiems menininkams skirtą projektą „Jaunieji. Žalia sąmonė“.
Auksiliarijai
thumb|250px|right|Bareljefas, vaizduojantis auksilarijus
Auksiliarijai (nuo, pagalbinis) – principato laikų (30 m. pr. m. e. – 284 m. e. m.) senovės Romos armijos daliniai, sudaryti iš sąjungininkų tautų, o ne Romos piliečių. Tai buvo legionų pagalbiniai daliniai. 70 m. e. m. auksiliarijai turėjo beveik tiek pat pėstininkų, kaip ir legionai, tačiau sudarė beveik visą Romos armijos kavaleriją bei lankininkus. II a. auksiliarijai sudarė beveik du trečdalius visos armijos.
Maždaug nuo 68 m. e. m. auksiliarijai niekuo nesiskyrė nuo legionų pagal kovinį pajėgumą, turimą įrangą ir praeitus apmokymus.
Šimodži
Šimodži yra Irabu prefektūrinio gamtos parko dalis.
Rosochatė
Rosochatė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grabovo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 17 km į rytus nuo Kolno ir apie 75 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Zalesiai (Bielsko apskritis)
Zalesiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW659.
Kauno bienalė
Kauno bienalė – kas dvejus metus vykstantis šiuolaikinio meno renginys Kaune, kurio metu eksponuojami ne tik tekstilės darbai, bet ir vyksta socialiniai, į bendruomenę nukreipti projektai „Draugiška zona“ (nuo 2007 m.), „Pusrutuliai“ (2009-2011 m.). Bienalę organizuoja Lietuvos dailininkų sąjunga kartu su Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės fakultetu ir Tekstilininkų ir dailininkų gildija. Pradėta rengti 1997 m. kaip lokali tekstilės paroda, ilgainiui tapo tarptautiniu renginiu. Šiuo metu tai reikšmingiausias bei ilgiausiai vykstantis šiuolaikinio meno festivalis Baltijos šalyse. Kauno bienalė yra įtraukta į tarptautinį bienalių žemėlapį bei oficiali „International Biennial Association” ir „Biennial Foundation” narė. Pirmą kartą istorijoje, Lietuva, atstovaujama „Kaunobienalės”, vadovauja „Kūrybiškos Europos” finansuojamai platformai „Stebuklingi kilimai” („Magic Carpets”), jungiančiai 13 partnerių iš visos Europos.
Jonas Jonavičius Zabžezinskis
Jonas Jonavičius Zabžezinskis (apie 1480–1538) – LDK valstybinis veikėjas, Valkavisko ir Kričavo vietininkas, rūmų maršalka (1506–1516), Naugarduko vaivada (1509–1530), Drohičino vietininkas (1514), Lietuvos didysis maršalka (1522–1538), Trakų vaivada (1531–1538).
Biografija
Lietuvos bajorų Zaberezinskių giminės atstovas, herbo „Leliva“ savininkas. Trakų vaivados ir Lietuvos didžiojo maršalkos Jono Jurgaičio Zaberezinskio (apie 1440–1508), ir Onos Nasutaitės sūnus.
Užėmė eilę svarbių pareigybių Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. 1509–1530 metais – Naugarduko vaivada. 1522 metais Jonas Zabžezinskis buvo paskirtas Lietuvos didžiuoju maršalka, o 1531 metais gavo Trakų vaivados pareigybę.
1529 metais Jonas Jonavičius Zabžezinskis iš savo valdų išstatė 197 ginkluotus raitelius į Lietuvos bajorų pulką.
Šeima ir vaikai
Buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona tapo Barbora Kęsgailaitė, Lietuvos didžiojo etmono ir Vilniaus kašteliono Stanislovo Jonavičiaus Kęsgailos (apie 1451–1527) duktė. Kaip kraitį gavo Ašmenos pavietą. Antrą kartą vedė Sofiją Radvilaitę Lietuvos didžiojo kanclerio ir Vilniaus vaivados Mikalojaus Radvilos (apie 1470–1521) dukterį.
Vaikai:
Legionas
Legionas – senovės Romos armijos sunkiųjų pėstininkų kovinis vienetas Romos respublikos – Romos imperijos laikais, sudarytas tik iš Romos piliečių. Jį sudarė kelios kohortos ir beveik visada kartu lydėdavo papildomas auksiliarijų pagalbinis dalinys (iš ne Romos piliečių sudarytas kovinis vienetas, kurio svarbi dalis buvo kavalerija, lankininkai, svaidyklininkai ir kitos specializuotos pajėgos).
Respublikos laikais legioną sudarė 4200 karių (legionierių), ir jis buvo suskirstytas į 35 manipulas. Tuo metu legionai nebuvo nuolatinė armija, jie būdavo surenkami iškilus karui ir paleidžiami po jo.
Po Marijaus armijos reformų 107 m. pr. m. e. legionai tapo nuolatine kariuomene, buvo skirstomi į smulkesnius vienetus – kohortas, kurių kiekvieną sudarė 600 karių. Viename legione būdavo 10 kohortų. Nuo Augusto laikų vieną kohortą sudarė tik 450–480 karių. Kiekvienas legionas turėjo savo numerį, o sėkmingiau pasirodę mūšiuose – ir kažkokį šlovingą pavadinimą, kaip išskirtinumo ženklą.
Cannibal Corpse
Cannibal Corpse yra death metal grupė iš JAV, susikūrusi 1988 metais. Grupė yra išleidusi 10 studijinių albumų bei 1 DVD. Išpopuliarėjo su albumais Butchered at Birth (1991) ir Tomb of the Mutilated (1992). Grupė pasaulyje pardavė per 1 mln. albumų, iš jų virš 560 000 JAV.
Cannibal Corpse dažniausiai užsitraukia visuomenės nešlovę dėl siaubo fantastikos tematikos albumų viršelių bei dainų tekstų, kuriuose dažnai apdainuojamas kraujas, luošinimas, žmogžudystė, kankinimas ir mirtis. Kai kuriose šalyse dėl viršeliuose vaizduojamo seksualumo ir smurto, albumai cenzūruojami ar visai uždrausti.
Biografija
Cannibal Corpse susiformavo iš trijų iširusių Bufalo death metalo grupių: Beyond Death (Webster, Owen), Leviathan (Barnes) ir Tirant Sin (Barnes, Rusay, Mazurkiewicz). Pirmą kartą scenoje pasirodė 1989 m. Bufalo „River Rock Cafe“ kavinėje, netrukus po to, kai buvo įrašyta 5 kūrinių demo kasetė. Tais pačiais metais grupė pasirašė sutartį su JAV įrašų kompanija Metal Blade. Debiutinis albumas Eaten Back to Life išleistas 1990 m. rugpjūtį.
1995 m. dėl muzikinių nesutarimų iš grupės išmestas vokalistas Chris Barnes (šiuo metu savo pareigas atliekantis Six Feet Under grupėje). Jo vietą užėmė iš Monstrosity atėjęs George „Corpsegrinder“ Fisher.
Vytautas Marcinkevičius
Vytautas Marcinkevičius (g. 1941 m. sausio 18 d. Kunigiškiuose, Kupiškio valsčius) – Lietuvos geologas inžinierius, fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1964 m. baigė Vilniaus universitetą, 1974 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.
1964–1969 m. dirbo Lietuvos geologijos valdybos naftos žvalgybos ir hidrogeologijos ekspedicijose. 1973–1975 m. dirbo Geologijos institute. Nuo 1976 m. Geologijos valdybos (nuo 1991 m. Lietuvos geologijos tarnyba) vyr. geologas, nuo 1991 m. skyriaus vedėjas.
Mokslinė veikla
Veiklos svarbiausia kryptis – Lietuvos kompleksinis geologinis kartografavimas. Nustatė Ignalinos AE ir karstinio rajono Lietuvos šiaurėje geologines ir hidrogeologines, tektonines ir inžinerines geologines sąlygas, vykstančius geologijos procesus ir reiškinius. Ištyrė Varėnos geležies rūdos ir Pagirių (Kauno rajono savivaldybės teritorija) anhidrito telkinių hidrogeologijos sąlygas, sudarė Lietuvoje išplitusių geologijos procesų ir reiškinių klasifikaciją. Monografijos „Devono uolienų karstas ir aplinkosaugos problemos Šiaurės Lietuvoje“ (2001 m.) vienas autorių. 2004 m. su V. Ignatavičiumi parengė Lietuvos šiaurinės dalies karstinio rajono inžinerinių geologinių tyrimų statybos techninį reglamentą.
Karklinės
Karklinės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Eišiškių, prie kelio.
Istorija
XIX a. pab. Karklinė buvo šlėktų okolica Lydos apskrityje.
Iki 1963 m. – Karklinių apylinkės centras.
Sivkai
Sivkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grabovo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 21 km į rytus nuo Kolno ir apie 72 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Legionierius
Sporte, Lietuvoje, legionieriais yra vadinami komandos žaidėjai-užsieniečiai. Tai žaidėjai kurie yra kitos pilietybės nei šalis kurioje registruotas klubas kuriame jie žaidžia. Lietuvos sportininkai, žaidžiantys užsienyje taip pat yra vadinami legionieriais. Legionieriaus terminas - tai alegorija į svetimšalių legioną – ypatingą karinį junginį Prancūzijoje bei Ispanijoje, sudarytą iš ne tos šalies piliečių. Kitose kalbose užsieniečiai žaidėjai neturi legionieriaus atitikmės, šie žaidėjai dažniausiai vadinami ekspatriantais.
Lietuvos futbolo varžybose, nuo 2022 m. imta riboti kiek komandoje daugiausiai legionierių vienu metu vykstant rungtynėms gali būti aikštėje. 2021 m. sezono pabaigoje A lygoje buvo registruoti 89 legionieriai, tai sudarė 35,9% visų A lygos žaidėjų.
Gimnastika olimpinėse žaidynėse
\thumb|Olimpinis ritminės gimnastikos logotipas thumb|[[Gimnastika 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse]] Gimnastika olimpinėse žaidynėse yra viena iš seniausių olimpinės programos sporto šakų. Į olimpines žaidynes ji įtraukta 1896 m.
Rungtys
Nuo 1896 m. į programą buvo įtraukta sportinė gimnastika. Vyrų sportinės gimnastikos programą sudaro laisvieji pratimai, pratimai ant arklio su rankenom, pratimai ant žiedų, atraminiai šuoliai, pratimai ant lygiagrečių ir pratimai ant skersinio. Iš programos pašalinti keli pratimai – kopimas virve, šoninės atspirties šuoliai, pratimai su žongliravimu, šuoliai ant akrobatinio takelio. Nuo 1928 m. vyksta ir moterų sportinė gimnastika, kurios programą sudaro laisvieji pratimai, pratimai ant balansyro, atraminiai šuoliai, pratimai ant lygiagrečių. 1984 m. į programą įtraukta ritminė gimnastika. Vykdomos individualios ir grupinės varžybos, kurios skirtos tik moterims. Nuo 2000 m. olimpinėse žaidynėse vyksta batuto gimnastika.
Pijus II
Pijus II (tikras vardas Enėjus Silvijus Pikolominis,, 1405 m. spalio 18 d. – mirė 1464 m. rugpjūčio 14 d.) – popiežius 1458–1464 m. laikotarpiu.
Biografija
Studijavo teisę Sienoje ir literatūrą Florencijoje. 1432 m. buvo kardinolo D. Capranicos palydovas Bazelio susirinkime, kuriame gynė Bažnyčios susirinkimo viršenybę prieš popiežių Eugenijų IV. Nuo 1440 m. antipopiežiaus Felikso V sekretorius. Nuo 1443 m. dirbo Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Frydricho III kanceliarijoje. 1447 m. tapo Triesto, o 1450 m. Sienos vyskupu ir popiežiaus pasiuntiniu Šventojoje Romos Imperijoje. 1456 m. paskirtas kardinolu. 1458 m. išrinktas popiežiumi, stiprino popiežiaus galias, mėgino organizuoti Kryžiaus žygį prieš Osmanų imperiją, tačiau tam nepritarė Europos valstybių valdovai. 1462 m. pasmerkė Kanarų salose praktikuotą naujai pakrikštytų asmenų išvarymą į vergiją.
Asmenybė
Buvo žymus humanistas, rašytojas, istorikas, poetas ir mokslininkas. Geografijos veikale „Kosmografija, arba Azijos ir Europos aprašymas“ (Cosmographia in Asiae et Europae eleganti descriptione) pateikė daug geografijos, istorijos etnografijos žinių. Pirmasis išsamiai aprašė Europos žemyną. Veikale De Europa aprašė ir Lietuvą, Lietuvos didįjį kunigaikštį Vytautą, lietuvių papročius, religijos dalykus, kai kurias Lietuvos krikšto aplinkybes. Literatūroje išgarsėjo erotinės poezijos rinkiniu Cinthia, istoriniais ir komedijinio žanro kūriniais. Jo iniciatyva 1460 m. įkurtas Bazelio universitetas.
Zdrojkai
Zdrojkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Lietuvis (Kaunas)
„Lietuvis“ – Lietuvių tautininkų sąjungos visuomenės, politikos, mokslo ir literatūros laikraštis, ėjęs 1924–1928 m. Kaune.
Istorija
Leido „Tautininko“ bendrovė. Pirmasis numeris išėjo 1924 m. lapkričio 14 d. Iš pradžių buvo savaitraštis, nuo 1927 m. – dienraštis.
Rašė ekonomikos, švietimo, teisės, kalbos, politikos klausimais. 1928 m. vasario 1 d. prijungtas prie Kaune atkurto laikraščio „Lietuvos aidas“.
Atsakingieji redaktoriai: O. Ambraziejūtė, E. Mėlynaitė, E. Sidaravičienė, faktiškai redagavo Petras Vaičiūnas, Antanas Smetona, Augustinas Voldemaras, Liudas Noreika, Izidorius Tamošaitis.
Maorių kalba
Maorių kalba (Māori, Te Reo Māori) – oficiali Naujosios Zelandijos kalba, priklausanti Rytų Polinezijos kalbų grupei ir glaudžiai susijusi su Taičio ir Kuko salų maori kalbos dialektais, mažiau panaši į Havajų bei Markizų salų kalbas ir dar labiau nutolusi nuo vakarų Polinezijos kalbų grupės, vartojamų Samoa ir kitose salose.
Istorija
Maorių kalbą į Naująją Zelandiją atsinešė čia atsikraustę polineziečiai, manoma, kad iš Taičio arba Kuko salų. Apie 1860 m., į salą keliantis britų emigrantams, misionieriams, aukso ieškotojams ir prekeiviams, kalba iš pagrindinės pavirto mažumos gyventojų kalba. Vėlai XIX a. buvo įtvirtinta angliškų mokyklų sistema, o 1880 m. Maori kalbos vartojimas mokyklose buvo uždraustas (spekuliuojama, kad toks buvo maorių lyderių pageidavimas, kad maorių jaunimas išmoktų laisvai kalbėti angliškai). Daug maorių pramoko anglų kalbą, nors iki Antrojo pasaulinio karo daugumai maorių gimtoji kalba buvo Maori, vartota namuose, religiniuose ritualuose, politiniuose susirinkimuose, literatūroje bei laikraščiuose.
Apie 1930 m. parlamento pasitarimai buvo vykdomi anglų kalba, kas kėlė nepatogumų maorių parlamentarams. Nuo to laikotarpio fiksuotas staigus kalbančių Maori sumažėjimas, ir apie 1980 m. šia kalba kaip gimtąja galėjo kalbėti tik apie 20 % maorių; dauguma jų jos nebevartojo namuose.
Tuo metu maorių lyderiai suvokė, kad iškilo savos kalbos išnykimo grėsmė, ir pradėjo organizuoti įvairias maorių kalbos susigrąžinimo programas, pvz., Kōhanga Reo judėjimas, kurio dėka maori kalbos nuo mažens buvo mokomi vaikai. Dėl to buvo įsteigta pradinės mokyklos maorių kalba programa Kura Kaupapa Māori.
Klasifikacija
right|thumb|260px|Pagrindiniai Rytų Polinezijos kalbų pogrupiai Maorių kalba priklauso Polinezijos kalbų grupei. Lingvistai klasifikuoja ją kaip Rytų Polinezijos kalbą, priklausančią Taičio pogrupiui (jam priklauso Rarotongan ir Taičio kalbos). Artimai susijusios Havajų bei Markizų kalbos bei Rapa Nui kalba, naudojama Velykų saloje – žr. straipsnio gale nurodytus straipsnius. Nors visos šios kalbos labai panašios, jos nėra vienos kalbos dialektas, o atskiros kalbos, išsiskyrusios per kelis šimtmečius. Tarpusavio supratimas (susikalbėjimas) yra ribotas. Kita vertus, dar XVIII a. Džeimsas Kukas galėjo bendrauti su maoriais taitiečio vertėjo pagalba.
Geografinis paplitimas
Maorių kalba vartojama beveik išskirtinai tik Naujoje Zelandijoje, dauguma kalbančių maoriškos kilmės. Dėl tikslaus skaičiaus nėra sutarta, 1996 m. surašymo duomenimis buvo 160 tūkst. kalbančių, kitais duomenimis – 50 tūkst. Pagal 2006 m. duomenis, beveik 131 tūkst. maorių (atitinka 23,7 % maorių ir 4,2 % visos Naujosios Zelandijos populiacijos) galėjo palaikyti pokalbį bent apie kasdienes temas.
Kai kurie maorių kalbą vartoja namuose, tačiau daugelis – įterpdami atskirus žodžius ar frazes į anglų kalbą. Maorių kalba tebėra pagrindinė Šiaurės Žemės, Ureveros bei Rytinio iškyšulio regionuose, taip pat specialiuose kohanga reo vaikų darželiuose. Kalbą vartoja taip pat maoriai emigrantai (daugiausiai Australijoje, pagal 2001 m. surašymą – 5504 asmenys – 7,5 % visų Australijos maorių, manoma, kad maoriškai kalba ir maoriai, apsigyvenę JK, JAV, Kanadoje ir kitur.)
Jurgis Henrikas Liubomirskis
Jurgis Henrikas Liubomirskis (1817 m. gegužės 28 d. Viena – 1872 m. gegužės 25 d., Krokuva) – Lenkijos politinis veikėjas, literatūrinis kuratorius, Pševorsko ordinatas (1850–1872).
Maorių kalba
Kalbos struktūra
Maorių abėcėlėje yra 20 raidžių bei digrafų: A – Ā – E – Ē – H – I – Ī – K – M – N – O – Ō – P – R – T – U – Ū – W – NG – WH.
Senovės graikų kalba
Senovės graikų kalba – senovės Graikijos civilizacijos kalba. Antrasis (po archajinio, dar vadinamo mikėniškuoju) graikų kalbos raidos etapas, apėmęs laikotarpį nuo maždaug VIII a. pr. m. e. iki III a. pr. m. e. Senovės graikų kalba buvo senovės Graikijos civilizacijos kalba.
Maorių kalba
Kalbos struktūra
Rašant pietų dialektu, kartais naudojamos ir raidės G bei L.
Apačioje pateiktose lentelėse viršuje nurodytas tarimas, apačioje paryškintai kaip ortografinė forma (kaip rašoma).
Balsiai
Naudojamos visos įmanomos balsių poros, išskyrus uo, balsiai tariami pilnai, nepriklausomai nuo kirčiavimo, išskyrus pietų dialektą, tačiau galūnių trumpi balsiai gali būti nutylimi.
Priebalsiai
Wh tarimas skiriasi, tačiau dažniausiai tariamas panašiai kaip "F", tik sudėjus lūpas kaip tariant "W" garsą. Wh rašant buvo bandyta pakeisti raide "F", tačiau toks rašymas neprigijo. R tariama kaip lietuvių kalboje.
Skiemenys
Skiemens struktūra maorių kalboje – (priebalsis) balsis (balsis). Keli priebalsiai niekada nejungiami (ng ir wh yra pilni priebalsiai), ir skiemenys negali baigtis priebalsiu. Vartojami visi priebalsis-balsis deriniai, išskyrus who, wo, wu ir whu, kurie sutinkami tik anglų kilmės žodžiuose, pvz., wuru (angl. wool – vilna), whutuporo (angl. football).
Maorių žodynas „taupus“, beveik visi įmanomi trumpi žodžiai turi reikšmes, dėl ko svarbu teisingai tarti visus balsius.
Šiaulių Aušros muziejus
Šiaulių „Aušros“ muziejus – vienas iš didžiausių muziejų Lietuvoje, išsiskiriantis rinkinių ir ekspozicijų įvairove, turtinga istorija bei aktyvia veikla. Muziejuje yra 6 skyriai, 8 specializuoti padaliniai, 9 ekspozicijos. Muziejuje dirba 90 darbuotojų. Įstaigai vadovauja direktorius Raimundas Balza. Muziejus saugo ir puoselėja senąsias muziejininkystės tradicijas, formuotas jo įkūrėjo Pelikso Bugailiškio ir kitų prieškario šviesuolių. Kartu muziejus yra šiuolaikiškas, atviras naujovėms ir iššūkiams.
Istorija
Įkurtas 1923 m. kovo 11 d. Šiaulių apskrities valdybos ir pavadintas pirmojo lietuviško laikraščio „Aušra“ vardu, muziejus nuėjo ilgą ir sudėtingą kelią, bet ir sunkiausiais istorijos etapais garbingai vykdė savo misiją – saugoti tautos atmintį.
Muziejaus veikla per pirmuosius ketverius metus neišsiplėtė, o 1928 m. jis buvo perduotas Šiaulių kraštotyros draugijai, vėliau miesto savivaldybei. Muziejui paskirtas buvusios pirties pastatas tuometinėje Maišo g., kuriame 1928 m. gegužės 15 d. buvo atidaryta pirmoji ekspozicija. Pirmuoju muziejaus vedėju tapo Česlovas Liutikas (1903–1984). right|thumb|Pirmasis muziejaus pastatas Maišo gatvėje
Pagrindinės muziejaus veiklos kryptys prieškaryje – etnografinių ekspedicijų rengimas, eksponatų kaupimas, parodos, leidybinė veikla.
Etnografinės ekspedicijos rengtos nuo 1930 m., kasmet buvo surengiama po 15–30 išvykų. Per jas surinkta apie 70% muziejaus eksponatų, sukauptas etnografinis archyvas, kurį sudaro aprašomoji ir ikonografinė medžiaga (brėžiniai, planai, fotografijos).
Jurgis Henrikas Liubomirskis
Biografija
Lenkijos kunigaikščių Liubomirskių giminės atstovas, herbo „Šreniava“ savininkas. Kunigaikščio Henriko Liudviko Liubomirskio (1777–1850) ir kunigaikštytės Izabelės Čartoriskos (1785–1868) sūnus.
Šiaulių Aušros muziejus
Istorija
Muziejaus veikla plėtėsi, trūko vietos, nutarta miesto parke, šalia grafų Zubovų rūmų, statyti naujus muziejaus rūmus. Tačiau tik pradėta statyba buvo nutraukta. Muziejui paskirtos patalpos (antras aukštas ir palėpė) Aušros alėjoje pastatytoje mokykloje. 1933 m. gegužės 14 d. čia atidaryta ekspozicija, ruoštos parodos. Muziejaus eksponatai buvo rodomi tarptautinėse parodose – Prancūzijoje Trokadero muziejuje 1935 m. ir pasaulinėje parodoje Niujorke 1939 m. Tuo metu „Aušros“ muziejus Lietuvoje buvo gerai žinomas, jame lankydavosi ir sukaupta medžiaga naudojosi garsūs to meto Lietuvos ir užsienio mokslininkai.
Permainos muziejuje prasidėjo 1940 m. Pasikeitus politinei situacijai, pasikeitė ir muziejaus darbo pobūdis. 1940 m. liepos 24 d. naujoji Lietuvos vyriausybė išleido Kultūros paminklų apsaugos ir viešųjų kultūros muziejų įstatymą. „Aušros“ muziejus buvo įpareigotas savo apygardoje – Šiaulių, Raseinių ir Mažeikių apskrityse – suregistruoti kultūros paminklus ir rūpintis jų apsauga. Muziejaus darbuotojai vyko į minėtų vietovių dvarus, registravo ir gabeno į Šiaulius kultūros vertybes. Muziejuje pritrūkus vietos, dalis vertybių buvo paliekama dvaruose užantspauduota. Dėl to dalis vertybių sunyko, dalis buvo išgrobstyta. Muziejaus darbuotojai turėjo registruoti ir repatrijuojančių Vokietijos piliečių kultūrines vertybes.
„Aušros“ muziejaus priklausymo LMA rezultatas – dalies dokumentų, spaudinių, knygų išgabenimas iš Šiaulių į Vilnių. Šie eksponatai saugomi LMA bibliotekoje, išskirstyti į įvairius fondus (Žemaitijos dvarų, Šiaulių miesto valdybos, Felikso Bugailiškio ir kt.). Trumpa „Aušros“ muziejaus, kaip mokslo įstaigos istorija, neleidžia daryti didesnių apibendrinimų. Viena vertus tai buvo „Aušros“ muziejaus darbo įvertinimas, kita – akivaizdus LMA nesirūpinimas savo įstaiga, esančia provincijoje. Tik įsikūrusi ir pakankamai nesustiprėjusi LMA, pasitaikius pirmai progai, „Aušros“ muziejaus atsikratė.
Vokiečių valdžia nesikišo į muziejaus darbą, todėl muziejus galėjo dirbti iki ypatingo karo metų įvykio – muziejaus evakuacijos 1943 m. Vokiečių komendantūrai pareikalavus, muziejus patalpas Aušros alėjoje turėjo užleisti karo ligoninei. Evakuacija prasidėjo 1943 m. spalio 18 d. ir tęsėsi iki lapkričio 21 d. Šiaulių mokslo ir meno centras muziejui suteikė piniginę paramą, už kurią buvo pagamintos dėžės eksponatams sudėti. Dėžės, kurių viduje supakuoti eksponatai bei įdėtas pastarųjų sąrašas, buvo numeruojamos, antspauduojamos, prie kiekvienos pridedamas tekstas lietuvių, rusų ir vokiečių kalbomis su prašymu neatidarinėti dėžių be būtino reikalo, nurodytas muziejaus adresas. Eksponatai paslėpti visoje Šiaulių apskrityje: Šiauliuose, Gruzdžių, Kairių, Kuršėnų, Kurtuvėnų, Kužių, Meškuičių, Papilės, Šakynos, Šiaulėnų, Žeimelio bažnyčiose ir klebonijose, Auksučių k. Papilės vis., Beržininkų k. Joniškio vis., Bridų k. Šiaulių vis., Medvilionių k. Kriukų vis., Ramonaičių k. Lygumų vis. ir kt. vietose.
1944 m. liepos mėn., artėjant frontui ir kilus panikai, nemaža paslėptų eksponatų liko be globos, jų slėpėjams pasitraukus į Vakarus. Buvo subombarduotos ir kartu su ten paslėptais muziejaus eksponatais sudegė keletas slėptuvių. Nukentėjo eksponatai, palikti Šiauliuose, ypatingai Šv. Petro ir Povilo bažnyčioje, Gubernijos alaus darykloje ir kt. Sudegė muziejaus pastatas. Evakuotus eksponatus nebebuvo kur grąžinti, jie buvo naikinami, grobstomi, nyko dėl blogų saugojimo sąlygų.
Jurgis Henrikas Liubomirskis
Šeima ir vaikai
thumb|left|150px|Jurgio Henriko Liubomirskio žmona Cecilija Zamoiskytė 1853 m. liepos 15 d. Klemensuve vedė grafaitę Ceciliją Zamoiskytę (1831 m. gegužės 10 d. – 1904 m. liepos 23 d.), grafo Andžejaus Artūro Zamoiskio (1800–1874) ir grafaitės Rozos Potockytės (1802–1862) dukterį. Jų vaikai:
Šiaulių Aušros muziejus
Istorija
Po karo komisija karo nuostoliams nustatyti apskaičiavo, kad muziejaus nuostoliai – 748 tūkst. rublių. Buvo suskaičiuota, kad iš 34 982 eksponatų žuvo 7 203. Tačiau šie skaičiai tik apytikriai.
Prasidėjo sunkus muziejaus gyvavimo laikotarpis be patalpų. Laikina muziejaus raštinė buvo įrengta P. Bugailiškio name Žemaitės g. 17. Čia patalpinta ir dalis išlikusių eksponatų. Tik 1950 m., steigiantis Šiaulių sričiai, muziejui buvo paskirtas liuteronų evangelikų bažnyčios pastatas Vilniaus ir Žemaitės gatvių kampe (pastatas nugriautas statant dabartinius Šiaulių prekybos namus). Į šias patalpas buvo suvežti išlikę eksponatai. Muziejus, neturėdamas ekspozicijų ir toliau liko tik eksponatų sandėliu.
1953 m. „Aušros“ muziejus perduotas Lietuvos kultūros ministerijai.
1955 m. muziejui paskirtas Venclauskių namas.
1966 m. muziejui grąžinti Aušros alėjos rūmai.
1967 m. muziejui perduotas mieste esantis Žaliūkių vėjo malūnas.
1976 m. prie „Aušros“ muziejaus buvo prijungtas visuomeninis Lietuvos fotografijos meno draugijos Šiaulių skyriaus muziejus. Po metų muziejus tapo „Aušros“ muziejaus Fotografijos skyriumi ir vadinamas Fotografijos muziejumi.
1985 m. „Aušros“ muziejui perduotas poeto Jono Krikščiūno-Jovaro namas.
1993 m. „Aušros“ muziejui perduotas 1980 m. Šiaulių dviračių ir variklių gamykloje „Vairas“ įkurtas visuomeninis Dviračių muziejus.
1993 m. muziejui atiteko ir Ch. Frenkelio vila, statyta 1908 m.
1994 m. „Aušros“ muziejaus globon perėjo ir 1982 m. įkurtas visuomeninis Radijo ir televizijos muziejus.
Senovės graikų kalba
Klasikinė graikų kalba paremta Atikos tarme. Ja parašyta daugybė mokslo ir meno veikalų, pasiekusių mus iš senovės Graikijos.
Šiaulių Aušros muziejus
Aušros alėjos rūmai
Rūmai pastatyti 1933 m. (inž. V. Bitė). Juose įsikūrė pradinė mokykla ir „Aušros“ muziejus, kuris veikė 1933–1943 m. Per karą pastatas buvo sugriautas. 1966 m. rūmai grąžinti Šiaulių „Aušros“ muziejui. Juose įsikūrė Etnografijos skyrius, iki 1976 m. čia buvo rengiamos parodos. 1978 m. rūmuose atidaryta istorijos ir etnografijos ekspozicija, kuri keletą kartų buvo pertvarkoma. Archeologinė ekspozicija atspindėjo seniausią Šiaurės Lietuvos ir Šiaulių apylinkių istoriją ir materialinę kultūrą nuo pirmųjų žmonių įsikūrimo iki XIV a. Buvo eksponuojami darbo įrankiai, ginklai, papuošalai, prekybos objektai, archeologijos radinių lobiai ir kt. Šiaulių miesto bei ekonomijos istorija XVI–XIX a. iliustruojama žemėlapiais, ginklais, pinigais, Šiaulių pavieto bajorų ir jų seimelių dokumentais. Rodoma miesto ir dvaro buitis. 1992 m. parengta Nepriklausomos Lietuvos ekspozicija, kurioje buvo rodomi dokumentai, fotografijos, ordinai, medaliai, vėliavos; plačiai atspindėti Lietuvos politiniai įvykiai, to meto Šiaulių pramonė, kultūra, buitis. Etnografijos ekspozicija atspindi Žemaitijos ir Šiaulių apylinkių XVIII–XX a. pirmos pusės valstiečių buitį, verslus, apeigas, kalendorines šventes. 1991 m. atidaryta ekspozicija „Linininkystė ir audimas“.
Dabar pristatomos ekspozicijos „Valstiečių buitis ir būtis XIX a. pab.–XX a. pr.“ bei archeologijos ekspozicija „Šiaulių krašto praeitis nuo seniausių laikų iki XVII a.“.
Archeologinė ekspozicija apima laikotarpį nuo pačių seniausių laikų – akmens amžiaus – iki XVII a. ir atspindi gyvenimą Šiauliuose ir Šiaulių krašte. Kuriant ekspoziciją panaudoti Šiaulių „Aušros" muziejaus saugyklose sukaupti archeologiniai eksponatai – nuo pirmosiose prieškarinėse muziejaus archeologinėse ekspedicijose surinktų daiktų iki pastarųjų metų archeologinių kasinėjimų radinių. Lankytojams suteikiama galimybė iš arti pažvelgti į gyvenimą, prabėgusį prieš šimtus ir tūkstančius metų. Greta įstiklintų vitrinų su archeologiniais radiniais įrengtos atviros erdvės, kuriose demonstruojami rekonstruoti įvairių laikotarpių darbo procesai ir statiniai.
Venclauskių namai
thumb|right|Stanislavos ir Kazimiero Venclauskių namai 1930 m. Stanislavos ir Kazimiero Venclauskių namas statytas 1925–1927 m. (architektas Karolis Reisonas), jame šeima gyveno iki 1944 m. 1955 m. namas paskirtas „Aušros“ muziejui. 1959 m. čia buvo atidaryta pirmoji pokarinė muziejaus ekspozicija. 1963 m. ekspozicija buvo pertvarkyta ir atspindėjo Šiaulių krašto ir Lietuvos istoriją nuo seniausių laikų iki 1940 m. Joje buvo Archeologijos, Etnografijos, Liaudies meno ir Istorijos skyriai. Ekspozicija gyvavo iki 1977 m. 1977–1980 m. pastatas buvo remontuojamas. 1986 m. čia buvo atidaryta pirmoji dailės ekspozicija. Čia buvo eksponuojami V. Smakausko, P. Smulgevičiaus, V. Slendzinskio darbai, litografijos iš „Vilniaus albumo“. Tarpukario Lietuvos dailę pristatė G. Bagdonavičiaus, S. Riomerienės, M. Katiliūtės, S. Ušinsko, P. Eidukevičiaus, P. Kalpoko, M. Dobužinskio ir kt. autorių darbai.
1992 m. rūmai oficialiai pavadinti Venclauskių namais. 1995 m. buvo atidaryta S. ir K. Venclauskių ekspozicija, nušviečianti garsaus advokato ir talentingos aktorės bei režisierės šeimyninį ir visuomeninį gyvenimą. Šeimos, išauginusios daugiau nei 100 pamestinukų bei neturtingų vaikų, atminimui muziejaus terasoje 1993 m. atidengta skulptūra „Motinystė“ (skulptorius A. Šnaras). 2005 m. atidengtas paminklas Kazimierui Venclauskiui (skulptorius Gintautas Luošaitis).
Šiuo metu Venclauskių namuose įsikūrusi muziejaus administracija, Istorijos, Fotografijos, Ryšių su visuomene skyriai, biblioteka, leidykla.
Fotografijos muziejus
1976 m. prie „Aušros“ muziejaus buvo prijungtas visuomeninis LTSR Fotografijos meno draugijos Šiaulių skyriaus visuomeninis Fotografijos muziejus. Šio muziejaus įkūrimo iniciatoriaus ir pirmojo vadovo – šiauliečio fotožurnalisto, fotomenininko Antano Dilio suburti bendraminčiai 1973 m. gegužės 25 d. Šiaulių „Aušros“ muziejuje atidarė pirmąją Fotografijos muziejaus ekspoziciją. Fotografijos muziejus Šiauliuose sovietmečiu buvo vienas iš fotografinio gyvenimo centrų. Čia surengtos sąjunginės fotografijų parodos-konkursai „Gintaro kraštas – 1977“, „Amžininko portretas“ (1981), „Kolegos“ (1981, 1986), „Dviratis – sportas, sveikata, transportas“ (1986). 1972–1987 m. muziejuje veikė Kultūros liaudies universiteto Fotografijos meno ir istorijos fakultetas. 1977 ir 1986 m. surengti fotografijos meno festivaliai, tradicinės tapo mokslinės konferencijos fotografijos istorijos ir kitomis aktualiomis fotografijos temomis.
Muziejuje per metus buvo surengiama per 20 fotografijos istorijos bei šiuolaikinės fotografijos parodų. Jose buvo pristatyti senieji fotografijos meistrai: J. Bulhakas, V. Augustinas, S. Urbanavičiūtė-Subačiuvienė, J. Daubaras, M. Kavolis ir kt. 1997 m. vyko retrospektyvinė B. Buračo ir J. Perkovskio darbų parodos. Surengiama nemaža lietuvių ir užsienio autorių meninės fotografijos parodų.
thumb|right|Jovaro namas
Poeto Jovaro namas
Mūrinis dviejų aukštų Vytauto (buv. Pagyžių) g. nr. 116 namas statytas tarpukaryje. Jo savininkas K. Žukauskas 1927 m. čia įsteigė saldainių fabriką „Aušra". Jame buvo įrengtos modernios mašinos, gamino apie 200 rūšių saldainių, šokoladą, marmeladą. 1928 m. fabriko gaminiai žemės ūkio ir pramonės parodoje Kaune pelnė sidabro medalį. Karui baigiantis, Žukauskai pasitraukė į Vakarus. Po karo miesto valdžios leidimu poetas, knygnešys Jonas Krikščiūnas-Jovaras (1880–1967) pasirinko šį apleistą namą, kurį atstatinėjo su pažįstamu Dapšiu. Vėliau poetas su šeima gyveno antrame aukšte.
1980 m. mirus poeto našlei, namą nutarta paversti muziejumi. 1986 m. rugsėjo 25 d. duris atvėrė memorialinis poeto J. Krikščiūno-Jovaro muziejus. Pirmajame aukšte veikė poetui skirta ekspozicija, antrajame – atkurti du memorialiniai kambariai.
2010 m. atnaujinti poeto J. Krikščiūno-Jovaro memorialiniai kambariai ir parengti informaciniai stendai apie poeto gyvenimą ir kūrybą. Pirmame aukšte sukurta nauja ekspozicija „XX a. I p. knygynas". Bet kurią eksponuojamą XX a. I pusės knygą, laikraštį ar žurnalą Jūs galėsite pavartyti ar paskaityti čia pat įsikūrusioje skaityklėlėje prie puikaus tarpukario Šiauliuose pagaminto stalo. „Knygyne" galima įsigyti „Aušros" muziejaus suvenyrų: romantiškų tarpukario atvirukų, Šiaulių miesto planų, senųjų Lietuvos žemėlapių, garsaus šiauliečio dailininko Gerardo Bagdonavičiaus piešinių ir XIX a. dailininko Napoleono Ordos litografijų kopijų.
Chaimo Frenkelio vila
Ch. Frenkelio vila – vienintelė Šiauliuose ir viena iš nedaugelio Lietuvoje XX a. pr. moderno architektūros (secesija, jugendas) paminklų. Pastato interjerai išsiskiria puošnia medžio apdaila, lipdiniais, įspūdingų freskų fragmentais. 1908 m. šalia klestinčio savo odų fabriko Chaimas ir Dora Frenkeliai pasistatė dviejų aukštų gyvenamąjį namą – vilą. Statybos metai spėjami pagal vėjarodę ant stogo, architektas nežinomas. Chaimo Frenkelio šeima, o vėliau tik sūnus Jakobas jame gyveno iki 1940 m. 1920–1940 m. čia veikė privati žydų gimnazija. Per Antrąjį pasaulinį karą įsikūrė vokiečių karo ligoninė, vėliau ilgus metus veikė sovietų karo ligoninė. 1993 m. pastatas perduotas Šiaulių „Aušros“ muziejui.
Muziejuje įrengtos ekspozicijos „Provincijos dvaras ir miestas XIX a. vid.– XX a. vid.“ pirmoji dalis – stilizuota dvaro aplinka. Pristatomos 4 galerinės (Rytų meno, Karalių, Dvarininkų portretų ir Galerija) ir 4 interjerinės (Biblioteka, Geltonoji ir Žalioji svetainės bei Valgomasis) salės. Antrojoje dalyje – „Provincijos miestas“ – įrengta retrokino salė „Kapitol“, prieškario gatvės ir parduotuvės rekonstrukcijos. Ekspozicija „Žydų paveldas Šiauliuose: pirkliai Frenkeliai“ atspindi vilos savininko, garsaus pramonininko Ch. Frenkelio gyvenimą. Ekspozicijoje pristatomas žydų indėlis į ekonominį miesto gyvenimą. XIX a. pab. – XX a. pr. iš žydų kapitalų sukurta odų pramonė išgarsino miesto vardą, formavo Šiaulių, pramoninio miesto, įvaizdį, išlikusį iki mūsų dienų.
Ch. Frenkelio vila funkcionuoja kaip istorinis kultūros centras, atveriantis lankytojams daugiasluoksnį Lietuvos ir visos Europos kultūros paveldą, kviečiantis į muziejinę ekspoziciją, pateikiantis miesto bendruomenei platų kultūrinių renginių, parodų ir koncertų spektrą.
Ch. Frenkelio viloje veikia audiogidas lietuvių ir anglų kalbomis.
Radijo ir televizijos muziejus
Radijo ir televizijos muziejus įkurtas 1982 kraštotyrininko Jono Rimkevičiaus iniciatyva, padedant grupelei prieškario radijo mėgėjų. Nuo 1982 m. rugsėjo mėn. muziejų ėmėsi globoti Šiaulių televizorių gamykloje sudaryta muziejaus taryba. 1994 m. Radijo ir televizijos muziejus tapo Šiaulių „Aušros“ muziejaus padaliniu. Muziejuje sukaupta beveik 5 000 eksponatų. Radijo ir televizijos muziejaus ekspozicija „Garso ir vaizdo atkūrimo prietaisai“ supažindina su mechaninių garso atkūrimo prietaisų, telegrafo, radijo, televizijos raida Lietuvoje. Rodomi unikalūs XIX a. pab.–XX a. pr. pagaminti muzikos automatai, gramofonai, patefonai, pirmasis garso užrašymo ir atkūrimo prietaisas – fonografas, sukonstruotas pagal T. A. Edisono modelį, Lietuvoje 1922–1980 m. pagaminti radijo imtuvai, nuo 1949 m. Lietuvoje ir kitose šalyse pagaminti televizoriai. Supažindinama su trumpa telegrafo istorija, telegrafo aparatų veikimo principais. Be nuolatinės ekspozicijos, dar organizuojamos parodos, skirtos įvairiems radijo ir televizijos jubiliejams, tradicinis tarptautinis jaunųjų radijo konstruktorių konkursas, vykstantis nuo 1995 m. Moksleiviams muziejuje vedami edukaciniai užsiėmimai.