cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sielvarto siena
Architektura
Monumeto aukštis 6 m, o ilgis 35 m. Monumentas sudarytas iš 600 žmonių siluetų. Sienos kraštuose 22 kalbomis (tarp jų ir lietuvių) parašytas vienas žodis – „atmink“. Kelias į monumentas pastatytas iš lagerių akmenų.
Miglė Praniauskaitė
Biografija
Pirmąją choreografinę kompoziciją ji sukūrė mokydamasi 5 klasėje. 2014 metais Lietuvos edukologijos universiteto Ugdymo mokslų fakultete baigė šokio edukologiją, magistrė. Baigiamąją darbą parengė apie ugdymo paradigmų raišką šokio ugdymo praktikoje. Šiuolaikinio šokio srityje mokėsi seminaruose ir pamokose, kurias vedė mokytojai iš Čekijos, Brazilijos, Meksikos, Suomijos, Ispanijos ir kt. 2012 metais LEU pirmoje metodinėje-praktinėje šokio ugdymo konferencijoje kartu su kitomis studentėmis pristatė stendinį pranešimą apie vaikų ir paauglių šokio veiklas.
Dirbo Šokio ir sveikatingumo studijoje „City Dance“ Žirmūnuose (Kalvarijų g.). Klubo "Šok šok" bendrasteigėja ir vadovė. Iki 2013 metų dirbo Šiuolaikinio šokio studijos vadove Vilniaus vaikų ir jaunimo klube „Šatrija“. 2012 metais dirbo vadove Jaunimo klubo "Šatrija" choreografinėje stovykloje „Bumerangas". 2012 metais „Show Makers" Akademijoje Saltoniškėse vedė pamoką „Contemporary“.
2013 metais dalyvavo LRT televizijos projekte „Šok!“, kuriame pateko į finalą. Surinkusi 2417 žiūrovų balsų, pelnė 3 vietą.
2015 metais su projektu „Rekonstruoti“ dalyvavo Menų spaustuvės programoje jauniesiems menininkams „Atvira erdvė ’15“. 2015 metais Tarptautiniame šiuolaikinio šokio festivalyje „Naujasis Baltijos šokis '15“ dalyvavo Lietuvos šokio „Pitch Session“ (105’) Menų spaustuvėje.
Kazlų Rūdos kraštovaizdžio draustinis
Kazlų Rūdos kraštovaizdžio draustinis – valstybinis gamtinis draustinis Lietuvoje, Kazlų Rūdos savivaldybėje, 1,5 km į pietryčius nuo Kazlų Rūdos, Ąžuolų Būdos miške, tarp kelio ir Pilvės intako Rūdupio. Įsteigtas 1988 m.
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti senovinės aliuvinės lygumos, suraižytos upelių slėnių, kraštovaizdį. Teritorija taip pat priklauso Natura 2000 saugomų buveinių tinklui: saugomos buveinės yra vakarų taiga, plačialapių ir mišrūs miškai, žolių turtingi eglynai, spygliuočių miškai ant fliuvioglacialinių ozų, pelkėti lapuočių miškai, pelkiniai miškai, aliuviniai miškai, kerpiniai pušynai.
Vaišnava
Vaišnava – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kužių.
Džekas Skerdikas
Džekas Skerdikas  – neišaiškintas serijinis žudikas, 1888 m. liūdnai pagarsėjęs savo brutaliomis žmogžudystėmis varginguose Londono kvartaluose ir Vaitčiapelo (Istendo) apylinkėse. Tiek baudžiamojoje byloje, tiek tuomečiuose žurnalistų straipsniuose maniakas buvo vadinamas Vaitčiapelo žudiku ir Odine prijuoste.
Džekui Skerdikui priskiriami nusikaltimai dažniausiai buvo įvykdyti prieš prostitutes, gyvenančias ir dirbančias Istendo lūšnynuose. Jų gerklės būdavo perrėžiamos prieš pilvinės srities išniekinimą. Kadangi bent trims aukoms buvo išimti vidaus organai, manoma, kad žudikas turėjęs anatominių ar chirurginių žinių. Įtarimai, kad žmogžudystės tarpusavyje susijusios, sustiprėjo 1888 m. rugsėjį ir spalį. Buvo nemažai rašiusių laiškus ir tikinusių, kad jie yra paslaptingasis žudikas. Pavadinimo „Džekas Skerdikas“ kilmė – nenustatyto asmens parašytas laiškas, kurio turinį išplatino žiniasklaida. Plačiai manoma, kad laiškas buvo apgaulė ir galėjo būti sukurptas pačių žurnalistų tam, kad pritrauktų daugiau visuomenės dėmesio ir padidintų laikraščių pardavimus. Manoma, kad nuo 1888 m. rugpjūčio 31 d. iki lapkričio 9 d. įvykdytos penkių moterų žmogžudystės tarpusavyje susijusios (aukos vadinamos „kanoniniu penketu“). Neatmetama tikimybė, kad to paties serijinio žudiko aukomis galėjo būti ir kitos moterys, nužudytos iki 1891 m. Žmogžudystės niekada nebuvo išaiškintos, o iš Džeko Skerdiko istorijos kilusios legendos davė pamatą tiek istoriniams tyrinėjimams, tiek naujųjų laikų folklorui ir pseudoistorijai.
Populiariojoje kultūroje
thumb|right|Laišką „Iš pragaro“ parašė pats Džekas Skerdikas ir išsiuntė [[George Lusk|Džordžui Laskui kartu su puse inksto iš vienos iš jo aukų]] Tai, kad nebuvo išaiškinta žudiko tapatybė, davė peno rastis įvairioms teorijoms apie Skerdiko tapatybę. Džeko Skerdiko istorija vaizduota grožinėje literatūroje, ypač detektyvinėse knygose, vėliau – kino filmuose. Vienas žymiausių vaidybinių filmų apie serijinį žudiką – 1976 m. šveicarų ir vokiečių pastatytas filmas „Džekas Skerdikas“. 1976 m. Stivenas Kingas parašė romaną „Džekas Skerdikas: Paskutinis sprendimas“, kuriame vystoma konspiracinė teorija, susijusi su Anglijos karališkąja šeima ir masonais. Be to, Arturo Konano Doilio „Šerloko Holmso“ ir Roberto Luiso Stivensono „Nepaprasta daktaro Džekilo ir misterio Haido istorija“ veikėjai įkvėpė naujus romanų rašytojus įtraukti Skerdiko istoriją į šių garsių detektyvų pasaulius.
Mansaniljas (Meksika)
Mansaniljas  – miestas vakarų Meksikoje, Kolimos valstijoje, Ramiojo vandenyno pakrantėje; vienas didžiausių Meksikos jūrų uostų. Yra geležinkelis į Gvadalacharą, plentai į Kolimą, Puerto Valjartą, tarptautinis oro uostas. Pro Mansaniljo uostą išvežama kopra, javai, bananai, citrinos, vynas, mediena, mineralai. Svarbus žvejybinis uostas (tunai, buriažuvės). Mansaniljas yra svarbus turistinis centras ir kurortas (vyksta tarptautinės meškeriotojų varžybos, irkluotojų regatos, trykšta karštosios mineralinės versmės).
Istorija
Jau XVI a. ispanai dabartinio Mansaniljo apylinkėse buvo įsiteigę uostus. Šiuolaikinis uostas pastatytas 1825 m. ir pavadintas pagal čia gausiai augusius Hippomane mancinella medžius. 1873 m. Mansaniljui suteiktas miesto statusas. 1889 m. miestą pasiekė geležinkelis.
Kakeriškis
Kakeriškis – buvęs viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės rytus nuo Pakriaunių, greta sienos su Latvija.
Lietuvos buhalterių ir auditorių asociacija
LBAA narių skaičius (2020 m.) - 472.
Reikalavimai nariams:
1.    Tikrieji nariai – tai asmenys, kurie yra išlaikę LBAA Buhalterio profesionalo egzaminus, nuolatos kelia kvalifikaciją, vadovaujasi Buhalterių profesionalų Etikos kodekso nuostatomis, jam yra suteiktas LBAA buhalterio profesionalo vardas, teikia kokybiškas profesines paslaugas ir moka nario mokestį.
2.    Nariai – fiziniai ar juridiniai asmenys, besidomintys buhalterine apskaita, auditu ar jų priežiūra, gilinantys savo profesines žinias, siekiantys LBAA Buhalterio profesionalo vardo ir mokantys nario mokestį.
3.    Garbės nariai – fiziniai ar juridiniai asmenys ženkliai prisidėję prie LBAA veiklos, neturi balsto teisės ir nemoka nario mokesčio.
Adresas: Lvovo g. 38A, II aukštas, Vilnius
Istorija
1990 m. buvo įkurta LBAA.
1991 m. buvo įregistruotas LBAA struktūrinis padalinys - Buhalterių ir auditorių mokykla. Jos tikslai buvo rengti seminarus, įvairius mokymus, konsultavimą, teikti audito ir kitas buhalterinės apskaitos paslaugas, leisti buhalterinės apskaitos ir kontrolės literatūrą. Pagal 1991-1995 m. statistiką, pradinį mokymą išklausė 950 klausytojų, atestuoti 335 vyriausieji finansininkai (buhalteriai).
1993 m. LBAA surengė pirmąjį nepriklausomų auditorių pasitarimą. Buvo aptartos audito atlikimo problemos, paslaugų kainos, audito veiklos nuostatų projektas.
2001 m. LBAA pradėjo atestuoti buhalterius (tokia atestacija Lietuvoje pradėta pirmą kartą). Mokymas buvo skirstomas į 3 etapus. Išlaikiusiems finansinės apskaitos, mokesčių ir teisės egzaminus, suteikiamas buhalterio profesionalo vardas. Buhalteris profesionalas yra aukščiausio lygio buhalterinės apskaitos specialistas.
Veikla
LBAA atstovai kviečiami dalyvauti rengiant su apskaita ir mokesčiais susijusius svarbiausius teisės aktus, jų pakeitimus, prašoma jų pasiūlymų ir patarimų. Jie taip pat dalyvauja diskusijose su Valstybine mokesčių inspekcija, kaip pagerinti mokesčių administratorių ir mokesčių mokėtojų tarpusavio supratimą. LBAA atstovai įtraukti į apskaitos norminių aktų rengimo grupes. LBAA dalyvauja rengiant buhalterių rengimo standarto projektus, atsižvelgiant į ES direktyvas ir Tarptautinės buhalterių federacijos (, IFAC) reikalavimus.
2017 m. lapkričio mėn. LBAA tapo Tarptautinės buhalterių federacijos (IFAC) asocijuota nare.
2017 m. gruodžio mėn. LBAA tapo tikrąja Europos buhalterių federacijos (Accountancy Europe) nare.
Vadovybė
LBAA prezidentai: LBAA direktorė: Orinta Sudarienė
Stipinai
Stipinai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Joniškėlio. Netoli, prie Mūšos, slūgso saugoma Skalių kalno atodanga.
Padubysio apylinkė (Vilkija)
Padubysio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Seredžiaus valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkijos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Daugeliškių apylinkės ir Seredžiaus apylinkės.
Žiogelgalviai
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Žiogelgalvių kaimo bendruomenė 1927 m. Įkurti XVII a. pab. išnykusio Szardellischken/Szarkelischken kaimo vietoje. 1785 m. buvo šatulinių kulmiškių dvaras, pasienio gyvenvietė su 1 ugniakuru (gyvenamuoju pastatu), 1823 m. – šatulinių kulmiškių dvaras su 13 gyventojų, 1854 m. – kaimas su 2 gyvenamaisiais pastatais ir 20 gyventojų.
1714–1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Kionigsvaldo valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Žiogelgalviuose buvo 4 sodybos, 19 gyventojų, iš jų – 3 lietuviai.
Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Aleksejevkos kaimo gyvenvietei.
Jusiškiai
Jusiškiai – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, netoli Raudėnų.
Drakonidai
Drakonidai – meteorų srautas, kasmet matomas spalio 9–10 dienomis. Drakonidai susiję su 6,6 m. periodo Giacobini ir Zinner kometa. Taip pavadinti dėl to, kad šio meteorų srauto radiantas yra Slibino (Draco) žvaigždyne (į šiaurę nuo β Dra žvaigždės).
Drakonidai geriausiai matomi anksti vakare, nusileidus Saulei.
Savo intensyvumu išsiskyrė 1933, 1946 ir 1998 m. drakonidų srautai. 1933 bei 1946 m. stebėtojai per valandą matė tūkstančius meteorų. Drakonidai intensyvūs buvo ir 2011 m., kai per valandą buvo matoma šimtai meteorų.
Stanislovas Valimantas
Tėvas – Buška (ar Buškys), Algirdo ir Kęstučio laikais minimas lietuvių didikas. Žmona – greičiausiai žemaičių bajoro Mazgino duktė. Sūnūs – Lietuvos žemės maršalka Rumbaudas Valimantaitis, Žemaitijos seniūnas Mykolas Kęsgaila Valimantaitis, Trakų vaivada Jaunius, Kauno seniūnas Šedbaras, Gudgirdas, Trakų kaštelionas Sudivojus. Tėvonija – Deltuva (prie Ukmergės).
Liudijo 1398 m. Salyno sutartyje su Vokiečių ordinu. Manoma, kad netrukus po to žuvo Vorsklos mūšyje (1399 m.).
Paminėtas 1445 m. Helenos Kęsgailienės memorialiniame įraše Krokuvos universiteto knygoje.
Surabhė
thumb|250px|Surabhės piešinys
Surabhė ( – 'gaiviai kvepianti') arba Kamadhenu ( – 'melžianti troškimus') – hinduistų mitologinė karvė, išpildanti visus troškimus.
Viename iš mitų Surabhė buvo Dakšos dukterimi ir rišio Kašjapos žmona, kitame – atsirado dievams ir asurams plakant pieno vandenyną. Dievai ją padovanoję rišiui Vasišthai, o vėliau ji tapusi išminčiaus Džamadagnio turtu. Ją arba jos veršiuką bandė pavogti karalius Kartavirja, bet buvo nužudytas Džamadagnio sūnaus Parašuramos. Pasakojama, kad nuo tada Surabhė gyvena svargoje.
Reino skalūniniai kalnai
thumb|right|250px|Didžiojo Feldbergo kalnas Reino skalūniniai kalnai yra Vokietijoje, abipus Reino vidurupio, apima Šiaurės Reino−Vestfalijos, Reino krašto−Pfalco, Heseno ir Saro krašto žemes; didžiausia dalis Vokietijoje, likusioji Belgijoje, Prancūzijoje, Liuksemburge.
Didžiausias kalnų aukštis 881 m (Didžiojo Feldbergo kalnas Taunaus kalnagūbryje).
Reino skalūniniai kalnai susidarę iš skalūno, kvarcito, smiltainio, klinties. Kalnų masyvus skiria gilūs, siauri Reino, Mozelio, Lano ir kitų upių slėniai. Virš peneplenizuoto paviršiaus kalnagūbriai Taunus (Taunus) − 881,5 m, Hunsriukas (Hunsrück) − 816 m, kupolo pavidalo kalvos Ardėnai (Ardennen) − 652 m, Eifelis (Eifel) − 747 m, Vestervaldas (Westerwald) − 657 m) − vulkanų kūgių liekanos su krateriniais ežerais maromis.
Pagirių apylinkė (Vilkija)
Pagirių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Airijos ministras pirmininkas
miniatiūra|215px|[[Leo Varadkar|Leo Varadkaras – dabartinis Airijos ministras pirmininkas]] Airijos ministras pirmininkas  – Airijos vyriausybės vadovas. Airijos ministrą pirmininką iškelia Irachto Atstovų rūmai, o paskiria šalies prezidentas. Jei ministras pirmininkas praranda didžiąją dalį parlamento palaikymo, jis privalo atsistatydinti.
Pagirių apylinkė (Vilkija)
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Vilkijos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkijos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Lebedžių apylinkės.
Airijos ministras pirmininkas
Žodis taoiseach airių kalboje reiškia „vyriausiasis“ arba „lyderis“ ir nuo 1937 m. yra vartojamas Airijos konstitucijoje kaip „vyriausybės vadovas arba ministras pirmininkas“.
Dabartinis Airijos ministras pirmininkas yra Leo Varadkaras, kuris pareigas pradėjo eiti 2022 m. gruodžio 17 d., po suplanuotos rotacijos pagal Fianna Fáil, Fine Gael ir Žaliųjų partijos koalicinį susitarimą. Mihalis Martinas ėjo šias pareigas nuo 2020 m. birželio mėn. iki 2022 m. gruodžio mėn.
Apžvalga
Pagal Airijos konstituciją Airijos ministro pirmininko kandidatūra iškeliama Atstovų rūmų balsų dauguma. Tada jį oficialiai skiria šalies prezidentas. Pagal įstatymą prezidentas privalo paskirti tą kandidatą, kurį pasiūlo Atstovų rūmai, ir neturi galimybės atmesti kandidatūros. Dėl šios priežasties neoficialiai yra laikoma, jog ministrą pirmininką „išrenka“ Atstovų rūmai.
Jei ministras pirmininkas praranda daugumos parlamentarų palaikymą, jis nėra automatiškai nušalinamas nuo pareigų. Vietoj to, jis yra priverstas atsistatydinti, arba turi įtikinti prezidentą, jog šis turėtų paleisti Atstovų rūmus. Jei prezidentas atsisako paleisti parlamentą, ministras pirmininkas privalo atsistatydinti. Ministras pirmininkas gali prarasti Atstovų rūmų palaikymą, kuomet yra surengiamas pasitikėjimo votumas ir jo metu dauguma parlamentarų balsuoja prieš premjerą. Ministrui pirmininkui atsistatydinus, jis toliau eina savo pareigas iki tol, kol yra išrenkamas naujas ministras pirmininkas.
Airijos ministras pirmininkas paskiria likusius Airijos vyriausybės narius, kuriuos, Atstovų rūmų sutikimu, skiria šalies prezidentas. Ministras pirmininkas turi įgaliojimą patarti šalies prezidentui paleisti ministrų kabinetą. Pagal susitarimą, prezidentas turi laikytis šio patarimo. Taip pat ministras pirmininkas yra atsakingas už vienuolikos Irachto Senato narių skyrimą.
Taip pat Airijoje yra įsteigtas Airijos ministro pirmininko departamentas, kuris palaiko ir pataria ministrui pirmininkui įvairiais klausimais.
Atlyginimas
Nuo 2013 m. metinis Airijos ministro pirmininko atlyginimas yra 185 350 eurų. Endai Keniui pradėjus eiti pareigas, jo atlyginimas buvo sumažintas nuo 214 187 eurų per metus iki 200 000 eurų per metus, o vėliau, pagal Hadingtono susitarimą, sumažintas iki 185 350 eurų per metus.
2007 m. buvo iškeltas siūlymas ministro pirmininko metinį atlyginimą pakelti 38 000 eurų. Jis buvo atidėtas, kuomet ministru pirmininku tapo Brajanas Kouenas. 2008 m. spalio mėnesį vyriausybė paskelbė, kad visų ministrų, įskaitant ir ministrą pirmininką, atlyginimai turėtų būti sumažinti 10 %. Ministrui pirmininkui taip pat yra skiriamas papildomas 118 981 euras metinių išlaidų.
Rezidencija
Airijos ministras pirmininkas neturi oficialios rezidencijos. 2008 m. pasirodė pranešimų, kad buvęs „Steward‘s Lodge“ pastatas šalia Finikso parko Dubline taps oficialia Airijos ministro pirmininko rezidencija. Vis dėlto, vyriausybė kalbų nepatvirtino ir jokių veiksmų nebuvo imtasi. Namą 1999 m. valstybė įsigijo už 29,2 mln. eurų, o 2005 m. jį renovavo už beveik 600 000 eurų. Tuometinis ministras pirmininkas Bertis Ehernas nesinaudojo juo kaip rezidencija, tačiau jo įpėdinis Brajanas Kouenas juo, kaip rezidencija, naudojosi retkarčiais.
Kilmė ir etimologija
Žodis taoiseach yra kilęs iš senosios airių kalbos. Nors taoiseach Airijos konstitucijoje yra apibūdinamas kaip „vyriausybės vadovas arba ministras pirmininkas“, tiesioginis jo vertimas yra vyriausiasis arba lyderis. Nors tuometinis Airijos ministras pirmininkas Eimanas de Valera, kuris 1937 m. pasiūlė šalies ministrą pirmininką vadinti taoiseach, nebuvo nei fašistas, nei diktatorius, buvo pastebėta, kad žodžio taoiseach reikšmė lyderis yra šiek tiek panaši į to meto fašistų diktatorių (Führer (Hitleris), Duce (Musolinis) ir Caudillo (Frankas)) vardus.
Diskusija dėl titulo
1937 m., kai Airijos Atstovų rūmuose buvo svarstomas Airijos konstitucijos projektas, politikas Frenkas Makdermotas pasiūlė pataisą, kuria buvo siūloma angliškame konstitucijos tekste pakeisti žodį „taoiseach“ į „ministras pirmininkas“. Jo siūlymu, „taoiseach“ turėjo būti paliktas airiškame konstitucijos tekste. F. Makdermotas pastebėjo: "Man atrodo, kad bandymas įtraukti tokį žodį kaip „Taoiseach“ į anglų kalbą yra paprasčiausia fantazija. Jį neteisingai ištars 99 procentai žmonių. Aš pats jau įsitikinau, kad šį žodį ištarti teisingai yra labai sunku. Atsižvelgiant į tai, net siekiant išlaikyti airių kalbos orumą, būtų protingiau kalbant angliškai, kad mums būtų leidžiama minėtą džentelmeną vadinti ministru pirmininku... Tai tik dar vienas pavyzdys to, kokie dalykai čia yra daromi siekiant atitolinti žmones iš Šiaurės. Jokia nauda nebus pasiekta iš to, kad mes būsime priversti, kalbėdami angliškai, kreiptis į An Taoiseach, o ne į Ministrą pirmininką."
E. de Valera, kuris pasiūlė ministrą pirmininką vadinti taoiseach, pasakė, kad nepalaikys siūlomo keitimo ir nesutiks, kad žodis būtų pakeistas. Vis dėlto, pataisa buvo atmesta balsų dauguma.
Dabartinis ministro pirmininko kabinetas
Dabartinis Airijos ministras pirmininkas vaidina kur kas galingesnį vaidmenį. Ministras pirmininkas turi įgaliojimą patarti šalies prezidentui paleisti ministrų kabinetą arba parlamentą. Pagal susitarimą, prezidentas turi laikytis šio patarimo. Pagal konstituciją ministras pirmininkas yra vyriausiasis šalies pareigūnas.
Istoriškai, kai vyriausybę sudaro kelių partijų koalicija, ministru paskiriamas didžiausios partijos parlamente vadovas. Vienintelė išimtis buvo tuomet, kai ministru pirmininku tapo Džonas A. Kostelo, kuris nebuvo savo partijos vadovu, bet sutiko tapti ministru pirmininku, nes kitos koalicijoje buvusios partijos nepritarė tuometinio Fine Gael vadovo Ričardo Malkahio kandidatūrai.
Airijos ministrai pirmininkai
Prieš įsigaliojant 1937 m. konstitucijai, vyriausybės vadovas buvo vadinamas Vykdomosios tarybos prezidentu. Pirmasis Vykdomosios tarybos prezidentas buvo V. T. Kosgreivas iš Cumann na nGaedheal partijos, pareigas ėjęs nuo 1922–1932 m. Antrasis – Eimanas de Valera iš Fianna Fáil partijos, pareigas ėjęs 1932–1937 m. Pagal susitarimą ministrai pirmininkai pradedami skaičiuoti nuo V. T. Kosgreivo. Pavyzdžiui, dabartinis ministras pirmininkas Mihalis Martinas yra laikomas 15-tuoju, o ne 14-tuoju Airijos ministru pirmininku.
{|class="wikitable" style="text-align:center"
Vykdomosios tarybos prezidentas
!# !Portretas !Vardas (Gimimo-mirties metai) !colspan=2 |Kadencija !Politinė partija !colspan=2 |Viceprezidentas !style="background:#87CEFA; color:white;" rowspan=2 |1 (1880–1965 m.) !style="background:#66BB66; color:white;" |2 (1882–1975 m.)
Airijos ministras pirmininkas
!# !Portretas !Vardas (Gimimo-mirties metai) !colspan=2 |Kadencija !Politinė partija !colspan=2 |Pavaduotojas !style="background:#66BB66; color:white;" rowspan=2 |(2) (1882–1975 m.) !style="background:#6699FF; color:white;" |3 (1891–1976 m.) !style="background:#66BB66; color:white;" |(2) (1882–1975 m.) !style="background:#6699FF; color:white;" |(3) (1891–1976 m.) !style="background:#66BB66; color:white;" |(2) (1882–1975 m.) !style="background:#66BB66; color:white;" rowspan=2 |4 (1899–1971 m.) !style="background:#66BB66; color:white;" rowspan=2 |5 (1917–1999 m.) !style="background:#6699FF; color:white;" |6 (1920–2017 m.) !style="background:#66BB66; color:white;" |(5) (1917–1999 m.) !style="background:#66BB66; color:white;" |7 (1925–2006 m.) !style="background:#6699FF; color:white;" |8 (1926–2011 m.) !style="background:#66BB66; color:white;" |(7) (1925–2006 m.) !style="background:#6699FF; color:white;" rowspan=2 |(8) (1926–2011 m.) !style="background:#66BB66; color:white;" rowspan=2 |(7) (1925–2006 m.) !style="background:#66BB66; color:white;" rowspan=3 |9 (1932–2014 m.) !style="background:#6699FF; color:white;" |10 (gimė 1947 m.) !rowspan=3 style="background:#66BB66; color:white;" |11 (gimė 1951 m.) !style="background:#66BB66; color:white;" |12 (gimė 1960 m.) !rowspan=3 style="background:#6699FF; color:white;" |13 (gimė 1951 m.) ! rowspan="2" style="background:#6699FF; color:white;" |14 (gimė 1979 m.) ! style="background:#66BB66; color:white;" |15 (gimė 1960 m.) ! style="background:#6699FF; color:white;" |(14)
CD Mafra
Clube Desportivo Mafra – Portugalijos futbolo klubas iš Mafros.
Istorija
Klubas įkurtas 1965 m. Pastaraisiais dešimtmečiais žaidė trečios arba ketvirtos pakopos pirmenybėse.
2014/2015 m. sezone Campeonato Nacional F grupėje liko antri, bet sugebėjo nugalėti atkrinatmųjų varžybų ciklą ir pateko į LigaPro pirmenybes.
2015/2016 m. žaidė antros pakopos pirmenybėse, bet liko 21 vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
Marc-Antoine Charpentier
Markas Antuanas Šarpantjė (, 1643 m., Paryžius – 1704 m. vasario 24 d., ten pat) – XVII a. pabaigos Prancūzijos baroko kompozitorius.
CD Mafra
Istorija
Namų rungtynes žaidžia „Estádio Municipal de Mafra“ stadione, kuris talpina 1 200 žiūrovų.
Marc-Antoine Charpentier
Biografija
Markas Antuanas Šarpantjė gimė 1643 m. Paryžiuje. Ilgą laiką dėl gimimo metų buvo abejojama, o diena tebėra nežinoma. Jo tėvas buvo meistras-raštininkas. Apie jo jaunystę nežinoma nieko. Tikėtina, kad jis mokėsi pas jėzuitus. Buvo paplitusi istorija, kad M. A. Šarpantjė kilęs iš menininkų giminės ir jaunystėje keliavo į Romą, kad taptų tapytoju. Nėra rasta jokių dokumentų, kurie patvirtintų šią istoriją. Jis tikriausiai atvyko į Romą 1666 ar 1667 m. Pasak istorijos, jis mokėsi muzikos pas kompozitorių Dž. Karisimį trejus metus, kuo abejojama. Visgi aišku, kad M. A. Šarpantjė buvo gerai susipažinęs su to meto Italijos kompozitorių kūrybą: du anksčiausi žinomi M. A. Šarpantjė parašai buvo aptikti jo turėtose Dž. Karisimio ir F. Baretos kūrinių kopijose. Grįžusį iš Romos kompozitorių rėmė grafienė Marija de Loren (Lotaringietė, de Giz), kuri jį apgyvendino savo rūmuose Paryžiuje. M. A. Šarpantjė jai dirbo rūmų kompozitoriumi ir dainininku iki grafienės mirties 1688 metais.
Pažintis su įtakinga Gizų gimine matyt suvedė M. A. Šarpantjė su karališkąja teatro trupe (Moljero trupe). Tuo metu Ž. B. Liuli apleido bendradarbiavimą su trupe ir jo funkcijas perėmė M. A. Šarpantjė. 1672 m. įvyko teatro pasirodymas su vien M. A. Šarpantjė muzika ir jis bendradarbiavo su trupe vėlesnius du dešimtmečius (1680 m. pervadinta į Comédie-Française). Mercure galant žurnalo 1679 m. rugsėjo numeryje pranešta, kad M. A. Šarpantjė sukūrė muziką mišioms Šv. Liudviko šventės proga, kurias užsakė dvaro dailininkas Šarlis Le Brenas. 1680 m. pranešta apie besirenkančius klausytojus į cistersų Bua abatiją išgirsti M. A. Šarpantjė Tenebrae kompozicijas. Kompozitorius kūrė trijų balsų motetus ir kitiems vienuolynams, tarp jų Port Rojalio, kuriam dar sukūrė mišias su atskiromis dalimis, dedikuotomis vienuolyno šventiesiems Pranciškui ir Margaritai. 1679−80 ir 1682−83 m. jis buvo pakviestas kurti muziką Prancūzijos dofino kapelai. Pasak Mercure galant, jo motetai patiko karaliui Liudvikui XIV. Tikėtina, kad būtent dofino kapelos muzikantams M. A. Šarpantjė sukūrė didelės apimties motetą 1683 m. mirus karalienei Marijai Terezai (In obitum augustissimae nec non piissimae gallorum reginae lamentum) ir jį akomponuojantį De profundis.
M. A. Šarpantjė dirbo kapelmeisteriu jėzuitų Klermono kolegijoje (1683 m. pervadinta į Liudviko Didžiojo kolegiją) ir vėliau muzikos metru jėzuitų principinėje Šv. Liudviko bažnyčioje Paryžiuje. Jo darbas pas jėzuitus truko apie 10 metų, maždaug iki 1690-ųjų vidurio. 1683 m. M. A. Šarpantjė pretendavo į naujai įkurtą muzikos režisieriaus ir kompozitoriaus pareigybę karaliaus Liudviko XIV dvare, tačau pasitraukė iš konkurso dėl suprastėjusios sveikatos. Matyt atsilygindamas už darbą su dofino kapela, Liudvikas XIV tais pačiais metais skyrė kompozitoriui pensiją. 1692−93 m. M. A. Šarpantjė buvo Šartro hercogo Filypo Orleaniečio, būsimo Prancūzijos regento, muzikos mokytoju. 1693 m. Paryžiaus operoje pastatytas garsiausias kompozitoriaus kūrinys − dramatinis muzikinis vaidinimas „Medėja“ pagal T. Kornelio (P. Kornelio brolio) libretą. Šis pastatymas sulaukė neprielankių įvertinimų tikriausiai įtakojus neperseniausiai mirusio Ž. B. Liuli gerbėjams, kuriems nepatiko esą italizuotas M. A. Šarpantjė muzikos stilius. 1698 m. muzikos metro pareigybės vieta Šv. Koplyčioje Teisingumo rūmuose tapo laisva mirus ankstesniam metrui. Tai buvo antra pagal prestižą religinė muzikinė pareigybė po karaliaus dvaro Versalyje kapelos muzikos metro. Įsikišus Šartro hercogui, į šią vietą buvo paskirtas M. A. Šarpantjė. Jis Šv. Koplyčioje išdirbo iki mirties, vadovavo ceremonijų ir apeigų muzikinei daliai, kūrė muziką joms ir mokė choro berniukus dainavimo. Kai kurie brandžiausi kompozitoriaus kūriniai sukurti atlikimui Šv. Koplyčioje: motetai Motet pour une longue offrande (1698–99), Judicium Salomonis (1702) ir mišios Assumpta est Maria. Markas Antuanas Šarpantjė mirė 1704 m. vasario 24 d., Paryžiuje. Pasak liudijimo, jis buvo palaidotas Šv. Koplyčioje, bet jo kapas nerastas. Labai mažai kompozitoriaus kūrinių buvo publikuoti jo gyvenimo metu. Didžiąją dalį M. A. Šarpantjė kūrybos sudaro religiniai (sakraliniai) vokaliniai kūriniai. Tai 11 mišių, 84 kūrinių psalmėms, 207 motetai − viso apie 500 religinių kūrinių. Kita svarbi M. A. Šarpantjė kūrybos dalis − apie 30 kūrinių teatrui.
Turkanai
Turkanai (sav. ŋaTurkana) – Rytų Afrikos tauta, priklausanti nilotams. Gyvena šiaurės vakarų Kenijoje ir Etiopijoje, Turkanos ežero apylinkėse. Populiacija – beveik 1 mln. žmonių (XX a. II pusėje – 360 000). Kalba turkanų kalba, priskiriama Rytų Sudano kalboms. Dauguma turkanų išpažįsta tradicinę savo tikybą, kiti – musulmonai (sunitai).
Savo ovalaus plano būstą turkanai stato iš džiovinto mėšlo. Nuo XX a. vid. kai kurie kuriasi nuolatinėse gyvenvietėse, kuriose yra pagrindinės administracinės ir ūkinės reikmės.
Tradiciniai turkanų rūbai – audeklinis apdaras (vyrų) ir prikyštė (moterų). Gausiai puošia kūną ir rūbus, dažosi ochra, kuria įmantrias šukuosenas. Vyrai būtinai nešiojasi peilį, skydą, ietis.
Turkanų virtuvės pagrindą sudaro pieno produktai, rečiau mėsa. Geria šviežią gyvulių kraują.
Gano turkanai mažosiomis šeimomis. Santuoka patrilokalinė. Dalijasi į keletą gentinių-gimininių grupių, kurioms vadovauja vadai. Suaugę vyrai buriasi į draugijas, iš kurių svarbiausia – karių-moranų (jai priklauso 15–45 m. amžiaus vyrai). Rengdami grobimus į kitų gyvulių augintojų žemes moranai išsirenka savo vadus.
San Agustinas
San Agustinas („Šv. Augustinas“) – reiškia keletą vietovių ispanakalbėse šalyse:
Gegužinė (Šilalė)
Gegužinė – buvęs kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Girdiškės.
Šiaurės šalys
Šiaurės šalys apima regioną Šiaurės Europoje ir Šiaurės Atlante, kurį sudaro Danija, Islandija, Norvegija, Suomija bei Švedija (visos, kurios naudoja Šiaurės kryžių savo vėliavose) ir jų asocijuotos teritorijos, įskaitant Alandų ir Farerų salas, Grenlandiją ir Svalbardą. Kartais Skandinavija laikoma sinonimu Šiaurės šalių sąvokai, tačiau pačiose Šiaurės šalyse šios sąvokos nelaikomos tapačiomis. alt=NB8 šalys|miniatiūra|[[NB8 šalys]] Nuo 2000 rugpjūčio 29–30 d. vykusiame Šiaurės ir Baltijos šalių susitikime Danijoje buvo nuspręsta, kad tokius susitikimus vadins: NB8 (Šiaurės ir Baltijos šalių aštuonetas).
XIX a. pradžia – 1945 m.
1809 m. Švedijoje buvo priimta nauja konstitucija – Švedijoje baigėsi absoliutizmas, bet valdžia išliko sukoncentruota elito rankose. 1866 m. keturių luomų susirinkimą pakeitė dviejų rūmų parlamentas Riksdagas. 1907 m. vyrams suteikta visuotinė balso teisė
Europos revoliucijų metu 1848 m. Holšteino kunigaikštystės, priklausiusios Danijos karūnai liberalai ėmė reikalauti naujos konstitucijos. Ji buvo priimta 1849 m. Monarchija išliko, bet varžoma dviejų rūmų parlamento. 1915 m. Danijoje įvesta visuotinė balso teisė.
Kylio taikos sutartimi 1814-aisiais Norvegija iš Danijos karalystės buvo perduota Švedijos karalystei. Tais pačiais metais 112 delegatų Eidsvolyje parengė naują Norvegijos konstituciją, kuria buvo įkurtas Norvegijos parlamentas – Stortingas. Norvegijos karaliui atsisakius sosto, parlamentas nubalsavo už uniją su Švedija. Visuotinė balso teisė Norvegijoje įvesta 1913-ais metais.
Islandijoje 1843 m., po 44 metų pertraukos buvo sušauktas parlamentas – Altingas. 1871-ųjų statuso aktu patvirtinta, kad Islandija yra neatskiriama Danijos karūnos dalis. 1915 m. Islandijoje įvesta visuotinė balso teisė, o šalis nepriklausomybę paskelbė 1944-aisiais. Suomija nuo 1809-ųjų priklausė carinės Rusijos imperijai. Šalis turėjo plačias autonomijos teises. 1905 m. keturių luomų susirinkimą pakeičia parlamentas – Eduskunta. 1917 m. Suomija paskelbia nepriklausomybę.
XX a. 4-asis dešimtmetis – politinio stabilumo ir konsensuso politikos Šiaurės šalyse pradžia, kai socialdemokratinėms partijoms pavyko sudaryti koalicijas su žemės ūkio partijomis. Danijoje 1933-ųjų sausį socialdemokratai pasiekė susitarimą, garantuojantį jiems daugumą parlamente, su socialliberalais (Radikala Venstre) ir Žemės Ūkio partija (Venstre). 1933-ųjų gegužę švedų Socialdemokratinė Darbo partija (Sveriges Socialdemokratiska Arbetaparti) užsitikrino Žemės Ūkio partijos paramą. Norvegijoje toks susitarimas pasiektas 1935-aisiais, o Suomijoje – 1937-aisiais. Šioje šalyje buvo pasiektas trišalis susitarimas tarp liberalų, socialdemokratų ir Žemės Ūkio partijos. 1934-aisiais susitarimą Islandijoje pasiekė liberalių pažiūrų žemės ūkio Progresyvi partija ir Darbo partija, kuriai koalicijoje teko mažiau svarbus vaidmuo.
1945–1970
Partinio stabilumo laikotarpis Skandinavijoje nuo 1930-ųjų iki 1970-ųjų metų vadinamas „politiniu įšalimu“ (frozen model) ir pasižymėjo dviem pagrindiniais bruožais:
Iki 1970 m. Skandinavijos partinė sistema buvo sudaryta iš 5 ar 6 partijų (Islandijoje – 4). Šios partijos bendrai buvo suskirstytos į du blokus: Politikų teigimu, politinių partijų atsiradimas atspindėjo socialinį pasiskirstymą XIX a. pabaigoje. Tuo metu Skandinavijoje pagrindiniai socialiniai sluoksniai buvo įtakoti: Nuo 1945-ųjų socialdemokratų partijų sėkmė Skandinavijoje buvo žymiai didesnė nei likusioje Europos dalyje. Tai aiškintina tuo, kad skandinavų darbininkų klasė dažniausiai buvo homogeniška, dažnai labai organizuota, taip pat nebuvo ryškių etninių ar religinių skirtumų, kurie galėtų padalinti darbininkų klasę. Svarbus ir socialdemokratų gebėjimas patraukti palaikančiuosius ir iš kitų socialinių klasių. Skandinaviškoji socialdemokratų partija iš ,,darbo liaudies partijos“ tapo „liaudies partija“ (people‘s party), o veikimo kryptis – nebe ginti proletariato interesus, tačiau veikti nacionalinio intereso vardan. Taigi socialdemokratų gebėjimas pasiekti ideologinius kompromisus bei formuoti rinkimų koalicijas su kitomis partijomis paaiškina jų sėkmę Skandinavijoje.
Nuo 1970 m.
„Politinio įšalimo“ pabaiga laikytini 1970-ieji metai, kai Šiaurės šalyse prasidėjo įvairūs politiniai procesai, pakeitę šių šalių politines sistemas. Tais metais Suomijoje 10,5 % balsų rinkimuose į Eduskuntą iškovojo Suomių Kaimo partija (Suomen maaseudun puolue), padidinusi turimų vietų parlamente skaičių nuo 1 iki 18, lyginant su praeitais rinkimais. Danijoje 1972 m. susikūrusi Progreso partija (Fremskridtspartiet), pasisakiusi už mokesčių mažinimą, vyriausybės išlaidų mažinimą bei siūliusi pakeisti visą šalies gynybos sektorių atsakikliais su įrašytomis žinutėmis „Mes pasiduodame“ rusų kalba, 1973-iųjų rinkimuose laimėjo 28 vietas parlamente iš 179. Tais pat metais Norvegijoje 5% balsų surinko ir 4 vietas parlamente gavo naujai susikūrusi Anders Lange Partija Už Stiprų Mokesčių, Pareigų ir Viešojo Kišimosi Mažinimą, vėliau pasivadinusi Progreso partija. 1976-aisiais Švedijoje socialdemokratai po 44 metų pertraukos nepateko į valdančiąją koaliciją.
Stipruoliai
Stipruoliai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Miežiškių.
Šiaurės šalys
Nuo 1970 m.
8-asis dešimtmetis laikytinas krikščioniškų partijų ir feministinių judėjimų Šiaurės šalyse pradžia. Po 1980-ųjų referendumo dėl banduolinės energetikos Švedijoje susiformavo Žaliųjų partija, į parlamentą pirmą kartą patekusi 1988-aisiais. Suomijos žaliesiems tai pavyo padaryti anksčiau – 1983-aisiais.
Užsienio politikos klausimai lėmė naujosios kairės partijų susiformavimą, o masinės imigracijos klausimas įkvėpė naujos gyvybės Šiaurės šalių dešiniesiems. Augant opozicijai NATO narystei 6-ajame dešimtmetyje, Danijoje Akselis Larsenas įkūrė Socialistinę Žmonių partiją, kuri pakeitė komunistus kaip tolimosios kairės atstovus parlamente po 1959-ųjų metų rinkimų. Norvegijoje dėl opozicijos NATO atskilo kairysis Darbo partijos sparnas. Švedijos Kairės partija, 1998-ųjų rinkimuose gavusi 12% balsų, ir Norvegijos Socialistinė Žmonių partija, 2001-aisiais parlamento rinkimuose surinkusi 12,5% balsų, buvo euroskepticizmo gynėjos. Retorika, nukreipta prieš masinę imigraciją į Šiaurės šalis, lėmė dešiniųjų partijų sėkmę XXI a. pradžios rinkimuose.
2001 m. Danijos Žmonių partija gavo 12% balsų rinkimuose į parlamentą, o Suomijoje ir Norvegijoje tokios sėkmės susilaukė atitinkamai Tikrųjų Suomių ir Progreso partijos.
Rytų aukštaičių patarmė
Rytų aukštaičių patarmė (etnografiškai vadintina aukštaičių tarme) – lietuvių kalbos aukštaičių tarmės patarmė, vartojama rytiniame šios tarmės areale. Pagal 1965 m. lietuvių kalbos tarmių skirstymą, į rytų aukštaičių patarmės vartojimo arealą patenka iš esmės visa etnografinė Aukštaitija, didžioji dalis Vilniaus krašto, pietryčių Žiemgala.
Arealas
thumb|300px|Lietuvių tarmių žemėlapis (Zinkevičius ir Girdenis, 1965 m.). Rytų aukštaičių tarmės: {{legend|#000080|vilniškių}}{{legend|#B0E0E6|širvintiškių}}{{legend|#00BFFF|kupiškėnų}}{{legend|#6495ED|uteniškių}}{{legend|#4169E1|anykštėnų}}{{legend|#66CDAA|panevėžiškių}} Rytų aukštaičių patarmės plotas yra į rytus ir šiaurės rytus nuo linijos Kriukai–Kirbaičiai–Krekenava–Vepriai–Kernavė–Dieveniškės.
Pagal 1965 lietuvių kalbos tarmių klasifikaciją skiriamos šios didesnės šnektų grupės:
Fonetinės ypatybės
Kai kurių krikščioniškų vardų tarimas (pvz., Undrius ‘Andrius’, Untanas ‘Antanas’) ir tikrinių žodžių senuosiuose istoriniuose šaltiniuose rašymas (plg. XIII a. Ipatijaus metraštyje Dov’sprunk’ ‘Dausprangas’; XIV a. vokiečių kronikininkų kelių į Vilnių aprašymuose Swyntoppe, Swintappe ‘Šventoji’) rodo, kad dvigarsius am, an, em, en didesnė (rytinė) rytų aukštaičių patarmės dalis jau apie XI–XII a. buvo išvertusi um, un, im, in, manoma, dar anksčiau nosiniai balsiai ą, ę pakeisti į ų, į.
Leksika
Leksika panaši į bendrinės kalbos, nors yra ir regioninių žodžių, o paribyje bei mišriai su slaviškomis tautomis gyvenantys rytų aukštaičiai gausiai vartoja slavybes. Rytų aukštaičių žodžių pavyzdžiai: duon(a)kepė̃ ‘duonkubilis’, gur̃bas ‘tvartas’, kùltuvas ‘spragilas’, lydỹs ‘lydeka’, versmė̃ ‘šaltinis’, vežė̃čios ‘vežimas, ratai’, žiauberė̃ ‘duonos kepalo kampelis, kietos plutos gabalėlis’, dugnỹs ‘dugnas’, sčiūrỹs ‘pusiasalis’, skaudrùs ‘sraunus’ ir kt.
Omahekės regionas
Omahekės regionas  – vienas iš 13-os Namibijos regionų, esantis šalies rytinėje dalyje, prie sienos su Botsvana. Administracinis centras – Gobabis. Plotas 84 732 km². Gyventojų – 67 496 (2001 m. duomenys). Gyventojų tankumas – 0,8/km².
Regionas skirstomas į 7-ias apygardas. Šiaurėje Omahekės regionas ribojasi su Očozondžupos provincija, vakaruose – Chomaso, pietuose – Hardapo regionais.
Rakališkis (viensėdis)
Rakališkis – buvęs viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 11 km nuo Obelių.
Kazlų Rūdos botaninis-zoologinis draustinis
Kazlų Rūdos botaninis-zoologinis draustinis – savivaldybės gamtinis draustinis Lietuvoje, Kazlų Rūdos savivaldybėje, 3,5 km į šiaurės vakarus nuo Kazlų Rūdos, Kazlų Rūdos miškuose. Įsteigtas 1996 m.
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti etalonines Pietvakarių Lietuvos regiono pušynų ir juodalksnynų bendrijas. Teritorija taip pat priklauso Natura 2000 saugomų buveinių tinklui: saugomos buveinės yra žolių turtingi eglynai, viržynai, pelkėti lapuočių miškai, pelkiniai miškai, aliuviniai miškai, aliuvinės pievos.
Ziusudra
Ziusudra – didvyris šumerų mitologijoje, legendinis Šurupako valdovas.
Pasak mito, dievai nusprendę sunaikinti žmoniją tvanu, tačiau dievas Enkis su šiuo sprendimu nesutikęs. Dievų sumanymą jis atskleidęs Ziusudrai, kuris garsėjęs nuolankumu ir paklusnumu. Pagal Enkio nurodymus Ziusudra pasistatęs didžiulį laivą ir sėkmingai išgyvenęs tvaną. Nurodoma, kad jam pasibaigus, parpuolęs kniūbsčias prieš dievus Anu ir Enlilį. Už dievobaimingumą buvo dievų apdovanotas nemirtingumu. Po to Ziusudra gyvenęs Dilmuno šalyje.
Gretinamas su Nojumi, apie kurį pasakojama Senajame Testamente, Pradžios knygoje. Atitikmuo babiloniečių Gilgamešo epe – Utnapištis.
CD Fátima
CD Fátima – Portugalijos futbolo klubas iš Fatimos.
Istorija
Klubas įkurtas 1966 m. Žaidė žemesniųjų pakopų pirmenybėse.
Dalyvavo antros pakopos pirmenybėse, bet jose nesugebėdavo įsitvirtinti.
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia „Estádio Papa Francisco“ stadione, Fatimoje.
Lei Chien-ying
Lei Chien-ying (g. 1990 m. balandžio 17 d.) – Taivano šaulė iš lanko. Pasaulio čempionė ir olimpinė prizininkė.
Biografija
2012 m. pateko į nacionalinę rinktinę atstovauti Kinų Taipėjų 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Komandinėje rungtyje sportininkė su šalies rinktine pralaimėjo ketvirtfinalyje Rusijos komandai. Individualiuose varžybose pirmame ture 6-0 nugalėjo atstovę iš Turkijos, bet 4-6 pralaimėjo šauliai iš Danijos. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse individualioje rungtyje antrame ture pralaimėjo Pietų Korėjos atstovei Choi Mi-sun ir iš tolimesnės kovos pasitraukė. Komandinėje rungtyje pelnytas bronzos medalis.
2019 m. pasaulio šaudymo iš lanko čempionate Lei Chien-ying finale įveikė Pietų Korėjos atstovę Kang Chae Young ir pirmą kartą tapo pasaulio čempione.
Nandinas
thumb|250px|Lepakšio šventyklos Nandinas ([[Andhra Pradešas)]]
Nandinas ( – 'laimingasis') – mitologinis baltas jautis hinduistų mitologijoje. Laikomas Šivos draugu, patarnautoju, sąjungininku, laikomas Šivą nešančiu gyvūnu (vahana). Nandinas – svarbus šaivistinės ikonografijos elementas. Jo skulptūros būtinos Šivos šventyklose, skulptūrose ir paveiksluose Šiva vaizduojamas jojantis Nandinu.
Pirmaisiais m. e. amžiais pats Šiva monetose vaizduotas jaučio pavidalu, todėl manoma, kad Nandinas galimai atitinka paties Šivos zoomorfinį pavidalą.
Stirbišiai
Stirbišiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Vaiguvos.
Buška
Buška (Buškys, Buseika) – Lietuvos bajoras, Valimantaičių ir Kęsgailų giminių pradininkas, Valimanto tėvas.
1366 m. Vygandas Marburgietis Maišiagalos žemėje, kurios kaimynystėje vėliau buvo Valimantaičių tėvonija, mini kryžiuočių sutiktą 400 lietuvių būrį, kuriam vadovavo Busko.
Kauno viršūnė
Kauno viršūnė – 5400 m aukščio viršukalnė pietvakarinėje Pamyro dalyje, Šugnano kalnagūbryje (Tadžikistanas).
Buška
1379 m. Trakų sutartyje dalyvavo bajoras Buschke (Jogailos aplinkos bajoras).
Kauno viršūnė
1977 m. liepos 22 d. pirmąkart į šią viršukalnę įkopė topografų ekspedicijoje Pamyre dalyvavę 3 Kauno alpinistai ir 1 latvis: broliai Eugenijus ir Romualdas Bajorai, Kęstutis Virbalis ir Valdis Kikanas. Alpinistai įkopė viena, o nusileido kita puse (patogesne). Be Kauno, jie įkopė į dar dvi bevardes viršukalnes. Ekspedicijos dalyvio K. Virbalio teigimu, užkopę į bevardę kalno viršūnę, alpinistai pastatė vadinamąjį akmenų turą, o į jo vidų įdėjo raštelį, kuriame užrašyti įkopimo metai, ekspedicijos dalyvių pavardės, orų sąlygos.
Buška
1385 m. Wegeberichtai Deltuvos žemėje lokalizuoja Buškos kaimą, Busekindorf.
Kriptovaliuta
Kriptovaliuta – skaitmeninė valiuta, leidžianti anonimiškai atlikti internetinius mokėjimus tiesiogiai tarp vartotojų (P2P), nesinaudojant bankais ar kitais tarpininkais. Kriptovaliutos yra decentralizuotos, neprižiūrimos jokios šalies valdžios institucijų ir nėra leidžiamos centrinių bankų, jų operacijų kodai užšifruojami kriptografijos dėka. Kriptovaliuta atlikus finansinę operaciją, ši operacija įrašoma į tos valiutos „blokų grandinę“. „Blokų grandinė“ yra tarsi kriptovaliutos buhalterinė knyga, kurioje saugiai kaupiama informacija apie kiekvieną kada nors ta kriptovaliuta atliktą operaciją. Kriptovaliutų vienetai sukuriami vykstant technologiniam procesui, vadinamam „kasimu“. Kriptovaliutą norintys kasti žmonės parsisiunčia ir į kompiuterį įdiegia tam skirtas programas. Tada kompiuteris atlieka matematinius skaičiavimus, kurių metu kuriami nauji kriptovaliutų vienetai.
2017 m. atsirado daugybė tarpininkų, keičiančių eurus, dolerius ir kt. valiutas į bitkoinus, taip pat siūlančių atsidaryti sąskaitas. „Bitcoin“ pagal rinkos kapitalizaciją yra brangiausiai įvertinta valiuta. 2017 m. bitkoinas tapo spekuliacijų taikiniu, jo kaina taip smarkiai svyravo, jog su valiuta buvo nebegalima atsiskaityti internetu. Atsiradus daugybei tarpininkų, padidėjo ir bitkoino vagysčių rizika, įvairių sukčių. Per juos išnyko ir anonimiškumas. Kompiuteriniai įsilaužėliai ne kartą buvo pavogę milijonines „Ethereum“ platformos „Eterio“ valiutos sumas ir jie liko nenubausti. Be to, 2017 m. atsirado beverčių kriptovaliutų tarpininkų, siūlančių praturtėti finansiškai nenuovokiems žmonėms. Viena iš jų, „Dogecoin“, sukurta kaip parodija.
2021 m. yra priskaičiuojama daugiau kaip 8300 skirtingų kriptovaliutų. Dauguma naujų kriptovaliutų yra išleidžiama į rinką per pirminius kriptovaliutų siūlymus. Vieną sėkmingiausių pirminių kriptovaliutos siūlymų atliko lietuviškas startuolis „Bankera“, kuris pritraukė 122 mln. eurų, kitais duomenimis 150 mln. JAV dolerių ir rinkai pasiūlė 10 mlrd. kriptovaliutos žetonų (BNK). Kai kurių šaltinių įvardijama apgaule.
Raubatonių apylinkė
Raubatonių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Vilkijos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkijos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Padauguvos apylinkės.
Jaučakių apylinkė
Jaučakių apylinkė (arba Jaučiakių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Vilkijos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkijos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Padauguvos apylinkės.
Atsakomybė ginti
Atsakomybė ginti  – gimstanti tarptautinių santykių ir žmogaus teisių norma, kuria siekiama užkirsti kelią karo nusikaltimams, genocidui, etniniam valymui bei nusikaltimams žmogiškumui. Ši norma kildinama iš kitų tarptautinės teisės normų ir principų, daugiausiai susijusių su valstybių suverenitetu, taika bei saugumu, žmogaus teisėmis ir ginkluotais konfliktais. RtoP užtikrina visas galimas priemones masiniams žmogaus teisių pažeidinėjimams sustabdyti: derybas (diplomatiją), išankstinio perspėjimo mechanizmus, ekonomines sankcijas ir ginkluotos jėgos panaudojimo galimybę pagal Jungtinių Tautų Chartijos VII straipsnį.
Istorija
Valstybių atsakomybės užtikrinti gyventojų saugumą principas atsirado dar visai neseniai, bet siekis išsaugoti kuo daugiau žmonių gyvybių ir užkirsti kelią didelio masto žudynėms nėra naujas. Remiantis šiuo siekiu 1864 m. buvo įkurtas Raudonasis Kryžius, o vėliau ir kitos panašios tarptautinės organizacijos, teikiančios pagalbą nukentėjusiesiems nuo karų, vidinių neramumų ar kitokių krizių. 1948 m. Jungtinių Tautų Organizacija, reaguodama į holokausto pasekmes išleido rezoliuciją Nr. 260, kuria remiantis buvo priimta konvencija „Dėl kelio užkirtimo genocido nusikaltimui ir baudimo už jį“. Ne mažiau reikšmingi buvo karai Indokinijoje šeštajame ir septintajame dešimtmetyje, kuomet daugybė žmonių visame pasaulyje bene pirmą kartą turėjo galimybę per televiziją pamatyti visus karo žiaurumus. Vis dėlto akivaizdžiausias poreikis įtvirtinti kolektyvinius valstybių įsipareigojimus apsaugoti piliečius atsirado po tarptautinės bendruomenės nesugebėjimo išspręsti tokias krizes, kaip genocidas Ruandoje 1994-aisiais ir žudynės Srebrenicoje 1995 m.
Po NATO intervencijos į Jugoslaviją 1999-aisiais kilo daugybė diskusijų dėl karinių intervencijų teisėtumo, ir po keleto metų, 2001-aisiais, tuometinio JT generalinio sekretoriaus Kofio Anano iniciatyva, pirmą kartą buvo pristatyta Atsakomybės ginti idėja. Tais pačiais metais Kanadoje buvo įkurta speciali komisija (International Commission on Intervention and State Sovereignty, ICISS), parengusi pagrindu naujai Atsakomybės ginti normai tapusį pranešimą. Pranešime buvo teigiama, kad valstybės suverenitetas yra ne tik teisė, bet ir atsakomybė, o bet kurioje šalyje vykstant masiniams žmogaus teisių pažeidinėjimams tarptautinė bendruomenė, kaip kraštutinę (paskutinę) priemonę, galėtų įvykdyti humanitarinę intervenciją. Afrikos šalys, kurioms ši norma buvo ypač aktuali, palankiai priėmė atsakomybės ginti koncepciją ir įtraukė ją į neseniai įkurtos Afrikos Sąjungos chartiją. Galiausiai 2005 m. vykusiame Jungtinių Tautų susitikime (World Summit 2005) valstybės narės vieningai išreiškė palaikymą Atsakomybės ginti idėjai ir įtraukė šį principą į susitikimo ataskaitą (Outcome Document). 2006-aisiais savo paramą RtoP įtvirtino JT Saugumo Taryba; tais pačiais metais Ban Ki-moon‘as pristatė ataskaitą, raginančią formalizuoti naująją normą ir 2009-aisiais JT Generalinė Asamblėja priėmė rezoliuciją (A/RES/63/308), kurioje tarptautinė bendruomenė raginama toliau vystyti ir skatinti Atsakomybės ginti doktriną.
== Svarbiausi principai ==
Atvejai
Atsakomybės ginti norma buvo taikoma: