cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvių literatūra
Žanrai
Taip pat klesti autožanrai (dienoraščiai, memuarai, laiškai ir kiti biografiniai pasakojimai). Dokumentiniai žanrai dažniausiai vaizduoja praėjusį laiką; karo bei pokario įvykiai tebegyvavo žmonių atmintyje, bet viešai buvo galima skelbti tik oficialiają istorijos versiją. Įspūdingai laiką liudija dailės klasiko Augustino Savicko memuarų knyga „Žalia tyla“ (2002), poeto Marcelijaus Martinaičio biografiniai užrašai „Mes gyvenome“. Net kelios sovietmečiu brendusių žmonių kartos dažnai vadintos „prarastosiomis“. Daugelis nebuvo linkę su tuo sutikti: poeto Algimanto Baltakio dienoraščiai vadinasi „Gimiau pačiu laiku“ (2008), žurnalisto Laimono Tapino – „Prarasto laiko nebūna“ (2004). Taip pat leidžiami ir sovietinės ideologijos neišsižadėjusių asmenų memuarai, kuriuose giriami buvę laikai.
Kuo daugiau epocha palieka dienoraštinių įrašų, tuo ryškiau, apčiuopiamiau ji matoma. Lietuvoje daugėja išliekamos vertės diaristikos. Gerai žinomi intelektualiniai Alfonso Nykos-Niliūno „Dienoraščio fragmentai“ (2002–2003), Jono Meko „Žmogus be vietos: nervuoti dienoraščiai“ (2000), Marcelijaus Martinaičio „Tylintys tekstai: užrašai iš raudonojo sąsiuvinio“ (2006), tęstiniai Sigito Gedos kasdienybės užrašai, Vytauto Kubiliaus dienoraščiai (dvitomis, apimantis 1947–2004).
Plačioji platužė
Plačioji platužė (Lobaria pulmonaria) – platužinių (Lobariaceae) šeimos kerpių rūšis. Paplitusi Europoje, Azijoje, Afrikoje, Šiaurės Amerikoje, daugiausiai drėgnose vietoje.
Lietuvių literatūra
Žanrai
Sustiprėjus komercinėms leidykloms, jaučiama stipri masinės kultūros invazija, pasireiškia mažesnis reiklumas kūrinių estetiniam lygiui. Knygos kaip vieneto virtimas preke (ne tiek pažinimo, kiek vartojimo objektu) labiau pakeitė jos turinį ir raišką negu pats Nepriklausomybės atgavimo faktas ar sovietinės cenzūros išnykimas. Dauguma dabar kuriamų knygų yra iš karto formuojamos pagal rinkodarinę strategiją. Atkuto lietuviškasis detektyvas, susiformavo trileriai, atsivėrus sienoms padaugėjo kelionių prozos ir nuotykinės literatūros, o pensininkės arba aktorės gausiai kuria meilės romanus, dažniausiai varijuodamos tą pačią Pelenės istoriją. Populiarioji literatūra sėkmingai reklamuojama ir gali tapti pagrindine literatūros gyvenimo formuotoja. Kritika sunerimusi, kad rašytojas atsisako asmenybiškumo ir vertybių, nebesirūpina kalba kaip menu, o rašo leidykloms, knygų mugėms ir apskritai ima dirbti dėl šlovės ir pinigų.
Plačioji platužė
Gniužulas lapiškas, 10-30 cm ilgio, 5-20 cm pločio. „Lapai“ karpytais kraštais, dideli, gremėzdiški. Dažniausiai prisitvirtina prie medžio žievės, rečiau – prie samaningų uolų. Sausas plačiosios platužės gniužulas gelsvai rudas, o suvilgytas vandeniu – ryškiai žalias. Dauginasi sporomis, kurios auga „lapų“ paviršiaus taurelėse.
Lietuvių literatūra
Žanrai
Žurnalistinis romanas – vienas populiariausių Lietuvoje pastarąjį dešimtmetį. Tokio romano fenomenas – būdingas reiškinys Vakarų literatūros pasaulyje. Juos nebūtinai rašo žurnalistai, bet dažnai ir jie. Žurnalistinis romanas kuriamas iš aktualijų, jam kone privalomas skandalo elementas. Tipiški bruožai: intriguojantis siužetas, netradicinė erotika, žvali intonacija, bėglūs trumpi sakiniai, veiksminga reklamos kalba.
Plačioji platužė
Seniau plačioji platužė naudota plaučių ligoms gydyti.
Lietuvių literatūra
Nepriklausomybės debiutantai
miniatiūra|250px|right|Jauniausios kartos atstovas, prozininkas ir dramaturgas [[Marius Ivaškevičius|M. Ivaškevičius]] Talentingiausi dešimtmečio debiutantai – Marius Ivaškevičius, Renata Šerelytė, Laura Sintija Černiauskaitė, Andrius Jakučiūnas.
Plačioji platužė
Lietuvoje reta, įtraukta į Raudonąją knygą.
Lietuvių literatūra
Nepriklausomybės debiutantai
Ivaškevičiui būdingos poleminės idėjos, novatoriška raiška ir nestandartinė socialinė laikysena. Iš kitų pastarojo dešimtmečio jaunų rašytojų išskiria sąmoningas požiūris į poetinės kalbos vaidmenį tekste ir esminių kūrybos vaizdinių kildinimas iš nacionalinės savasties. Nemažą diskusiją sukėlė romanas „Žali“ (2002), pasiūlęs nuromantintą, subuitintą partizanų karo prieš sovietinius okupantus versiją. Bendraamžis poetas Arnas Ališauskas teigia, kad Ivaškevičius sugebėjo „naujai prabilti apie senus dalykus ir reabilituoti Lietuvos tematiką“. Jakučiūnas – itin provokatyvus autorius, kiekviename iš savo trijų romanų („Servijaus Galo užrašai“ (2005), „Tėvynė“ (2007), „Lalagė“ (2010)) visiškai kitoks. Černiauskaitė knygose „Artumo jausmas“ (2005), „Kvėpavimas į marmurą“ (2006), „Benedikto slenksčiai“ (2008) atskleidė jautrios moters tipą ir vaiko pamestinuko lemtį, jai rūpi lyčių santykiai.
Viena esminių pastarojo dešimtmečio naujovių – įsigalintis nomadinis mentalitetas. Susiformuoja kitokia lietuvio pasaulėjauta, jis tampa keliaujantis, nuolat keičiantis gyvenimo vietą, stiprėja bastūno, benamystės jausena. Gausėjant emigracijai, daugėja ir jos realijas atspindinčios literatūros, bet didžioji šių kūrinių dalis kol kas užima vietą tarp žurnalistikos, laisvalaikio skaitinių. Giliausiai emigrantų patirtis atskleidžia Kipre gyvenanti Dalia Staponkutė esė knygoje „Lietumi prieš saulę“ (2007). Simptomišką autorių grupę sudaro jaunos autorės moterys, pasaulio pilietės, atstovaujančios vadinamajai prarastajai kartai: Aleksandros Fominos „Mes vakar buvom saloje“, Gabijos Grušaitės „Neišsipildymas“, Zitos Čepaitės esė „Iš emigrantės užrašų“. Valdas Papievis savo romanuose nemanifestuoja, tiesiog giliai išjaučia gyvenimo Prancūzijoje patirtis.
Kaip ryškūs avangardiniai kūriniai išsiskiria Parulskio pjesės: „Iš gyvenimo vėlių“ (rež. Vytautas V. Landsbergis), „P. S. Byla O. K.“ (rež. Oskaras Koršunovas), kurios šiuolaikinio lietuvių teatro istorijoje įsitvirtino kaip naujosios kartos meninis manifestas. Pastaraisiais metais ir Mariui Ivaškevičiui dramos žanras ne mažiau svarbus negu proza (dramų trilogija „Artimas“, 2002; „Madagaskaras“, 2004; „Artimas miestas“, 2005; „Mistras“, 2010; „Išvarymas“, 2012). Jo dramos – novatoriški tekstai, kuriuose žaidžiama istorijos ir kultūros simboliais.
Literatūros renginiai
miniatiūra|200px|right|[[Knygų mugė Vilniuje, 2009 m.]] Poezijos kūrėjai ir gerbėjai turi du festivalius – „Poezijos pavasarį“ (nuo 1965) ir „Poetinį Druskininkų rudenį“ (nuo 1990). „Poezijos pavasaris“ trunka net dvi savaites, per kurias įvyksta daugiau kaip 100 renginių įvairiuose Lietuvos miestuose ir miesteliuose. Keliolika poetų desantų važinėja į skirtingas provincijas, mažus miestelius, mokyklas, rengiami neformalūs skaitymai („Eilėraščiai per naktį“), įteikiama daugybė įvairių prizų, kasmet ąžuolo vainiku vainikuojamas laureatas. Dalyvauja svečiai iš užsienio. Kasmet rengiama poetų konferencija, kurioje poetai ir kritikai diskutuoja apie įvairias literatūrinio pasaulio aktualijas „Poetinio Druskininkų rudens“ festivalis vyksta 2–3 dienas, jame dalyvauja apie 120 raštijos luomo narių iš Lietuvos bei užsienio. Pagrindinis prizas – Jotvingių premija. Kasmet išleidžiami Poezijos pavasario ir Poetinio Druskininkų rudens almanachai.
Vilniaus knygų mugė – didžiausia ir pagrindinė Baltijos šalyse bei vienas reikšmingiausių kultūros įvykių Lietuvoje. Ją organizuoja parodų ir konferencijų centras „Litexpo“, Lietuvos leidėjų asociacija, Tarptautinių kultūros programų centras. Mugę kasmet aplanko beveik 60 tūkstančių lankytojų ir šimtai dalyvių iš svetur. Mugę lydi įvairiapusė kultūrinę programa. Pristatomi nauji vardai ir leidybos naujienos.
Kasmet (nuo 2005) vyksta „Metų knygos rinkimai“, kuriuos organizuoja Skaitymo ir kultūrinio raštingumo asociacija. Pristatomi geriausi praėjusiais metais išleisti lietuvių prozos penketukai trijose – vaikų, paauglių ir suaugusiųjų – knygų kategorijose (nuo 2012 – ir poezijos), iš kurių patys skaitytojai išrenka tris metų knygas, jų autoriai apdovanojami Vilniaus knygų mugėje. Tikslas – skatinti Lietuvos gyventojus domėtis šiuolaikine lietuvių literatūra, kelti skaitymo prestižą. Išpopuliarėjo knygų dešimtukų, dvyliktukų rinkimai, kurie atkreipia skaitančios publikos dėmesį į kokybiškus literatūros kūrinius.
Kasmet rašytojai apdovanojami įvairiomis literatūrinėmis premijomis. Garbingiausia iš jų yra Nacionalinė kultūros ir meno premija, į kurią pretenduoja ir kitų meno sričių kūrėjai. Bet kurio literatūros žanro kūrinys gali būti įvertintas įvairių institucijų premijomis: Lietuvos rašytojų sąjungos, Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto, savivaldybių. Už poeziją skiriamos Poezijos pavasario, Jotvingių, Zigmo Gėlės premijos, už prozą – Žemaitės, Antano Vaičiulaičio, Gabrielės Petkevičaitės-Bitės, Petro Cvirkos, Liudo Dovydėno, Kazio Barėno, už Prūsų Lietuvos tematiką – Ievos Simonaitytės, už aukštaitišką lyrizmą – Antano Miškinio, už tradicijos tęstinumą – Jono Aisčio premijos ir kt.
Judinio tvenkinys
left|120px
Judinio tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Anykščių rajone, 1 km į pietryčius nuo Kavarsko. Sudarytas užtvenkus Judinio upę (Šventosios intakas) 0,8 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis šiaurės rytų-pietvakarių-vakarų kryptimi - 0,2 km, plotis - iki 0,13 km. Altitudė 64,8 m. Krantai aukšti. Rytinė tvenkinio dalis gausiai užžėlusi vandens augalija. Tvenkinį supa Žvirblėnų miškas. Šalia įsikūręs Judinio kaimas. Tvenkinio užtvanka eina kelias.
Dėlinkalno piliakalnis
Dėlinkalno piliakalnis – piliakalnis Latvijoje, Žiemgaloje, Duobelės savivaldybės teritorijoje, Naudytės valsčiuje. Pasiekiamas nuo kelio P103 Elėja – Duobelė ties Auriais pasukus vakarų kryptimi link Apguldės ir Naudytės, nuo jos pietų kryptimi.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Sesavos dešiniajame krante, apardytas įrengtos motokroso trasos.
Darbo paieška
Darbo paieška gali būti atliekama panaudojus įvairias priemones:
Ekonomikoje darbo paieškos procesą nagrinėja Paieškos teorija (Search theory).
Pričiūnų šv. Ignoto koplyčia
miniatiūra|180px|left|Atminimo lentos
Ant koplyčios priekinės sienos įtaisytos atminimo lentos su koplyčiai svarbiais istorijos faktais. Aptverta geležine tvora. Mūrinė koplyčia priklauso Buivydžių šv. Jurgio parapijai. Garsėja šv. Ignoto atlaidais.
miniatiūra|250px|right|Pričiūnų koplyčia 2016 m.
Atlaidai
Kas­met liepos–rugpjūčio mėn. sandūroje Bui­vy­džių pa­ra­pi­jos ti­kin­tie­ji trau­kia į Pri­čiū­nų kop­ly­čią, į šio Vil­niaus kraš­to kam­pe­lio glo­bė­jo Šv. Ig­na­co Lo­jo­los at­lai­dus. Šie at­lai­dai yra ga­na ge­rai ži­no­mi Vil­niaus kraš­te. Į juos susirenka tiek Bui­vy­džių ir jų apy­lin­kių gy­ven­to­jai, tiek – ti­kin­tie­ji iš ato­kes­nių vie­to­vių. Iš Vilniaus atvyksta ir valdžios atstovų, Seimo narių. Parapijoje jau ta­po tra­di­ci­ja, kad šio­je vie­to­je klebonas pašven­ti­na pa­ra­pi­jos ti­kin­čių­jų automobilius, nes pas­ku­ti­nę lie­pos sa­vai­tę yra vai­ruo­to­jų – Šv. Kris­to­fo­ro – šven­tė.
At­lai­dų pa­mal­dų cen­tre yra Angelų seserų kongregacijos vienuolė stigmatikė Vanda Boniševska (1907–2003), Pričiūnuose gyvenusi nuo 1933 m. iki jos arešto 1950 m. Bui­vy­džių pa­ra­pi­joje vyksta V. Bo­ni­šev­skos at­mi­ni­mo sa­vai­tė, kuri paprastai baigiasi tra­di­ci­niu pi­lig­ri­mi­niu žy­giu „Se­sers Van­dos Bo­ni­šev­skos pėd­sa­kais. Bui­vy­džiai–Pri­čiū­nai“. Žy­gis vyksta apie 4 valandas, užbaigiamas Pri­čiū­nų kop­ly­čio­je. Per pamaldas prisimenamas di­de­lis An­ge­lų sese­rų kon­gre­ga­ci­jos in­dė­lis į Bui­vy­džių pa­ra­pi­ją.
Istorija
Kopyčia pastatyta 1837 m. Jos statybą fundavo Antoni Łazariewicz. Atgimimo metais koplyčia renovuota.
Lenkijos arkivyskupas Henryk Gulbinowicz 1990 m. apsilankė tėviškėje ir Pričiūnų koplyčioje laikė mišias.
Citrinos rūgštis
Citrinos rūgštis – silpna organinė rūgštis, kurios cheminė formulė yra C₆H₈O₇.
Mockūnai (Raseiniai)
Mockūnai – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Ilgižių III.
Citrinos rūgštis
Citrinų rūgštis – tai rūgštaus skonio balta biri kristalinė medžiaga (monohidratas).
Yra kiekvieno gyvo organizmo sudėtyje, kaip dalinis visų kūno ląstelių medžiagų apykaitos raktas. Didelės koncentracijos randamos cirtusiniuose vaisiuose, kivyje, braškėse ir kituose vaisiuose.
Citrinų rūgštis padidina daugelio antioksidatorių aktyvumą, tačiau pati nėra antioksidatorius.
Citrinos rūgštis naudojama kaip konservantas (E330). Naudojama ir kaip rūgštingumą reguliuojanti medžiaga, o taip pat kaip aromato stipriklis. Ji padidina gelio stiprumą marmeladuose ir sumažina vaisių bei daržovių fermentinį minkštimo patamsėjimą. Ji naudojama tiek maistui gaminti, tiek odos priežiūros produktuose (kosmetika). Jos antioksidacinis poveikis padeda maksimaliai sumažinti žalingą saulės ir aplinkos poveikį. Gerai balina ir drėkina odą.
Gamyba
Pramoniniu būdu gaminamas fermentuojant cukraus gamybos atlieką melasą Aspergillus niger pelėsiais.
Charakteristikos
Formulė: C6H8O7 Molinė masė:192,124 g/mol Lydymosi temperatūra: 153 °C Tankis: 1,66 g/cm3
Šveicarijos futbolo varžybos 1906–1907 m.
Šveicarijos futbolo varžybos 1906–1907 m.
Rūta Matulaitienė
Rūta Matulaitienė (g. 1976 m. birželio 14 d. Mažeikiuose) – Lietuvos ir Mažeikių rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
2006 m. Klaipėdos universitete baigė edukologijos specialybę. 2008 m. Šiaulių universitete baigė vadybą ir viešąjį administravimą. 2003–2014 m. dirbo vyriausiąja specialiste Telšių visuomenės sveikatos centro Mažeikių filiale. 2014–2021 m. buvo VšĮ Šiaulių darbo rinkos mokymo centro Mažeikių padalinio vadovė.
2019–2023 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narė, 2021–2022 m. buvo mero pavaduotoja. Nuo 2023 m. – savivaldybės merė.
Paraudondvariai
Paraudondvariai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo nuo Didžiosios Riešės, prie plento, kitapus kurio yra Raudondvaris. Šalia plečiasi nausėdijų rajonas Dvariškės.
Ana Maria Popescu
Ana Marija Popesku (Ana Maria Popescu, g. 1984 m. lapkričio 26 d. Bukarešte) – Rumunijos fechtuotoja, kuri specializuojasi špagos rungtyse. Olimpinė čempionė.
Biografija
Savo debiutinėse 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse rumunė liko 16-oje vietoje. 2006 m. kartu su Rumunijos rinktine pelnė Europos čempionato aukso medalį komandinėje rungtyje.
2008 m. vasaros olimpiadoje pasiekė finalą, bet pralaimėjo vokietei Britta Heidemann ir pelnė sidabro medalį. 2010 m. pasaulio čempionate iškovotas pirmasis aukso medalis. 2013 m. sportininkė pirmą kartą tapo Europos čempione individualioje rungtyje. 2015 m. Europos žaidynėse pelnyti du aukso medaliai.
2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Popescu finale pralaimėjo Kinijos atstovei Sun Yiwen ir antrą kartą tapo olimpine vicečempione.
Lašišų upė
Didžiausi intakai: Lašišų Vidurinės Šakos upė (Middle Fork Salmon River), Lašišų Pietinės Šakos upė (South Fork Salmon River), Mažoji Lašišų upė (kairieji), Pahsimerojus, Lemhajus (dešinieji).
Upės baseinas gyvenamas retai, jame įsteigta daug saugomų teritorijų. Upė naudojama turistinėms-poilsinėms reikmėms (plaukiojimas baidarėmis, plaustais, mėgėjiška žūklė).
Inessa Kaagman
Inesa Kagman (Inessa Kaagman. g. 1996 m. balandžio 17 d.) – futbolininkė, saugė, atstovavusi Nyderlandų nacionalinei rinktinei.
Biografija
Gimė Horne, Šiaurės Olandijos provincijoje, Nyderlanduose.
Vaikystėje ir jaunystėje sportavo gimtojo miesto HVV Hollandia jaunimo komandose.
Nuo 2013 m. rungtyniavo Ajax klubo moterų komandoje. Tapo moterų Eredivisie čempione.
2018 m. persikėlė į Angliją ir atstovavo „Evetono“ klubui.
2020 m. liepos 17 d. pasirašta vienerių metų sutartis su Brighton & Hove Albion WFC.
2022 m. grįžo į Nyderlandus ir rungtyniavo Eindhoveno PSV.
Nyderlandų nacionalinė rinktinė
Nuo 2019 m. kviečiama į Nyderlandų nacionalinės futbolo rinktinę. Rinktinės strategė Sarina Wiegman ją įtraukė į rinktinės narių sąrašą.
2019 m. sausio 19 d. debiutavo rungtynėse prieš Pietų Afrikos Respublikos rinktinę. Šios rungtynės vyko Keiptaune, o jas stebėjo 27 tūkst. žiūrovų.
Vyskupo miegamasis
Vyskupo miegamasis – 1977 m. sukurtas filmas.
Turinys
Veiksmas vyksta pasibaigus Antrajam pasauliniam karui. Jaunuolis vardu Marko apsistoja savo pažįstamo advokato Mario namuose. Jis apgyvendinamas kambaryje, kurio spintoje nuo senų laikų kabo kunigo sutana ir todėl šis vadinamas vyskupo miegamuoju. Mario gyvena kartu su žmona ir šios brolio žmona Matilda. Tarp Marko ir Matildos užsimezga romantiška draugystė, tačiau situacija komplikuota: jos vyras po karo dar laikomas dingusiu be žinios, Landina jos nemėgsta, o Mario elgiasi pernelyg lipšniai.
Kitą rytą Mario žmona randama negyva. Tai paranku ir Mario, ir Matildai, kuri tikina Marko puoselėjanti šiam karštus jausmus, kuriems dabar dar labiau trukdo Marko. Ji įtikina šį duoti parodymus policijai, kad nusikaltimo naktį netoliese matė Mario, nors šis tvirtina priešingai. Negalėdamas atsispirti merginos kerams, Marko taip ir pasielgia. Mario policijoje viską neigia, tačiau vėliau netikėtai savo kambaryje nusižudo, tarsi patvirtindamas savo kaltumą. Matilda paveldi ne tik brolio, bet ir Mario turtus, tačiau Marko nusprendžia nelikti su ja.
Elektrocheminis ėsdinimas
Elektrocheminis ėsdinimas – metalo ar kietmetalio lydinio apdirbimas ėsdinant (chemiškai pašalinant paviršiaus medžiagą). Apdirbimo metu naudojamas elektrolitinis tirpalas, su į jį įmerktais elektrodais – anodu ir katodu. Apdirbamasis metalinis ruošinys prijungiamas prie nuolatinės elektros srovės šaltinio teigiamo poliaus – anodo. Iš tokios pat medžiagos pagamintas elektrodas, vadinamas katodu, prijungiamas prie nuolatinės srovės šaltinio neigiamo poliaus. Anodas ir katodas turi būti to paties metalo, siekiant sumažinti nepageidaujamą elektrocheminį poveikį ruošiniui. Dėl to paties, būti elektrolito katijonas turi būti tos pačios medžiagos, kaip ir ruošinys. Įjungus srovės šaltinį, prasideda elektrolizės vyksmas. Anodo metalo medžiaga dėl elektrocheminės sąveikos virsta katijonu, patenkančiu į elektrolitą, tuo pačiu metu vienodas kiekis katijonų yra redukuojamas ant katodo. Atsižvelgiant į naudojamą įtampą ir elektrolito tankį, anode ir katode gali vykti ir kiti sudėtingesni elektrocheminiai reiškiniai, tačiau pagrindiniai vyksmai yra anodo ėsdinimas, anodo medžiagą pernešant į elektrolitą, ir medžiagos nusodinimas ant katodo elektrodo katode.
Alexandru Curteian
Aleksandru Kurtejanas (g. 1974 m. vasario 11 d. Kišiniove. Buvęs Moldavijos futbolininkas, 2018–2020 m. dirbęs Lietuvoje „Panevėžio“ futbolo klubo vyr. treneriu.
Žaidėjo karjera
Kaip žaidėjas karjerą pradėjo 1991 m. Atstovavo Moldavijos, Lenkijos, Rusijos klubams. Bandė laimę Vokietijoje.
Atstovavo Moldavijos nacionalinei rinktinei.
Trenerio karjera
Baigęs profesionalaus futbolininko karjerą ėmėsi trenerio darbo.
2019 m. A lygoje užėmė penktą vietą ir išsaugojo vietą elito divizione.
2019 m. lapkričio mėn. pranešta, kad klubas pratęsė sutartį iki 2020 m. sezono pabaigos.
2021 m. tapo Sankt Peterburgo „Dinamo“ vyr. treneriu.
Peizažas
thumb|300px| „Narni tiltas“, aut. [[Jean-Baptiste-Camille Corot, 1826 m.]] Peizažas – tapybos, grafikos arba meninės fotografijos kūrinys, kuriame vaizduojamas natūralus arba žmogaus sukurtas kraštovaizdis – kalnai, miškai, miestai ir kaimai. Peizažas dažniausiai kuriamas iš natūros arba išgalvojamas. Peizažo funkcija yra atvaizduoti ir įamžinti gamtos vaizdą. Dažniausiai peizaže vaizduojamas platus vaizdas, kurio komponentai sujungti į nuoseklią kompoziciją. Beveik visada peizaže vaizduojama žemė ar vanduo ir dangus. Oro sąlygos neretai vaidina svarbų vaidmenį peizažo kompozicijoje. Peizažas dažnai būna figūrinių kompozicijų fonas.
Rūšys
Peizažas dažniausiai skirstomas į:
Istorija
thumb|right|250px|Peizažas su [[Odisėja|Odisėjos scena, nutapytas Romoje, apie 60-40 m. pr. m. e.]]
Grynojo peizažo formų randama dar Mino civilizacijos freskose, kurios nutapytos apie 1500 m. pr. m. e. bei tradicinėje kinų tapyboje tušu. Kraštovaizdžio fragmentų perteikimo motyvų galima rasti ir Senovės Egipte, Mesopotamijoje ir antikinėje Europoje (Senovės Graikijoje).
Renesanso laikotarpiu peizažas sudarė vaizduojamų biblijinių, mitologinių scenų ar portreto aplinką. XVII a. peizažas iškilo kaip savarankiškas žanras Klodo Loreno ir olandų tapytojų kūryboje. Peizažinė tapyba pradėjo klestėti XVII a. Nyderlandų mene, jos atstovai buvo Jakobas van Reisdalis (1628–1682), Meindertas Hobema (1638–1709), Albertas Keipas, Janas van Gojenas ir daugelis kitų. XVIII a. garsėjo Venecijos vedutistai − miesto peizažų kūrėjai Kanaletas, Bernardas Belotas, Frančeskas Gvardis.
XIX a. kūrė daug garsių peizažo kūrėjų: realistai ir romantikai Kamilis Koro, Gustavas Kurbė, Barbizono mokyklos tapytojai, Viljamas Terneris, Džonas Konsteblis, Ivanas Aivazovskis, Ivanas Šiškinas, Isakas Levitanas, Kasparas Davidas Frydrichas, impresionistai ir postimpresionistai Klodas Monė, Kamilis Pisaro, Alfredas Sislėjus, Žoržas Sera, Polis Sezanas, Vincentas van Gogas. XIX a. japonų ukijo-e garsiausių menininkų Hokusajaus ir Hirošigės geriausiai žinomi kūriniai buvo peizažai. XX a. peizažų sukūrė fovistai ir ekspresionistai. Fantastiškus, iracionalius peizažus tapė siurrealistai.
Eskadrinių minininkų lyderis
thumb|right|250px|Prancūzijos lyderis „Mogador“ (1942 m.) Eskadrinių minininkų lyderis, lyderis  – torpedinis artilerijos laivas, tarpinis tarp eskadrinių minininkų ir lengvųjų kreiserių. Tokie laivai paprastai būdavo eskadrinių minininkų flotilių flagmanai. Paprastai lyderių vandentalpa būdavo iki 4000 t.
Šis karo laivų tipas kariniuose laivynuose buvo iki XX a. vidurio.
JAV Kariniame laivyne 1951–1975 m. lyderiams priskirdavo laivus iki 10 000 t (t. y., lengvųjų kreiserių lygio), ginkluotus raketomis. 1975 m. buvo pakeista JAV karo laivų klasifikacija, ir anksčiau eskadrinių minininkų tipui priskirti laivai buvo naujai priskirti raketinių kreiserių, eskadrinių minininkų ir fregatų klasėms.
Lyderių tipo atsiradimas
thumb|left|250px|D. Britanijos HMS „Swift“ – eskadrinių minininkų lyderių pirmtakas XX a. pradžioje tobulėjant lengviesiems torpediniams laivams (įvairiems minininkams) prireikė stambesnių nei paprasti eskadriniai minininkai laivų, kurių paskirtis:
Karinio jūrų laivyno istorikai lyderių pirmtaku paprastai laiko 1908 m. į laivyno sąrašus įtrauktą didįjį eskadrinį minininką HMS „Swift“. . Pila šio laivo vandentalpa buvo 2170 t, jis buvo ginkluotas 4 102 mm patrankomis ir 2 vienvamzdžiais 457 mm torpedų aparatais (vėliau juos pakeitė į 533 mm aparatus). . Šis laivas savo ugnies galia gerokai viršijo tų laikų minininkus. Nuo 1912 m. šis laivas buvo priskirtas eskadrinių mininkų lyderių tipui, jis buvo 4-osios eskadrinių minininkų flotilės lyderis. Nuo vėlesnių laikų lyderių skyrėsi aukštesniu, gerai pastebimu siluetu. .
Vladas Šakalys
Vladas Šakalys (1942 m. vasario 9 d. Kokorevskio kaimas, Mokrousovo rajonas, Čeliabinsko sritis, Rusijos TFSR – 1995 m. rugpjūčio 13 d. Vilnius, Lietuva) – Lietuvos disidentas, Helsinkio grupės narys.
Biografija
Gimė tarnautojų šeimoje, Rusijoje. Į Lietuvą grįžo 1944 m. Mokėsi Vilniaus 16-ojoje vidurinėje mokykloje. 1978 m. susituokė su Genovaite Laurinskaite (antisovietinio pasipriešinimo dalyvio Leono Laurinsko dukterėčia). 1980 m. perėjo Sovietų Sąjungos – Suomijos sieną ir Švedijoje pasiprašė politinio prieglobsčio. Vėliau išvyko į JAV. 1995 m. rugpjūčio 13 d., trumpam grįžęs į Lietuvą, staiga mirė Vilniuje. Palaidotas Saulės kapinėse.
Disidentinė veikla
Dar besimokydamas mokykloje gamino ir platino atsišaukimus. Pirmą kartą suimtas 1955 m spalio mėnesį. 1958 m. kartu su Algimantu Baltrušiu, Vitu Vosyliumi ir Romualdu Ragaišiu įkūrė organizaciją „Laisvoji Lietuva“.
1961 m. gegužės 26 dieną nuteistas šešeriems metams laisvės atėmimo. Kalėjo lageriuose Mordovijoje. 1967 metais drauge su Viktoru Petkumi ėmė vienyti pasipriešinimo sovietams jėgas Latvijoje, Estijoje ir Lietuvoje. 1968 kartu su Antanu Terlecku „Sigmos“ klube dalyvavo literatūrinėje diskusijoje, kuri sukėlė didelį atgarsį. 1969 metais ketveriems metams ir 1974 metais penkeriems metams nuteistas apkaltinus kriminaliniais nusikaltimais. 1978 metais kartu su Juliumi Sasnausku ir Antanu Terlecku parengė „45 pabaltijiečių memorandumą“.
Vienas iš Lietuvos laisvės lygos steigėjų. Pogrindinio leidinio „Vytis“ leidybos iniciatorius.
1980 m., gelbėdamasis nuo gresiančio suėmimo, Karelijoje perėjo Sovietų Sąjungos – Suomijos valstybių sieną. Pasiekęs Švediją ten pasiprašė politinio prieglobsčio. Vėliau išvyko į JAV, kur viešino KGB veiklos metodus, redagavo laikraštį „Versmė“.
Apdovanojimai
Lietuvos Respublikos Prezidento 2003 m. sausio 8 d. dekretu apdovanotas Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžiumi (po mirties).
Eskadrinių minininkų lyderis
Prancūzijos lyderiai
Pirmoji lyderių serija iš 6 laivų į laivyno rikiuotę stojo 1926–1927 m. Tai buvo Jaguar klasės lyderiai, kurių vandentalpa 600 tonų viršijo kitų to meto Prancūzijos eskadrinių minininkų vandentalpą ir kurie buvo ginkluoti 5, o ne 4 130 mm patrankomis. Statant vėlesnes lyderių serijas didėjo jo vandentalpa, greitis ir ugnies galia. 1930–1936 m. Prancūzijos karinis laivynas gavo dar tris lyderių serijas – Bison, Aigle, Vauquelin ir Le Terrible. Šių laivų standartinė vandentalpa svyravo nuo 2400 iki 2600 tonų, jie buvo ginkluoti galingomis 138 mm patrankomis, jie pasižymėjo dideliu greičiu. Lyderis Le Terrible pasiekė stambių laivų greičio rekordą – 45,02 mazgo. . Geriausiais Prancūzijos lyderiais laikomi Mogador klasės lyderiai, kurių standartinė vandentalpa artinosi prie 3000 tonų ir kurie nuvo ginkluoti 8 138 mm patrankomis, po dvi sumontuotas šarvuotuose bokštuose.
Šios geros techninės savybės buvo pasiektos aukojant plaukimo nuotolį ir atsparumą audringai jūrai, savybes, kurios Viduržemio jūrai skirtiems laivams nėra labai svarbios. Rimtesnis trūkumas buvo silpna šių laivų priešlėktuvinė gynyba.
JAV lyderiai
thumb|250px|JAV lyderis USS „Davis“ (DD-395), Somers klasė JAV karinis laivynas ėmė statyti lyderius 1930 m. Tarptautiniai sutarimai ribojo lyderių vandentalpą 1850 t, todėl amerikiečių laivų konstruktoriai buvo priversti aukoti kai kurias savybes, kad į lyderius sutalpintų maksimumą ginklų.
Pirmoji lyderių serija buvo Porter klasės, ją sudarė 6 laivai, ginkluoti 8-iomis 127 mm patrankomis dvipatrankiuose bokštuose, tačiau šios patrankos netiko lėktuvams apšaudyti. Pradžioje visą jų priešlėktuvinė gynyba buvo 12,7 mm kulkosvaidžiai.
Antroji serija buvo Somers klasės. Penki šios serijos lyderiai pasižymėjo tais pačiais trūkumais.
Prieš karo pradžią lyderiai buvo apginkluoti suketverintomis 28 mm zenitinėmis patrankomis. Šios patrankos buvo nepatikimos. Dėl papildomos masės laivų stabilumas pasiekė ribą. JAV karinis laivynas nutarė daugiau lyderių nestatyti, juos pakeisti papildomais paprastais eskadriniais minininkais ar lengvaisiais kreiseriais.
TSRS lyderiai
TSRS turėjo kelių klasių lyderius:
Lyderiai pokario metais
thumb|250px|JAV lyderis USS „Norfolk“ (DL-1) – pirmasis pokarinis lyderis. Paskutiniais antrojo pasaulinio karo metais pagrindiniais pavojaus antvandeniniams kariniams laivams veiksniais buvo: Po karo kovai su šiomis grėsmėmis imta tobulinti raketinius ginklus – reaktyvines gilumines bombas, zenitinių priešlėktuvinių raketų kompleksus, valdomas priešpovandenines raketas torpedas. . Šiais ginklais imta ginkluoti gana įvairius laivus – nuo priešpovandeninių eskadrinių minininkų (2000 t talpos) iki modernizuojamų artilerijos kreiserių bei atominio kreiserio „Long Beach“ (talpa apie 16 000 tonų).
JAV laivyne tai sukėlė tam tikrą sumaištį, nes naujai apginkluoti laivai netilpo į senąją klasifikaciją, kuri buvo pagrįsta talpa ir patrankų kalibrais. Pvz., „Long Beach“ pagal talpą (16 000 t) sunkusis kreiseris, o pagal patrankas (dvi 127 mm patrankos) – šioks toks eskadrinis minininkas. Raketiniams karo laivams buvo sukurti du nauji tipai:
Buivydžių šv. Florijono koplyčia
'''Buivydžių šv. Florijono koplyčia''' (arba Radziševskių koplyčia) – mūrinė laidojimo koplyčia Buivydžių kaime, Buivydžių seniūnijoje, Vilniaus rajone, 17 km į rytus nuo Nemenčinės, prie kelio. Anksčiau koplyčia turėjo Šv. arkangelo Mykolo koplyčios titulą. Stūkso šalia Šv. Jurgio bažnyčios, prie įėjimo laiptų, dešiniajame šventoriaus kampe. Išsiskirianti savo architektūra – kvadratinio plano, smailios aukštos piramidės formos statinys. Pastatyta kaip bažnyčios fundatoriaus Mykolo Radziševskio šeimos mauzoliejus.
Koplyčia yra architektūros paminklas, kartu su bažnyčia įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
miniatiūra|200px|left|Koplyčia stūkso šventoriuje, šalia įėjimo vartų
Istorija
Daugumoje bažnyčios vizitacijos aktų nurodoma, kad koplyčia statyta kartu su bažnyčia 1790 m. Koplyčia 1793 m. laikoma neseniai sumūryta. XVIII a. pabaigoje – XIX a. pirmojoje pusėje, be tiesioginės paskirties, koplyčia buvo naudojama kaip altarijos koplyčia. Altarija įkurta 1794 m.
1810 m. vizitacijos akte koplyčia vadinta šv. Mykolo Arkangelo vardu, įvertinta kaip geros būklės. Tuo metu joje buvo altorius su karsteliu ir Šv. Florijono relikvijomis. Relikvijos dar 1794 m. gegužės 3 d. buvo atgabentos iš Romos, jas iš popiežiaus Pijaus VI buvo gavusi ir parvežusi Liudvika Bžostauskytė Radziševskienė. Iš šonų buvo 2 suolai, taip pat komoda su stalčiais. Viduje kabojo medinis sietynas (žvakidė). Virš altoriaus buvo pakabinti du paveikslai, vaizduojantys Jėzų ir Šv. Mykolą. Koplyčioje buvo 4 langai. Rūsyje stovėjo fundatoriaus šeimos narių karstai.
1820 m. koplyčia buvo vadinama jau šv. Florijono vardu. 1852 m. nurodoma, kad koplyčios būklė bloga. Ji tuo metu buvo dažyta raudonai, jos priekyje buvo mūrinis prieangis.
Grafo Konstantino Tiškevičiaus užrašuose, rašytuose 1857 m. kelionės Nerimi metu, pažymėta:
Po K. Tiškevičiaus apsilankymo imta rūpintis koplyčios remontu, buvo renkamos lėšos. Koplyčia buvo remontuojama XX a. pradžioje, 1911 m. ji jau uždengta skarda. Dengiant stogą skarda, gandralizdis buvo pakeistas skardiniu Arkangelu.
Po Pirmojo pasaulinio karo buvo dingusios šv. Florijono relikvijos ir 1922 m. prašoma jas prisiųsti iš Krokuvos. 1927 m. koplyčia buvo naudojama kaip lavoninė.
Koplyčia, kaip ir šventoriuje stovinti varpinė, nenukentėjo nuo 1982 m. gaisro, kuriame sudegė medinė bažnyčia.
SPA
SPA (lot. sanitas per aqua; sanus per aqua; solus per aqua – „sveikata per vandenį“) – įvairios sveikatinimo ir grožio procedūrų paslaugos (hidroterapija, masažai) teikiamos SPA centruose, kurortuose.
Pavadinimo kilmė
Oksfordo žodyne žodis kildinamas nuo Spa miestelio Belgijoje, kurio pavadinimas kildinimas iš valonų kalbos (prancūzų kalbos tarmės Belgijoje) žodžio Espa, reiškiančio „fontanas“, arba iš su juo susijusio lotyniško žodžio spagere, reiškiančio „purkšti, drėkinti, šlakstyti“. Populiariojoje kultūroje SPA dažnai pateikiamas kaip įvairių lotyniškų frazių, pvz., sanitas per aqua; sanus per aqua; solus per aqua („sveikata per vandenį“) sutrumpinimas. Tačiau šitos frazės sugalvotos ne anksčiau kaip XX amžiuje.
Naujasis Šetkaimys
Naujasis Šetkaimys – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Ilgižių III.
Áron Szilágyi
Aronas Siladis (Áron Szilágyi, g. 1990 m. sausio 14 d. Budapešte) – Vengrijos fechtuotojas, kuris specializuojasi kardo rungtyse. Daugkartinis olimpinis čempionas.
Biografija
2007 m. kartu su Vengrijos nacionaline rinktine tapo pasaulio čempionais komandinėje rungtyje. Savo debiutinėse 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vengras medalių nepelnė.
2012 m. vasaros olimpiadoje Szilágyi pirmą kartą tapo olimpiniu čempionu kardo rungtyje. 2015 m. pirmą kartą tapo Europos čempionu.
2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Vengrijos atstovas pelnė antrąjį olimpinį aukso medalį.
2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Szilágyi finale nugalėjo Italijos atstovą Luigi Samele ir trečią kartą tapo olimpiniu čempionu.
Mugos uostas
Mugos uostas – valstybinis jūrų uostas Estijoje, Harju apskrityje 13 km nuo šalies sostinės Talino. Tai didžiausias krovininis uostas Estijoje.
Mugos uostas vienas iš nedaugelio neužšąlančių uostų Baltijos jūros regione. Trys iš keturių krovinių Mugos uoste yra nafta arba jos produktai.
Elninė šiurė
Elninė šiurė (Cladonia rangiferina) – šiurinių (Cladoniaceae) šeimos kerpių rūšis. Auga tundroje, pušynuose, aukštikalnėse.
Gniužulas šviesiai pilkas, šakotas, tankus, 3-10 cm aukščio. Auga žemės paviršiuje (rūgštingoje dirvoje). Gerai pakenčia sausrą, tiesioginius saulės spindulius. Auga lėtai, 3–5 mm per metus.
Elninė šiurė yra pagrindinis šiaurės elnių raciono elementas. Šiomis kerpėmis žiemą taip pat minta ir kitos elnių rūšys, avijaučiai. Skandinavijoje iš elninės šiurės gaminamas cukrus, spiritas (akvavito gamybai). Nencai šias kerpes naudoja liaudies medicinoje.
thumb|left|250px|Elninių šiurių sąžalynas. Suomija
Tomb Raider: The Angel of Darkness
Tomb Raider: The Angel of Darkness (liet. „Kapų plėšikė: tamsos angelas“) – 2003 m. video žaidimas „PlayStation 2“, „Windows“ ir „Mac“ sistemoms. Tai vieno žaidėjo nuotykių ir veiksmo žaidimas, 6-oji „Tomb Raider“ žaidimų serijos dalis, pasakojanti apie anglų archeologės Laros Kroft nuotykius.
Žaidimas susilaukė nevienareikšmio vertinimo, daugelio kritikų įvertintas neigiamai. Metacritic svetainės kritikų apžvalgų įvertinimų suvestinės vidurkis − 52 balai iš 100 (PS2 platformai).
Žaidimo parduota 1,25 mln. kopijų PlayStation 2 konsolei. Bendras pardavimų skaičius viršijo 2 mln. kopijų.
Apie žaidimą
Žaidimas buvo kritikuotas dėl prasto valdymo schemos įgyvendinimo, dėl kurios žaidimo herojė Lara Kroft juda „kaip sunkvežimis“, ir daugelio programinių klaidų, dėl kurių žaidimas tiesiog užstrigdavo tiek „PlayStation 2“, tiek „Windows“ sistemose. Kartais Lara galėdavo nukristi pro laikančią platformą. Žaidimo grafikos elementai kartais nebūdavo vaizduojami pereinant į kitą „kambarį“ ir žaidimo variklį reikėdavo paleisti iš naujo. Žaidime suteiktas neribotas skaičius eigos išsaugojimo galimybių. Nauja „Tomb Raider“ frančizės istorijoje yra tai, kad Lara gali kovoti su priešininkais artimoje kovoje kumščiais ir kojų spyriais. Larai kybant rankomis yra įvestas laiko limitas, kuriam išsekus baigiasi Laros jėgos ir ji nukrenta. Žaidime nėra buvusiems „Tomb Raider“ žaidimams būdingo Laros treniruočių kambario, Lara negali naudotis tradiciniais dviem pistoletais.
Į žaidimą įterpta stealth elementų: Lara gali sėlinti, nepastebėta pažiūrėti pro sienos kampą. Yra RPG elementų – žaidimo eigoje Lara įgauna savybių bėgti greičiau, nušokti toliau. Žaidime galima rasti šovinių ir įvairių ginklų tipų. Randamais medicininiais „batonėliais“ ir pagalbos rinkiniais Lara gali gydytis ir suteikti kitokių pranašumų: padidinti ištvermę ir pan. Žaidimo veiksmas vyksta dviejose vietose: Paryžiuje ir Prahoje. Žaidimas turi detektyvo elementų. Larai reikia išsiaiškinti, kodėl buvo nužudytas jos draugas prof. Werner Von Croy (iš žaidimo „Tomb Raider: The Last Revelation“). Pačioje žaidimo pradžioje, vykdant dialogus tarp veikėjų, galimas skirtingų atsakymų variantų pasirinkimas. Dar viena naujiena žaidime yra ta, kad keliuose „kambariuose“ valdomas kitas herojus – Kurtis Trent, kurio valdymas lygiai nepatogus, kaip Laros.
Siužetas
Paryžiuje siaučia serijinis žudikas, pramintas Monstrum. Prof. Werner Von Croy pasikviečia Larą į savo namus Paryžiuje, norėdamas paprašyti jos pagalbos surasti 5 dailininko Obscura paveikslus. Šie paveikslai slepia mitinį galios artefaktą, sukurtą XV a., vadinamojo Juodojo Alchemiko Erkharto (Black Alchemist Erckhardt). Senovės draugija, norėdama paslėpti galios artefaktą, įgaliojo dailininką vienuolį Obscura pertapyti paveikslus. Obscura juos pertapė, bet kartu sukūrė 5 graviūras, kurios slepia šių paveikslų būvimo vietą. Pokalbio su Lara metu prof. Werner Von Croy nužudomas. Lara partrenkiama ir atsigavusi pamato kraujo pėdsakus ant savo rankų.
Žmogžudystė priskiriama Monstrum. Paskutine, iš nužudymo vietos išeinančia, pastebėta juodaplaukė moteris su ilga kasa. Lara tapo įtariamuoju, policijos persekiojamu Monstrum ir turi išsiaiškinti, kas nužudė jos draugą ir siekia užvaldyti senovinį galios artefaktą, kuris, pagal mitą, turėtų atgaivinti pusiau angeliškas, pusiau žmogiškas būtybes – biblijinių laikų nefilimus (Nephilim). Į įvykių seką įsitraukia paslaptingas kitas senovinių artefaktų medžiotojas ...
Meliaušiškių tvenkinys
left|120px
Meliaušiškių tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Anykščių rajone, 5 km į pietryčius nuo Anykščių. Sudarytas užtvenkus Kidlionio upelį (Anykštos intakas) 1,1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę - 0,86 km, plotis - iki 0,14 km. Altitudė 122 m. Krantai aukšti, ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Tvenkinį supa Kiškelių miškas.
Tvenkinys įrengtas 1981 m.
Paravė
Etimologija
Manoma, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo to, jog kaimas įsikūręs prie buvusio griovio (tarmiškai – „ravas“).
Istorija
Panaikintas 1978 m.
Gyventojai
1923 m. kaime buvo 3 sodybos – 15 gyventojų.
Tįsena
Pasaulyje auga 500–1300 tįsenų rūšių, kurios daugiausia paplitusios tropikuose. Dalis rūšių auga vidutinių platumų ir poliarinėse srityse. Lietuvoje auga 2 rūšys.
Parąžė
Parąžė  – kaimas Kretingos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Vydmantų, prie kelio.
Jovos tvenkinys
Jovos tvenkinys  – tvenkinys Rusijoje, daugiausia šiaurės Karelijoje (dalis – Murmansko srityje). Sudarytas 1960–1961 m. užtvenkus Jovos (Kovdos) upę. Patvanka užliejo keletą šioje vietoje telkšojusių ežerų (Sušozerą, Rugozerą, Sokolozerą, Tumčiaozerą). Tvenkinys susideda iš buvusių ežerų duburių ir užlietų upės slėnio ruožų. Ilgis – 58 km, plotis iki 10 km. Metinė vandens lygio svyravimų amplitudė – 2 m.
Tvenkinys sudarytas miško plukdymui, energetinėms reikmėms. Žvejyba.
Šetkaimiukai
Šetkaimiukai – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Šetkaimio.
Karalienė (reikšmės)
Karalienė gali reikšti:
Boygenius
Boygenius – amerikiečių grupė, susikūrusi 2018 m. Grupę sudaro atlikėjos Julien Baker, Phoebe Bridgers ir Lucy Dacus. 2018 m. spalį išleistas grupės debiutinis EP „Boygenius“, o debiutinis albumas „The Record“ išleistas 2023 m. kovą.
Diskografija
Studijiniai albumai
EP
NK Vitez
NK Vitez – Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Vitezo.
Istorija
Klubas įkurtas 1947 m.
Sojų pienas
thumb|right|220px|Sojų pieno stiklinė ir [[soja|sojos pupelės.]] Sojų pienas (kartais vadinamas sojų gėrimu) – gėrimas, gaminamas iš vandenyje sumaltų brinkintų sojos pupelių. Jis gali būti geriamas pats vienas arba naudojamas maisto gamyboje. Paprastai, siekiant suteikti geresnį skonį, į sojų pieną papildomai įdedama druskos, cukraus, o gaminant desertinį sojų pieną – vanilės, kakavos, vaisių sulčių ir pan.
Daugeliu atvejų sojų pienas receptuose gali pakeisti karvės pieną, todėl jis populiarus tarp laktozei alergiškų bei veganišką mitybą pasirinkusių žmonių. Iš sojų pieno taip pat daroma sojų varškė, sojų jogurtas, kefyras, ledai ir kiti produktai. Jis tradiciškai naudojamas Rytų Azijos šalių virtuvėse.
Istorija
Pirmieji šaltiniai, minintys sojų pieną, yra I a. kinų raštai, kuriuose aprašomas prietaras, kad griaustinis gali sugadinti sojų pieną. Vėliau sojų pieno paminėjimas taip pat aptinkamas taoistų knygose. Nėra aišku, ar sojų pienas tuo metu buvo naudojamas kaip gėrimas, ar tik tam, kad iš jo būtų gaminama sojų varškė. Bėgant laikui su kinų kultūra sojos pienas paplito po kitas Rytų Azijos regiono šalis: Japoniją, Korėją, Vietnamą.
Susidomėjimas sojų pienu už Rytų Azijos ribų kilo XX a. pradžioje. Tuo metu sojų pieną pradėjo tyrinėti keli Kinijoje dirbę vakarų mokslininkai: 1920 m. buvo išleista pirma studija apie sojų pieno maistinę vertę, pasirodė nemažai aprašymų apie sojų pieno vartojimo kultūrą Kinijoje. Tuo tarpu Europoje ir JAV užregistruoti pirmieji patentai, nusakantys sojų pieno gamybos procesą, įsikūrė sojų pienu prekiaujančios kompanijos: Prancūzijoje – 1910 m., Anglijoje – 1912 m., Vokietijoje – Pirmo pasaulinio karo metais. Susidomėjimas sojų pienu nenuslūgo ir pokario laikotarpiu. Ypač prie jo populiarėjimo prisidėjo Tetra Pak technologijos atsiradimas, leidęs žymiai prailginti produkto galiojimo laiką. Sojų pienas greitai išplito Pietryčių Azijos šalyse, pastaraisiais dešimtmečiais vis plačiau naudojamas Pietų Amerikoje, Indijoje.
Gamyba
Sojų pienas gali būti gaminamas iš sojos pupelių arba sojos miltų. Pagal vieną metodą, sausos pupelės keletą valandų brinkinamos, smulkiai sumalamos vandenyje ir gauta masė verdama 10-20 minučių. Sojų pienu vadinamas skystis, liekantis nukošus smulkius sumaltų pupelių gabaliukus. Pagal kitą metodą – sumaltos pupelės nukošiamos prieš virimą. Sojų pienas gali būti gaminamas tiek naudojant įprastus virtuvės įrankius, tiek ir specialius sojų pieno aparatus. Pramoniniu būdu taip pat gaminami sojų pieno milteliai.
Naudojimas
Sojų pienas gali būti geriamas kaip atskiras gėrimas arba naudojamas kaip sudėtinė kitų valgių dalis. Daugeliu atvejų sojų pienas receptuose gali pakeisti karvės pieną. Pavyzdžiui, kai kurios kavinės kapučiną siūlo pagaminti tiek su karvės, tiek su sojų pienu. Iš sojų pieno taip pat daroma sojų varškė, sojų jogurtas, augalinė grietinė, kefyras, ledai, įvairūs desertiniai gėrimai, pridedant cukraus, vanilės, kakavos, kavos, bananų tyrės ir pan.
Sojų pienas tradiciškai naudojamas Rytų Azijos šalių virtuvėse. Kinų kalboje jis vadinamas 豆漿 (dòu jiāng) arba 豆奶 (dòu nǎi), japoniškai – 豆乳 (tōnyū), korėjietiškai – 두유 (豆乳, doyu).
Maistinės savybės
Sojų pienas turi 3–4 % baltymų, 2 % riebalų, 6–7 % angliavandenių, yra palyginti geras geležies, kalcio, magnio, mangano šaltinis.
Kazimieras Račkauskis
Kazimieras Račkauskis (g. 1981 m. kovo 4 d. Augmėnuose, Radviliškio rajone) – Lietuvos ir Radviliškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
2001–2013 m. dirbo sandėlininku, direktoriaus pavaduotoju UAB Ropokalnis. 2013–2019 m. užsiėmė ūkininkavimu. 2015–2020 m. buvo UAB Baltic Marketing Company direktorius. 2019–2023 m. Radviliškio rajono savivaldybės tarybos narys. Nuo 2023 m. – savivaldybės meras.
Karatėlė
left|120px
Karatėlė – mažas ežerėlis Lietuvoje, Švenčionių rajone, 5,5 km į pietryčius nuo Labanoro, Labanoro girioje, 0,1 km į šiaurę nuo Pažemio ežero. Ežerėlio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,09 km, plotis – iki 0,03 km. Altitudė 152,5 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Pakrantės kalvotos. Ežerėlis nenutekantis, priklauso Žeimenos upės intako Luknelės baseinui.
Pareigiai
Pareigiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Raseinių.
Paplienijos piliakalnis
Paplienijos piliakalnis su gyvenviete, Žarėnų piliakalnis, Plienija, Plinija (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A1392K, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1213) – piliakalnis Telšių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Paplienijos kaimo, Žarėnų seniūnija. Pasiekiamas keliu Žarėnai – Žlibinai pavažiavus 2 km nuo Žarėnų centro, už kanalo kelio dešinėje pasukus į dešinę šiaurės kryptimi, už 200 m matosi 100 m į dešinę rytų kryptimi, nusileidus į Minijos slėnį, kitapus Minijos (per ją yra tiltelis).
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Minijos dešiniojo kranto vingyje esančiame aukštumos kyšulyje. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 40x25 m dydžio. Aikštelės šiauriniame krašte supiltas 30 m ilgio, 1,5 m aukščio, 15 m pločio pylimas, kurio išorinis šlaitas pereina į piliakalnio šlaitą. Čia 2 m žemiau pylimo viršaus yra 4 m pločio terasa. Šiaurinėje piliakalnio papėdėje, 13 m žemiau pylimo iškastas 4 m pločio, 1 m gylio griovys, už kurio supiltas 100 m ilgio, 1 m aukščio, 16 m pločio lanko formos pylimas. Jo išorinis iki 7,5 m aukščio pietrytiniame gale šlaitas leidžiasi į antrą 5 m pločio, 2 m gylio griovį. 8 m aukščio piliakalnio pietinis šlaitas leidžiasi į 12 m pločio, 1,5 m gylio pločio griovį, skiriantį piliakalnį nuo papilių.
Į pietus nuo piliakalnio yra keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 38 m ilgio, 2-3 m pločio pirmojo papilio aikštelė. Aikštelės pietiniame krašte supiltas 1 m aukščio, 10 m pločio pylimas, už kurio įrengtas antras papilys. Jo aikštelė trikampė, irgi pailga šiaurės – pietų kryptimi, 25 m ilgio, 10 m pločio pietiniame krašte. Antrojo papilio pietiniame šlaite, 4 m žemiau aikštelės iškastas 5 m pločio, 1 m gylio griovys, už kurio supiltas 12 m ilgio, 1 m aukščio, 6 m pločio pylimas, kylantis įstrižai šlaitu. Ant pylimo guli didelis akmuo. Tai iš abiejų pusių pylimais apsaugoto įvažiavimo liekanos.
SoNy Sugar FC
Soni Šiuga futbolo klubas arba Avendo „Soni Šiuga“, o angliškuose šaltiniuose žinomas kaip SoNy Sugar Football Club, o trumpai SoNy Sugar FC – profesionalus Kenijos futbolo klubas, įsikūręs Avende. Rungtyniauja žalios ir baltos spalvos marškinėliais.
Namų rungtynes žaidžia Gryn stadione, kuris talpina 5 tūkst. žiūrovų.
Paplienijos piliakalnis
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1964 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1959–1962 m. tyrė Telšių kraštotyros muziejus. Piliakalnio aikštelėje rasta žalvarinė pasaginė segė. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – XIII a.
Dono Respublika
Dono Respublika – nepriklausoma antibolševikinė respublika, kurią Pietų Rusijos ginkluotosios pajėgos suformavo Dono kazokų teritorijoje, kad pasipriešintų prieš Dono Tarybų Respubliką. Ji egzistavo 1918–1920 m. per Rusijos pilietinį karą po Rusijos imperijos žlugimo.
Paplienijos piliakalnis
Gyvenvietė
Į šiaurę ir vakarus nuo piliakalnio, 10 ha plote yra papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1959–1962 m. Joje rastas iki 1 m storio I tūkstantmečio pr. m. e. vidurio – XIII a. kultūrinis sluoksnis su pastatų liekanomis, židiniais, metalo lydymo krosnelėmis. Rasta geležinių peilių, smeigtukų, ylų, sagčių, skabtų, pincetų, žalvarinių įvijų, apkalų, apyrankė, pasaginė segė, smeigtukas, žiedas, titnaginis kirvis, akmeninių galąstuvų, trinamosios girnos, molinių svorelių, verpstukų, gintarinių karolių, brūkšniuota, grublėta, lygi ir žiesta keramika. 200 m į pietvakarius yra stebuklingu laikomas šaltinis.
Dono Respublika
1918 m. balandį, išlaisvinus Novočerkaską iš Dono Tarybų Respublikos kontrolės, buvo sudaryta Dono laikinoji vyriausybė. Gegužės 16 d. Piotras Krasnovas buvo išrinktas atamanu. Gegužės 17 d. Krasnovas pristatė savo „Pagrindinius Didžiojo Dono dėsnius“. Jo 50 punktų apėmė privačios nuosavybės neliečiamumą ir panaikino visus įstatymus, paskelbtus po Nikolajaus II abdikacijos.
Paplienijos piliakalnis
Istorija
Manoma, kad piliakalnyje stovėjo 1253 m. balandžio 5 d. Livonijos ordino ir Kuršo vyskupo Heinricho rašte dėl pietinių kuršių žemių dalybų minima kuršių pilis Žarė.