cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gargždų bažnyčios šventoriaus koplyčia
Istorija
Koplyčia smarkiai nukentėjo vos prasidėjus karui – 1941 m. birželio 22 d. gaisre nudegė stogas, išdegė vidus (sudegė gretima bažnyčia). Sekančiais metais pradėta remontuoti: uždėtas naujas stogas, įstatyti langai, tačiau buvęs interjeras neatkurtas. Suremontuota koplyčia naudota kaip bažnyčios sandėlys. Pokaryje koplyčia sovietinės valdžios buvo nacionalizuota, vėliau išplėšta, mauzoliejus nuniokotas. Išniekinti palaikai vietinių gyventojų paslapčiomis surinkti ir palaidoti senosiose miesto kapinėse, tačiau palaidojimo vieta liko nežinoma. Mauzoliejus sovietmečiu paverstas bažnytinio inventoriaus sandėliu. Jame buvo vykdyti smulkūs stogo, yrančio fasadų mūro remontai.
XX a. pabaigoje remonto metu buvo perdažyti fasadai, pakeista stogo skarda. Buvęs mauzoliejus buvo pritaikytas buitinei patalpai (ji išvalyta, iškraustyta, atidengtos vidinės nišos). miniatiūra|180px|right|Rūsys su niša lubose miniatiūra|180px|right|Atminimo lentos apie palaidojimus koplyčios rūsyje
Architektūra
Koplyčios viduje grindys buvo eglinių lentų, stovėjo vienintelis vientarpsnis medinis altorius su medine Nukryžiuotojo Jėzaus statula centre. Altorių puošė medžio drožiniai, auksavimas. Ant mensos altoriui iš šonų stovėjo po dvi iš Varšuvos atgabentas sidabrines žvakides. Po stiklu buvo padėti Kanonų tekstai.
Rūsys po koplyčia turi cilindrinį mūrinį skliautą. Jame buvo įrengta šeimyninė kapavietė-mauzoliejus laikyti karstams su mirusiųjų palaikais. Į rūsį patenkama pro įėjimą, įrengtą rytiniame fasade, po galine siena. Tačiau lieka neaišku, kaip į jį buvo patenkama anksčiau – per galinį rytų fasadą ar iš koplyčios vidaus (rūsio lubose įrengta stačiakampė niša). Prie pagrindinio įėjimo į koplyčią, iš kairės, pritvirtintos dvi paminklinės atminimo lentos su lenkiškais įrašais apie buvusius dvarininkų palaidojimus. Autentiškos šlifuoto granito plokštės aptiktos statant naująją bažnyčią, tvarkant šventorių. Šios lentos Gargždų bažnyčios statytojo kun. Jono Paulausko rūpesčiu pritvirtintos koplyčios fasadinėje sienoje. Vienoje plokštėje yra įrašas apie Eugenijaus Rionės žmonos Gabrielės Oginskytės palaidojimą: „''Čia ilsisi p. Gabrielės iš kunigaikščių Oginskių grafienės Krasickienės pagal Eduardą Krasickį barono Eugenijaus Rionės našlės palaikai. Gim. 1830 m. rugpjūčio 12, mir. 1912 m. rugpjūčio 30 d. Liūdintys dukros ir giminaičiai prašo Dievo gailestingumo šiai sielai''“. Kitoje granito plokštėje įrašyta: „''Čia ilsisi palaikai š. p. [šviesiausiojo pono] barono Eugenijaus Rionės, gim. 1830 m. sausio 1 d., mir. 1895 m. gruodžio 13 d. Liūdinti žmona ir giminės prašo Dievo išganymo jo sielai''“.
Pajuodbalys
Pajuodbalys – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 8 km į vakarus nuo Šimonių, prie kelio. Į rytus nuo kaimo auga Šimonių miškas.
Skaisgerklės tvenkinys
Skaisgerklės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Skuodo rajone, 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Mosėdžio. Sudarytas užtvenkus E-2 upelį (Erlos intakas) prie pat jo įtekėjimo į Kernų tvenkinį. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,24 km, plotis – iki 0,075 km. Yra 1,5 a salelė. Altitudė 33,2 m. Krantai žemi, pietuose apaugę medžiais ir krūmynais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai, tik į pietryčius auga miškelis. Šalia įsikūrusios kelios Kernų kaimo sodybos.
Civio-Gomborio kalnagūbris
thumb|right|Civio-Gomborio kalnagūbris Civio-Gomborio kalnagūbris  – kalnagūbris Kachetijoje rytų Gruzijoje. Priklauso Didžiajam Kaukazui. Kalnagūbrio ilgis – 107 km. Aukščiausias taškas iškilęs 1 991 m virš jūros lygio. Civio-Gomborio kalnagūbris skiria Alazanio ir Jorio upių slėnius. Pietinėje dalyje yra Mariamdžvario draustinis.
Pietų Korėjos futbolo varžybos 2016 m.
Pietų Korėjos futbolo varžybos 2016 m.
Atsakomosios rungtynės
--
Finalo rungtynės
---
Finalo rungtynės nr.1
-
Finalo rungtynės nr.2
-
Radioaktyviosios atliekos
thumb|Silpno radioaktyvumo atliekų saugykla [[Nevada|Nevadoje, JAV.]] Radioaktyviosios atliekos – panaudotas branduolinis kuras ar kitos, užterštos radionuklidais arba turinčios jų savo sudėtyje atliekos. Radioaktyviųjų atliekų tvarkymui taikomi griežti saugos reikalavimai, apskaita ir kontrolė. Tokios atliekos turi būti rūšiuojamos, apdorojamos ir vežamos į radioaktyviųjų atliekų sąvartynus arba saugyklas. Susidaro eksploatuojant atomines elektrines, technologijas naudojančias jonizuojančios spinduliuotės šaltinius medicinoje, moksliniuose tyrimuose, pramonėje.
Aškenaziai
miniatiūra| Žydai [[Vidurio Europa|Vidurio Europoje (1881 m.)]]
Radioaktyviosios atliekos
Klasifikacija
Pagal žmogui ir aplinkai keliamą pavojų radioaktyviosios atliekos yra skirstomos į tris grupes:
Aškenaziai
Žydai aškenaziai  – žydų diasporos dalis, atsiradusi pirmojo tūkstantmečio pabaigoje, žydų naujakuriams viduramžiais apsigyvenus palei Reino upę Šventojoje Romos imperijoje (dab. vakarų Vokietijoje).
Radioaktyviosios atliekos
Klasifikacija
Radioaktyviosios atliekos pagal jose esančių radionuklidų pusėjimo trukmę ir aktyvumą yra skirstomos į:
Aškenaziai
Pavadinimas Ashkenazi kilęs iš biblinės figūros Aškenazo, pirmojo Gomeros sūnaus.
Radioaktyviosios atliekos
Saugojimas
Priklausomai nuo skleidžiamos radiacijos radioaktyviosios atliekos turi būti saugojamos pagal specialius reikalavimus. Trumpaamžėms labai mažai radioaktyvioms atliekoms saugojimui naudojami tranšėjiniai kapinynai. Trumpaamžes mažai ir vidutiniškai radioaktyvias medžiagas saugojama paviršiniuose kapinynuose su gelžbetonio rūsiais. Ilgaamžės atliekos ir branduolinis kuras privalo būti saugomas giluminiuose kapinynuose.
Lietuvoje
Lietuvoje daugiausiai radioaktyviųjų atliekų sukūrė Ignalinos atominė elektrinė. Ją uždarius susiformavo 60 000 m³ labai mažai radioaktyvių atliekų, 100 000 m³ mažai ir vidutiniškai radioaktyvių atliekų, 10 000 m³ ilgaamžių radioaktyviųjų atliekų ir 2 500 t panaudoto branduolinio kuro. Visos nuo Ignalinos atominės elektrinės eksploatavimo pradžios susidariusios radioaktyviosios atliekos saugomos elektrinėje įrengtose saugyklose. Dauguma Ignalinos AE atliekų išliks pavojingos apie 300 metų, o branduolinis kuras pavojingu išliks iki milijono metų.
Aškenaziai
Tradicinė aškenazių žydų diasporos kalba yra jidiš (germanų kalba, turinti hebrajų, aramėjų ir slavų kalbų elementų), išsivysčiusi viduramžiais jiems persikėlus į šiaurės Europą (Vokietiją ir Prancūziją). Šimtmečius aškenaziai vartojo hebrajų kalbą kaip sakralią kalbą, tik XX a. Izraelyje hebrajų kalba tapo bendrine.
Aškenaziai daug nuveikė filosofijos, literatūros, meno, muzikos ir mokslo srityse.
Vėlyvaisiais viduramžiais dėl religinio persekiojimo dauguma aškenazių persikraustė į rytus, pasitraukdami iš Šventosios Romos imperijos į įvairias ATR dalis, dabartinėse Baltarusijos, Estijos, Latvijos, Lietuvos, Moldovos, Lenkijos, Rusijos, Slovakijos ir Ukrainos teritorijose.
XVIII–XIX a. pabaigoje žydai, likę Vokietijoje ar grįžę į ją, pradėjo kultūrinę revoliuciją – veikiami Haskalos ir kovos dėl emancipacijos, taip pat intelektualinio ir kultūrinio gyvenimo miestuose, jie palaipsniui atsisakė jidiš ir perėmė vokiečių kalbą. Taip kūrėsi naujos žydų religinio gyvenimo formos ir kultūrinis identitetas.
Genetiniai aškenazių tyrimai – tyrinėjant jų tėvo ir motinos giminę, taip pat autosominę DNR – rodo, kad aškenaziai yra Levanto ir Europos gyventojų (daugiausia Vakarų/Pietų Europos) palikuoniai.
Žydų apsigyvenimas senovės Europoje
63 m. pr. m. e. Jeruzalės apgultimi Romos imperija užkariavo Judėją, tūkstančiai žydų karo belaisvių išgabenti į Romą kaip vergai. Vėliau vyko dar kelios panašios priverstinės žydų migracijos į Romą. Įgiję laisvę, jie tapo Romos prekybininkais.
Nustatyti žydų skaičių senovėje yra sunku dėl tikslių dokumentų trūkumo. Įvairių tyrimų duomenimis, Romos imperijoje gyveno 6-7 milijonai žydų. Romėnai neskyrė žydų Izraelio/Judėjos žemėje ir už jos ribų. Jie rinko metinį šventyklos mokestį iš žydų visoje imperijoje. Maištai ir diasporos bendruomenių persekiojimas Egipte, Libijoje ir Kretoje 115–117 m. turėjo didelę įtaką žydų diasporai.
Viduramžiais Galijos šiaurėje įsikūrė nemažai žydų. Per šį laikotarpį ir ankstyvaisiais viduramžiais kai kurie žydai perėmė dominuojančias graikų ir lotynų kultūras, daugiausia perėję į krikščionybę. Frankų karalius Dagobertas I 629 metais išvarė žydus iš savo Merovingų karalystės. Žydai buvusiose Romos teritorijose susidūrė su naujais iššūkiais, vykdant antižydiškus Bažnyčios nutarimus.
Karoliui Didžiajam išplėtus Frankų imperiją, apie 800 m. Šiaurės Italijoje, Romoje ir Prancūzijoje prasidėjo trumpas stabilumo ir vienybės laikotarpis. Tai sudarė galimybes žydų pirkliams vėl įsikurti į šiaurę nuo Alpių. Karolis Didysis suteikė žydams laisves, panašias į tas, kurios kadaise turėtos Romos imperijoje. Žydai iš Pietų Italijos, bėgdami nuo religinio persekiojimo, pradėjo keltis į Vidurio Europą. Grįžę į frankų žemes, daugelis žydų prekybininkų užsiėmė finansais ir prekyba, įskaitant pinigų skolinimą ar lupikavimą (Bažnyčios įstatymai draudė krikščionims skolinti pinigus už palūkanas).
Jidiš kalba atsirado viduramžiais, žydų ir lotynų kalbas veikiant aukštajai vokiečių kalbos tarmei. Tai germanų kalba, rašoma hebrajiškais rašmenimis, stipriai paveikta hebrajų ir aramėjų kalbų, turi romanų, o vėliau ir slavų kalbų elementų.
Ankstyvųjų ir vėlyvųjų viduramžių migracija
miniatiūra|Žydų atvykimas į Lenkiją XI amžiuje žydų naujakuriai, persikėlę iš pietų Europos ir Artimųjų Rytų (pvz., Babilonijos žydai ir Persijos žydai ) ir Magribo žydų prekybininkai iš Šiaurės Afrikos pradėjo įsikurti šiaurėje, ypač palei Reiną. Dažnai tai skatino naujos ekonominės galimybės ir vietinių krikščionių valdovų kvietimai. Flandrijos grafas Baldvinas V pakvietė Jokūbą ben Yekutielį ir kitus žydus apsigyventi jo žemėse. Netrukus po to, kai normanai užkariavo Angliją, Viljamas Užkariautojas pakvietė žemyne gyvenusius žydus apsigyventi jo žemėse. Vyskupas Rüdiger Huzmann paragino Mainco žydus persikelti į Špejerį. Šiuos sprendimus priimti skatino tai, kad žydai turėjo praktinių žinių ir patirties vystyti šalies ekonomiką, padidinti valdovo pajamas ir pagyvinti prekybą. Paprastai žydai įsikurdavo arti miestų centrinių turgų ir bažnyčių. Nors ir teko pripažinti karališkąją ir bažnytinę valdžią, jiems buvo suteikta administracinė autonomija.
XI amžiuje Pietų Italijoje, o paskui ir šiaurėje paplito rabinų judaizmas ir jo pagrindas – Babilono Talmudo kultūra.
Kryžiaus žygių metu visoje Europoje įvyko daugybė žydų žudynių. Įkvėptos Pirmojo kryžiaus žygio kryžiuočių minios 1096 m. įvykdė Reino krašto žydų bendruomenės žudynes Špejerio, Vormso ir Mainco miestuose. Juose įsikūrusios ankstyviausios žydų gyvenvietės į šiaurę nuo Alpių, vaidino svarbų vaidmenį formuojant aškenazių religinę tradiciją (kartu su Trua ir Senso miestais Prancūzijoje). Nepaisant to, žydai Vokietijoje išliko, nors kai kurie aškenaziai prisijungė prie sefardų žydų Ispanijoje.
1290 m. aškenaziai išvaryti Anglijos, 1394 m. iš Prancūzijos, o XV a. iš kai kurių Vokietijos dalių. Tai ilgainiui privertė aškenazius persikraustyti į Rytų Europą: Lenkiją (X a.), Lietuvą (X a.) ir Rusiją (XII a.). Per šį kelių šimtų metų laikotarpį žydų ekonominė veikla buvo sutelkta į prekybą, verslo valdymą ir finansines paslaugas. Taip atsitiko dėl kelių veiksnių: krikščioniški Europos draudimai ribojo ūkines žydų veiklas, draudė krikščionims užsiimti tam tikra finansine veikla (pvz., lupikinėmis paskolomis),  žydai buvo labai raštingi (beveik visi vyrai turėjo išsilavinimą), prekiaudami galėdavo pasikliauti šeimos nariais, gyvenančiais skirtinguose regionuose ir šalyse.
Šiuolaikinė istorija
Danielis Elazaras nustatė, kad XI amžiaus pabaigoje 97 % pasaulio žydų buvo sefardai ir tik 3 % aškenaziai; XVII amžiaus viduryje „Sefardai vis dar viršijo aškenazius santykiu 3:2“; XVIII amžiaus pabaigoje „ Aškenaziai santykiu 3:2 viršijo sefardus – tai lėmė, palyginti su Osmanų musulmonų pasauliu (kuriame gyveno sefardai), pagerėjusios gyvenimo sąlygos krikščioniškoje Europoje“. Iki 1930 m. Artūras Rupinas apskaičiavo, kad aškenazių žydai sudarė beveik 92 % pasaulio žydų. Ši demografinė kaita atspindi žydų migraciją iš Pietų ir Vakarų Europos į Vidurio ir Rytų Europą.
Žydų bendruomenės dab. Lenkijoje, Rusijoje ir Baltarusijoje buvo gana socialiai ir politiškai stabilios. Klestinti leidybos pramonė ir šimtai žydiškų Biblijos komentarų paskatino chasidų judėjimo plėtrą, atsirado dideli žydų akademiniai centrai.
XIX–XX a., norint išvengti pogromų rytuose ir kitose valstybėse atsiradus naujoms ekonominėms galimybėms, vyko didžiulė žydų emigracija į vakarus. Nuo 1750 m. aškenaziai sudaro didžiąją Amerikos žydų dalį.
Holokaustas
Apskaičiuota, kad Europoje Antrojo pasaulinio karo pradžioje gyveno 8,8 milijono žydų, kurių dauguma buvo aškenaziai. Maždaug 6 milijonai (daugiau nei du trečdaliai) jų buvo sistemingai nužudyti Holokausto metu. Gyvybės neteko 3 milijonai iš 3,3 milijono Lenkijos žydų (91 %); 900 000 iš 1,5 milijono Ukrainoje (60 %); 50–90 % žydų iš kitų slavų tautų, Vokietijos, Vengrijos ir Baltijos valstybių, ir daugiau kaip 25 % žydų Prancūzijoje. Sefardų bendruomenė taip pat nukentėjo Graikijoje, Nyderlanduose ir buvusioje Jugoslavijoje. Kadangi didžioji dauguma aukų buvo aškenaziai žydai, jų procentinė dalis sumažėjo nuo 92 % pasaulio žydų 1930 m. , iki beveik 80% pasaulio žydų šiandien. Holokaustas taip pat nutraukė natūralią jidiš kalbos raidą, nes apie 5 milijonai (didžioji dauguma) nukentėjusių žydų, kalbėjo jidiš kalba. Daugelis išgyvenusių aškenazių žydų po karo emigravo į Izraelį, Kanadą, Argentiną, Australiją ir JAV.
Manoma, kad dabar, po Holokausto, aškenaziai sudaro apie 83–85 procentus žydų visame pasaulyje. Remiantis kitais vertinimais, aškenaziai sudaro apie 75 % žydų visame pasaulyje.
Papročiai, įstatymai ir tradicijos
Aškenazių (žydų ortodoksų) halacha yra kitokia nei sefardų žydų, ypač skiriasi papročiai. Žinomi jų skirtumai:
Lietuvos aškenaziai (litvakai)
XV amžiuje didžiausia žydų bendruomenė išeivijoje buvo aškenazių bendruomenė Lenkijoje (vėliau ATR). Ši teritorija, vėliau patekusi į Rusijos, Austrijos ir Prūsijos (Vokietijos) sudėtį iki holokausto išliko pagrindiniu aškenazių žydų centru.
1740 m. šeima iš Lietuvos tapo pirmaisiais aškenazių žydais, apsigyvenusiais Jeruzalės žydų kvartale.
Aškenaziai Izraelyje
Izraelyje terminas „Ashkenazi“ dabar dažnai taikomas visiems žydams, apsigyvenusiems Europoje, o kartais ir tiems, kurių etninė kilmė iš tikrųjų yra sefardų. Mizrahi, Jemeno, kurdų ir kitos kilmės žydai, neturintys jokių ryšių su Pirėnų pusiasaliu, panašiai buvo bendrai pradėti laikyti sefardais. Daugėja mišrios kilmės žydų ir mišrių santuokų, daugelis jų nebesureikšmina savo istorinės kilmės.
Žymūs aškenaziai
Žydai aškenaziai daug pasiekė gamtos ir socialinių mokslų, matematikos, literatūros, finansų, politikos, žiniasklaidos, prekybos ir kitose srityse. Žydai aškenaziai pelnė daugybę Nobelio apdovanojimų.
Žurnalas „Time“ svarbiausiu XX amžiaus žmogumi paskelbė aškenazių kilmės fiziką Albertą Einšteiną. Pasak Kembridžo universiteto atlikto tyrimo, 25 % Tiuringo premijos laureatų, 23 % turtingiausių amerikiečių, 38 % „Oskarą“ laimėjusių kino režisierių ir 29 % Oslo apdovanojimų laimėtojų yra žydai aškenaziai.
Genetinė kilmė
Tyrimai atskleidė, kad žydai aškenaziai kilę iš senovės (2000 m. pr. m. e. – 700 m. pr. m. e.) Viduriniųjų Rytų gyventojų, išplitusių Europoje. Aškenaziai pasižymi genetinės kliūties homogeniškumu, tai reiškia, kad jie kilę iš didelės populiacijos, kurios narių skaičius buvo labai sumažėjęs, tačiau paskui atsigavo. Genetiniai tyrimai, kuriuos atliko Gilas Atzmonas iš Alberto Einšteino medicinos koledžo, vykdydamas genų ilgaamžiškumo projektą, rodo, kad aškenaziai suklestėjo Romos imperijos laikais, paskui gyventojų skaičius nuo kelių milijonų sumažėjo iki vos 400 šeimų, kurios apie 1000 m. išvyko iš Šiaurės Italijos į Centrinę, o vėliau persikėlė į Rytų Europą ir gyventojų skaičius vėl gerokai išaugo.
Pajuodėlė
Pajuodėlė – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 15 km nuo Variekos.
Patronage Sainte-Anne
Brazavilio „Patronage Sainte-Anne“, o trumpai Patronage Sainte-Anne – profesionalus Kongo Respublikos futbolo klubas, žaidžiantis aukščiausioje šalies lygoje. Dar žinomas kaip Patronage Sainte-Anne Brazzaville. Klubas įsikūręs šalies sostinėje Brazavilyje. Namų rungtynes žaidžia Brazavilio miesto stadione, talpinančiame daugiau nei 33,5 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Žinoma, kad nuo 1967 m. rungtyniavo aukščiausioje lygoje. 1967 m. iškovojo čempionų titulą.
1986 m. dar kartą tapo šalies čempionais, o 1988 m. iųkovojo Kongo futbolo taurę.
Vėlesniais metais būta iškritimų į žemesnį divizioną.
Nuo 2004 m. vėl rungtyniavo aukščiausioje lygoje.
Pasiekimai
Šalies čempionais tapo du kartus.
Aukščiausia lyga
Futbolo taurė
Supertaurė
Nečiuikų šaltinis
Nečiuikų šaltinis – šaltinis, trykštantis Punios piliakalnio papėdėje ir įtekantis į Punelės upę. Pavadintas pagal netoliese buvusį Nečiuikų kaimą ir dvarą. Šaltinis čiurlena dešiniajame upės krante, jį formuojančios vandens srovės sunkiasi iš 14 m aukščio. Susijungusios srovės teka ~80 m, kol kriokliuku įkrenta upėn.
Vandens temperatūra apie 8–9 °C, vanduo silpnai šarminis (pH=7,85), minkštas, redukcinės aplinkos.
Paežeriai (Lavoriškės)
Paežeriai – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, netoli Lavoriškių.
Ustiužna
Ustiužna pirmą kartą paminėta rašytiniuose šaltiniuose 1252 m. kaip Železnyj Ustiugas (kasta geležies rūda). XIV a. miestas prijungtas prie Maskvos kunigaikštystės, vadintas Ustiužna Železnopolskaja. Nuo 1738 m. – apskrities centras. Atidarius geležies kasyklas Urale, Ustiužnos reikšmė sumenko.
Marek Kuchciński
M. Kučinskis nuo 2001 m. yra penkių kadencijų Lenkijos Seimo narys, kurį laiką vadovavo Teisės ir Teisingumo partijos parlamentiniam klubui, 2010–2015 m. buvo Seimo vicemaršalka.
Laplandijos rezervatas
Laplandijos rezervatas  – valstybinis gamtinis biosferos rezervatas Rusijos šiaurėje, Murmansko srityje, Kolos pusiasalio vakaruose, į šiaurę nuo Imandros ežero vakarinės dalies. Įsteigtas 1930 m. siekiant apsaugoti šiaurinių elnių buveines (1941–1945 ir 1951–1958 m. rezervato nebuvo, 1961–1965 m. buvo Kandalakšos rezervato padalinys). 1983 m. praplėstas. 1985 m. įtrauktas į UNESCO biosferos rezervatų tinklą. Valdyba įsikūrusi Mončegorske.
Laplandijos rezervato paviršius daugiausia kalnuotas; didžiausias aukštis 1072 m (Mončetundros kalnagūbris). 55 % ploto užima miškai (daugiausia eglynai su beržų priemaiša, pušynai), 30 % – tundra (kalnų tundra, miškatundrė), 8,4 % – pelkės, 2,5 % – ežerai (apima Imandros ežero priekrantės akvatorijos dalį).
Saugomi neliesti miškų plotai su 400–600 metų senumo medynais, retos augalų rūšys (alpinė vudsija, ežerinė slepišerė, cinoberinis kaulenis, gumbinė kalipsė, siauralapė gegūnė). Aptinkama 31 žinduolių rūšis (šiauriniai elniai, briedžiai, rudieji lokiai, bebrai, erniai, kiaunės, audinės, baltieji kiškiai, lemingai ir kt.), 210 paukščių rūšių (vandens paukščiai – gulbės, gagos, antys, taip pat kurtiniai, tetervinai, baltoji ir tundrinė kurapkos, jerubės, medžiokliniai sakalai, kilnieji ereliai, jūriniai ereliai, baltosios pelėdos ir kt.). Vandens telkiniuose gausu žuvų (arktinės palijos, sykai, kiršliai, seliavos, stintos ir kt.).
Pajuodraistis
Pajuodraistis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 12 km nuo Pandėlio.
Šara
Šara  – dievas Mesopotamijos mitologijoje, vietinė Šumero Umos miesto dievybė. Šiame mieste stovėjo jai skirta E-mah šventykla, kurioje Šarai buvo reguliariai aukojama. Yra išlikęs E-mah liaupsinantis šumerų šventyklos himnas. Žinios apie Šaros kultą siekia ankstyvąjį dinastinį laikotarpį. Tel Agrabe (šiaurės rytų Babilonijoje), senovinės šventyklos atliekų vietoje, aptiktas šiuo laikotarpiu datuojamas Šarai dedikuoto akmeninio dubens fragmentas. Šis miestas, kaip manoma, taip pat galėjo būti Šaros kulto centras.
Sutinkamas Šaros epitetas „Anu didvyris“. Iš to sprendžiama, kad Šara buvo karo dievybė. Tokią prielaidą patvirtina ir tai, kad babiloniečių mite apie demoną Anzu (Imdugudą) Šara minimas kaip vienas iš dievų, kurių prašoma stoti į kovą su Anzu (tą padaro Ninurta). Šara taip pat paminėtas šumerų poemoje „Inanos nusileidimas į požemio pasaulį“. Joje Šara drauge su dviem kitomis dievybėmis išreiškia pagarbą sugrįžusiai deivei Inanai. Kai kada Šara įvardijamas Inanos sūnumi, kaip antai mite apie Lugalbandą bei Trečiosios Ūro dinastijos laikų pastato įraše. Gali būti, jog ši tradicija atsispindi ir minėtoje šumerų poemoje.
Šaros vardas buvo ir asmenvardžių dėmuo.
Švedijos futbolo varžybos 2005 m.
Švedijos futbolo varžybos 2005 m.
Pusfinalio rungtynės
Åtvidabergs FF nugalėjo 1-0 ir pateko į finalą.
Djurgårdens IF nugalėjo 2:1 ir pateko į finalą.
Pajuodikys
Pajuodikys – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Žilinų, šalia Kareivonių miško.
Istorija
XIX a. pab. Pajuodikio arba Slobonikų šlėktų kaimas pateko į Trakų apskritį.
Paežeriai (Paberžė)
Paežeriai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Visalaukės IV.
Džersifas
Džersifas arba Gersifas  – miestas šiaurės rytų Maroke, Tazos–Hoseimos–Taunato regione, 160 km į vakarus nuo Udždos. Šalia miesto eina Feso–Udždos plentas ir geležinkelis. Taip pat keliai į Nadorą, Taurirtą, Rašidiją. Žemės ūkio regiono prekybinis centras. Spaudžiamas alyvų aliejus.
Paežeriai (Maišiagala)
Paežeriai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Maišiagalos.
Džersifas
Džersife dominuoja havarų genties berberai.
thumb|left|250px|Fantazija („lab el birudas“) Džersife
Luandos provincija
Luandos provincija  – provincija šiaurės vakarų Angoloje. Iš vakarų ribojasi su Atlanto vandenynu, iš rytų – su Bengo provincija. Administracinis centras – Luanda.
Geografija
Provincija išsidėsčiusi prie Luandos įlankos, kurios pakrantėje driekiasi paplūdimiai.
Savivaldybės
Provincija padalinta į 9 savivaldybes:
Inagva
thumb|250px|Didžiosios Inagvos salos šiaurinis krantas Inagva − piečiausia Bahamų salų dalis, kurią sudaro dvi salos: Didžioji Inagva ir Mažoji Inagva. Administracinis centras − Metju Taunas (Matthew Town).
Kaimyninė Mažoji Inagva yra negyvenama sala, 8 km į šiaurės rytus nuo Didžiosios Inagvos. Mažoji Inagva apsupta rifų, kurie neleidžia laivams prisiartinti prie jos krantų. Rasta istorinių dokumentų, patvirtinančių, kad tarp 1500 m. ir 1825 m. ant šių rifų sudužo nemažai laivų.
Januliškio šv. apaštalų Simono ir Judo Tado koplyčia
'''Januliškio šv. Tado Judo ir Simono koplyčia''' – veikianti koplyčia Januliškyje, Labanoro seniūnijoje, Švenčionių rajone. Koplyčia įsikūrusi Labanoro girioje. Koplyčios pastatas statytas apie 1857 m. kaip Januliškio dvaro sodybos sandėlis. Apie 1930 m. vietos gyventojų rūpesčiu pertvarkytas į bažnytėlę (koplyčią).
Istorija
Januliškyje norėta turėti bažnyčią, nes iki artimiausios nusigauti buvo palyginti toli – Labanore arba Švenčionėliuose. Išlikusi pastato viduje iškalta data „1857“. Pradžioje jame buvo įkurtas sandėlis maisto atsargoms kaupti. Po I pasaulinio karo Januliškio (Kampuočio) dvarininko paliepimu ūkvedys G. Menčinskas pasikvietė inžinierių K. Blakauską, kad jis padėtų minėtame sandėlyje įrengti bažnyčią. Dirbo ir tvarkė parapijiečiai savo jėgomis, kol pastate buvo viskas, ko reikia bažnyčiai. Joje buvo didelis, apie 2,5 m aukščio ir 1,3 m pločio šv. Tadeušo paveikslas. Jis buvo įrėmintas bizantiško stiliaus metaliniuose rėmuose. Dešinėje buvo nedidelė zakristija, kairėje – klauptai.
Pamaldos bažnyčioje vykdavo kas antrą sekmadienį, visuomet 12 val. Aptarnaudavo Švenčionėlių kunigai. Pamaldos lenkų okupacijos metais vykdavo lenkų kalba. Daugiausiai žmonių susirinkdavo į šv. Tado atlaidus. Pamaldų metu giedodavo choras, pritariant fisharmonijai. Šalia bažnyčios buvo ir mokykla.
Lietuvai atgavus dalį Vilniaus krašto, pasikeitė ir pamaldų tvarka, jos vyko tik lietuviškai. 1945 m. pamaldos nutrūko. 1950 m. susikūrus kolūkiui, sovietų valdžios įsakymu nutarta bažnytėlę paversti grūdų sandėliu. Vėliau čia įrengtas ir grūdų malūnas, veikęs iki pat Nepriklausomybės atgavimo laikų.
1997 m. Švenčionėlių parapijos klebono, dekano Kazimiero Gailiaus dėka Januliškio bažnytėlę buvo pradėta restauruoti. Atlikti dideli darbai, nes beveik viską teko keisti.
Architektūra
Koplyčia priekiniu fasadu orientuota į pietvakarius. Pastatas kompaktinis, stačiakampio plano, su zakristija, varpinės bokšteliu (jis išliko nenugriautas, be kryžiaus). Koplyčios stogas dvišlaitis (anksčiau buvo pusiau valminis), bokštelio – keturšlaitis. Prie galinio fasado pristatyta zakristija. Šventorius aptvertas medinių statinių tvora su varteliais ir medine arka. Iš rytų pusės prisišliejusios senosios kapinaitės.
Šefšauenas
Šefšauenas  – miestas šiaurės Maroke, Tanžero–Tetuano regione, Rifo kalnų papėdėje, į pietus nuo Tetuano. Greta miesto praeina Tetuano–Mekneso kelias. Miestas žymus savo architektūra. Dauguma statinių yra tradicinės mauriškos architektūros, nudažyti šviesiai melsva spalva. Yra tvirtovė, keletas mečečių.
Vystomas turizmas (dėl nedidelio nuotolio nuo Europos yra gausiai lankomas). Amatai (vilnos dirbiniai, audiniai). Namudinė ožkų sūrio, kanapių produktų (įskaitant hašišą) gamyba.
Istorija
Šefšauenas įkurtas 1471 m., kaip nedidelė tvirtovė, skirta kovai prieš portugalus. Rekonkistos laikais čia įsikūrė nemažai moriskų ir žydų. 1920 m. tapo Ispanijos Maroko dalimi. 1916–1917 m. Šefšauene buvo kalinamas Rifo sukilėlis Abdel Karimas. 1956 m. vėl prijungtas prie Maroko.
Geneviene Angerame Green
Geneviene Angerame Green (g. Akvilė, 1999 m. gegužės 8 d. Lietuvoje) – lietuvių šuolininkė į vandenį.
Biografija
2002 m. Akvilę įsivaikino lietuvių kilmės šeima iš JAV. Nuo 2016 m. turi dvigubą JAV ir Lietuvos pilietybę bei atstovauja Lietuvą tarptautinėse varžybose. Tarptautinis debiutas po Lietuvos vėliava įvyko 2016 m. pasaulio taurėje. Tais pačiais metais Londone vykusiame Europos čempionate sportininkė šuolių nuo 10 m platformos rungties atrankoje užėmė 10-ą vietą ir pateko į finalą. Ji tapo pirmąja Lietuvos atstove istorijoje pasiekusi finalą tokio lygio varžybose. Finale sportininkė užėmė 12-ą vietą.
Lietuvos kultūros taryba
miniatiūra|Buveinė
– valstybinė įstaiga, skirstanti kultūros ir meno projektų finansavimą.
Istorija
Įsteigta reformavus kultūros ir meno projektų finansavimo sistemą.
2012 m. rugsėjo 18 d. Seimas priėmė Lietuvos kultūros tarybos įstatymą, perduodamas teisę administruoti Kultūros rėmimo fondą.
2012 m. lapkričio 21 d. Vyriausybė priėmė nutarimą steigti Lietuvos kultūros tarybą.
2018 m. spalio 16 d. patvirtinta pirmųjų Regioninių kultūros tarybų sudėtis. Jos vertina „Tolygios kultūrinės raidos“ konkursų paraiškas, kuria finansavimo prioritetus.
2021 m. lapkričio 23 d. vadovaujantis Konstitucinio teismo sprendimu, panaikintas Kultūros rėmimo fondas.
2014–2023 m. Taryba paskirstė >200 mln. eurų. Sulaukė 70 tūkst. paraiškų, iš jų ~26 tūkst. finansavo. Per 10 metų viso finansavo 18,5 tūkst. projektų, skyrė 7,5 tūkst. stipendijų.
Tikslas
Įgyvendina kultūros politiką, konkursais atrenka ir skiria finansavimą organizacijų paraiškoms, kūrėjų stipendijoms, investuodama valstybės lėšas į kūrybinę saviraišką, meno raidą ir kultūros praktikų įvairovę bei sklaidą. Ji užtikrina finansuotų projektų administravimą ir stebėseną, su įvairiais partneriais atlieka didelių apimčių kultūros tyrimus.
Nariai
Tarybą sudaro 10 narių ir pirmininkas. Juos 4 metų kadencijai teikia kultūros ministras, tvirtina Vyriausybė.
10-yje apskričių veikiančias Regionines kultūros tarybas sudaro 96 meno profesionalai ir kultūros praktikai. Jų darbą administruoja Taryba, tačiau sudėtį 4 arba 3 metų kadencijai tvirtina kultūros ministras.
Sudėtys
2013 m. gegužės 31 d. Vyriausybė patvirtino pirmąją Tarybos narių sudėtį. Joje dirbo LKT pirmininkė, kultūros vadybininkė Daina Urbanavičienė, kompozitorius Vidmantas Bartulis, poetas, vertėjas Vladas Braziūnas, menotyrininkė, dailės istorikė Rūta Janonienė, teatro kritikas Vaidas Jauniškis, bibliotekininkė Rima Maselytė, architektas Kęstutis Pempė, dailininkas Saulius Valius, kultūros vadybininkas, muzikos edukologas Remigijus Vilys, tautinių mažumų atstovas Stanislavas Vidtmannas ir fotomenininkas Stanislovas Žvirgždas.
2017 m. gegužės 30 d. Vyriausybė patvirtino antrąją Tarybos narių sudėtį. Jos pirmininke antrai kadencijai paskirta Daina Urbanavičienė, nariais: aktorius, Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatas Vytautas Anužis, tautinių mažumų atstovė, muzikos pedagogė Ema Silvija Bojadžian, menotyrininkas Virginijus Kinčinaitis, rašytojas Rimantas Kmita, menotyrininkė Agnė Narušytė, architektas, Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatas Rolandas Palekas, teatrologė Ina Pukelytė, etnologė Radvilė Racėnaitė, menotyrininkė Skaidra Trilupaitytė ir paveldosaugininkė Ingrida Veliutė.
2021 m. gegužės 26 d. Vyriausybė patvirtina trečiąją Tarybos narių sudėtį. Pirmininke tapo muzikologė Asta Pakarklytė, nariais: muzikologė Jūratė Katinaitė, istorikas Rimvydas Laužikas, architektas Rolandas Palekas, literatūrologas Dainius Vaitiekūnas, etnologė Aušra Žičkienė, tautinių mažumų (bendrijų) atstovas Dainius Babilas, aktorė Elzė Gudavičiūtė-Puskunigė, teatro ir kino kritikas Vaidas Jauniškis, skulptorius ir kino kūrėjas Deimantas Virgilijus Narkevičius, kultūros vadybininkė Rita Valiukonytė.
Filiponai
Filiponai  – sentikių bepopininkų atšaka, įkurta Rusijoje XVIII a. 4-ajame dešimtmetyje. Šios religinės grupės pradininkas – Filipas Pustoviatas.
Filiponai atmetė oficialiąją Bažnyčią ir jos kultą, nepripažino valstybės, priesaikos, duodamos teisme, taip pat karinės tarnybos. Teigiama, kad filiponai laikėsi griežtų religijos ir moralės nuostatų, o jų dvasios ganytojai laikėsi dar griežtesnės askezės. Buvo paplitusios tokios praktikos: deginimasis gyviems, marinimasis badu iki mirties, išpažinėjai būdavo gyvi užkasami žemėje. Taip buvo siekiama kankinystę už tikėjimą iškelti kaip aukščiausiąją dorybę.
Filiponai buvo persekiojami valstybinės valdžios, persekiojimai ypač suintensyvėjo imperatorės Jekaterinos II valdymo laikais. Dėl persekiojimų, pradedant XVIII a. pabaiga, filiponai traukėsi į Lenkiją, Lietuvą, Moldaviją, Bukoviną, Suomiją.
Nurodoma, kad Lenkijoje (Mozūruose ir Augustavo apylinkėse) nedidelių filiponų grupelių esama ir šiais laikais.
Pajuodupis (Ignalina)
Pajuodupis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 10 km nuo Dysnos.
Nyderlandų futbolo varžybos 2001–2002 m.
Nyderlandų futbolo varžybos 2001–2002 m.
Galutinė lentelė
Šaltinis: RSSSF duomenų bazė.
Kiose Dage mūšis
Kiose Dage mūšis – 1243 m. birželio 26 d. įvykęs mūšis tarp mongolų ordos armijos, vadovaujamos karvedžio Baidžu ir Rumo sultonato armijos, vadovaujamos seldžiukų sultono Kei-Chusravo II. Mūšis vyko Kiose Dage tarpeklyje, į šiaurę nuo Erzindžano, šiaurės Turkijoje, pasibaigė mongolų pergale.
1242–1243 m. žiemą mongolams užpuolus Rumo seldžiukų sultonatą buvo užimtas Erzindžanas. Sultonas Kei-Chusravas II kreipėsi į savo kaimynus karinės pagalbos. Pagalbą suteikė Rumo sąjungininkai: Trapezundo imperatorius Manuilas I, prie kurio prisijungė Gruzijos, Abchazijos kunigaikščiai ir Alepo valdovas. Buvo pasamdyti keli „Frankų“ būriai iš Kipro karalystės (2 000 karių) ir Genujos.
Pasekmės
Turėdami pranašumą, mongolai tęsė puolimą. Buvo užimtas Sivasas ir sugriautas Kaiseris, o daugelis miesto gyventojų, nenorėję pasiduoti, išžudyti. Į Koniją pabėgęs Rumo sultonas pas mongolus nusiuntė savo vizirį, kuris įtikino, kad tolesnis šalies užkariavimas bus sunkus, nes šalies gilumoje yra daug armijos ir tvirtovių. Pagal taikos sutarties sąlygas sultonas kasmet mongolams turėjo mokėti apie 12 mln. sidabrinių monetų, 500 ritinių šilko, 500 kupranugarių ir 5 000 avių.
Po Kiose Dage mūšio prasidėjo seldžiukų Rumo sultonato nuosmukis.
Arvydas Dočkus
Biografija
1968 m. baigė Palangos vidurinę mokyklą, 1975 m. – Vilniaus pedagoginis institutą, istorijos ir kūno kultūros mokytojas.
Palangos Baltijos vidurinės mokyklos kūno kultūros mokytojas metodininkas. Krepšinio klubo „Naglis-Adakris“, nuo 2011 m. – „Palangos Naglis“ fizinio parengimo treneris, Palangos sporto centro treneris, krepšinio moterų komandos „Palangos SC“ trenerio asistentas.
Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio Palangos skyriaus narys. Nuo 2011 m. Palangos savivaldybės tarybos narys.
Skivė
Skivė  – miestas Vidurio Jutlandijos regione, Danijoje; savivaldybės centras. Įsikūręs Jutlandijos pusiasalio šiaurės vakaruose, Skivės fjordo pakrantėje, kuris yra Limfjordo dalis, Karupo upės žiotyse. 20 505 gyventojai (2014 m. duomenys).
Miestas nutolęs 29 km į šiaurės vakarus nuo Viborgo, 36 km į šiaurės rytus nuo Struerio, 40 km į šiaurės rytus nuo Holstebro, 51 km į šiaurę nuo Herningo, 92 km į pietvakarius nuo Olborgo ir 94 km į šiaurės vakarus nuo Orhuso.
Varmunas
left|120px
Varmunas – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 2 km į šiaurę nuo Toliejų. Ežeras ovalo formos, ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,12 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 145,8 m. Rytinis krantas aukštas, kiti – žemesni, beveik ištisai apaugę medžiais. Pakrantės miškingos. Pietuose išteka upelis link Gaimyno ežero (Virintų ežero intako V-3 baseinas, Virintos upės baseinas). Į pietryčius įsikūręs nebegyvenamas Raudonėlės kaimas.
Šiaurės Lunda
Šiaurės Lunda  – provincija šiaurės rytų Angoloje. Ribojasi su Malanžės ir Pietų Lundos provincijomis bei Kongo Demokratine Respublika. Administracinis centras – Lukapa.
Istorija
Sudaryta 1978 m. liepos 4 d.
Geografija
Provincija išsidėsčiusi Lundos plynaukštėje. Gausu deimantų telkinių.
Gyventojai
Šiaurės Lunda apgyvendinta čokve ir lundų tautybių žmonių.
Savivaldybės
Provincija padalinta į 9 savivaldybes:
Pajuodupis (Klaipėda)
Pajuodupis – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Vėžaičių.
Kalniškės akmuo
Kalniškės akmuo, dar vadinamas Gargždų akmeniu (kiti sinonimai: Kalno akmuo, Gargždų kalno akmuo) – stambus riedulys, stūksantis Kalniškės kaime, Vėžaičių seniūnijoje, Klaipėdos rajone, šalia kelių ir  kryžkelės, 2 km į pietvakarius nuo magistralės A1. Gargždų miesto prieigas žymintis akmuo su iškaltu vietovardžio pavadinimu guli aukštumoje, Kalniškės piliakalnio (dešinėje) prieigose. Gargždai pasiekiami keliu važiuojant į slėnį šalia piliakalnio, už 1 km į vakarus pervažiavus į kitą Minijos upės pusę. miniatiūra|220px|left|Riedulys įtvirtintas ant betoninio postamento
Kalniškės akmuo yra gamtinio kraštovaizdžio ir geologinio paveldo objektas, paskelbtas valstybės saugomu 2016 m. Riedulio aukštis – 3,10 m, ilgis – 5,05 m, plotis – 4,00 m, perimetras – 15,90 m.
Istorija
Riedulį apie 1988 m. iškasė melioratoriai gretimame Gerduvėnų kaime ir atvilko prie kryžkelės, prie rytinio įvažiavimo į Gargždus. Čia išgulėjo 15 metų, iki 750-ojo miesto jubiliejaus šventės 2003 m. Ta proga apie 100 t sveriantį akmenį su iškaltu užrašu buvo nuspręsta pakelti ant išlietų betoninių pamatų. Sudėtingą darbą atliko AB „Hidrostatyba“.
Legenda
Kalniškės kaimo akmuo siejamas su mįslingomis istorijomis apie velnius, tarp kurių ši:
Pajuodupis (Vilnius)
Pajuodupis – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Sužionių.
Lazduonėnų piliakalnis
Lazduonėnų piliakalnis, Pilaitė, Maža pilaitė, Pilalė (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A504P, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1112) – piliakalnis Šilutės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Lazduonėnų kaimo, Vainuto seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Degučiai – Sartininkai pasukus į Lazduonėnus, iš jų centro keliuku pavažiavus į kairę 550 m šiaurės vakarų kryptimi iki jo pabaigos – yra kitame Lazduonos krante.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos krašte, Lazduonos dešiniajame krante, santakoje su bevardžiu upeliu. Iš rytų, pietų ir pietvakarių jį juosia upelių slėniai. Šlaitai statūs, 14 m aukščio. Aikštelė ovali, 35 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi ir 32 m pločio. Ją iš visų pusių juosia pylimas, kuris aukščiausias šiaurinėje pusėje – 8,5 m aukščio ir 34 m pločio. Kitur pylimas žemėja iki 1,5 m aukščio, 10 m pločio. Šiaurės pusėje 9 m aukščio išorinis pylimo šlaitas leidžiasi į 6 m pločio, 1 m gylio griovį, už kurio supiltas antras 75 m ilgio, 1 m aukščio, 7 m pločio pylimas. Už jo iškastas antras 7 m pločio, 1 m gylio griovys. Rytiniame aikštelės krašte yra 2,5 m pločio senasis įvažiavimas į ją.
Piliakalnis apardytas arimų, iki 1935-1936 m. ji buvo ariama, pylimas išgadintas žvėrelių urvų. Jis apaugęs lapuočiais.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1963 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a.
Didžiabalės telmologinis draustinis
Didžiabalės telmologinis draustinis – saugoma gamtos teritorija Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke, 3 km į šiaurės rytus nuo Musteikos, Musteikos miškuose.
Skirtas išsaugoti Didžiabalės pelkinį kompleksą su aktyvių aukštapelkių, tarpinių pelkių ir liūnų buveinėmis. Saugomos rūšys: laplandinis karklas, jūrinis erelis, pelkinis satyras, tikutis.
Nico-Nicoyé
Puant Nuaro „Nico-Nicoyé“, Association Sportive Nico-Nicoyé, o trumpai AS Nico-Nicoyé – profesionalus Kongo Respublikos futbolo klubas, rungtyniaujantis aukščiausioje šalies lygoje. Dar žinomas kaip Nico-Nicoyé Pointe-Noire. Klubas įsikūręs Puant Nuare. Namų rungtynes žaidžia Puant Nuaro miesto savivaldybės stadione, talpinančiame daugiau nei 13,5 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas įkurtas ... m. Žinoma, kad nuo 1992 m. rungtyniavo aukščiausioje lygoje, tačiau joje įsitvirtinti nepavykdavo. Būta iškritimų į antrą pakopą, ir grįžimų į aukščiausią divizioną. Nuo 2010 m. rungtyniavo stipriausioje lygoje. 2021–2022 m. Pirmoje lygoje tarp keturiolikos dalyvių liko paskutinėje vietoje ir po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Nuo 2022–2023 m. sezono rungtyniavo Antroje lygoje.
Pasiekimai
Šalies čempionais tapo vieną kartą.
Aukščiausia lyga
Futbolo taurė
Supertaurė
Varnynas
Varnynas – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 2,5 km į šiaurės vakarus nuo Toliejų. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,48 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 143,7 m. Šiaurinis krantas aukštokas, kiti krantai žemesni, pelkėti. Šiaurinėje ir vakarinėje pakrantėse stūkso Didžiojo Raisto miškas, kitose pakrantėse plyti dirbami laukai, vietomis auga krūmynai. Šiaurės vakaruose išteka upelis link Virintų ežero (Virintos upės baseinas). Prie ežero įsikūręs Pavarnynių kaimas.
Arminas Vaskela
Arminas Vaskela (g. 1990 m. rugpjūčio 12 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, žaidęs krašto saugo pozicijoje.
Profesionalią karjerą pradėjo Vilniaus "Žalgirio" komandoje. 2012 m pratęsė kontraktą su "Žalgirio" komanda. 2013 m. sausio 31 d. iki sezono pabaigos buvo išnuomotas Šiaulių klubui.
2009 m. kovo mėnesį debiutavo Lietuvos jaunimo iki 21 metų rinktinėje draugiškose rungtynėse prieš Baltarusijos bendraamžius.
Pasiekimai
su VMFD Žalgiris Vilnius
Vilija Šulcaitė
Vilija Šulcaitė (g. 1929 m. balandžio 5 d. – m. 1992 m. balandžio 18 d.) – lietuvių poetė.
Gimė Jonavoje. 1953 m. baigė Vilniaus universiteto istorijos ir filologijos fakultetą. 1956–1964 m. dirbo mokytoja Kaune, 1970–1975 m. dirbo Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos bibliotekos vedėja.
Nuo 1948 m. pradėjo viešinti savo eiles. Vilijos Šulcaitės poezijai būdingi meilės, draugystės, gamtos motyvai, pilietiškumas, romantinis pakilumas.
1979 m. gavo LTSR nusipelniusios kultūros veikėjos apdovanojimą.
Mirė 1992 m. balandžio 18 d. Vilniuje.
Bibliografija
Eilėraščių rinkiniai: Poema: Poezijos rinktinė: Poemų rinkiniai: Eilėraščių vaikams rinkinys:
Du poezijos rinkiniai (Горсть тмина, 1974 m. ir Приданое: стихи и поэма, 1984 m.) išleisti rusų kalba.
Mercedes-Benz O 405
thumb|250px|Mercedes-Benz O 405 (Žvėryno žiedas, Vilnius) thumb|250px|Mercedes-Benz O 405G (Vilnius) thumb|250px|Mercedes-Benz O 405N (Vokietija) thumb|250px|Ant Mercedes-Benz O 405 kėbulo surinktas autobusas Ramseier & Jenzer ([[Naujoji Vilnia, Vilnius)]]
Kakadu sala (Sidnėjus)
Kakadu sala – sala Australijoje, Naujajame Pietų Velse, Sidnėjaus uoste, iškilusi ties upių  Parramatta ir Lane Cove santaka. Nuo centrinio Sidnėjaus verslo centro („sičio“) nutolusi apie 10 km. miniatiūra|220px|left|Vaizdas į salą nuo tilto miniatiūra|220px|left|Kalėjimo pastatai miniatiūra|220px|left|Prievaizdo namas, ~1841 m.
Mercedes-Benz O 405
Mercedes-Benz O 405 – Vokietijos automobilių gamybos koncerno „Mercedes-Benz“ gamintas autobusų modelis. Jis rinktas Manheime nuo 1983 iki 2001 m. ir buvo vienas populiariausių „Mercedes“ autobusų.
Kakadu sala (Sidnėjus)
Kakadu sala yra didžiausia iš kelių salų, anksčiau buvusi smarkiai kalvota ir apaugusi mišku. Ji buvo iškilusi iki 18 m virš jūros lygio ir buvo 12,9 ha dydžio, tačiau buvo išplėsta iki 17,9 ha ir dabar yra išvalyta nuo daugumos augalijos. Iki europiečių atėjimo, saloje gyveno aborigenai. Pakrantė galėjo būti naudojama kaip žvejybos bazė, nors fizinių aborigenų paveldo įrodymų saloje nerasta.
Mercedes-Benz O 405
Pagaminta daug skirtingų šio modelio atmainų: žemagrindžių, aukštagrindžių, trumpų, prailgintų ir kt. Autobuso kėbulo plotis 2,5 m, ilgis – 11,1 m, 11,7 m arba 12,2 m (trumpojo), 17,1 m arba 18,0 m (prailginto). Trumpas autobusas paprastai turi 2, prailgintas 3 duris, sudarytas iš 2 dalių ir atsidarančias į salono vidų (Jungtinės Karalystės rinkai gaminti 1 ar 2 durų autobusai).
Kakadu sala (Sidnėjus)
Paveldas
Nuo 2010 m. Kakadu sala su išlikusiais kalėjimo statiniais paskelbta UNESCO paveldo objektu – vienu iš vienuolikos Australijos nuteistųjų kolonijų, kurias įsteigė Britanijos imperija.
Mercedes-Benz O 405
Standartinio modelio Mercedes-Benz O 405 turi laiptuotą įlipimą, paaukštintą stogo priekį, išlenktą stiklą. Prailginta, trijų ašių atmaina žinoma kaip Mercedes-Benz O 405G. Mercedes-Benz O 405 būta 2 atmainų: O405 MkI su Mercedes Benz OM447h savaiminio įpurškimo 157 arba 184 kW galios varikliu (arba dujiniu M447hG varikliu, kurio galia 150 kW) bei O405 MkII su 184 kW galio turbo įpurškimo varikliu OM447hA (taip pat su savaiminio įpurškimo OM447h-II, ar dujiniu M447hG Euro II varikliu).
Vėliau pradėta gaminti žemagrindė autobuso atmaina O405N (prailgintas – O405GN) bei O405N2 (prailgintas – O405GN2). Šių autobusų įlipimas be laiptelių, sėdynės įrengtos ant pakilų.
Kakadu sala (Sidnėjus)
Paveldas
Nuo 1839 iki 1869 m. Kakadu sala veikė kaip nuteistųjų bausmės vykdymo įstaiga, kolonija, pirmiausia kaip antrinių bausmių vieta nuteistiesiems, kurie pakartotinai nusikalto kitose kolonijose. Pirmaisiais saloje buvo uždaryti atsiųsti nuteistieji iš Norfolko salos kolonijos. Teritorijoje iškilo būtini gyvenami ir gamybiniai statiniai per keletą metų. Viena iš pirmųjų kalinių veiklų buvo grūdų kasimas požeminių grūdų saugyklose – silosuose. Karališkojo jūrų laivyno laivų aptarnavimui 1857 m. saloje buvo pastatytas „Fitzroy“ dokas, kuris tapo pagrindine vyriausybės laivų statykla  Australijoje ir veikė iki 1991 m. Pirmąjį iš dviejų sausųjų dokų statė nuteistieji iš kolonijos.
Mercedes-Benz O 405
Mercedes-Benz O 405 kėbulo pagrindu pasaulyje pagaminta daug įvairių kitų autobusų modelių: GolAZ-AKA-6226 ir AKA-5225 (Rusija), Camo Camus, Camo U1001S (Portugalija), Hispano Carrocera, Castrosua (Ispanija), Alexander PS, CityRanger, Optare Prisma, Duple Metsec (Jungtinė Karalystė), Ramseier & Jenzer (Šveicarija) ir kt.
Kakadu sala (Sidnėjus)
Paveldas
1869 m. kaliniai buvo perkelti iš salos į Darlinghurstą, o kalėjimo pastatuose 1871 m. įsikūrė mergaičių profesinė mokykla, veikusi iki 1888 m. Kaliniai vėl buvo grąžinti į salą, o kalėjimo funkcija tęsėsi iki maždaug 1909 m.
Mercedes-Benz O 405
Mercedes-Benz O 405 ir jo atmainos XX a. pab. plačiai naudotos Vokietijos, Jungtinės Karalystės, Australijos, Ispanijos, daugelio Europos šalių miestuose. Lietuvoje naudota/tebenaudojama: 0405 (23 vnt.; VVT, „TOKS“, „Meteorit Turas“, „Trakų autobusai“, įvairios ne viešojo transporto įmonės), O405GN (21 vnt.; VVT, „Meteorit Turas“, KLAP) , O405G (35 vnt.; VVT, „Meteorit Turas“) , 0405GN2 (13 vnt.; VVT, „Meteorit Turas“) , O405N2 (29 vnt.; VVT, „Meteorit Turas“, Panevėžio AP) , O405N2Ü CNG (2 vnt., VVT, privatūs vežėjai) , O405 GN2 CNG (1 vnt.; VVT). Taip pat VVT turėjo 3 švecariškus Ramseier & Jenzer, pagamintus ant Mercedes-Benz O 405 kėbulo.
Kakadu sala (Sidnėjus)
Kultūra, poilsis
Su sala vyksta susisiekimas keltais, ji yra populiari miestiečių poilsio ir stovyklavimo, ekskursijų vieta, nuolat vyksta kultūriniai renginiai ir meno instaliacijos. Įrengta stovyklavietė (palapinių kempingas) per metus pritraukia apie 20 000 lankytojų ir yra populiari vieta stebint garsiuosius Sidnėjaus naujametinius fejerverkus. Poilsiautojams apsistoti taip pat siūlomi penki renovuoti namai ir apartamentai su vaizdu į uostą ir miestą.
Sandra Oxenryd
Sandra Oksenrid (SV Sandra Oxenryd; g. 1982 m. spalio 1 d. Kristinehamne, Švedijoje) – Švedijos dainininkė, išgarsėjusi po pergalės „Fame Factory 2005“. Tais pačiais metais pasirodė ir debiutinis albumas „All There Is“.
Oksenrid atstovavo Estijai 2006 m. Eurovizijos dainų konkurse Atėnuose su daina „Through My Window“, su kuria konkurso pusfinalyje užėmė 18 vietą.
Pajuodžiai (Anykščiai)
Pajuodžiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Surdegio.
Vasylkivo mūšis
Vasylkivo mūšis – Rusijos ir Ukrainos karinis susirėmimas per 2022 m. Rusijos invaziją į Ukrainą.
Mūšis
Ankstyvą vasario 26 d. rytą Rusijos desantininkai pradėjo leistis netoli Vasylkivo miesto, esančio už 40 km į pietus nuo Kijevo, siekdami užgrobti Vasylkivo oro pajėgų bazę. Mieste vyko smarkūs mūšiai tarp Rusijos desantininkų ir Ukrainos gynėjų.
Pasak amerikiečių ir ukrainiečių pareigūnų, 01.30 val. Ukrainos naikintuvas Su-27 numušė Rusijos lėktuvą Iljušin Il-76 su desantininkais. Teigiama, kad 03.20 val. virš netoliese esančio Bila Cerkvos miesto buvo numuštas antrasis Il-76.
Vasylkivo merė Natalija Balasinovič pareiškė, kad per mūšį buvo sužeista daugiau kaip 200 ukrainiečių. Vėliau ji teigė, kad Ukrainos pajėgos atrėmė rusų desantininkų puolimą netoli miesto esančioje karinėje aviacijos bazėje ir centrinėje gatvėje, o padėtis mieste nurimo. Laikraštis „The Wall Street Journal“ pranešė, kad Ukrainos pajėgos ryte patruliavo mieste ir ieškojo išlikusių rusų karių.
Vasario 27 d. anksti ryte Rusijos raketa pataikė į naftos saugyklą Vasylkive ir ją padegė.