cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Delšajus
Dar 1868 m. pastarasis pažadėjo, kad jis su tontais nekariaus ir sutiko, kad jų agentūra būtų Kemp Makdauele, vakariniame Rio Grandės krante. Tačiau po kelių baltųjų išpuolių prieš jį, jis pasitraukė su savo žmonėmis iš rezervato. 1871 m. Delšajus nespėjo susitikti su Indėnų reikalų biuro atstovu Vincentu Koljeru.
1873 m. balandį gausus kareivių būrys susekė ir privertė pasiduoti Delšajų. Jie buvo suvaryti į Apačo fortą Baltųjų kalnų rezervate. Čia jie buvo priversti nešioti metalines plokšteles, tad niekas negalėjo pasprukti nepastebėtas bent porai dienų. 1873 m. liepą Delšajus nepakeldamas esamų sąlygų su savo žmonėmis pabėgo ir persikėlė į rezervatą prie Rio Verdės. Netrukus San Karlo rezervato agentūroje įvyko incidentas, kurio metu žuvo vienas JAV armijos karininkas. Dalis apačių iš ten pabėgo ir įsikūrė Delšajaus stovykloje. Generolas Krukas jį apkaltino palaikant nusikaltėlius ir liepė suimti. Delšajus tai sužinojęs pabėgo į Tonto baseiną. Kelis mėnėsius jis sėkmingai slapstėsi kalnuose. 1874 m. generolas paskėlbė sumokėsęs premiją už vado galvą. Liepos mėnėsį du apačiai jam pristatė po nukirstą galvą pareikšdami, kad ji Delšajaus. Krukas sumokėjo už abi. Šios ir kitos užmuštų apačių galvos buvo iškabintos Rio Verdės ir San Karlo paradų aikštėse.
Grybai
Grybai (Fungi) – atskira eukariotinių organizmų grupė, kurios nariai nėra nei augalai, nei gyvūnai, bet turi ir vienų, ir kitų organizmų požymių. Jie nuėjo savitą evoliucijos kelią ir suformavo tik jiems būdingą gyvenimo būdą. Grybai eukariotiniai ir heterotrofiniai gyvų organizmų grupė, kurių somatinį kūną sudaro grybiena (micelis) arba pavienė ląstelė. Grybiena sudaryta iš šakotų vamzdelių, kurie vadinami hifais. Grybuose nėra chlorofilo, jie negali neorganinių rūgščių paversti organinėmis, kaip augalai. Vykstant medžiagų apytakos procesams pagamina šlapalą, o jų glikogenas yra krakmolo tipo – tai būdinga tik gyvūnams ar kitiems gyviesiems organizmams. Grybai minta absorbcijos būdu, o dauginasi sporomis.
Anksčiau grybai buvo laikyti augalų karalystės dalimi, ir tik 1970 m. mokslo pasaulis juos išskyrė į grybų karalystę.
Įžanga
thumb|right|200px|[[Paprastoji musmirė (Amanita muscaria)]] Mokslo pasaulyje yra nusistovėjusi nuomonė, kad grybai atsirado ankstyvojo Devono periodo laikotarpiu prieš 410 milijonų metų. Rasti suakmenėję baravykinių eilės grybai rodo, kad jie gausiai augo jau prieš 150 milijonų metų. Bet paskutiniai nauji atradimai Kongo Demokratinėje Respublikoje gali radikaliai pakeisti grybų atsiradimo istoriją, kur 810–715 milijonų metų datuojamose Mbuži Majio dolomitiniuose skalūnuose buvo rastos grybų fosilijos
Paleozojaus eroje pasirodė gleiviagrybiai (Myxotnycetes), mezozojaus – skylėtbudiniai (Polyporaceae), rūdiečiai (Uredinales), kainozojaus – pelėsiniai, dyglutiniai (Hydnaceae) grybai.
Kasdieniame gyvenime grybais naudojamasi arba pastebimos jų veiklos pasekmės.
Iš grybų gaminami antibiotikai, vitaminai, augimo stimuliatoriai, fermentai, organinės rūgštys, preparatas boverinas, jie naudojami kulinarijoje.
Parazitiniai grybai sukelia ligas, tam tikri grybai sugadina meno kūrinius, aparatūrą, įrenginius, dėl jų poveikio ỹra tiltai, laivai, net griūva namai. Kai kurių grybų sporos atsparios ir -150 °C temperatūrai.
Grybų rūšių kiekis
Skirtingi moksliniai šaltiniai skelbia egzistuojant labai skirtingus grybų rūšių skaičius, dažnai mokslo darbuose skelbiama egzistuojant nuo 0,5 milijono iki 10 milijonų rūšių.
Publikuotame 2017 m. liepos mėnesį Jungtinės Karalystės mokslo žurnale „Nature“, buvo skelbta, kad pasaulyje egzistuoja apie 1,5 milijono grybų rūšių, iš kurių virš 8 000 rūšių sukelia grybelines augalų ligas, ir 300 rūšių sukelia grybelines ligas žmonėms. Amerikos mikrobiologijos bendrija (American Society for Microbiology) skelbia dar didesnį grybų rūšių kiekį. Anot jų, pasaulyje egzistuoja nuo 2,2 iki 3,8 milijono grybų rūšių
Encyclopædia Britannica skelbia esant žinoma 144 000 grybų rūšių.
Tarptautinės raudonosios knygos 2014 m. duomenimis, buvo identifikuotos 51 623 grybų (Fungi) rūšys, kurios sugrupuotos į šias tris grupes :
Grybų sistematika
thumb|200px|Grybai gali tapti pačios įvairiausios formos. Nuotraukoje – [[gleivūnai]] Grybų (Fungi) karalystės klasifikacija yra viena iš sunkiausių šiuolaikinių mikologijos tyrimo sričių, nes ši organizmų grupė per mažai ištirta, tad nėra nusistovėjusi. Kasmet aprašoma po tūkstantį ir daugiau naujų rūšių, tačiau painiavos sukelia didelė morfologinių, fiziologinių savybių įvairovė, kurią nulemia genetiniai ypatumai, lytinės ir nelytinės kartos kaita (agaminės grybų rūšys – grybai, kurie dauginasi neapsivaisinę), fiziologinių savybių įvairovė, kurią nulemia genetiniai ypatumai, aplinkos sąlygos. Tradiciškai mikologai taip pat tyrinėja į grybus panašius ir jiems analogiškus organizmus, pavyzdžiui, gleivūnus ir gumbūnus iš pirmuonių (Protozoa) karalystės bei oomikotus iš chromistų (Chromista) karalystės.
Evoliucionuodama kiekviena grybų rūšis prisitaikė prie atitinkamų gyvenimo sąlygų. Aplinkos sąlygų kompleksas, nulemiantis vienos grybų rūšies gyvenimo būdą, jos išplitimo amplitudę, populiacijos (individų skaičiaus) gausumą, vadinamas rūšies biotopu. Kuo mažesnis biotopas, tuo mažesnė tikimybė rūšies palikuonims išplisti.
Daugelis grybų rūšių nesikryžmina. Atskirų grybų rūšių išorė kinta priklausomai nuo aplinkos sąlygų, skirtingos raidos stadijoje būna nepanašūs. Atsiradusios grybų formos, besiskiriančios vaisiakūnių forma, spalva, dydžiu ir gyvenimo būdu, dar labiau klaidina mikologus. Dėl to dabar vieni mikologai aprašo 100 000, kiti 150 000, o dar kiti 60 000 rūšių. Sistematikai remiasi ne tik morfologiniais, genetiniais požymiais, bet ir biocheminiais kriterijais.
Gyvasis pasaulis skirstomas į prokariotus (neturi tikro branduolio) ir eukariotus (turi tikrą branduolį).
Eukariotai skirstomi į 3 karalystes:
thumb|right|200px|Papėdgrybiai
Pagal naujausią klasifikaciją grybų pasaulis dalijamas į 11, tačiau mikologinėjė literatūroje dažniausiai nurodoma 6 klasifikacijos:
Nors gleivūnai ir oomicetai dažnai priskiriami grybams, jie nėra grybai. Gleivūnų sistematinė padėtis vis dar nepakankamai aiški, o oomicetai priskiriami Chromalveolata karalystei.
Grybų grupės
thumb|200px|Geltonasis fungus thumb|200px|Paprastosios kelmiukės thumb|right|200px|[[Geltonpintė – parazitinis grybas]]
Daugelio grybų mitybos, dauginimosi, augimo sąlygos ir kiti ypatumai skiriasi, todėl grybai yra skirstomi į skirtingas grupes.
Forma ir konsistencija
Grybų tramos konsistencija skirtinga: gali būti tvirta, glebi, labai kieta arba trapi, plaušinga, vatiška, mėsinga.
Kai kurių grybų rūšių trama, vykstant oksidacijai, perlaužus ar dėl mechaninio poveikio keičia spalvą: perpjovus, perlaužus ar tik prisilietus gali paraudonuoti, pamėlynuoti (pvz., raudonviršis per kelias valandas pasikeičia nuo mėlynai violetinės iki tamsiai rusvos spalvos). Tačiau daugumos grybų trama spalvos nekeičia. Kai kurie grybai išskiria sultis (pvz., piengrybiai).
Augimo sąlygos ir ypatumai
Grybams augti reikalingi mineraliniai makroelementai: (anglis, azotas, fosforas, kalis), mikroelementai (geležis, manganas, varis, boras, kobaltas) ir kt.
Kiekviena grybų rūšis turi tipinę augavietę (biotopą). Jų augimui reikalinga skirtinga temperatūra, šviesos kiekis, CO2 ir kitų dujų apykaita, skirtingas substrato rūgštingumas bei drėgmės kiekis:
Grybiena minta osmoso būdu visu paviršiumi, todėl jai kenkia ir per mažas, ir per didelis drėgmės kiekis. Grybų augimą lemia ir lietūs: šilti – aktyvina grybieną augimui, o stiprūs, audringi lietūs grybams nepalankūs.
Grybų sandara
thumb|200px|right|Ūmėdės kepurėlė
Grybų reikšmė ekosistemoje
right|thumb|200px|Kai kurie grybai auga ir ant medžių Grybai drauge su bakterijomis ir smulkiais gyvūnais spyglius, lapus, šakas, kelmus, per trumpą laiką paverčia puria miško dirva, reguliuoja dirvožemio dujų apykaitą, vandens režimą ir temperatūros svyravimus, apsaugo dirvos paviršių nuo išdžiuvimo, suvartoja augalų šaknų išskirtas toksines medžiagas.
Jurdonys
Jurdonys – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pabaisko.
Grybai
Grybų reikšmė ekosistemoje
Grybų gyvenimas labai susijęs su augalais. Net 80 % augalų su grybais sudaro mikorizę, t. y. abipusę naudą. Kai kurie augalai auga tik tokiame substrate, kuriame yra atitinkamų grybų, ir atvirkščiai, kai kurie grybai prisitaikę prie tam tikrų augalų (pvz., lepšės auga dažniausiai beržynuose). Orchidėjos be grybo nesugebėtų išleisti net daigelio, net bulvės, kukurūzai, kviečiai greičiau subręsta sudarydami mikorizę su grybais.
Grybai, kitaip negu augalai, neturi chlorofilo ir minta organinėmis medžiagomis. Vykstant medžiagų apykaitai, nesusidaro asparaginas − būdinga augalams medžiaga. Grybai, kurių medžiagų apykaitos produktai yra šlapimo rūgštis, chitinas, trehaliozė, trigonelinas, glikogenas, serotoninas, artimi gyvūnijos pasauliui. Taigi, grybas – sudėtingas organizmas – nei augalas, nei gyvūnas.
Grybams būdingas savitas aromatas, spalvingumas, skiriasi dydis – visa tai lemia adaptacines savybes bei funkcijas. Daugumos grybų vaisiakūniai skleidžia savitą kvapą, pavyzdžiui, salierinis baltikas (Tricholoma apium) – salierų, kvapioji stirnabudė (Lepista irina) – kvapiosios našlaitės, česnakinis mažūnis (Marasmius scorodonius) – česnako, miškinis pievagrybis (Agaricus silvaticus), melsvoji tauriabudė (Clitocybe odora) – anyžių. Paprastoji poniabudė (Phallus impudicus) skleidžia dvoką, kad prisiviliotų vabzdžių, kurie po mišką išnešioja jos lipnias sporas. Grybiena taip pat išsiskiria spalvingumu, aromatu, formos įvairumu (virvutės, palmės lapo, voratinklio ir kt.).
Grybų reikšmė mityboje ir maisto pramonėje
thumb|200px|[[Baravykas]] Grybai – vieni seniausių žmogaus valgomų produktų. Grybų vertė priklauso nuo jų cheminės sudėties ir atitinkamų elementų santykio. Sudėčiai reikšmės turi augavietė, klimatas, metų laikas ir kt.
Grybuose vanduo sudaro 84–95% masės, 4–6% − prastai ar visai neįsisavinamos medžiagos (pvz., chitino). Mineralinių medžiagų kiekiu grybai prilygsta vaisiams ar daržovėms, o fosforo, kalcio, kalio kiekiu – mėsai. Maistingesni jauni grybai, vertingesnė kepurėlė nei kotas.
Grybuose yra geležies, mangano, kobalto, švino, taip pat aminorūgščių. Nustatyta, kad žmogaus organizmas gyvulinės kilmės baltymų pasisavina 96,5%, augalinės – 68%, grybų – 70%. Gausu vitaminų B1, B2, PP, C, A, D, fermentų, organinių rūgščių. Džiovinti grybai baltymų turi daugiau nei duona, kruopos, jautiena. Pvz., džiovinti baravykai du kartus kaloringesni už žuvį, maistingesni už kiaušinius, dešrą, jų sultinys triskart kaloringesnis nei mėsos.
Grybuose mažai lengvai virškinamų riebalinių medžiagų ir angliavandenių. Grybuose kaupiasi trehalozė ir glikogenas – angliavandeniai, kurie neaptinkami augaluose.
Lipidai, fosfatidai, laisvos amino rūgštys, eterinės ir kvapiosios medžiagos sužadina skrandžio sulčių išsiskyrimą, didina apetitą, gerina kitų maisto produktų virškinimą.
Senuose grybuose atsiranda maistui netinkamų ar net nuodingų medžiagų − aminų, amidų, šlapalo ir kt., dėl to maistui negalima vartoti pasenusių grybų. Senesnių grybų kepurėlės apatinę pusę rekomenduojama pašalinti, nes jame esančios subrendusios sporos nevirškinamos, be to būna vabzdžių lervų. Kai kurių grybų kotai sumedėję, maistui išvis netinkami, nes juose yra daug chitino.
Klasifikacija į maistines kategorijas
thumb|right|200px|Šiliniai kazlėkai auga ir Lietuvos miškuose Grybai pagal mitybinę vertę, skonį, paplitimą, vartojimą skirstomi į 4 kategorijas. Tai sąlyginis skirstymas, nes per mažai ištirta grybų mitybinė vertė, skirtingose šalyse tie patys valgomieji grybai skirtingai paplitę, mėgstami, renkami, vertinami.
Grybų laikymas ir paruošimas vartojimui
thumb|right|200px|Džiovinti grybai Pagrindinis straipsnis – Grybų apdorojimo būdai.
Grybuose yra mineralinių medžiagų, kuriomis minta bakterijos, pelėsis, vabzdžių lervos. Šiltoje, saulėtoje vietoje laikomi grybai greitai genda. Nuskintus šviežius grybus geriau laikyti žemesnėje, apie 4 °C temperatūroje, ir rekomenduojama apdoroti per 24 valandas. Grybus galima džiovinti, marinuoti, sūdyti, išspausti sultis ar apvirti (svarbu nepervirti), jei vartojami švieži. Kuo labiau susmulkinti grybai, tuo daugiau suyra chitino, todėl tampa geriau virškinami.
Grybai kulinarijoje
Švieži, džiovinti, marinuoti, sūdyti grybai bei jų sultys ar miltai naudojami kulinarijoje ruošiant įvairius patiekalus. Grybų kvapiosios medžiagos patiekalams suteikia specifinį aromatą. Prancūzų kulinarijoje laikoma, kad būtent grybų padažai yra kvapniausi ir skaniausi.
Pasenę, netinkamai paruošti maistui gali pakenkti. Nepatartina grybų valgyti sergantiems lėtinėmis skrandžio, kepenų, žarnyno ligomis, taip pat seniems žmonėms bei mažiems vaikams.
Mielės
Mielių pavadinimas kilęs iš lotynų kalbos žodžio levare – kelti, daryti lengvą. Mielės pradėtos vartoti maistui daug anksčiau negu buvo ištirtos (1680 metais). Tik išradus mikroskopą nustatyta, kad alkoholinį rūgimą sukelia bei tešlą kildina mieliagrybis, priklausantis aukšliagrybių klasei.
Mielės dauginasi pumpuravimu (vegetatyviškai) arba askosporomis (lytiškai). Mielių kolonija cukringoje terpėje, prisotintoje deguonies, labai greitai auga. Jų yra ir dirvožemyje, ant augalų lapų, uogų, ore, vandenyje. thumb|200px|[[Mielės (Candida albicans)]] Mielių cheminė sudėtis yra tokia: vandens – 8 %, proteidų – 57 %, lipidų – 3 %, gliucidų – 25 %, mineralinių medžiagų – 7 %. Jų baltymuose yra visų aminorūgščių reikalingų žmogaus organizmui, jose gausu vitaminų B, E, PP, fermentų, medžiagų gerinančių virškinimą bei didinančių organizmo atsparumą infekcijoms.
Mielėse esantys fermentai (zimazės) skaldo cukrų į etilo alkoholį, kuris kepant išgaruoja, ir anglies dioksidą, kuris 180−220 °C temperatūroje kildina tešlą, padaro ją puresnę, kvapnesnę.
Praktiniu požiūriu svarbiausia ir didžiausia yra mieliagrybio Saccharomyces gentis, kuriai priklauso natūraliai gyvenančios ir kultūrinės rūšys, taip pat alaus mieliagrybis (S.cerevisiae) ir vyno mieliagrybis (S.vini).
Gamtoje taip pat yra mieliagrybių, gadinančių maisto produktus, sukeliančių įvairias augalų ir gyvūnų ligas.
Gydomosios savybės
Grybų gydomosios savybės yra žinomos nuo senų laikų. Jau XVI a. apie tai aptinkama rašytinių žinių įvairiuose medicinos leidiniuose.
Stafilokokus, sukeliančius pūliuojančias žaizdas, naikina rudojo piengrybio, žaliuokės, voveraitės, raukšlėtojo dyglučio ir kai kurių kitų grybų ekstraktai.
Nuo radikulito, raumenų uždegimo išoriškai vartojamas paprastosios poniabudės spiritinis antpilas.
Paprastoji musmirė taip pat turi vaistinių savybių. thumb|right|200px|Iš grybų ruošiami taip pat įvairūs [[arbata|arbatiniai antpilai]]
Grybų, galinčių padidinti skystų antpilų (pavyzdžiui, arbatos, pieno) rūgštingumą, yra keletas rūšių. Jų augimo sąlygos skiriasi, bet vystymasis ir branda panašūs, todėl ir antpilai turi labai panašų skonį.
Arbatinio grybo antpilas ruošiamas taip: gabalėlis grybienos įdedamas į stiklainį su pasaldinta arbata, užrišamas marle ir padedamas į šviesią vietą, geriausiai ant palangės. Po savaitės dviejų antpilą galima gerti.
Psichotropinės savybės
thumb|right|200px|[[Žalsvoji musmirė (Amanita phalloides) – labai nuodingas grybas]]
Meksikos, Indijos ir kitų tautų gentys vartojo (kai kur ir dabar vartoja) haliucinacijas sukeliančius grybus, aktyvuojančius jų pojūčius, sukeliančius ryškius vaizdinius, įtakojančius žmogaus elgseną ir netgi įsitikinimus. Centrinės Amerikos indėnų gentys grybus netgi dievino ir garbino juos, statė jiems statulas, net šventyklas. Dar dabar Gvatemaloje stovi didžiulės grybo pavidalo skulptūros, prie kurių senovėje buvo atliekamos šventų grybų garbinimo apeigos. Grybų garbinimo kultas egzistavo ir Egipte, Kinijoje.
Psichikos pakitimai bei įvairios sąmonės būsenos, sąlygotos tam tikrų junginių, seniai domino grybų tyrinėtojus (mikologus). Prancūzų mikologas Eimas (R. Heim) ir amerikietis Vasonas (G. Wasson) išstudijavo mokslines publikacijas ir archyvus apie Meksikos bei Amerikos indėnų ritualines apeigas, rengiamas vartojant haliucinogeninius grybus. Mokslininkai taip pat dalyvavo jų apeigose, stebėjo jas, netgi patys vartojo šių grybų. Jie pastebėjo, kad Meksikoje augantys ir haliucinacijas sukeliantys grybai yra smulkučiai, neišvaizdūs, visai nepanašūs nei į valgomuosius, nei į nuodinguosius grybus. Tai glotniagalvės (Psilocybe) genties grybai. Juose rastos dvi veikliosios medžiagos − psilocinas ir psilocybinas, kurios ir veikia psichiką haliucinogeniškai.
Vėliau buvo ištirti ir susintetinti kiti haliucinacijas sukeliantys junginiai: iboteninė rūgštis, muskarinas, maskaronas, muscinolas, cholinas, bufoteninas. Jie vaistiniais kiekiais vartojami psichiatrijoje.
Lietuvoje haliucinogeniniai grybai nėra paplitę. Psichotropinių savybių turi kai kurios glotniagalvės (Psilocybe), musmirės.
Tautosakoje yra išlikę priežodžių, liudijančių apie tokių grybų poveikį žmogaus psichikai: apie šlitinėjantį žmogų buvo sakoma eina, kaip musmirių apsirijęs.
Pelėsis
thumb|right|200px|[[Pelėsis ant kambario sienų]] Apleisti maisto produktų likučiai per keletą dienų pasidengia voratinklišku grybienos sluoksniu, pašerpetojusiu baltais, pilkais, žaliais ar juodais plaukeliais. Blizgančiose plaukelių viršūnėse gausu subrendusių sporų. Jos nuo mažiausio skersvėjo sklando oru. Patekusios į tinkamas sąlygas per kelias valandas sudygsta ir greitai išaugina naują pelėsio koloniją. Pelėsiai ne tik sugadina daug maisto produktų, bet į aplinką išskiria ir nuodingų, sveikatai pavojingų medžiagų; jie yra įvairių mikozių sukėlėjai.
Trobagrybis
Vienas pavojingiausių medienai – žalingasis trobagrybis (Serpula lacrymans,  – verkiantis). Trobagrybių yra daugiau nei 70 rūšių. Trobagrybiai minta spygliuočių ar lapuočių mediena (net ir nulakuota ar nudažyta). Jeigu grindyse, medinėje pertvaroje, sijoje ar sienoje susikaupia apie 35% drėgmės, trobagrybis prisitaiko prie esamų sąlygų ir per trumpą laiką medinius statinius paverčia šipuliais. Esant 20–26 °C temperatūrai ir blogam vėdinimui, šis grybas medinį namą per pusmetį gali paversti griuvėsiais.
Trobagrybis taip pat minta popieriumi, audiniais, oda, tinku. Pakanka drėgno plyšelio, per kurį grybas gali persikelti per keletą namo aukštų grybienos laidais. Grybienos laidai bespalviai, ir nepastebimai plinta medienos vandens indais, išsišakojusiomis rievėmis, įtrūkiais ir kitais plyšiais.
Grybo vaisiakūniai labai dideli, iki 50 cm skersmens, kempinės pavidalo, l–4 cm storio. Prie substrato (grindų, sienos, sijos) silpnai priaugę arba nepriaugę. Iš pradžių balti, vėliau vidurys paruduoja, pakraščiai išlieka balti, o senų – parudavę, tik visada atkilę ir paprastai su rudo skysčio lašeliais. Vaisiakūnio paviršius raukšlėtai banguotas. Raukšlelės l–2 cm ilgio, spinduliškai išsidėsčiusios, sporos rudos. Per parą l cm šio grybo paviršiaus gali išmesti 35 milijonus sporų. Vaisiakūnis dauginasi ir vegetatyvinės grybienos atplaišomis. Šį grybą platina oro srovės, vabzdžiai, pelės, žiurkės ir žmogus.
Apsaugos priemonės
Svarbu, kad po grindimis būtų gera ventiliacija: tarp žemės ir grindų turi būti oro tarpas. Mediena, naudojama namų statyboje, turi būti švari ir neapkrėsta trobagrybiu. Pastebėjus trobagrybį, rekomenduojama kuo skubiau išardyti grindis, ir jei įmanoma − sudeginti.
Popielas (Liublino vaivadija)
Popielas  – kaimas Lenkijos rytuose, Piščaco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės rytus nuo Piščaco, apie 23 km į rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 104 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Grybai
Apsaugos priemonės
Pastebėjus sugadintą tinką, rekomenduojama jį visą nuimti, kur matomi grybo (pelėsių) pėdsakai. Svarbu pabrėžti ir tai, kad trobagrybis išskiria žmonėms pavojingas dujas, todėl gali tapti ir sveikatos sutrikdymo šaltiniu.
Valgomoji austrė
Valgomoji austrė  – austrių šeimos rūšis. Paplitusi Atlanto vandenyne ir Viduržemio jūroje. Užauga iki 10 cm ilgio. Forma beveik apvali. Gyvena upių žiotyse. Grublėta kriauklė sudaryta iš dviejų geldelių: plokščiosios, nukreiptos aukštyn ir išgaubtosios, kuri būna prisitvirtinusi prie kokio nors kieto paviršiaus (akmens, kitos austrės). Austrės būna 8-10 cm dydžio, senesnio amžiaus kartais pasiekia 20 cm.
Ši austrių rūšis yra valgoma ir laikoma delikatesu. Kai kuriose šalyse (Italijoje, Prancūzijoje, Nyderlandų karalystėje, Anglijoje, JAV) auginamos dirbtiniu būdu. Austrės valgomos gyvos, taip kaip jas valgė dar akmens amžiaus žmonės (jų geldelės randamos akmens amžiaus stovyklose). Dirbtiniu būdu auginti pradėtos dar romėnų laikais, 150 m. pr. m. e.
Irina Rozova
Irina Rozova (1958 m. sausio 23 d. Klaipėdoje – 2023 m. liepos 19 d. ) – žurnalistė, Lietuvos ir Klaipėdos miesto savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1965–1975 m. mokėsi Klaipėdos 11-ojoje vidurinėje mokykloje. 1981 m. baigė Maskvos valstybinio Lomonosovo universiteto Žurnalistikos fakultetą, įgijo žurnalistikos specialybę.
Baigusi universitetą gavo paskyrimą į Omsko srities valstybinį televizijos ir radijo komitetą ir dirbo televizijos muzikos redakcijos vedėja. 1984–1990 m. Kaliningrado srities valstybinio televizijos ir radijo komiteto meno programų redakcijos vedėja. Nuo 1992 m. gyveno Klaipėdoje. 1996 m. Klaipėdos regiono radijo stoties „Laluna“, vėliau radijo stoties „Raduga“ radijo laidų vedėja. Nuo 1996 m. dėstė anglų kalbą L. Stulpino vidurinėje mokykloje, vėliau Kuršių vidurinėje mokykloje. Buvo suteiktas vyresniosios anglų kalbos mokytojos vardas.
2009–2012 m. Europos Parlamento nario V. Tomaševskio padėjėja.
1977 m. ištekėjo už J. Rozovo, su kuriuo vėliau išsiskyrė. Ištekėjo antrą kartą. Vyras Aleksandras Opermanas, dukra Valerija Žurakovskaja, sūnus Jurijus Opemanas, (g. 1991 m.).
Holokaustas Lietuvoje
thumb|right|250px|Apleistas paminklas Holokausto aukoms prie [[IV Kauno fortas|IV forto Kaune. Dvikalbis įrašas akmenyje: „Čia, IV forte, 1941 m. naciai ir jų vietiniai talkininkai nužudė apie 4 tūkst. žydų, vien rugpjūčio 18 d. daugiau kaip 500 Kauno geto inteligentų“]]
Holokausto nacių okupuotoje Lietuvoje metu buvo beveik visiškai išnaikinti Lietuvos generalinėje srityje gyvenę žydai. Lietuvoje holokaustas prasidėjo nacistinei Vokietijai užpuolus Sovietų Sąjungą. Iš maždaug 208–210 tūkst. žydų iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos buvo nužudyti 190–196 tūkst., didžioji dalis tarp 1941 m. birželio ir gruodžio mėn.
Taip pat nužudyta maždaug 9 tūkst. žydų pabėgėlių iš Lenkijos ir 6 tūkst. žydų, atvežtų iš Austrijos, Vokietijos ir Prancūzijos. Neskaičiuojant į TSRS gilumą pabėgusių, išžudyti apie 96 % Lietuvos žydų (maždaug 190 tūkst. žmonių). Po karo Lietuvoje liko vos apie 9 tūkst. žydų. Lietuvos istorijoje Holokaustas pasižymi didžiausiu aukų skaičiumi per trumpą laikotarpį.
Lazdininkų seniūnija
Lazdininkų seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, į vakarus-šiaurės vakarus nuo Darbėnų, abipus kelio Darbėnai-Palanga-Šventoji ir Darbos upelio.
Holokaustas Lietuvoje
Priešistorė
Abiejų Tautų Respublikoje žydai gyveno laisvai jiems palankioje ir draugiškoje aplinkoje. Po ATR padalijimo kelis šimtmečius Lietuvą valdė Rusijos imperija, kurioje vyravo antisemitinė politika, pasireiškusi nuo žydų diskriminacijos iki žydų pogromų.
Lietuvoje tarpukario laikotarpiu žydai nesiintegravo į daugumos kultūrą ar politinį gyvenimą, Lietuvoje suaktyvėjo žydų nacionalizmas, sionizmas tapo vyraujančia ideologine kryptimi. Vieni politiškai aktyvūs žydai priklausė Lietuvos komunistų partijai, kiti ieškojo problemų sprendimo už Lietuvos sienų. Iš Lietuvos į Palestiną 1928–1939 metais išvyko 9 tūkst. žmonių. Šis laikotarpis nebuvo sėkmingas lietuvių-žydų sambūvio požiūriu.
Lazdininkų seniūnija
Istorija
Įkurta 1861 m. kaip smulkiausias valstiečių luominės savivaldos administracinis-teritorinis vienetas. Priklausė Kauno gubernijos Telšių apskrities Darbėnų valsčiui, kuris 1915 m. tapo naujai įkurtos Kretingos apskrities dalimi. 1915–1918 m. buvo vadinama Lazdininkų vyrija, o 1940 ir 1944 m. komunistinės Lietuvos valdžios pertvarkyta į Lazdininkų apylinkę.
Holokaustas Lietuvoje
Priešistorė
Iki karo nepriklausomoje Lietuvoje gyveno apie 160 tūkst. žydų. Kartu su prie Lietuvos prijungtame Vilniaus krašte gyvenusiais ir iš Lenkijos pasitraukusiais žydų skaičius Lietuvoje prieš nacistinės Vokietijos įsiveržimą į Sovietų Sąjungą pasiekė apie 250 tūkst.
Lazdininkų seniūnija
Istorija
Seniūnijai vadovavo, viešuosius bendruomenės reikalus tvarkė ir gyventojus atstovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (tarpukariu – krivūlėje) renkamas seniūnas (1915–1918 m. – šaltyšius), o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
1899 m. Lazdininkų seniūnas buvo iškėlęs bylą, reikalaudamas grąžinti lietuvišką spaudą lotyniškais rašmenimis.
Seniūnai: 1932 m. – Kazys Čiapronas, seniūno padėjėjas – Jonas Ruokis.
Administracinis centras: Lazdininkai.
Holokaustas Lietuvoje
Priešistorė
Prieš pirmąją Sovietų Sąjungos okupaciją Lietuvos komunistų partijoje 31 % sudarė žydai, o Laikinosios sostinės LKP organizacijoje žydai sudarė 70 %. Vokietijos okupacijos ir nacionalsocialistų rasių doktrinos įgyvendinimo pavojus paskatino Lietuvos žydus šlietis prie Sovietų sąjungos ir Komunistų partijos.
Prof. Liudo Truskos vertinimu, svarbiausia priežastis, nulėmusi lietuvių dalyvavimą Holokauste, – gili politinė moralinė krizė, į kurią ketvirtojo ir penktojo dešimtmečių sandūroje lietuvių tautą įstūmė penkios kapituliacijos ir sovietų smurtas prieš lietuvių tautą. Lietuviai moralinę krizę sprendė perkeldami atsakomybę kitiems, reikšdami neapykantą, efektyviai kurstomą LAF proklamacijų, žiniasklaidos neapykantą žydiškajam komunizmui, akcentuojant pirmąjį žodį „žydiškajam“.
Holokaustas Lietuvoje prasidėjo po to, kai nacistinė Vokietija 1941 m. birželio 22 d. užpuolė Tarybų Sąjungą.
Birželio sukilimas ir pogromai
1941 m. birželio 22 d. Vokietija užpuolė Tarybų Sąjungą. Nacistinės Vokietijos kariai buvo sutikti kaip išvaduotojai, juos rėmė pasipriešinimo prieš sovietus aktyvistai. Nuo pirmųjų dienų naciai žudė žydus, įtraukę lietuvius, atsiliepusius į Lietuvių aktyvistų fronto atsišaukimus sukilti. Lietuvoje naciams sunkiai sekėsi išprovokuoti pogromus, tačiau jie atrado pakankamą kiekį talkininkų vykdant sistemines ir masines žydų žudynes šalies provincijoje ar didžiuosiuose miestuose. Per pirmąsias dvi karo savaites buvo nužudyta apie 4 tūkst. žydų Kaune, apie 3 tūkst. žydų Šiauliuose, pasienyje ir kitose Lietuvos vietose.
Birželio 23 d., Lietuvių aktyvistų fronto Kauno štabas veikdamas vyriausios LAF vadovybės vardu per radiją paskelbė Lietuvos nepriklausomybės atkūrimą ir Laikinosios Vyriausybės sudarymą.
thumb|right|1941 m. birželio 24 d. Vokiečių kareivis su Lietuvos žydais. Netrukus jie privalės apsitvarkyti šluota ir semtuvėliu. Vokietijos 612-oji propagandos kuopa, fotografas Hanisch. Birželio 24 d., Gargžduose, šalia Vokiečių okupuoto Klaipėdos krašto, Tilžės gestapo ir Klaipėdos policininkų būrys sušaudė 201 žmogų. Tai buvo pirmasis masinių žudynių aktas. Jurgis Bobelis, grįžęs iš bombų susprogdinto Rygos kalėjimo, kaip Kauno miesto komendantas nurodė pranešti per radiją, kad iš žydų namų šaudoma į artėjančius vokiečius ir kad už vieną sušaudytą vokietį bus sušaudyta šimtas žydų. Kauno karo komendantūra paskelbė atsišaukimą, kad visi nepriklausomos Lietuvos policininkai privalo grįžti į savo darbo vietas, o sukarintos Šaulių sąjungos nariai turi vykti į savo vietoves. Per artimiausius mėnesius raginimui pakluso apie 40 % policininkų (maždaug 3 tūkst.). Lietuvos laikinoji Vyriausybė savo pirmajame posėdyje priskyrė Lietuvos vidaus reikalų ministro kompetencijai saugumo policiją, miestų policiją ir kalėjimus. Vokiečiai paskyrė namų areštą premjerui Kaziui Škirpai Berlyne, todėl jo pareigas perėmė švietimo ministras Juozas Ambrazevičius-Brazaitis. Veikiantys partizanų būriai, iš viso 3365 vyrai, buvo suskirstyti į 42 punktus, esančius Kaune ir priemiesčiuose. Visi ginklai turėjo būti registruoti. Lietuvos prezidentas Antanas Smetona Čikagos laikraščiui pareiškė: „Sukilimas, matyt, buvo sukurstytas Vokietijos.“ Vėliau Kazys Škirpa rašė, „šitoksai pareiškimas buvo tolygus durklo smūgiui į nugarą naujajai Lietuvos vyriausybei, o pasakymas, esą sukilimas sukurstytas Vokietijos, buvo ne tik gryna insinuacija, bet ir apdrabstymas purvais mūsų tautos laisvės kovotojų, sudėjusių kraujo aukas už Lietuvos valstybinio suverenumo atkūrimą“.
thumb|1941 m. birželio 25 d. pirmasis „[[Į laisvę (dienraštis)|Į Laisvę“ numeris]] Birželio 25 d. A operatyvinės grupės vadovas Walteris Stahleckeris įsikūrė Kaune ir pradėjo organizuoti žydų ir komunistų žudynes. Į Kauną įžengė vokiečių reguliaroji kariuomenė. Jos generolas Maximilian von Pohl, Kauno karo lauko komendantas, įsakė neleisti lietuviams jų sutikti plakatais ar iškilmėmis. Jis sutiko santykius palaikyti tik su Kauno karo komendantu Jurgiu Bobeliu, kuris tapo Laikinosios vyriausybės ryšininku. Lietuvių aktyvistų frontas pradėjo leisti dienraštį Į laisvę. Lietuvių nacionalistų partija įregistruota viešais įstatais su centru Kaune ir skyriais provincijoje. Kaune, Jonavos gatvėje, netoli tilto per Nerį, vedančio į Vilijampolę, maždaug 25 vyrai buvo priversti šokti, kalbėti žydiškas maldas, dainuoti rusiškas dainas, daryti mankštą, o galiausiai juos lietuviai parklupdė ir sušaudė. Prasidėjo Vilijampolės pogromas, kuriam vadovavo Laikinajai vyriausybei nepavaldus Algirdas Klimaitis ir kuriame žuvo 800 žydų. Lietuvos pasiuntinys Vašingtone, Povilas Žadeikis, savo rašte JAV Valstybės departamentui Laikinąją vyriausybę pavadino „marionetine valdžia“.
Birželio 26 d. Walter Stahlecker susitiko su 16-osios armijos abvero karininku aiškintis, kodėl jis nesilaikė susitarimo, pagal kurį ypatingieji SS būriai neveikia karo veiksmų zonoje. Ministras pirmininkas Ambrazevičius posėdyje teigė, kad „Klimaičio partizanų grupė nebendradarbiauja su lietuviškuoju ginkluotų jėgų štabu. Tuo tarpu Lietuvos partizanai palaiko ryšius su LAF ir laikinąja vyriausybe. Suimami visiškai nekalti asmenys arba jų butuose atliekamos kratos.“<
Birželio 27 d. Vokietijos kariuomenė baigė užimti visą Lietuvą. Kaune įvyko Lietūkio garažo žudynės, kuriose buvo nukankinti ir nužudyti maždaug 50 žydų. Laikinosios vyriausybės posėdyje, komunalinio ūkio ministras Vytautas Landsbergis-Žemkalnis pranešė apie nepaprastai žiaurius žydų kankinimus Kaune, Lietūkio garaže. „Nutarta, kad nežiūrint visų priemonių, kurių reikia imtis prieš žydus dėl jų komunistinės veiklos ir kenkimo vokiečių kariuomenei, partizanams ir paskiriems gyventojams vengti viešų žydų egzekucijų. Patirta, kad šie veiksmai yra padaryti žmonių, kurie nieko bendra neturi nei su Aktyvistų Štabu, nei su Laikinąja Lietuvos Vyriausybe. Iš Vokiečių karinės vadovybės Kaune patirta, kad leista organizuoti Apsaugos Batalioną grynai kariškais pagrindais. Ši žinia su džiaugsmu priimta ir nutarta šį batalioną remti, finansuoti ir, jei bus galimybių, šios rūšies apsaugą plėsti ypač provincijoje.“
thumb|right|1941 m. birželio 28 d. Prienai. Žydai verčiami dirbti. Fotografas Trautvetter. Birželio 28 d., Kaune veikę lietuvių sukilėlių būriai buvo nuginkluoti. Įsakyta juos pakeisti sukarintais ir organizuotais junginiais. Lietuvos laikinoji vyriausybė nurodė mokėti partizanams atlyginimą.
Pogromai ir pirmosios plataus masto žudynės pirmiausiai buvo nukreiptos prieš sveikus, suaugusius žydus. Žudynes bandyta pateisinti antisemitine propaganda, prilyginančia žydus bolševizmui.
Nacių okupacijos pradžia
Birželio 29 d. Kauno karo komendantūra įkūrė Tautos darbo apsaugos (TDA) batalioną. 3-ioji kuopa su vokiečių gestapininkais pradėjo vykdyti sistemingas masines žydų žudynes Kauno fortuose ir provincijoje. 16-osios armijos vyriausiasis intendentas rašo: „Lietuvių laisvės judėjimo išpuoliai prieš komunistus ir žydus nutraukti. Tolesnės egzekucijos vyksta prižiūrint Kaune veikiančiam SS vadui“. Vyriausiosios reicho saugumo valdybos viršininkas Reinhardas Heydrichas, remdamasis birželio 17 d. Berlyne žodžiu išdėstytais samprotavimais, SS ir policijos operatyvinių grupių vadams priminė: „Naujai užimamuose kraštuose negalima trukdyti prieš komunistus ir prieš žydus nusiteikusių gyventojų pastangoms apsivalyti. Priešingai – jas reikia inicijuoti, tiesa, nepastebimai, ir skatinti, o prireikus nukreipti teisinga linkme, bet taip, kad vietos „savisaugos būriai“ vėliau negalėtų minėti gautus nurodymais arba politinius tikslus… Iš pradžių reikia vengti sudarinėti nuolatinius iš centro valdomos savisaugos būrius; vietoj jų tikslinga skatinti vietinius liaudies rengiamus pogromus, kaip nurodyta anksčiau“.
Birželio 30 d. Kauno miesto komendantas Jurgis Bobelis informavo laikinąją vyriausybę apie „žydų koncentracijos stovyklos“ įrengimą. Ministrų kabinetas nusprendė, kad jo išlaikymu turi rūpintis komunalinio ūkio viceministras Antanas Švilpa kartu su J.Bobeliu.
Liepos 2 d. Kauno stoties lietuvių karo komendantas nurodė paženklinti visus žydus ir jų namus, suimti visus komunistus ir konfiskuoti žydų turtą. Karlo Jägerio vadovaujamas 3/A operatyvinis būrys perėmė saugumo policijos funkcijas Lietuvoje. Kauno VII forte SS štandartenfiurerio Karlo Jėgerio įsakymu liepos 4 d. sušaudyti 463 žydai, liepos 6 d. – 2 514 žydų. Daugelis išgyvenusiųjų pasakojo, jog liepos 6 d. pajėgūs lietuviai krepšininkai sužaidė draugiškas varžybas su vokiečių karių rinktine. Lietuviai organizatoriai davė laimėtojams galimybę sušaudyti po dešimts žydų. Jurgis Bobelis įsakė išlaisvinti 70 vyrų, buvusių Lietuvos nepriklausomybės karų savanorių. Po pirmųjų šaudymų VII forte atsistatydino apie 200 Kauno komendantūros Tautos darbo apsaugos bataliono kareivių.
Liepos 11 d. bataliono vadas Andrius Butkūnas mirties bausme uždraudė suimti žmones ir daryti kratas be vadovo įsakymo.
Liepos 17 d. Hitlerio aktu sudaryta ministerija Rytų okupuotoms sritims.
Drambliniai
Drambliniai (Elephantidae) – straublinių (Proboscidea) būrio labai stambių žinduolių šeima, vienintelė išlikusi straublinių būryje.
Holokaustas Lietuvoje
Nacių okupacijos pradžia
Jono Pyragiaus vadovaujami voldemarininkai norėjo pašalinti Kauno karo komendantą Jurgį Bobelį dėl to, kad jis trukdė išžudyti Lietuvos žydus. Vokiečių SD pritariant, liepos 23–24 d. jie bandė nuversti Laikinąją vyriausybę. Jiems tai nepavyko, tačiau jie perėmė visas lietuvių ginkluotas pajėgas. Kapitonas Stasys Kviecinskas tapo Kauno karo komendantu vietoj Jurgio Bobelio, majoras Kazys Šimkus tapo Tautinio darbo apsaugos bataliono vadu vietoj Andriaus Butkūno ir Vytautas Reivytis tapo Lietuvos saugumo policijos viršininku vietoj Igno Taunio. Lietuvos provincijoje pagal K. Jėgerio ataskaitą prieš pučą, nuo liepos 10 iki 20 d. buvo sušaudytas 191 žydas, tuo tarpu iškart po pučo 234 žydai buvo sušaudyti liepos 28 d. Panevėžyje, 254 žydai liepos 29 d. Raseiniuose, 251 žydas liepos 31 d. Utenoje, 254 žydai rugpjūčio 1 d. Ukmergėje ir taip toliau beveik kasdien buvo sušaudomi šimtai žydų. Rugpjūčio 15–16 d. Rokiškyje buvo sušaudyti 3 200 žydų, tarp jų moterys ir vaikai.
Liepos 25 d., vokiečiai paskyrė Lietuvą valdyti generalinį komisarą Theodor Adrian von Renteln. Jie paskelbė civilinės okupacinės administracijos įvedimą Pabaltijo kraštuose. Laikinoji vyriausybė kreipėsi į jį audiencijos. Liepos 26-27 d. administracija įsikūrė Lietuvoje. Įsakus išleido Kaune, Lietuvos de facto centre. Pradėta ruoštis Lietuvos provincijoje gyvenančių žydų žudymams.
Drambliniai
Aprašymas
Iki mūsų laikų išlikusios gentys natūraliai paplitusios Pietų ir Pietryčių Azijoje ir į pietus nuo Sacharos, Afrikoje.
thumb|right|250px|Dramblinių šeimos rūšių evoliucija pradedant nuo [[Eocenas|eoceno epochos iki šių dienų (žemiau primityvių rūšių, aukščiau modernių rūšių kaukolės ir ilčių forma)]] thumb|right|250px|[[Stegotetrabelodon syrticus]]
Holokaustas Lietuvoje
Nacių okupacijos pradžia
Liepos 28 d. vokiečiai išleido savo taisykles žydams. Jurgis Bobelis mėgino gauti Laikinosios vyriausybės pritarimą švelnesnėms nuostatoms.
Drambliniai
Aprašymas
Ledynmečiu visame Šiaurės pusrutulyje iki pat tundros buvo paplitęs ilgais plaukais apaugęs vilnoninis mamutas (Mammuthus primigenius), gyvenęs ir Lietuvoje. Jis buvo panašaus dydžio kaip ir afrikinis savaninis dramblys (Loxodonta africana) – stambūs patinai gogo aukštyje siekė 3,5 m ir svėrė apie 7 tonas. Patelės iki pečių vidutiniškai buvo 2,6–2,9 m aukščio ir svėrė iki 4 tonų. Naujagimiai sverdavo apie 90 kilogramų.
Holokaustas Lietuvoje
Nacių okupacijos pradžia
Rugpjūčio 1 d. Laikinoji vyriausybė svarstė Žydų padėties nuostatus.
Rugpjūčio 5 d. generalkomisaras Theodor Adrian von Renteln priėmė Laikinąją vyriausybę ir perskaitė, kad jis perėmė buvusios laisvos Lietuvos valstybės civilinę valdžią, vietoj sovietinės teisės veiks iš dalies buvusios Lietuvos teisė. Lietuvos laikinoji vyriausybė paskutiniame posėdyje apžvelgė šešių savaičių darbą ir sustabdė savo veiklą prieš savo valią.
Drambliniai
† Stegotetrabelodontinae Aguirre, 1969 pošeimis
Išmiręs pošeimis.
Holokaustas Lietuvoje
1941 m. rugpjūtis – gruodis
1941 rugpjūčio 16 d. Lietuvos policijos departamentų viršininkas Vytautas Reivytis pasiuntė vietos policijos nuovadoms aplinkraštį, kuriuo liepė sulaikyti visus žydų tautybės vyrus ir taip pat moteris, pasižymėjusias bolševikinėje veikloje, pristatyti juos į susisiekimo punktus, ir surinkus pranešti Policijos departamentui. Anot istoriko Sauliaus Sužiedėlio, tai iš tikrųjų buvo nurodymas žudyti visus žydus. Hamano skrajojantis būrys kartu su Tautinio darbo apsaugos bataliono 3-kuopa sušaudydavo lietuvių sulaikytus žydus.
Nuo 1941 m. rugsėjo iki lapkričio mėn. nacių pareigūnai Ostlande ginčijosi, ar išžudyti visus ten esančius žydus, kaip to ėmėsi SS padaliniai, ar išsaugoti dirbančius kariuomenei naudingus darbus, kaip reikalavo civilinės valdžios vadovas Heinrich Lohse ir Vokietijos kariuomenė. Lapkričio mėn. jie sutarė getuose likusius žydus palikti gyvus.
1941 m. lapkričio 29 d. 1-mo bataliono vadas Kazys Šimkus surengė vakarienę pagerbti Karl Jäger ir jo bendradarbius. Dalyvavo visi svarbiausi lietuvių batalionų karininkai. Lietuvių nacionalistų partijos generalinis direktorius Zenonas Blynas savo dienoraštyje rašė, ''Buvo kalbų. Kurmies kalbėjo apie 'sunkų darbą', bet taip reikia, turi visi žydai išnykti, taip Fuehreris liepia. Šimkus griozdiškai akcentavo, kad mes, lietuviai, visi prisidėsime, mielai dirbame, eisime iki pat galo su vokiečiais. Jegeris tik trumpai pakalbėjo, bet be reikšmės. … [vokietis SD karininkas] irgi kalbėjo apie 'sunkų darbą', bet reikia; kalbėjo jumoristiškai. Virbickas pakalbėjo apie tai, kad prieš didelę šventę lietuviai pratę apvalyti namus… Nieko blogo, discorso di grammatica [elementarūs pasisakymai]… Kitų – plepalai.''
1941 m. gruodžio mėn 1 d. 3/A operatyvinio būrio vadas Karlas Jėgeris savo ataskaitoje rašė: ''Šiandien galiu konstatuoti, kad operatyvinis būrys 3 pasiekė užsibrėžtą tikslą – išspręsti žydų problemą Lietuvoje. Lietuvoje žydų daugiau nebėra, išskyrus darbui naudojamus žydus bei jų šeimas. Jų liko Šiauliuose apie 4,5 tūkst., Kaune apie 15 tūkst., Vilniuje apie 15 tūkst.'' Iš viso iki tada jo būrys su lietuvių talkininkais sušaudė 124 tūkst. žydų Lietuvoje, taip pat 10 tūkst. žydų Daugpilyje, 3 tūkst. žydų Minske ir šimtus komunistų bei psichinių ligonių.
1941 gruodžio mėn. 18 d. Okupuotų Rytų teritorijų ministras Alfredas Rozenbergas iš Berlyno nurodė: ''Ekonominiai klausimai iš esmės neturėtų būti siejami su šios problemos sprendimu. Priedo, pageidaujama, kad iškylantys klausimai būtų sprendžiami tiesiogiai su SS vyresniuoju ir Policijos vadu.'' Šis nurodymas atspindėjo Adolfo Hitlerio apsisprendimą 1941 m. gruodžio mėnesį išžudyti visus Europos žydus, kuriuo tikslu 1942 m. sausio 20 d. įvyko Vansė konferencija. Tačiau Ostlande vyravo supratimas, jog karas greit nesibaigs, ir būtina kariuomenę visaip aprūpinti.
Kauno getas
thumb|right|250px|Kauno IX fortas
Rugpjūčio mėnesį Kauno žydai buvo žudomi IV forte. Visi Kauno žydai privalėjo persikelti į spygliuota viela aptvertą Vilijampolės getą. Geto komendantu tapo Fritzas Jordanas, seniūnų tarybos pirmininku – Elchananas Elkesas, o geto žydų policijos viršininku – Moisiejus Kopelmanas.
Nuo rugsėjo mėn. iki lapkričio mėn. stambias Baltarusijos žydų žudynes vykdė Kaune suorganizuotas majoro Antano Impulevičiaus vadovaujamas 2-asis (vėliau pavadintas 12-uoju) lietuvių policijos batalionas.
Ketvirtadalį Kauno geto žydų kasdien vesdavo iš geto į dirbtuves dirbti po dvylika valandų į parą. Aleksoto aerodrome kasė tunelius, tampė betoną, krovė į lėktuvus. Kiti geto dirbtuvėse siuvo uniformas.
1944 m. liepos 8 d. pradėta likviduoti Kauno getą. Liepos 12 d., gestapininkai ėmė padeginėti geto namus. Iš jų bėgantys žmonės buvo šaudomi. Sudegino beveik visus gyvenamuosius namus ir geto dirbtuves. Nužudė apie 1 tūkstantį žmonių. Apie 300–400 žydų išsigelbėjo. Iš Kauno geto iš viso išvežė 6–7 tūkst. žmonių. Liepos 19 d. į Štuthofo koncentracijos stovyklą nuvežta 1208 moterys ir vaikai iš Kauno geto. Liepos 26 d. 1893 Kauno ir Šiaulių žydai (801 moteris, 546 mergaitės ir 546 berniukai) buvo vežami iš Štuthofo į Osvencimo koncentracijos stovyklą, kur dauguma žuvo.
Vilniaus getas
right|thumb|Vilniaus getas, Julijano Klačko gatvė 1941 m. Vokiečių saugumo policijos ir SD ypatingasis būrys nužudė keliolika tūkstančių Vilniaus žydų Paneriuose dar neįsteigus Vilniaus getų.
Pirmosiomis 1941 m. rugsėjo dienomis komisaro Hanso Hingsto iniciatyva buvo įkurti Vilniaus getai. Hanso Hingsto adjutantui ir referentui žydų reikalams Franzui Mureriui buvo pavesti praktiniai organizavimo darbai. Jis kartu su Vilniaus miesto burmistru Karoliu Dabulevičiumi senamiestyje parinko getui vietą. 1941 m. rugsėjo 6 d. policija perkėlė Vilniaus žydus į du getus. 30 tūkstančių žydų perkėlė į Didijį getą Nr.1 ir apie 10 tūkstančių į Mažąjį getą Nr.2. Spalio mėn. visi Mažojo geto gyventojai buvo nužudyti ir Mažasis getas buvo uždarytas.
Vokiečių saugumo policijos ir SD duomenimis iki Vilniaus geto likvidacijos, Vilniaus srityje buvo kalinami 24 108 žydai. Vilniaus gete žydai suorganizavo teatrą, simfoninius ir džiazo orkestrus, du chorus, ligoninę, mokyklas, košerinio maisto valgyklas, slėptuves.
Vilniaus gete susibūrė dvi pogrindžio pasipriešinimo organizacijos, komjaunuolio Iciko Vitenbergo vadovaujama 350 karių sukilimą rengiantį F.P.O. (Fareynegte Partizaner Organizatsye – Jungtinę partizanų organizaciją) ir Jochelio Šeinboimo 200 daugiausiai vyresnių, žydų policininkų „Dror“ (Kova) išvedanti kovotojus į miškus. 1942 m. liepos 15 d. vokiečiai paskyrė Jakovą Gensą Vilniaus žydų policijos ir geto vienvaldžiu. Jis tarėsi, kiek ir kokių žydų atiduoti jiems žudyti.
1943 m. liepos mėn. panaikintos Vilniaus getui pavaldžios žydų darbo stovyklos Kenoje ir Bezdonyse. Vokiečių gestapininkai ir lietuvių policininkai sušaudė daugiau kaip 500 jose dirbusių žydų.
thumb|right|Duobė, kurioje buvo deginami Paneriuose nužudytųjų palaikai 1944 m.
Rugsėjo 23–24 d. likviduotas Vilniaus getas. Geto kalinius padalino į kelias grupes: apie 11 tūkst. darbingų vyrų ir moterų išsiuntė į Estijos ir Latvijos koncentracijos stovyklas, o 3,5 tūkst. senyvo amžiaus žmonių, moterų ir vaikų išvežė išžudyti į koncentracijos stovyklas Lenkijoje. Vokiečių kariuomenės inžinierius majoras Karl Plagge priėmė 1 tūkst. žydų, tarp jų – moterų ir vaikų, į darbo lagerį Subačiaus gatvėje, kur jais rūpinosi.
Šiaulių getas
1943 m. spalio 1 d. SS ėmė kontroliuoti Šiaulių getą. Vėliau jis tapo koncentracijos stovykla. Jo viršininku paskirtas SS hauptšarfiureris Hermanas Schleefas. Lapkričio 5 d. iš Kauno atvykę esesininkai ir vlasovininkai, vadovaujami SS hauptšturmfiurerio Ludwigo Förstero, atrinko, sugaudė ir į Vokietijos koncentracijos stovyklas išvežė 570 vaikų ir 260 senelių žydų. Kartu su suimtaisiais savo noru išvažiavo žydų tarybos nariai B Kartunas ir A Kacas.
Utenos getas
1941 m. liepos–rugpjūčio mėnesio Utenoje ir Molėtuose buvo nužudyta 4 603 žydų tautybės asmenys – vyrai, moterys ir vaikai. Pagrindiniai žudymai vyko rugpjūčio 29 d., kai Rašės miškelyje šalia Utenos nužudyta 3782 žydų tautybės Lietuvos piliečiai.
Lietuvių laikysena
1942 m. lapkričio 14 d. Kazys Grinius, Jonas Pranas Aleksa ir Mykolas Krupavičius įteikė Memorandumą vokiečių generaliniam komisarui Kaune, kuriame smerkė vokiečių veiksmus prieš lietuvius ir paminėjo, kad lietuvių tauta „nepritaria priemonėms taikomoms Lietuvos žydams“. Gestapas ištrėmė Grinių į tėviškę, o Aleksą ir Krupavičių įkalino ir vėliau ištrėmė į Vokietiją.
1942 m. pabaigoje vokiečiai uždarė legaliai ėjusį antisemitinį lietuvių laikraštį „Į laisvę“. Lietuvių frontas pradėjo leisti tuo pačiu pavadinimu pogrindinį leidinį 10 tūkst. egzempliorių tiražu. 1943 m. gegužės 25 d. jame buvo rašoma, „Per 80 % Lietuvos žydų išžudyta. Šaudymams vadovavo vien vokiečiai. Juos vykdė taip pat vokiečiai ir lietuviškomis uniformomis apsivilkę padugnės – visokie jankai ar jaskiai, kuriuos vokiečiai nugirdydavo ir leisdavo žudomuosius apiplėšti. Lietuvių tauta nuo tų masinių skerdynių apsiribojo. Lietuvos Laikinoji Vyriausybė neišleido nė vieno prieš žydus nukreipto nuostato, nors visa lietuvių tauta jautė šviežiai padarytą skriaudą ir laukė, kad teisingumo ranka nubaustų tą žydų dalį, kuri bolševikams padėjo aktyviai kankinti Lietuvą. Vysk. Brizgys viešai įspėjo lietuvius nesutepti rankų svetimu turtu ir krauju“. .
Žydų getų naikinimas
Getai ir darbo lageriai buvo sunaikinti. Daug žydų buvo nužudyta, o kiti deportuoti į Latviją, Estiją, Lenkiją ir Vokietiją.