cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Majų mitologija
Religinės apeigos
Be to, visų metų eigoje vykdavo žemės ūkio apeigos, ritulai skirti kitiems svarbiems užsiėmimams – medžioklei, bitininkystei, žvejybai, amatams, kad miestui nepritrūktų medaus, žuvies, medžioklės laimikio ir kt. Taip pat buvo atliekami ritualai lietaus iškvietimui ir kt.
Nors tradiciškai manoma, kad klasikinė majų visuomenė buvo teokratija – žynių valdoma valstybė, tačiau iš tiesų nėra jokių įrodymų apie patį žynių egzistavimą klasikiniu laikotarpiu. Jie suklestėjo tik ankstyvuoju poklasikiniu laikotarpiu, greičiausiai dėl toltekų įtakos. Klasikiniu laikotarpiu miesto aukštuomenės rangą sudarė menininkai, rašytojai, skulptoriai. Svarbiausiuoju rašytoju, atsakingu valdovui buvo Ah Kutunas – valstybės bibliotekininkas. Nepaisant to, kraujo aukojimo ir savižalos ritualai užėmė tokį pat svarbų vaidmenį kaip ir poklasikiniu laikotarpiu.
Ningirin
Ningirin, Ningirim – užkalbėjimų deivė šumerų mitologijoje. Dantiraščiu deivės vardas buvo užrašomas ''dNin. A.HA.KUD.DU'' ir reiškia „užkalbėjimų viešpatė“. Pirmąkart paliudyta Faros (šumerų Šurupakas) įrašuose.
Laikotarpio iki Sargono valdymo užkalbėjimų baigiamojoje formulėje būdavo nurodoma, kad užkalbėjimas yra deivės Ningirin. Šio laikotarpio tekstuose Ningirin daugiausia buvo siejama su Uruko miestu. Išlikę ir du Sargono laikotarpiu datuojami užkalbėjimai, kuriais šaukiamasi Ningirin. Čia ji siejama su Enkiu ir Nanše. Tai, kad šiuo laikotarpiu Ningirin nebebuvo minima užkalbėjimų baigiamojoje formulėje, manoma, rodo deivę praradus turėtą reikšmę. Trečiosios Ūro dinastijos laikais svarbiausia užkalbėjimų dievybė jau buvo Enkis.
Ningirin minima ir šumerų šventyklų himnų rinkinyje. Enheduanos himne deivė įvardijama „tyro apsiplovimų vandens viešpate“, nurodoma, kad Ningirin šventyklos būta Murumo vietovėje, kuri „esanti iš Apsu“. Tvirtinama, kad tai gali rodyti deivės sąsajas su vandeniu bei tai, kad užkalbėjimai buvo siejami su apvalymu. Enheduanos himne Ningirin siejama su išib žyniais. Minima, kad Ningirin „šventykloje atkartojami dangaus ir požemio pasaulio užkalbėjimai“.
II tūkst. pr. m. e. pabaigoje imta tapatinti su deive Bau.
Makštinė viksva
Makštinė viksva (Carex vaginata) – viksvuolinių (Cyperaceae) šeimos, viksvų genties daugiametis augalas.
Makštinės viksvos pavadinimas kilo iš lotyniškų žodžių: „carex“ – viksva, „vaginata“ – makštinė.
Morfologija
Daugiametis, tamsiai žalias, retakeris, (10) 25–50 cm aukščio augalas, išauginantis šliaužiantį, šakotą šakniastiebį, padengtą rudų, žvyniškų makščių ir laibas, ilgas, kylančias palaipas. Lapai ir stiebas pliki. Stiebai statūs arba šiek tiek lenkti, švelnūs, tribriauniai, bukomis briaunomis, smulkiai vagoti, su šviesiai rudomis, lakštus turinčiomis makštimis pamate. Lapai plokšti, apatinėje stiebo dalyje susitelkę, trumpesni už stiebą, 2–5 mm pločio, staigiai nusmailėjusia, šiurkščiakrašte viršūne, turi ryškias gyslas apatinėje pusėje. Žiedynas retas, ištįsęs, 5–17 cm ilgio, susideda iš (2)3–4 varpučių. Apatinis žiedynlapis su plačiu, staigiai nusmailėjusiu, neviršijančiu varputės ilgio lakštu ir ilga, viršuje išpūsta, makštimi. Pažiedės rusvai rudos, balsvai neapkraštuotos. Viršūninė varputė kuokelinė, linijiškai cilindriška arba verpstiška, 0,7–2(2,5) cm ilgio ir apie 3 mm pločio, tanki, daugiažiedė; jos pažiedės pailgai atvirkščiai kiaušiniškos, apybukės, rausvai rudos, su šviesesniu ruoželiu per vidurį; varputės kotelis žydėjimo metu dažnai šiek tiek palinkęs. Piestelinės varputės (1)2–3, cilindriškos, 0,5–2,5 cm ilgio ir 4–6 mm pločio, daugiažiedės, į pamatą labai praretėjusios, ant ilgų, švelnių, rečiau truputį šiurkščių, stačių kotelių; pažiedės plačiai kiaušiniškos, staigiai nusmailėjusia viršūne, rausvai rudos, su žaliu ruoželiu per vidurį, kartais balsvu, plėviniu pakraščiu, žymiai trumpesnės už maišelius. Maišeliai kiaušiniški pūsti, tribriauniai, beveik apvaliomis briaunomis, (3)3,5–4,5 mm ilgio, žalsvai geltoni arba geltoni, neryškiai gysloti, beveik bekočiai, viršuje, laipsniškai siaurėdami, užsibaigia cilindrišku, apie 1 mm ilgio, daugiau ar mažiau lenktu snapeliu, kurio viršūnė rusva, įstrižai nukirsta ir pusmėnuliškai iškirpta. Vaisiai kiaušiniškai, rusvai pilki, apskritai tribriauniai, 2–3 mm ilgio.
Žydi gegužės ir birželio mėnesiais. Geofitas.
Augavietės
Auga drėgnuose ir pelkėtuose miškuose, miško pievelėse, krūmuose, drėgnose ir šlapiose pievose. Priklauso arktiniam–alpiniam floros elementui.
Paplitimas Lietuvoje: gana retas, bet visoje šalyje aptinkamas augalas; šiaurinėje Lietuvos dalyje jis dažnesnis, negu kitur.
Bendras paplitimas: Vakarų, Vidurio, Šiaurės Europoje, Vakarų Azijoje, Europinės Rusijos dalies šiauriniai ir vidurio rajonai, Kaukazas, Vakarų Sibiras.
World of Tanks Blitz
Apžvalga
Žaidime yra daugiau nei 300 tankų. Jie suskirstyti pagal regioną arba šalį (Sovietų Sąjunga, Vokietija, Jungtinė Karalystė, Prancūzija, Kinija, JAV, Japonija, Europa), o toliau tankai skirstomi pagal tipą (lengvasis tankas, vidutinis tankas, sunkusis tankas, prieštankinis tankas). Esama 27 skirtingų žemėlapių. Naujus tankus žaidime galima atrakinti, pasinaudojant žaidžiant gautais patirties taškais bei kreditais.
Mūšių rūšys
Žaidime yra dvi pagrindinės mūšių rūšys ir 8 mūšių rūšys, kurios keičiasi kas tam tikrą laiką. Dviejose pagrindinėse mūšių rūšyse žaidėjai žaidžia pasidalinę į dvi komandas po 7 žaidėjus.
Misijos
Kad žaidėjams nenusibostų žaisti, žaidime yra trijų pagrindinių tipų misijos (personalinės, battle pass, kalnų), toliau jos skirstomos į dienines ir savaitines. Misijos keičiasi kasdien arba kas savaitę.
Būrys
Šiame žaidime žaidėjai gali pakviesti vienas kitą į būrį ir kartu išvažiuoti į mūšį. Žaidėjai, žaidžiantis būryje, gauna didesnį atlygį laimėję arba pralaimėję mūšį, negu žaidžiantys vieni.
Klanas
Žaidėjai gali kurti klaną arba į jį įstoti. Būdamas klane, žaidėjas gauna papildomų misijų, už kurių įvykdymą įgyja žaidimo valiutos arba žaidimo daiktų. Be to, žaidėjai, priklausantys klanui, gali dalyvauti klanams skirtuose turnyruose.
Telšių evangelikų liuteronų bažnyčia
Telšių evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų bažnyčia, stovėjusi Telšiuose XIX a. – XX a. pirmoje pusėje, dab. Kęstučio g. 21.
1818 m. mieste pastatyta medinė evangelikų liuteronų bažnyčia. M. Valančius „Žemaičių vyskupystėje“ (1848 m., II d.) mini, kad ši bažnyčia buvusi nedidelė, neturėjusi nuolatinio kunigo, ją aptarnauti atvykdavęs kunigas iš Skuodo. Parapijai išaugus, 1875 m. senosios bažnyčios vietoje pastatyta mūrinė raudonų plytų bažnyčia. Per pirmąją sovietų okupaciją bažnyčia konfiskuota, tačiau hitlerinė okupacinė valdžia ją grąžino, bažnyčia suremontuota ir 1943 m. liepos 18 d. iš naujo pašventinta.
Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, parapija uždaryta, bažnyčia paversta fabriku, o maždaug 1957 m. nugriauta. Jos vietoje stovi trijų aukštų silikatinių plytų viešbutis.
Netoliese bažnyčios buvo senos kapinės.
Ott Jud
Otas Judas  – garsus XV a. pradžios fechtavimo ir imtynių mokytojas.
Minima, kad jis išvystė kautynėms skirtą imtynių sistemą, kuri apėmė sąnarių laužimą, rankų užlaužimą ir metimus, kurie skirti rimtai sužaloti priešininką. Paties O. Judo traktatai neišliko, bet jo sistemos mokė keli XV a. fechtavimo meistrai, įskaitant Hansą Talhoferį (Hans Talhoffer), Peterį fon Dancigą (Peter von Danzig) ir Judą Levą (Jud Lew).
Paulus Kal mini Otą Judą kaip „Liechtenauerio draugijos“ narį (galbūt jis buvo paties J. Liechtenauerio mokinys), buvusį Austrijos didikų imtynių mokytoją. Talhoferis ir Levas rašė, kad Otas Judas buvo krikštytas žydas. R. Welle cituoja anekdotą, Martino Liuterio pasakotą pamoksle apie Jokūbo imtynes su angelu, paskelbtame 1580 m., apie garsų žydą imtynių meistrą, mokiusį Frydricho III dvare.
Prisikėlimas (oratorija)
Prisikėlimas (it. La resurrezione) – vokiečių kompozitoriaus Georgo Frydricho Hendelio oratorija.
Pirmą kartą atliktas 1708 m. šv. Velykų sekmadienį Romoje. Šis veikalas iki mūsų dienų išlieka vienas gražiausių ir subtiliausių baroko muzikos perlų.
Lietuvoje premjera įvyko 2014 m. kovo 14 d. Valdovų rūmuose. Įgyvendinant projektą prisidėjo talentingų menininkų kūrybinė grupė. „Prisikėlimas“, kaip svarbus Baroko epochos kūrinys, atliekamas istorinėje Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmų aplinkoje, tapo itin matomu, svarbiu ir unikaliu muzikiniu įvykiu.
Aprašymas
Dviejų dalių oratorija nukelia klausytoją į antrąją naktį po Jėzaus Kristaus nukryžiavimo, jos iškalbingoje tekstinėje ir muzikinėje dramaturgijoje susipina spalvingi personažai – dangaus, pragaro ir žemės gyventojai, kurie, vedami talentingojo Hendelio ir libretisto Karlo Sigismondo Kapėčė rankos, pasakoja ne tik biblinę istoriją, bet prabyla ir apie esminius žmonijos, gėrio ir blogio, būties klausimus. Tačiau bene labiausiai žavi muzika, leidžianti klausytojams pajusti tikrąjį baroko skonį: dailiai ornamentuotą, padedantį maksimaliai atsiskleisti solistų balsams ir orkestro tembrams, vienodai jautriai išreiškiantį tiek šviesų barokišką džiaugsmą, tiek ir sielvartą.
Martynas Vasiliauskas (1999)
Martynas Vasiliauskas (g. 1999 m. spalio 8 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas. Buvo kviečiamas į Lietuvos U-21 jaunimo rinktinę. Atstovauja Alytaus „Dainavos“ futbolo klubui.
Karjera
2014 ir 2015 m. žaidė Alytaus SRC ekipoje, kuri dalyvavo Elitinės U-16 lygos pirmenybėse.
Iki 2016 m. vasaros žaidė FA Dainava ekipoje. Dalyvavo ir Antros lygos ir Elitinės U-17 lygos kovose.
FK Trakai
Nuo 2016 m. vasaros žaidė Trakai B ekipoje, kuri dalyvavo Pirmos lygos pirmenybėse. Buvo registruojamas ir A lygos rungtynėms, bet į aikštę nebuvo metamas. 2017 m. gegužės 25 d. žaidė rungtynėse Marijampolės „Švyturį“ LFF taurės turnyre. FK Trakai nugalėjo mėgėjų komandą rezultatu 2:0, o Vasiliauskas žaidė visas rungtynes be keitimų.
2018 m. žaidė Trakai B ekipoje, kuri dalyvavo Pirmos lygos pirmenybėse. Ir šiame sezone nesužaidė A lygoje nė minutės.
DFK Dainava
2018 m. vasarą perėjo į DFK Dainava. Žaisdavo ir už FA Dainava.
2019 ir 2020 m. žaidė Dzūkijos klube, kuris dalyvavo Pirmos lygos pirmenybėse.
Kauno rajono „Hegelmann Litauen“
2021 m. birželio 30 d. pranešta, kad žaidėjas paliko komandą.
A lygoje sužaidė keturis mačus. Kildavo nuo atsarginių suolelio ir aikštėje sužaidė 46 minutes, per kurias nepavyko pasižymėti.
DFK Dainava
2021 m. liepos pradžioje grįžo į Alytaus „Dainavą“.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Užtaiso maišas
200px|miniatiūra|dešinėje|Užtaisų maišai 12 colių kalibro sviediniams 200px|miniatiūra|dešinėje|5 colių haubicos sviedinių užtaiso maišo sandara Užtaiso maišas – artilerijoje šilkinis (medvilninis, acetatinis ar kt. tankaus audeklo) maišas (maišelis), paprastai cilindro formos, kuriame būna parako šaunamasis užtaisas. Betūčiame užtaise į maišą sudedamas visas parako užtaisas
Vietoje palaido užtaisų parako ėmus naudoti paraką, supiltą į užtaisų maišus, padidėjo artilerijos šaudymo sparta. . Artilerijos šaudmenys, kuriuose naudojami atskiri užtaisų maišai, vadinami trinariais artilerijos šaudmenimis, o pabūklų užtaisymas tokiais šaudmenimis – atskiruoju pabūklo užtaisymu.
Rusijos imperijoje užtaisų maišus ėmė naudoti valdant Petrui I. . Juos pradžioje siūdavo iš medvilninio, lininio ar vilnonio audeklų. XX a. pradžioje juos siuvo vien tik iš šilkinių audinių, nes jų nepažeidžia kandys, jie netįsta nuo didelio svorio ir nerusena (todėl nesukelia pavojaus, kad padegs kitam šūviui įdėta užtaisą).
Audekliniai užtaisų maišai su paraku naudojami ir minosvaidžiuose, pvz., tarybiniame 120 mm pulko minosvaidyje. Jie pritaisomi prie minosvaidžio minos uodeginio strypo, taip padidinant visą šaunamąjį užtaisą ir šūvio nuotolį.
Baroko operos teatras
Baroko operos teatras – teatras Vilniuje, viešoji įstaiga, organizuojanti edukacinius projektus, muzikinio scenos meno kūrimą ir jo viešą atlikimą.
Teatro istorija Lietuvoje
Baroko operos teatro Lietuvoje pradžia galima laikyti 2014 m. kovo mėn. 14 d., kada Vilniuje, Valdovų rūmuose, buvo pristatyta genialiojo Baroko epochos kompozitoriaus Georg Friedrich Händel oratorija „La Resurrezione” („Prisikėlimas“) LDK valdovų rūmuose. Antroji 2014 m. premjera Antonio Vivaldi ,,Juditos triumfas" ( Juditha triumphans) . Pilnas oratorijos pavadinimas ,,Juditos triumfas prieš Holoferno barbarus". Režisierius Gintaras Varnas, Lietuvos rusų dramos teatre. Koncertinio Antonio Vivaldi ,,Juditos triumfo" atlikimo premjera 2015 m. rugsėjo mėn. 11 d. Lietuvos nacionalinėje filharmonijoje, Vilniuje.
2016 m. gruodžio 7 dienos Kultūros ministro Šarūno Biručio įsakymu, Baroko operos teatras pripažintas profesionaliu scenos meno teatru.
2016 m. gruodžio 15 d. Antonio Vivaldi ,,Ištikimoji nimfa '' premjera, LDK valdovų rūmuose.
2017 m. sausio 26 d. Georg Friedrich Handel ,,Semele '' premjera. Režisierius Vilius Malinauskas. Lietuvos rusų dramos teatre.
Orkestras
I smuikai Vytas Mikeliūnas, Bernardas Petrauskas, Ugnė Jauniškytė, Rima Švėgždaitė, Aistė Birvydaitė II smuikai Agnė Švagždytė, Ulijona Pugačiukaitė, Ernesta Vanagaitė, Minadora Šernaitė, Ieva Daugirdaitė Altai Birutė Bagdonienė, Dovilė Juozapaitienė, Aistė Miliukienė Violončelės Roma Jaraminaitė, Arnas Kmieliauskas Obojai Ugnius Dičiūnas, Aistis Gelusevičius Fleitos Ieva Baublytė, Vytenis Giknius Trimitai Laurynas Lapė, Domas Memėnas Fagotas Martynas Mažeika Basso continuo Alexander Puliaev, Jonas Kublickas, Robertas Bliškevičius, Vilimas Norkūnas, Balys Vaitkus.
Grybienė
thumb|240px||Grybienė su perlinėmis kruopomis
Grybienė – sriuba, gaminama iš grybų. Toks patiekalas paplitęs daugiausia Europos ir Rytų Azijos virtuvėse. Grybienei tinka tiek švieži, tiek marinuoti, sūdyti ar džiovinti grybai. Europos virtuvėse dažniausiai ruošiama iš baravykų, voveraičių ar pievagrybių, Japonijoje – iš „šitake“ grybų (Lentinula edodes) ir pievagrybių.
Grybienė paprastai ruošiama, panašiai kaip ir daržovių sriubos: verdamos bulvės, morkos, dedami nuplauti ir supjaustyti grybai, prieskoniai (druska, pipirai, lauro lapai, žalumynai, pvz., svogūnų laiškai, čiobreliai, petražolės), svieste pakepti svogūnai, kiti vietoje bulvių deda makaronus (vermešėlius), kruopas (perlines, ryžius), mėsos atraižų. Kartais grybienė maišoma su burokėlių sūrymu (barščiais).
thumb|left|140px|Grybienė su bulvėmis
Džiovintų grybų grybienė yra vienas tradicinių Kūčių patiekalų Lenkijoje ir vietomis Lietuvoje.
Tupelas
Istorija
Tupelas įkurtas 1866 m. pirmųjų gyvenviečių vietoje prie anksčiau nutiesto „Mobile and Ohio“ geležinkelio. 1934 m. jis tapo pirmuoju elektrifikuotu miestu pagal Tenesio Slėnio objektų statybos ir valdymo programą Didžiosios ekonominės krizės metais, valdant prezidentui Franklinui Ruzveltui. 1936 m. Tupelą beveik sunaikino vienas didžiausių JAV istorijoje tornadų.
Elektrifikacija pastūmėjo Tupelo vystymąsi, jis tapo regioniniu gamybos ir logistikos centru ir vienu metu buvo laikomas Amerikos baldų gamybos pramonės centru. Nors nuo 1990 m. daugelis gamybos pramonės šakų patyrė ekonominį nuosmukį, miestas toliau augo plėtodamas sveikatos priežiūros, mažmeninės prekybos ir finansinių paslaugų sritis.
Kultūra, švietimas
Tupelas glaudžiai susijęs su Misisipės pop muzikos istorija, garsėja kaip „rokenrolo karaliaus“ Elvio Preslio gimtinė, atlikėjais Rae Sremmurd ir Diplo. E. Preslio tėvo suręstame name įkurtas memorialinis muziejus. Mieste įsikūrę daug meno ir kultūros institucijų, įskaitant didžiausią Misisipėje 10 tūkst. vietų daugiafunkcę vidaus „BancorpSouth“ areną. Tupelas yra vienintelis JAV pietinėse valstijose gavęs penkis „Visos Amerikos miesto“ apdovanojimus, vieną paskutinių iš jų – 2015 m.
Tupele įsikūręs Misisipės universiteto filialas, Itavambos koledžas (Itawamba Community College), Misisipės moterų universitetas.
Karvelidė
Karvelidė, arba balandinė – pritaikytas įrenginys ar patalpa laikyti ir veisti karveliams. Dažniausiai skirta lenktyniniams, pašto ir naminiams karveliams laikyti. Ji gali būti statoma kieme, įrengiama gyvenamųjų bei ūkinių trobesių pastogėse.
Pagal konstrukciją, karvelidės būna atskirai stovintys įvairių formų statiniai arba užimančios pritaikytą erdvę namo, svirno ar tvarto gale. Skiriamos bokštinės ir inkilinės karvelidės. Bokštinės įrengiamos ant pastato stogo, yra keturkampės arba daugiakampės, iki 3,5 m aukščio ir iki 3 kv.m ploto. Dažniausiai dviaukštės (pirmame aukšte įtaisytos kopėčios, beriamas lesalas, antrame aukšte yra iš lentelių sukalti lizdai). Inkilinės karvelidės yra daugiakampės, užkeltos ant 2–2,5 m aukščio stulpų, turi 10 ar daugiau landų.
Istorija
Balandžiai istoriškai buvo svarbus maisto šaltinis Viduriniuose Rytuose ir Europoje, buvo laikomi dėl kiaušinių ir vertingo mėšlo. Manoma, kad seniausios įtvirtintos karvelidės buvo pastatytos Aukštutiniame Egipte ir kupolinės – Irane. Šių regionų žemdirbiai karvelių mėšlu tręšė žemę. Paukščių išmatos buvo naudojamos odos rauginimui, parako gamybai.
Kai kuriose kultūrose, ypač viduramžių Europoje, karvelių laikymas buvo statuso ir galios simbolis, todėl jį reglamentavo įstatymas. Tik kilmingieji turėjo ypatingą „karvelidžių teisės“ privilegiją. Daugelyje senovinių dvarų Prancūzijoje ir Jungtinėje Karalystėje yra išlikusių senųjų karvelidžių (vis dar stovinčių ar sugriuvusių), įkurdintų viename iš valdos sklypų arba kaimynystėje esančiuose laukuose. Kaip pavyzdžius galima paminėti aristokratų dvarus: Château de Kerjean Finistero departamente Bretanėje (Prancūzija), Houchin Pa de Kalė departamente (Aukštutinė Prancūzija), Bodysgallen Hall dvaras Konvio srityje (Velsas), Muchalls pilis Šaurės jūros pakrantėje Aberdynšyre (Škotija).
Iki romėnų invazijos į Galiją Prancūzijoje nebuvo žinoma apie karvelių laikymą. Tais laikais karvelių fermos romėnams buvo aistringas užsiėmimas: romėniška karvelidė, vadinta columbarium, buvo apvalus statinys, kurio vidaus sienos buvo nubalintos marmuro milteliais. Apie karvelių ūkius ir karvelidžių konstrukcijas rašė Varonas, Kolumela ir Plinijus Vyresnysis. Romos respublikos ir imperijos laikais Romos karvelidžių lizdų angos buvo pritaikytos kremuotų pelenų padėjimui po mirties: šie kolumbariumai paprastai buvo įrengiami po žeme.
Prancūzijos provincijose, ypač Normandijoje, buvo statomos įvairių formų, įmantriai atrodančios medinės ir mūrinės karvelidės. Kai kurie prancūzų viduramžių vienuolynai turėjo labai dideles akmens mūro karvelides. Bretanėje karvelides įtaisydavo dvarų ir pilių sienų viršutinių aukštų ar apžvalgos bokštų galerijose. Statant mūro karvelides buvo tankiai išmūrijami (ar sudedami iš degto molio) lizdai paukščių gūžtoms. Didžiausiose karvelidėse jų būdavo įrengiama po 2000 ir daugiau.
Viduramžių Prancūzijoje „karvelidžių teisė“ leisdavo laikyti tik tam tikro dydžio karvelides, priklausomai nuo šeimininko padėties ir turto: jo pasirinktoje valdos vietoje ar tik virš šunidės, vištidės, duonkepės krosnies ar net vyno rūsio. Dažniausiai paukštidės buvo įtaisomos arklidėse, kluonuose, pašiūrėse. Nežiūrint to, kad iš karvelių buvo gaunama vertingo mėšlo, vien ponų karveliai vietos valstiečiams keldavo ir daug rūpesčių, ypač per naujo derliaus sėjas. Regionuose, kur šiuos paukščius buvo leidžiama laikyti tik aristokratams (Bretanėje, Normandijoje ir kt.), valdžia labai dažnai susilaukdavo skundų dėl karvelių, todėl ši „teisė“ buvo panaikinta įstatymu 1789 m.
HN
HN gali reikšti:
Antoni Edward Odyniec
Antonis Edvardas Odinecas (1804 m. sausio 25 d. Geištūnuose, Ašmenos valsčius, Rusijos imperija (dab. Baltarusija, Ašmenos rajonas) – 1885 m. sausio 15 d. Varšuvoje) – poetas, vertėjas, memuaristas.
Biografija ir kūryba
Antonis Edvardas Odinecas gimė 1804 m. sausio 25 d. Geištūnų kaime. Ūgtelėjęs mokėsi bazilijonams priklausiusioje mokykloje Borūnuose, Ašmenos valsčiuje.
1820–1823 m. Antonis Edvardas Odinecas studijavo Vilniaus universiteto teisės skyriuje. Besimokydamas universitete klausė Gotfrydo Ernesto Grodeko ir Leono Borovskio paskaitų, pastarasis jį ir pastūmėjo į kūrybą.
Gyvendamas Vilniuje lankėsi Julijaus Slovackio motinos Salomėjos Bekiu namuose, bendravo su Joachimu Leleveliu, Aleksandru Chodzka, laikė garbe draugauti su intelektualiąja Sofija Sniadeckaite - Balinskiene. Antonis Edvardas Odinecas buvo ilgametis Stanislovo Moravskio jaunystės laikų bičiulis. Nuo 1821 m. Odinecas priklausė filaretų draugijai. Buvo kartu su kitais filaretais areštuotas (1823–1824 m.).
1825–1829 m. Odinecas gyveno Varšuvoje. 1825–1826 m. išleido savo eilėraščių dvitomį rinkinį „Poezye“, taip pat 1829 m. išleido poezijos almanachą „Melitele“. 1829 m. keletą savaičių gyveno Sankt Peterburge, bendravo su Adomu Mickevičium, vėliau su Mickevičium keliavo po Europą (Vokietiją, Italiją, Šveicariją).
1831–1837 m. Antonis Odinecas gyveno Drezdene. 1837 m. jis grįžo į gimtinę, Geištūnus, vėliau į Vilnių. Vilniuje redagavo „Encyklopedya powszechna“ (1836–1840). 1840–1859 m. dirbo laikraščio „Kurier Wilenski” redaktoriumi.
Paskutinieji gyvenimo metai
thumb|150px|right|Paminklas Antoniui Edvardui Odinecui Vilniaus šv. Jonų bažnyčioje 1866 m. Antonis Edvardas Odinecas gyveno Varšuvoje, redagavo laikraštį „Kurier Warszawski“. Taip pat spausdino savo prisiminimus, kelionių fragmentus: „Listy z podróży“ (1867–1878) ir „Wspomnienia z przeszłości opowiadane Deotymie“ (1879–1883). Vertė Aleksandro Puškino, Bairono, Pavelo Kukolniko, Valterio Skoto kūrybą.
Mirė 1885 m. sausio 15 d. Varšuvoje. 1901 m. Vilniaus šventų Jonų bažnyčioje jam atidengtas atminimo paminklas.
Dervišas Ali
Dervišas Ali arba Derbišas Ali – Astrachanės chanas 1537–1539, 1550–1552 ir 1554–1556 m.
Biografija
Kilęs iš Čingizidų dinastijos šakos Tukatimuridų giminės Achmatovičių. Šeichachmado, Didžiosios Ordos chano, anūkas.
1537 m., remiamas Saido Achmado, Nogajų Ordos valdovo, nuvertė Astrachanės chaną Abdulrachmaną iš Mahmudovičių šeimos.
Šileikiškės
Šileikiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 10 km nuo Magučių.
Dervišas Ali
Biografija
1539 m. Abdulrachmanas, remiamas nogajų, grįžo į sostą. Iki 1541 m. vyko kova dėl sosto, bet veltui. Dervišas Ali persikėlė į Maskvą.
1550 m., pasinaudodamas Jusufo susitelkimu į Kazanės reikalus, Dervišas Ali užgrobė valdžią Chadžitarchane, remiamas Ismailmirzos.
Netrukus, jau 1552 metais jį nuvertė Jusufas Bėjus. Dervišas Ali pabėgo į Maskvą, kur gavo valdyti Zvenigorodą.
Padėtis pasikeitė 1554 m., kai Maskva užėmė Kazanės chanatą, o Ismailas Bėjus tapo Nogajų Ordos valdovu. Tais pačiais metais Dervišas Ali žygiavo su Maskvos kariuomene, prie kurios pakeliui į Chadžitarchaną prisijungė ir nogajai. Astrachanės chanas Jamgurčis pabėgo nesipriešindamas.
1554 m. liepos 2 d. maskvėnai ir jų sąjungininkai užėmė Chadžitarchaną, o Dervišą Ali paskelbė chanu. Pastarasis prisiekė ištikimybę Maskvos carui. Pagal susitarimą, chano mirties atveju, sosto paveldėjimo klausimą turėjo spręsti caras. Maskviečiai gavo teisę žvejoti Astrachanės chanate.
Netrukus Ismailo Bėjaus pajėgos buvo nukreiptos kovai su buvusiu Astrachanės chanu Jamgurčiu. Pastarąjį rėmė Krymo bei Tiumenės chanatai.
Dervišas Ali pradėjo slaptas derybas su Krymo chanu Devletu I Girėjumi. Atsakydamas į Chadžitarchaną atvyko maskvėnų šaulių būrys, kuris prisijungė prie Maskvos kariuomenės. Dervišas Ali nedrįso jiems prieštarauti ir pabėgo iš Hadžiarchano, nors Maskvos caro Ivano IV sprendimu jis išlaikė sostą.
RK3130
RK3130 – rajoninis kelias, jungiantis Grūžiai ir Paliepius. Kelio ilgis – 1 km. Kelias Grūžiuose yra asfaltuotas, visas likęs kelias yra dengtas žvyru.
Kelias prasideda Grūžiuose, sankryžoje su. Kelias eina Pasvalio rajone. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Grūžiai, Paliepiai. Kelias baigiasi Paliepiuose.
HK
HK gali reikšti:
HU
Hu gali reikšti:
Šileikoniai (Pasvalys)
Šileikoniai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Vaškų.
Smalvos hidrografinis draustinis
Smalvos hidrografinis draustinis – valstybinis gamtinis draustinis Lietuvoje, Zarasų rajone, 3,5 km į šiaurę nuo Visagino. Apima Smalvos upelio slėnį nuo Smalvo iki Drūkšių ežerų. Įsteigtas 1983 m.
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti salpinio slėnio vidutiniškai vingiuotą Smalvos upelį. Teritorija paskelbta Natura 2000 objektu: saugomos buveinės – pelkėti lapuočių miškai, natūralūs eutrofiniai ežerai su plūdžių ir aštrių bendrijomis (Veikšinis), tarpinės pelkės ir liūnai; ūdrų, raudonpilvių kūmučių, šarvuotųjų skėčių buveinės. Taip pat teritorija svarbi juodųjų žuvėdrų apsaugai.
RK3131
Kelias tarnauja kaip atšaka nuo rajoninio kelio ir kerta Švobiškio gyvenvietę.
Adulis Club
Adulis Club – profesionalus Eritrėjos futbolo klubas, rungtyniaujantis aukščiausioje šalies lygoje. Įsikūręs šalies sostinėje Asmaroje. Namų rungtynes žaidžia Cicero stadione, talpinančiame 6 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. Tris kartus tapo šalies čempionais. Atstovavo šaliai Afrikos žemyno turnyruose.
Um an Nasanas
thumb|250px|Um an Nasanas sąsiauryje tarp Bahreino ir Saudo Arabijos
Um an Nasanas  – nedidelė sala Bahreino įlankoje, 4 km į vakarus nuo Bahreino salos. Patenka į Bahreino valstybę (Šiaurės muchafaza). Sala 7 km ilgio, 5 km pločio. Paviršius neaukštas, lygus (iki 12 m aukščio). Salą kerta Karaliaus Fahdo tiltų sistema, jungianti Bahreiną su Saudo Arabija.
Um an Nasanas yra privati karaliaus Hamado bin Isa Al Chalifos valda. Yra dveji rūmai, karališkieji sodai. Įveistos elniaožės gazelės.
Tilžės geomorfologinis draustinis
Tilžės geomorfologinis draustinis – valstybinis gamtinis draustinis Lietuvoje, Zarasų rajone, 7 km į pietryčius nuo Turmanto, tarp Tilžės ir Skiduliškės kaimų. Įsteigtas 1992 m.
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti unikalų limnoglacialinį priekrantinių volų kompleksą.
Velingboro jungtinių reformatų bažnyčia
Velingboro jungtinių reformatų bažnyčia – jungtinių reformatų bažnyčia Velingbore, Jungtinėje Karalystėje.
Istorija
1913 m. bažnyčia renovuota. 1920 m. prie pagrindinio įėjimo atidengtas karo memorialas.
1970 m. birželio 9 d. bažnyčios kompleksas įtrauktas į architektūrinių saugomų pastatų sąrašą.
Velcovas
Velcovas  – miestelis Vokietijoje, Brandenburge, už 16 km į šiaurės vakarus nuo Hojersverdos ir už 23 km į pietvakarius nuo Kotbuso.
Įeina į Šprė-Neisės apskritį. Velcovo plotas – 23,91 km². Oficialusis kodas – 12 0 71 408. Artimiausioji geležinkelio stotis – Noipetershaine.
Rašytiniuose šaltiniuose Velcovas pirmąjį kartą paminėtas 1547 m.
Gyventojai
Velcene gyvena 3384 žmonės (2019 m. gruodžio 31 d. duomenys).
Paviduklės tvenkinys
Paviduklės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Raseinių rajone, 1 km į šiaurę nuo Viduklės. Sudarytas užtvenkus Apusino upę (Šešuvio intakas) 16 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,36 km, plotis – iki 0,04 km. Altitudė 87,5 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmynais. Pakrantėse daugiausia plyti dirbami laukai. Šalia įsikūrę Alaviniškių ir Stungurių kaimai.
Sitra
thumb|200px|Salos padėtis Bahreine
Sitra  – sala Bahreino įlankoje, prie pat šiaurės rytinių Bahreino salos krantų. Priklauso Bahreino Vidurinei muchafazai. Šiaurinė dalis patenka į Tublio įlanką. Sitra tiltais sujungta su Bahreino sala.
Seniau Sitra buvo dykuminga sala su palmių giraitėmis, ūkiais, mangrovių sąžalynais. Dabar visa sala urbanizuota ir industrializuota, joje gyvena ~40 tūkst. žmonių. Yra naftos saugyklos, galutinis dujotiekio į Dahraną taškas. Veikia tarptautinė mokykla, sporto klubas. Dauguma gyventojų – šiitai bahreiniečiai, yra indų, pakistaniečių.
Kauno miesto poliklinika
Kauno miesto poliklinika – didžiausia ambulatorinės asmens sveikatos priežiūros įstaiga Lietuvoje, pradėjusi veikti 2018 m., sujungus Kaune veikusias atskiras penkias poliklinikas: Dainavos, Šilainių, Centro, Kalniečių ir Šančių.
Šileikoniai (Radviliškis)
Šileikoniai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Alksniupių. Pro kaimą prateka upelis Šaka. Šileikonius kerta vieškelis, atsišakoja kelias į Birjagalą.
Kopūstienė
thumb|245px|Kopūstienė
Kopūstienė arba kopūstų sriuba – sriuba, kurios pagrindinė sudedamoji dalis yra gūžiniai kopūstai. Labiausiai paplitusi Vidurio, Rytų ir Šiaurės Europos virtuvėse (lenkų, slovakų, rusų, ukrainiečių, lietuvių, vokiečių, švedų, prancūzų, gudų ir kt.). Gaminama iš išilgai supjaustytų šviežių arba raugintų kopūstų, taip pat gali būti dedama bulvių, morkų, kartais grybų, mėsos gabalėlių (dešros, lašinių, kumpio bryzo). Kopūstienei gaminti dažnai naudojamas mėsos ar žuvies sultinys. Kai kuriuose kraštuose kopūstienė dar blendžiama miltais. Gardinama įprastais sriubų prieskoniais – druska, pipirais, lauro lapais, smulkintais žalumynais, svogūnais.
Patiekiama su duona, užbalinama grietine.
Rusiška kopūstienė, vadinama щи, yra rusų tautinis valgis. Ji ruošiama iš šviežių kopūstų, o kitoms sudedamosiomis dalimis iš esmės nesiskiria nuo kitų Rytų Europos kopūstienių.
IN
IN gali reikšti:
In gali reikšti:
Senųjų Trakų geležinkelio stotis
Senųjų Trakų geležinkelio stotis – geležinkelio stotis Senųjų Trakų kaime, prie Lentvario–Varėnos geležinkelio. Atsiskiria geležinkelio atšaka į Trakus, naudojama tik keleivinių elektrinių traukinių eismui, valdoma iš šios stoties. Be priemiestinių traukinių Vilnius–Trakai, čia dar sustoja priemiestiniai traukiniai į Varėną ir Marcinkonis.
Istorija
Stotis įkurta 1940 m. Kurį laiką vadinosi 6 kilometras (kadangi nutolusi nuo Lentvario GS per 6 km), vėliau – Trakų stotis, nuo 1973 m. Žvyryno stotis, nuo 1992 m. – Senųjų Trakų stotis.
Šileliai (Anykščiai)
Šileliai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Šeimyniškių, dešiniajame Šventosios krante.
Jamgurčis
Jamgurčis – Astrachanės chanas 1546–1547, 1549–1550 ir 1552–1554 m.
ID
ID gali reikšti:
Jamgurčis
Biografija
Kilęs iš Čingizidų dinastijos šakos Tukatimuridų giminės Achmatovičių. Tiumenės chano Murtazos anūkas, Berdibeko sūnus.
1546 m., remiamas Nogajų Ordos, nuvertė savo dėdę Astrachanės chaną Ak Kubeką ir užėmė sostą.
ID
id gali reikšti:
Jamgurčis
Biografija
Netrukus (1547 m.) jį nuvertė Krymo chanas Sahibas I Girėjus, atkūręs Ak Kubeko valdžią. Jamgurčis pabėgo į Nogajų Ordą. Susilaukęs paramos, 1549 m. jis nuvertė Ak Kubeką, su kuriuo kovojo iki 1550 m. Į sostą pretendavo ir Dervišas Ali. Jamgurčis netrukus buvo nuverstas. 1551 m. jis sugavo ir apiplėšė Maskvos pasiuntinį.
1552 m. remiamas Nogajų Ordos, su Jusufo Bėjaus pagalba, atgavo valdžią. Siuntė pasiuntinį į Maskvą, pas carą Ivaną IV, tačiau pastarasis nusprendė paremti Dervišą Ali.
1553 m. Dervišas Ali padedamas Maskvos šaulių ir Ismailo Mirzos, užėmė Hadžitarchaną. Jamgurčis patyrė keletą pralaimėjimų Volgos žiotyse, sumuštas netoli Saraibatu. Vėliau jis pradėjo veikti kartu su Jusufo Bėjaus sūnumis, kuriuos palaikė Krymo chanas Devletas I Girėjus.
1555 m. žuvo viename iš susirėmimų su kazokais, o šeima buvo sugauta ir išsiųsta pas carą į nelaisvę.
Pūslėtoji viksva
Ledeb.
Pūslėtoji viksva (Carex vesicaria) – viksvuolinių (Cyperaceae) šeimos, viksvų genties daugiametis augalas.
Pūslėtosios viksvos pavadinimas kilo iš lotyniškų žodžių: „carex“ – viksva, „vesica“ – pūslė.
Morfologija
thumb|left|230px|Pūslėtosios viksvos požymiai Daugiametis, šviesiai žalias, retakeris, 30– 80(100) cm aukščio augalas, išauginantis ilgą, horizontaliai šliaužiantį šakniastiebį su palaipomis, padengtomis rudų, suirusių lapamakščių. Stiebai statūs, standūs, aštriai tribriauniai, viršuje šiurkštūs, žemiau švelnūs, pamate apsisiautę rausvai rudomis arba rudai violetinėmis, belakštėmis, pakraštyje tinkliškai išsiskaidžiusiomis makštimis. Lapai tokio pat ilgio, kaip stiebai arba šiek tiek už kuo ilgesni, plokšti, (3)4– 6(8) mm pločio, šiurkščiakraščiai, laipsniškai nusmailėjančia viršūne, jų apatinė pusė šiurkšti, skiauterėta. Žiedynas status, ilgas, (10)15,5– 25 cm ilgio, retas, susideda iš 2– 3 suartėjusių kuokelinių ir (1)2– 3 piestelinių varpučių. Apatinis žiedynlapis paprastai trumpamakštis, ilgesnis už žiedyną. Kuokelinės varputės linijiškos, (1,5)2– 6 cm ilgio ir 3– 5 mm pločio, stačios, viršutinė- ilgesnė, kotuota, apatinė – trumpesnė, beveik bekotė; jų pažiedės šviesiai rudos, lancetiškos, smailokos; pakraųtyje plačiai plėvinės; kartais apatinės kuokelinės varputės pamate yra keletas piestelinių žiedų. Piestelinės varputės pailgos arba cilindriškos, (1,5)2– 4(6) cm ilgio ir iki 1– 1,5 cm pločio, netankios, toli viena nuo kitos nutolusios, viršutinė bekotė arba beveik bekotė, apatinės kotuotos, atsilošusios, vėliau nusvirusios; pažiedės lancetiškos, laipsniškai nusmailėjančios, rudos, su šviesesniu viduriu ir siauru, balsvu, plėveliniu pakraščiu bei viršūne, gerokai trumpesnės ir siauresnės už maišelius. Maišeliai įstrižai statūs, pailgai kiaušiniški arba kiaušiniškai kūgiški, 6– 8(9) mm ilgio, pūsti, neryškiai apvaliai tribriauniai, iš pradžių žalsvi, vėliau geltoni, pilki, blizgantys, aiškiai gysloti, trumpakočiai, viršūnėje, laipsniškai siaurėdami, užsibaigia vidutinio ilgumo (2– 2,5 mm ilgio), giliai skeltu snapeliu; jo danteliai prasiskėlę yliškai. Vaisiai tribriauniai, apie 2– 2,5 mm ilgio ir 1,2– 1,5 mm pločio, rudi, dažnai nepilnai išaugę.
Žydi gegužės – birželio mėnesiais. Vaisius išplatina vandens srovės. Hemikriptofitas, hidrofitas.
Augavietės
Auga pievose, grioviuose, upelių, ežerų ir kitų vandens telkinių krantuose, lomose, raistuose, pelkėtose pievose.
Paplitimas Lietuvoje: dažnas, visoje šalyje paplitęs augalas. Išryškėja kaip edifikatorius arba auga kitų vyraujančių augalų sudaromose žolinėse bendrijose. Bendras paplitimas: beveik visa Europa, Kaukazas, Sibiras (iki Baikalo ež.), Šiaurės Kazachstanas, Mažoji Azija, Šiaurės Afrika, Šiaurės Amerika. Priklauso borealiniam floros elementui.
Kalnelio šv. Jono Krikštytojo koplyčia
'''Kalnelio kaimo Šv. Jono Krikštytojo kapinių koplyčia''' yra Joniškio rajone, Kalnelio kaime, 4 km į vakarus nuo Joniškio, netoli kelių ir  sankirtos. Ji stūkso kaimo kapinėse ant Kalnelio piliakalnio (unik. kodas ). Prie kapinių vartelių pastatytas informacinis stendas skelbia, jog tai Joniškio rajono sakralinio kelio objektas.
Rėkenas
Rėkenas  – kaimas vidurio rytų Vokietijoje, Saksonijos-Anhalto žemėje, šalia Liuceno miesto (2009 m. prie jo prijungtas). Žinomas dėl to, jog čia gimė filosofas Frydrichas Nyčė.
Istorija
Vietovė pirmą kartą paminėta šaltiniuose 1232 m., tačiau apgyvendinta buvo daug anksčiau (ankstesni gyventojai buvo sorbai). Viduramžiais gyvenvietė buvo susieta su Vidurio Vokietijos istorijos įvykiais, nes ji yra netoli dviejų kilometrų atstumu esančio Liuceno miesto.
Kalnelio šv. Jono Krikštytojo koplyčia
Architektūra
Koplyčia vienabokštė, sienos apkaltos horizontaliai, stogas dengtas skarda. Yra trys nesudėtingų formų altoriai. Koplyčios bokšte kabo vertingas varpas (unik. kodas ). Koplyčia labai šviesi, prieš kelerius metus vidus išdažytas.
Rėkenas
Istorija
1632 m. lapkričio 15 d., Švedijos karaliaus Gustavo Adolfo kariuomenė netoliese kovėsi Liuceno mūšyje.
Žinomi žmonės
Žinomiausias gyventojas buvo filosofas Frydrichas Nyčė, gimęs 1844 m. spalio 15 d. Jis įgijo pasaulinį šlovę savo kūriniais ir buvo palaidotas 1900 m. rugpjūčio 28 d.
Kalnelio šv. Jono Krikštytojo koplyčia
Architektūra
Koplyčią supančiose kapinėse yra įdomių metalinių kryžių, mažai besikartojančiais elementais, tarp jų ir lietinis 1849 m. kryžius. Kaltinės kapaviečių tvorelės rodo aukštą kalvių meninį lygį.
Tangutai
Tangutai – Azijos tauta, gyvenusi dabartinės Kinijos teritorijoje, Gansu ir Šaansi provincijos vakaruose. Tangutų gyventa ir dab. Vidinės Mongolijos autonominio regiono pietvakarinėje dalyje. Ši tauta kalbėjo tangutų kalba, priskiriama tibetiečių-mianmariečių kalbų šeimai. Būta tangutų rašto.
Buvo sukūrę Si Sia valstybę, ji egzistavo 982–1227 m. (karalystė paskelbta 1038 m.). Valstybine religija tapo budizmas. Neretai vykdavo tangutų karai su kinais, juose tangutus dažnai lydėdavo sėkmė. Egzistavus tangutų tautos sukurtą civilizaciją atskleidė Chara Choto miesto kasinėjimai.
1227 m. Si Sia valstybę užgrobė mongolai. Tai lėmė, jog dalis tangutų asimiliavosi su dabartinėje Činghai provincijoje gyvenančiais tibetiečiais; likusius tangutus asimiliavo mongolai bei kinai.
Pietų Tirolis
Pietų Tirolis (, ladin. Provincia Autonoma di Bolzano – Alto Adige, ) – provincija šiaurės rytų Italijoje. Ribojasi su Austrija šiaurėje, šiaurės vakaruose su Šveicarija. Provincijoje 2009 m. gyveno 501 028 gyventojų, sostinė – Bolcanas. Plotas 7 400 km².
Kalbos
thumb|250px|left|Žalia - savivaldybės, kur [[vokiečių kalba kalbančių dauguma, oranžinė - ladinų kalba, raudona - italų kalba]] Vokiečių ir italų kalbos yra oficialios Pietų Tirolio kalbos. Kai kuriose rytinėse savivaldybėse ladynų kalba pripažįstama kaip trečioji oficiali kalba. Dauguma gyventojų kalba vokiškai.
Gelednės botaninis draustinis
Gelednės botaninis draustinis – valstybinis gamtinis draustinis Lietuvoje, Švenčionių rajone, 14 km į rytus nuo Pabradės, 2 km į pietvakarius nuo Gelednės, Gelednės miške. Įsteigtas 1988 m.
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti Žeimenos lygumos miško ir pelkių augalijos kompleksą su retų rūšių augalų buveinėmis. Draustinis yra Natura 2000 objektas: saugomos buveinės – aktyvios aukštapelkės, vakarų taiga, pelkėti lapuočių miškai, pelkiniai miškai, Manerheimo grybinuko buveinės.
Pietų Tirolis
Kalbos
Visi kelio ženklai yra dviejų ar trijų kalbų. Tik geležinkelio stotyse kartais vartojama viena kalba (vokiečių).
Tsai Ing-wen
Cai Ingven (, g. 1956 m. rugpjūčio 31 d.) – Taivano politikė, nuo 2016 m. einanti Taivano prezidentės pareigas. Ji tapo pirmąja moterimi, išrinkta šalies prezidente, o 2020 m. rinkimuose perrinkta antrajai kadencijai. Cai priklauso Demokratinei pažangos partijai, palaiko Taivano demokratinę politinę sistemą ir nepriklausomybę nuo Kinijos, liberalias vertybes, išsako skeptišką poziciją bendradarbiavimo su Kinija klausimais.
Pietų Tirolis
Kalbos
Kalbinis gyventojų pasiskirtymas 2011 m.:
Tsai Ing-wen
Biografija
Cai Ingven gimė Taipėjuje 1956 m. rugpjūčio 31 d. turtingo verslininko šeimoje. Jos tėvas vykdė verslą nekilnojamojo turto, statybos, restoranų, automobilių remonto ir kitose srityse. Cai 1978 m. įgijo teisės mokslų bakalauro laipsnį Nacionaliniame Taivano universitete, o teisės ir tarptautinės prekybos magistro studijas baigė 1980 m. Kornelio universitete JAV. Toliau studijavo Londono ekonomikos ir politikos mokslų mokykloje, kur 1984 m. apsigynė daktaro disertaciją teisės mokslų srityje. Sugrįžusi į Taivaną dėstė teisę Nacionaliniame Chengchi universitete (1984–1990 ir 1993–2000 m.) bei Soochow universitete (1990–1993 m.)
1993 m. Cai buvo pakviesta dirbti Prekybos komitete Ekonomikos ministerijoje, o 1994 m. ėjo derybininkės pareigas atstovaudama Taivaną Pasaulio prekybos organizacijoje. 1999 m. dirbo patarėja Nacionalinėje saugumo taryboje. Politinę karjerą pradėjo 2004 m. įstojusi į Demokratinę pažangos partiją. Ten greitai kilo pareigose ir 2008 m. tapo partijos pirmininke. Pirmą kartą prezidento rinkimuose dalyvavo 2012 m., tačiau juos pralaimėjo likusi antra. Kiti rinkimai 2016 m. buvo sėkmingi ir po pergalės Cai tapo pirmąją moterimi, užėmusia Taivano prezidento postą. Praėjus ketveriems metams Cai vėl laimėjo prezidento rinkimus ir pradėjo antrąją kadenciją.
Florida (Misūris)
Florida  – negyvenamas kaimas JAV, Misūrio valstijos šiaurės rytuose, Monro apygardoje. Florida įsikūrusi prie greitkelio nr. 107 ir valstijos kelio „U“ kryžkelės, prie Marko Tveno ežero pakrantės.
2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, kaime žmonių negyveno. 1911 m. duomenimis, Floridoje buvo 200 gyventojų. 2000 m. jų sumažėjo iki 9 žmonių, o 2010 m. Florida oficialiai deklaruota kaip negyvenama. miniatiūra|220px|left|Tradicinės architektūros namas, pastatytas 1903 m. miniatiūra|220px|left| [[Markas Tvenas|Marko Tveno gimtasis namas (data nežinoma)]] miniatiūra|220px|left|Žaidžiamas tradicinis quoits žaidimas Floridoje 1919 m.
Pietų Tirolis
Didžiausios savivaldybės
thumb|right|150px|Pietų Tirolio herbas
Florida (Misūris)
Florida žinoma kaip rašytojo Marko Tveno (1835–1910) gimtinė. Čia įkurtas memorialinis muziejus. Šalia, prie rašytojo vardu pavadinto ežero, įkurtas 1,2 ha dydžio valstybinis M. Tveno parkas. Tai populiari poilsio vieta su istorine poilsine, pastatyta apie 1941 m., pažintiniu gamtos taku.
Istorija
Į šią vietą žmonės atsikėlė 1831 m. žiemą. Bendruomenė gyvenvietei suteikė Floridos valstijos vardą. Pirmieji gyventojai buvo Robert Donaldson, Joseph Grigsby, Hugh A. Hickman, gydytojas Keenan, John Witt ir majoras W. N. Penn. Už pusės mylios į pietus nuo Floridos Hickman turėjo malūną, o Penn buvo įsteigęs įvairių prekių parduotuvę. Penn netrukus perkėlė savo parduotuvę į Floridą. Tai buvo pirmasis gyvenvietės verslas. Pirmaisiais metais buvo tikimasi, kad ji taps vietos prekybos ir laivybos centru, nes įsikūrė prie Druskos upės (Salt River), už 48 mylių į aukštupio pusę nuo jos santakos su Misisipe.
Pavyzdžiui, M. Tveno tėvas kartu su kitais investuotojais 1836 m. prie Druskos upė įsteigė laivybos kompaniją, tikėdamasis plėtoti upių transporto ir prekybos verslą. Iš Hickman malūno į Misisipę laivai plukdė miltus, grįžo su cukrumi, kava ir įvairiomis prekėmis. Vis dėlto netinkamas upės lygis reikalavo papildomų lėšų už perkrovimo darbus į baržas ir atgal. Nesant geležinkelio ir laivuojamos upės, Floridai buvo lemta likti nedideliu kaimu, kuris rūpinosi vietinių ūkininkų prekybos poreikiais. Tvenų šeima, ieškodama geresnių galimybių, paliko Floridą ir persikėlė į Hanibalą (Misūrio valstijoje), kai būsimajam rašytojui buvo apie 5 metus. Jis ir toliau lankėsi Floridoje per vasaros atostogas dėdės John Quarles ūkyje. Tokie vaikystės vasarų prisiminimai vėliau buvo minimi Tveno romanuose.
Matuizų geležinkelio stotis
Matuizų geležinkelio stotis – geležinkelio stotis Matuizų kaime, prie Vilniaus–Marcinkonių geležinkelio. Tai nedidelė geležinkelio stotis Lentvario–Varėnos geležinkelio linijoje, naudojama dviem traukiniams prasilenkti vienkelėje linijoje. Stoja priemiestiniai keleiviniai traukiniai iš Vilniaus į Varėną ir Marcinkonis.
IM
IM gali reikšti:
Piktaičių tvenkinys
Piktaičių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Raseinių rajone, 5 km į pietvakarius nuo Šiluvos. Sudarytas užtvenkus Žyzdrės upę (Dubysos intakas) 5,6 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,21 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 102,4 m. Krantai neaukšti. Šiaurrytinis krantas užpelkėjęs, rytiniame stūkso miškelis. Žemiau užtvankos prasideda Dubysos regioninis parkas. Šalia įsikūrę Piktaičių ir Norvydžių kaimai.
IL
IL gali reikšti:
Šileliai (Joniškis)
Šileliai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Mitkūnų.
Verbenas (Šprėvaldas)
Verbenas  – komuna Vokietijoje, Brandenburgo žemėje.
Įeina į Šprė-Neisės apskrities sudėtį, priklauso Burgo valdybai. Verbeno plotas – 24,94 km². Oficialusis kodas – 12 0 71 412.
Komuna skirstoma į 2 kaimo apylinkes.
Gyventojai
Verbene gyvena 1717 žmonių (2019 m. gruodžio 31 d. duomenys).
Komuna yra Sorbų gyvenamosios srities dalis, šioje srityje galioja Saksonijos ir Brandenburgo žemių sorbų kalbas ir kultūrą ginantys įstatymai, taigi Verbene greta vokiečių kalbos oficiali yra žemutinių sorbų kalba.
FK Čertanovo Moskva
Čertanovo futbolo klubas – Rusijos futbolo klubas iš Maskvos (Rusija).
Šileliai (Suginčiai)
Šileliai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Suginčių.
FK Čertanovo Moskva
Istorija
1993 m. klubas įkurtas SUO pavadinimu. Nuo 1994 m. vadinasi Čertanovo.
Kadangi pavadinimas panašiai skamba kaip „velnias“, todėl klubo pravardė yra „velniai“.
2018–19 m. sezone komanda žaidžia Nacionalinėje Futbolo Lygoje (Antra pakopa).
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
atnaujinta; 2020 m. rugpjūčio 30 d.FNL svetainė.
Prieštechnikinis šautuvas
thumb|right|250px|JAV prieštechnikinis šautuvas [[Barrett M82]] Prieštechnikinis šautuvas, kitaip dar didelio kalibro snaiperinis šautuvas – šautuvas, skirtas nešarvuotai ir lengvai šarvuotai karinei technikai naikinti, paprastai turintis optinį taikiklį. Gyvajai jėgai naikinti naudojamas retai. Plačiai naudojami priešsnaiperinei kovai, priešo snaiperiams naikinti.
Šileliai (Radviliškis)
Šileliai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Baisogalos.
Prieštechnikinis šautuvas
Dažnai manoma, kad terminai anti-materiel rifle ('prieštechnikinis šautuvas') ir didelio kalibro snaiperinis šautuvas reiškia tą patį, tačiau taip nėra. Pvz., Antrojo pasaulinio karo laikų prieštankinis šautuvas PTRD-41 priskiriamas prieštechnikiniams šautuvams, bet jis nėra didelio kalibro snaiperinis šautuvas.
Prieštechnikiniai šautuvai savo forma panašūs į šiuolaikinius snaiperinius šautuvus ir neretai naudojami kaip snaiperiniai šautuvai. Tačiau jie turi žymiai galingesnius šovinius, negu reikia kariams neutralizuoti, ir tinka šaudymui didesniais nuotoliais negu įprasti snaiperiniai šautuvai. Paprastai prieštechnikiniai šautuvai naudoja 12,7x99 mm NATO (.50 BMG), 12,7x108 mm, 14,5x114 mm ir net 20 mm šovinius. Didelio kalibro šovinių kulkos gali turėti viduje sprogstamosios (sprogstamosios kulkos) ar padegamosios medžiagos užtaisą (padegamosios kulkos), šarvamušę šerdį (šarvamušės kulkos) ar jų kombinaciją, kaip kad Raufoss Mk211 kulkoje.
Prieštechnikiniai šautuvai ir su jais naudojama įranga yra dideli ir sunkūs, todėl tokį šautuvą naudojantis šaulys paprastai turi vieną ar du pagalbininkus.
Didelio kalibro šoviniai sukurią didelę atatranką, todėl prieštechnikiniai šautuvai konstruojami šaudyti gulint ar stovint, bet šautuvas pastatomas ant kojelių. Tiek kojelės, tiek laibgalio stabdis leidžia lengviau valdyti šautuvą ir didina taiklumą. Šaudyti 12,7x99 mm NATO ar didesnio kalibro šoviniais stovint ar klūpint bei laikant neatremtą šautuvą labai nepatogu.
Prieštechnikinių šautuvų pirmtakai pasirodė Pirmojo pasaulinio karo metais, kai pasirodė prieštankiniai šautuvai. Dabar jokie šautuvai negali įveikti tankų ar kitų panašiai šarvuotų kovos mašinų šarvų, tačiau prieštechnikiniai šautuvai tinka atakuoti nešarvuotas ar lengvai šarvuotas kovos mašinas, taip pat orlaivius, smulkius laivus, ryšio įrangą, radarus, artilerijos pabūklus, raketų leistuvus ir pan. Prieštechnikiniais šautuvais šie taikiniai naikinami ar gadinami iš pakankamai didelio nuotolio, naudojant palyginti lengvą įrangą ir pigiai.
Prieštechnikinius šautuvus naudoja ne tik priešo technikai ar gyvajai jėgai naikinti, bet ir nesprogusiems šaudmenims saugiai naikinti.