cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rimantas Skersys
Rimantas Skersys (g. 1961 m. vasario 24 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, treneris.
Biografija
1969 m. pradėjo sportinį kelią Klaipėdos sporto mokykloje pas trenerį Fiodorą Finkelį, kiek vėliau – pas Ričardą Dubinską. Po laiptelį kopdamas aukštyn futbolo laiptais, gabus jaunuolis buvo kviečiamas į įvairias savo amžiaus grupės Lietuvos rinktines. 1977 m. Klaipėdos futbolo VJSM sudėtyje Sumgaite tapo TSRS specializuotų sporto mokyklų čempionu. Tais pačiais metais perspektyvus žaidėjas buvo pakviestas į meistrų komandą „Atlantas“.
Atkūrus Nepriklausomybę, 1991-1993 m. rungtyniaudamas Kretingos „Minijoje“ R. Skersys kretingiškiams padėjo tapti Lietuvos II lygos čempionais. Taip pat iškovota teisė rungtyniauti tarp stipriausių Lietuvos komandų.
Rungtyniaudamas už „Granito“ ir „Minijos“ ekipas R. Skersys derino futbolininko ir trenerio darbą. Nuo 1989 m. Rimantas pradėjo dirbti Klaipėdos futbolo mokykloje, kurioje darbuojasi iki šiol. Su savo komandomis R. Skersys yra ne kartą tapęs įvairaus amžiaus respublikos pirmenybių čempionais, taip pat iškovojo Lietuvos jaunių ir jaunimo žaidynių titulus. 1992-2005 m. R. Skersys dirbo Lietuvos U-17 ir U-19 rinktinių treneriu. 2010 m. vadovavo FC Klaipėdai.
Tarp auklėtinių – Lietuvos nacionalinės rinktinės žaidėjai Tomas Danilevičius ir Andrius Gedgaudas, U-21 rinktinės vartininkas Liudvikas Valius, Vokietijos Bundeslygos salės futbolo čempionas ir geriausias žaidėjas Haroldas Gracholskis.
SD
SD gali reikšti:
sd gali reikšti:
Raoul Dufy
Raulis Diufi (, 1877–1953 m.) – XX a. Prancūzijos tapytojas, akvarelistas, grafikas ir dizaineris.
Biografija
Raulis Diufi gimė 1877 m. birželio 3 d. Havre. 1892 m. pradėjo mokytis Havro savivaldybės dailės mokyklos vakarinėse klasėse. Kartu dirbo kavos importo įmonėje. 1900 m. jis laimėjo stipendiją ir 4 metus mokėsi Paryžiaus Aukštojoje dailės mokykloje. 1905 m. įvyko R. Diufi tapybos stilistinis pasikeitimas iš įtakoto impresionistų į fovizmą, kai jis pamatė A. Matiso kūrinių Nepriklausomųjų parodoje. 1906 ir 1907 m. R. Diufi eksponavo fovistų grupės parodose. 1908 m. dirbo kartu su Ž. Braku ir apleido fovizmą išvystydamas labiau solidesnių formų stilių, įtakotą P. Sezano dailės. Tačiau neilgai laikėsi ir šio stiliaus − per kelis sekančius metus išvystė nuosavą stilių, kuris apibūdinamas greitu, kaligrafiniu piešiniu lengvos, šviesios spalvos fone, kas sudarydavo puošnumo įspūdį.
1920-ųjų viduryje R. Diufi dailė išpopuliarėjo. Jis nebepakeitė savo lengvo tapybos ir akvarelių stiliaus. 1910 m. R. Diufi susipažino su mados dizaineriu Paul Poiret (1879−1944). Jis kūrė dizainus jam, taip pat šilko audinių gamintojams „Bianchini-Férier“ iš Liono. R. Diufi kūrė teatro scenines dekoracijas, iliustravo daugelį leidinių (tarp jų G. Apolinero ir S. Malarmė). Dekoravo keramikos kūrinius, kūrė gobelenų dizainus. Daug laiko leisdavo Prancūzijos Rivjeroje, tapė Nicos ir aplinkinių vietovių vaizdus. Yra sukūręs monumentalių tapybos darbų, iš kurių paminėtina dekoracija „Elektrifikacijos dvasia“ Šviesos paviljone Pasaulinės parodos 1937 m. Paryžiuje metu (dabar Vilė de Paris muziejuje). Kita dekoracija, sukurta su Othon Friesz teatro barui, šiuo metu yra Pompidu centre. 1952 m. R. Diufi buvo apdovanotas Didžiuoju prizu už tapybą Venecijos bienalėje. Raulis Diufi mirė 1953 m. kovo 23 d. Forkalkjė mieste. Palaidotas Simjė vienuolyno kapinėse Nicos priemiestyje netoli A. Matiso. R. Diufi išliko populiariu ilgai po mirties. Daugiausiai vaizdavo regatų, paplūdimių vaizdus, aktus.
Kura (sandėlys)
thumb|250px|right|Tradicinė žeminė kura Kitakatoje (Fukušimos prefektūra, Japonija), šiuo metu naudojama kaip kavinė thumb|250px|right|Tradicinė medinė kura [[Nara (Japonija)|Naroje (Naros prefektūra, Japonija)]] Kura  – tradicinis japoniškas sandėlys, skirtas saugoti brangesniems dalykams. Kura paprastai statoma iš medžio, akmens ar molio. Kaimo vietovėse kuros daugiausia skirtos ryžiams laikyti, paprastesnės konstrukcijos ir išvaizdos. Miestuose kuros būdavo sudėtingesnės, tvirtesnės, labiau dekoruotos, dažnai atsparios gaisrams, ypač, skirtos parako laikymui. Kuroje galėjo būti laikoma bet kas nuo ryžių iki religinių reikmenų, tačiau būtent dalykai, laikomi brangiais ir vertingais. Paprastiems, kasdieniams daiktams saugoti japonai statydavosi paprastesnius sandėlius ar pašiūres, vadinamus naya ar koya.
Pirmosios kuros atsirado Jajoi laikotarpiu maždaug 300 m. pr. m. e. – 300 m. ir labiausiai išplito Riūkiū salose bei Amami Ošimoje. Nara laikotarpiu (710–784 m.) valstybė dažnai rinkdavo mokesčius ryžiais, ir jie būdavo saugojami kurose. Į Japoniją atėjus budizmui, kurose pradėta laikyti ir brangesnius religinius reikmenis ar sūtras. Pamažu kura tapo statuso visuomenėje simboliu, turimų kurų kiekis, dydis ir išvaizda rodė savininko turtą bei padėtį visuomenėje. Turtingi pirkliai pradėjo statytis ištaigingas, dideles, trijų aukštų kuras.
Išskiriami keturi pagrindiniai kurų tipai: medinė (rastinė), žeminė – pastatyta iš plūkto molio ant medinio karkaso, akmeninė – iš akmens blokų, bei medžio plokščių. Pastarosios būdavo dažniausiai statomos kaimuose, paprasčiausios ir pigiausios pastatyti. Akmeninės kuros pradėtos plačiau statyti Edo laikotarpiu ir naudotos parakui, amunicijai laikyti. Plūkto molio kuros buvo bene populiariausios dėl atsparumo ugniai, pastovios temperatūros palaikymo. Jos pradėtos statyti Heian laikotarpiu (794–1185 m.), o išpopuliarėjo taip pat Edo laikotarpiu.
SV Sandhausen
Istorija
1916 m. įkurtas klubas. Nuo 2012–2013 m. sezono žaidė 2. Bundesliga.
Mėsinė
Mėsinė gali reikšti:
Virginijus Vaškys
Virginijus Vaškys (g. 1959 m. Klaipėdoje – mirė 2007 m. rugpjūčio 27 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas.
Transliatyvas
Suomių kalboje sudaromas prie silpnosios vardažodžio šaknies pridedant priesagą -ksi, daugiskaitoje prieš šią priesagą eina daugiskaitos žymuo -i-. Vartojamas kaip tarinio (predikatinės) aplinkybės.
Estų kalbos pavyzdžiai:
Virginijus Vaškys
Biografija
2002 m. dirbo „Baltijos“ laivų statykloje darbininku.
Transliatyvas
Vengrų kalboje transliatyvo priesaga po balsių yra -vá / -vé; po priebalsių ji asimiliuojama:
Claude Dornier
Klodas Dornjė (Claude (Claudius) Honoré Désiré Dornier; 1884 m. gegužės 14 d. Kemptene – 1969 m. gruodžio 5 d.) – vokiečių ir prancūzų kilmės Vokietijos ir Šveicarijos aviakonstruktorius ir aviacijos koncerno „Dornier GmbH“ įkūrėjas. K. Dornje sukūrė keletą dešimčių orlaivių, žymiausi kurių yra 12 variklių skraidanti valtis Dornier Do X, keletą dešimtmečių buvusi didžiausiu pasaulyje lėktuvas, II pasaulinio karo bombonešiai Do 217, sunkieji naikintuvai Do 335 ir kt.
Biografija
1914 m. gruodį K. Dornje paliko grafo Zeppelin biurą Frydrichshafene ir su savo „Do“ skyriumi persikėlė keletą kilometrų toliau į Frydrichshafeno priemiestį Zėmos (vok. Seemoos). Ten, padedamas buvusio vadovo, jis pastatydino trijų aukštų ir 50 m pločio gamybinį angarą. Vėliau, įmonei išsikėlus, „Dornier“ biurą iki pat 2014 m. naudojo Viurtembergo jachtklubas (vok. Jugendheim Claude Dornier). 2016 m. vasario mėn. šiame pastate įkurtas „Dornier“ muziejus. miniatiūra|Zeppelin-Lindau (Dornier) CL.II Naujojoje gamykloje buvo statomos R.I – R.IV serijos skraidančios valtys, o nuo 1917 metų – dviviečiai naikintuvai CL.II, naikintuvai D.I. Naikintuve D.I Dornje iniciatyva buvo sujungtos esminės orlaivių inovacijos: monokokinė fiuzeliažo konstrukcija su laikančiąja lakštinio metalo danga ir sparnas, suprojektuotas kaip sukimui atspari dėžė. miniatiūra|Zeppelin-Staaken VGO-I 1917 m. sausio mėn. Dornier skyrius tapo nepriklausoma „Zeppelin“ grupės įmone kaip „Zeppelin-Werk Lindau GmbH“, o Klodas Dornje tapo jos generaliniu direktoriumi. Bendrovė pastatė savo pagrindinę gamyklą Reutin mieste netoli Lindau, bet taip pat liko ir Zėmose.
Pasibaigus karui Lindau gamykla buvo uždaryta. Zėmos gamykloje liko tik 80 darbuotojų. Visgi įmonės vadovas sugebėjo išvengti įmonės likvidavimo, vietoje karinių lėktuvų pradėjęs gaminti keleivinius hidroplanus, pavyzdžiui G.I tipo žvalgybinė skraidančią valtį transformavęs į šešiavietį keleivinį lėktuvą. Tiesa, šis lėktuvas, pirmam skrydžiui pakilęs 1919 m. birželio 30 d., buvo pakeliui į demonstraciją Skandinavijoje, kai įsigaliojo Versalio sutarties nuostatos dėl įsipareigojimo pristatyti orlaivius. Todėl Dornje 1920 m. balandžio 25 d. jį nuskandino Kylio įlankoje, kad jis neatitektų sąjungininkams. miniatiūra|Dornier Delphin III, 1928 m. birželis Tikintis, kad Versalio sutartyje numatytas orlaivių statybos draudimas galioja tik kariniams orlaiviams, 1920 m. Zėmose galėjo būti suprojektuoti ir bent iš dalies pastatyti dar trys orlaiviai: mažas komercinė skraidanti valtis Delphin I, keleivinis Komet I ir maža skraidanti valtis Libelle. 1920 m. rudenį sąjungininkų požiūris pasikeitė: statybos draudimas buvo išplėstas visiems orlaiviams. 1921 m. pavasarį Vokietijos vyriausybė buvo priversta tai įtvirtinti įstatyme, kuris galioja atgaline data. Visi nuo 1920 m. liepos 10 d. pagaminti orlaiviai turėjo būti konfiskuoti. miniatiūra|Dornier Libelle K. Dornjė pavyko paslėpti dalį pagamintų lėktuvų: išsinuomuotame valčių elinge Rorsšache (Šveicarijos Bodeno ežero pakrantė). Įmonės darbuotojui Heinrichui Šultei-Friohlindei (vok. Heinrich Schulte-Frohlinde) priklausiusiu burlaiviu „Praxedis“ per ežerą buvo pervežtos orlaivių dalys. Šios priemonės leido 1921 m. rugpjūčio 16 d. „Libelle“ pakilti į pirmąjį skrydį iš Rorschacho. Pirmoji „Komet I“ jau buvo surinkta 1920 m. rudenį Šveicarijos mieste Diubendorfe. miniatiūra|Dornier Wal 1921 m. Dornjė pavyko rasti nebenaudojamą laivų statyklą Marinoje di Piza. Joje buvo įkurta Zeppelin grupės dukterinė įmonė (didžioji dalis priklausė italų akcininkams) „Costruzioni Mechaniche Aeronautiche S.A. (CMASA)“. Šioje statykloje Ispanijos laivyno užsakymu buvo tobulinamas G.I. Šių pastangų rezultatu tapo „Dornier Wal“ – „lėktuvas, kuris sukūrė Dornier“, kaip sakė pats jo autorius.
1922 m. sausio 22 d. akcininkai susirinkimas nusprendė pakeisti pavadinimą į „Dornier-Metallbau GmbH“. K. Dornje sugebėjo perimti dešimt procentų akcijų. Taip pat 1922 m. „Zeppelin Group“ įsigijo neseniai likviduotos „Flugzeugbau Friedrichshafen GmbH Manzell“ nuosavybę. „Dornier-Metallbau GmbH“ veikla buvo perkelta į šią vietovę, greta Zėmos laivų statyklos.
miniatiūra|kairėje|Klodas Dornje darbo kabinete, 1927 m. XX amžiaus trečiojo dešimtmečio antroje pusėje buvo įkurta trečioji gamykla Altenrheine, Šveicarijos Bodeno ežero pakrantėje. Šių įmonių veiklą netiesiogiai finansavo Reichsveras. Dėl Versalio sutarties apribojimų šis atnaujinimas galėjo būti finansuojamas tik slaptai; tam buvo naudojamas Reicho transporto ministerijos biudžetas. Orlaivių su ginkluote bandymai Vokietijoje nebuvo įmanomi. miniatiūra|Dornier Do X 1928–29 m. Altenrheine buvo pastatyta skraidanti valtis „Dornier Do X“ – didžiausias to meto lėktuvas, kuris buvo pradėtas prieš dešimt metų kaip G.I.
Baigus statyti Altenrheino gamyklą, „Dornier Wal“ gamyba Marina di Pizoje buvo nutraukta. 1929 m. pasaulinė ekonomikos krizė neaplenkė orlaivių pramonės. „Dornier Metallbau GmbH“ teko atsisakyti gamybos Marinoje Pizoje ir parduoti CMASA. Marina d Piza statyklos ryšys su „Dornier-Metallbau GmbH“ apsiribojo licencijos sutartimi.
miniatiūra|kairėje|200px| Klodas Dornjė greta Dornier Do K-3, 1931 m. 1932 m., pasinaudojęs „General Motors“ (GMC) pasitraukimu iš 1929 m. sudarytos licencinės sutarties, K. Dornjė perėmė visas „Dornier Metallbau GmbH“ akcijas.
1933 m. įmonė atidarė savo dukterinę įmonę „Dornier-Werke Wismar GmbH“, Baltijos jūros pakrantėje, Vismare. 1933 m. vasario 2 d. Hermaną Geringą (vok. Hermann Göring) paskyrus Reicho aviacijos komisaru ir 1933 m. balandžio mėn. įkūrus Reicho aviacijos ministeriją (RLM), šalies orlaivių pramonė buvo pradėta organizuoti pagal planinės ekonomikos principus. Laisva verslo veikla buvo griežtai apribota, sprendimai dėl prototipų gamybos buvo priimami centralizuotai ir „Dornier“ pradėjo gaminti Junkers W 34, Heinkel He 111, Junkers Ju 88 ir Focke-Wulf Fw 190, o „Dornier“ lėktuvų gamybai buvo paskirti „B. Weser-Flugzeugbau GmbH (Weserflug)“ pajėgumai Brėmene, „Hamburger Flugzeugbau GmbH“ ir „Siebel“. miniatiūra|Dornier Do 23, 1936-1937 m. Dar Veimaro respublikos laikotarpiu kariniai užsakymai buvo maskuojami kaip civiliniai: oficialiai krovininį modelis „Do F 1931/32" iš tiesų buvo bombonešis. Po pirmojo skrydžio 1932 m. pavasarį kitų petų vasarį jis pakilo jau kaip bombonešis „Do 13", o 1934 m. prasidėjo dar kiek modifikuoto bombonešio „Do 23" gamyba.
1932 m. nesėkmingo keleivinio lainerio pagrindu Dornjė sukūrė – „Dornier Do 17" – bombonešį, kuris buvo greitesnis už daugumą to meto naikintuvų. Be karinių modelių, Dornje ir toliau kūrė skraidančias valtis, taikydamasis tiek į mažų orlaivių, tiek ir į transatlantinių lainerių nišą. Šiame procese „Wal“ išaugo iki „Do 18". Lygiagrečiai buvo sukurta „Dornier Do 26“ – keturių variklių skraidanti valtis, skirta pašto eismui Pietų Atlante miniatiūra|Dornier Do 24 „Dornier“ taip pat plėtėsi į kitas šalis: 1935 m. Nyderlandų karinių jūrų pajėgų (ol. Marine Luchtvaartdienst) konkurse „Fokker“ ir „Sikorsky" pasiūlymus nugalėjo įmonės pasiūlyta „Do 24" modifikacija. 1940 m. okupavus Nyderlandus, Liuftvafė tęsė šią sėkmingą neginkluotų pirmiausia gelbėjimui jūroje skirtų skraidančių valčių neginkluotos versijos gamybą. miniatiūra|Dornier Do 214 modelis Nuo darbo prie dirižablio, su kuriuo grafas F. fon Cepelinas 1916 m. planavo keliauti į Čikagos pasaulinę parodą, darbuose, K. Dornjė žavėjosi transatlantinių skrydžių perspektyva. Ketvirtame dešimtmetyje jis parengė keletą šiam maršrutui skirtų skraidančių laivų projektų, o nuo 1939 m. pradėjo kurti aviakompanijai „Luft Hansa“ skirtą transatlantinę skraidančią valtį „Do 214“. Tai buvo 150 t kilimo masės aštuonmotoris orlaivis, galėjęs per Atlantą pervežti 40 keleivių su komforto lygiu, prilygstančiam dirižablių LZ 127 ar LZ 129 keleivių komfortui. Šis projektas sustojo 1940 m., pradėjus kurti jo rainę versiją ir galutinai buvo atšauktas RLM nurodymu 1942 m. Dėl dirbti pagal civilinių projektų terminus Dornier kūriniai NSDAP žargonu buvo vadinami „Miegančiosios gražuolės darbais“. miniatiūra|Dornier Do 17 E-1, 1937-1938 m. Antrojo pasaulinio karo metu Dornje įmonė sukūrė daug lėktuvų Vokietijos ginkluotosioms pajėgoms. Vienas pagrindinių projektų buvo „Do 17", tapęs „Do 217" – bombonešiu, žvalgybiniu orlaiviu ir naktiniu naikintuvu. Vėlesnėje versijoje – „Do 317" kilimo svoris nuo pradinių 6,5 t („Do 17") padidėjo iki 20 t.
1942 m. K. Dornje pradėjo kurti orlaivį, pagrįsta jo 1937 m. patentuotu tandeminiu variklių išdėstymu. Šios kūrybos rezultatas – „Dornier Do 335" – buvo sunkusis naikintuvas-bombonešis, kurio kilimo svoris buvo apie 10 t. miniatiūra|Dornier Do-335 Po Antrojo pasaulinio karo K. Dornje kartu su kai kuriais pagrindiniais savo darbuotojais buvo įkalintas ir keletą mėnesių tardomas Prancūzijoje. Išėjęs į laisvę persikėlė į Šveicariją. Denacifikacijos proceso metu, 1948 metų gruodį Liubeke, „Norddeutsche Dornier Werke“ būstinėje Didžiosios Britanijos zonoje, jis buvo priskirtas V-ąjai kategorijai („pasyviųjų"). Netrukus britų karinė vyriausybė atšaukė šią klasifikaciją ir nurodė Dornjė denacifikuoti Prancūzijos zonoje, Frydrichshafene arba Tiubingene. Čia jis buvo priskirtas „pasekėjų“ (IV) grupei, nes NSDAP narys galėjo būti laikomas nekaltu tik tuo atveju, jei galėjo pateikti aktyvios pasipriešinimo veiklos įrodymų. Prancūzijos karinė vyriausybė K. Dornjė nubaudė bauda.
Po karo K. Dornjė susidūrė su bankroto grėsme: gamykla Manzelio mieste buvo sunaikinta, o gamyklos patalpos parduotos karinės vyriausybės įsakymu. Gamyklos sovietinėje zonoje buvo prarastos, amerikietiškoje zonoje likusius pajėgumus konfiskavo karinė valdžia, net jo namas Frydrichshafene buvo sugriautas. Dornje galiausiai persikėlė į Šveicarijos Cugo miestą. Turėdamas nedidelį biurą Rorschache, jis bandė pradėti iš naujo. Galiausiai jis Madride įkūrė inžinierių biurą „Oficinas Técnicas Dornier“ (OTEDO) ir su nedidele vokiečių komanda pradėjo gaminti ryšių orlaivį „Dornier Do 25“. miniatiūra|Dornier Do 27 1950 m. Dornjė įmonės grįžo į Vokietiją – buvo įkurta „Lindau Dornier Gesellschaft Lindau“. Įmonė projektavo bei gamino stakles. 1955 m. „Dornier“ pradėjo gaminti orlaivius, kuriems pakanka trumpo kilimo tako (angl. STOL) ir vertikalaus kilimo orlaivius. Šeštame dešimtmetyje jis tapo Vokietijos aviacijos ir kosmoso pramonės federalinės asociacijos BDLI prezidentu. 1962 m. jis suskaidė "Dornier System GmbH " į aviacijos, gynybos technologijų, elektronikos ir medicinos technologijų padaliniais. miniatiūra|Dornier Do 31, 1968 m. Tais pačiais metais K. Dornje, sulaukęs 78 m., pasitraukė iš aktyvaus vadovavimo įmonei ir ją paliko savo sūnums. Dalyvaudamas įmonių „plėtros tarybose“ jis keletą metų vaidino pagrindinį vaidmenį priimant sprendimus, ypač orlaivių kūrimo srityje.
1964 m. federalinis prezidentas apdovanojo K. Dornje Vokietijos Federacinės Respublikos ordino „Už nuopelnus“ Didžiuoju kryžiumi „Už nuopelnus“ su žvaigžde.
Visuomeninė veikla
1934 m. K. Dornje tapo Frydrichshafeno miesto garbės piliečiu. 1943 ir 1944 m. buvo išrinktas Vokietijos inžinierių asociacijos (VDI) valdybos nariu.
Spaudžiamas Vokietijos nacių valdžios 1940 m. K. Dornjė įstojo į NSDAP. Partinėje struktūroje jis buvo paskirtas karo ekonomikos vadovu ir aviacijos pramonės verslo grupės lėktuvų statybos skyriaus viršininku. Po karo, denacifikuojant Vokietiją, K. Dornje buvo priskirtas „pasekėjų“ kategorijai (IV grupė).
Jo sūnus Klaudijus Dornjė (vok. Claudius Dornier), taip pat buvo aviakonstruktoriumi.
1987 m. K. Dornjė buvo įtrauktas į San Diego aviacijos ir kosmoso muziejaus (angl. International Air & Space Hall of Fame) Tarptautinės aviacijos ir kosmoso šlovės rūmus (angl. International Air & Space Hall of Fame).
Vytis
thumb|200px|[[Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė|Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje naudotas Vytis su XV a. nusistovėjusiomis herbinėmis spalvomis (raudona, mėlyna, auksinė, sidabrinė). ]] thumb|150px|Vytis Lietuvos herbe thumb|150px|Vytis 1991–1995 m. Gudijos herbe Vytis  – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (1336–1795 m.), Lietuvos Respublikos (1918–1940 m. ir nuo 1990 m.) herbas, taip pat Baltarusijos herbas (1918–1919, 1991–1995 m.), dabartinės Baltarusijos opozicijos simbolis. Tai simbolis, kuriame pavaizduotas baltas raitelis raudoname fone.
Istorija
thumb|left|155px|XV a. Vytis (Bavarijos valstybinė biblioteka) thumb|left|155px|XV a. pradžioje [[Žygimantas Kęstutaitis|Žygimanto Kęstutaičio naudotas Vytis (Codex Bergshammar, Valstybės archyvas, Stokholmas)]] Antspaudai su raito riterio, rankoje iškėlusio kalaviją ar ietį, atvaizdu tarp Vakarų Europos valdovų, pradedant XII a., tapo labai populiarūs. Nuo XIII a. tokie antspaudai naudoti ir Rusios kunigaikščių, pavyzdžiui, Aleksandro Neviškio. Pirmasis Lietuvos kunigaikštis, savo antspaude naudojęs Vytį buvo Polocko valdovas Narimantas Gediminaitis-Glebas (1338–1341 m.). Pirmoje išsamioje Lietuvos istorijoje – plačiojoje Lietuvos metraščių redakcijoje (vad. Bychovco kronikoje, XVI a. 3 dešimtm.) Vyčio herbo atsiradimas aiškinamas tokia legenda: „Narimantas, sėsdamas į Lietuvos didžiojo kunigaikščio sostą, savo Kentauro herbą perleido savo broliams, o sau pasidarė herbą – raitelį su kalaviju. Tas herbas reiškia subrendusį valdovą, kuris gebės kalaviju apginti savo tėvynę.“ Tačiau veikiausiai tai buvo atskiras atvejis, susijęs su šv. Glebo vaizdavimo tradicija. Vėliau raitelis su iškeltu kalaviju atsiranda ant Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo bei jo sūnų antspaudų. Kaributas, Lengvenis, Skirgaila ir kiti Algirdo broliai turėjo po kelis portretinius antspaudus, kuriuose jie pavaizduoti raiti. Jogaila pradžioje vaizduotas su ietimi vietoje kalavijo, o kartais ir su slibinu po žirgo kanopomis, o po Kęstučio, nuo 1381 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio, nužudymo Vytis buvo ir ant jo sūnaus Vytauto antspaudo (prieš Kęstučiui tampant didžiuoju kunigaikščiu, ant jo antspaudo vaizduotas pėsčias karys). Būtent Vytautui esant didžiuoju kunigaikščiu, raitelis su iškeltu kalaviju įgavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės herbo prasmę. Vytauto majestotiniame antspaude (XV a. pr.) valdovas, apsuptas jam priklausančių žemių herbų, vienoje rankoje laiko didžiojo kunigaikščio valdžią reiškiantį kalaviją, kitoje iškėlęs skydą (jame pavaizduotas raitelis), kuris lyg karalių valdžios obuolys simbolizuoja jo valdomą Lietuvos valstybę.
Po 1569 m. Liublino unijos senosios herbo spalvos, tikriausiai veikiamos Lenkijos herbo spalvų (raudona, balta ir geltona), ėmė kisti: kartais žirgo gūnia vaizduota raudona arba purpurinė, odiniai diržai – geltoni; mažiau keitėsi mėlynas raitelio skydas su auksiniu kryžiumi.
Po 1795 m. Abiejų Tautų Respublikos padalinimų Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė paliovė egzistuoti, drauge su ja Vytis nustojo oficialaus statuso. Tiesa, Rusijos imperijoje jis tapo Vilniaus gubernijos herbu, bet jo sidabriniame skyde buvo pavaizduotas naujas ideologinis simbolis – auksinis stačiatikių (8 galų) kryžius.
1918 m. atkurtas atskirai kaip Lietuvos bei Baltarusijos herbas, taip pat naudotas įvairių Lietuvos, Baltarusijos, Lenkijos, Ukrainos gyvenviečių heraldikoje.
Pavadinimas
1551 m. lenkų istorikas Marcinas Bielskis pirmasis pavartojo herbo pavadinimą Pogonia, Pogoń. Jis kildinamas iš ('vyti, gaudyti, varyti'). Iki to laiko herbas greičiausiai pavadinimo dar neturėjo – Janas Dlugošas jį nusako tik aprašomuoju būdu. „Pogonios“ vardu herbas minimas ir 1566 m. LDK statute: Тежъ мы Господаръ даемъ подъ гербомъ того панства нашего Великого Князства Литовского, Погонею, печать до кождого повету. Vėliau buvo ieškoma lietuviško atitikmens. XVII a. Konstantinas Sirvydas nurodė du atitikmenis: waykitoias (t. y. vaikytojas, jeigu kalbama apie raitelį) ir waykimas (t. y. vaikymas, jeigu kalbama apie veiksmą). Šis pavadinimas buvo vartojamas iki XIX a. vidurio, kai raiteliui (ne herbui) apibūdinti Simonas Daukantas pavartojo vyčio terminą. Jonas Basanavičius siūlė Vaiko (nuo žodžio „vaikyti“) vardą. 1884 m. „Aušroje“ sąvoką Vytis nuosekliai pradėjo vartoti Mikalojus Akelaitis. Vyčio vardo vartoseną kalbininkai suvienodino tik XX a. ketvirtajame dešimtmetyje.
Dėl žodžio vytis kilmės iškeltos trys pagrindinės versijos:
Kalbininkas L. Bednarčiukas palaikė versiją, kad žodis vỹtis ('karžygys, riteris') yra autentiškas (pasak jo, senovės lietuvių kalboje egzistavo išvestinis žodis vỹtis, -čio ‘persekiojimas, vijimasis, liaudies pašauktiniai’), sietinas su, , o toliau su baltų-slavų *vīt-(i)i̯o- ‘persekiojimas, vytynės, liaudies pašauktiniai’. Toliau šis žodis būtų susijęs su lt. výti, slavų vojь, vojьna ('karas'), vъz-vitь(je) (‘pelnas, nauda’ < ‘*pareiga persekioti žudiką’), galiausiai, iš ‘eiti paskui, persekioti’.
Česlovas Gedgaudas teigė, esą žodis Pogoń iš tiesų yra lietuviškas pagaunia (<pa-gauti).
Simbolika
Bendresne simbolikos prasme raitelis reiškia galią, valdžią įgijusį asmenį, kuris pažabojęs savo gyvuliškąjį pradą, atstovaujamą žirgo. Baltų tradicijoje į mirusiųjų šalį keliaujantysis dažnai įsivaizduojamas esąs raitas (pavyzdžiui, 1249 m. vasario 7 d. „Vokiečių ordino taikos sutarties su atkritusiais Pamedės, Varmės ir Notangos prūsais“ sakoma, jog prūsų žyniai per laidotuves „tvirtina matą čia pat esantį velionį, skriejantį ant žirgo per vidurį dangaus, pasipuošusį žvilgančiais ginklais, nešantį rankoje vanagą ir su dideliu būriu palydos vykstantį į kitą pasaulį“), o mįslėse su raiteliu lyginamas Perkūnas. Tuo Vyčio įvaizdis simboliškai artimas Šv. Jurgio (užėmusio Griausmavaldžio dievo vietą), dobiančio slibiną vaizdinys, sutinkamas Maskvos herbe.
thumb|150px|Šv. Jurgis, dobiantis slibiną. XV a. gruzinų freska
Vyčio spalvų santykis – baltas raitelis raudoname skyde – turi gilią reikšmę. Šios dvi spalvos priklauso pagrindinei spalvų trejybei: balta, juoda, raudona. Jau indoarijai savo luomus žymėjo atitinkamomis spalvomis: žynių brahmanų spalva buvo balta, karių bei kunigaikščių (kšatrijų) – raudona, o žemdirbių bei kitų laisvų žmonių (vaišjų) – mėlyna (arba juoda).
Raitelis, iškėlęs kalaviją simbolizuoja galią, šviesos kovą prieš tamsą. XVI a. aprašytas sūduvių paprotys, lydint mirusįjį joti ant žirgų ir kalavijais vaikyti piktąsias dvasias (pikuolius). Pasaulio mitinėse tradicijose kalavijas labai dažnai lyginamas su žaibu – Griausmavaldžio dievo ginklu.
Šitokiu simboliniu aspektu Vyčio įvaizdis artimas tiek Apokalipsės Kristaus, tiek Višnaus Kalkio vaizdiniams, taip pat mitiniams regėjimams apie LDK kariauną gelbėjantį Šv. Kazimierą. Anot Oskaro Milašiaus „[herbo] riteris sidabro šarvais ir baltasis žirgas“ esąs „pagimdytas tos pat neatmenamos tradicijos kaip ir Apokalipsės riteris bei baltasis žirgas“.
Į vakarus nuo Redroko
Į vakarus nuo Red Roko – 1993 m. JAV sukurtas neo-noir trileris, kurio režisierius John Dahl.
Siužetas
Buvęs kareivis Maiklas Viljamsas, ieškodamas darbo užklysta į Red Roko miestelį. Viename iš jo barų, paklausęs apie galimą darbą, jis nukreipiamas į gretimą užeigą, kurioje šeimininkauja Veinas Braunas. Pastarasis yra nusamdęs žudiką savo žmonai Suzanai ir laukia šio atvykstant, tačiau nežino, kaip jis atrodo. Palaikęs Maiklą žudiku, Veinas papasakoja jam kaip ir kur įvykdyti nusikaltimą bei sumoka avansą. Maiklas sutinka, tačiau, radęs Suzaną, šiai viską papasakoja. Pastaroji pasiūlo jam dar daugiau pinigų, už vyro nužudymą. Maiklas paima pinigus, nusiunčia miestelio šerifui laišką apie planuojamą nusikaltimą ir nusprendžia bėgti iš Red Roko.
Tuo metu miestelyje pasirodo tikrasis žudikas Lailas. Veinas, kuris yra ir miestelio šerifas, gavęs anoniminį laišką, supranta, kad patikėjo savo paslaptį ne tam žmogui. Jiedu su Lailu leidžiasi į Maiklo medžioklę. Šis nori pabėgti ir su savimi pasiimti Suzaną, tačiau ši įkalba jį grįžti atgal ir pasiimti vyro paslėptus pinigus.
Sakiškės
Sakiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Nemenčinės, 3 km į šiaurę nuo Antavilių. Seniūnaitijos centras. Įsikūręs Sakiškių miškų apsuptyje, pasiekiamas keliu iš Miškonių. Neries pakrantėje yra Sakiškių (Šakiškių) skardis. Kolektyviniai sodai (SB „Beržas“, SB „Dobilas“). Sparčiai statomos nausėdijos, kotedžai. Yra medinis kryžius, veikia parduotuvė.
Algimantas Šalkauskas
Algimantas Šalkauskas (g. 1957 m. Lazdijuose) – buvęs Lietuvos futbolininkas.
Biografija
1980, 1981 ir 1984 m. LTSR čempionas su „Granito“ komanda, kurioje žaidė 15 metų.
2002 m. gyveno ir dirbo JAV.
Akuotninkai
Akuotninkai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje. Seniūnaitijos centras.
Diatkovas
Diatkovas  – miestas Rusijoje, Briansko srityje, 40 km į šiaurę nuo Briansko, prie Bolvos upės, Smolensko–Maskvos aukštumoje; rajono centras. Stotis prie Briansko–Viazmos geležinkelio. Svarbus krištolo gamybos centras. Taip pat gaminami baldai, maisto produktai, termoreguliatoriai, medinės detalės, gelžbetoninės konstrukcijos. Veikia krištolo muziejus (nuo 1976 m.), kultūros namai, „Degančio krūmo“ ikonos šventykla (su krištoliniu ikonostasu), Kristaus Atsimainymo cerkvė (1807 m.).
Istorija
Diatkovas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1626 m. Pradėjo augti 1785 m. čia įkūrus krištolo gamyklą (priklausė didikams Malcovams). Nuo 1924 m. – miesto tipo gyvenvietė. Diatkovas smarkiai nukentėjo per II pasaulinį karą. 1938 m. suteiktas miesto statusas.
Mišučių seniūnija
Mišučių seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pietinėje-pietrytinėje dalyje, abipus Minijos upės.
Istorija
Įkurta 1861 m., priklausė Kauno gubernijos Telšių apskrities Kartenos valsčiui. 1915 m. kartu su valsčiumi tapo naujai įkurtos Kretingos apskrities dalimi. Po 1919 m. panaikinta, kaimai išskirstyti Kartenos valsčiaus Budrių ir Kretingos valsčiaus Rubulių seniūnijoms.
Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Seniūnijai priklausę kaimai:
Donny Hathaway
Donny Edward Hathaway (1945 m. spalio 1 d. – 1979 m. sausio 13 d.) – amerikiečių soul dainininkas ir dainų autorius. Labiausiai žinomas dėl tokių dainų kaip „A Song for You“, „For All We Know“ ir „I Love You More Than You’ll Ever Know“. Jo vardas yra įrašytas Sent Luiso šlovės alėjoje. Jis pelnė vieną Grammy apdovanojimą bei buvo keturis kartus jam nominuotas. Atlikėjas taip pat buvo apdovanotas Grammy už viso gyvenimo nuopelnus.
Jaunystė
Hathaway gimė Čikagoje, Ilinojaus valstijoje. Augo kartu su savo močiute Martha Pitts Sent Luiso mieste. Nuo trejų metų pradėjo dainuoti bažnyčios chore ir mokytis groti pianinu. Jis baigė Vašingtono vidurinę mokyklą 1963 m. Baigęs mokyklą jis įstojo į Hovardo universitetą Vašingtone. Studijų metais Donny Hathaway subūrė džiazo trio, tačiau 1967 m. nutraukė studijas ir paliko grupę.
Karjera
Donny Hathaway dirbo „Curtom“ įrašų kompanijoje prodiuseriu ir dainų kūrėju. Po kurio laiko toje pačioje įrašų kompanijoje jis pradėjo įrašinėti savo dainas. Pirmas dainininko kūrinys „I Thank You Baby“ buvo išleistas 1969 m. kartu su June Conquest.
1969 m. Hathaway pasirašė kontraktą su „Atco“ įrašų kompanija.
Jo pirmasis debiutinis albumas (kurį jis pats prodiusavo) „Everything is Everything“ buvo kritikų įvertintas labai palankiai. Antrasis albumas buvo pavadintas jo paties vardu – „Donny Hathaway“. Jame buvo daugiausiai perdainuotos pop, soul ir gospel žanrų dainos. Atlikėjo trečiajame albume „Roberta Flack & Donny Hathaway“ buvo vien duetai įrašyti kartu su soul dainininke Roberta Flack. Šį albumą pripažino muzikos kritikai. Viena iš albumo dainų, „Where Is the Love“ pateko į Top penketuką tarp šimto populiariausių dainų. Šio albumo buvo parduota daugiau nei milijonas kopijų ir jis tapo auksiniu 1972 m. rugsėjo 5 d. vertinant RIAA asociacijos.
Pats populiariausias jo albumas yra „Live“, išleistas 1972 m. Jis buvo įrašytas dviejų koncertų metu, vienoje plokštelės pusėje koncerto vykusio Holivude įrašas, o kitoje – pasirodymo Manhatane. BBC jį įvertino kaip „vieną iš geriausių gyvai įrašytų albumų istorijoje“. Šis albumas patenka į žurnalo „The Quietus“ „40 geriausių gyvai įrašytų albumų“ sąrašą.
Taip pat Donny Hathaway yra žinomas kaip dainos „This Christmas“ kompozitorius. Ši daina, išleista 1970 m., greitai tapo populiari bei buvo pradėta naudoti reklamose, filmuose ir televizijoje. Šią dainą perdainavo tokie žinomi atlikėjai kaip Diana Ross, Aretha Franklin, Stevie Wonder, Christina Aguilera, NSYNC, Chris Brown, Seal.
Hathaway kūrė garso takelius televizijos laidoms bei serialams. 1972 m. sukūrė garso takelį filmui „Come Back Charleston Blue“. Taip pat prodiusavo kitų atlikėjų dainas ir albumus.
Atlikėjo paskutinis albumas „Extension of Man“ buvo išleistas 1973 m. Jame buvo dvi dainos, „Love Love Love“ ir „I Love You More Than You’ll Ever Know“, patekusios į pop bei R&B muzikos rezultatyvių pardavimų sąrašus. Verta paminėti ir tokią klasikinę baladę kaip „Someday We'll All Be Free“ bei šešių minučių trukmės simfoninį akompanimentą turintį instrumentinį kūrinį „I Love The Lord, He Heard My Cry“. 1973 m. viename interviu Donny Jungtinės Karalystės muzikos žurnalistui David Nathan pasakė: "Visada mėgau patrauklią muziką ir visada norėjau ją kurti". Žurnalistas dar vėliau pridėjo: "Jis negalėjo įvardinti vieno konkretaus įkvėpusio atlikėjo, tačiau tarp tokių, kuriais teko domėtis ir nagrinėti jų kūrybą, buvo Maurice Ravel, Claude Debussy bei Igoris Stravinskis".
Praėjus ne vieneriems metams, 1978 m. Donny vėl grįžo į didžiausių pardavimų sąrašus, po to kai sutiko pradėti kurti muziką su atlikėja Roberta Flack. Jiedu įrašė dainą „The Closer I Get to You“, skirtą Robertos albumui „Blue Lights in the Basement“. R&B muzikos pardavimuose daina sugebėjo pasiekti 2-ą vietą.
Mirtis
1979 m. sausio 13 d. įrašinėjant albumą kartu su Eric Mercury ir James Mtume abu atlikėjai pastebėjo, kad Donny Hathaway pradėjo elgtis paranojiškai ir neracionaliai. Remiantis Mtume parodymais Hathaway sakė, kad jį kažkas bando nužudyti ir pavogti jo muziką. Pamatęs Hathaway būklę Mercury nusprendė trumpam sustabdyti darbą įrašų studijoje ir leisti jam pailsėti.
Po kelių valandų Donny Hathaway buvo rastas negyvas gulintis ant šaligatvio šalia Essex’s House viešbučio Niujorke. Kaip pranešama, atlikėjas iššoko iš savo balkono, esančio penkioliktame aukšte, jo mirtis buvo pripažinta kaip savižudybė.
Pagerbti dainininko atminimą grupė The Whispers 1979 m. įrašė dainą „Song for Donny“, šis kūrinys pasiekė 21-ą Top R&B muzikos pardavimų vietą.
Šeima
Donny Hathaway su žmona Eulaulah susitiko Hovardo universitete ir susituokė 1967 m. Jie kartu susilaukė dviejų dukterų Eulaulah Donyll (Lalah) ir Kenya Canc’Libra. Lalah yra solo dainininkė, o Kenya – viena iš trijų pritariančiųjų vokalisčių Amerikos televizijos šou American Idol. Hathaway taip pat turi trečią dukrą – Donnita Hathaway.
Ligos
Muzikinės karjeros metu Hathaway pradėjo jausti stiprius depresijos požymius, po kurio laiko paaiškėjo, jog jis serga paranoidine šizofrenija. Šiai ligai kontroliuoti atlikėjas kiekvieną dieną vartojo stiprius vaistus, tačiau net jų vartojimas nepadėjo išvengti būklės pablogėjimo ir psichinio nestabilumo. Dėl stiprios depresijos Donny Hathaway nutraukė bendravimą su daugeliu draugų.
Sensuela
Sensuela – 1973 m. Suomijoje sukurtas erotinis filmas.
Turinys
Antrasis pasaulinis karas. Numuštas vokiečių lėktuvas nukrinta Laplandijos sniegynuose, kur pilotą aptinka ir pas save priglaudžia vietiniai gyventojai. Po kurio laiko Hansas susideda su vienturte elnių ganytojo dukra Laila. Vėliau jis išvyksta ir grįžta jau karui pasibaigus kaip laisvai samdomas fotografas. Jiedu įtikina Lailą kartu bėgti į Helsinkį, kur ji galėtų pradėti modelio karjerą. Po kurio laiko didmiestyje Hansas palieka merginą, tačiau ši, jau pamėgusi miesto šurmulį ir laisvę, nusprendžia nebegrįžti namo.
Krieviniai
miniatiūra|Šiaurės Kuršo (Irbės) lyviai ir Jaunsaulės krieviniai 1846 m. (pagal M. de Pauly) Žiemgalos krieviniai  – XV a. viduryje – XIX a. pirmojoje pusėje istorinėje Žiemgaloje gyvenusi finougrų (vodų) tauta (išnykusi). Jie buvo įsikūrę dab. Latvijos ir Lietuvos paribyje – teritorijoje į pietus nuo Bauskės, Mūšos ir Nemunėlio tarpupyje bei žemupių pakrantėse, taip pat Žeimelio–Saločių apyl. Kalbėjo vodų kalbos dialektu. Vo­dų (fi­nų tau­tos, gi­mi­nin­gos es­tams) gy­ve­na­mo­ji teritorija – Ing­ri­ja (Nov­go­ro­do že­mė, XVII a. – Šve­di­jos pro­vin­ci­ja), esanti į piet­va­ka­rius nuo Sankt Pe­ter­bur­go, į ry­tus nuo Nar­vos. Krieviniai savo tapatybę išsaugojo iki pat XIX a. pirmosios pusės, ilgainiui susiliejo su latviais ir lietuviais. Jie taip pat padarė įtaką vietinių tautų – latvių ir lietuvių etninei kultūrai (kostiume įsitvirtino baltams nebūdingi augaliniai ir zoomorfiniai motyvai), tarmei ir kt.
Manoma, kad žymaus latvių poeto Janio Rainio (1865–1929) protėviai (pavarde Seppe, vodų seppä – kalvis, lyvių siepā – statinių gamintojas) buvo krievinių kilmės.
XVI–XIX a. didžioji krievinių dalis (Kurše) po Reformacijos įsitvirtinimo išpažino evangelikų liuteronų, o Lietuvoje – tiek evangelikų liuteronų, tiek katalikų tikėjimą.
Etimologija
Etninės bendrijos – krievinių (lat. krieviņi, liet. rusai, ruseliai) pavadinimas kilo nuo lat. žodžio krievs (senoji ortografija – kreews), tuomet reiškusio ne tautybę „rusas“ (lat. krievs), o gyventojų kilmės vietą, kuri viduramžiais dažnai buvo sutapatinama su valstybine priklausomybe – šiuo atveju vodai iš senosios Rusios (t. y. Novgorodo žemės) ir konfesija (stačiatikiai). Pradžioje vokiškuose dokumentuose jie vadinti – Rüsche, kuris ilgainiui pakeistas latvišku (krieviņi) variantu Kreewin, Kreewing. Toks terminas (Kreewin, Kreewing) nuo XVIII a. vidurio įsitvirtino ir vėlesniuose (XIX a.) vokiškuose tekstuose (žr. sk. Istorija).
Istorija
miniatiūra|Livonijos ordino Bauskės pilis Pasak Prūsijos dokumentų, XVI a. Rusovo kronikos (tą pačią informaciją naudoto ir P. Einhornas), 1445–1447 m. Livonijos ordino magistras Henrikas fon Oferbergas (1439–1450) organizavo karinius žygius į Novgorodo žemę. Iš ten parsivarė vodus kaip karo belaisvius (apie 3000 žmonių, stačiatikių tikėjimo) ir apgyvendino negyvenamoje arba retai gyvenamoje pietinėje Žiemgaloje, Lietuvos pasienyje – dab. Bauskės (dab. Vecsaulės, Brunavos, Ceraukstės, Jaunsaulės vls.) ir Žeimelio–Saločių apyl. Juos naudojo kaip darbo jėgą Bauskės pilies statybai 1443–1451 m. (statyta pietinių sienų apsaugai nuo Lietuvos karinės grėsmės) ir jos aptarnavimui. Šios pilies architektūra labai panaši į Koporjė ir kitų Novgorodo žemės pilių.
Rusų XV a. kronikos rašo :"Ordino karo pulkas, po nesėkmingos Jamburgo apsiausties, siaubė kraštą ir iš šio žygio grįžo namo su dideliu karo grobiu ir belaisviais." Pirmą kartą terminas krieviniai paminėtas 1636 m. Kuršo superintendento Pauliaus Einhorno knygoje Reformatio gentis Lettica ir 1649 m. Historia Lettica : "Šalia latvių čia gyvena svetima tauta, kuri vadinama ruseliais arba rusų valstiečiais. Jie gyvena Bauskės apylinkėse, prie Lietuvos sienos. Tarpusavyje bendrauja estiškai, o su vokiečiais ir kitais nevokiečiais – latviškai arba nevokiškai. Jie ypač, labiau nei latviai, yra atsidavę bedievybei ir prietarams. Kai buvo statoma Bauskė čionais buvo atgabenti iš Estijos. Didžioji jų dalis pavaldi kunigaikščiui."
1751 m. fiksuotas apylinkės vokiškas pavadinimas – Krewische Wacke, kurio apibūdinti valsčiaus gyventojai. XIX a. pirmojoje pusėje krieviniai kompaktiškai gyveno dab. Barbelės, Skaistkalnės, Vecaucės vls. dvaruose (Jaunsaulės (Neu-Rahden), Mėmelės (Memelhoff), Krusos (Krussen) bei iš dalies valstybiniame Medumo (Wittwenhoff)). 1805 m. jų registruota apie 1400 (suskaičiuoti visi tų vietų valsčių gyventojai), tačiau 1810 m. – tik 12–15, 1846 m. – 10.
Ilgą laiką krieviniai gyveno uždarai, tuokėsi tarpusavyje (mišrios santuokos su latviais ir lietuviais buvo gana retos). Krievinių sodybos Vecsaulės vls. buvo šios: Teivēni, Kaudartēni, Ķulatēni, Stanuškēni, Kundžēni; o Barbelės, Stelpės, Bruknos vls. – Ķeri, Ķerpi, Kulpīši, Nukši, Ķekuti, Skultes.
Tyrinėjimai
Žiemgalos krieviniai visą XIX a. susilaukė ypatingo tyrinėtojų dėmesio. Keletą jų kostiumų piešinių XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje yra užfiksavęs dailininkas, etnografas, istorikas, pedagogas Johanas Kristofas Brocė (Johann Christoph Brotze, 1742–1823).
Grafas Peter Ernst v. Keyserling (1773–1829) ir Ernst Gotthard von Derschau (1769–1839) parengė ir 1805 m. išleido knygą Beschreibung der Provinz Kurland („Kuršo provincijos aprašymas“), kur pateikė krievinių moters tautinių rūbų piešinį ir pirmą išsamesnį jų aprašymą :miniatiūra|Krievinių moters kostiumas 1805 m.|link=Special:FilePath/Krieviniai_1805.png "Krieviniai. Ši tautelė, apie kurios kilmę visi žinomi istoriniai šaltiniai tyli, savo drabužiais ir kalba išsiskiria iš latvių. Jie gyvena privačių dvarų teritorijose: Jaunsaulės (Neu-Rahden), Mėmelės (Memelhoff), Krusos (Krussen) bei iš dalies valstybiniame Medumo (Wittwenhoff) dvare netoli Bauskės. Pirmuosiuose dviejuose dvaruose gyvena vien tik krieviniai: pirmame – apie 600 vyrų ir maždaug tiek pat moterų. Memelhoffe yra 20 kiemų, kuriuose laikosi apie 100 vyriškų ir 100 moteriškų sielų. Jie kalba panašia kalba kaip ir lyviai, panašiu dialektu. Kalba pamažu nyksta, nes ja šneka tik senyvi žmonės. Tokie pat procesai vyksta ir su jų drabužiais bei papročiais. Jų tautiniai bruožai yra tokie pat kaip ir latvių, kaip ir jų gyvenimo būdas, pasižymintis polinkiu į cinizmą, kuri gal būt nėra teigiama savybė. Jų gerovė taip pat nesiskiria nuo kitų latvių. Išsiskiria tik vyrų drabužiai – marškinių apykaklės išsiuvinėtos spalvotais vilnoniais siūlais. Moterų tautinį kostiumą sudaro palaidas apsiaustas iš mėlynos medžiagos, išsiuvinėtas karoliukais ir permestas per petį; iš po jos matosi marškiniai, jų apykaklė ir apvadai išsiuvinėti vilnoniais siūlais. Galva pridengiama skraiste, su užlenkimu priekyje, kuri pritvirtinama dideliais sidabriniais smeigtukais. Jaunos mergaitės galvos apdangalų nenešioja, nebent latvišku papročiu – vainikus."
Kunigas Frydrichas Vatsonas (Carl Friedrich Watson, 1777–1826) XIX a. pradžioje manė, kad šie gyventojai po Didžiojo maro (1709–1711) buvo atgabenti iš Saremos salos. Vecsaulės kunigas Lucavas tarp 1810–1815 m. užrašė 360 krievinių žodžių. kairėje|miniatiūra|[[Andreas Johan Sjögren (1794-1855)]] Rusijos geografijos draugijos narys Andrejus Šiogrenas (Andreas Johan Sjögren, 1794–1855), tyrinėjęs Baltijos finų tautas, 1846 m. atvyko ir į Vecsaulės vls. krievinių kraštą, o savo tyrinėjimus 1847 m. apibendrino knygoje Reise nach Livland und Kurland zur genauen Untersuchung der Reste der Liwen und Krewingen („Kelionė į Lifliandiją ir Kuršą …”).
Didžiausią indėlį tiriant krievinių kalbą paliko žymus finougristikos tyrinėtojas Ferdinandas Johanas Vydemanas (Ferdinand Johann Wiedemann, 1805–1887). Jis panaudojo kun. Lucavo surinktą lingvistinę informaciją ir 1871 m. išleido knygą Über die Nationalität der Kreewinen („Apie krievinių tautą”), kur sulyginęs jų kalbą su kitomis konstatavo, kad kalbine prasme krieviniai tolimesni lyviaims, bet artimesni estams ir ypač vodams.
Apie finougrų substratą Šiaurės Lietuvoje, Žiemgalos lygumoje, XX a. 7 deš. nemažai rašė ir Žeimelio kraštotyrininkas Juozas Šliavas, tačiau, sekdamas kalbininku Kazimieru Būga, tai siejo su ankstesniais procesais, bet ne XV a. atkeldintais vodų karo belaisviais. Deja, etnografinės ekspedicijos (skirtingai nei kuršių kioninių krašte) Žiemgalos krievinių krašte nei XIX a. pabaigoje, nei XX a. pirmojoje pusėje nebuvo organizuojamos.
Krieviniai Lietuvos Žiemgaloje
alt=Brunavos katalikų bažnyčia|miniatiūra|Brunavos-Brunoviškių katalikų bažnyčia (1773 m.) Lietuvoje išsamesnių tyrimų šia tema kol kas nėra. Tačiau abejonių nekelia, kad nemažai krievinių gyveno ir tuometinėje Šiaurės Lietuvoje – tuometinės Upytės pavieto (nuo 1843 m. Panevėžio apskr.) šiaurinėje dalyje – Žeimelio, Saločių (nemažos latviškai kalbančios valsčių dalys su Adžūnų kaimu, Kamardės, Pograničos, Brunoviškių dvarais ir kt. 1921 m. buvo perduotos Latvijai) ir Brunavos vls. (iki 1921 m. priklausė Lietuvai). Livonijos – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės siena istorinės Žiemgalos teritorijoje 1473–1585 m. buvo nepastovi, nuolat koreguojama šiaurės kryptimi. Tik 1473–1529 m. nusistovėjo stabili siena tarp Nemunėlio ir Mūšos – ėjo tiesia linija nuo Nuogailių (Auželių) iki Kamardės piliakalnio, kuri su Brunavos vls. Lietuvoje nepakitusi išliko iki pat 1921 m. Tokiu būdu nemažai teritorijų buvo prijungta prie Lietuvos kartu su jų gyventojais – krieviniais ir latviais. Lietuvoje jie priklausė tiek didelei latviškai Žeimelio evangelikų liuteronų parapijai, tiek Brunavos, Pašvitinio, Saločių katalikų parapijoms. Ūkių, kurių šeimininkai turėjo pavardę Kreewing, gausu 1811–1834 m. Lietuvos Vilniaus gubernijos Prograničos ir kt. dvarų (Žeimelio vls.) revizijose. Ilgainiui krievinių didžioji dalis sulatvėjo, kita sulietuvėjo. Jų asimiliacijos procesai Lietuvoje buvo spartesni nei Kuršo ir Žiemgalos kunigaikštystėje. Antai 1851–1875 m. sudarytuose Rusijos imperijos vakarinės dalies etnografiniuose žemėlapiuose (aut. P. Kepenas, A. Ritttichas ir kt.), Kauno ir Kuršo gubernijų pasienyje, krievingai jau nėra atskirai pažymėti. Lietuvos pusėje, tarp Žeimelio ir Brunavos prie Nemunėlio, pasienyje tankiai buvo gyvenama latvių.
1897 m. visuotinio Rusijos imperijos surašymu metu Kauno gub. Panevėžio apskr. registruoti 3 vyrai kalbantys vodų, 66 vyrai ir 2 moterys – estų kalba, iš jų pagal tikėjimą: stačiatikiai vodai – 15 (raštingi – 7), fino-ugrai – 37 (raštingi – 34). Be išsamių tyrimų šiai dienai, sunku pasakyti ar tai krievingų palikuoniai, ar atkeldinti sentikiai, ar atsikėlę samdiniai.
Pavardės
Latvijos Žiemgaloje fiksuotos tokios krievinių pavardės: Kuiva, Kugrēns, Kipars, Ķipars, Ķullis, Lepse, Mušķis, Nuke, Seķis, Peka, Peks, Tāris, Teivens, Turba, Urga, Vana.
miniatiūra|Pograničos dvaro valdos Libežų kapinės (iki 1921 m. priklausė Lietuvai, dab. Latvija)Pograničos dvaro „sielų“ revizijose Rudynės kaime fiksuotas Krievinio ūkis, o ūkininko pavardė užrašyta taip: 1811 m. – Krewin (lenk.), Krewing (vok.), 1816 m. – Krewiṅ (lenk.), Криевинъ (rus.), 1834 m. – Крiевинъ (rus.), Kreewing (lat.), Kriewin (lenk.), 1850 m. – Кревинъ (rus.).
Kraštotyrininkas Juozas Šliavas Šiaurės Lietuvoje, Žeimelio apyl., išskyrė tokias finų kilmės pavardes: Igaunis, Karašas (lat. ragaišis), Kargis (est. aukštas), Kugrenas (lyv. karosas, lat. karpis), Launagas (pietryčiai), Lepsis (lyv. vaikas), Lyva (est., lyv. smėlis), Lyvanas, Muižė (lyv., est. dvaras), Repšys (lyv. žuvies pavadinimas), Tuomas (suom. ieva). Šių pavardžių etimologija Lietuvių pavardžių žodyne pateikiama taip:"ÌNGAUNIS Lk (žm. vad. Į́gaunis), Rz, Šd; INGAŨNIS Trgn; INGAUNIS Šmn (žm. vad. Gaunà), Užp 2 (7). Plg. Ìgaunis (žr.). ÌGAUNIS Klt, Rk 5, Sv (7). Iš lat. Igaunis (LAG 111, 217, 405): lat. igaũnis „estas“ (LVV I 702). KRIẼVINIS Slč (lat.). Plg. lat. Krieviņš (LAG 35, 45, 51 ir kt.) : lat. kri̇̀evs „rusas“ (LVV II 284). KÃRAŠAS Žml – žr. Karašà. KÙGRENAS Jnš 6 (penki lat.), Nj (lat.) (7). Plg. lat. Kugrens (LAG 431, 441), Kugrēns (ten pat, 459, 461, 466). Dar žr. Kugrỹs. LAŨNAGAS Jnš (lat.), Všk 2 (3). Plg. lat. Launags (LAG 66, 119, 447). Sietina su liet. laũnagas „valgis tarp pietų ir vakarienės, pavakariai“ (LKŽ VII 192), lat. laũnags „pietūs, pavakariai“ (LVV II 429). LÝVA Lž (at.), Slč, Všk 2 (4). Plg. liet. Livà, Li̇̀vas (žr.), lat. Līvs (LAG 137), Livs (ten pat, 30). Galbūt etnoniminės kilmės, plg. lat. li̇̃vis „lyvis, lybis“ (LVV II 491), līvs „lyvis, lybis“ (J. Balkevičius, J. Kabelka, 1977, p. 359). MUĨŽĖ Jns 6, Kri, Pš 3 (10). Plg. Muižis, Muižỹs (žr.). Galbūt sietina su lat. Muiža (RTAS 243), plg. lat. mui̇̃ža „dvaras“ (LVV II 662). RIẼKUMAS Žml 2. Plg. lat. Riekums (LAG 477). TUÕMAS Lnkv 4, Pbr (at.), RdN (at.), Slč 11, Všk 5, Žml (23) – žr. Tòmas, Tùmas. TUÕMINIS Kri 2 (lat.), Lnkv 2 (lat.), Všk 4 (lat.) (8). Plg. Tuõmas (žr.), lat. Tomiņš (В. Сталтмане, 1981, c. 221)."
Svetainė
Krievingų kraštas
Teresa Daugėlaitė
Teresa Daugėlaitė-Zanienė (Teresa Helena Maria Dowgiałło, 1884 m. lapkričio 20 d. Griškiškėje, Rusijos imperija – 1945 m. vasario 19 d. Ravensbriuke, Trečiasis Reichas) – visuomenės veikėja, Armijos Krajovos karininkė.
Biografija
Gimė 1884 m. lapkričio 20 d. Griškiškėje, tėvas Dūkšto dvaro dvarininkas Kazimieras Daugėla ir motina Antonina Bieganska. Jaunystėje gavo gerą išsilavinimą, mokėjo kelias kalbas, grojo fortepijonu. 1901 m. ištekėjo už žymaus poeto Tomo Zano vaikaičio taip pat Tomo Zano. 1902 m. susilaukė sūnaus Tomasz Zan, o 1904 m. dukros Helena Stankiewicz. 1917 m. dirbo sanitare lenkų korpuso Rusijos imperijos kariuomenėje. Po I pasaulinio karo įstojo į Lenkų karinę organizaciją, kur turėjo slapyvardį Mszaryna. 1922 m. ir 1933 m. apdovanota valstybiniais apdovanojimais. Prasidėjus II pasauliniam karui įstojo į Armiją Krajovą, kur turėjo slapyvardį Anna. 1941 m. lapkritį buvo suimta nacių ir išsiųsta į Paviako kalėjimą Varšuvoje. 1942 m. gegužį perkelta į Ravensbriuko koncentracijos stovyklą, kur ir mirė 1945 m. vasario 19 dieną.
Luiziana (reikšmės)
Luiziana gali reikšti:
Skenduolis (filmas)
Skenduolis – 1956 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas trumpametražinis meninis filmas pagal P. Cvirkos to paties pavadinimo apsakymą. Komedija. Nespalvotas. Filmo trukmė – 10 min.
Šis filmas – režisūrinis V. Žalakevičiaus debiutas ir aktoriaus A. Masiulio pirmasis vaidmuo kine.