cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Atraminių vektorių klasifikatorius
Apibrėžimas
Čia c_i yra i-ojo taško klasė (+1 arba -1), yra vektorius nukreiptas į i-ąjį tašką. Pagal šią formuluotę, kiekvienas naujas taškas nusakomas vektoriumi \vec{v} yra klasifikuojamas surandant šio vektoriaus projekciją į \vec{w} ir pridedant skaliarą b. Jei, taškas priskiriamas klasei +1, jei , taškas priskiriamas klasei -1.
Žinoma, norint taikyti AVK, reikia nustatyti vektoriaus \vec{w} ir skaliaro b reikšmes. Tam pasinaudojama jau turimais duomenimis, žinant kuriai klasei priklauso kiekvienas taškas. Atstumas tarp tiesių, einančių per atraminius vektorius (punktyrinės linijos paveiksle dešinėje) išreiškiamas dydžiu Atraminių vektorių nustatymas susiveda į dydžio  minimizavimą. Šis uždavinys sprendžiamas Lagranžo daugiklių metodu, kuomet ieškoma funkcijos \mathcal{L} ekstremumo daugiklių \alpha_i atžvilgiu. Ši funkcija lygi
čia \alpha_i - Lagranžo daugikliai lygūs 0 visiems i, išskyrus kai \vec{v_i} yra atraminis vektorius. Šią išraišką įprasta perrašyti (remiantis Karush-Kuhn-Tucker sąlygomis) kaip
Apskaičiavus Lagranžo daugiklius \alpha_i, vektorius ir skaliaras b išreiškiami pagal  ir   kur  yra atraminiai vektoriai.
Netiesinis klasifikavimas transformacijos branduolių metodu
miniatiūra|243px|Tiesiškai neatskiriami taškai paveikus juos transformacija tampa tiesiškai atskiriamais naujame atvaizdavime. Dažnai neįmanoma nubrėžti tiesės (hiperplokštumos) taip, kad visi taškai būtų padalinti į dvi atskiras grupes. Tokiu atveju AVK metodas modifikuojamas, įvedant transformacijos funkciją, kuri kiekvieną tašką (nusakomą vektoriumi) transformuoja pagal. Tinkamai parinkus šią funkciją visi tiesiškai neatskiriami taškai įprastame atvaizdavime, taps tiesiškai atskiriamais funkcijos atvaizdavime. Dažnai įvedama taip vadinama transformacijos branduolio funkcija, kuria pakeičiamos visos vektorių skaliarinės sandaugos Lagranžiane. Šis virsta Transformacijos branduolio funkcijos gali būtų įvairių formų ir parenkamos pagal situaciją. Keletas pavyzdžių :
kur M yra tam tikra matrica.
Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai
Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai – archeogenetinis terminas, naudojamas apibūdinti specifinį genetinės kilmės komponentą, kuris rodo mezolito medžiotojų-rinkėjų, kilusių iš Vakarų, Pietų ir Vidurio Europos, kilmę. Mezolito laikotarpiu Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų apgyvendinta teritorija apėmė nuo Britų salų vakaruose iki Karpatų rytuose.
Kartu su Skandinavijos medžiotojais-rinkėjais ir Rytų Europos medžiotojais-rinkėjais, Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai sudarė vieną iš trijų pagrindinių genetinių grupių poledynmečio Europoje, ankstyvuoju holoceno periodu. Riba tarp Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų ir Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų ėjo maždaug nuo Dunojaus žemupio, šiaurės kryptimi palei Dniepro vakarinius miškus link Baltijos jūros vakaruose.
Savo ruožtu Skandinavijos medžiotojai-rinkėjai buvo lygus Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų ir Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų asimiliacijos tarpusavyje rezultatas. Plačiai pasklidę per visą Europą Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai buvo išstumti iš eilės Europos neolito ūkininkų ekspansijų ankstyvuoju neolito laikotarpiu, bet patyrė ir vyrų skatinamą iškilimą viduriniajame neolite. Vėlyvuoju neolitu ir ankstyvuoju bronzos amžiumi, Vakarų stepių pastoralistai iš Ponto stepės pradėjo masinę ekspansiją, kuri dar labiau išstūmė Vakarų Europos medžiotojus-rinkėjus. Imant šiuolaikines Europos populiacijas, Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinė kilmė labiausiai dominuoja tarp Rytų Pabaltijo gyventojų.
Tyrimai
2014 m. „Nature“ paskelbtame genetiniame tyrime Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai buvo apibrėžti kaip atskiras genetinės kilmės komponentas. Jis buvo atrastas kaip prisidėjęs prie visų europiečių genetinės kilmės, įskaitant ir Europos neolito ūkininkus, kurie buvo daugiausia kilę iš Artimųjų Rytų gyventojų. Manoma, kad Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai nuo rytų eurazijiečių atsiskyrė maždaug 40 tūkstantmetyje pr. m. e., o nuo senovės šiaurės eurazijiečių – maždaug 22 tūkstantmetyje pr. m. e.
2015 m. birželį „Nature“ publikuotame genetiniame tyrime nustatyta, kad Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinė kilmė Vakarų Europoje išaugo ankstyvojo ir viduriniojo neolito laikotarpiais.
2015 m. lapkritį „Nature“ paskelbtame genetiniame tyrime aiškinama, kad daugumą europiečių galima laikyti Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų, Europos neolito ūkininkų ir Duobinių kapų kultūros atstovų iš Ponto stepės asimiliacijos tarpusavyje rezultatu.
2016 m. liepą „Nature“ publikuotame genetiniame tyrime nurodoma, kad Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai buvo Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų ir vėlyvojo paleolito žmonių iš Grotte du Bichon (Šveicarija) mišinys. Savo ruožtu Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinė kilmė apėmė 75 % senovės šiaurės eurazijiečių genetinio paveldo. Taip pat buvo paskelbta, kad Skandinavijos medžiotojai-rinkėjai yra Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų ir Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų asimiliacijos tarpusavyje rezultatas.
2017 m. liepą „Current Biology“ publikuotame genetiniame tyrime nustatyta, kad Rytų Pabaltijo Šukinės duobelinės keramikos kultūros žmonės buvo glaudžiai susiję su Rytų Europos medžiotojais-rinkėjais, skirtingai negu ankstesni medžiotojai-rinkėjai šioje teritorijoje, kurie buvo labiau susiję su Vakarų Europos medžiotojais-rinkėjais.
2018 m. sausį „PLOS Biology“ paskelbtame genetiniame tyrime buvo išanalizuoti 13 Skandinavijos medžiotojų-rinkėjų ir nustatyta, kad jie visi buvo Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės. Skandinavijos medžiotojai-rinkėjai iš vakarų ir šiaurės Skandinavijos turėjo mažiau Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės (apie 51 %) negu individai iš Rytų Skandinavijos (apie 62 %). Tyrimo autoriai teigė, kad Skandinavijos medžiotojai-rinkėjai buvo Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų, kurie migravo į Skandinaviją iš pietų, ir Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų, vėliau migravusių į Skandinaviją iš šiaurės rytų palei Norvegijos pakrantę, asimiliacijos tarpusavyje rezultatas. Manoma, kad Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai, pasiekę Skandinaviją, priklausė Arensburgo kultūrai. Rytų Europos medžiotojai-rinkėjai ir Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai parodė žemesnį SLC45A2 ir SLC24A5 alelių, sukeliančių depigmentaciją, ir OCA/Herc2, atsakingų už šviesių akių spalvą, dažnį negu Skandinavijos medžiotojai-rinkėjai.
2018 m. sausį „Nature Communications“ publikuotame genetiniame tyrime nustatyta, kad Kundos ir Narvos kultūrų atstovai buvo glaudžiau susiję su Vakarų Europos medžiotojais-rinkėjais, o Šukinės duobelinės keramikos kultūra – su Rytų Europos medžiotojais-rinkėjais. Buvo išsiaiškinta, kad Rytų Pabaltijo pietinės teritorijos buvo labiau susijusios su Vakarų Europos medžiotojais-rinkėjais negu šiaurinės ir rytinės dalys. Skirtingai negu dauguma Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų, Rytų Pabaltijo medžiotojai-rinkėjai neįgavo Europos neolito ūkininkų genetinės priemaišos neolito laikotarpiu. Taigi šiuolaikinės populiacijos Rytų Pabaltijyje turi daugiau Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės negu bet kuri kita populiacija Europoje.
Pietryčių Europos genomo istorija
2018 m. vasarį „Nature“ paskelbtame tyrime buvo įtrauka ir daugybės priešistorinės Europos individų analizė. Buvo išanalizuoti 11 vėlyvojo paleolito ir mezolito Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų palaikų Vakarų Europoje, Vidurio Europoje ir Balkanuose. Iš 9 paimtų Y-DNR mėginių, 6 priklausė I haplotipui (ypač I2a subkladamos), kiti likę priklausė C1a2, R ir galbūt J. Iš 11 mtDNR mėginių, 9 priklausė U51b haplotipams, likę – U5a2c ir U2 haplotipams. Šie rezultatai rodo, kad Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai buvo plačiai paplitę prieš daugiau negu 6000 metų nuo Atlanto vandenyno pakrantės vakaruose iki Sicilijos pietuose ir iki Balkanų pietryčiuose.
Taip pat į minėtą tyrimą buvo įtrauka daugybės priešistorinės Rytų Europos individų analizė. Buvo surinkti 37 mėginiai iš mezolitinės ir neolitinės Ukrainos (9500–6000 m. pr. m. e.). Juose buvo nustatytas pereinamasis ryšis tarp Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų ir Skandinavijos medžiotojų-rinkėjų, nors Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinė kilmė išaugo šioje populiacijoje neolito laikotarpiu. Iš šių individų išgauti Y-DNR mėginiai priklausė tik R haplotipams (ypa2 R1b1) ir I haplotipams (ypač I2 subkladoms). Mitochondrinė DNR beveik išimtinai priklausė U (ypač U5 ir U4 subkladoms).
Buvo ištirtas didelis skaičius individų iš Zvejnieki kapaviečių, kurie daugiausia priklausė Kundos ir Narvos kultūroms Rytų Pabaltijyje. Šie individai buvo daugiausia Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės ankstyvesnėse fazėse, tačiau laikui bėgant Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinė kilmė tapo vyraujanti. Šios vietos Y-DNR priklausė išimtinai haplogrupių R1b1a1a ir I2a1 haplotipams. Mitochondrinė DNR priklausė išimtinai haplogrupei U (ypač U2, U4 ir U5 subkladoms).
Buvo išanalizuoti 40 individų iš Geležinių Vartų mezolito trijų vietų Balkanuose. Apskaičiuota, kad šie individai buvo 85 % Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų ir 15 % Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės. Šiose vietose vyrai turėjo tik haplogrupę R1b1a ir I (daugiausia I2a subkladas) haplotipus. Mitochrondrinė DNR priklausė daugiausia U (ypač U5 ir U4 subkladoms).
Grybiškė (Kelmė)
Grybiškė – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Naudvario, 2 km į pietvakarius nuo Gaštynų.
Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai
Fizinė išvaizda
Manoma, kad Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai turėjo tamsią odą ir mėlynas akis, tačiau bronzos amžiaus Rytų Pabaltijo medžiotojai-rinkėjai, būdami daugiausia Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės, rodo aukštą išvestinių alelių SLC45A2 ir SLC24A5, kurios koduoja šviesią odą, dažnį.
Limončelas
thumb|right|200px|Namų gamybos limončelas thumb|right|100px|Limončelas
Limončelas  – skaisčiai geltonas itališkas citrinų likeris, gaminamas daugiausia Pietų Italijoje, rajone apie Neapolio įlanką (Amalfio krante, Sorento pusiasalyje, Pročidos, Iskijos ir Kaprio salose) bei Sicilijoje, Sardinijoje, Gozo saloje (Malta), Mentonoje (Prancūzija).
Limončelas tradiciškai patiekiamas atvėsintas pavalgius. Amalfio krante limončelą paprastai geria iš mažų keraminių stiklinaičių, kurios paprastai irgi būna atvėsintos. Amalfio krantas garsėja tiek limončelu, tiek savo keramika. Tokia limončelo gėrimo tradicija paplito likusioje Italijoje.
Gamyba
Šis likeris gaminamas iš citrinų žievelių (tradiciškai – iš Sorento citrinų, bet naudoja ir kitokias citrinas), etanolio, vandens ir cukraus. Likeris yra saldus, citrinos skonio, bet nerūgštus, kadangi jame nėra citrinų sulčių.
Skirtingai nuo kitų likerių limončelas lengvai pagaminamas, reikia tik paprastų jo ingredientų ir laiko subręsti. Naminės gamybos limončelas dažnai yra stipresnis ir labiau išreikšto citrinos gardžio negu pramoninės gamybos limončelai, parduodami parduotuvėse. Stipriam skoniui gauti naudojamas grynas 96 % etanolis (40 % degtinė neekstrahuoja visų eterinių citrinos žievelių eterinių aliejų), o tik po to ekstraktas skiedžiamas ir išlaikomas (mažiausiai 3-5 d.).
Limončelas gaminamas ekstrahuojant, be distiliacijos, todėl jame lieka daug vitamino C.
Skirtingų veislių citrinos (auginamos skirtinguose regionuose), naudojamos limončelo gamyboje, duoda skirtingus gardžius. Skonį keičia ir tai, kad žievelės gali būti ekstrahuojamos ne grynu etanoliu, o stipriu alkoholiniu gėrimu, kuris turi ir savą skonį.
Limončelas už Italijos ribų
Limončelas yra Italijoje įprastas gėrimas, o kitose šalyse plisti jis ėmė neseniai. Daugėja restoranų JAV, D. Britanijoje, Australijoje ir Naujojoje Zelandijoje, į kurių meniu įtrauktas limončelas. Šis likeris yra populiarėjantis kokteilių ingredientas, kadangi suteikia ctrinos skonį, bet nėra rūgštus kaip citrinos sultys.
Panašūs gėrimai
Italijoje ir už Italijos ribų gaminama daugiau panašių likerių:
Limončelo rūšys
Populiariausios limončelo rūšys:
Jonaičiai (Kelmė)
Jonaičiai – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Liolių.
Strėvininkų šv. Vincento Pauliečio koplyčia
'''Strėvininkų šv. Vincento Pauliečio koplyčia''' – veikianti katalikų koplyčia, esanti Kaišiadorių rajono savivaldybėje, Mūro Strėvininkų kaime, 5 km į pietryčius nuo Žiežmarių. Anksčiau buvusi Strėvininkų dvare, o 1989 m. atkurta Strėvininkų socialinės globos namuose. Priklauso Žiežmarių šv. apaštalo Jokūbo parapijai. Koplyčia sutvarkyta, joje kabo Pivašiūnų Švč. Mergelės Marijos, Nuliūdusiųjų Paguodos, paveikslas. Kasmet rugsėjo 27 d. koplyčioje švenčiami šv. Vincento Pauliečio atlaidai.
Istorija
XVIII a. buvo minima koplyčia Strėvininkuose. Strėvininkų dvare apie 1744 m. pastatyta šv. Vincento Pauliečio koplyčia. Nuo 1779 m. joje keliskart per metus leistos laikyti pamaldos. 1836 m. surašytas dvaro inventorius nurodė, kad jos stogas buvo su nedideliu kupolu ir geležiniu kryžiumi, dengtas gontais. Koplyčios priekyje buvo įtaisytas nedidelis geležinis balkonas. Po 1831 m. sukilimo konfiskuotas dvaras. Koplyčia uždaryta 1865 m. Joje buvo įrengta cerkvė 108-jam Uralo pėstininkų pulkui, apsistojusiam dvaro rūmuose. 1895 m. cerkvė perstatyta, vėliau - nugriauta.
Mūro Strėvininkų kapinėse buvo palaidota 20 žuvusių Lietuvos nepriklausomybės kovų savanorių (1921 m. duomenimis). Koplyčios vietoje 1928 m. Lietuvos Nepriklausomybės sukakčiai atminti pastatytas kryžius. Tais metais dar buvo matomos trobesio pamatų liekanos. Tarp gyventojų sklandė legenda, kad po koplyčios pamatais buvo užkastos trys statinaitės aukso. Kažkas iš jų matęs planą, kurį atsinešę nepažįstamieji kasinėjo žemę ieškodami minimo aukso, bet jo nerado. Tas koplyčios planas buvo ne popierinis, bet ant drobės.
Lietuvos Nepriklausomybės atgavimo metais vyriausybė Strėvininkų dvaro rūmus perdavė šv. Vincento Pauliečio draugijai, kuri čia įsteigė prieglaudą. 1923 m. rūmuose buvo įkurti Centriniai Strėvininkų aukštesnio tipo invalidų namai, kurių išlaikytinius prižiūrėjo seserys kotrynietės. Rūmų pastate buvo atnaujinta koplyčios veikla. Ją lankė prieglaudos ir apylinkės gyventojai. 1946 m. Strėvininkų invalidų namai buvo nacionalizuoti, o koplyčia uždaryta, tačiau prieglauda tebeveikė. Iš koplyčios į Žiežmarių šv. apaštalo Jokūbo bažnyčią perkelti ir įrengti vargonai.
1989 m. Mūro Strėvininkų kaime ilgamečio vietos pensionato vadovo Aleksandro Dabkevičiaus rūpesčiu atkurta šv. Vincento Pauliečio koplyčia. Taip pat sugrąžinta senoji, po Pirmojo pasaulinio karo pastatyta klebonija. Jos renovacija ir klebonijos teritorijos sutvarkymu rūpinosi parapijos klebonai.
Slidinėjimo lenktynės 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
right|200px|thumb|[[Slidinėjimo lenktynės|Slidinėjimo lenktynių emblema 2010 m. olimpinėse žaidynėse.]] Slidinėjimo lenktynių rungtys 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse vyko Vistlerio olimpiniame parke. Varžybos prasidėjo vasario 15 ir baigėsi vasario 28 d. Lietuvai šioje sporto šakoje atstovavo keturi sportininkai.
Struktūra
Žaidynėse šioje sporto šakoje negali dalyvauti daugiau negu 310 sportininkai. Nei viena šalis negali atsiųsti daugiau negu 20 sportininkų. Kiekvienoje rungtyje šalis gali turėti iki keturių sportininkų individualiose rungtyse ir po vieną komandą.
Šalys
Slidinėjimo lenktynėse dalyvavo sportininkai iš 59 šalių:
Far Cry 5
Far Cry 5 – atviro pasaulio pirmojo asmens šaudyklė, penktoji kompiuterinio žaidimo „Far Cry“ dalis, išleista 2018 m. kovo 27 d.
Dianne Reeves
thumb|180px|Dianne Reeves 2007 m. Bostone
Far Cry 5
Kaip ir kitos dalys, ši yra veiksmo-nuotykių žanro pirmojo asmens šaudyklė. Žaidimas yra atviro pasaulio, kurį žaidėjas gali neribotai tirti pėsčiomis ar įvairiomis transporto priemonėmis. Kitaip nei kitose dalyse, šioje nebeliks mini žemėlapio.
Dianne Reeves
Dianne Reeves (1956 m. spalio 23 d., Detroite, JAV) – džiazo dainininkė, atlikėja.
Far Cry 5
Pirmą kartą „Far Cry“ žaidime nebus nustatyto pagrindinio veikėjo ir žaidėjas galės susikurti savo personažą. Taip pat šioje dalyje bus didesnis ginklų pasirinkimas ir įvairesni kovos būdai be ginklų.
Dianne Reeves
Atlikėja kilo iš muzikantų šeimos: mama grojo trimitu; tėtis buvo dainininkas; pusbrolis gamino klavišinius muzikos instrumentus, mokėjo jais groti, dėdė grojo Denverio simfoniniame orkestre. Sulaukusi penkerių metų atlikėja pradėjo mokytis skambinti pianinu ir dainuoti. Dainininkės kūrybai didžiausią įtaką padarė atlikėja Sarah Vaughan bei džiazo legendos – Ella Fitzgerald ir Billie Holiday.
Far Cry 5
Be to, „Far Cry 5“ dalyje personažas galės į savo pusę patraukti kitus žaidimo veikėjus, kurie padės jam įveikti įvairias misijas ir užduotis.
Dianne Reeves
Dianne Reeves yra kviestinė žvaigždė garsiausiuose pasaulio džiazo festivaliuose.
Far Cry 5
Žaidimo veiksmas vyks išgalvotame Montanos valstijos mieste Hope. Čia vietinis vyskupas Joseph Seed įkūręs vietinę sektą „Rojaus vartai“ ir valdo vietinius. Žaidimo personažas turės išlaisvinti žmones iš sektos įtakos.
1960 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''1960 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 27-asis Lietuvos vyrų ir 13-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.
Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas
27-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko Vilniuje, 1960 m. balandžio 19–gegužės 6 d.
Dalyviai
Čempionate dalyvavo 12 dalyvių: šeši vilniečiai, trys kauniečiai ir 3 svečiai: vienas iš Talino ir du iš Leningrado, kurie dalyvavo be konkurencijos. Dalyvavo visi 1959 m. čempionato prizininkai.
Rezultatai
Praėjusių metų Lietuvos čempionui Isakui Vistaneckiui nepavyko išlaikyti titulo – jis sidabro medalininkas (7 tšk. iš 11). O nugalėjo Ratmiras Cholmovas (9 tšk.) devintą kartą tapęs Lietuvos šachmatų čempionu. Trečias liko Vladas Mikėnas surinkęs tiek pat taškų (po 6), kaip ir N. Usovas iš Rusijos. Penktas liko Vytautas Baršauskas (5,5 tšk.). Šį kart nesėkmingai žaidė kaunietis J. Čiukajevas, likęs 10-oje vietoje.
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
13-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Vilniuje, 1960 m. kovo 10–24 d. Jame dalyvavo 10 šachmatininkių iš: trys iš Vilniaus, trys iš Kauno ir po vieną iš Klaipėdos, Panevėžio, Molėtų ir Maišiagalos. Dalyvavo visos 1959 m. Lietuvos moterų čempionato prizininkės. Ninai Špikienei pavyko apginti Lietuvos čempionės titulą (6,5 tšk. iš 9) Ji Lietuvos moterų šachmatų čempione tapo antrą kartą. Sidabro medalį iškovojo Vilhelmina Kaušilaitė (6 tšk.). Pirmą savo Lietuvos čempionato medalį (bronzos) iškovojo I. Epšteinaitė. Ketvirtoji liko praėjusių metų sidabro medalininkė M. Kartanaitė (5 tšk.)
Mercan Dede
Merdžanas Dede (Mercan Dede; g. 1966 m.), gimė kaip Arkın Ilıcalı, dar žinomas DJ Arkin Allen – turkų kompozitorius, diskžokėjus, prodiuseris, nėjaus ir bendiro muzikos atlikėjas.
Gimė Bursoje, baigė medijų studijas Stambulo universitete. Vėliau persikėlė į Kanadą, kur dirbo tradicinio turkų meno ebru mokytoju. Muzikinę karjerą pradėjo 1997 m. Pasirinko slapyvardį pagal vieną turkų literatūrinį personažą. Merkanas Dede savo muzikoje jungia tradicines turkų sufijų melodijas su elektroniniais ritmais, kitų kraštų muzikiniais instrumentais. Jo pasirodymo metu neretai savo besisukantį šokį šoka dervišai.
Merkanas Dede yra sukūręs bendrų darbų su tokiais atlikėjais kaip Susheela Raman, Hugh Marsh, Azam Ali, Fazıl Say, Peter Murphy, Aynur Doğan, Ceza, Dhafer Youssef ir kt.
Daltono dėsnis
miniatiūra|300px|right|Daltono dėsnio iliustracija: [[oras|orą sudarančių dujų mišinio komponentai jūros lygyje]]
Daltono dėsnis – chemijoje ir fizikoje naudojamas dėsnis, dar vadinamas Daltono parcialinio slėgio dėsniu, nustatantis, kad chemiškai nesusijusių idealių dujų mišinio slėgis yra lygus jų parcialinių slėgių sumai. Šį empirinį dėsnį 1802 m. paskelbė Džonas Daltonas.
Matematinė išraiška
kur xi yra i–tojo komponento molio dalis visame n komponentų mišinyje.
Toliau pateikiamas ryšys suteikia galimybę nustatyti bet kurios atskiros dujų sudedamosios dalies tūrinę koncentraciją:
kur ci yra i–tojo komponento koncentracija.
Daltono dėsnis nėra griežtai taikomas realioms dujoms, kur paklaida didėja kylant slėgiui. Esant tokioms sąlygoms, molekulių užimamas tūris tampa reikšmingas, palyginti su laisva erdve tarp jų. Konkrečiai, trumpi vidutiniai atstumai tarp dujų molekulių padidina tarpmolekulines jėgas, kad iš esmės pakeistų jų sukeltą slėgį, o tai neatitinka idealių dujų modelio.
Jonušiai
Jonušiai – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 7 km į pietus nuo Liolių.
Eugen von Keyserling
thumb|right|150px|Artabrus planipudens thumb|right|150px|Cosmophasis micans keyserling thumb|right|150px|Cosmophasis modesta keyserling thumb|right|150px|Cosmophasis obscura keyserling Eugenijus fon Kaizerlingas (1833 m. kovo 22 d. Pakruojyje, Rusijos imperija – 1889 m. balandžio 4 d. Reichenbache, Vokietijos imperija) – mokslininkas, arachnologas, zoologas aprašęs nemažai vorų rūšių, o dalis jų pavadinta mokslininko pavarde.
Biografija
Gimė 1833 m. kovo 22 d. Pakruojyje baltvokiečių šeimoje. Studijavo zoologiją Tartu universitete, priklausė vietos vokiečių studentų draugijai. Studijų metu daug keliavo tirdamas įvairius gyvūnus, buvo Kaukazo kalnuose, o 1858-1859 m. dalyvavo ekspedicijoje Chorasane. Pastarosios ekspedicijos metu aprašė gėlavandenės žuvies rūšį Squalius latus. Baigęs mokslus toliau keliavo po Prancūziją, Jungtinę Karalystę ir Alžyrą. Keliaudamas susipažino su būsima žmona Margharete, istoriko Wilhelm von Dönniges dukra. Susituokęs atsisakė planų vykti į ekspediciją JAV ir nusipirkęs žemės apsigyveno Žemutinėje Silezijoje. Labai domėjosi vorais, kuriuos tyrinėjo savo ekspedicijų metu bei vorus, kuriuos atsiųsdavo jo kolegos. E. Kaizerlingo vorų kolekciją sudarė apie 10,000 eksponatų, o po jo mirties šią kolekciją įsigijo Londono Gamtos istorijos muziejus. Mirė 1889 m. balandžio 4 d. Reichenbache.
2018 m. A lyga
'''2018 m. A lyga''' – 30–asis Lietuvos futbolo čempionatas, skaičiuojant nuo 1990 m., kai vyksta Nepriklausomos Lietuvos pirmenybės.
A lygos lentelė po I etapo
T 2018 m. vasario 25 d. rungtynės, (I turas) FK Žalgiris – FK Kauno Žalgiris, rungtynės baigėsi 2:0, bet vilniečiams buvo skirtas techninis pralaimėjimas. Sprendimas neįsiteisėjo. Vilniečiai teikė apeliaciją. Balandžio 12 d. paskelbta, kad apeliacinis komitetas panaikino sankcijas „Žalgiriui“.
Pozicijos turas po turo
Pateikiama turnyrinės lentelės vietų kaita po kiekvieno turo.
FK Atlantas
''2018 m. spalio 11 d.''
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" | 12px
FK Jonava
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
FK Kauno Žalgiris
''2018 m. rugpjūčio 13 d.''
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
FK Palanga
''2018 m. rugsėjo 26 d.''
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
(pasiskolintas iš FK Atlantas)
FC Stumbras
''2018 m. spalio 1 d.''
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
(vidurio gynėjas)
FK Sūduva
''Atnaujinta: 2018 m. rugsėjo 18 d.'' Oficialios svetainės duomenys:
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
FK Trakai
''Atnaujinta: 2018 m. spalio 3 d.''
12px ! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
FK Žalgiris
Sudėtis: ''2018 m. rugsėjo 15 d.''
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Kambariukai
Kambariukai – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, į vakarus nuo Kambarių kaimo.
Aleksandras Dičpetris
Aleksandras Dičpetris (1906 m. spalio 31 d. Linkuvoje, Rusijos imperija – 1968 m. lapkričio 30 d. Bradforde, Jungtinė karalystė) – poetas, rašytojas, mokytojas.
Biografija
Gimė 1906 m. spalio 31 d. Linkuvoje. 1933 m. baigė VDU Teologijos–filosofijos fakultetą, kur studijavo germanistiką, lituanistiką ir pedagogiką, priklausė „Šatrijos“ draugijai. Eilėraščius nuo 1923 m. spausdino Ateityje, Pavasaryje, Židinyje, Granite, Naujojoje Romuvoje, Akademike. Mokytojavo Rietave, Kupiškyje, Šilalėje, Eržvilke. Karo metais buvo Eržvilko valsčiaus viršaitis. 1944 m. pasitraukė iš Lietuvos, 1946–1947 m. lietuvių gimnazijos Blomberge Vakarų Vokietijoje direktorius. Iš Vokietijos išvyko į Škotiją, kur dirbo tekstilės gamykloje. Išleido melodingų ketureilių rinkinį Dalios karoliai (1930). Paskelbė darbų iš vokiečių–lietuvių literatūrinių ryšių, krašto pažinimo apybraižą Lietuva – Tėvynė mūsų (1931). Mirė 1968 m. lapkričio 30 d. Bradforde, palaidotas Londone. Sūnus Aleksandras Napoleonas Dičpetris taip pat rašytojas, kitas sūnus Dr. Henrikas-P. Dicpetris gydytojas, o dukra Rasa ištekėjo už anglų roko muzikos atlikėjo Ray Davies.
Ad-Ali Abli sultonatas
Ad-Ali Abli sultonatas arba Tadžuros sultonatas (Tagórri) – istorinė musulmonų afarų valstybė Afarų įduboje, dab. Džibučio šiaurinėje pusėje. Jos centras buvo Tadžuros miestas į šiaurę nuo Tadžuros įlankos. Šiaurėje jis ribojosi su Rahaita, vakaruose – su Ausa.
Istorija
Žlugus Adalio sultonatui, apie XVI a. susikūrė Ad-Ali Abli sultonatas, kurio valdovai titulavosi derder. Jis buvo vienas iš penkių afarų sultonatų, pripažinęs Ausos viršenybę. Tadžura buvo vienas iš pakrantės sultonatų, įgalinusių prekybą tarp Ausos (ir Ševos) krašto gilumoje ir užsienio. Vakariausias šio prekybinio kelio taškas buvo Aliju Amba miestas. Tadžurą pasiekdavo karavanai iš Etiopijos, ir jis parduodavo tokias prekes, kaip kviečiai, auksas, medus, stručio plunksnos, civetonas ir kt. Taip pat čia buvo didelis vergų turgus, kuris lėmė miesto ir sultonato klestėjimą XVIII-XIX a.
Nuo XVI a. sultonatas priklausė Osmanų imperijos Habešo provincijai, vėliau perduotas Egipto chedivatui. XIX a. viduryje sultonatu domėjosi prancūzai, kurie sudarė su sultonu draugystės sutartį. 1862 m. prancūzai nupirko iš sultono rytines teritorijas, kur įkūrė Oboko miestą ir pradėjo kolonizaciją. 1896 m. sujungę savo teritorijas regione, prancūzai įkūrė Prancūzijos Somalilandą. Sultonate išlaikyta vietinė dinastija.
Kašarka
Kašarka (arba Košarka) – buvęs viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, dabar patenka į Naudvario teritoriją.
Baisogala (Vengerovas)
Baisogala – buvusi gyvenvietė Rusijoje, Novosibirsko sritis, Vengerovo rajonas.
Istorija
Gyvenvietę XIX a. įkūrė lietuviai – 1863 m. sukilėliai, ištremti iš Lietuvos. Vėliau čia įsigijo žemės ir atsikėlė gyventi daug Baisogalos ir Šeduvos apylinkių gyventojų, neturėjusių teisės įsigyti žemės Lietuvoje. 1900 m. joje gyveno 18 šeimų. Vėliau Baisogala susiliejo su Šeduvos gyvenviete. Prieš Antrąjį pasaulinį karą per masines represijas sušaudyta dauguma Baisogalos gyventojų vyrų. 1976 m. Baisogala panaikinta, pastatai nugriauti, gyventojai iškeldinti į kitas gyvenvietes. XX a. devintame dešimtmetyje buvusios Baisogalos apylinkėse tebegyveno lietuvių kilmės žmonių.
Policininkai (1972 filmas)
Nevykėliai  – 1972 m. JAV sukurta nuotykių komedija, kurioje vaidino Burt Reynolds ir Raquel Welch. Juosta sukurta pagal 1968 m. išleistą garsaus detektyvų rašytojo Edo Makbeino knygą „87-oji nuovada“, tik, skirtingai nei romane, veiksmas vyksta ne Niujorke, o Bostone.
Turinys
Filme pasakojama apie 87-osios policijos nuovados pareigūnų darbą siekiant sugauti paslaptingą sprogdintoją, reketuojantį policijos viršininką ir miesto merą. Apie jis žinoma tik viena – kad šis naudojasi klausos aparatu. Nusikaltėlis atvirai šaiposi iš policininkų, vadindamas juos nevykėliais, o ir patys pareigūnai nuolatos patenka į kvailas ir nepatogias situacijas.
Po to, kai filme esančią sceną, kurioje bandoma sudeginti benamiu apsimetusį policininką, realiame gyvenime keletą kartų skirtinguose miestuose pakartojo paauglių gaujos, apliedamos benzinu gyvus žmones, filmo demonstravimas buvo nutrauktas ir atnaujintas po kelerių metų, iškirpus tam tikras scenas.
James K. Polk
Džeimsas Noksas Polkas (, 1795 m. lapkričio 2 d. – 1849 m. birželio 15 d.) buvo 11-asis Jungtinių Amerikos Valstijų prezidentas, ėjęs pareigas nuo 1845 iki 1849 metų.
Biografija
Gimė gausioje škotų kilmės ūkininkų šeimoje. Buvo mokomas namuose, 1818 m. baigė Šiaurės Karolinos universitetą. Dirbo teisininku, advokatu. 1823 m. Džeimsas Polkas balsavo už  Andrew Jacksono išrinkimą JAV prezidentu ir buvo tvirtas jo šalininkas. Demokratas Džeimsas Polkas nuo 1835 iki 1839 m. buvo JAV Atstovų rūmų pirmininkas ir Tenesio valstijos gubernatorius (1839-1841 m.). 1840 m. nesėkmingai pirmą kartą kandidatavo į JAV prezidentus. 1844 m. iš antro karto išrinktas prezidentu, Polkas labiausiai minimas dėl sėkmingos užsienio politikos. Gresiant karui su Jungtine Karalyste, Polkas nusileido ir pasidalino su britais šiaurės vakarų Ramiojo vandenyno teritorijas. Polkas dar labiau išgarsėjo už politiką JAV–Meksikos kare, po kurio Naujoji Meksika ir Kalifornija buvo prijungtos prie JAV.
Dž. Polkas sumažino įkainius ir sukūrė valstybės biudžeto sistemą, kuri veikė iki 1913 m. Polkas rėmė Smithsonian instituto ir JAV karinio jūrų laivyno akademijos įkūrimą. Polko prezidentavimo metu buvo išleisti pirmieji JAV pašto ženklai.
Džeimsas Polkas buvo pirmasis prezidentas išėjęs į pensiją ir nesiekęs perrinkimo. Didele dalimi tokį sprendimą nulėmė silpna Polko sveikata. Polkas mirė nuo choleros po jo kandencijos pabaigos praėjus trims mėnesiams.
Mokslininkai laiko Džeimsą Polką vienu iš 8-12 geriausių JAV prezidentų už sugebėjimą įvykdyti visus jo darbotvarkėje išdėstytus punktus.
Valentine Greatrakes
thumb|240px|right|Iliustracija iš James Granger knygos „A Biographical History of England: from Egbert the Great to the Revolution“ (1824), vaizduojanti Valentiną Greitreiksą, glostymu gydantį žmogų.
Valentinas Greitreiksas, Greitoreksas (1628 m. vasario 14 d. – 1683 m. lapkričio 28 d.) – airių žiniuonis, 1666 metais atvykęs į Angliją glostymu gydyti žmonių nuo skrofuliozės ir kitų ligų.
Gimė Voterfordo grafystėje, Airijoje. Buvo ūkininkas, tarnavo Kromvelio kariuomenėje. 1662 m. pasisiūlė glostymu ar vien prisilietimu nuo skrofuliozės išgydyti Anglijos karalių Karolį II, teigdamas, jog šį sugebėjimą gavo tiesiai iš Dievo. 1670 m. Greitreikso galias pripažino Karališkosios draugijos prezidentas, garsus mokslininkas ir chemikas Robertas Boilis. Jo sėkmė darė įspūdį daugeliui kitų mokslininkų, taip pat kai kuriems aristokratams.
Kelionės į Angliją metu neišgydė vienintelio žmogaus – garsios filosofės Anos Finč. Vėliau grįžo į Airiją, įsigijo žemės ir tapo taikos teisėju.
Adulis
Adulis  – senovinis uostas ir archeologinė vietovė dabartinėje Eritrėjoje, netoli nuo dabartinio Zulos miesto, pagrindinis Aksumo imperijos uostas. Spėjama, kad Zulos pavadinimas kilo iš Adulio pavadinimo. Adulio įlankos pavadinimas kildinamas iš miesto pavadinimo.
Istorija
Miestas tapo svarbiausiu Aksumo imperijos uostu ir pagrindiniu langu į pasaulį. Kuomet Aksumas vykdė ekspansiją, VI a. jis tapo pagrindine vieta, iš kur išvykdavo Aksumo kariai į Jemeną. Imperatorius Kelebas iš čia vykdė invaziją į Himjaro karalystę, kurią sunaikino. 720 m. dar minimas Aksumo antpuolis Džidoje.
Nuo VII a. aplinkinėse šalyse įsigalint islamui, Aksumas liko izoliuotas nuo kitų krikščioniškų valstybių, sumažėjo prekyba, imperija patyrė vidaus krizę. Po to Adulis minimas vis mažiau, kol visiškai išnyksta iš istorinių šaltinių.
Europiečių kasinėjimai Adulyje prasidėjo labai anksti. Jau 1840 m. prancūzai atliko pirminę apžvalgą. 1868 m. buvo atkastos kelios bizantinio tipo šventyklos. 1906 m. šią archeologinę vietovę, tuo metu priklausiusią Italijos Eritrėjai, kasinėjo vokiečių archeologas S. Sundström. Jis atkasė didelį pastatą, vadinamą Adulio rūmais. 1961 and 1962 čia kasinėjo Etiopijos finansuojama ekspedicija. Šiuo metu dauguma Adulyje rastų archeologinių radinių yra Etiopijoje. Eritrėja prašo juos perduoti jai, tačiau tai kol kas nebuvo padaryta.
Faradėjaus elektrolizės dėsniai
Faradėjaus elektrolizės dėsniai – kiekybiniai ryšiai, pagrįsti Maiklo Faradėjaus 1834 m. paskelbtais elektrocheminiais tyrimais. Jie susieja elektrocheminės reakcijos metu ant elektrodo susidariusios medžiagos kiekį su visu pripildytu krūviu arba, atitinkamai, vidutine elektros srove ir bendru laiku.
Dėsniai
Vadovėliuose bei mokslinėje literatūroje gali būti pateikiamos kelios Faradėjaus elektrolizės dėsnių versijos. Apibendrintai jie formuluojami:
Matematinė išraiška
Faradėjaus dėsnius galima apibendrinti formule: kur:
Pažymėtina, kad M/z yra toks pat, kaip ir išsiskyrusios medžiagos ekvivalentinis svoris.
Pirmajame Faradėjaus dėsnyje M, F ir z yra konstantos, tad kuo didesnis Q, tuo didesnė m reikšmė.
Antrajame Faradėjaus dėsnyje Q, F ir z yra konstantos, tad kuo didesnė M/z (ekvivalentinio svorio) vertė, tuo didesnis m.
Paprasčiausiu nuolatinės srovės elektrolizės atveju iš Q = I t seka:
ir po to: kur:
Sudėtingesniu kintamosios srovės atveju elektros srovės I(\tau) pilnas krūvis Q sumuojamas per laiką \tau: kur t – visas elektrolizės laikas; \tau naudojamas kaip kintamoji, srovė I yra \tau funkcija.
Kaspariškė (Kelmė)
Kaspariškė – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Liolių.
Baisogala (reikšmės)
Baisogala vadinamos gyvenvietės:
Jorondžima
Jorondžima  – viena iš Amami salų Japonijoje. Ji yra 22 km į šiaurę nuo Hedo taško, šiauriausios Okinavos salos dalies. Jorondžima yra tarp Rytų Kinijos jūros ir Ramiojo vandenyno, tai piečiausia Kagošimos prefektūros sala. Kartais ji vadinama Joronto. Salos plotas 20,8 km², perimetras 23,5 km. Saloje gyvena apie 6 tūkst. žmonių. Aukščiausias taškas yra 98 m.
Istorija
Jorondžima iš pradžių buvo Riūkiū karalystės dalis, o jos gyventojai (Jorondžin) kalbėjo savo kalba, jorongo (vietiniai ją vadino Yuunyuu Futubu). Jorongo yra okinaviečių kalbos dialektas, turintis kai kurių tos kalbos žodžių, bet gramatikos pagrindai panašūs į japonų kalbą. Tačiau jorongo turi daugiau garsų ir griežtesnę kalbos herarchiją, pagarbūs kreipiniai, pridedami prie vardų yra neatskiriama kalbos gramatikos ir sintaksės dalis. Jauni žmonės dar moka kalbą, bet vaikai jos nebesimoko arba kalba su akcentu, nes darbe ir namie paplito standartinė japonų kalba.
Jorondžimos modernizacija prasidėjo po Antrojo Pasaulinio karo, kai okinaviečiai bėgdami nuo okupacijoss pradėjo plaukti 20 km į salą. Po 1960 m. buvo įvesta elektra, nes japonų turistams negalint vykti į Okinavą, jie pradėjo keliauti į Jorondžimą. Sala išlaikė glaudžius kultūrinius ryšius su Okinava, o Eisa, okinaviečių bugnijimo ir šokių stilius vis dar populiarus tokiuose festivaliuose kaip Sango Matsuri ("Koralų festivalis"), kuris vyksta rugpjūtį. Okinavos raštai ir suknelės čia populiaresni nei Japonijos kitų salų.
Kitas didelis skirtumas nuo didžiųjų Japonijos salų yra religinė praktika. Kitur šintoizmas ir budizmas yra simbiozėje, bet Jorondžimoje yra tik šintoizmas. Saliečiai vis dar laikosi senovės tradicijų ir švenčia festivalius. Jorondžimos muziejuje yra saliečių kaimo kopija.
Įdomi praktika yra Joron Kempo su formaliomis kalbomis, cukranendrių viskio gerimu ir aukomis dievams. Ši tradicija atsirado Muromači laikotarpiu.
Klevynė (Kelmė)
Klevynė – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 7 km į pietus nuo Liolių.
Stačioji briedgaurė
Stačioji briedgaurė (Nardus stricta) – miglinių (Poaceae) šeimos, briedgaurių (Nardus) genties augalas.
Daugiametis, 10-30 cm aukščio žolinis augalas, sudarantis labai tankius (kaip briedžio kailis), į vieną pusę nuaugusius kerus. Šakniastiebis trumpas, šliaužiantis. Šaknys storos, virviškos. Stiebas ilgesnis už lapus, tik apatinė dalis lapuota, viršutinė plika, šiurkšti. Lapai pilkšvai žali, vėliau pasidaro balzgani, šeriški, šiurkštūs, susitelkę kuokštais. Lapkočio pamatas sustorėjęs, lenktas, gelsvas. Lapai stačiu kampu atsilošę nuo makšties. Žiedynas - paprasta, laiba, vienašalė, reta, iki 10 cm ilgio varpa. Žiedyno ašis tribriaunė, ant jos iš vieno šono išaugusios vienažiedės, be varpažvynių, yliškos, melsvai arba violetiniai pilkšvo atspalvio varputės. Prieš žydėjimą jos būna prigludusios prie žiedyno ašies, o peržydėjusios atsilošusios. Apatinis žiedažvynis skiauterėtas, su akuotu, viršutinis be akuoto. Grūdas tribriaunis, apie 5 mm ilgio.
Žydėti pradeda gegužės mėn. Dažna visoje Lietuvoje.
Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 130 psl.
Unplugged In New York
MTV Unplugged in New York yra amerikiečių grunge grupės Nirvana gyvo garso koncertas. Jame sudėtos dainos iš 1993 m. lapkričio 18 įrašyto akustino koncerto iš MTV koncertų laidos MTV Unplugged. Jo metu buvo atlikti ir keli The Vaselines, David Bowie, Meat Puppets ir Lead Belly koveriai. 2007 m. buvo išleistas koncerto DVD.
Ieva Pakarklytė
(g. 1989 d. rugpjūčio 24 d. Šiauliuose) – Lietuvos politikė.
Išsilavinimas
2008 m. baigė Klaipėdos Vydūno vidurinę mokyklą. 2012 m. Vilniaus Universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute įgijo politikos mokslų bakalauro laipsnį, 2014 m. – viešosios politikos analizės magistro laipsnį.
Karjera
Studijuodama veikė „Lietuvos liberaliame jaunime“, buvo Tarybos pirmininke.
2012–2015 m. dirbo Seimo nario Remigijaus Šimašiaus padėjėja.
2019 m. buvo viena „Laisvės“ partijos steigėjų, koordinavo partijos Seimo rinkimų programą. Per partinį sąrašą išrinkta į 2020–2024 m. Seimą. Jame priklauso Ekonomikos komitetui, Laisvės premijų komisijai.
Abstrakcija
Abstrakcija – tai, kas atsieta nuo sąsajos su tais elementais, kurie reikšmės atžvilgiu laikomi neesminiais.
Abstrakcijos kūrimo vyksmas yra abstrahavimas – turinio (reikšmės, bendro požymio ir t. t.) atskyrimas arba atsiejimas nuo sąryšio, turinčio dar ir kitų dėmenų, kurių sandermė kaip visuma yra kažkas savito, individualaus, todėl nepalyginamo. Abstrahuodama dvasia atskiria suvokiamą turinį nuo nereikšmingomis laikomų sąsajų, taiko diferenciaciją.
Unikalumas, ypatingumas, nepalyginamumas trukdo pažinimui, todėl siekiant pažinti reikia išskirti objekto esmę, o susijusius elementus vertinti kaip nereikšmingus. Sukūrus abstrakciją (= sąvoką) objektus galima lyginti tarpusavyje ir kombinuoti į bendrą visumos suvokimą.
Anot Karlo Gustavo Jungo, abstrahavimu pasižymi ne tik mąstymas, bet ir jausmas, pojūtis bei intuicija. Abstrahuojant libido atitraukiamas nuo objekto ir nukreipiamas atgal prie subjektyvaus abstraktaus turinio. Abstrahavimo išdava yra sąvoka, o didžiausio laipsnio abstrakcija yra idėja, nes ji visiškai nutolusi nuo objekto, todėl neįsivaizduojama.
Riccardo Patrese
Rikardas Patresė (g. 1954 m. balandžio 17 d.) – Italijos automobilių sporto lenktynininkas, 1977–1993 m. rungtyniavęs Formulės 1 lenktynėse.
Karjerą Formulės 1 lenktynėse pradėjo 1977 m. Shadows komandoje. Geriausią rezultatą pasiekė 1992 m. užimdamas antrąją vietą (pirmąją užėmė britas Naidželas Manselas).
Iracionalumas
Iracionalumas – tai, kas anapus racionalumo, kas neapibrėžiama protu, prasme. Iracionalumas yra būties faktorius, kuris gali būti nustumiamas vis toliau pateikiant vis sudėtingesnį protingą paaiškinimą, bet kuris galiausiai dėl to paaiškinimą taip sukomplikuoja, kad jis viršija protingo suvokimo galią ir taip pasiekia jo ribas anksčiau, nei spėja pasaulio visumą aprėpti proto dėsniais.
Anot Karlo Gustavo Jungo, visiškas racionalumas yra utopija arba idealas, nes tik tariamą objektą galima apmąstyti racionaliai – jame nėra nieko kita, nei įdėjo protas. Tuo tarpu bet kas empiriško savyje turi iracionalumą, nes net moksliškai tyrinėjant empirinius objektus, jie iš tiesų racionaliai apribojami, atmetant tai, kas atsitiktina, t. y., iš esmės nagrinėjama ne objekto visuma, o tik racionaliam nagrinėjimui pateikta dalis. Iracionalumui priskirtinas atsitiktinumas, nors po fakto jam gali būti sukurta racionali paaiškinimų seka.
Pabrėžiama, kad iracionalūs sprendimai dažnai gali psichologiškai pagelbėti tais atvejais, kai racionalus protavimas būna ribotas. K. G. Jungas su iracionaliumu sieja tokias priešybes apjungiančias idėjas kaip dievas, brahmanas, dao. Religijotyrininkas Rudolfas Otas religinį išgyvenimą kaip pat aiškina kaip iracionalų (žr. numinoziškumas).
Rožinė girnovė
Rožinė girnovė (Platalea ajaja) – irklakojinių paukščių (Pelecaniformes) būrio, ibinių (Threskiornithidae) šeimos, girnovių (Platalea) genties didelis paukštis. Dalies mokslininkų kartais išskiriama kaip Ajaia monotipinės genties Ajaia ajaja rūšis.
thumb|left|240px|Skrendanti rožinė girnovė thumb|left|240px|Rožinė girnovė medyje
Tai stambus paukštis, sveriantis 1,2–1,8 kg. Kūno ilgis 71–86 cm. Sparno ilgis 32,3–37,5 cm, skersmuo tarp abiejų išskleistų sparnų 120–133 cm. Snapas didelis, plokščias. Plunksnos rausvos, viršuje baltos. Jaunikliai balti.
Sėslios Pietų Amerikos žemyne į rytus nuo Andų kalnų. Taip pat Karibų jūros regiono salų, Centrinės Amerikos, Meksikos bei pietryčių JAV pakrančių regionuose.
Gyvena lygumose, šlapynėse, mangrovėse, pelkėtuose miškuose, prie senvagių, ežerėlių ir kitose atvirose, žemose vietose.
Maitinasi snapu maišydama seklius vandenis. Minta vabzdžiais, lervomis, moliuskais, vėžiagyviais, varliagyviais, žuvytėmis, vandens augalais ir sėklomis.
Londono Šv. Pauliaus katedra
'''Londono šv. Pauliaus katedra'''  – baroko stiliaus, 1256 m. pastatyta katedra Londone (Jungtinė Karalystė). Perstatyta nuo 1672 iki 1710 m., architektas – Kristoferis Renas. Šv. Pauliaus katedra laikoma vienu žymiausių ir įsimintiniausių Londono objektų ir yra antra pagal dydį Didžiojoje Britanijoje po Liverpulio katedros.
1981 m. čia susituokė princas Čarlzas ir princesė Diana. Bažnyčioje palaidotas admirolas Horacijus Nelsonas ir Arturas Veleslis, rengiami jubiliejai, valstybinės šventės.
Priešistorė
Pirmieji mediniai krikščioniški maldos namai dedikuoti šv. Pauliui pastatyti 604 m. Etelberto I valdymo laikotarpiu. Vėliau bažnyčia sudegė, bet 685 m. pastatyta nauja. 962 m. vikingų kariai sudegino bažnyčia. 1087 m. pastatyta trečioji bažnyčia, kuri vėliau sudegė gaisro metu.
1256 m. pastatyta senoji šv. Pauliaus katedra, kuri 1666 m. Didžiojo Londono gaisro metu sudegė.
Istorija
1672 m. pradėti naujos šv. Pauliaus katedros statybos darbai. 1710 m. užbaigtos dabartinės šv. Pauliaus katedros statybos, kurioms panaudotos 70 tūkst. t akmens.
Iki 1963 m. Šv. Pauliaus katedra buvo aukščiausias pastatas Londone.
Alsėdžių kapinių koplyčia
miniatiūra|250px|right|Koplyčios interjeras
Alsėdžių Nukryžiuotojo Jėzaus kapinių koplyčia stovi Alsėdžių miestelio kapinėse, 0,7 km į pietus nuo Alsėdžių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčios.
Kapinių viduryje stūksantis statinys kelis dešimtmečius buvo apleistas, virtęs sandėliu, užgriozdintas kapinių sargo rakandais. Koplyčia atšventinta 2010 m. po remonto darbų. Koplyčia tapo naudojama pagal paskirtį: Visų šventųjų dieną, antrąją Velykų dieną ir kitą dieną po Motinos, o taip pat – po Tėvo dienų čia aukojamos šv. Mišios už mirusius artimuosius. 2018 m. duomenimis, koplyčia nebuvo įtraukta į paveldo objektų registrą.
Restauratorių atradimas
2010 m. koplyčioje vyko remontas. Objektas buvo pasirinktas kaip medinio paveldo restauratorių praktinio seminaro vieta. Buvo uždengtas naujas skiedrų stogas, atnaujintas fasadas, restauruotos durys, langai, grindys. Remonto metu laukė ir istorinis netikėtumas bei išskirtinė sakralinė ceremonija. Koplyčioje surasta vėjarodė su įspausta 1797 m. data. Restauratoriams atidarius koplyčios altorėlio dangtį, rasta medžio ir akmens plokštė su lotynišku įrašu bei šventųjų Sulpicijaus ir Justino relikvijomis. Atverti plokštę buvo pakviestas Telšių vyskupas Jonas Boruta. Paaiškėjo lotyniško įrašo turinys: „''Vyskupo Paliulionio įpareigojimu 1897 m. rugsėjo 13 d. atvykau ir nustatyta forma atšventinau koplyčią, įdėjau šventųjų relikvijas ir užtvirtinau tai Sedos bažnyčios antspaudu. Dekanas Jonas Tamošauskas.''" Vyskupas J. Boruta priminė, kad pagal padavimą koplyčia Alsėdžių kapinėse buvo pastatyta iš caro sprendimu nugriautos Kęstaičių šv. Roko bažnyčios rąstų. Caras esą liepęs rąstus vežti cerkvės statybai Skuode, tačiau žmonės nepakluso, dėl to buvo pralieta daug kraujo. Plokštės įraše liudijama, kad koplyčia Alsėdžiuose buvo perstatyta. Laikantis bažnytinių normų, panaudotas išniekintos bažnyčios dalis būtina peršventinti. Tai Alsėdžiuose ir buvo padaryta.
Tai, kad Alsėdžių kapinių koplyčia pastatyta naudojant Kęstaičių bažnyčios rąstus ir lentas, tarsi patvirtina viduje rastos tapytos lentos su augaliniais ornamentais, o altorėlyje kai kurios detalės paauksuotos - kapinių koplyčioms tai nebūdinga. Nelikę duomenų, kaip atrodė Kęstaičių bažnyčios altoriaus kryžius, tačiau Alsėdžių koplyčios altoriuje yra Marijos ženklų su lelijomis ir žvaigždėmis. Spėjama, kad šios detalės gali būti panaudotos ir iš Alsėdžių bažnyčios.
Istorija
Tvarkant koplyčios grindis po jomis nebuvo aptikta jokių laidojimų požymių, tad spėjama, jog koplyčia šioje vietoje pastatyta vos tik atidarius kapines, XVIII a. pabaigoje. Žinoma, kad žemės sklypas šioms kapinėms skirtas 1797 m. Remonto metu pasitvirtino spėjimai, jog koplyčia statyta iš anksčiau naudotų rąstų ir lentų. Ilgai buvo manyta, kad ji suręsta iš Kęstaičių bažnyčios liekanų, tačiau faktas, jog pastaroji nugriauta tik 1890-aisiais, leidžia manyti, kad medžiagos iš Kęstaičių į Alsėdžius buvo atvežtos tik prireikus perstatyti per šimtą metų apnykusį statinį. Manoma, kad pati pirmoji koplyčia galėjo būti pastatyta iš antrosios miestelio bažnyčios rąstų. Dabartinė ir jau trečioji Alsėdžių švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia buvo pastatyta 1793 m. Senoji bažnyčia dar kurį laiką stovėjo naujosios pašonėje, tačiau vėliau buvo nugriauta. Tad tikėtina, kad dalis jos medžiagų buvo panaudota kapinių koplyčiai statyti. Iš antrosios miestelio bažnyčios į koplyčią galėjo būti perkeltas ir nedidelis altorėlis, puošiantis koplyčią iki mūsų dienų. Tyrimai parodė, kad kadaise jis buvo labai puošnus, paauksuotas, o tai būdinga tik bažnytiniams altoriams. Spėjama, kad iš ten koplyčioje atsirado ir Nukryžiuotojo skulptūra, kažkada taip pat buvusi paauksuota, o pačiai koplyčiai suteiktas Nukryžiuotojo Jėzaus vardas.