cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kanonistika
Kanonų teisės mokslas Lietuvoje
Lietuvos kanonistai profesoriai, kanonų teisės daktarai - kun. habil. dr. Vincas Jonas Bartuška (g. 1917); kun. teol. habil. dr. Pranas Vaičekonis (1928-2006), buvęs VDU Katalikų teologijos fakulteto Bažnytinės teisės katedros vedėjas; kun. Petras Malakauskis (1889-1947); kun. Kazimieras Meilius (g. 1958).
Abiejų teisių - kanonų ir romėnų - daktarai (, doctor iuris utriusque) - Jonas Juškevičius (g. 1965 m.), MRU Teisės fakulteto docentas; Jurgis Taliatas (g. Eišiškėse) ir Vaclovas Čirka (LDK teisininkai).
Kiti kanonų teisės daktarai - Audrys Juozas Bačkis (g. 1937), Ambraziejus Beinartas, Vytautas Brilius (g. 1956 m.), Algis Genutis (g. 1959 m.), Robertas Pukenis, Bonaventūras Pauliukas, Juozas Prunskis (1907–2003), Robertas Rumšas (g. 1960), Petras Smilgys (g. 1970 m.), VDU Teologijos fakulteto Bažnytinės teisės katedros vedėjas; Juozas Šiurys (g. 1954), Stasys Valiušaitis (g. 1910); Romualdas Zdanys (g. 1967 m.), Panevėžio vyskupijos tribunolo oficiolas, buvęs Vilniaus kunigų seminarijos vicerektorius.
Tomo Klarksono memorialas
Aprašymas
Memorialas skirtas Visbiče gimusiam Tomui Klarksonui atminti, kuris buvo vienas iš pagrindinių aktyvistų šalyje už vergijos prekybos panaikinimą Britų imperijoje. Memorialą sudaro žmogaus ūgio statula ant aukšto pjedestalo. Virš statulos iškilęs smailėjantis stogas su kryžiumi viršūnėje. Paminklo aukštis - 20,6 m. Platformos šonuose įmontuoti dviejų žinomų aktyvistų prieš vergiją William Wilberforce ir Granville Sharp reljefai. Memorialas stovi pietiniame Nino upės krante šalia Visbičo tilto.
Istorija
1880 m. spalio 28 d. pradėta memorialo statyba. Projekto vertė tuometinėmis kainomis - 2035 £, kurių didžioji dalis buvo paaukota vietinių filantropų šeimos. 1881 m. lapkričio 11 d. Bendruomenių rūmų pirmininkas Henry Brand oficialiai atidarė memorialą. 2011 m. memorialas renovuotas.
1969 m. memorialui suteiktas II* lygio nacionalinio istorinio paminklo statusas. Memoriale tradiciškai vyksta atminimo dienos iškilmės.
Baltijos Antantė
Baltijos Antantė  – Lietuvos, Latvijos ir Estijos valstybių diplomatinė sąjunga, sukurta 1934 m. rugsėjo 12 d. ir egzistavusi iki šių valstybių nepriklausomybės netekties.
Baltijos Antantės kūrimas turėjo keturis etapus. Svarstyti du pagrindiniai Baltijos Antantės variantai: didžioji Baltijos Antantė (Suomija, Estija, Latvija, Lietuva, Lenkija) ir mažoji Baltijos Antantė (Estija, Latvija, Lietuva).
Pirmasis etapas, 1919–1923 m
1919 m. rugsėjo 14–15 d. Taline įvyko Estijos, Latvijos, Lietuvos ir Suomijos vyriausybių vadovų ir užsienio reikalų ministrų konferencija, skirta nuostatoms subendrinti taikos derybose su Sovietų Rusija. Kitoje konferencijoje, kuri nuo rugsėjo 29 iki spalio 1 d. vyko Tartu, buvo nuspręsta nepradėti separatinių taikos derybų ir nepasirašyti separatinių taikos sutarčių. Karo su bermontininkais metu lapkričio 11–19 dienomis Estijos, Latvijos ir Lietuvos delegacijos bei stebėtojai iš Lenkijos ir Suomijos vėl susitiko Tartu.
Didžiosios Baltijos Antantės apmatus mėginta konstruoti dar 1920 m. sausio 15-22 d. Helsinkio politinėje konferencijoje. Tų pat metų rugpjūčio 31 d. Bulduriuose (Jūrmala, Latvija) buvo pasirašyta „Suomijos, Estijos, Latvijos, Lietuvos, Lenkijos ir Ukrainos politinė sutartis“, kuri turėjo būti kiekvienos valstybės ratifikuota iki 1920 m. gruodžio 15 d. Lietuva sutarties išlygoje deklaravo, jog sutarties galiojimas įmanomas tik sureguliavus Lietuvos ir Lenkijos santykius. Lietuva replikavo ir dėl Ukrainos dalyvavimo, argumentuodama tuo, kad Ukraina nesanti Baltijos šalis. Iš tikrųjų Ukrainos įtraukimu Lietuva vengė suerzinti Rusiją, baimindamasi netekti jos paramos konflikte su ekspansyvia Lenkija. Įtempti Lietuvos ir Lenkijos santykiai bei spalio mėn. Liucijaus Želigovskio pradėtas karas su Lietuva šią sutartį sužlugdė. Želigovskio akcijos ir jos rezultatų rėmimu Lenkija pažeidė šios sutarties trečiąjį straipsnį, kuriuo buvo įsipareigota neleisti savo teritorijoje organizuoti karinių pajėgų, priešiškų kuriai nors kitai dalyvaujančiai valstybei.
1922 m. kovo 17 d. Varšuvoje pasirašyta Estijos, Latvijos, Lenkijos ir Suomijos politinė sutartis, kurioje slaptuoju protokolu numatytas ir karinės konvencijos sudarymas ateityje. Taip pat buvo pasirašytas papildomas protokolas, kuriame išreikštas prolenkiškas požiūris į Lenkijos-Lietuvos konfliktą.
Lenkijos pleištas
Selektyvi ir kontrastiška Lenkijos politika Baltijos šalių atžvilgiu ilgainiui sunokino karčius vaisius ir palaidojo Vakarų šalių puoselėtas viltis sukurti Rytų Baltijoje penkiašalį karinį aljansą (Lenkija-Lietuva-Latvija-Estija-Suomija), kuris būtų galėjęs tapti stipria užtvara bolševikinės Rusijos užmačioms plėstis į Vakarus bei tramdęs revanšistinius Vokietijos apetitus. Lietuvoje Lenkija elgėsi kaip agresorė ir okupantė, nepripažinusi de iure Lietuvos Respublikos nepriklausomybės iki pat 1938 m. Latvijos ir Estijos nepriklausomybę Lenkija pripažino 1921 m. sausio 26 d.; save joms pateikinėjo kaip sąjungininkę ir šių šalių nepriklausomybės garantę (1920 m. sausį Lenkija pasisiūlė ir padėjo Latvijai vaduoti iš bolševikų Daugpilį, nepareiškusi didesnių pretenzijų nei į buvusius Lenkų Infliantus, t. y. Latgalą, nei į ten gyvenusių lenkų padėtį). Todėl natūralu, kad Lietuva kratėsi bet kokios sąjungos, kurioje būtų ir agresorė Lenkija, užsienio politikoje laikydamasi principo „mano priešo priešas yra mano draugas“. Lenkija savo priešais laikė Rusiją ir Vokietiją, tad šios šalys Lietuvai atrodė kaip jos interesų gynėjos. Latvija su Estija savo sąjungininke matė Lenkiją, o Vokietiją su Rusija laikė potencialiomis agresorėmis.
Tad želigovskinė pietryčių Lietuvos okupacija 1920 m. ir Lenkijos įvykdyta užgrobtosios teritorijos aneksija 1922 m. buvo bene didžiausia Lenkijos to meto geopolitinė klaida, susilpninusi Baltijos regioną ir šitaip sudariusi sąlygas stiprėti bolševikinei Rusijai bei nacistinei (nuo 1933 m.) Vokietijai, kurios abi buvo suinteresuotos šia Lenkijos sukelta nesantaika regione. Lenkijos agresija prieš Lietuvą Rusijai tapo puikiu destabilizavimo įrankiu. Maskva, palaikydama Lietuvą Vilniaus klausimu, visą tarpukarį sėkmingai kiršino lietuvius tiek su Lenkija, tiek su Latvija ir Estija, kurios buvo priverstos diplomatiškai laviruoti tarp mažos sąjungininkės Lietuvos ir didelės sąjungininkės Lenkijos. Plačiąja prasme būtent ši pilsudskinės Lenkijos klaida netiesiogiai padėjo pamatus II pasauliniam karui, kurio pirmąja auka ji pati vėliau ir tapo.
Antrasis etapas, 1923–1934 m
1923 m. lapkričio 1 d. Taline pasirašyta Latvijos ir Estijos Respublikų gynybinė sąjungos sutartis.
Nacistinė Vokietija 1933 m. spalį pasitraukė iš Tautų Sąjungos ir nusprendė gerinti santykius su Lenkija. 1934 m. sausio 26 d. buvo pasirašyta Vokietijos ir Lenkijos nepuolimo sutartis, vėliau pavadinta Hitlerio-Pilsudskio paktu. 1934 m. gegužės 5 d. buvo atnaujinta Lenkijos ir SSRS nepuolimo sutartis, pasirašyta dar 1932 m. liepos 25 d. Visa tai vertė Lietuvą ieškoti naujų sąjungininkų Baltijos šalyse, nes iki tol dėl Lenkijos agresijos Lietuva savo nepriklausomybės garantais laikė Rusiją ir Vokietiją. Palankias sąlygas labiau suartėti su Baltijos šalimis sudarė ir glaudūs Lietuvos bei Latvijos ir Estijos visuomeniniai kontaktai, kuriuos plėtojo „Lietuvių ir latvių vienybės draugijos“, „Lietuvių ir estų vienybės draugijos“ veikla.
Trečiasis etapas, 1934–1939 m
1934 m. rugsėjo 12 d. Ženevoje buvo pasirašyta „Lietuvos, Estijos ir Latvijos santarvės ir bendradarbiavimo sutartis“. Ją pasirašė Lietuvos užsienio reikalų ministras Stasys Lozoraitis, Latvijos URM generalinis sekretorius Vilhelmas Munteris ir Estijos užsienio reikalų ministras Juliusas Seljama. Sutarties pirmuoju straipsniu numatyta tartis visais užsienio politikos bendros svarbos klausimais ir teikti viena kitai politinę ir diplomatinę pagalbą tarptautiniuose santykiuose. Trečiajame straipsnyje buvo pripažintas specifinių problemų, kuriems netaikomi pirmojo straipsnio įsipareigojimai, egzistavimas – turėta galvoje su Lietuva susijusi Vilniaus problema. Slaptąja sutarties deklaracija dėl Vilniaus Latvija ir Estija įsipareigojo sustabdyti 1934 m. vasario 17 d. „Estijos ir Latvijos sąjungos organizavimo sutarties“ 6-ojo straipsnio taikymą; tuo straipsniu buvo deklaruotas Latvijos ir Estijos pasirengimas svarstyti būdus, kurie leistų trečiosioms šalims prisijungti prie tos sutarties.
Sutartimi buvo numatyta rengti nuolatines užsienio reikalų ministerijų konferencijas, kurios įvyks mažiausiai dukart per metus, iš eilės kiekvienos trijų valstybių teritorijoje. Iš viso 1934–1940 m. įvyko 11 tokių konferencijų (paskutinioji – 1940 m. kovo 14-16 d. Rygoje).
Ketvirtasis etapas, 1939–1940 m
Aštrėjanti tarptautinė situacija Europoje tris Baltijos šalis skatino apsibrėžti savo pozicijas. Devintojoje konferencijoje buvo deklaruotas trijų Baltijos valstybių neutralumo laikymasis. Vienuoliktoji konferencija svarstė galimybes riboti sovietų karinio kontingento skaičių Latvijoje ir Estijoje.
1920–1939 m. neišspręstas Vilniaus klausimas neleido šiai diplomatinei sąjungai išaugti iki karinio aljanso, nors tokių ketinimų būta. 1935 m., paaštrėjus Lietuvos santykiams su Vokietija dėl Klaipėdos, Lietuva paprašė Latvijos ir Estijos paramos. Sąjungininkės palaikė Lietuvą, įsipareigodamos nesudaryti nepuolimo sutarties su Vokietija, jei toji nesutiks sudaryti tokios sutarties su Lietuva. Tačiau kai 1939 m. kovo 20 d. Vokietija ultimatumu pareikalavo iš Lietuvos atsisakyti Klaipėdos, Latvija ir Estija atsisakė kaip nors padėti Lietuvai. Prieš tai Lenkijos ultimatumo Lietuvai metu (1938 m. kovo 17 d.) Latvija raginusi Lietuvą „rasti modus vivendi su Lenkija“. Visą pirmosios nepriklausomybės laikotarpį Vilniaus klausimą Latvija ir Estija laikė dvišale Lietuvos ir Lenkijos problema, vadovaudamosi nuostata, jog dėl mažos kaimynės (Lietuvos) netikslinga gadinti santykių su didele kaimyne (Lenkija). Pačios Lenkijos politika Latvijos ir Estijos atžvilgiu buvo visiškai kitokia nei politika su Lietuva. (1920 m. sausį Lenkija pasisiūlė ir padėjo Latvijai vaduoti iš bolševikų Daugpilį, nepareiškusi didesnių pretenzijų į buvusius Lenkų Infliantus, t. y. Latgalą).
Konferencijos
(#) (Numatyta, bet neįvykusi) Kaunas, 1940 09
Sutarties naikinimas
Sutartis buvo pasirašyta 10 metų laikotarpiui. 9-tas straipsnis teigė, jog, jei sutartis nebus atšaukta vienos iš šalių metai iki termino pabaigos, „ji bus pratęsta tyliu sutikimu, kol nustos galios, vieniems metams išėjus po vienos Susitariančių Šalių atsisakymo nuo jos“.
De facto sutartis galiojo iki 1940 m. sovietinės okupacijos. 1940 m. liepos 1 d. Latvijos „liaudies vyriausybės“ posėdyje Baltijos Antantės sutartis buvo anuliuota. Estijos ir Lietuvos „liaudies vyriausybės“ tai padarė savo 1940 m. liepos 2 d. posėdžiuose. Lietuvos Ministrų Tarybos posėdyje dalyvavo M. Gedvilas (posėdžio pirmininkas), gen. V. Vitkauskas, P. Pakarklis, S. Papeikis, L. Koganas, E. Galvanauskas, K. Didžiulis, P. Glovackas ir A. Adomauskas.
Raudonoji upė
Raudonoji upė gali reikšti šias upes:
Janina Juškutė-Eivienė
Biografija
1956–1960 m. choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje (dėst. Romanas Andriuškevičius). 1966–1969 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė LSSR konservatorijoje (dėst. Liongino Abariaus klasė) ir 1974–1976 m. Klaipėdos fakultetuose (vyr. dėst. Romaldo Misiukevičiaus klasė).
1960–1962 m. Švenčionių vaikų muzikos mokyklos mokytoja, vaistažolių fabriko choro ir kitų meno mėgėjų būrelių vadovė. Vėliau vienerius metus buvo Akmenės kultūros namų meno vadovė, vadovavo kultūros namų ir rajkoopsąjungos mišriesiems chorams. 1962–1969 m. Mažeikių vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir jaunių choro (60-80 dalyvių) vadovė, kultūros namų mišriojo choro „Draugystė" chormeisterė ir kitų meno būrelių vadovė.
Nuo 1969 m. rudens Klaipėdos pedagoginės mokyklos muzikos dėstytoja, 1970–1976 m. merginų choro (100 dalyvių) meno vadovė ir dirigentė. 1972, 1974 ir 1976 m. respublikinėse moksleivių chorų apžiūrose ir 1975 m. respublikinės dainų šventės konkurse merginų choras pelnė pirmąsias vietas, dalyvavo 1973 m. respublikiniame moterų ir vyrų chorų sąskrydyje Šiauliuose, Klaipėdos miesto dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose, išmoko nemaža įvairių autorių kūrinių. 1976–1982 m. ŠPI Klaipėdos ikimokyklinio auklėjimo fakulteto dėstytoja ir merginų choro vadovė. Chore dainavo 70-80 būsimųjų mokytojų, kurios 1977 m. II Stasio Šimkaus chorų konkurse pelnė antrąją vietą, o 1980 m. respublikinės dainų šventės konkurse tapo laureatėmis, dalyvavo 1981 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventėje „Gaudeamus-VIII" Rygoje, dažnai koncertuodavo.
Nuo 1982 m. šio choro chormeisterė, nuo 1992 m. Klaipėdos universiteto Pedagogikos fakulteto Meno pedagogikos katedros vyr. asistentė, merginų choro chormeisterė. Kartu su Česlovu Mikučiu chorą parengė 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Pedagogė dirigavo rajonų ir Klaipėdos miesto dainų šventėse.
1266 m.
1266 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kibu Vicuña
Chosė Antonijus Vikunija Očandorena (Kibu Vikunija) (g. 1971 m. lapkričio 20 d. San Sebastianas) – Ispanijos futbolo specialistas, futbolo treneris. Buvęs FK Trakai vyr. treneris (2018 m.)
1266 m.
Mirtys
Nedatuota
Kibu Vicuña
Biografija
Gimė San Sebastiane, Ispanijoje.
Dirbo futbolo trenerio darbą. 2007 m. atvyko į Lenkiją. Šioje šalyje buvo įvairių futbolo klubų vyr. trenerių asistentu.
FK Trakai
FK Trakai pasikvietė dirbti vyr. treneriu ir nuo 2018 m. birželio 19 d. komandai vadovavo „Kibu“.
Wisła Płock
2018 m. spalio 11 d. Trakų klubas paskelbė, kad Kibu išvyko į Lenkiją. Naujasis klubas Wisła Płock SSA tuo metu buvo patekęs į žaidybinę duobę ir ieškojo naujo stratego. Gerai lenkams pažįstamas Kibu gavo darbo pasiūlymą. .
Mohun Bagan
2019 m. persikėlė į Indiją ir tapo Mohun Bagan AC vyr. treneriu. (Sudaryta vienerių metų sutartis.)
Kerala Blasters
2020 m. balandžio 22 d. Vicuña tapo naujuoju Kerala Blasters vyr. treneriu. Deja, sezonas buvo nevykęs, nes komanda iškovojo vos tris pergales per 18 susitikimų. Blasters ir trenerio keliai išsiskyrė. 2021 m. vasario 17 d. jis paliko klubą, likus dar dviems rungtynėms iki sezono pabaigos.
ŁKS Łódź
2021 m. birželio 21 d. persikėlė į Lenkiją ir tapo ŁKS Łódź strategu. 2022 m. kovo 7 d., praėjus dviems savaitėms po žiemos pertraukos, paskelbta, kad treneris palieka ekipą, kuri tuo metu buvo Pirmos lygos devintoje vietoje.
Diamond Harbour FC
2022 m. išvyko į Indiją, tapo Diamond Harbour vyr. treneriu.
Dambava (Radviliškis)
Dambava – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Pakalniškių, Daugyvenės kraštovaizdžio draustinyje, šalia kelio. Yra Dambavos Dievo Apvaizdos bažnyčia.
Kaleitų ežero draustinis
Kaleitų ežero draustinis  – draustinis, esantis Augustavo lygumoje, Augustavo girioje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje ir Naujinės valsčiuje. 3,5 km į šiaurės rytus nuo Augustavo. Dalį draustinio užima Kaleitų ežeras (159,7 ha).
Beržėnai (Mažeikiai)
Beržėnai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Sedos.
Cholatčachlis
Cholatčachlis arba Cholat Sjachylas (Холат-Сяхыл) – kalnas Rusijoje, Uralo kalnų šiaurėje, Sverdlovsko srityje. Aukštis – 1096,7 m. Aplink kalną teka Lozvos baseino upės. Cholatčachlį su bevardžiu, kiek žemesniu kalnu jungia Diatlovo perėja.
Kalno pavadinimas vietinių gyventojų mansių kalba reiškia „mirusioji viršūnė“. Šis kalnas išgarsėjo 1959 m., kai čia mįslingai žuvo 9 Sverdlovsko turistų ekspedicija.
Kibiauodegis meškėnas
Kibiauodegis meškėnas, kinkažu (Potos flavus) – meškėninių (Procyonidae) šeimos žinduolis.
Išvaizda
left|200px Kibiauodegio meškėno kūnas 41-57 cm, uodega – 40-55 cm ilgio. Aukštis ties pečiais apie 25 cm, svoris 1,5-2,7 kg. Priekinės letenos trumpesnės už užpaklaines. Galva apskrita, uodega kibi, kuria lengvai kabinasi nuo šakos prie šakos.
Kailis tankus, aksominis, nugaros pusė rausvai pilka, pilvo – rausvai geltona. Snukis tamsiai rudas arba juodas. Uodega vienspalvė, tamsenė už kūno spalvą.
Paplitimas
Paplitęs Šiaurės Amerikos pietuose, taip pat Centrinėje ir Pietų Amerikoje į pietus iki Brazilijos. Gyvena drėgnuose tropiniuose miškuose.
Mityba
Gyvena medžiuose. Dieną slepiasi drevėse, o naktį pavieniui arba poromis medžių šakomis keliauja ieškoti maisto.
Minta daugiausia vaisiais, nektaru, žiedais ir lapais. Retkarčiais ėda vabzdžius, ypač skruzdėles. Manoma, nors nėra tiesiogiai įrodyta, kad gali ėsti varles, driežus, paukščių kiaušinius.
Veisimasis
Kibiauodegis meškėnas išgyvena iki 23 metų. Tipinę šeimą sudaro patelė, du patinai ir įvairaus amžiaus jaunikliai. Miega kartu, vienas kitą prižiūri ir rūpinasi, bet maitinasi pavieniui. Maždaug po 2,5 metų šeimą palieka patelė. Tada teritorija atitenka patinui ir jaunikliams patinams.
Gamtoje praktiškai priešų neturi. Tačiau Amazonijos miškų kirtimas gali smarkiai sumažinti populiaciją. Lengvai pakenčia nelaisvę, kartais laikomi kaip egzotiniai augintiniai.
Sam Harris
thumb|250px|right|Sam Harris Sam Harris (g. 1967 m.) – JAV filosofas ir rašytojas, išgarsėjęs savo religijas kritikuojančia knyga „Tikėjimo pabaiga“ (The End of Faith, 2004 m.), laimėjusia PEN/Martha Albrand Award apdovanojimą, taip pat trumpute, vos 31 puslapio laiško formos knygele „Laiškas krikščionių tautai“ (A Letter to a Christian Nation, 2006 m.) bei „Moraliniu reljefu“, (The Moral Landscape, 2010 m.).
Biografija
Susilaukęs intensyvios savo knygų kritikos iš tikinčiųjų žmonių ir religinių organizacijų, Sam Harris savo gyvenimo detales atskleidžia labai atsargiai. Paties teigimu, rašytojas augo kvakerio tėvo ir žydės motinos šeimoje. Vaikystėje atsisakė dalyvauti Bar micva apeigose. Stanfordo universitete studijavo anglų kalbą, tačiau studijas metė pradėjęs vartoti Ecstasy. Tuo metu labai domėjosi religijomis, ypač budizmu, bei meditacija. Paties teigimu, perskaitė šimtus religinių knygų.
Pažiūros
Sam Harris aktyviai pasisako ne tik prieš jo nuomone žalingą religijų įtaką bei religinį fundamentalizmą, bet ir prieš toleranciją šiems dalykams. Jo nuomone, daugelyje kultūrų egzistuojantis tabu su religija susijusių dalykų kvestionavimui daro didelę žalą civilizacijai. Religiją Harris mato kaip trukdį siekti progresyvesnės moralės, pasaulėžiūros ir dvasingumo.
Taip pat, Sam Harris žavisi žmogaus dvasingumo siekiu ir meditacija, tiki, kad meditacija padeda pasiekti tam tikrą dvasingesnę būseną. Tačiau tą būseną laiko materialia smegenų būsena, o ne kažkuo mistišku, bei mano, kad ją galima ir reikėtų tirti moksliškai.
Kontroversija
Sam Harris yra neretai kaltinamas netolerancija tikėjimui, „fanatišku sekuliarizmu“, kuris, kaltintojų nuomone, yra toks pats žalingas, kaip ir religinis fundamentalizmas. Taip pat didelės kontroversijos susilaukia rašytojo pritarimas kankinimų naudojimui tardymuose karo metu. Iš kai kurių laisvamanių Sam Harris susilaukia kritikos dėl žavėjimosi rytietišku dvasingumu, pavyzdžiui, Meera Nanda savo straipsnyje „Spirited Away“ New Humanist Magazine žurnale teigia, jog jam nepavyksta pritaikyti tų pačių kriterijų rytų religijoms, kokius jis taiko krikščionybei ir islamui.
Vaginalinis seksas
thumb|220px|[[Paul Avril paveikslas, 1892 m.]]
Vaginalinis seksas ( – „makštis“) – įprastinis sueities būdas, viena iš pačių dažniausių sekso rūšių. Biologine prasme tai yra pagrindinis lytinių santykių būdas ir vienintelis fiziologiškai natūralus būdas žmonių dauginimosi funkcijai atlikti (kiti būdai yra pagalbiniai). Beveik visose kultūrose vaginalinis seksas laikomas tikriausia sekso norma, neretai kiti sueities būdai yra laikomi tabu.
Poveikis moteriai
Magnetinio rezonanso būdu atlikti matavimai parodė, kad vaginalinio sekso metu skirtingos moterys orgazmą patiria nevienodai – vienos dėl greitesnių, kitos – dėl lėtesnių judesių. Pastebima, kad orgazmo tikimybė yra didesnė, jeigu stimuliuojama priekinė ir viršutinė makšties sienelė.
1945 m.
Įvykiai
Nedatuoti
Mirtys
Nedatuota
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Hang-On
Hang-On – 1985 m. bendrovės „Sega“ išleistas arkadinio tipo žaidimas, pirmasis pasaulyje visu kūnu valdomas video žaidimas. Žaidėjas valdo motociklą ir lenktyniaudamas su kompiuterio valdomais motociklininkais per laiką turi laimėti lenktynes. Tai buvo vienas pirmųjų arkadinių žaidimų naudojusių 16-bitų grafiką ir „Sega“ „super mastelio“ technologiją, leidusią 2.5D grafikoje objektams judėti dideliu kadrų dažniu. Žaidimas taip pat buvo pritaikytas ir žaidimų konsolėms.
Kurkliečiai (Kazliškis)
Kurkliečiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Panemunio.
Biržų rajono savivaldybė
Biržų rajono savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos šiaurėje, Panevėžio apskrityje, Latvijos pasienyje. Centras – Biržai.
Geografija
Biržų rajono savivaldybės plotas 1476 km² (2,3 proc. Lietuvos ploto). Savivaldybės teritorija yra Mūšos-Nemunėlio žemumoje. Jos paviršius aukštėja iš šiaurės vakarų į pietryčius. Didžiausias aukštis 88 m ties Einoriais, mažiausias – 21 m ties Nemunėlio vidurupiu. Teritorijos šiaurės vakaruose yra dalis Linkuvos kalvagūbrio.
Geologija
Biržų krašto vidurio ir šiaurės vakarų dalyje yra apie 8000 karstinių įgriuvų. 4,5 proc. teritorijos užima durpynai, didžiausias, 1400 ha Purvų-Butniūnų durpynas. Vyrauja rudžemiai, išplautžemiai, yra smėlžemių, salpžemių, durpžemių, šlynžemių, pavieniais ploteliais apie Biržus – kalkžemių.
Iš naudingųjų iškasenų paminėtini gipsas, žvyras (Paąžuolė, Veliškėnai, Dukurniai ir kiti telkiniai), mineralinis vanduo (Likėnai), durpės, dolomitas.
Klimatas
Sausio vidutinė temperatūra 5,7 °C, liepos – 16,7 °C. Per metus iškrinta vidutiniškai 605 mm kritulių.
Vandenys
Biržų rajono savivaldybės šiaurės rytų, šiaurės ir šiaurės vakarų riba teka Nemunėlis, vidurine dalimi – jo intakas Apaščia, vakarine – Mūšos intakas Tatula. Yra 17 ežerų, 2 tvenkiniai, iš jų didžiausias – seniausias Lietuvoje dirbtinis Širvėnos ežeras.
Miškai
Miškingumas – 26,4 proc. Daugiausia miškų yra teritorijos rytuose, didžiausi – Biržų giria, Vabalninko šilas, Salamiesčio miškas, Medžvalkių miškas. Vyrauja beržynai, mišrieji miškai.
Istorija
Biržų rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Biržų apskrities 31 apylinkės. 1950–1953 m. rajonas priklausė Šiaulių sričiai. 1955 ir 1957 m. šiek tiek keistos ribos. 1959 m. prie rajono prijungta buvusio Vabalninko rajono 4 apylinkės ir Vabalninkas, 1962 m. prijungtos Rokiškio rajono 5 apylinkės. 1966 ir 1968 m. rajono ribos vėl šiek tiek pakeistos.
1959 m. prie Biržų rajono prijungta panaikinto Vabalninko rajono 4 apylinkės ir Vabalninkas, 1962 m. – Rokiškio rajono 5 apylinkės. Rajono ribos keistos 1955 m., 1957 m., 1966 m., 1968 m. ir 1985 m.
1995 m. vietoj Biržų rajono įsteigta Biržų rajono savivaldybė. Ji buvo pavaldi Panevėžio apskričiai. 2009 m. vasario 27 d. savivaldybės tarybos sprendimu Nr. T-16 įsteigtos 56 seniūnaitijos, papildomu spalio 26 d. sprendimu Nr. T-292 jų skaičius sumažintas iki 54.
Gyventojai
Biržų rajone 2007 m. buvo 33 498 gyventojų, 1 % visų Lietuvos gyventojų. Miesto gyventojų 53,7 %. Gyventojų tankumas 26 žm./km². Veikia 15 tradicinių religinių bendruomenių, iš kurių didžiausios katalikai, evangelikai reformatai ir evangelikai liuteronai.
Gyvenvietės
Didžiausios gyvenvietės (2021 m.):
Administracija
Savivaldybės atstovaujamoji valdžia – Biržų rajono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Biržų rajono savivaldybės administracija.
Seniūnijos
Rajone yra 8 seniūnijos (skliausteliuose – seniūno būstinė):
Partnerystės ryšiai
Miestai, su kuriais Biržų rajonas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Švietimas ir ugdymas
2002 m. savivaldybėje buvo 1 gimnazija, 5 vidurinės mokyklos, 10 pagrindinių, 1 jaunimo, 19 pradžios mokyklų, 3 darželiai mokyklos, 5 lopšeliai-darželiai, muzikos mokykla, sporto mokykla. 2008 m. Biržų rajono savivaldybėje yra šios bendrojo lavinimo mokyklos:
Kultūra
Savivaldybėje yra 20 kultūros centrų, 35 bibliotekos, Biržų krašto muziejus „Sėla“, Balio Sruogos, Boriso Dauguviečio memorialiniai muziejai.
Ekonomika
Visoje Biržų rajono savivaldybėje pagaminama 0,7 % Lietuvos pramonės produkcijos. Daugiausia pramonės įmonių yra Biržuose, kur sukoncentruota lininių verpalų ir audinių (bendrovė „Siūlas“), alaus, duonos gamyba, medžio apdirbimas.
Susisiekimas
Per Biržų rajono savivaldybę eina plentai Biržai-Rokiškis, Biržai-Kupiškis, Biržai-Pasvalys. 1977 m. nutiestas naftotiekis Navapolackas–Ventspilis–Mažeikiai dėl gedimų Rusijoje uždarytas. Veikia dujotiekio atšaka Vilnius-Ryga, elektros tiekimo linija Panevėžys-Pliavinios. Siaurasis geležinkelis Biržai-Panevėžys nebenaudojamas.
Ląstelės teorija
Ląstelės teorija – biologijos mokslo teorija, aprašanti ląstelių, kaip pagrindinių gyvųjų organizmų struktūrinių vienetų, savybes.
Šią teoriją suformulavo botanikas Matiasas Šleidenas 1838 m. ir zoologas Teodoras Švanas 1839 m. Ląstelės teorija tebėra svarbi ir šiandien. Ji buvo ne kartą patikrinta ir papildyta daugybe duomenų.
Teorijos atsiradimo galimybės susidarė tik XVII a. vidury ląstelių biologijos tyrimams pradėjus naudoti mikroskopą.
Dryžuotasis ruonis
Dryžuotasis ruonis (Phoca fasciata) – tikrųjų ruonių (Phocidae) šeimos ruoniai, paplitę Ramiojo vandenyno šiaurinėje dalyje ir Arkties vandenyse, Beringo, Ochotsko jūrose, sezoniškai atplaukia ir į Čiukčių, Boforto jūras, Japonijos jūros šiaurinę dalį, nuklydę buvo pastebėti ir prie Kalifornijos krantų.
Suaugusio individo kūno masė būna 70–80 kg, daugiausiai užauga iki 148 kg. Minta krevetėmis ir kitais vėžiagyviais, kalmarais, menkėmis, silkėmis, stintenėmis, otais, unguriais.
Niflheimas
Niflheimas – ledo ir šalčio pasaulis skandinavų mitologijoje, esantis Ginungagapo tuštumos šiaurėje. Kartais tapatinamas su Helheimu. Niflheime asai sukūrė Helheimą, kurio valdove tapo Helė.
Ginungagape susitiko ledai iš šiaurės (Niflheimo) ir ugnies kibirkštys iš pietų (Muspelheimo). Jie suformavo eitrą (eterį), iš kurio greitai susiformavo pirmoji būtybė milžinas Imiras ir pirmapradė karvė Audumla.
Visbičo ir Fenlando muziejus
Visbičo ir Fenlando muziejus – istorijos muziejus Visbiče, Jungtinėje Karalystėje. Muziejus įsikūręs šalia Visbičo pilies ir Šv. Petro ir Šv. Pauliaus bažnyčios.
Istorija
1835 m. įkurta Visbičo muziejaus draugija. Augant muziejaus eksponatų skaičiui 1847 m. atidarytas dabartinis muziejaus kompleksas šalia miesto pilies. Tuo metu kompleksas priklausė muziejaus ir literatų draugijoms. 1877 m. vieninteliu komplekso savininku tapo muziejininkai.
Ekspozicijos
Muziejus specializuojasi Anglijos istorija. Laikomi originalūs Čiarlzo Dikenso rankraščiai, Chauncy Hare Townshend užrašai, Thomas Clarkson daiktai ir parodomosios priemonės, kurios naudotos kalbose už prekybos vergais panaikinimą. Taip pat laikomi ir užsienio istorijos artefaktai. Vienas žinomiausių – Napoleono Bonaparto pusryčių servizas, kurį jis prarado Vaterlo mūšio metu.
Mindless Self Indulgence
Mindless Self Indulgence (MSI) – JAV punk roko, elektroninės techno muzikos grupė. Kolektyvas susikūrė 1997 m. Niujorke.
Mažasis ūsuotis
Mažasis ūsuotis arba mažasis ąžuolinis ūsuotis (Cerambyx scopolii) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas. Kūnas 17 - 28 mm, juodas, apaugęs labai smulkiais pilkšvais plaukeliais. Priešnugarėlė su 6 – 8 skersinėmis raukšlėmis. Antenos ilgos.
Vabalai skraido gegužės – liepos mėnesiais.
Lietuvoje labai retas. Gyvena senuose, šviesiuose ąžuolynuose. Vystosi ąžuolo, skroblo ir kitų kietųjų lapuočių medienoje.
John Jay
Džonas Džėjus (1745 m. gruodžio 12 d. – 1829 m. gegužės 17 d.) buvo amerikiečių politikas, valstybės veikėjas, revoliucionierius, diplomatas, vienas iš Jungtinių Valstijų tėvų įkūrėjų, 1778-1779 metais Kontinentinio kongreso prezidentas, 1789-1795 metais – pirmasis JAV Aukščiausiojo teismo pirmininkas. Amerikos revoliucijos metu ir po jos, Džonas dirbo ambasadoriumi Ispanijoje ir Prancūzijoje, kur padėjo formuoti Amerikos užsienio politiką ir užsitikrinti palankias taikos sąlygas su britais ir prancūzais. Džonas kartu su Aleksandru Hamiltonu ir Džeimsu Madisonu buvo federalisto užrašų bendraautoris.
Naujosios Federalistų partijos lyderis Džonas Džei nuo 1795 iki 1801 metų buvo Niujorko valstijos gubernatorius. Eidamas šias pareigas, Džonas tapo pagrindiniu valstijos vergijos priešininku. Pirmieji du jo mėginimai išleisti įstatymus, užtikrinančius vergų išlaisvinimą, patyrė nesėkmę 1777 ir 1785 metais. Tačiau trečias kartas nemelavo, Džonui pasisekė 1799 metais. Naujasis vergus išlaisvinęs įstatymas galiausiai įsigaliojo Niujorko valstijoje dar prieš politiko mirtį.
1267 m.
1267 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Mirtys
Nedatuota
Liudvikas Adomas Jucevičius
Liudvikas Adomas Jucevičius (1813 m. gruodžio 15 d. Pakėvis, dab. Kelmės raj. – 1846 m. kovo 24 d. Lepelis, dab. Baltarusija) – Lietuvos tautosakininkas, etnografas, literatūrologas, rašęs lenkų kalba. Buvo žemaičių lietuviškojo sąjūdžio dalyvis, literatas ir kraštotyrininkas, aprašęs žemaičių krašto gyvenimą, papročius, pirmasis papasakojęs legendą apie Jūratę ir Kastytį. Slapyvardis – Liudvikas iš Pakėvio.
Biografija
L. A. Jucevičius gimė Žemaitijos bajorų šeimoje. Tėvai: Dominykas Jucevičius – bežemis Žemaitijos bajoras, tarnavęs Pakėvio dvare, kraštotyrininkas, išgyvenęs 112 metų, ir Ieva Gimbutaitė-Jucevičienė. 1823–1829 m. mokėsi Kražių gimnazijoje, vėliau buvo įstojęs į Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, bet jo nebaigė. 1838 m. baigė uždaryto Vilniaus universiteto Teologijos fakulteto vietoje įkurtą katalikų Dvasinę akademiją. Po to kunigavo Švenčionyse, 1840–1843 m. Svėdasuose. 1840 m. pakviestas mokyti Adomynės dvarininko maršalkos J. Žurausko vaikus įsimylėjo jo dukterį Malviną, apsisprendė nepalikti vienos moters su būsimu kūdikiu ir metė kunigystę. Tai buvo nepaprastai radikalus žingsnis to meto visuomenėje. Kadangi nebuvo kitų galimybių įteisinti ryšius su Malvina Žurauskaite, Jucevičius perėjo į stačiatikių tikybą kartu su savo išrinktąja ir ją vedė. Šis žingsnis išprovokavo kone visuotinį Jucevičiaus pasmerkimą to meto Lietuvos visuomenėje, buvo traktuojamas kaip politinė išdavystė, perėjimas į tarnybą krašto pavergėjams rusams. Jucevičius turėjo pasitraukti iš Lietuvos į Vitebsko guberniją, kur gavo mokytojo darbą. Likusį gyvenimą jis praleido neturėdamas galimybių tiesiogiai dalyvauti lietuvių tautinio atgimimo judėjime ir jaunas mirė. Buvo palaidotas Lepelio stačiatikių kapinėse. Jucevičiaus asmeninė drama darė jį apkalbų objektu to meto Lietuvos bajorų aplinkoje, netgi jo mirtis buvo sutikta su piktdžiuga.
Kultūrinė ir literatūrinė veikla
L. A. Jucevičius atstovavo besiformuojantį dvikalbių bajoriškos kilmės Lietuvos inteligentų sluoksnį, kurio kitas žymesnis atstovas Mikalojus Akelaitis. L. A. Jucevičius savo gimtomis kalbomis laikė tiek lietuvių, tiek lenkų kalbą, nors pats save laikė lietuviu, Lietuvos patriotu. Lenkų kalba jis skelbė savo kraštotyrinius ir publicistinius darbus, o lietuvių kalba – iš lenkų kalbos išverstų poezijos kūrinių fragmentus. Vienas pirmųjų vertė Adomo Mickevičiaus kūrinius į lietuvių kalbą. Kita vertus, Jucevičius skelbė lietuvių liaudies dainų lenkiškus vertimus. Savo kūryba Jucevičius atspindėjo to meto Lietuvos bajorijos dalyje ryškėjantį atsigręžimą į lietuvišką kultūrą, tautinio atgimimo tendencijas bei dviem kalbomis grįstos Lietuvos kultūros formavimosi užuomazgas.
Reikšmingiausi L. A. Jucevičiaus darbai: „Mokyti žemaičiai“ (1841), „Žemaitijos atsiminimai“ (1842), ir „Lietuva“ (1846)
Liudvigas Čibirovas
Liudvigas Čibirovas (g. 1932 m. lapkričio 19 d. Cchinvalyje) – Rusijos etnografas, istorikas, Gruzijos ir Pietų Osetijos politikas, pirmasis nepripažintos Pietų Osetijos respublikos prezidentas (1996–2001 m.).
Biografija
1956 m. Šiaurės Osetijos L. Chetagurovo vardo valstybino pedagoginio instituto Istorijos fakultete su pagyrimu baigė etnografijos specialybę. Baigė aspirantūrą, istorijos mokslų daktaras (habilituoto daktaro analogas). Nuo 1978 m. Pietų Osetijos valstybinio pedagoginio instituto rektorius, nuo 1993 m. spalio – Pietų Osetijos respublikos Aukščiausios Tarybos pirmininkas.
1927 m. pasaulio šachmatų čempionatas
right|thumb|400px|[[Aleksandras Aliochinas|A. Aliochinas (kairėje) žaidžia mačą su R. Kapablanka. Viduryje teisėjas Karlos Kerensijo. Buenos Airės, 1927 m.]] '''1927 m. pasaulio šachmatų čempionatas''' tai 1927 m. rugsėjo 16 – lapkričio 29 d. Buenos Airėse vykęs mačas tarp Chosė Raulio Kapablankos ir Aleksandro Aliochino. Buvo žaidžiama iki 6 pergalių. Bendras partijų skaičius nebuvo ribojamas. Esant rezultatui 5 : 5 R. Kapablanka išsaugotų titulą. Mačas pasibaigė pretendento pergale 6:3 (+6 -3 =25). Aleksandras Aliochinas tapo ketvirtuoju pasaulio čempionu.
Liudvigas Čibirovas
Biografija
1996 m. gegužės 16 d. L. Čibirovas ir Gruzijos prezidentas Eduardas Ševardnadzė Maskvoje pasirašė Memorandumą apie saugumo užtikrinimo ir Gruzijos-P. Osetijos konflikto šalių tarpusavio pasitikėjimo stiprinimo priemones. Šis dokumentas buvo labai svarbus ieškant taikaus konflikto sprendimo, kadangi jame pasirašiusios šalys įsipareigojo nenaudoti jėgos ar grasinimo jėga.
1927 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Čempionas
R. Kapablanka, kuris beveik 10 metų siekė mačo su E. Laskeriu, pats tapes čempionu, su titulu atsisveikinti neskubėjo. Jis nė kiek neabejojo, kad yra stipresnis už varžovus (tai rodė 1922 m. superturnyro Londone rezultatai – 13 taškų iš 15) ir pareiškė, kad prisilaikant tam tikrų sąlygų yra pasiruošęs primti iššūkį iš bet kurio varžovo.
Liudvigas Čibirovas
Biografija
1996 m. lapkričio 10 d. buvo išrinktas pirmuoju Pietų Osetijos prezidentu. 2001 m. prezidento rinkimus pralaimėjo (antruoju P. Osetijos prezidentu tapo Eduardas Kokoitys).
1927 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Čempionas
R. Kapablanka, jo žodžiais tariant, nusprendė padaryti galą ginčams ir nesusipratimams, kurie atsirasdavo dėl pastovių pasaulio šachmatų čempionato nuostatų nebuvimo. Jis kreipėsi į to meto vedančiuosius šachmatininkus – A. Aliochiną, A. Rubinšteiną, E. Bogoliubovą, R. Retį, G. Marocį, M. Vidmarą ir S. Tartakoverį,- ir pasiūlė paruošti tipinius pasaulio šachmatų čempionato nuostatus. Po diskusijų, pasibaigus Londono turnyrui 1922 m., galimi pretendentai: A. Aliochinas, A. Rubinšteinas, E. Bogoliubovas ir M. Vidmaras pasirašė R. Kapablankos parengtą pasaulio čempionato mačo nuostatų projektą, dabar žinomą, kaip Londono susitarimą.
Tačiau greitai pretendentai įsitikino, kad įveikti čempiono iškeltą kartelę ne taip paprasta. R. Kapablankos autoritetas buvo didžiulis – mecenatai neskirdavo pinigų pretendentams. „Kam švaistyti pinigus, kai rezultatas iš anksto žinomas“,- sakydavo jie. Nesėkmingai bandę surinkti reikalingą sumą pinigų (10 000 $) A. Rubinšteinas ir A. Nimcovičius vis tik siųsdavo kvietimus čempionui žaisti mačą. R. Kapablanka juos primdavo, bet laukdavo, kol surinks pinigus…
R. Kapablanka tuo laikotarpiu ne taip dažnai žaisdavo turnyruose. 1924 m. Niujorke jis, atsilikęs 1½ taško ir surinkęs 14½ iš 20, užleido pirmąją vietą E. Laskeriui. 1925 m. Maskvoje buvo tik 3-ias, kur į priekį praleido E. Bogoliubovą ir E. Laskerį. Tik 1927 m. jis atstatė savo įvaizdį, laimėjęs pirmąją vietą Niujorke (14 iš 20) ir aplenkęs 2½ taško A. Aliochiną. R. Kapablankai ši pergalė per daug padidino pasitikėjimą savo jėgomis, o tai iškrėtė piktą pokštą pasaulio čempionato mače Argentinoje.
Hiperbolė
Hiperbolė gali reikšti:
1927 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Pretendentas
Visas A. Aliochino šachmatų kelias – nuo turnyro prie turnyro – buvo pašvęstas vienam tikslui, kurio vardas: mačas dėl pasaulio čempiono titulo. Tačiau visuose turnyruose, kur žaidė pasaulio čempionas, jis užimdavo žemesnes už jį vietas. Turnyruose, kuriuose nežaisdavo E. Laskeris ir R. Kapablanka dažniausiai būdavo pirmas ir taip užsitarnavo 1-ojo pretendento statusą. 1926 m. jis pajuto, kad yra pasiruošęs kovai dėl pasaulio čempiono titulo ir rengdamas gastroles aktyviai ieškojo rėmėjų. Jų pavyko surasti Argentinoje, kur R. Kapablanka buvo labai populiarus. Atsirado norinčių pamatyti jį ir švęsti, kai jų numylėtinis, kuris anksčiau buvo du kartus buvęs Buenos Airėse, R. Kapablanka apgins savo titulą.
Prognozės prieš mačą
R. Kapablanka, visuomenės nuomone, buvo neginčijamas mačo favoritas. Tai rodė jo asmeninių susitikimų su A. Aliochinu suvestinė (+3=7). Be to ir R. Kapablankos triumfas Niujorke, kur jis ne tik užėmė pirmąją vietą, bet ir juodosiomis figūromis efektingai įveikė A. Aliochiną. Pretendentas buvo laikomas vos ne pasmerktu.
Antai R. Špilmanas tvirtino, kad „ Aliochinas nelaimės nei vienos partijos… Toje formoje, kokioje Kapablanka buvo Niujorke, jis gali dar daug metų sėdėti šachmatų soste“. Panašiai kalbėjo ir kiti ekspertai, manydami, kad tik stebuklas gali padėti pretendentui.
Tokiai nuomonei susidaryti ne paskutinį vaidmenį turėjo ir tai, kad A. Aliochinas faktiškai privalės nugalėti dviem taškais: mačui pasibaigus 5 : 5, čempionas išlaiko titulą. Kaip žinia, kai E. Laskeris 1911 m. reikalavo to paties, R. Kapablanka protestavo, tačiau tapęs čempionu, pats įtraukė šį punktą į mačo nuostatus. Kiti nuostatų punktai atitiko Londono susitarimą.
Mačo eiga
Mačas prasidėjo sensacingu R. Kapablankos pralaimėjimu. 1-ąją partiją jis žaidė nekaip ir jau 17 ėjimę turėjo beviltišką padėtį. Nors pretendentas užtruko realizuodamas persvarą, tačiau pergalė jam neišslydo. R. Kapablanka iš karto nepalūžo: jau 3-iojoje partijoje gražiai atsirevanšavo, o po to lengvai ir patikimai laimėjęs 7-ąją partiją išėjo į priekį 2 : 1.
Nors ir keista šitokia įvykių eiga, apramino A. Aliochiną ir jis pradėjo žaisti pilna jėga. Po puikios pergalės 7-ojoje partijoje R. Kapablanka irgi apsiramino, tikėjosi, kad viskas toliau vyks sėkmingai: lygiosios juodosiomis figūromis, pergalės baltosiomis. Bet to neatsitiko: 9-ojoje partijoje nors po debiuto ir turėjo iniciatyvą, bet varžovas tiksliais ėjimais išsprendė pakankamai sudėtingus uždavinius.
Tai buvo pirmas artėjančio persilaužimo simptomas. Pralaimėtos 11-a ir 12 partijos ne tik privertė kubietį suabejoti mačo sėkme, bet ir išvedė A. Aliochiną į priekį 3 : 2. Vienuoliktojoje partijoje R. Kapablanką pritrenkė, kaip A. Aliochinas gerai žaidė pabaigą. Po partijos jis prisipažino: „Taip laimėti aš nemoku“. Dvyliktoje partijoje reiškėsi abiejų varžovų nervinis išsekimas: kubietis perėmęs iniciatyvą žaidė išradingai ir turėjo šansų laimėti, bet nervai darė savo: vėl suklydo paskutinis…
Prislėgtas čempionas pradėjo daryti lygiąsias. Tam neprieštaravo ir pretendentas, tikėdamas, kad anksčiau, ar vėliau varžovas turės atakuoti. R. Kapablanka buvo arti pergalės 17-oje ir 20-oje partijose, bet A. Aliochinas sugebėjo išsigelbėti. Tai paveikė čempioną: jis nebematė kaip laimėti prieš varžovą.
Po to sekė triuškinanti 21-oji partija, kurią laimėjęs A. Aliochinas, kartu su paskutiniąja, 34-tąja, laikė geriausia visame mače. Joje pasireiškė jo gebėjimas puikiai įvertinti sudėtingas, dinamiškas padėtis. Pretendentas padidino persvarą iki 4 : 2 ir buvo netoli pergalės 22-ojoje partijoje, bet kubietis sugebėjo išsigelbėti ir kuriam laikui atgavo pasitikėjimą savo jėgomis. O A. Aliochinas, kuris 10 partijų žaidė įtempęs visas jėgas, prigeso.
Čempionas, supratęs, kad gali išgelbėti mačą, susiėmė ir pradėjo žaisti vis didesne jėga. Bet jį prigesino 27-oji partija, kurioje R. Kapablanka, atsakydamas į pretendento „nevilties“ šachą, pilnai laimėtoje padėtyje, pasitraukė karaliumi į ne tą laukelį ir vietoj pergalės – lygiosios. Nesugebėjo čempionas laimėti ir 28-osios partijos, nors laimėjo 29-ąją. Po 31-osios partijos, kurioje kubietis išleido pergalę, tapo aišku, kad „karūnos“ R. Kapablanka nebeišlaikys, nes atgijusio varžovo jau nebesustabdys. Tai ir parodė sekusios partijos. A. Aliochinas, laimėjęs 32-ąją ir 34-ąją partijas pasiekė reikalingas šešias pergales – 6 : 3 ir tapo ketvirtuoju pasaulio šachmatų čempionu.
Po mačo
E. Laskeris pasveikinęs naująjį čempioną pareiškė:
„Kapablankos – Aliochino mačo reikšmė svarbi visam šachmatų pasauliui. Tai ne tik strateginių principų ir teorinių variantų, bet ir žaidimo kultūros atjauninimas… To aiškiai reikėjo, tam, kad išvengtume mūsų menui grėsusios stagnacijos!“
Savo knygoje apie mačą A. Aliochinas rašė: „Man pergalę atnešė psichologinis pranašumas… kubietis beveik visą laiką žaidė remdamasis savo puikia intuicija. Dabar šachmatų kovoje reikia giliai pažinti žmogaus prigimtį ir žinoti varžovo psichologine būkle. Anksčiau kovodavo tik su figūromis, o dabar ir su varžovu – jo valia, nervais, asmeninėmis savybėmis ir ne paskutinėje vietoje – su jo garbės troškimu. Tai turi ypatingą reikšmę…“
Kapablanka pripažino, kad „mače vyko įnirtinga kova ir varžovas buvo geresnis, todėl užsitarnavo sėkmę“.
Vėlesniais metais svarbiausių mačo įvykių vertinimą pateikė ir J. Averbachas:
„ Nereiktų atmesti svarbaus kovos aspekto – psichologinio. Pagalvokim: kaip atsitiko, kad R. Kapablanka, neabejotinai geriausias „technikas“ pasaulyje, nelaimėjo techniškai laimėtinų padėčių 27-oje ir 31-oje partijose? A. Aliochinas, kai buvo laikinai praradęs „karūną“ (prieš M. Euvę), aiškino savo atsisakymą pereiti į techninę pabaigą tuo, kad „paprasčiausiai negalėjau pasitikėti savo ištverme ir nervais, kurių prireiktų norint laimėti tokią pabaigą“.
Būtent: technika reikalauja nervų. Su jais R. Kapablankai, dviejų mėnesių maratono finišo tiesiojoje, nebuvo viskas tvarkoje. Todėl jis ir nesugebėjo laimėti padėčių, kurias, kitomis aplinkybėmis, būtų lengvai laimėjęs“.
Aidas Marčėnas
Aidas Marčėnas (g. 1960 m. rugsėjo 24 d. Kaune) – lietuvių poetas, kritikas, Lietuvos rašytojų sąjungos narys, Nacionalinės premijos laureatas.
Periodikoje yra bendradarbiavęs kaip literatūrinės spaudos apžvalgininkas. Mėnraštyje Metai, savaitraščiuose Literatūra ir menas, Šiaurės Atėnai yra paskelbęs daug eseistinių lietuvių literatūros apžvalgų ir kritinių straipsnių apie įvairius jos autorius, reiškinius. Lietuvių poezijoje atgaivino soneto žanrą.
Biografija
Gimė Kaune, tačiau nuo 1964 m. gyvena Vilniuje. Jaunystę praleido „gorkyne“ (taip vadinta M. Gorkio, dabartinė Pilies ir Didžioji g. Vilniuje), kur būriuodavosi vadinamasis „alternatyvus“ jaunimas, ieškąs visuotinai nepriimtų saviraiškos galimybių.
Baigė Vilniaus 22-ąją vidurinę mokyklą, vėliau kurį laiką studijavo Vilniaus konservatorijoje.
2005 m. poetas apdovanotas Nacionaline premija „už klasikinių vertybių ir šiuolaikiškumo dermę poezijos knygose“.
Kūrybos bruožai
Poetas labai daug dėmesio skiria eilėraščio formai, skambesiui, rimui, ritmui. Ir turinys dėl to nė kiek nenukenčia.
Pirmųjų eilėraščių rinkinių lyrika skaidri ir muzikali, vėlesniuose rinkiniuose greta silabotonikos atsiranda verlibrai. Kūryboje matyti ryški ir subtili stilizacija.
A. Marčėno lyrika meditacinė. Gyvenimo prasmė – pats buvimas, gebėjimas išgyventi momentą. Klausimas apie prasmę eilėraščiuose dažnai yra beprasmis. Ar verta vargintis ieškant į jį atsakymo? Galima eiti dar toliau ir ginčyti tokio klausimo kėlimą apskritai. Tai darė dzenbudistai. Poetui mąstytojui eilėraštyje klausimo neatsakomumas nesukelia nei liūdesio, nei beprasmybės jausmo. Susidūrus su siena galima beviltiškai daužyti į ją galvą, bet galima paprasčiausiai į ją atsiremti ir toliau jaukiai medituoti. Ramiai tenkintis tuo, kas duota, pastebint prasmės prisodrintą kiekvieną gyvenimo akimirką.
Iš kitų labiau išsiskirianti A. Marčėno knyga yra „Ištrupėjusios erdvės“, pasižyminti itin plačiu lietuvių literatūros kontekstų sluoksniu. Tai vien iš rytietiškų eilėraščių – tankų – sudarytas rinkinys. Beveik dviejuose šimtuose griežtos struktūros lakoniškų eilėraščių skleidžiasi kasdien patiriami išgyvenimai, dabartinio pasaulio ir žmogaus būsenos, aktualūs apmąstymai. Knygoje ryškiausias „sankalbų“ ciklas, tęsiantis poeto pokalbį su mirusiais meno žmonėmis.
Bibliografija
Poezija:
Proza:
Sudarė:
Šviesos maskuotė
Šviesos maskuotė – kompleksas priemonių, leidžiančių paslėpti šviesą (paprastai sklindančią iš šviestuvų, žibintų, prožektorių) kaip demaskuojančius kariuomenės buvimo ar judėjimo, karinių ir civilinių objektų buvimo požymius.
Taikoma karo metu ar gresiant karo veiksmams. Plačiai naudota XX a., kad apsisaugoti nuo priešo aviacijos antpuolių, kuomet lakūnai orientuodavosi vizualiai. Šviesos maskuotė buvo svarbi ir pakrantės miestams ir gyvenvietėms, kurios turėjo apsisaugoti nuo priešo antvandeninių ir povandeninių laivų apšaudymo.
Šiais laikais, kai karinės navigacijos ir orientacijos priemonės ištobulintos, šviesos maskuotė mažai apsaugo nuo technologiškai pažangaus priešininko veiksmų.
Antro pasaulinio karo metu aviacijai rasti taikinius padėdavo ypatingi radijo navigacijos metodai (pvz., kryptingų besikertančių radijo bangų spindulių naudojimas), radarai oras - žemė (pvz., H2X radaras). Dabar šviesos maskuotė neapsaugo stacionarių taikinių nuo palydovinės (pvz., GPS) ir inercinės navigacijos priemones naudojančių raketų ir pan. ginklų.
Šviesos maskuotės priemonės:
Kurklietiškis
Kurklietiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Rokiškio.
Gytis Urba
Gytis Urba (g. 1991 m. sausio 1 d.) – Lietuvos futbolininkas. Baigė Marijampolės futbolo mokyklą. Rungtyniauja krašto gynėjo pozicije. Vyrenysis brolis Dovydas Urba taip pat yra futbolininkas.
A lygoje debiutavo 2009 metų sezone, varžybose prieš LKKA-Teledemą.
Georgijus Jefremovas
Vertimai
Pirmasis vertimas publikuotas 1970 m. Į rusų kalbą vertė J. Baltrušaičio, Maironio, S. Nėries, B. Sruogos, J. Marcinkevičiaus, M. Martinaičio, B. Brazdžionio, H. Radausko, S. Gedos, T. Venclovos, A. Marčėno, A. Šlepiko, S. Parulskio, J. Kelero eiles; A. Bučio, J. Kunčino, M. Ivaškevičiaus prozos kūrinius; E. Gudavičiaus „Lietuvos istoriją“.
Kūryba
Išleido aštuonis eilėraščių rinkinius, publicistikos rinkinį „Vieni kitiems mes esame žmonės“ (1991 m.).
Ilja Rudas-Gercovskis
Ilja Rudas-Gercovskis (g. 1929 m. rugsėjo 13 d. Kaune – 1968 m. birželio 14 d. Vilniuje) – lietuvių kino scenaristas ir režisierius.
Biografija
1952 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, 1967 m. – Aukštuosius scenaristų ir režisierių kursus Maskvoje.