cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valansas
Pro miestą einančiu geležinkeliu važinėja greitieji „TGV“ traukiniai, užtikrinantys pastovų susisiekimą su Marseliu, Paryžiumi bei kitais miestais. 2010 m. kovą Valanse buvo atidaryta dviračių dalinimosi sistema Libélo, turinti apie 400 dviračių ir leidžianti už tam tikrą kainą jais naudotis, pasiimant juos iš 18 mieste esančių taškų.
Miestų partnerystė
Valansas partnerystės ryšiais susietas su šiais miestais:
Konsistorija
miniatiūra|200px|right|Pirmoji konsistorija prie popiežiaus [[Pijus X|Pijaus X]] Konsistorija (, 'pasitarimo, susirinkimo vieta') – kardinolų susirinkimas, kuriam pirmininkauja popiežius, skirtas aptarti Romos Katalikų Bažnyčiai svarbius klausimus; evangelikų liuteronų Bažnyčios valdymo organas; stačiatikių vyskupijos įstaiga, atliekanti bažnytinės administracijos ir bažnytinio teismo funkcijas.
Katalikų Bažnyčioje
Pradžioje konsistorija buvo vadinama Senovės Romos imperatorių taryba, kuri užsiėmė įstatymų leidyba. Pirmosios žinios apie konsistorijas kaip kardinolų susirinkimus siekia IX a. pirmąją pusę. Nuo XI a. konsistorija ėmė spręsti visus klausimus, susijusius su tikėjimu ir bažnytine drausme, eilinių vidaus ir užsienio politikos problemų bažnytinėje valstybėje sprendimu. Viduramžiais kardinolų susirinkimų reikšmė išaugo, jie buvo sušaukiami kartą per mėnesį ar dažniau. Paprastai konsistorijos būdavo surengiamos vienuose iš popiežių rūmų, o nuo 1870 m. – tik Vatikane. Jos buvo slaptos, pusiau slaptos, viešos, neeilinės. Slaptos konsistorijos rinkosi Apaštalų rūmuose, atviros – Šventojo Petro bazilikoje ar Siksto koplyčioje. Šiuo metu rengiamos tik slaptos ir viešos konsistorijos Apaštalų rūmų antrajame aukšte esančioje Konsistorijų salėje.
Evangelikų Reformatų Bažnyčioje
Evangelikų Reformatų Bažnyčios valdymo organas, veikiantis tarp Sinodo susirinkimų kaip aukštesnioji kolegiali sprendžiamoji institucija. Ją sudaro ir dvasininkai, ir pasauliečiai. Konsistorijai pirmininkauja pasaulietis prezidentas arba jį pavaduojantis viceprezidentas, visuomet renkamas iš kunigų. Konsistorija reguliariai renkasi į eilinius posėdžius. Konsistorijos prezidentas gali šaukti ir neeilinius posėdžius. Konsistorija, kaip žemesnioji Sinodo institucija priima protokolinius sprendimus. Gali šaukti neeilinį Sinodo suvažiavimą, paskirti šio suvažiavimo vietą ir laiką. Taip pat gali išreikšti nepasitikėjimą generaliniam superintendentui, sustabdyti jo įgaliojimus. Tačiau tuomet galutinį sprendimą priima Sinodas. Jei Sinodas nepalaiko konsistorijos sprendimo, konsistorija privalo atsistatydinti, skelbiami naujos kadencijos konsistorijos rinkimai.
Gregorio Allegri
thumb|right|220px| Gregorijaus Alegrio portretas
Gregorijus Alegris (, 1582 − 1652 m. vasario 17 d.) – italų dainininkas ir kompozitorius. Pagarsėjęs vienu žinomiausių renesanso muzikos kūrinių „Miserere“.
Biografija
Gregorijus Alegris gimė 1582 m. Romoje. Vėliau buvo spekuliuota, kad jis esą buvo kilęs iš žymaus renesanso dailininko Antonijo Alegrio Koredžo giminės. Šiuo metu nustatyta, kad ši versija neturi pagrindo. Gregorijaus giminė buvo kilusi iš Milano. Gregorijus Alegris anksti buvo apmokytas choro berniuku. 1604 m. jis įstojo dainuoti tenoru San Luigi dei Francesi bažnyčios chore. Bažnyčios choro vadovu buvo žymus Romos kompozitorius Giovanni Maria Nanino, iš kurio Gregorijus išmoko kurti muziką senu Nanino mokytojo, žymiojo renesanso kompozitoriaus Palestrinos kontrapunkto metodu.
1607−1621 m. Gregorijus Alegris dainavo ir kūrė muziką Fermo miesto katedros, po to − Tivolio katedros choruose. Jo brolis Domenico Allegri irgi tapo garsiu dainininku. 1618−19 m. G. Alegris publikavo 2 tomus koncertų 5 balsams, 1620-21 m. − du tomus motetų 6 balsams. 1629 m. gruodžio 6 d. G. Alegris įstojo dainininku į popiežiaus Urbono VIII chorą, kuriame dainavo iki gyvenimo pabaigos. Urbonas VIII pats pakvietė Gregorijų į atsilaisvinusią chore vietą. 1630-ųjų dešimtmetį sukūrė savo garsųjį kūrinį „Miserere“, kuris nuo to laiko buvo atliekamas kiekvienais metais popiežiaus choro Šventąją savaitę. Gregorijus Alegris parašė 5 mišias, 2 Jeremijo raudų variantus, specialiai pritaikytus Siksto koplyčios akustikai. Vėlesniu gyvenimo periodu dar parašė motetų. Gregorijus Alegris mirė 1652 m. vasario 17 d. Romoje. Palaidotas Santa Maria in Vallicella bažnyčioje.
Miserere
„Miserere“ (piln. „Miserere mei, Deus“, liet. „Pasigailėk manęs, Viešpatie“) yra neabejotinai garsiausias Gregorijaus Alegrio kūrinys ir, tikriausiai, vienintelis dėl kurio jis žinomas. Sukurtas baroko epochoje „Miserere“ yra vienu garsiausių vėlyvojo renesanso polifoninės muzikos pavyzdžių. Tai aiškinama tuo, kad popiežiaus choras buvo ypač konservatyvus ir Gregorijus Alegris, anksčiau kūręs barokines kompozicijas, buvo priverstas kūrinius, atliekamus Siksto koplyčioje, kurti renesanso muzikos korifėjo Palestrinos dvasioje. Kūrinys sukurtas Vulgatos 51 psalmės motyvais (pagal graikišką numeraciją − 50-os psalmės). "Miserere", spėjama, sukurtas apie 1638 m., pirmąkart užrašytas 1661 m.(MSS 205 ir 206 manuskriptai Vatikano bibliotekoje).
„Miserere“ yra parašytas dviem chorams: 5 balsų ir 4 balsų. Abiejų chorų partijos atskiriamos homofoniniu motyvu. Chorų kupletai pakartojami 4 kartus, o 5-ojo pabaigoje abiejų chorų melodijos susilieja suformuodamos kūrinio finalą. „Miserere“ tikriausiai garsiausias ir geriausiai atpažįstamas fragmentas yra mažojo choro kupleto aukštąją C natą pasiekiantis vieno balso motyvas. Tik atlikta Siksto koplyčioje „Miserere“ padarė didžiulį įspūdį. Teigiama, kad pagrindinis „Miserere“ įspūdingumo akcentas slypi jo atlikime, o ne notacijoje. Popiežius uždraudė kitiems kopijuoti „Miserere“ grasindamas ekskomunikacija. „Miserere“ buvo išskirtinai atliekama Siksto koplyčioje 2 kartus Šventąją Velykų savaitę. Nepaisant draudimų iki 1770 m. buvo žinomi 3 oficialūs kūrinio užrašymai už Vatikano sienų. Vienas priklausė Portugalijos karaliui, antras − kompozitoriui ir pedagogui Padre Giovanni Battista Martini (1706-1784), trečias buvo imperatoriškojoje bibliotekoje Vienoje.
Viena istorija byloja, kad imperatoriaus Leopoldo I prašymu popiežius leido „Miserere“ kopiją pasiųsti į Vieną tam, kad ją būtų galima atlikti imperatoriaus koplyčioje. Tačiau atliktas kūrinys nepaprastai nuvylė publiką. Imperatorius Leopoldas I pamanė, kad buvo atsiųstas visai kitas kūrinys ir pasiskundė popiežiui. Popiežius nušalino Siksto koplyčios choro kapelmeisterį, kuriam buvo patikėjęs užrašyti „Miserere“. Kapelmeisteris bandė įtikinti popiežių, kad kūrinio vertė yra atlikime, kurio tiesiog nesugeba pakartoti kiti chorai. Kapelmeisteris vyko į Vieną išdėstyti reikalo imperatoriui. Jo misija buvo sėkminga ir jis buvo vėl priimtas atgal į savo postą.
Kita garsi istorija apie „Miserere“ įtraukia Mocartą. 1769 m. Mocartas, tuomet 12-os metų amžiaus, keliavo į Italiją ir atvyko į Romą kaip tik „Miserere“ atlikimo metu. Pirmą kartą, trečiadienį išgirdęs kūrinį Siksto koplyčioje Mocartas esą užrašė visas jo natas iš klausos ir penktadienį grįžo išklausyti „Miserere“ antrą kartą tam, kad pataisytų kelias vietas. Po to Mocartas 1770 m. rugpjūtį Bolonijoje susitiko su Pedro Martini ir su anglų muzikos istoriku Charles Burney, kuris esą nurašė Mocarto „Miserere“ variantą. Tikrieji faktai nežinomi. Mocarto užrašytasis variantas neišliko. Spekuliuojama, kad Mocartas iš tikro jau anksčiau buvo susipažinęs su „Miserere“ ir Charles Burney kopiją galėjo gauti iš kitų šaltinių. Kaip ten bebūtų, 1771 m. pabaigoje Charles Burney publikavo „Miserere“ Londone, tokiu būdu atskleisdamas tuo metu legendiniu jau virtusio kūrinio paslaptį plačiajai visuomenei. Visgi, Charles Burney publikavo tik natas, be specialių ornamentuočių (abbellimenti), kurios padėdavo teisingai atlikti kūrinį. Šiuolaikinė „Miserere“ versija yra daugelio vėlesnių ornamentuočių užrašymų ir perrašymų pasekmė, įskaitant ir garsiąją aukštąją C natą. Kaip „Miserere“ buvo iš tikro atliekama Siksto koplyčioje, tikriausiai liks nežinoma.
Tarp „Miserere“ įrašų tikriausiai garsiausas yra The Tallis Scholars 1980 m. Mertono koledžo koplyčioje Oksforde“ įrašyta versija (įrašas įtrauktas tarp 50 geriausių visų laikų klasikinės muzikos įrašų „BBC Music Magazine“).
768 m.
768 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Rugpjūtis
Bomba
thumb|235px|GBU-43/B Massive Ordnance Air Blast bomba Bomba – tai amunicijos vienetas, sprogstamasis mechanizmas – dažniausiai koks nors indas, pripildytas sprogstamųjų medžiagų (pvz., TNT) ir yra skirtas sprogimo metu padaryti kuo daugiau žalos. Bombos esminis skirtumas nuo kitų sprogstamų įtaisų – laisvas kritimas naudojant Žemės traukos jėgą ir nuo smūgio suveikiantis sprogdiklis.
Ričardas Darškus
Biografija
1940–1946 m. mokėsi Kaišiadorių gimnazijoje. 1946–1951 m. studijavo Kauno politechnikos institute. 1952–1953 m. Kauno politechnikos instituto, 1956–1961 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas.
Bomba
Šiais laikais žodis bomba paprastai reiškia aviacines bombas.
Ričardas Darškus
Biografija
1961–1965 m. Vandens išteklių naudojimo ir apsaugos valdybos prie LSSR MT viršininko pavaduotojas. 1965–1988 m. LSSR melioracijos ir vandens ūkio ministerijos Vyriausiosios vandens išteklių valdybos viršininkas. Nuo 1967 m. SSRS ir Lenkijos darbo grupės pasienio upių vandens kokybės kontrolės klausimais vadovo pavaduotojas. 1988–1990 m. Ekologinių tyrimų informacijos centro skyriaus viršininkas. 1990–1991 m. Aplinkos apsaugos departamento Vandenų valdybos išteklių skyriaus vadovaujantis inžinierius.
Bomba
Artilerinės bombos ir granatos
Viena seniausių terminas bomba prasmių – sprogstamasis artilerijos sviedinys, pripildytas parako (pirmieji sviediniai būdavo nesprogstami pilnaviduriai akmeniniai ar ketiniai rutuliai). Pagal tai vienas iš artilerijos pabūklų tipų vadinamas bombarda, vienas artileristo (arba artileristo karinių laipsnių) pavadinimų yra bombardyras, o apšaudymas tokiais sviediniais vadinamas bombardavimu.
Ričardas Darškus
Biografija
Masinio ir sportinio turizmo Lietuvoje pradininkas ir organizatorius. Nuo 1953 m. sporto draugijų ir organizacijų sąjungos respublikinės tarybos turizmo sekcijos, 1959–1960 m. Lietuvos turizmo federacijos pirmasis pirmininkas. 1966–1987 m. Lietuvos gamtos apsaugos draugijos vandens apsaugos mokslinės-metodinės komisijos pirmininkas. Palaidotas Kaišiadorių kapinėse.
Bomba
Artilerinės bombos ir granatos
Sprogstamieji artilerijos sviediniai, svėrę daugiau kaip pūdą (16 kg), buvo vadinami bombomis, o svėrę mažiau – granatomis. Šiais laikais abu šie pavadinimai pasenę.
Teroristų bombos
Viena pasenusių žodžio bomba prasmių – rankinė granata. Dabar žodis bomba šia prasme nebevartojamas.
XIX a. viena politinės kovos priemonių tapo valdovų ir vyriausybės narių žudymas naudojant savos gamybos granatas, kurias teroristai svaidydavo į savo taikinius. Tokios granatos buvo vadinamos bombomis. Karinėje srityje žodis bomba 'granata' išnyko, o terorizmo srityje išliko ir dabar bomba neteisingai vadinami tiek svaidomi sprogstami įtaisai (turėtų būti – granatos), tiek nešiojami (pvz., vadinamieji šachidų diržai) bei įtaisyti automobiliuose ar statiniuose (turėtų būti vadinami minomis).
Aviacinės bombos
Aviacinės bombos – specialiai sukonstruoti sprogmenys, skirti mėtyti iš orlaivių (paprastai – lėktuvų).
Ėmus lėktuvus naudoti kaip kovinius, pirmiausia iš jų svaidydavo rankines granatas, o vėliau – specialiai sukonstruotas aviacines bombas.
Egzistuoja ir bombos su silpnais užtaisais, kurie skirti ne taikiniui naikinti, o tam tikram bombos kroviniui išsklaidyti. Pvz., cheminės bombos (išsklaidančios kovines nuodingąsias medžiagas), agitacinės bombos (išsvaidančios popieriaus lapelius atsišaukimus).
Giluminės bombos
Dabar giluminės bombos dažniausiai iššaunamos specialiais laivų pabūklais arba mėtomos iš lėktuvų ar sraigtasparnių. Aviacinės giluminės bombos kartu yra ir aviacinių bombų rūšis.
Edmundas Leonavičius
Edmundas Leonavičius (g. 1955 m. gruodžio 5 d. Mosėdyje, Skuodo rajonas) – Lietuvos aktorius.
Biografija
1973-1977 m. studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (Irenos Vaišytės kursas). 1977-1991 m. vaidino Šiaulių dramos teatre. 1991 m. pabaigoje su režisiere ir žmona A.Bagatyryte įkūrė netradicinio teatro studiją „edmundo studija 3“, jos aktorius-vadovas, vaidina monovaidinimuose, kuriuos rodė tarptautiniuose renginiuose Egipte, Baltarusijoje, Danijoje, Olandijoje, Suomijoje, Tunise, Čekijoje, Vokietijoje, Rusijoje, Austrijoje ir kitur.
Stažavosi Senegale. 1999 m. inicijavo pirmą Afrikos Dienos minėjimą Lietuvoje (1999). Su A. Bagatyryte surengė fotoparodų („Senegalietiškos meditacijos“, nacionalinėje UNESCO būstinėje Vilniuje; „Fiksavimai“, Šiaulių P.Višinskio viešojoje bibliotekoje ir kt.).
Konstantas Aleksandravičius
Konstantas Aleksandravičius (, gyveno XVIII a. antroje pusėje, minimas 1777-1794 m.) – Lietuvos baroko tapytojas.
Biografija
Mokėsi Simono Čechovičiaus ir Luko Smuglevičiaus 1750 m. įsteigtoje tapybos mokykloje Varšuvoje.
Mykolas Jeronimas Radvila
thumb|Rūmai Nieborove Mykolas Jeronimas Radvila (, 1744 m. spalio 10 d. – 1831 m. kovo 28 d. Varšuvoje) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Olykos-Nesvyžiaus linijos Klecko šakos, tėvas Martynas Mikalojus Radvila, motina Marija Trembicka. Broliai Juozapas Mikalojus Radvila, Antanas Mikalojus Radvila, sesuo Antanina Radvilaitė-Masalskienė.
Šeima
Žmona Helena Pšezdecka (1753−1821),Lietuvos didžiojo pakanclerio Antano Pšezdeckio (1718−1772) ir Katerinos Oginskos duktė.
Sūnus Liudvikas Mikalojus (Ludwik Mikołaj Radziwiłł, 1773–1830 m.), X Klecko valdytojas, vedė Mariją iš Vodzinskių giminės, Ksavero Valevskio našlę. Jų duktė Helena (1805–1827 m.) ištekėjo už Vilhelmo Radvilos, o sūnus Leonas Radvila (1808–1874 m.), XI Klecko valdytojas, buvo vedęs Sofiją Urusovą, bet vaikų neturėjo.
Dukterys Kristina Magdalena (Krystyna Magdalena Radziwiłł, 1776–1796 m.) ir Rožė Kotryna Radvilaitė (Róża Katarzyna Radziwiłł) mirė netekėjusios. Sūnus Karolis Lukas Radvila (Karol Radziwiłł) mirė kūdikis. Sūnus Andrius Valentinas Radvila (Andrzej Walenty Radziwiłł, 1780–1838 m.) buvo nevedęs. Duktė Anelė Radvilaitė (Aniela Radziwiłł, 1781–1808 m.) ištekėjo už Konstantino Adomo Čartoriskio.
Sūnūs Antanas Henrikas Radvila (Antoni Henryk Radziwiłł) ir Mykolas Gedeonas Jeronimas Radvila (Michał Gedeon Hieronim Radziwiłł) pratęsė giminę.
Asmenybė
Vedė Heleną Pšezdziecką, kuri buvo pagarsėjusi romanu su būsimuoju karaliumi Stanislovu Augustu, o ir vėliau neprieštaravo jos artimiems ryšiams su Rusijos ambasadoriumi baronu Otonu Štakelbergu, panaudodamas tai savo tikslams.
Dvarai
Paveldėjęs praktiškai tik Klecką, nes kiti dvarai buvo praskolinti, savo dvarininko karjerą pradėjo nuo gero ūkininkavimo. Jam sumaniai vadovaujant Ostruvas Vielkopolskis tapo vienu labiausiai klestinčių dvarų ne tik Abiejų Tautų Respublikoje, bet ir Europoje. Jo plotas siekė 700 ha.
Turto plėtrą pradėjo 1773 m. supirkdamas inkasuotas jėzuitų ordino žemes. Nieborove pasistatė naują rezidenciją, kurioje ir apsigyveno su žmona.
Padedant Targovicos konfederacijai atėmė Motiejaus Radvilos iš Šidlavos linijos teisę globoti mažametį Dominyką Jeronimą Radvilą, o tai dar gerokai padidino jo pajamas. Mirus Dominykui, padedant žmonai Peterburge įvykdė didžiausią savo turtinę operaciją, pagal kurią jo sūnui Antanui Henrikui 1814 m. buvo pripažinta teisė valdyti Olyką ir Nesvyžių, t. y. praktiškai jis vėl sujungė visas buvusias Radvilų žemes. 1823 m. netgi neleido atidalyti dalies turtų savo pirmagimiui Liudvikui Mikalojui, nors šiam teisybę teko įrodinėti ir teisme. Tik vaikaitis Leonas vėl buvo tapęs Klecko valdytoju, bet po jo mirties Kleckas vėl buvo prijungtas prie „Radvilų imperijos“.
Valstybės tarnyba
Anksti įsitraukė į politinę veiklą. Jo parašas yra ant 1773 m. Pirmojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo akto. Mirus Karoliui Stanislovui „Pone mielas“ išsireikalavo jo užimto Vilniaus vaivados posto. Dalyvavo Targovicos konfederacijoje, 1795 m. kartu su kitais didkais ir pareigūnais pasirašė Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo aktą.
Nuorodos
Trimitų herbo Radvilos lenkų kalba
Jurgis Aleksandravičius
Jurgis Aleksandravičius (, tikroji pavardė Jurgis Aleksa, 1819 m. sausio 3 d. Kumetiškiai, Kalvarijos apskritis – 1894 m. sausio 13 d. Varšuva, palaidotas Povonzkų kapinėse) – Lietuvos ir Lenkijos botanikas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Po 1831 m. sukilimo pakeitė pavardę. 1839 m. baigė Seinų mokyklą ir gavęs stipendiją, 1843 m. gamtos mokslų kandidato laipsniu baigė botaniką Sankt Peterburgo universitete. Studijuodamas konkurse už Peterburgo apylinkių gamtos tyrimus gavo aukso medalį.
Dirbo Varšuvos realinėje gimnazijoje gamtos mokytoju, kartu Meno mokykloje dėstė augalų anatomiją. 1857-1861 m. Varšuvos medicinos-chirurgijos akademijoje dėstė botaniką ir zoologiją. 1862 m. profesorius.
1862 m. perėjo į Varšuvos vyriausiąją mokyklą, 1869 m. vietoj jos įkūrus Varšuvos universitetą, jame dėstė iki 1878 m. 1864 m. Varšuvoje atkūrė Botanikos sodą, 1879 m. įkūrė pirmąją sodininkystės mokyklą. Iki 1886 m. Varšuvos pomologijos sodo direktorius, nuo 1887 m. Amatų ir žemdirbystės muziejaus direktorius. Populiarino šilkininkystę, bendradarbiavo spaudoje.
thumb|left|Jurgio Aleksandravičiaus kapas [[Povonzkų kapinėse, Varšuva]]
Sigurd Lewerentz
Sigurdas Leverencas (SV Sigurd Leverentz, 1885 m. liepos 29 d. Sando slėnis prie Harnosando – 1975 m. gruodžio 29 d. Lundas) – švedų architektas.
Biografija
thumb|left|Skogskyrkogardeno kapinių koplyčia 1905–1908 m. studijavo V. Čalmerso technikos koledže Geteborge. 1908–1910 m. dirbo Berlyne, Miunchene (pas architektas T. Fišerį ir kt.).
1910 m. įkūrė (su kitais) Laisvąją architektūros mokyklą Stokholme, kurioje propagavo regionalizmą, skatino naudoti vietines medžiagas ir architektūros formas. Nuo 1911 m. vertėsi privačia praktika Stokholme.
Žymiausias S. Leverenco projektas – Skogskyrkogardeno pietinės kapinės Stokholme (1915–1935 m., su architektu E. G. Asplundu; Pasaulio paveldo paminklas); čia suprojektavo neoklasicizmo formų Prisikėlimo koplyčią (1925 m.). Nuo ketvirto dešimtmečio projektavo racionalizmo ir funkcionalizmo krypties pastatus: Malmės miesto teatras (su architektas E. Lalerstedtu, D. Heldenu, 1933–1944 m.), Edstrando vila Falsterbo (prie Malmės, 1935 m.), Šv. Morkaus bažnyčia Stokholme (1960 m.), Šv. Petro bažnyčia Klipane (prie Helsingborgo, 1966 m.).
Yahoo!
'''Yahoo! Inc.''' – JAV interneto paslaugų bendrovė. Šią bendrovę įkūrė Jerry Yang ir David Filo 1994 m. sausį.
Tai viena iš lankomiausių interneto svetainių pasaulyje, ypač populiari JAV.
2005 m. kovą „Yahoo!“ kompanija įsigijo „Flickr“ socialinį tinklą.
2013 m. gegužės 30 d. „Yahoo!“ paskelbė apie savo ketinimą įsigyti „Tumblr“ už maždaug 1,1 mlrd. JAV dolerių. Sandoris baigėsi 2013 m. birželio 20 d.
Vesterhaningė
Vesterhaningė – miestas šiaurės Švedijoje, Stokholmo priemiestis, Siodermanlando provincijoje, Haninges savivaldybės centras.
Geografija
Vesterhaningė yra įsikūręs 25 km į pietus nuo Stokholmo
Vakilo mečetė
Vakilo mečetė – musulmonų šiitų mečetė, esanti Irano mieste Širaze, į vakarus nuo Vakilo bazaro. Pastatyta Zendų dinastijos valdymo metais (1751–1773 m.), atstatyta XIX a. valdant Kadžarams. Pavadinimas „vakil“ reiškia regentą. Šį titulą naudojo Zendų dinastijos pradininkas Karimas Chanas. Jo valdymo metais Širazas tapo šalies sostine, tuomet pastatyta daug religinių pastatų.
Vakilo mečetė užima 8 660 m² plotą, turi du ivanus (įėjimo arkas). Jie gausiai dekoruoti vietiniu dekoro stiliumi. Naktinės maldos salė užima 2 700 m² plotą, paremta 48 gausiai ornamentuotomis kolonomis. Minbaras pagamintas iš vientiso žalio marmuro luito. Prie mečetės įrengti 2 minaretai.
769 m.
769 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Valdas Dabkus
Valdas Dabkus (g. 1984 m. kovo 26 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis Utenos „Juventus“ komandoje.
Profesionalo karjerą pradėjo „Žalgirio“ dublerių komandoje 2001 m., 2002 m. vasarą perėjo žaisti Floridos „Air Academy“, kur žaidė iki 2003 m. sausio. 2003 m. sausio-vasario mėnesiais žaidė Kauno „TOPO Centro-Atleto“ komandoje, vėliau perėjo į Vloclaveko „Anwil“, kur žaidė iki 2003 m. gruodžio mėnesio, kai perėjo į Varezės „Metis“. Nuo 2005 m. vasario žaidė Liepojos „Livu Alus“. 2006 m. perėjo į Kauno „Atletą“. 2008 birželio mėn. pradžioje pasirašė vienerių metų sutartį su Kėdainių klubu. 2009 m. rugpjūčio mėn. viduryje sudarė sutartį su Kipro Larnakos "AEK" klubu. 2010 m. sausio pabaigoje sudarė sutartį su Prienų "Rūdupio" komanda. 2010 m. birželio viduryje sugrįžo į Kiprą ir žaidė "InterCollege Etha Engomis" komandoje. 2011 m. gegužės 28 d. pratęsė sutartį su Nikosijos komanda.
2012 m. liepos pradžioje iki sezono pabaigos buvo paskolintas Lenkijos Slupsko "Energa Czarni" klubui.
VfR Aalen
Verein für Rasenspiele 1921 Aalen e.V. (VfR Aalen) – Vokietijos futbolo klubas iš Aleno miesto, Badeno-Viurtembergo žemėje.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1921 m. Pastaraisiais metais žaidė žemesniuose divizionuose, o buvo iškopę į 2.Bundesliga, tačiau joje neįsitvirtino ir iškrito.
Swinging London
thumb|200px|right|Britų aktorės ir manekenės [[Twiggy „užkrėsta“ mini sijonėlių mada.]]
Swinging London – populiariai naudojamas terminas, apibūdinantis XX a. 7-ojo dešimtmečio antrosios pusės Londono kultūrines tendencijas. Šis, į naujoves ir modernumą orientuotas, optimizmo ir hedonizmo periodas siejamas su bendrąja to laikotarpio vakarų pasaulio kultūrine revoliucija. Pagrindinis pastarojo atgimimo stimulas buvo po Antrojo pasaulinio karo atsigaunanti Jungtinės Karalystės ekonomika. Terminas „prigijo“ visuomenėje po to, kai 1966 m. balandžio 15 d. žurnale „Time“ tuometinės miesto nuotaikos buvo pramintos, kaip swinging (liet. madingas).
Vokietijos futbolo varžybos 1932–1933 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1932–1933 m.
Kiekvienam savo pragaras
Kiekvienam savo pragaras – 1977 m. sukurta kriminalinė drama.
Brazilijos demokratinė darbininkų partija
Brazilijos demokratinė darbininkų partija (PDT, portug. – Partido demokratįko trabalhista) – Brazilijos kairiojo centro socialinės demokratijos krypties politinė partija.
Istorija
Įkurta 1979 m. birželio 17 d. emigracijoje Lisabonoje, reorganizavus Brazilijos darbininkų partiją, 1965 m. įkurtą Getulo Vargo ir Žoao Goularto (Partido trabalhista brazileiro). Partijos lyderiu tapo Leonelis Brizola. Partijos dokumentus padėjo parengti portugalų socialistų lyderis Marijas Soarešas, atstovavęs SI.
Ideologija
1980 m. gegužės 25 d. priimtoje programoje orientuojamasi į demokratinį socializmą, numatant bankų ir svarbiausių ekonomikos sričių nacionalizavimą, planinę ekonomiką, visišką užimtumą, socialinį ir sveikatos draudimą. Socialistų Internacionalo konsultacinis narys nuo 1986 m., tikrasis narys nuo 1989 m.
Veikla
1980 m. gegužės 12 d. L. Brizola po 15 metų tremties grįžo į Braziliją ir atgaivino partijos veiklą šalyje. Didžiausią įtaką turi Rio de Žaneire – valstijos gubernatoriumi jau pirmuosiuose demokratiniuose rinkimuose 1982 m. buvo išrinktas partijos lyderis L. Brizola. Senate 1982 m. gavo 2, kongrese 24 vietas, ir jas išlaikė iki 2002 m., kai laimėjo 5 vietas iš 81 senate ir 21 vietą iš 513 vietų Deputatų rūmuose. 2004 m. savivaldybių rinkimuose surinko 5,5 mln. balsų ir gavo 100 merų vietų bei 3252 vietas savivaldybių tarybose.
Partijos pirmininkai
Adresas: Rua Sete de Setembro, 141, 4º andar, Centro, Rio de Janeiro.
Kapjata
Kapjata  – miestas Paragvajuje, Centriniame departamente, 20 km į pietryčius nuo Asunsjono, Asunsjono aglomeracijoje. ~210 tūkst. gyventojų. Miestas įsikūręs prie kelių Asunsjonas-Enkarnasjonas (Ruta 1) ir Asunsjonas-Koronel Ovjedas (Ruta 2).
Miesto pavadinimas yra gvaranių kilmės, tačiau dėl jo tikslios reikšmės nesutariama. Sandas atã reiškia „kietas, tvirtas“. Vietiniai gyventojai sako, kad pavadinimas kilęs nuo vienos kietos žolės capi’i (capi’i atã). Pagal kitą versijas miestas pavadintas narsaus kasiko Capipi vardu.
Le Corbusier
Charles-Edouard Jeanneret (kūrybinis pseudonimas Le Corbusier,, 1887 m. spalio 6 d. – 1965 m. rugpjūčio 27 d.) – šveicarų kilmės prancūzų architektas ir rašytojas, XX a. modernistinės architektūros pionierius, urbanistas, brutalistas, skulptorius.
Biografija
Vėliau, nuo 1908 m. iki 1911 m., tobulinosi žymių Vienos, Paryžiaus ir Berlyno architektų studijose. 1911 m. lankėsi Graikijoje, Italijoje, Mažojoje Azijoje, kur turėjo galimybę susipažinti su šių šalių senovės architektūros paminklais bei folkloru. Grįžęs į Šveicariją, dėstė Šo de Fono Dekoratyvinio meno mokykloje, suprojektavo keletą pastatų. 1917 m. persikraustė į Paryžių. Pradėjo kartu dirbti su pusbroliu architektu P. A. Jeanneret. 1918 m. sutiko kubizmo krypties dailininką A. Ozenfant. Susidraugavę kartu tais pačiais metais paskelbė manifestą „Po kubizmo“, kuriuo paskelbė apie naują meno kryptį – purizmą. 1920 m. pradėjo leisti filosofijos ir meno žurnalą „L'Esprit Nouveau“. Jame suformulavo 5 naujųjų laikų architektūros taisykles, pradėjo savo straipsnius pasirašyti slapyvardžiu „Le Corbusier“. Nuo 1920 m. Paryžiuje ir jo apylinkėse suprojektavo modernizmo stiliaus vilų, kurių nauja estetika leido Le Corbusier vertinti kaip vieną iš europinės architektūros avangardo lyderių.
Parengė kelias dešimtis pasaulio miestų – Paryžiaus, Antverpeno, Stokholmo, Maskvos, Rio de Žaneiro, Alžyro ir kitų – urbanistinių projektų. Dėl įvairių priežasčių daugelis jų nebuvo įgyvendinti. Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, pagal jo parengtus projektus buvo atliktos Prancūzijos miestų Vogėzų Sen Djė ir La Rošelio rekonstrukcijos. Prisidėjo prie Jungtinių Tautų pastatų komplekso projekto Niujorke planavimo.
Nuo 1950 m. Marselyje, Vakarų Berlyne, Kembridže pradėjo projektuoti naujų formų pastatus, kurie šiuo metu įvardijami kaip brutalizmo, neoekspresionizmo stiliaus. Pakviestas Indijos valstijos Pendžabo vadovybės, nuo 1951 m. iki 1960 m. projektavo naująją jos sostinę Čandigarchą, taip pat daugelį šio miesto administracinių pastatų. Čandigarchas buvo pastatytas visiškai naujoje vietoje, jo statybą kuravo pirmasis Indijos ministras pirmininkas Džavaharlalis Nehru. Tarp kitų jo šio laikotarpio darbų išskiriama 1955 m. Rytų Prancūzijoje pastatyta Ronšano koplyčia bei 1960 m. atidarytas Tokijo Nacionalinis Vakarų meno muziejus. Vienas paskutiniųjų jo darbų buvo Harvardo universiteto Karpenterio vizualiųjų menų centro pastatas JAV, Kembridže.
David Filo
thumb|right|David Filo David Filo (g. 1966 m. balandžio 20 d.) – JAV verslininkas, kartu su Jerry Yang 1994 m. įkūręs bendrovę Yahoo!.
Karjera
1994 m. vasario mėnesį David Filo kartu su Jerry Yang sukūrė interneto svetainę pavadinimu „Jerry and David’s Guide to the World Wide Web“. Ji buvo kitų svetainių katalogas. Vėliau svetainė buvo pervadinta į „Yahoo!“
Le Corbusier
Biografija
Le Corbusier buvo vienas pirmųjų modernaus dizaino teoretikų ir praktikų. Jo karjera tęsėsi penkis dešimtmečius, o architektūriniai projektai buvo realizuojami centrinėje Europoje, Indijoje, Rusijoje, Pietų ir Šiaurės Amerikose. Jo socialistinės ir humanistinės pažiūros išreikštos urbanistiniuose ir architektūriniuose pasiūlymuose. 2016 m. septyniolika jo suprojektuotų pastatų buvo įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Jarmališkės (reikšmės)
Jarmališkės yra:
Bulkovizna
Bulkovizna – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Barglavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietus nuo Barglavo, 21 km į pietvakarius nuo Augustavo ir 70 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
770 m.
770 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Vokietijos futbolo varžybos 1933–1934 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1933–1934 m.
Ripai
Ripai arba Sovchoznojė (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pograničnojės kaimo gyvenvietės centras.
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1426 m. minimi Reppen. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Šventapilės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Pogranično apylinkės kaimas.
Svahiliai
Svahiliai (savivardis: waswahili) – Afrikos tauta, istoriškai gyvenanti Svahilių krante (Rytų Afrikos pakrantėje). Jie kalba svahilių kalba, kuri priklauso bantų kalboms.
Apibrėžimas
Svahiliai susiformavo maišantis vietos juodaodžiams bantams su atvykėliais arabais ir persais. Taip susiformavo savita mišri kalba, kultūra ir rasė, kurie ir apibrėžia svahilį. Taip pat svahiliais gali būti vadinamos jų civilizacijos įtaką patyrusios tautos, kurios neretai perimdavo ir kalbą, bet turi skirtingą tapatybę. Tokių svahilių suskaičiuojama apie 5-10 mln.
Istorija
X–XV a. buvo svahilių klestėjimas, kuomet visoje pakrantėje kūrėsi miestai valstybės, dalyvavę intensyvioje prekyboje su kitomis Indijos vandenyno tautomis: Lamu, Mombasa, Pemba, Kilva, Mozambikas, Sofala ir kt. Tuo metu ilgame ruože formavosi jų etniniai pogrupiai ir dialektai.
XVI–XVII a. svahilių miestus nukariavo portugalai, kurie neįtvirtino aktyvios administracijos, tik sunaikino įsitvirtinusius prekybinius tinklus ir nulėmė svahilių kultūros ir ekonomikos stagnaciją.
Antrasis svahilių atgimimas prasidėjo XVII a. II pusėje, kai didelę dalį jų istorinio regiono užvaldė islamiška Omano imperija, paskatinusi musulmoniškos svahilių kultūros atgimimą. Tuo metu buvo sukurti brandūs literatūros kūriniai, pastatyta daug miestų. XIX a. didžiąją dalį svahilių teritorijų užvaldė Zanzibaro sultonatas. Jam plečiant hegemoniją į žemyno gilumą, svahilių kalba tapo lingua franca milžiniškame Rytų Afrikos regione iki pat Kongo džiunglių. Šiuo metu šia kalba šneka daugiau nei 50 mln. žmonių.
XIX a. II pusėje svahilių gyvenamas teritorijas užvaldė kolonijinės valstybės: Britų imperija, Vokietija, Prancūzija. Iš šių kolonijinių valdų XX a. II pusėje gimė Afrikos valstybės.
Etniniai pogrupiai ir dialektai
thumb|150px|Svahilių kranto valstybės Dėl didelio gyvenamo arealo svahiliai dalinami į daugybę pogrupių, kuriuos apibrėžia saviti dialektai. Neretai dėl politinių priežasčių tie pogrupiai ir dialektai yra traktuojami kaip atskiros tautos ir kalbos:
Kultūra
Svahilių virtuvė paveikta afrikiečių, arabų ir indų tradicijų. Čia vartojama daug kokosų pieno, bananų, tokios daržovės kaip špinatai, okra. Taip pat skaninama daugybe vietinių pagardų: gvazdikėliais, kardamonu, pipirais ir pan. Vienas svarbiausių baltymų šaltinių yra žuvis, o vištiena ir ožkiena valgoma švenčių proga.
Stevie Ray Vaughan
Stevie Ray Vaughan (arba SRV, 1954 m. spalio 3 d. Dalase, JAV – 1990 m. rugpjūčio 27 d.) – bliuzo gitaristas. Jis laikomas vienu įtakingiausių elektrinio bliuzo atlikėjų. Su skirtingomis grupėmis ar muzikantais laimėjo net 6 Grammy apdovanojimus. Muzikos žurnalas Rolling Stone skyrė jam 7-ąją vietą tarp 100 visų laikų geriausiųjų gitaristų.
Stevie Ray Vaughan plačiausiai žinomas kaip pačioje aštuntojo dešimtmečio pabaigoje įkurtos grupės Stevie Ray Vaughan & Double Trouble lyderis, su kuria įrašė 4 albumus. 1982-siais bliuzmenas patraukė David Bowie dėmesį ir po metų jam padėjo įrašinėjant albumą Let's Dance. Bowie pasiūlė talentingam atlikėjui leistis su juo į koncertinį turą, tačiau SRV atsisakė, kad galėtų toliau koncertuoti su savo grupe. Stevie Ray Vaughan vis kartodavo, jog nori padėti savo broliui Jimmie Vaughan įrašyti albumą. Jam tai pavyko padaryti 1990 metais: brolių albumas buvo pavadintas Family Syle. Tais pačiais metais muzikantas žuvo sraigtasparnio katastrofoje, skubėdamas iš koncerto su Eric Clapton. Su pastaruoju ir susikeitė sraigtasparnio skrydžiais.
Live at Benaroya Hall
„Live at Benaroya Hall“ – amerikiečių alternatyvaus roko grupės „Pearl Jam“ dviejų diskų koncertinis albumas, išleistas 2003 m. spalio 22. Koncertas įrašytas „Benaroya Hall“ koncertų salėje Sietle, Vašingtone.
Albumo detalės
Koncertas buvo pilnai akustinis ir skirtas „YouthCare,“ ne pelno siekiančiai labdaros organizacijai, įsikūrusiai Sietle. Albumas taip pat buvo išleistas ir viniliniu pavidalu. Jį sudarė riboto, 2000 kopijų, keturių vinilinių plokštelių rinkinys. Kiekvienas rinkinys buvo numeruotas ranka ir visos kopijos buvo išparduotos vos per kelias valandas.
Albumas buvo išleistas BMG leidykloje, su kuria grupė pasirašė vieno albumo kontraktą. Vėliau grupė pasirašė kontraktą su šiai leidyklai priklausančia leidykla J Records ir joje išleido albumą „Pearl Jam“. „Live at Benaroya Hall“ debiutavo 18 „Billboard 200“ topo vietoje ir per pirmą savaitę JAV buvo parduota 52,000 kopijų.
Boleslav Daškevič
Boleslav Daškevič (g. 1948 m. liepos 22 d. Baušiuose, Šalčininkų rajonas) – Lietuvos ir Šalčininkų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1971–1973 m. Gusevo Butų eksploatavimo įmonės vyriausiasis inžinierius, viršininko pavaduotojas. 1973–1984 m. Šalčininkų rajono Gyventojų buitinio aptarnavimo kombinato vyriausiasis inžinierius. 1984–1985 m. Šalčininkų rajono vykdomojo komiteto instruktorius, Bendrojo skyriaus vedėjas, 1985–1991 m. Šalčininkų rajono vykdomojo komiteto sekretorius. 1991–1993 m. Šalčininkų rajono Gyventojų buitinio aptarnavimo kombinato direktorius. 1993–1995 m. Šalčininkų rajono tarybos pirmininko pavaduotojas. 1995–2000 m. Šalčininkų rajono savivaldybės administratorius. 2000–2014 m. Šalčininkų rajono savivaldybės administracijos direktorius.
Politinė veikla
1990–1995 m. Šalčininkų rajono tarybos deputatas, 1995 m., 1997 m., 2000 m., 2003 m., 2007 m., 2011 m. (mandato atsisakė) ir nuo 2015 m. Šalčininkų rajono savivaldybės tarybos narys.
1989 m. Lietuvos lenkų sąjungos narys, 1994 m. Lietuvos lenkų rinkimų akcijos narys, 1995 m. Šalčininkų poskyrio pirmininkas, 2001 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas.
Asunsjono metropolinė teritorija
thumb|250px|Asunsjonas
Asunsjono metropolinė teritorija arba Didysis Asunsjonas (Gran Asunción) – metropolinė teritorija, susidariusi aplink Paragvajaus sostinę Asunsjoną. Driekiasi į šiaurę ir rytus nuo Asunsjono, priklauso Centriniam departamentui. Iš rytų ir pietų riboja Paragvajaus upė.
Užima ~1000 km² teritoriją, čia gyvena 2,089 mln. gyventojų, tai sudaro apie trečdalį viso Paragvajaus gyventojų.
Metropolinę teritoriją sudaro šie miestai:
Siano didžioji mečetė
Siano didžioji mečetė – seniausia Kinijos mečetė. Ji yra Šaansi provincijoje, Siano mieste. Pastatyta 742 m., vėliau daug kartų perstatyta (ypač valdant Ming dinastijos imperatoriui Hongvu). Mečetė pastatyta kinų ir yra grynai tradicinės kinų architektūros bruožų.
Siano didžioji mečetė yra svarbus turistinis objektas bei kinų musulmonų (hujų) maldos namai.
Szilvia Péter Szabó
Silvija Peter Sabo (Szilvia Péter Szabó; g. 1982 m. rugsėjo 9 d. Segede) – Vengrijos dainininkė, moderniojo folkloro grupės Nox vokalistė.
Karjerą pradėjo nedidelėje Segedo muzikos grupėje. Vėliau su bendraminčiais įkūrė grupę Nox. Su grupe dalyvavo 2005 m. Eurovizijos dainų konkurse.
Duartės viršukalnė
Duartės viršukalnė  – aukščiausias kalnas Espanjolos saloje ir visuose Karibuose. Stūkso Centrinėje Kordiljeroje, Dominikos Respublikos teritorijoje, netoli Charabakoa. Kalno aukštis įvairiuose šaltiniuose skiriasi – XX a. dažniausiai laikytas 3175 m, tačiau 2003 m. atlikus GPS matavimus nustatyta, kad aukštis yra 3098 m. Dominikos Respublikos institucijų duomenimis Duartės aukštis yra 3087 m.
Duartės viršukalnei būdingas vėsus klimatas, naktimis temperatūra artima neigiamai. Šlaitai daugiausia apaugę vakarinėmis pušimis, kurių šakose kero tilandsijos. Yra endeminių paukščių, retų graužikų rūšių.
Pirmą šaltiniuose užfiksuotą įkopimą į kalną 1815 m. atliko britų konsulas Robert Hermann Schomburgk, kalną pavadinęs Monte Tina. Valdant diktatoriui Rafaeliui Truchiljui, kalnas pervadintas Pico Trujillo. Žlugus jo režimui, kalnui suteiktas vieno Dominikos nepriklausomybės veikėjų, Chuano Pablo Duartės garbei. Viršūnėje pastatytas jo biustas.
thumb|left|200px|Kryžius ir biustas, žymintis viršūnę
771 m.
771 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Baltijos kelias
thumb|250px|right|Baltijos kelias
Baltijos kelias  – apie 650 km ilgio susikibusių žmonių grandinė, 1989 m. rugpjūčio 23 d., minint 50-ąsias Molotovo-Ribentropo pakto (Vokietijos ir SSRS nepuolimo sutartis su slaptaisiais protokolais), dėl Europos pasidalinimo tarp Vokietijos ir SSRS, metines. Sustojusių ir rankomis sukabinusių žmonių grandine, jungusia trijų Sovietų sąjungos okupuotų Baltijos šalių sostines – Vilnių, Rygą ir Taliną, pareikštas protestas dėl Slaptųjų protokolų ir Baltijos šalių nepriklausomybės panaikinimo.
Baltijos kelią surengė Lietuvos persitvarkymo sąjūdis, Estijos ir Latvijos liaudies frontai. Vienu metu įvykis buvo įtrauktas į Gineso pasaulio rekordų knygą kaip ilgiausia žmonių grandinė (atstumas nuo Vilniaus iki Talino per Valmierą ir Viljandį yra apie 670 km). Kelias ėjo ruožu Vilnius–Ukmergė–Panevėžys–Pasvalys–Bauskė–Ryga-Cėsys-Valmiera-Rūjiena-Viljandis-Tiūris-Rapla-Talinas.
Panašios akcijos buvo rengiamos dar kelerius metus, pvz., 1991 m. Liepsnojantis Baltijos kelias – buvo deginami laužai. Panašių manifestacijų surengė ir kitos tautos. VDR, siekusios suvienyti Vokietijos abi dalis manifestacijos 1989 pab. – 1990 m.
1990 m. apie šį kelią Audrius Stonys ir Arūnas Matelis sukūrė 35:10 trukmės dokumentinį filmą „Baltijos kelias“.
2009 m. UNESCO įtraukė Baltijos kelią į „Pasaulio atminties“ sąrašą. thumb|250px|Monumentas Baltijos keliui pažymėti [[Estija|Estijoje]]
Istorija
thumb|Baltijos kelio dalis prie [[Žaliasis tiltas (Vilnius)|Žaliojo tilto Vilniuje]] thumb|200px|left|2009 Simbolinis Baltijos kelias Rygoje. 2009 m. rugpjūčio 23 d. vakarą Rygos centre prie Laisvės statulos uždegtos žvakutės simboliškai pažymėti Baltijos kelio dvidešimtmetį. 1989 m. gegužės 14–15 d. vyko Baltijos asamblėja Taline. Joje Estijos Liaudies Fronto Taryba, Latvijos Liaudies Fronto Dūma ir Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimas priėmė svarbias deklaracijas.
Baltijos tautų teisių deklaracijoje pabrėžiama tautinės kultūros svarba. Remiantis tarptautinių teisių dokumentais, tuo, kad iš esmės nepakito Sovietų Sąjungos ideologija ir politika (nacijas traktuojant kaip laikiną ir pažangai trukdantį reiškinį, atmetant tautos apsisprendimo mėginimus), skelbė natūralias ir neatimamas teises:
Asamblėjos metu Taline, Rotušės aikštėje, Estijos Liaudies Fronto atstovas Matis Hintas pasakė kalbą „Pabaltijo kelias“. Trumpai apžvelgęs tūkstančius metų Baltijos pakrantėje gyvenusių estų, latvių ir lietuvių tarpusavio ryšius, jis pabrėžė, kad Pabaltijo valstybių nepriklausomybė buvo paminta dviejų totalitarinių režimų – nacistinės Vokietijos ir Sovietų Sąjungos. Estija ir Latvija, Lietuva buvo atiduotos agresorių savivalei. Nepaisant to, jos išsaugojo ištikimybę savo kalbai, kultūrai, tautinėms tradicijoms. Jis teigė, kad Pabaltijo kelias yra Europos kelias. Kalbiniu, tautiniu ir kultūriniu pagrindu suskirstyta Europa vienintelė gali saugoti ir puoselėti turtingą visos Europos kultūrinį palikimą. Pabaltijo kelias – derybų, įtikinėjimo ir įrodymų kelias.
1989 m. liepos 15 d. Pernu mieste Estijoje susirinkę trijų Baltijos tautų išsivaduojamųjų judėjimų atstovai nutarė surengti bendrą solidarumo akciją – Baltijos kelią: gyva žmonių grandine sujungti Vilnių, Rygą, Taliną, dar kartą pademonstruoti sovietų valdžiai ir pasaulio tautoms apie vienybę ir ryžtą siekti laisvės bei nepriklausomybės.
Lygiai 19 val., pasigirdus radijo signalams, šimtų tūkstančių žmonių grandinė nusidriekė nuo Gedimino bokšto Vilniuje per Ukmergę, Panevėžį, Pasvalį, Bauskę, pro Laisvės paminklą Rygoje, iki Hermano bokšto Taline. Lietuvos, Latvijos ir Estijos gyventojai susikibdami rankomis sudarė gyvą grandinę per Baltijos valstybes, taip simboliškai atskirdami Baltijos valstybes nuo Sovietų Sąjungos, išreikšdami norą būti laisvais. Spėjama, kad iš viso kelyje stovėjo apie 2-2,5 mln. žmonių, iš jų beveik 1 mln. – iš Lietuvos. Dešimtys tūkstančių, neįstengusių patekti į magistralę, susibūrė jos prieigose, sudarydami didžiausios grandinės atšakas. Tragiškus Molotovo-Ribentropo pakto įvykius atspindėjo vidinis žmonių susitelkimas ir ryžtas. Visame kelyje plevėsavo juodi gedulo kaspinai, degė žvakutės, primindamos apie aukas ir didelių netekčių skausmą.
Kaip tik Baltijos kelio išvakarėse Lietuvos SSR AT speciali komisija, tyrusi 1939 m. rugpjūčio 23 d. Vokietijos-SSRS sutarties padarinius paskelbė išvadas dėl įvykių raidos po abiejų šalių slaptojo protokolo pasirašymo. Jose pabrėžti SSRS 1940 m. birželio 14 d. Ultimatumo Lietuvai pragaištingi padariniai. Teigiama, kad nelaisvai ir nedemokratiškai sudarytas Liaudies Seimas tapo į Lietuvą atsiųstu SSRS vyriausybės įgaliotinių įrankiu, o jo deklaracija dėl įstojimo į SSRS priimta prieš Lietuvos piliečių valią realizuojant didžiavalstybinius SSRS tikslus. miniatiūra|250px|right|Baltijos kelio dešimtmečio paminklas prie Ukmergės
Idėja
Vilniaus Sąjūdžio Seimas 1989 m. rugpjūčio 23 d. patvirtino dokumentą „Baltijos kelias“. Seimo atstovai dokumente tvirtino ieškoję kelių, kuriais galima būtų taikiai atkurti savo valstybę, tačiau to reikėjo ne tik Lietuvai, o ir Latvijai, Estijai. Dokumente „Baltijos kelias“ apibūdinamas kaip geriausia išeitis visoms šalims, atitinka visų Pabaltijo valstybių interesus. Pasisakyme buvo išdėstyta „Baltijos kelio filosofija“.
Baltijos kelias įrodė, kad trijų buvusių valstybių nepriklausomybės atkūrimo siekia ne tik tautiniai judėjimai – Sąjūdis, Liaudies frontai, bet visos minėtos tautos, kad visos trys tautos ir joms vadovaujantys judėjimai pasirinko ne prievartinį, o teisinį parlamentinį išsivadavimo kelią. Renginio organizuotumas ir rimtis SSRS vadovybei ir pasauliui parodė šių kraštų visuomenės brandą ir susitelkimą. Ne be šios akcijos politinio, visuomeninio ir net vizualinio įspūdžio SSRS antrasis Liaudies deputatų suvažiavimas, nors su tam tikromis išlygomis, bet pripažino, kad Molotovo-Ribentropo paktas ir slaptieji protokolai prieštarauja tarptautinei teisei, kad Baltijos valstybių suverenitetas neteisėtai sutryptas. Tai buvo viena svarbiausių masinių akcijų, aukščiausia emocinė tautų solidarumo apraiška.
Tos dienos įvykiai Rusijoje
Tą dieną Rusijos sostinėje Maskvoje, Rusakovo kultūros namuose prasidėjo Pabaltijo tautų savaitė, skirta Lietuvai. Atidaryta paroda „1939–1941 m. Lietuvos įvykių dokumentinė medžiaga, pateikta olandų, lenkų, vokiečių kalbomis, koncertavo choras „Tremtinys“, vyko susitikimas su Lietuvos atstovais.
Puškino aikštėje vyko mitingas, organizuotas Demokratinės sąjungos, Molotovo-Ribentropo pakto 50-mečiui. Jo metu milicija mušė, suiminėjo žmones, atiminėjo Baltijos valstybių tautines vėliavas.
Leningrade, aikštėje prie Žiemos rūmų taip pat vyko mitingas pakto 50-mečiui.
Novosibirske prie miesto viešosios bibliotekos taip pat vyko mitingas, organizuotas „Memorialo“, Demokratų sąjungos. Buvo iškabintos Lietuvos, Latvijos, Estijos vėliavos, perrištos juodais kaspinais.
Tos dienos įvykiai Prancūzijoje
Pasaulio jaunimo kongreso metu Paryžiuje lietuviai, latviai ir estai surengė demonstraciją-eiseną nuo Triumfo arkos iki Laisvės paminklo. Joje dalyvavo ir lenkų, ir rumunų, vengrų, amerikiečių, laisvų Europos valstybių, kai kurių Azijos valstybių atstovai. Lietuvos, Latvijos, Estijos vėliavos ir plakatai, reikalaujantys išvesti sovietinę armiją iš Baltijos valstybių Eifelio bokšto fone.
Grasinimai
Rugpjūčio 26 d. per Maskvos televiziją buvo perduotas SSKP CK pareiškimas „Dėl padėties sovietinio Pabaltijo respublikose“, kuriame priešiškai vertinama padėtis Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, o rugpjūčio 23 d. Masių akcija įvertinta kaip siekis nuteikti Pabaltijo respublikų tautas atsiskyrimui nuo Sovietų Sąjungos.
Giedrius Juozas Daniulaitis
Giedrius Juozas Daniulaitis (1938 m. kovo 5 d. Kaunas – 2003 m. balandžio 10 d. Kaunas) – Lietuvos architektas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1960 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1974 m. architektūros mokslų kandidatas.
1960–1961 m. Jonavos rajono vyr. architektas, projektavimo grupės vadovas. 1962–2003 m. dirbo Kauno technologijos universiteto Statybos ir architektūros institute, nuo 1996 m. ir Kauno technologijos universiteto dėstytojas; nuo 1996 m. docentas.
1990–1995 m. Kauno miesto tarybos deputatas.
Projektai
Suprojektavo poilsio namų (Jonalaukis, Ignalinos rajonas, 1978 m., Birštonas, 1980 m.), suplanavo poilsio zonų, nacionalinių ir regioninių parkų:
Baltijos kelias
Grasinimai
Grasinama: „Nueita per toli. Pabaltijo tautų likimui gresia rimtas pavojus. Žmonės turi žinoti, prie kokios bedugnės juos stumia nacionalistų lyderiai. Jeigu jiems pavyktų pasiekti savo tikslus, padariniai gali būti katastrofiški. Galėtų iškilti klausimas dėl paties jų gyvybingumo“.
Gvatemalos herbas
thumb|250px
Gvatemalos herbas – oficialus Gvatemalos Respublikos simbolis. Herbas sukurtas Gvatemaloje gyvenusio šveicarų menininko Jean-Baptiste Frener.
Herbą sudaro šie elementai:
Herbas atvaizduotas ir šalies vėliavoje.
Paskutinis Škotijos karalius
Paskutinis Škotijos karalius  – 2006 m. britų draminis filmas, vaizduojantis Ugandos diktatoriaus Idi Amino valdymo laikotarpį. Filmas sukurtas pagal britų rašytojo Giles Foden tokio pat pavadinimo romaną, o režisuotas škotų režisieriaus Kevin Macdonald.
Nors filmo siužetas išgalvotas ir remiasi nebent brito Bob Astles, tapusio Amino patarėju, personažu, filme vaizduojami įvykiai, susiję su Aminu remiasi to meto istoriniais įvykiais. Pavadinimas kilo nuo Amino pomėgio tituluotis fantastiniais titulais, tarp kurių buvo ir „Škotijos karalius“.