cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Afrikos lengvosios atletikos čempionatas
Afrikos lengvosios atletikos čempionatas – kas dvejus metus vykstantis geriausių Afrikos šalių sportininkų lengvosios atletikos čempionatas. Pirmasis čempionatas įvyko 1979 m. Dakare, Senegale.
Medalių lentelė
Po 2010 m. čempionato:
Gineso rekordų knyga
Gineso rekordų knyga – kasmetinis pasaulio rekordų žinynas, kuriame pažymimi ne tik žmogaus pasiekimai, bet ir ekstremalūs pokyčiai gamtoje.
Pirmą kartą knyga išleista 1955 m. airių alaus daryklos „Guinness Brewery“ valdytojo Chju Biverio sumanymu. Jis tikėjosi, kad tokia knyga sudomins aludžių lankytojus ir jie visada turės apie ką diskutuoti. Knyga sulaukė milžiniško pasisekimo. 2003 m. ji pati pateko į „Gineso rekordų knygą“, nes tiražas viršijo 100 mln. egzempliorių. Už ją didesniu tiražu išleista tik Biblija. 2005 m. knyga sulaukė penkiasdešimto leidimo. Dabar knyga leidžiama daugiau kaip 100 pasaulio šalių, daugiau kaip 23 kalbomis.
Jeronimas Stroinovskis
Biografija
Mokėsi pijorų mokykloje Zločove. 1778 metais įstojo į pijorų ordiną.
Nuo 1776 m. iki 1780 m. Varšuvos pijorų Kilmingųjų kolegijos dėstytojas (dėstomi dalykai – matematika, filosofija, prigimtinė ir politinė teisė, politinė ekonomija), nuo 1781 m. iki 1783 m. Krokuvos mokytojų seminarijos lietuvių kandidatų prefektas, Krokuvos universiteto teologijos ir teisės bei politinės ekonomijos profesorius, nuo 1799 m. iki 1806 m. rektorius. Vėliau studijavo teisės filosofiją Italijoje. Nuo 1791 m. Edukacinės komisijos Lietuvoje narys, švietimo reorganizatorius; nuo 1806 m. vyskupas. Peterburgo Romos katalikų kolegijos dėstytojas. Nuo 1783 m. iki 1793 m. Prigimtinės teisės katedros vedėjas (pasekėjas – teisininkas ir ekonomistas fiziokratas Simonas Malevskis, teisės kursą be esminių pakeitimų dėstęs pagal pirmtako knygą).
J. Stroinovskis parengė ir išleido veikalą – „Prigimtinės, politinės teisės, politinės ekonomijos ir tarptautinės teisės mokslas“ (. Wilno, 1785). Knygos turinys atitiko J. Stoinovskio dėstytą teisės kursą. Veikale išdėstė visuomenės ir valdžios tarpusavio santykių principus, dėl savo požiūrio laikytinas kaip Konstitucijos – kaip visuotinės žmonių sutarties, kuriai esant žmonės nepraranda savo įgimtų teisių – šalininkas. Išleisti 5 leidimai. 1809 m. veikalas buvo išleistas Peterburge (rusų kalba) ir buvo naudojamas kaip politinės ekonomijos vadovėlis Rusijos imperijos mokyklose.
J. Stroinovskis rengė Lietuvos civilinį ir Baudžiamąjį (kriminalinį) kodeksus, prisidėjo rengiant 1803 m. Vilniaus universiteto statutą.
Nuo 1814 m. Vilniaus vyskupas.
Prigimtinės teisės teorija
Sekant fiziokratų pažiūromis į teisę, valstybę ir visuomenę, buvo kuriama prigimtinės, politinės ir tarptautinės teisės sistema. Sociologinė koncepcija grindžiama prigimtinės teisės teorija, kuri naudojama buržuaziniam žmonių lygybės principui ginti. Visuomeniškumas esąs natūrali žmogaus būklė. Aiškinama, kad žmonės savanoriškai sudarė visuomenės sutartį savo nuosavybei ir laisvei apsaugoti. Prigimtinė teisė esanti suteikta paties Dievo, kuris laikomas pirmąja priežastimi. Dėstoma metafizinė pažiūra į amžiną, nekintančią žmogaus prigimtį, kurią pažinus galima sukurti laimingą žmonių visuomenę.
Filosofinės ir visuomeninės pažiūros
Visuomeninės Jeronimo Stroinovskio pažiūros pagrįstos fiziokratų teorija. Pagal teisės filosofijos išvadas J. Stroinovskis artimas Šarlis Monteskjė. Jis stipriai kritikavo anksčiau dėstytą sholastinę filosofiją, buvo karštas XVIII amžiaus prancūzų folosofijos šalininkas, vienas iš švietėjų, supažindinusių Lietuvos visuomenę su XVIII amžiaus prancūzų filosofijos idėjomis. Pažinimo teorijoje J. Stroinovskis propagavo empirizmą, sensualizmą, buvo utilitarinės etikos skelbėjas. Tuo budu mąstytojas dėjo tvirtus pamatus demokratinei mąstysenai Lietuvoje. Be Stroinovskio būtų sunkiai suvokiama demokratinė dvasia Vilniaus universitete, kuri čia tvirtai įsišaknijo XIX amžiaus pradžioje.
Dorovės normų samprata
Išryškindamas natūralią žmogaus prigimtį Stroinovskis ją grindė dorovės normomis, mėgindamas apibrėžti dorovės mokslo objektą. Dorovės normos, pasak jo, vystosi priklausomai nuo žmogaus žinių apie pasaulį ir valios. Žmogaus veiksmas gali atitikti priimtas normas, gali joms ir prieštarauti. Veiksmus, kurie skatina įgimtas savybes, jas žadina, Stroinovskis vadina moraliniu gėriu, o priešingus – moraliniu blogiu. Normali žmogaus būsena, pasak Stroinovskio, esanti tada, kai žmogus gali patenkinti savo poreikius, sąlygojamus: kūno sandaros; išsilavinimo; įpročių bei viešosios nuomonės. Poreikiai priklausantys nuo įgimtų savybių, yra svarbiausi, nes jų nepatenkinęs žmogus nepajėgtų egzistuoti. „Jeigu žmogus nesugebėtų pažinti ir neturėtų valios, – rašė Stroinovskis, – ir visa jo veikla būtų pajungta įgimtų poreikių tenkinimui, tada nebūtų dorovinės priklausomybės ir pareigos. Tačiau, turėdamas protą, žmogus pažįsta pasaulį ir supranta, ko jam reikia bei ką jis pajėgus padaryti, ir atsižvelgdamas į tai konstruoja savo veiksmus.
Konstitucijos samprata
Laisvė, pasak Stroinovskio, yra didžiausia vertybė. Tačiau vieno individo laisvė gali būti nukreipta prieš kitą. Tai J. Stroinovskis vadina savivale. Jo nuomone, politinės valdžios uždavinys sureguliuoti žmonių tarpusavio santykius taip, kad vieni būtų apsaugoti nuo kitų savivalės. J.Stroinovskio teigimu, feodalinė valstiečių priklausomybė – ne prigimties ar tarpusavio susitarimo dalykas, o smurto rezultatas. Dėl to ji – priešinga žmogaus prigimčiai.
Podvolkušnė
Podvolkušnė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Liepinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Marijampolės valsčius
Marijampolės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietvakarių Lietuvos teritorijoje. Centras – Marijampolė. Išlikęs valsčiaus savivaldybės pastatas – namas, pastatytas 1933 m. (projekto autorius – Juozas Dragašius), paveldo objektas.
Istorija
Marijampolės valsčius sudarytas 1931 m. sausio 1 d. iš Šunskų valsčiaus ir Kvietiškio valsčiaus. 1947 m. dalis teritorijos perduota naujam Šunskų valsčiui. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Marijampolės rajonui (11 apylinkių).
Ignazio Visco
Ignacijus Viskas  (, g. 1949 m. lapkričio 21 d. Neapolyje) – Italijos ekonomistas, Italijos banko prezidentas nuo 2011 m.
Biografija
I. Viskas 1971 m. baigė Romos La Sapiencos universitetą, įgydamas ekonomikos summa cum laude laipsnį. Toliau tęsė studijas Pensilvanijos universitete (Filadelfijoje, JAV), kur 1974 m. jam suteiktas ekonomikos magistro (MA), o 1981 m. – daktaro laipsnis (PhD).
1972 m. pradėjo savo karjerą Italijos banke, kur 1990 m. tapo Tyrimų departamento vadovu. Nuo 1997 iki 2002 m. buvo vyriausiasis ekonomistas Tarptautinėje ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijoje. 2007 m. sausio mėn. tapo Italijos banko generaliniaus direktoriaus pavaduotoju, direktorių valdybos nariu. 2009–2010 m. vadovavo Europos centrinių bankų sistemos tarptautinių ryšių epartamentui.
2011 m. spalio 24 d. Italijos Prezidentas Giorgio Napolitano paskyrė I. Viską Italijos banko valdytoju, šiame poste pakeitusiu Marijų Dragį. Nuo 2013 m. sausio 1 d. taip pat paskirtas vadovauti Italijos draudimo priežiūros tarnybos valdybai (IVASS).
Fidel Castro
Fidelis Alechandras Kastras Rusas (Fidel Alejandro Castro Ruz; 1926 m. rugpjūčio 13 d., Biranas – 2016 m. lapkričio 25 d.) – Kubos politikas. Šalies vadovas, 1959 m. nuvertęs diktatorių generolą Fulchensijų Batistą (Fulgencio Batista) ir tapęs šalies ministru pirmininku. Nuo 1965 m. buvo Kubos komunistų partijos Centro komiteto pirmasis sekretorius, nuo 1976 m. iki 2008 m. vasario 19 d. ėjo Kubos respublikos prezidento pareigas.
F. Kastras taip pat laikomas Kubos KP įkūrėju ir vadovu.
Jaunystė
Fidelis Kastras – imigranto iš Ispanijos, cukrašvendrių plantacijos savininko Anchelio Kastro (Ángel Castro) bei jo virėjos Linos Rus Gonsales (Lina Ruz González) sūnus. Lankė katalikiškas mokyklas Santjage, Orientės provincijoje. 1945 m. įstojo į Havanos universiteto Teisės fakultetą, studijų metu įsitraukė į revoliucinį judėjimą. 1947 m. Dominikoje dalyvavo kubiečių bei Dominikos tremtinių nesėkmingame bandyme nuversti diktatorių generalisimą Rafaelį Truchilją (Rafael Trujillo). Kastro taip pat dalyvavo 1948 m. balandį Kolumbijos sostinėje Bogotoje vykusiose riaušėse. 1950 m. baigė Havanos universitetą, įgijo teisės mokslų daktaro laipsnį, vertėsi advokato praktika.
thumb|left|200px|F. Kastras 1959 m. vizito JAV metu
Atėjimas į valdžią
F. Kastras į Havaną atvyko 1959 m. sausio 8 d. Kaip neabejotinas revoliucijos lyderis, F. Kastras tapo vyriausiuoju kariuomenės vadu. Vasario 16 d. F. Kastro pradėjo eiti premjero pareigas, kurias ėjo iki 1976 m., kuomet ėmė eiti Kubos respublikos prezidento pareigas.
Valdymo bruožai
thumb|right|Fidelis Kastras susitikime su Brazilijos prezidentu [[Lula da Silva Havanoje]] Kastro į valdžią atėjo remiamas daugumos Kubos gyventojų, nes pažadėjo sugrąžinti 1940 m. konstituciją, sukurti sąžiningą valdymo aparatą, atkurti visiškas politines ir pilietines žmonių teises, pradėti vykdyti nuosaikias reformas.
1959 m. Kastras, tapęs Kubos vadovu, pertvarkė valstybinę santvarką socializmo pagrindais ir Kubą paskelbė socialistine respublika. Privatus verslas ir pramonė buvo nacionalizuota, pradėtos vykdyti žemės ūkio reformos. Kadangi tai buvo vienintelė komunistinė valstybė Amerikos žemyne, ji nedelsiant tapo Šaltojo karo konfrontacijos tarp Tarybų Sąjungos ir JAV objektu. 1960 m. buvo pasirašyta prekybos sutartis su TSRS, o ekonominius santykius su Kuba JAV visiškai nutraukė. 1961 m. JAV nutraukė ir diplomatinius santykius su Kuba.
Fidelis Kastras išliko premjeru iki 1976 m., kai pagal naują konstituciją buvo sukurta Nacionalinė Asamblėja. Kastras tapo svarbiausios jos dalies, Valstybės Tarybos, pirmininku. Jis išlaikė vyriausiojo kariuomenės vado ir Kubos Komunistų Partijos generalinio sekretoriaus postus. Pagrindinis jo padėjėjas buvo brolis Raulis, ginkluotųjų pajėgų ministras.
Kastro bandymai kurstyti marksistines revoliucijas kitose Lotynų Amerikos valstybėse žlugo, tačiau Kubos kariuomenė bendradarbiavo su TSRS ir dalyvaudavo įvairiuose trečiojo pasaulio šalių konfliktuose. Nuo 1975 m. iki 1989 m. Kubos karinės pajėgos kariavo Angolos pilietiniame kare komunistinio Angolos Išlaisvinimo Liaudies Fronto pusėje. 1978 m. Kubos kariai padėjo Etiopijai kariauti prieš Somalį.
Devintajame dešimtmetyje Kastras, dažnai pareikšdavo apie savo pasiryžimą atnaujinti Kubos diplomatinius santykius su JAV, jei jos nutrauks prekybos embargą, tačiau atsakymų iš JAV valdžios nesulaukė. Tarybų Sąjungos subyrėjimas 1991 m. Kubos valdžiai buvo netikėtas ir reiškė dosnių TSRS subsidijų pabaigą. Kastro iniciatyva Kuboje pradėtas ekonomikos liberalizavimas, tačiau dėl iki šiol besitęsiančio JAV embargo Kubos ekonominė padėtis ir šiomis dienomis yra sunki.
2006 m. liepos 31 d. dėl pašlijusios sveikatos respublikos prezidento pareigas Fidelis Kastro perdavė broliui Rauliui Kastrui. 2008 m. vasario 19 d. paskelbė, kad nepriims kitos prezidento kadencijos ir pasitraukia iš šalies prezidento pareigų. 2008 m. vasario 25 d. jo brolis Raulis vieningai buvo išrinktas Kubos nacionalinės asamblėjos, kaip šalies prezidentas.
Kastras ir Tarybų Sąjunga
Po krizės su JAV, Kubai užmezgus diplomatinius ryšius su Tarybų Sąjunga, Kuba tapo labai priklausoma nuo jos. Ši priklausomybė sietina su ekonominiais santykiais ir karine parama. Tarybų Sąjunga atvėrė savo rinką Kubai. Tarybų Sąjungai ir kitoms socialistinėms šalims teko didžioji dalis Kubos eksporto. Šalia to, Tarybų Sąjunga teikė visą įmanomą karinę pagalbą (teikė karinės technologijas, siuntė ekspertus, karinius konsultantus). Būtent ši pagalba leido Kubai sukurti palyginus stiprią armiją. 1968 m. šaliai buvo suteiktos papildomos paskolos ir padidintas naftos eksportas.
Fidelio Kastro palaikyti artimi ryšiai su Tarybų Sąjunga sukūrė tam tikro lygio lūžį santykiuose su Če Gevara. Če Gevara buvo labiau linkęs vystyti ryšius su Kinija.
Vertinimas
Kubos valdžia vadovaujama F. Kastro, kai kuriose šalyse, ypač JAV, kritikuojama dėl daug žmogaus teisių ir gerbtinos piliečių laisvės neužtikrinimo. O štai pasak F. Kastro šalininkų, Kubai pavyko sukurti geriausią Lotynų Amerikoje sveikatos apsaugos ir švietimo sistemą.
Šeima
Fidelis Kastras nuo pirmosios žmonos Mirtos Dias-Balart turėjo sūnų, kurio vardas Fidelis „Fidelitas“ Kastras Dias-Balartas. F. Kastras ir Mirta išsiskyrė 1955 m. Mirta paskui gyveno Madride, Ispanijoje. Ji ištekėjo antrą kartą. Jos sūnus Fidelito grįžo į Kubą ir dirbo Kubos atominės energetikos komisijoje, tačiau buvo pašalintas iš darbo tėvo iniciatyva.
Su antra žmona, Dalija Soto del Valjė, Fidelis Kastras susilaukė penkių sūnų: Aleksisijo, Aleksanderio, Alechandro, Antonijo ir Anchelio.
Kol Fidelis dar buvo susituokęs su Mirta, jis turėjo romaną su Naty Revuelta, jam gimė dukra Alina Fernández-Revuelta. Alina išvyko iš Kubos 1993 m. ir šiuo metu gyvena Jungtinėse Amerikos Valstijose. Ji kritikuoja tėvo vykdomą socialistinę politiką.
F. Kastro sesuo Chuanita Kastro (ispaniškai – Juanita Castro) gyvena JAV nuo XX a. 7 dešimtmečio pradžios.
Fidelis Kastro ir religija
Fidelis Kastro teigia esąs ateistas. Nuo vaikystės jis nėra katalikas. Popiežius Jonas XXIII ekskomunikavo Kastro, 1949 m. Popiežiaus Pijaus XII įsakymu ekskomunikuoti komunistinių šalių vadovus. Šis veiksmas Kastro nepadarė didesnės įtakos, nes jis prieš tai buvo išsižadėjęs Katalikų tikėjimo.
Popiežius Jonas Paulius II aplankė Kubą 1998 m.
Turtai
2005 metais amerikietiškas verslo ir finansų žurnalas „Forbes“ paskelbė turtingiausių pasaulio žmonių sąrašą. Pasak šio žurnalo, F. Kastro turėjo 550 milijonų JAV dolerių. Esą daugiausia turto Kastro turėjo valstybinėse įmonėse. 2006 m. „Forbes“ F. Kastro turtą įvertino jau 900 milijonų JAV dolerių. Į šiuos paskelbtus duomenis F. Kastro atsakė: „Jei bus įrodyta, kad aš turiu bent vieną dolerį užsienio banke, tai aš atsistatydinsiu“. Iš esmės pranešimai apie didelį Kastro turtą galėtų būti pagrįsti, nes socialistinėje šalyje, valstybė ir F. Kastro kaip jos vadovas, kontroliuoja beveik visus ekonomikos sektorius.
Politinė teisė
Politinė teisė - subjektinė teisė politinėje srityje (pvz., piliečio rinkimų teisė); konstitucinės teisės mokslas (konstitucionalistika), šio mokslo ištakos; konstitucinė teisė. Kaip konstitucinės teisės prototipas politinė teisė Naujaisiais laikais buvo suaugęs su politikos ir iš dalies ekonomikos (politinės ekonomikos) mokslu. Pvz., Lietuvoje žinomiausias veikalas „Prigimtinės, politinės teisės, politinės ekonomijos ir tarptautinės teisės mokslas“ (. Wilno, 1785), autorius - Jeronimas Stroinovskis, kur turinys atitiko dėstytą teisės kursą (veikale išdėstyti visuomenės ir valdžios tarpusavio santykių principai, žmogaus teisės, Konstitucijos - kaip visuotinės žmonių sutarties pagrindai ir kt.)
Artilerijos tankas
Artilerijos tankas  – tankas (kartais šarvuota savaeigė), ginkluotas didelio kalibro patranka, skirtas artilerijos ugnimi palaikyti likusius tankus, vadintus linijiniais tankais. Tai Tarybų Sąjungoje XX a. 4-tą dešimtmetį naudotas terminas.
Istorija
Artilerijos tanko idėja išpopuliarėjo po SU-1 bandymų 1932–1933 m., tam įtaką padarė TSRS gynybos liaudies komisaro pavaduotojas M. Tuchačevskis ir užsienio spauda.
Artilerijos tanko sąvoka neturėjo griežtos apibrėžties. P. Važigino straipsnyje (1933 m.) buvo rašoma: „… tai visiškai ar iš dalies šarvuoti tankai, kurių pagrindinis pabūklas yra patranka, kaip taisyklė, didelio kalibro, įtaisyta besisukiojančiame bokštelyje ar be jo. A.T. skirti naudoti kaip artilerinė tankų palyda, jie šaudo į aptiktus taikinius iš vietos, iš uždarų ar atvirų pozicijų.“ Pagal šią apibrėžtį artilerijos tankas niekuo nesiskyrė nuo artilerinės savaeigės, todėl apibrėžtyje minimas „besisukiojantis bokštelis, leidęs greituose mūšiuose manevruoti ugnimi“.
Antanas Juodvalkis
Antanas Juodvalkis (g. 1937 m. gruodžio 5 d. Suginčiuose, Kuktiškių valsčius) – Lietuvos miškininkas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Artilerijos tankas
Istorija
Pirmasis Tarybų Sąjungoje artilerijos tanko D-38 projektas buvo sukurtas 1932 m. pradžioje DVRA Mechanizacijos ir motorizacijos valdybos (vėliau Gynybos ministerijos Vyriausioji automobilių ir tankų valdyba) konstruktorių bandomajame biure vadovaujant Nikolajui Dyrenkovui (Николай Иванович Дыренков). D-38 sukurtas tanko BT-2 bazėje. Pirmajame variante buvo naudojama, manoma, 76 mm 1909 m. pavyzdžio kalnų patranka, naudota 1910 m. šarvuotajame automobilyje „Garford-Putilov“. Antrasis variantas buvo ginkluotas dviem patrankomis: 76,2 mm patranka korpuse ir 37 mm patranka bokštelyje.
Antanas Juodvalkis
Biografija
1955 m. baigė Utenos pirmąją vidurinę mokyklą. 1960 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1982 m. žemės ūkio mokslų daktaras.
1960–1988 m. dirbo Miškų ūkio institute, 1973–1988 m. Miško biologijos ir miškininkystės laboratorijos vedėjas. Nuo 1988 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (nuo 1996 m. Lietuvos žemės ūkio universitetas) dėstytojas, 1988–1993 m. Miškininkystės ir gamtos apsaugos katedros vedėjas, 1993–2004 m. prorektorius, nuo 1988 m. profesorius. 1989 m. Lietuvos miškininkų sąjungos viceprezidentas.
Sudarė maksimaliai produktyvių medynų modelius ir parengė naujus ugdymo kirtimų normatyvus. Parašė mokslinių straipsnių iš medynų formavimo, jų struktūros, rūšių santykių tyrimo, medynų tankumo optimizavimo, pagrindinių kirtimų. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.
Ho (Gana)
Ho  – miestas pietryčių Ganoje, įsikūręs Atakoros kalnyno pakraštyje. Voltos regiono administracinis centras. 96 tūkst. gyventojų. Penkioliktas pagal dydį miestas Ganoje.
Ho buvo įkurtas XVII a. eve genčių, kurios migravo iš Notsės į vakarus. Čia įsikūrė viena iš eve karalysčių – Asogli, kurios tradicinė monarchija išlaikyta iki dabar.
XIX a. pabaigoje karalystė ir miestas atiteko vokiečiams, kurie įjungė jį į Togolandą. 1916 m. Togolandą padalinus, Ho atiteko Britų Togolendui ir tapo šios kolonijos sostine. Ja išbuvo iki 1956 m., kol Britų Togolendas panaikintas, prijungiant prie Britų Aukso kranto (nuo 1957 m. – nepriklausoma Gana).
Ganos sudėtyje Ho neprarado savo reikšmės ir išliko Voltos regiono administraciniu centru.
Mieste yra katedra, muziejus, reziduoja Asogli karalystės monarchas agbogbomefia. Svarbiausias turistų traukos objektas – tradicinė jamsų šventė.
1115 m.
1115 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kęstutis Cirtautas
Kęstutis Cirtautas (g. 1958 m. gruodžio 26 d. Klaipėdos raj.) – Lietuvos ir Klaipėdos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1981 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius elektromechanikas.
1995–1997 m. Klaipėdos rajono savivaldybės meras. 1997–2003 m. K. Cirtauto gamybinės komercinės firmos savininkas. 2003–2007 m. Klaipėdos rajono savivaldybės administracijos direktorius. Nuo 2007 m. UAB „Medifa“ direktorius.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos, nuo 2002 m. partijos Lietuvos krikščionys demokratai narys, Klaipėdos rajono skyriaus pirmininkas. 2010 m. partijos Tvarka ir teisingumas narys. 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narys.
Oljagvė
Oljagvė  – masyvus andezitinis stratovulkanas Anduose, Bolivijos-Čilės pasienyje. Aukštis 5868 m. Aplink kalną driekiasi Oljagvės ir Karkotės druskos lygumos. Čilės pusėje, papėdėje įsikūrusi Oljagvės gyvenvietė. Pietiniame šlaite veikia fumarolės. Šiaurės vakariniu šlaitu eina nebenaudojamas kelias į sieros kasyklas, pasiekiantis 5650 m aukštį.
Žiliai (Šilalė)
Žiliai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Kaltinėnų.
Kreivauodeginės
Kreivauodeginės (Centriscidae) – adatžuvių (Syngnathiformes) šeima. Paplitusios Indijos ir Ramiajame vandenynuose. Dydis – iki 15 cm.
Sistematika
Šeima skirstoma į du pošeimius. Pošeimis Macroramphosinae kai kurių sistematikų išskiriamas į savarankišką šeimą – trimitžuvės (Macroramphosidae). Iš viso yra 5 gentys ir 13 rūšių.
thumb|left|210px|Macroramphosus gracilis thumb|left|210px|[[Paprastoji trimitžuvė (Macroramphosus scolopax)]]
Šarlotenhofas
Šarlotenhofas arba Bugrinas (, nuo 1939 m. Charlottenhof, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Бугрино) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Novomoskovskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Inžinerinis tankas
thumb|right|250px|JAV inžinerinis tankas M728 (sukurtas tanko M60 bazėje) Inžinerinis tankas, pionierių tankas  – paprastai tai universali kovinė vikšrinė inžinerinė mašina, sukonstruota tanko bazėje. Skirta gynybiniams įtvirtinimams įrengti arba priešininko įtvirtinimams ardyti priešui apšaudant.
Inžineriniai tankai paprastai būna serijiniai tankai, modernizuoti inžinerinėms užduotims. Tam juose įrengiama inžinerinė įranga: buldozerių peiliai su hidrauline pavara, kranų strėlės, traukimo gervės, voliniai ar kitokie minų tralai minų laukams įveikti, sprogdinimo darbų įranga. Paprastai naudojamas priešakiniame mūšio ruože atliekant įvairius inžinerinės paramos darbus. Pritaikytas veiksmams radioaktyvios ir cheminės taršos zonose.
Mokestis
400px|thumb|Lietuvoje per 2006 m. buvo surinkta: [[Pridėtinės vertės mokestis|Pridėtinės vertės mokesčio – 6,15 mlrd. Lt., Gyventojų pajamų mokesčio – 4,06 mlrd. Lt., Akcizo mokesčio – 2,37 mlrd. Lt., Pelno mokesčio – 1,92 mlrd. Lt., kitų mokesčių – 2,69 mlrd. Lt., iš viso 17,2 mlrd. Lt.]] thumb|400px|Mokesčių našta Lietuvoje ir kitose [[Europos Sąjunga|Europos Sąjungos šalyse]]
Mokestis – valstybės nustatyta pinigų suma, kurią turi sumokėti fizinis ar juridinis asmuo nuo savo veiklos rezultatų arba atliktų ar tik norimų atlikti veiksmų.
Ekonomikos teorijoje naudojamas platesnis mokesčių apibrėžimas. Mokesčiai – finansiniai santykiai, dėl kurių valstybė, naudodamasi savo neekonominės prievartos galia, be ekvivalentinių mainų ir su nuosavybės pasikeitimu centralizuoja dalį šalies bendrojo vidaus produkto savo funkcijoms vykdyti.
Istorija
Prasidėjus formuotis feodaliniams-baudžiaviniams santykiams mokesčių vaidmuo ypač išryškėjo. Vos tik gentyse atsirado kaupiamas turtas, atsirado ir mokesčiai. Nuo genties prie genties keliaudavo grupė žmonių (armija) arba tik karu besiverčianti kita gentis, kurią gentis turėdavo išlaikyti. Už tai jie įsipareigodavo gentis saugoti nuo kitų mokesčių reikalautojų. Vis didėjant dirbamos žemės reikšmei, visa žemė pradėjo priklausyti kariuomenės vadams-feodalams ir kareiviams. Feodalai žemę palikdavo savo vaikams kartu su titulais ir pareigomis. Laikui bėgant kareiviai pradėjo prarasti nuosavybę į žemę. Japonijoje kareiviai (samurajai) nuosavybę į žemę išlaikė iki pat feodalinių-baudžiavinių santykių pabaigos. Feodalai savo žemę nuomodavo valstiečiams. Valstiečiai už tam tikrą atlygį galėjo dirbti išsinuomotą žemę ir papildomai dar atidirbti feodalo žemėje (eiti lažą). Kartais valstiečiai atsisakydavo dirbti žemes ir eidavo gyventi į miestus, todėl feodalai, norėdami kelti mokesčius ir išlaikyti valstiečius, įvesdavo baudžiavą. Baudžiavos laikais valstietis tik pabėgęs galėdavo apsigyventi mieste.
Kuriantis ir augant miestams, vis svarbesnę vietą užimdavo pinigai kaip mokėjimo priemonė. Gana greitai miesto gyventojai buvo apdėti mokesčiais. Vis didesnę dalį produkto sukuriant miestuose, taip pat vis didesnė dalis mokesčių buvo surenkama iš miestiečių.
Pradžioje mokesčiai miestuose nebuvo labai diferencijuojami. Esant cechų sistemai amatininkų darbas buvo labai reglamentuojamas. Jiems buvo nurodyta, kiek laiko per dieną jie gali dirbti (sakykim, nuo aušros iki aušros), kiek turėti pameistrių, todėl ir mokestį visi mokėdavo vienodą. Taip pat mokestis būdavo imamas nuo kamino, langų name, todėl tuo laiku buvo statomi namai atsižvelgus ir į apmokestinimą. Anglijoje išvis buvo įvestas pagalvės mokestis – kiekvienas žmogus, nepriklausomai nuo pajamų, turėjo mokėti vienodą mokestį.
Tobulėjant apskaitai, apskaitos duomenų fiksavimo ir perdavimo priemonėms, atsirado visokiausių mokesčių ir juos pradėta diferencijuoti. Kartais pastebimas ir mokesčių apskaičiavimo ir diferenciacijos supaprastinimas.
Lietuvoje
Šiuo metu Lietuvoje yra kelios dešimtys įvairių mokesčių. Jų skaičius ir tarifai nuolat keičiasi. Lietuvoje fizinių ir juridinių asmenų mokesčius nusako ir reguliuoja Vyriausybės priimti įstatymai, įvertinus pasikeitusias socialines, ekonomines ir kitas sąlygas. Visų mokesčių įstatymų vykdymą kontroliuoja Lietuvos Respublikos valstybinė mokesčių inspekcija.
Bresto vaivadija
Bresto vaivadija (arba Lietuvos Brastos vaivadija,, , ) – nuo 1566 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, o 1569–1793 m. ir Abiejų Tautų Respublikos administracinis teritorinis vienetas. Sostinė - Lietuvos Brasta, plotas 37 140 km². Šiaurėje ribojosi su Naugarduko vaivadija, rytuose su Minsko vaivadija, pietryčiuose su Kijevo vaivadija, pietuose su Voluinės vaivadija, pietvakariuose su Liublino vaivadija, vakaruose su Palenkės vaivadija.
Istorija
Po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo didelė dalis rytinių vaivadijos žemių buvo prijungtos prie Rusijos imperijos, Minsko gubernijos o iš likusių žemių buvo suformuota nauja daug mažesnė Bresto vaivadija.
Administracinis suskirstymas
Vaivadijai priklausė dvi apskritys:
Karaliaus stalo valdoms priklausė Kobryno ekonomija (centras Breste) ir Pinsko ekonomija. Visuotinis bajorų šaukimas į karo tarnybą buvo vykdomas abiejuose pavietų centruose.
Pagrindiniai miestai: Lietuvos Brasta, Pinskas, Turovas, Radvilų Biala, Kodenis, Volčinas, Lietuvos Kamenecas, Vlodava.
Valdymas
Bresto vaivadiją Abiejų Tautų Respublikos senate atstovavo Bresto vaivada ir Bresto kaštelionas. Kiekvieno pavieto seimelis rinkdavo po du atstovus į Abiejų Tautų Respublikos Seimą ir du deputatus į Lietuvos Tribunolą.
Miesto seniūnus turėjo Brestas, ir Pinskas.
Vaivada
Pirmuoju Bresto vaivada 1566 m. tapo Jurgis Iljiničius, bet netrukus jį pakeitė Jurgis Tiškevičius Logoiskis.
Bresto vaivadą skirdavo karalius ir jis pareigas paprastai eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, kuriems suteiktos Magdeburgo teisės, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.
Vaivada buvo LDK Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Bresto vaivada turėjo dvidešimt devintą pagal rangą aukščiausią pasauliečių poziciją.
1116 m.
1116 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Suleva
Upėvardis kildinamas iš žodžio sula („medžio syvai, sultys“).
Baubonys
Baubonys – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 7 km nuo Laičių.
Linkava (Nevėžis)
Linkava – upė Kėdainių ir Panevėžio rajonų teritorijose; kairysis Nevėžio intakas. Prasideda Panevėžio ir Kėdainių rajonų laukų sandūroje, Vaidilų apylinkėse, 4 km į pietryčius nuo Ramygalos. Teka į pietvakarius, nuo Pavermenio – į šiaurės vakarus, įteka ties Krekenava į Nevėžį 98 km nuo jo žiočių. thumb|left|200px|Linkava šalia Krekenavos miniatiūra|200px|left|Linkava Varnakalnyje, ties Krekenava
Intakai: Ratlankstis, Žiežmojus, Gilupis, Kreivė (kairieji), Vermenė, Drūlupis, Tiltmedys, Sidzena, Josvainis (dešinieji).
Ilgis 37 km, baseino plotas 163 km². Vaga nuo ištakos iki Tiltmedžio žiočių reguliuota, plotis 6–12 m, vietomis iki 14–22 m, gylis 0,5–3 m, ties Linkaučiais patvenkta. Vidutinis nuolydis 1,06 m/km. Srovės greitis 0,1 m/s. Vidutinis debitas žiotyse 0,82 m³/s. Žemupys išlikęs beveik natūralus ir nuo Butrimonių priklauso Krekenavos regioniniam parkui (Linkavos hidrografinis draustinis).
Upėvardis kildinamas iš žodžių linka („dauba, žemesnė vieta“), linkis („įlinkimas, slėnis, įlanka“), linkti.
Mordi Miasto geležinkelio stotelė
Mordi Miasto geležinkelio stotelė  – geležinkelio stotelė Mordų mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcių apskrityje. Per stotelę eina Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija. Nuo stotelės iki Cerpigužo geležinkelio stotelės yra 5,7 km ir iki Mordų geležinkelio stoties yra 1,8 km.
1821 m.
1821 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Romas Burba
Romas Burba (1957 m. gegužės 4 d. Jurbarke – 2022 m. vasario 13 d. ) – Lietuvos žurnalistas.
Biografija
1964–1968 m. mokėsi Jurbarko rajono Smalininkų pradžios mokykloje, 1968–1975 m. – Jurbarko 1-ojoje vidurinėje mokykloje, 1975–1980 m. studijavo Vilniaus universiteto Filologijos fakultete.
1980–1985 m. Alytaus komjaunimo komiteto Organizacinio skyriaus vedėjas, 1985–1990 m. Alytaus miesto LKP komiteto instruktorius, 1990–1991 m. laikraščio „Alytaus naujienos“ korespondentas, 1991–1992 m. redaktoriaus pavaduotojas, nuo 1992 m. UAB „Alytaus naujienos“ direktorius, nuo 1997 m. laikraščio „Alytaus naujienos“ vyriausiasis redaktorius.
Respublikinės periodinės spaudos leidėjų asociacijos valdybos, Alytaus krašto verslininkų asociacijos tarybos, AB „Alytaus spaustuvė“ valdybos, Spaudos, radijo ir televizijos rėmimo fondo tarybos narys.
Mesjė 52
thumb|250px|M52 spiečius Mesjė 52 (M52, NGC 7654) – padrikasis spiečius Kasiopėjos žvaigždyne. Nutolęs per 5000 šviesmečių. Regimasis ryškis – 7,3. Matomas iš Žemės su žiūronais. Kaip nurodoma „The Sky Catalogue 2000.0“, spiečiaus amžius – apie 35 milijonai metų.
Ake Wallenquist 1959 m. 9' spindulio regione aptiko 193 šiam spiečiui, tikėtina, priklausančias žvaigždes.
Spiečių atrado Šarlis Mesjė, į savo katalogą objektą įtraukė 1774 m. rugsėjo 7 d.
Dumsių geležinkelio stotelė
Dumsių geležinkelio stotelė – stotis Jonavos rajono savivaldybėje, į vakarus nuo Dumsių kaimo. Buvusi gyvenvietė, 2015 m. prijungta prie kaimo.
Gyventojai
thumb|left|Geležinkelio stotis
Modest Mouse
Modest Mouse – JAV indie roko grupė, susikūrusi 1993 m. Vašingtone. Grupės pavadinimas pasiskolintas iš Virdžinijos Woolf istorijos „The Mark on the Wall ištraukos, kuri skamba taip: "…and very frequent even in the minds of modest, mouse-coloured people… "
„Modest Mouse“ skambesys lyginamas su „Pixies“, „The Smiths“, „Ugly Casanova“, „Built to Spill“ ir kitomis indie roko grupėmis.
Istorija
Pradžioje grupę sudarė vokalistas, dainų autorius bei gitaristas Isaac’as Brock’as, būgnininkas Jeremiah Green’as, bosistas Eric’as Judy ir gitaristas Dannas Galluci.
Nuo debiutinio albumo „This is a Long Drive for Someone with Nothing to Think About“ pasirodymo 1996 m., grupės sudėtis sukosi apie Brock'ą, Green'ą ir Judy. 2006 m. gegužės mėn. prie jų prisijungė buvęs grupės „Smiths“ gitaristas Johnny Marr’as, o kartu su juo – būgnininkas Joe Plummer’is (buvęs „Black Heart Procession“ narys) ir daugeliu instrumentų grojantis Tom’as Peloso. Visi jie susibūrė tam, kad sukurtų kol kas didžiausio populiarumo sulaukusį albumą „We Were Dead Before the Ship Even Sank“.
Naujausias grupės narys prisijungė 2009 m. vasarį – tai gitaristas Jim’as Fairchild’as.
Labeikiai (reikšmės)
Labeikiais vadinami kaimai:
Gustavas Čechovičius
Gustavas Čechovičius (g. 1837 m. Račkovščiznos dvaras, Švenčionių apskritis – m. ?) – Lietuvos 1863 m. sukilimo veikėjas.
Biografija
Rusijos imperijos kariuomenės kapitonas. Prasidėjus sukilimui, tapo Švenčionių apskrities sukilėlių kariniu viršininku. Prie Strūnaičio suorganizavo sukilėlių būrį, su juo išvyko į Naročiaus ežero apylinkes, kur susijungė su brolio L. Čechovičiaus būriu. 1863 m. Liubkų (Baltarusija). Veikė Švenčionių, Vilniaus apskrityse. Susijungęs su K. Jasevičiaus būriu rugpjūčio 28 d. kovėsi prie Lavoriškių, rugsėjo 15 d. prie Klevyčios, rugsėjo 29 d. – prie Rūdiškių ir Pirčiupiu, spalio 19 d. – prie Rūdninkų, spalio pab. – tarp Seirijų ir Lazdijų. Su būreliu likusių gyvų kovotojų pasitraukė į Augustavo miškus, vėliau į užsienį.
1117 m.
1117 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Rakovičė (Augustavo apskritis)
Rakovičė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Liepinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į rytus nuo Liepinės, 42 km į rytus nuo Augustavo ir 75 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Sūkurio galaktika
thumb|250px|Sūkurio galaktika ir jos palydovas thumb|250px|Spiralinę struktūrą parodantis Lord Rosse piešinys Sūkurio galaktika arba Mesjė 51 – spiralinė galaktika Skalikų žvaigždyne, viena iš labiausiai žinomų galaktikų visame danguje. Nuotolis iki jos yra apie 37 milijonai šviesmečių. Objektas dar yra žymimas Mesjė NGC 5194 ir NGC 5195 numeriu. Jo regimasis ryškis – 8,0. Tai Seiferto galaktika. Mesjė 51 taip pat turi arti esantį palydovą, žymimą M51B arba NGC 5195. Sūkurio galaktika atitinkamai kartais vadinama M51A.
Istorija
Galaktiką 1773 m. atrado Charles Messier, bet tik kaip „ūką be žvaigždžių“. Jos arti esantis palydovas atrastas 1781 m. Pierre Méchain. Tai pirmoji galaktika, kuriai 1845 m. Lord Rosse nustatė spiralinę struktūrą, tam nupiešęs labai atidų ir tikslų piešinį. Spiralinę galaktikos struktūrą daugiausia lemia jos artumas palydovui M51B.
Stebėjimai
Mėgėjišku teleskopu šią galaktiką stebėti nesunku, nors ji jautri šviesos užteršimui ir blogai matyti nepakankamai tamsiame danguje.
Yves Leterme
Yvas Letermas (1960 m. spalio 6 d. Vervikas, Belgija) – Belgijos ministras pirmininkas. Nuo 2004 m. iki 2008 m. jis buvo Flandrijos ministras pirmininkas.
Perkūno namas
thumb|Perkūno namas, 2006 m. thumb|Pagrindinis fasadas thumb|left|Perkūno namas, 1895 m. Perkūno namas – pastatas, stovintis Kauno senamiestyje, šalia Vytauto bažnyčios, Aleksoto g. 6. Tai senas, originalus gotikinės architektūros paminklas, pastatytas XV a. II pusėje. Pastatas mūrinis, su puošniu frontonu ir erdviais rūsiais. Pagrindinis pastato fasadas papuoštas stačiakampėmis dekoratyvinėmis nišomis ir Saulės simboliu, sudarytu iš glazūruotų akmenų.
Istorija
Iš pradžių Perkūno namas buvo dvilypis trobesys. Viena jo dalis buvo dabar esantis pastatas, kita – tokių pat gabaritų sandėlis (nugriautas XVIII a.). Išlikusią namo dalį nuo sandėlio skyrė kapitalinė vidaus siena (dabartinis šiaurinis fasadas). Toks pastato susidvejinimas yra vienintelis Lietuvos gotikos architektūroje.
Perkūno namą tyrinėjo daug mokslininkų. Iš jų pažymėtinas jėzuitas dailininkas Gizevičius (1825 m.). Jo duomenimis, seniau namas buvęs kvadratinio plano, vienoje vidaus pusėje buvęs kaminas, ant stogo buvusi dievaičio Perkūno, laikančio rankose žibintus, statula. Vėliau ji nuimta ir išgabenta į Vilnių. Namų rūsyje buvęs senosios lietuvių tikybos aukuras. Namo pietinėje pusėje buvusį kiemą supo 3 metrų aukščio mūrinė tvora.
Tikroji namo paskirtis nežinoma. Pasakojama legenda apie pastato sienoje rastą dievo Perkūno skulptūrėlę, apie čia amžinąją ugnį kūrenusias vaidilutes, tačiau tyrinėtojų surasta gausi radinių kolekcija byloja, kad tai buvusi prekybinė būstinė ir priklausiusi Hanzos pirkliams. Greičiausiai ir patys namai pastatyti prekybos reikalams, o Perkūno vardas suteiktas vėliau, pabrėžiant Kauno pirklių nepriklausomumą nuo užsienio ir galbūt norint pagerbti senosios lietuvių tikybos tradicijas. Žmonės tikėjo, kad jis buvo pastatytas ant senos šventyklos, skirtos dievui Perkūnui.
Spėjama, jog šiame name 1610 m. gimė pirmasis Kojelavičių sūnus Albertas, būsimasis Lietuvos istorikas, Vilniaus universiteto profesorius ir rektorius.
XVII a. namas priklausė Žemaičių pilininkui Jonui Lackiui. Šis 1643 m. juos pardavė jėzuitams, kurie tada neturėjo savo bažnyčios. Perkūno namas buvo kelis kartus rekonstruotas. 1643–1722 m. pastate (II aukšte) įrengta jėzuitų koplyčia. 1643 m. dviejų rūsio patalpų medinių sijų perdengimas pakeistas cilindriniu skliautu. XVIII a. pab. trobesys pritaikytas jėzuitų mokyklai.
1843 m., Kaunui tapus gubernijos centru, čia buvo įsteigtas teatras. XIX a. antroje pusėje Perkūno name įrengti pravoslavų dvasininkų butai. Po I pasaulinio karo, 1928 m. pastatas atiteko jėzuitams, kurie čia įrengė mokyklos klases.
Vėliau pastate buvo sandėliai, dirbtuvės ir pan. 1965 m. pagal architektės D. Zareckienės projektą pradėtas Perkūno namo restauravimas, patalpos pritaikytos Kauno miesto muziejui.
Nuo 1991 m. Perkūno namas sugrąžintas jėzuitams ir šiuo metu priklauso Kauno jėzuitų gimnazijai. Perkūno name įrengta Adomo Mickevičiaus gyvenimo ir kūrybos ekspozicija, čia yra dailės parodų ir koncertų salė, vyksta teatralizuotos ekskursijos.
1996 m. gruodžio 23 d. Perkūno namas įrašytas į LR kultūros vertybių registrą. 2008 m. vasario 13 d. paskelbtas kultūros paminklu.
Oklandas (JAV)
Oklandas  – miestas vidurio Kalifornijoje (JAV), rytiniame San Fransisko įlankos krante; San Fransisko priemiestis. 390,7 tūkst. gyventojų (2010). Didelis uostas, svarbus susisiekimo mazgas. Išvystyta laivybos, metalo apdirbimo, metalurgijos, chemijos, automobilių pramonė, daug verslo įmonių. Miestas yra Alamedos apygardos centras.
Isfahano didžioji mečetė
Isfahano didžioji mečetė  – musulmonų šiitų didžioji (Džamė) mečetė, esanti Irano mieste Isfahane, šalia pagrindinio miesto bazaro.
Tai yra viena seniausių tebestovinčių mečečių Irane, pastatyta apie 771 m. Tiesa, ji daug kartų rekonstruota, plėsta, atnaujinta. Ją sudaro 4 arkiniai vartai (ivanai) ir 1300 arkinių erdvių, vadinamų mukarnomis. Mečetės interjeras ir ivanai gausiai dekoruoti.
Baukai (Pasvalys)
Baukai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Daujėnų.
Švilpukinės
Šeimoje yra 1 gentis – švilpukės (Fistularia) ir 5 rūšys:
thumb|left|210px|[[Melsvadėmė švilpukė (Fistularia commersonii)]]
Europos Iššūkio taurė
Europos Iššūkio taurė (EuroChallenge) – trečias pagal stiprumą Europos klubinių komandų turnyras, organizuojamas FIBA padalinio Europoje FIBA Europe. Turnyras startavo 2004 m., kaip Europos čempionų taurės tęsėjas ir iki 2008 m. vadinosi FIBA Europos taure.
Keta (Gana)
Keta (, senesnis užrašymas Quitta) – miestas pietryčių Ganoje, įsikūręs prie Benino įlankos Voltos regione. 22 tūkst. gyventojų (2012 m.).
Stiprus Vergų kranto uostas buvo svarbus prekyboje su Europos kolonistais. Ji ypač domino olandus, kurie 1734 m. pasistatė Ketoje Singelenburgh fortą, o 1784 m. Prinzenstein fortą. 1850 m. olandai pardavė šį fortą kartu su kitomis kolonijomis Afrikoje Britų imperijai, kuri jį įjungė į Aukso kranto koloniją.
Po to, kai Britų Togolandas 1956 m. prijungtas prie Aukso kranto, suformuojant Ganos valstybę, Keta ir buvusios Anlo teritorijos buvo sujungtos su pastaruoju, suformuojant Voltos regioną. Po 1960 m. uostas smarkiai nukentėjo nuo kranto erozijos. Mieste yra išlikę olandų forto likučiai, reziduoja tradicinis Anlos monarchas avoamefia.
Pranciškus Gradovskis
Pranciškus Gradovskis (, Gradauskas; apie 1545 m. – 1595 m.) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos valstybinis veikėjas, poetas.
Biografija
thumb|Titulinis Hodoeporicon Moschicum illustrissimi principis ac domini ... puslapis, poema išleista 1582 Vilniuje
Poemoje „Šviesiausiojo kunigaikščio pono Kristupo Radvilos žygis į Maskvą“ (Hodoeporicon Moschicum illustrissimi principis ac domini, domini Christophori Radiwilonis; du leidimai 1582 m. Vilniuje) apdainavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės pergalę 1564 m. Ūlos mūšyje, bei pagarsėjusį LDK lauko etmono Kristupo Radvilos Perkūno 1581 m. žygį į Rusijos sostinę. Šį kūrinį po 10 m. savo „Radviliadoje“ panaudojo Jonas Radvanas.
Graikijos futbolo varžybos 1964–1965 m.
Graikijos futbolo varžybos 1964–1965 m.
Animė istorija
180px|thumb|dešinėje|Animė filmo „Stebuklingi Šihiros nuotykiai Dvasių pasaulyje“ plakatas Animė istorija prasidėjo XX a. pr., kai Japonijos filmų kūrėjai eksperimentavo su animacijos metodais, kurie buvo tiriami Vakaruose. XX a. 8-ajame dešimtmetyje animė ir toliau vystėsi, atsiskyrė nuo Vakarų ir plėtojo skirtingus žanrus, tokius kaip mecha ir sub-žanrus kaip Super Robot. Tipiški šio laikotarpio pavyzdžiai „Lupinas III“ (Lupin III, 1978 m.) ir „Mazinger Z“ (1972 m.). Šiuo laikotarpiu keli filmų kūrėjai tapo garsūs, ypatingai išgarsėjo Hajao Mijadzakis ir Mamoru Ošis.
Devintajame dešimtmetyje animė Japonijoje tapo vyraujančia kryptimi, o jos kūrimo bumas vis labiau augo. Animė populiarumo augimą lėmė tokie animaciniai filmai kaip „Gundam“ (1985 m.), „Macross“ (1982 m.), „Drakonų kova“ (Dragon Ball, 1984 m.) bei japonų animacijos žanrai Real Robot ir kosminė opera. Filmas „Akira“ (1988 m.) sumušė rekordus 1988 m. Animė filmų gamybos išlaidose ir sulaukė pasaulinės sėkmės. Vėliau, 2004 m., tie patys kūrėjai sukūrė „Steamboy“ (2004 m.). Tai yra pats brangiausias japonų animuotas filmas. „The Super Dimension Fortress Macross“ (1982 m.) ir „Megazone23“ (1985 m.) taip pat sulaukė pasaulinio pasisekimo bei įgijo pripažinimą Vakaruose po to, kai šie animaciniai filmai buvo adaptuoti, atitinkamai, iš „Robotech“ (1985 m.) ir „Robotech: The Movie“ (1986 m.) animacinių serialų.
Interneto pagalba ėmė plisti gerbėjų titruota (fansub) animė produkcija. „Stebuklingi Šihiros nuotykiai Dvasių pasaulyje“ (Spirited Away, 2001 m.) gavo pirmąjį apdovanojimą 2002 m. Berlyno filmų festivalyje ir 2003 m. laimėjo Oskarą už geriausią animacinį meninį filmą, tuo tarpu „Nekaltybė: dvasia šarvuose“ (Innocence: Ghost in the Shell, 2004 m.) buvo rodoma 2004 m. Kanų kino festivalyje.
Pirmoji japonų animatorių karta
Kelios animacijos, sukurtos japonų animacijos pradžioje, išliko iki šių dienų. Jų motyvai yra skirtingi, tačiau daugelis jų yra komercinio pobūdžio. Po to, kai filmai buvo parodomi, ritės (kino teatrų nuosavybė) buvo parduodamos mažesniems šalies kino teatrams ir tada išardomos ir parduodamos juostomis arba atskirais kadrais. Katsudō Shashin – 3 sekundžių trukmės animacija, buvo išleista 1907 m. Ōten Shimokawa buvo politinių karikatūrų kūrėjas ir dirbo žurnalui „Tokyo Puck“. Jis buvo pasamdytas sukurti animaciją kino studijai „Tennenshoku Katsudō Shashin“. Dėl medicininių priežasčių, jis galėjo sukurti tik penkis filmus, įskaitant „Imokawa Mukuzo Genkanban no Maki“ (1917 m.), prieš grįždamas prie savo ankstesnio karikatūristo darbo.
Dar vienas svarbus šio laikotarpio animatorius buvo Jun'ichi Kōuchi. Jis buvo karikatūristas ir dailininkas, kuris dar studijavo ir tapybą akvarele. 1912 m. jis taip pat įsijungė į karikatūrų sluoksnį ir 1916 m. buvo pasamdytas kurti animaciją „Kobayashi Shokai“. Jis yra laikomas to meto labiausiai animacijos technikoje pažengusiu animatoriumi. J. Kōuchi sukūrė apie 15 filmų.
Seitaro Kitayama buvo vienas pirmųjų animatorių, kūręs savo paties animaciją, o ne pasamdytas didesnių korporacijų. Jis netgi įkūrė savo nuosavą animacijos studiją „Kitayama Eiga Seisakujo“, kuri vėliau buvo uždaryta dėl komercinės sėkmės stokos. Jis naudojo vadinamąją lentos techniką, o vėliau popieriaus animaciją be iš anksto atspausdinto fono.
Šie du animacijos pionieriai sukūrė tokius kūrinius, kaip „Namakura Gatana“ (1917 m.) ir „Urashima Tarō“ (1918 m.), kurie buvo rasti antikvariato krautuvėlėje 2007 m.
Antroji japonų animatorių karta
Prieškario animatoriai susidūrė su keletu sunkumų. Jiems buvo sunku konkuruoti su užsienio gamintojais, tokiais kaip „Disney“, kurie buvo labai įtakingi. Kadangi užsienio filmai jau buvo uždirbę pelno kitose šalyse, jie galėjo būti parduodami Japonijos rinkai net už mažesnę kainą nei imdavo vietiniai kūrėjai. Japonų animatoriai turėjo dirbti pigiai, mažose bendrovėse, turinčiose nedaug darbuotojų. Tačiau tai buvo ne į naudą. Nors išlaidos nebuvo didelės, buvo sunku konkuruoti kokybės atžvilgiu su užsienio produkcija, kuri buvo spalvota, su garsu ir pagaminta didelėse kampanijose. Pavyzdžiui, japonų animatoriai iki ketvirto deš. vid. įprastai naudojo iškarpų animaciją vietoje celiulioido plėvelių animacijos, nes pastaroji buvo per brangi.
Tokias naujoves buvo sunku išlaikyti vien tik komerciškai, todėl prieškarinė animacija priklausė nuo rėmimo, t. y. kaip dažnai animatoriai koncentruodavosi į PR filmų kūrimą bendrovėms, švietimo filmus vyriausybei ir galiausiai propagandinius filmus kariuomenei. Tuo metu, cenzūra ir mokyklos taisyklės neskatino filmų žiūrėjimo vaikams, todėl animacija, kuri pasiūlė edukacinę vertę buvo paremta ir padrąsinta Monbusho (švietimo ir mokslo ministerija). Tai pasirodė itin svarbu gamintojams, kurie susidūrė su sunkumais realizuodami animaciją. Animacija rado mokslinės, politinės ir pramoninės paskirties vietą.
Antrojo pasaulinio karo metais
Ketvirtajame XX a. dešimtmetyje Japonijos valdžia siekė įtvirtinti kultūrinį nacionalizmą. Tai taip pat privedė prie žiniasklaidos cenzūros bei leidybos kontrolės sugriežtėjimų. Daugelis animatorių buvo priversti kurti animacinius filmus, kurie išaukštintų japonų mentalitetą ir nacionalinę priklausomybę. Kai kurie filmai buvo rodomi naujienų kronikų kino teatruose. Tam įtakos turėjo 1939 metais išleistas Kino įstatymas, kuris suteikė valstybei daugiau įgaliojimų kino sektoriuje, ir tuo pasinaudojusi, valdžia parėmė dokumentinių ir kitų lavinamųjų filmų kūrimą bei platinimą. Tokia parama lėmė industrijos kilimą, kadangi, susijungdamos, kompanijos sudarydavo didesnius kino klasterius ir skatino pagrindines kino studijas, tokias, kaip „Shochiku“, pradėti kurti animaciją. Būtent „Shochiku“ prodiusavo tokius šedevrus, kaip Kenzō Masaoka animacinis filmus „Voras ir tulpė“ (Kumo to Chūrippu, 1943 m.). Tačiau karo metais vykusi industrijos reorganizacija paveikė vaidybinio kino studijas – teliko trys stambūs kino kompanijų susivienijimai.