cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gardis
Gardžio sąvoka artima skonio ir kvapo sąvokoms, todėl gardis dažnai asocijuojasi su maisto savybe sukelti gardžio pojūtį. Ši maisto savybė vadinasi gardumas.
Skonis – pagrindinis gardžio komponentas. Tačiau skonių kiekis yra gana ribotas. Dabar žinomi 5 pagrindiniai skoniai: (saldus, rūgštus, sūrus, kartus ir umaminis), keletas kandidatų į pagrindinius, ir viskas. Visi kiti skoniai yra pagrindinių skonių kombinacijos.
Kvapas (aromatas) – antrasis svarbus gardžio komponentas. Daug žmonių yra patyrę, kad sergant sunkia sloga, kai prarandama ar labai nusilpsta uoslė, maistas tampa beskonis. Taip nutinka todėl, kad iš maisto gardžio iškrinta kvapo įnašas. Ypatumas yra tas, kad kvapų skaičius yra labai didelis, o jų kombinacijų – dar didesnis.
Vikboldas
Vikboldas arba Otvažnojė (, nuo 1939 m. Wickbold, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Отважное) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2010 m. Nivenskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas gali būti vokiškos ar prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Žuvininkų apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nivenskojės apylinkės, 2008–2010 m. Gurjevsko rajono Novomoskovskojės kaimo gyvenvietės kaimas. Nuo 2010 m. 202 gyventojų iš 220 balsavusiųjų balsų dauguma kartu su Malojė Otvažnojė prijungtas prie Nivenskojės kaimo gyvenvietės.
Dingas
Dingas (Canis lupus dingo) – šuninių (Canidae) šeimos žinduolis, sulaukėjęs šuo. Tai pačios gryniausios veislės šuo, nes nėra kitų laukinių šunų, su kuriais galėtų kryžmintis. Australijos dingai lengvai išliko gamtoje, nors maždaug prieš 4000 metų jie čia buvo atvežti aborigenų kaip naminiai šunys. Turbūt tai vieninteliai likę grynakraujai priešistorinių naminių šunų palikuonys. Poruojasi vieną kartą per metus, jauniklius užaugina bendruomeniniais medžiotojais. Maitinasi driežais, triušiais, graužikais, o kartais ir vaisiais ar augalais.
Lisakovskas
Lisakovskas  – miestas Kazachstano šiaurėje, Kostanajaus srityje, Tobolo dešiniajame krante, į pietvakarius nuo Kostanajaus. Geležinkelio stotis (linija į Kostanajų). Kalnakasybos pramonė (geležies rūdos kasimas ir perdirbimas). Žemės ūkio mašinų surinkimo, maisto pramonė.
Istorija
Lisakovskas pradėjo kurtis ~1950 m., pradėjus rūdos gavybą. Miesto teisės suteiktos 1971 m.
233 m.
233 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Vincentava
Vincentava – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Skaistgirių. Šalia kaimo praeina, o per kaimą – kelias. Į šiaurę nuo Vincentavos dunkso Juodgirio miškas, o pietuose teka Žvaranta (Žąsino intakas). Viena dalis dabartinio Vincentavos kaimo priklauso Josvainių seniūnijai (priklauso Skaistgirių seniūnaitijai), kita dalis – Pernaravos seniūnijai.
thumb|left|250px|Kaimas nuo Skaistgirių pusės
Istorija
1881 m. Kauno gubernijos žemvaldžių sąraše nurodyta, jog egzistavo trys gyvenvietės vardu Vincentava, dvi Ariogalos valsčiuje, viena Vilkijos valsčiuje. Ariogalos valsčiuje buvo „Vincentava“ bei „Būda Vincentava”, kurias 1869 m. pavaldėjo Benediktas Henrikas Tiškevičius. Vilkijos Vincentavos žemę valdė keletas bajorų giminių.
Pagal Kauno gubernijos 1892 m. inventoriaus knygą, Vilkijos valsčiuje – Vincentavos viensėdis (8 gyv.) bei Vincentavos okolica (80 gyv.), Ariogalos valsčiuje – Vincentavos viensėdis (20 gyv.).
Anot 1893 m. Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografinio žodyno VIII t., Vincentavos buvo dvi – Vincentavos dvaras bei Vincentavos okolica. Vincentavos okolicoje bajorai Bogušai valdė 20 dešimtinių, Kobeckai – 3. Šukevičiai – 150 Vincentavos bei Ramonų okolicose.
Nurodo 1903 m. Žemaičių vyskupijos parapijų inventorius, kad Čekiškės parapijoje radosi Vincentavos okolica, o Pernaravos parapijoje buvo „Rudakių būda arba Vincentava” (Рудацкия буды или Винцентово).
Pagal 1923 m. Lietuvos gyventojų surašymą buvo du viensėdžiai Vincentavos pavadinimu. Vienas Vincentavos viensėdis priklausė Pernaravos valsčiui, jame buvo 3 kiemai, 27 gyventojai. Kitas priklausė Čekiškės valsčiui. Jame buvo 16 kiemų, 124 gyventojai.
1925 m. Žemės Reformos Departamento parceliacijos skyriaus dokumentuose, Pernaravos valsčiuje buvo palivarkai „Vincentavos I“ bei „Vincentavos II“, kurie anksčiau priklausė Benediktui Jonui Tiškevičiui, o Čekiškės valsčiuje buvo didesnis „Vincentavos k.“.
1950–1953 m. Vincentavos apylinkės centras.
Nuo seno gyveno lietuviai ir lenkai Vincentavoje. Bajorai bei daugelis valstiečių kalbėjo lenkiškai, tačiau XX a. pradžioje tik trys šeimos buvo lenkai.
Apie gyvenimą tarp Vincentavos bei netolimųjų kaimų lenkų 1940 m. parašė Lenkijos karys ir pabėgėlis Stanisław Nienałtowski knygoje „Wschodnie losy Polaków“ (Lenkų rytų likimai).
miniatiūra|left|Sodyba Vincentavoje miniatiūra|left|Sodyba Vincentavoje
Gyventojai
1845 m. Vincentavos dalyje, kuri priklausė Čekiškės valsčiui, gyveno 36 Čekiškės parapijiečiai.
Vainių dvaro parkas
miniatiūra|250px|right|Kūdra miniatiūra|250px|right|Nugriuvusi Napoleono tuopa
Vainių dvaro parkas – parkas Vidurio Lietuvoje, buvusiame Vainių dvare (Vainiai, Šilų seniūnija, Jonavos rajonas). Plotas – 11 ha. Auga šimtametės tuopos. Įrengta laikina poilsiavietė, laužavietė, yra tvenkinys, 2 šaltiniai (vienas prie pat parko, kitas – dešinėje kelio pusėje, aukštėliau, netoli ąžuolyno). Buvusiam dvarui atminti guli paminklinis akmuo su atminimo įrašu (Senojo dvaro griuvėsiai 1650–1915).
Istorinę ir gražią vietą atgaivino parko savininkas kraštietis (vėliau – vilnietis) Vytautas Racevičius (1939-2000x), 1948 m. iš Vainių su tėvais išvežtas į Šiaurės Altajų. V. Racevičius nubraižė schemas, nupiešė piešinius su senųjų dvaro šeimininkų herbais, pastatais ir kita istorine informacija) . Buvo sutvarkytas parkas, tvenkiniai, atnaujinti takeliai bei tilteliai, pastatytas židinys. Parką lanko aplinkinių vietovių ir Jonavos gyventojai. Atvažiuoja pabūti gamtoje, pailsėti, pasimankštinti, išsikepti šašlyko arba atsigerti šaltinių vandens . Pro parkvietę kursuoja Jonavos autobusai (maršrutais „Jonava–Panoteriai“, „Jonava–Bukonys“).
Vainių tuopa
Vainių tuopa – Vainių dvaro parko gam­tos pa­min­klas nuo 1960 m., vals­ty­bės sau­go­mas gam­ti­nio kraš­to­vaiz­džio ob­jek­tas 1999 m.
Kadešo mūšis
Kadešo mūšis – 1274 m. pr. m. e. įvykęs mūšis tarp Egipto karalystės armijos, vadovaujamos Ramzio II ir Hetitų imperijos armijos, vadovaujamos Muvatalio II. Mūšis vyko prie Oronto upės, netoli Kadešo (dabar – Sirijos pietvakarinė dalis). Manoma, kad tai didžiausias istorijoje karo vežimų mūšis (dalyvavo apie 6000 karo vežimų). Iki šių dienų yra išlikę trys šaltiniai aprašantys ir vaizduojantys šį mūšį: Eilėraštis, įvykių suvestinė (mūšio Biuletenis) ir mūšį vaizduojantys reljefai.
Priešistorė
Žlugus XV (Hiksų) dinastijai, Naujoji Egipto karalystė agresyviau žiūrėjo į šiaurinių valstybės sienų kontrolę. Tutmozis I, Tutmozis III ir jo sūnus Amenchotepas II pastoviai kariavo prie Megidos, į šiaurę nuo Oronto upės ir Kadešo.
Egipte atėjus į valdžią XIX dinastijai, šis procesas tęsėsi. Karnako šventyklos reljefuose detaliai pavaizduotas Seto I ir jo sūnaus Ramzio II karo žygis į Siriją ir Kanaaną. Su 20 000 armija buvo atstatyta tvarka neramumų apimtuose pasienio miestuose, užimtas Kadešas, prie imperijos prijungta Viduržemio jūros pakrantės regionas, pasirašyta neformali taikos sutartis su hetitais, kuri netrukus buvo sulaužyta.
1279 m. pr. m. e. Egipto faraonu tapo Ramzis II, kuris netrukus pradėjo ruoštis žygiui į Levantą. Jis surinko ketvirtąją lauko armiją, šalies sostinę perkėlė į Nilo deltoje naujai pastatytą Pi-Ramzio miestą, iš kur buvo patogiau rengti karo žygius į Levantą.
Ketvirtais Ramzio II valdymo metais, egiptiečių armija išsiruošė į Siriją, sugrąžinti amoritų žemių. 1274 m. pr. m. e. gegužę, egiptiečių armija pasiekė Kadešo apylinkes ir susirėmė su hetitų armija.
Pajėgos
1274 m. pr. m. e. Ramzio II vadovaujamą armiją sudarė keturios divizijos: „Amonas“, „Ra“ (P'Ra), „Setas“ ir naujai suformuota – „Ptachas“. Buvo dar samdinių būrys nrrn (Ne'arin ar Nearin) suformuoti iš kanaaniečių, kurie stovėjo Amono divizijos rezerve, bei Jūros tautų (piratų) samdinių būrys. Tai pirmas kartas, kai Jūros tautos atstovai buvo tarp samdomų karių, nes šios tautos pradėjo vaidinti nemenką vaidmenį tolimesnėje Artimųjų Rytų istorijoje, bronzos amžiaus pabaigoje. Kiekvienai egiptiečių divizijai buvo priskirta po 500 karo vežimų. thumb|300px|[[Hetitai|Hetitų ir Egipto imperijos apie 1279 m. pr. m. e.]] Ramzis II turėjo kariauti su viena didžiausių tuo metu Hetitų imperijos surinkta armija. Hetitų pusėje kovojo 18 sąjungininkų ir vienos vasalinės šalies surinkta armija, kurią sudarė 3 700 karo vežimų ir 37 000 pėstininkų, tai: Alepas, Khatti (centrinė Anatolija), Mitanija, Arcava, Dardany (šiaurės vakarų Anatolija, Trojos sąjungininkai), Keshkesh, Masa, Pidassa (centrinė Anatolija), Arwen (Arawann) (šiaurės vakarų Anatolija), Karkiša, Luke, Karchemišas, Ugaritas, Dedy (šiaurės Sirija), Nuchašše (šiaurės Sirija), Mušanetas, Kadešas ir kaip šalis Kicuvatna.
Strategija ir taktika
Ramzis II savo atvykimą į kovos lauką ir armijų užimtas pozicijas aprašė „Eilėraštyje“ ir „Biuletenyje“:
Kada Ramzis II su savo armija buvo 11 km į pietus nuo Kadešo, jis sutiko du klajoklius, kurie jam pasakė, kad hetitai yra Alepo žemėse, šiauriau Tunipo miesto, apie 200 km nuo čia ir jie esą labai bijo faraono, kuris ateina iš pietų.<ref name="Wilson">John A Wilson, „The Texts of the Battle of Kadesh“, The American Journal of Semitic Languages and Literatures, Vol. 34, Nr.4, 1927 m. liepa, 278 psl. Taip hetitų vadai norėjo dezinformuoti Ramzį II. Toks armijų išsidėstymas, bronzos amžiaus kare, egiptiečiams būtų suteikęs pranašumą. Svarbus mūšio aspektas buvo tai, kad po ilgo žygio, kariai būtų pailsėję ir armija spėtų persigrupuoti prieš būsimą mūšį. Patikėjęs, Ramzis II su „Amono“ divizija patraukė link Kadešo ir netoli miesto, lygumoje, pradėjo įrenginėti stovyklą, neįtardamas, kad hetitų armija yra kitoje miesto pusėje. thumb|300px|Kadešo mūšio eigos schema. Egiptiečių žvalgams atvedus du hetitų žvalgus ir juos ištardžius, paaiškėjo, kad priešo armija yra čia pat: Sužinojęs apie tikrąją armijų padėtį, Ramzis II tikriausiai patyrė šoką. Skubėdamas užimti pranašesnę poziciją, jis padarė taktinę klaidą, nes tuo metu tik „Amono“ divizija buvo miesto prieigose.
Mūšis
Kai egiptiečių „Ra“ divizija buvo atakuota hetitų ir išsklaidyta, Ramzis II skubiai pasiuntė pasiuntinius, kad į pagalbą atvyktų „Ptacho“ ir „Seto“ divizijos, kurios dar buvo kitoje Oronto upės pusėje. Nespėjus pergrupuoti savo armijos, Muvatalio II armijos karo vežimai netikėtai užpuolė „Amono“ diviziją su faraonu ir jo palyda priešakyje.
Po šešių atakų, hetitų armija buvo beveik apsupta ir priversta trauktis per upę, kad susijungtų su pėstininkais. Kitos dienos rytą dar vyko mūšiai, kurie nedavė jokių rezultatų. Kaip rašė Ramzis II, Muvatalis II pasiūlė taiką. Manoma, kad tai galėjo būti tik egiptiečių propaganda, nes hetitų ataskaitose neužsiminta apie jokius susitarimus. Nei viena pusė nelaimėjo. Egiptiečiai ir hetitai turėjo didelių gyvosios jėgos nuostolių; egiptiečiai negalėjo palaužti Kadešo gynybos, o hetitai nebegalėjo įveikti egiptiečių.
Prieštaravimai ir dokumentai
Apie šį Senovės Artimųjų Rytų mūšį yra išlikę daugiausiai informacijos (tekstai, sienos reljefai), bet ji vienpusiška ir atspindi egiptiečių poziciją. Iki šiol nėra vieningo istorikų sutarimo apie mūšio įvykius ir jų rezultatus: ar tai buvo egiptiečių pergalė, ar lygiosios, ar pralaimėjimas. Nežiūrint į faktines klaidas ir propagandą, pagrindinis informacijos šaltinis yra egiptiečių mūšio ataskaita. Ramzio II išpūsta įvykių tikrovė ilgai buvo pripažįstama Egipte. Kadešo mūšio egiptietiška įvykių eigos versija yra aprašyta: Eilėraštyje ir Biuletenyje. Eilėraščiu buvo suabejota, nes įtarta, kad juos parašė kiti faraonai. Visi įrašai daug kartų kartojasi (septynis kartus Biuletenis ir aštuonis kartus Eilėraštis: Abydoso šventykloje, Luksoro šventykloje, Karnako šventykloje, Abu Simbele ir Ramezėjuje). Taip pat yra išlikę rašytiniai dokumentai ant papiruso: Papyrus Raifet ir Papyrus Sallier III. Juose Ramzis II atsako į Hatušilio III pretenzijas dėl faraono aprašytos Kadešo mūšio pergalės.
Iš hetitų pusės, aprašymas apie mūšį yra aukščiau minėtas laiškas, kuris buvo rastas Hatuše (Turkija), nors jokiuose metraščiuose apie mūšį nėra užsiminta. Yra tik įvairių užuominų paminėtų kontekste aprašant kitus įvykius.
Pasekmės
Negalėdamas išlaikyti ilgos Kadešo miesto blokados, Ramzis II atsitraukė į pietus link Damasko, o paskui grįžo į Egiptą. Egipte jis paskelbė apie didelę pergalę, bet iš tikrųjų jam tik pavyko išsaugoti savo armiją, o Kadešo užimti nepavyko. Asmeniškai Kadešo mūšis Ramziui II buvo triumfas. Po netikėtos hetitų atakos jaunas faraonas sugebėjo suvienyti išsklaidytą armiją ir, kovodamas mūšio lauke, išvengė mirties ar nelaisvės. Naujieji lengvi karo vežimai tempiami dviejų arklių buvo žymiai manevringesni už hetitų trikinkį karo vežimą.
Hatuše rastuose hetitų užrašuose sakoma, kad Ramzis II po pralaimėjimo buvo priverstas trauktis nuo Kadešo. Dabar mokslininkai mano, kad mūšis baigėsi be nugalėtojo. Egiptas pasiekė moralinę pergalę, o Muvatalis II – strateginę, nes išsaugojo Kadešą. thumb|Kadešo taikos sutartis eksponuojama [[Stambulo Archeologijos muziejus|Stambulo Archeologijos muziejuje. Manoma, kad tai seniausia rašytinė tarptautinė sutartis pasaulyje. ]] 1258 m. pr. m. e. hetitų karaliaus Muvatalio II brolis, būsimas Hatušilis III, praėjus 15 metų po Kadešo mūšio su Ramziu II, pasirašė taikos sutartį. Taip buvo nutraukti nesibaigiantys pasienio konfliktai. Sutartis buvo pasirašyta ant sidabrinės plokštelės ir padaryta molinė kopija, kuri buvo rasta Hatuše ir dabar yra eksponuojama Stambulo Archeologijos muziejuje. Padidinta Kadešo sutarties kopija kabo ant sienos Jungtinių Tautų Organizacijoje, kuri yra pati seniausia žinoma pasaulio taikos sutartis. Egiptietiška sutarties versija išliko ant papiruso.
Klišiškė
Klišiškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Naujo Strūnaičio.
Danilo Clementino
Emanuelis Danilas Klementinas Silva (Emmanuel Danilo Clementino Silva; g. 1982 m. kovo 5 d.) – iš Brazilijos kilęs Pusiaujo Gvinėjos futbolininkas, rungtyniaujantis vartininko pozicijoje. Brazilijos klubo „América Futebol Clube“ (Paulista) žaidėjas.
Karjerą pradėjo „Sport Recife“ klube, kurio jaunimo komandoje treniravosi. Vėliau žaidė įvairiuose žemesnių lygų Brazilijos klubuose. Su žaidėju sudaryti sutartį siekė ispanų klubas „CD Numancia“, bet dėl užsieniečių limito to nepadarė.
2006 m. Danilas buvo natūralizuotas Pusiaujo Gvinėjoje ir tapo šios šalies rinktinės žaidėju (ją tuo metu treniravo brazilas Antônio Dumas). Jis buvo pagrindiniu vartininku 2012 m. Afrikos Tautų taurės čempionate, ketvirtfinalio varžybose atrėmė Didier Drogba 11 m baudinį.
Didysis Morskojės ežeras
Didysis Morskojės ežeras laikosi užšalęs nuo rugsėjo pabaigos iki birželio.
Žitikara
Žitikara  – miestas Kazachstano šiaurėje, Kostanajaus srityje, prie Šortandi upės. Rajono centras. Geležinkelio stotis (atšaka iš Tobolo). Asbesto kasybos ir apdirbimo pramonė.
Steven Soderbergh
thumb|right|Steven Soderbergh 2007 m. Steven Soderbergh (g. 1963 m. sausio 14 d.) – JAV kino režisierius, prodiuseris, scenaristas ir kinematografas.
Pirmasis garsus Soderbergo filmas buvo Seksas, melagystės ir vaizdajuostė (Sex, lies and videotape, 1989). Jis laimėjo aukščiausią Kanų apdovanojimą – auksinę palmės šakelę, buvo ypač sėkmingas komerciškai visame pasaulyje.
Aborichthys
Aborichthys – plokščiųjų vijūnų (Balitoridae) šeimos žuvų gentis.
Steven Soderbergh
Nuo 1993 iki 1998 režisierius kūrė mažabiudžetinius, komerciškai nelabai sėkmingus filmus. Paskutiniame jų, Out of Sight (1998) vaidino Jennifer Lopez ir George Clooney. Filmas buvo palankiai įvertintas kritikų, tačiau taip pat neypač sėkmingas komerciškai. Tai buvo Clooney ir Soderbergh ilgalaikio bendradarbiavimo pradžia.
2000 m. išleistas Traffic apie nelegalią narkotikų prekybą laimėjo jam oskarą už režisūrą ir tapo sėkmingiausiu režisieriaus filmu nuo sex, lies and videotape laikų. Tais pačiais metais Steven Soderbergh buvo nominuotas oskarui už režisūrą ir su kitu filmu – Erin Brockovich. Tai buvo pirmasis ir kol kas vienintelis toks atvejis Oskarų apdovanojimų istorijoje.
Pelningiausias režisieriaus filmas iki dabar yra Oušeno vienuoliktukas (Oceans eleven, 2001), kuriame vaidina visas rinkinys garsių aktorių (George Clooney, Brad Pitt, Mat Damon, Andy Garcia, Julia Roberts ir kt.). 2002 metais, vėl taip pat kartu su George Clooney, sukūrė filmą Soliaris pagal S. Lemo to paties pavadinimo fantastinę knygą.
2011 m. sukurtas ir kritikų kukliai įvertintas fantastinis katastrofos filmas „Užkratas“ naują prasmę įgavo 2020 m., kai jo siužetas iš dalies pasikartojo realiame gyvenime per COVID-19 pandemiją.
Kliukai
Kliukais vadinami kaimai:
234 m.
234 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Nerpičjė
Nerpičjė gali reikšti:
Vainiai (reikšmės)
Vainiai – kaimai įvairiuose Lietuvos rajonuose:
Kirsty Coventry
thumb|Kirsty Coventry Kirsty Coventry (g. 1983 m. rugsėjo 16 d. Hararėje) – Zimbabvės plaukikė, olimpinių žaidynių čempionė ir prizininkė. Jai priklauso 7 iš aštuonių iš visos Zimbabvės sportininkų pelnytų olimpinių medalių. Pasaulio rekordininkė.
Žaliakalnio seniūnija
Žaliakalnio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto savivaldybėje, apimantis Kalniečių ir Žaliakalnio mikrorajonus. Seniūnija ribojasi su Vilijampolės seniūnija vakaruose, Eigulių seniūnija šiaurėje, Dainavos seniūnija rytuose ir Šančių seniūnija pietuose.
Kirsty Coventry
Nuo 2013 m. tarptautinio olimpinio komiteto narė, TOK sportininkų atstovų prezidentė.
Pasiekimai
AFR – Afrikos rekordas, SF: PR – pusfinalyje pasiektas pasaulio rekordas, PR – pasaulio rekordas
Žaliakalnio seniūnija
Seniūnijoje veikia keturios bendruomenės, susibūrusios į bendruomenės centrus: „Pelėdos“, „Spindulys“ „Žaliakalnio aušra“ ir „Žaliasis Ąžuolynas“. Yra 1 gimnazija, 2 vidurinės, 1 pagrindinė ir 2 pradinės mokyklos, 1 darželis-mokykla, 4 papildomo ugdymo įstaigos, 11 ikimokyklinio ugdymo įstaigų.
Žymiausias pastatas – Kauno Kristaus prisikėlimo bažnyčia, taip pat yra stačiatikių cerkvė (1871 m.), Petro Vileišio aikštė, kurioje vyko dainų šventės, buvo ruošiami kariuomenės paradai, Kauno sporto halė, S. Dariaus ir S. Girėno stadionas, Kauno ledo arena, Kauno medicinos universiteto klinikos, Kūno kultūros akademija, buvusi Kauno meno mokykla, Jono Jablonskio gimnazija, Zoologijos sodas, Ąžuolynas – gamtos paminklas, Žaliakalnio funikulierius, Kauno tvirtovės VII fortas, Dainų slėnis, Juozo Gruodžio memorialinis muziejus, Miko ir Kipro Petrauskų lietuvių muzikos muziejus, senosios žydų kapinės ir kt.
Istorija
miniatiūra|160px|left|Seniūnijos emblema
2000 m. vasario 24 d. Kauno m. savivaldybės nutarimu Nr. 20 senasis Žaliakalnis kartu su Kalniečių rajonu tapo bendru administraciniu vienetu – Žaliakalnio seniūnija.
Vainių dvaras
Vainių dvaras – buvęs dvaras Vidurio Lietuvoje, Vainiuose (vienkiemyje), 7 km nuo Jonavos miesto (Šilų seniūnija, Jonavos rajonas), beveik pusiaukelėje tarp Koncepto ir Vaivadiškių kaimų. Dvaras siekia 1650 m. Sunyko XX a. pradžioje, 1915 m. Buvo įveistas parkas. Savininkas ir parko atgaivintojas – Vainių gyventojas Vytautas Racevičius (1939-2014). Dvarui atminti parke guli paminklinis akmuo, žymintis dvarvietę (Senojo dvaro griuvėsiai 1650–1915).
Vainių dvaro parkas
Auga šimtametės tuopos. Parkvietę atgaivino Vytautas Racevičius (nubraižė schemas, piešinius su senųjų dvaro šeimininkų herbais, pastatais ir kt.). Parke auga Vainių tuopa, gam­tos pa­min­klas nuo 1960 m., vals­ty­bės sau­go­mas gam­ti­nio kraš­to­vaiz­džio ob­jek­tas 1999 m..
Impfondas
Impofondas – Kongo miestas šalies šiaurės rytuose, iššisdėstęs ant Ubangio upės kranto. Likualos regiono ir Impofondo rajono administracinis centras. 20 859 gyventojų (2005 m.).
Yra oro uostas, susisiekimas upine barža su Brazaviliu ir Bangiu. Miestas yra ant Denis Sassou-Nguesso magistralės (135 km), jungiančios su Dongu (50 km) ir Epena (85 km) miestais.
Mieste 6 kvartalai: Moungoungui, Bakandi, centrinis, Laisvoji Angola, Tossangana ir Bohona. Miestiečiai vadinami Mbondzo.
Girls Aloud
Girls Aloud – Anglijos merginų pop grupė, kurią sudarė Nadine Coyle, Sarah Harding, Nicola Roberts, Cheryl Tweedy(Cole) ir Kimberley Walsh. Grupė buvo suformuota 2002 m. per britų realybės šou „Popstars: The Rivals“. Po realybės šou grupė išleido penkis studijinius albumus, kurie Jungtinėje Karalystėje tapo platininiais.
Vanaginė (Jurbarkas)
Vanaginė – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, dešiniajame Mituvos krante. Kaime įsikūrusios kelios sodų bendrijos.
Bagdžiuliai
Bagdžiuliai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Akmenynės.
VDR futbolo varžybos 1968–1969 m.
VDR futbolo varžybos 1968–1969 m.
Vincenzo Iaquinta
Vinčencas Jakvinta (g. 1979 m. lapkričio 21 d.) – buvęs futbolininkas, Italijos rinktinės puolėjas.
Karjera
Nacionalinėje komandoje rungtyniavo nuo 2005 m. kovo 30 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur per penkerias rungtynes sužaidė tik 192 minutes, pirmosiose rungtynėse žaidė nuo 64 minutės ir rungtynių pabaigoje įmušė įvartį.
Romeo ir Džuljeta
thumb|200px|Romeo ir Džuljeta, Ford Madox Brown
Vincenzo Iaquinta
Karjera
2006 metais už 11,3 milijono eurų perėjo į Juventus.
Romeo ir Džuljeta
„Romeo ir Džuljeta“ – 1595 m. Viljamo Šekspyro sukurta tragedija, kurioje pasakojama jaunuolių iš priešiškai nusiteikusių šeimų meilės istorija. Viena populiariausių Šekspyro dramų, statyta, perdirbta ir interpretuota daugelį kartų. Romeo ir Džuljeta tapo tipiniu jaunų įsimylėjėlių pavyzdžiu ir prototipu kitoms istorijoms.
Vincenzo Iaquinta
Karjera
Nuo 2012 m. sausio 31 d. nuomos pagrindais perleistas AC Cesena iki 2011–2012 m. sezono pabaigos.
Airidas Mickevičius
FK Žalgiris
„Žalgirio“ pagrindinėje ekipoje registruojamas nuo 2017 m. Tais metais žaidė vienerias oficialias rungtynes A lygoje.
2018 m. savo šanso nesulaukė ir A lygoje nežaidė. Atstovavo „Žalgirio“ dublerių ekipai Pirmoje lygoje.
FC Stumbras
2019 m. prieš sezoną perėjo į FC Stumbras. Kai šis klubas budo išformuotas, vasarą tapo DFK Dainava klubo vartininku.
DFK Dainava
Nuo 2019 m. vasaros priklausė Alytaus „Dainavai“.
FK Kauno Žalgiris
2021 m. rugpjūčio 2 d. pirmą kartą į vartus pagrindinėje komandoje stojo rungtynėse prieš Sūduvą. Galutinis rungtynių rezultatas 3:3.
Preilių rajonas
right|250px Preilių rajonas buvo administracinio suskirstymo vienetas Latgaloje. Preilių rajonas ribojasi su Maduonos rajonu, Rėzeknės rajonu, Kraslavos rajonu, Daugpilio rajonu ir Jekabpilio rajonu.
2009 m. panaikintas (žr. Latvijos administracinis suskirstymas (nuo 2009 m.)).
Serbijos vyrų krepšinio rinktinė
Serbijos vyrų krepšinio rinktinė – krepšinio komanda, tarptautinėse varžybose atstovaujanti Serbijos valstybei nuo 2006 m. Pagal FIBA rinktinė laikoma tiesiogine bei  rinktinių įpėdine, todėl laikoma, kad rinktinė įstojo į FIBA 1936 metais ir yra laimėjusi 5 pasaulio čempionato aukso medalius (kaip Jugoslavija).
Serbija yra viena stipriausių pasaulio rinktinių, jau po socialistinės Jugoslavijos eros kelis kartus tapusi Europos ir pasaulio čempione. 1992–1994 m. dėl Jugoslavijos karų pašalinta iš tarptautinių turnyrų. Serbijos vardu rungtyniauja nuo 2006 m., kai atsiskyrė Juodkalnija.
Dryžuotasis baltikas
Dryžuotasis baltikas (Tricholoma virgatum) – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos, baltikų (Tricholoma) genties grybų rūšis.
Spygliuočių miškai, daugiau pušynai, retai lapuotynai. Ruduo, retai vasara. Kepurėlė, lakšteliai ir kotas pilkos spalvos.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 3–8 cm skersmens, lygi šiek tiek blizganti, smailiai kūgiška, pilka, melsvai pilka, juosvai dryžuota, nemėsinga. Lakšteliai balsvi, pilki, priaugtiniai. Kotas 7–12×1–1,5 cm, pilkas, rusvas. Trama plona, balsva, bekvapė, aštroko deginančio skonio. Sporos 6–9×5–7 μm.
Būdingi požymiai: kepurėlė kūgiška, su smailia nugarėle, kotas ilgas.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 146 psl.
Vitorija
Vitorija yra vadinama:
235 m.
235 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Lapkritis
Armėnijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
Armėnijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
Finalo rungtynės
-
Akūtas
Akūtas (lietuvių kalboje dar vadinamas dešininiu kirčio/priegaidės ženklu) ( ´ ) – diakritinis ženklas, vartojamas daugumoje šiuolaikinių kalbų, kurių abėcėlės kilo iš lotynų, kirilicos arba graikų abėcėlių.
Lockheed U-2
Lockheed U-2 (trump. U-2), pramintas Dragon Lady – Lockheed korporacijos gaminamas JAV oro pajėgų žvalgybinis lėktuvas. Jis gali veikti dideliame aukštyje (21 km ir daugiau) įvairiomis oro sąlygomis. Taip pat naudotas įvairiems tyrimams, visų pirma – elektroninių jutiklių bei dirbtinių žemės palydovų derinimui ir jų duomenų tikrinimui.
U-2 pirmą kartą pakilo 1955 m. rugpjūčio mėnesį.
Didžiausias greitis – 821 km/h, sparnų mojis – 30,9 m, ilgis – 19,1 m. Įgulą sudaro vienas pilotas.
Viso yra pagaminti maždaug 86 lėktuvai (tikslus skaičius nėra paviešintas).
„U-2“ krizė
Incidentas, įvykęs Šaltojo karo metu, dar labiau paaštrino šalių santykius. Lakūnas buvo nuteistas už šnipinėjimą, tačiau iškalėjęs tik metus ir 9 mėnesius (iš paskirtų 3 metų kalėjimo ir 7 metų sunkiųjų darbų) buvo iškeistas į JAV suimtą Tarybų Sąjungos šnipą.
Alga (miestas)
Alga  – miestas Kazachstano šiaurės vakaruose, Aktobės srityje, prie Ileko upės, 44 km į pietus nuo Aktobės. Rajono centras. Geležinkelio stotis, eina Aktobės–Kandyagašo plentas.
Istorija
Alga 1934 m. gavo miesto tipo gyvenvietės, o 1961 m. miesto statusą. Sovietmečiu buvo chemijos pramonės centras (veikė trąšų gamykla).
Česlovas Valdemaras Obcarskas
Česlovas Valdemaras Obcarskas (g. 1929 m. liepos 18 d. Navasoduose (Novasaduose), Utenos apskritis) – poetas, medikas
Biografija
Būdamas moksleivis, 1944 m. kartu su seserim Emilija pasitraukė į Vokietiją, vėliau – į Angliją, ten 1952 m. baigė gimnaziją. Gavęs slaugos mediko diplomą, dirbo Kanadoje, taip pat Anglijoje – Liverpulio, Mančesterio, Londono ligoninėse (iki 1980 m.), žurnalo „Šaltinis“ redakcijoje (iki 1999 m.).
Rašė straipsnius, skelbė savo kūrybą išeivijos lietuvių spaudoje. Pasirašinėjo V. Milašiaus, R. Geležinio pseudonimais. Gyvena Notingame. Už darbą apdovanotas dviem medaliais.
Kūryba
Eilėraščių rinkiniai: „Laikai neša žmones“ (1974), „Audrų išrauti medžiai“ (1988), rinktinė „Šviesos vandenynas“, poezijos rinkinys „Eilėraščiai vienišiems medžiams“ (1999).
Ropė
thumb|200px|Žydinti ropė
Ropė ( subsp. rapa) – dvimetė bastutinių (Brassicaceae) šeimos daržovė. Ropė auga sparčiai ir greitai duoda derlių. Ropių šakniavaisiai sveria 150–300 gramų, yra gelsvos arba baltos spalvos. Ropių šakniavaisis, priklausomai nuo veislės, gali būti apvalus, ovalus arba verpstės formos.
Upninkų liepos
miniatiūra|180px|right|Dvi liepos Upninkų liepos – liepos Vidurio Lietuvoje, gamtos paminklas Kei­žo­nių kai­me (Upninkų seniūnija, Jonavos rajonas).
Ropė
Istorija
Anglijoje ropės pradėtos auginti XVI amžiuje. Anglai valgė ne tik ropių šakniavaisius, bet ir jaunus lapelius.
Upninkų liepos
Duomenys
miniatiūra|250px|left|Liepos auga buvusioje dvarvietėje Aukš­tis – 22 ir 24 m. Ka­mie­nų sker­sme­nys – 1,1 ir 1,3 m. Gam­tos pa­min­klas nuo 1984 m. Vals­ty­bės sau­go­mas gam­ti­nio kraš­to­vaiz­džio ob­jek­tas nuo 1999 m.
Ropė
Istorija
Rusijoje ropes augino dar prieš Didžiosios Maskvos kunigaikštystės įsikūrimą. Tada atsirado ir populiari pasaka „Senis ir ropė“. Tuo metu Rusijoje ropės buvo būtinas kasdienis patiekalas. Žmonės ropes valgydavo su žuvimi, mėsa, gamindavo ropių girą.
Lietuvoje ropės šaltiniuose minimos nuo 1586 m. (Upytės teismo dokumentuose). Gausiai augintos iki XVIII a., kol jas išstūmė bulvės. Ropės daugiausia valgytos virtos, vėliau – žalios.
Auginimas
Ropė geriausiai auga priesmėlio ir lengvo priemolio dirvose. Ši daržovė yra sėjama pavasario pradžioje, žydint pirmiems pavasario žiedams (šalpusniui, žibuoklėms). Nepatariama ropių tręšti šviežiu mėšlu, nes tuomet jas labiau puola kenkėjai. Be to, taip tręštoje dirvoje išauga kreivi ir šakoti šakniavaisiai. Taip pat nepatartina ropių auginti ir po kitų kryžmažiedžių šeimos daržovių.
Ropės sėjamos juostomis maždaug 50 centimetrų atstumu viena nuo kitos, centimetro gylyje. 20 metrų ilgio lysvei reikia apie 20 gramų ropės sėklų. Paaugę ropių daigai retinami paliekant maždaug 4-6 centimetrų tarpus. Jeigu dirvoje trūksta drėgmės, šakniavaisiai sukietėja ir būna kartūs. Dėl to per karščius ropes būtina laistyti.
Ropių derlius imamas praėjus 65-75 dienoms nuo sudygimo.
Ropės auga greitai, todėl jas galima sėti keletą kartų. Jei norima ropių šakniavaisius laikyti per žiemą, sėti reikia birželio pabaigoje – liepos pradžioje. Ropės jautrios šalčiui, todėl vėlyvosios sėjos derlių būtina nuimti prieš pirmąją šalną.
Veislės
Daugiausiai auginama vidutinio ankstyvumo veislė „Petrovskaja“. „Teltower“ veislės ropės gerai dera smėlėtoje dirvoje. Taip pat Lietuvoje auginamos Baltosios Milano raudongalvės ir Geltonosios gegužės raudongalvės ropės.
Maistingumas
Ropių šakniavaisiuose gausu vertingų žmogaus organizmui medžiagų: cukraus, baltymų, ląstelienos, mineralinių druskų, eterinių medžiagų, kurios pagerina apetitą. Gausu vitaminų C, PP, B1, B2, provitamino A, taip pat kalcio bei kalio. Specifinį kvapą ropėms suteikia jose esantis garstyčių aliejus.
Vartojimas
Ropių šakniavaisiai valgomi virti, troškinti, kepti ir žali.
Subalpinis kėnis
thumb|left|200px|Abies lasiocarpa var. lasiocarpa varieteto [[Kankorėžis|kankorėžiai]]
Klasifikacija
Priklausomai nuo autorių, subalpinių kėnių rūšyje dažniausiai išskiriami du, rečiau trys atskiri taksonai:
Aprašymas
Paplitusi Šiaurės Amerikos šiaurės vakarinės dalies kalnuose (nuo Aliaskos šiaurėje iki Arizonos pietuose). Auga nuo 300–900 m aukščio virš jūros lygio šiaurėje iki 2400–3650 m pietuose. Dažnai auga ties medžių linija.
Įprastai užauga iki 20 m, kartais iki 40–50 m aukščio. Kamieno skersmuo iki 1 m. 1992 m. užregistruotas masyviausias rūšies medis Abies lasiocarpa var. lasiocarpa varieteto, yra 38,1 m aukščio, turi 204 cm skersmens kamieną bei su 8 m skersmens laja. Jis auga Vašingtono valstijos Olimpo nacionaliniame parke. 1988 m. užregistruotas aukščiausias rūšies medis Abies lasiocarpa var. lasiocarpa varieteto, kurio aukštis 52 m, kamieno skersmuo 107 cm, lajos skersmuo 7 m. Jis auga Vašingtono valstijoje esančių Kalnų ežerų tyrlaukyje (Alpine Lakes Wilderness).
Subalpinio kėnio mediena naudojama statyboms, popieriaus gamybai. Dažnai auginamas kaip dekoratyvinis augalas.
Senųjų Trakų Viešpaties Apreiškimo vienuolynas
thumb|250px|Vienuolynas [[Senųjų Trakų piliavietėje. Toliau kairėje – Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai ir Šv. Benedikto bažnyčia]] thumb|250px|Vienuolynas ir bažnyčia thumb|250px|Vienuolyno statyba (1900 m.) Senųjų Trakų Viešpaties Apreiškimo vienuolynas – Trakų rajone, Senųjų Trakų kaime įsikūręs moterų vienuolynas, kuriame gyvena Šv. Jono Apaštalinių seserų kongregacijos narės. Tai vienas seniausių vienuolynų Lietuvoje, menantis XVI amžių.
Šiuo metu vienuolyne gyvena 6 seserys, vienuolyno vyresnioji – prancūzė ses. Marija Dovydė.
Vienuolyno istorija
1405 m. Vytautas Didysis Senuosiuose Trakuose apgyvendino vienuolius benediktinus, pastatė jiems bažnyčią. 1577 m. šventovę teko iš pagrindų atnaujinti, šalia pastatytas vienuolynas. 1757 m. bažnyčia sudegė, vietoj jos pastatyta nauja, nedidelė medinė bažnyčia, vėliau perkelta į Paluknį. XVIII amžiuje pastatytas naujas, mūrinis vienuolyno pastatas. 1845 m. vienuolynas buvo uždarytas, jame gyvenę vienuoliai įsikūrė Nesvyžiuje. XIX a. pabaigoje vienuolynas perstatytas į neogotikinę bažnyčią.
Senųjų Trakų benediktinai daugiausia gyveno kontempliatyvų gyvenimą, apie jų apaštalinę veiklą žinoma nedaug.
2007 m. pradėti vienuolyno rekonstrukcijos darbai. 2010 m. pradžioje čia įsikūrė Šv. Jono apaštalinių seserų kongregacija.
Šv. Jono apaštalinės seserys
Tai pirmasis Šv. Jono kongregacijos apaštalinių seserų vienuolynas Lietuvoje. Vienuolės kontempliatyvų gyvenimą derina su aktyviu apaštalavimu – priima svečius, organizuoja rekolekcijas, seminarus, ruošia parapijos jaunimą sakramentų priėmimui.
1998–2013 m. Vilniuje veikė Šv. Jono kongregacijos kontempliatyviųjų seserų vienuolynas.
Morelosas
Morelosas  – valstija vidurio Meksikoje. Sostinė – Kuernavaka.
Kraslavos rajonas
right|250px Kraslavos rajonas buvo administracinio suskirstymo vienetas Latgaloje. Ribojasi su Daugpilio rajonu, Preilių rajonu, Rėzeknės rajonu, Ludzos rajonu ir Baltarusija. Rajono centras yra Kraslava.
Morelosas
Moreloso valstijos plotas yra 4893 km², ji – antra iš mažiausių šalies administracinių vienetų. Ribojasi su Meksiko valstija šiaurėje ir vakaruose, Puebla rytuose ir Gereru pietuose.
Kraslavos rajonas
2009 m. panaikintas (žr. Latvijos administracinis suskirstymas (nuo 2009 m.)).
Valuckai
Valuckai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Vertimų, prie Mituvos ir Vidaujos santakos.
1867 m.
1867 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Gafsos vilajetas
Gafsos vilajetas – vienas iš 24 Tuniso vilajetų. Jis yra Tuniso centrinėje dalyje, ribojasi su Alžyru. Plotas siekia 8 990 km², o vilajete gyvena apie 330 tūkst. žmonių. Administracinis centras – Gafsa.
Miestai, esantys vilajete:
Muitų teisė
Muitų teisė – visuma teisės normų, reguliuojančių muitus ir su jais susijusią veiklą. Objektyvia prasme – teisės šaka; subjektyvia – asmens teisė nustatyti ir imti muitus (pvz., Viduramžiais tokią teisę turėjo žemės valdytojas – kunigaikštis, imperatorius, vyskupas).
ES muitų teisė
ES galioja Muitų kodeksas (MK) EEB reglamentas 2913/92 (1992 m. spalio 12 d.), kiti teisės aktai, EBTT sprendimai.
Lietuva
Lietuvoje galioja ES muitų teisė. Iš dalies yra ir nacionalinių ypatumų. Muitinės administravimas pavaldus LR FM.
Vokietija
Senasis Muitų įstatymas (Zollgesetz) neteko galios 1992 m. (įsigaliojus ES MK).
Tarptautinė teisė
PPO tarptautinės sutartys dėl laisvosios prekybos, aktai dėl prekybos kliūčių atsisakymo ir kt. Svarbiausi:
Laisvosios prekybos zonos, harmonizavusios muitų teisę:
Bagočiai
Bagočiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Panočių.
Teračina
Teračina  – Italijos miestas Latinos provincijoje, Lacijuje. Iki 1934 m. miestas priklausė Romos provincijai, jis yra 78 km į pietryčius nuo Romos geležinkeliu ir 56 km Apijaus keliu.
Bagočiai
Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 51 žmogus, iš kurių visi užsirašė lietuviais.
Teračina
Istorija
Senovėje šį miestą lotynai vadino Tarracina, o volskai - Anxur. Volskų pavadinimas reiškia jaunąjį Jupiterį (Iuppiter Anxur ar Anxurus), nes jis buvo miesto globėjas, garbinamas ant Mons Neptunius (dabar Šv. Angelo kalnas), kur išliko jam skirta šventykla. Manoma, kad Tarracina yra neindoeuropietiškos kilmės, tikriausiai etruskiškos (Tarchna ar Tarchuna buvo Tarkvinijų šeima).
Teračina yra labai svarbioje strateginėje vietoje: čia voskų kalvos pasiekia pakrantę, nepalikdamos daug vietos. Be to yra mažas uostas. 509 m. pr. m. e. miestas jau pripažino Romos valdžią, bet jis nebuvo įtrauktas į Lotynų lygos sąrašą 499 m. pr. m. e. Romėnai jį užėmė 406 m. pr. m. e., prarado 402 m. pr. m. e., atgavo 400 m. pr. m. e. Po nesėkmingo volskų užpuolimo 397 m. pr. m. e. Teračinoje buvo įkurta romėnų kolonija 329 m. pr. m. e.
236 m.
236 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Teračina
Istorija
Apijaus kelio pastatymas 312 m. pr. m. e. prisidėjo prie kolonijos svarbos. Kelias kirto iškišulį per kalvą su stačia įkalne ir nuokalne. 184 m. pr. m. e. buvo bandyta apeiti kalvą jūros pylimu, bet tik Trajano laikais problema buvo išspresta.
Netoli nuo jūros buvo mineralinio vandens šaltiniai, romėnų vadinti Neptuniae aquae, o vėliau Acqua Magnesia. Jie ir dabar naudojami išskyrus vieną su arsenu, kuris buvo užblokuotas senovėje ir 1839 m.
Imperijos laikaius prie uosto buvo pastatyta daug svarbių pastatų. Via Severiana kelio statyba iš Ostijos į Teračiną padidino miesto svarbą. Nuo uosto miestas plėtėsi į derlingą slėnį vakaruose. Čia gimė poetas Markas Favonijus, imperatorius Galba. Pastarasis su Domicianu mieste turėjo vilą. Paskutinis romėniškas statinys mieste buvo V a. sienos.
Per Gotų karus Teračina kartais minima. Manoma, kad Teodorikas Didysis čia turėjo rūmus. Miestas buvo nusiaubtas 409 ir 595 m. Lombardams užėmus didžiąją Italijos dalį VI a. pabaigoje, Teračina išliko Bizantijos tvirtove, o vėliau priklausė Neapolio kunigaikštystei. Tai buvo vienas šiauriausių Bizantijos postų Pietų Italijoje.
236 m.
Įvykiai
Sausis
Teračina
Istorija
872 m. popiežius Jonas VIII prijungė Teračiną. Tačiau kitą šimtmetį popiežiaus valdžią ištikus krizei miestą valdė Romos šeimos (pvz.: Krescenzi, kuri pastatė didelę pilį, ar Frangipani, valdžiusi 1153-1202 m.) Čia įvyko pirma konklava už Romos ribų 1088 m. XI-XII a. miestas klestėjo ir auga, atsiradu du priemiesčiai. Atsirado nepriklausoma savivaldybė. Popiežius Honorijus III 1217 m. sujungė Sezės, Priverno ir Teračinos vyskupystes.
1357 m. Egipto konstitucijos (Costituzioni Egiziane) sustiprino popiežiaus valdžią mieste, bet neužkirto kelio Neapolio karalystės augimui ar vidinei nesantaikai mieste.
XVI a. nunyko Teračinos savivalda, nes smuko pats miestas dėl maliarijos protrūkių ir Šiaurės Afrikos piratų antpuolių. Tačiau tuo metu Teračinoje pradėti statyti kilmingų šeimų renesanso tipo rūmai.
XVII a. popiežiai pradėjo miesto gyventojų skaičiaus didinimo programą kviečiant kaimiečius ir siūlant mokesčių nuolaidas. Tuo metu perstatytos Šv. Jono ir Madonos bažnyčios. Popiežius Pijus VI nusausino pelkes. Per kelis kitus šimtmečius miestas įgavo dabartinę išvaizdą.
Napoleono laikais Teračina buvo prijungta prie Circeo departamento, bet sukilo 1798 m. Sukilimą numalšino prancūzų ir lenkų kariai, vadovaujami Jacques MacDonald. 1818 m. popiežius Pijus VII ir Neapolio karalius Ferdinandas I Sicilietis pasirašė konkordatą dėl valstybių sienos, kuri ėjo netoli Teračinos, ribos.
1839 ir 1843 m. popiežius Grigalius XVI lankėsi mieste ir ėsakė pradėti naujo uosto statybą.
Po Antrojo pasaulinio karo, per kurį Teračina smarkiai nukentėjo, miestas augo ir klestėjo.
UTC+1
thumb|400px|UTC+1 laiko juosta: mėlyna – žiemą, oranžinė – vasarą, geltona – visus metus
Išskiriamos šios UTC+1 laiko juostos zonos:
Vakarų Afrikos laikas
Šiose šalyse UTC+1 laikas galioja ištisus metus.
Vidurio Europos laikas
Šiose šalyse UTC+1 laikas galioja žiemą, kaip standartinis laikas.
Vakarų Europos vasaros laikas
Časové pásmo
Tebesa
Tebesa  – miestas šiaurės rytų Alžyre, netoli sienos su Tunisu; vilajos centras. 182,4 tūkst. gyventojų (2007). Yra tarptautinis oro uostas, geležinkelis. Gaminamos trąšos, šilko audiniai, audžiami kilimai. Apylinkėse gausu fosfatų. Universitetas.
Istorija
VII amžiuje pr. m. e. priklausė Kartaginai, 146 m. atiteko Romos imperijai (vadinosi Theveste). VII a. įsiveržė arabai, miestas prarado svarbą. XVI a. Osmanų imperija čia įkūrė karinį padalinį.
Kuvetės regionas
Kuvetės regionas – Kongo regionas centrinėje šalies dalyje. Ribojasi su Vakarų Kuvetės regionas, Likualos regionu, Plynaukštės regionu ir Sangos regionu. Išorinės sienos su Kongo DR bei Gabonu. Administracinis centras – Ovandas.
Regionas dalinamas į 6 rajonus:
thumb|left|250px|Cuvette regiono rajonai
FK Inkaras Kaunas
Kauno „Inkaras“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.
Istorija
thumb|150px|left|Buvusi klubo emblema
Klubas įkurtas XX a. 1-ojoje pusėje prie „Inkaro“ gumos fabriko (įkurtas 1933 metais prie Kauno buvusiuose Veršvuose). 1965 m. penktąkart laimėjo „Tiesos“ taurę ir ji atiteko „Inkarui“ visiems laikams. XX a. pabaigoje „Inkaras“ buvo viena iš nedaugelio Lietuvos TSR komandų, žaidusių TSRS futbolo sistemoje, o ne tik LTSR pirmenybėse (tokios buvo Atlantas Klaipėda, Banga Kaunas ir Žalgiris Vilnius).
Atgavus nepriklausomybę klubas buvo vienas stipriausių Kauno ir visos Lietuvos komandų, dukart laimėjo šalies pirmenybes. Buvo prisijungęs Vytis Kaunas ir Atletas Kaunas klubas, kurie vėliau vėl atsiskyrė. Tačiau vėliau „Inkaras“ nusilpo, o 2003 m. pasitraukė iš visų varžybų. 2009 m. buvusio žaidėjo Artūro Ruževskio iniciatyva atkurtas ir gruodžio 20 d. KAFF (Kauno apskrities futbolo federacijos) žiemos pirmenybių D grupėje žaidė pirmąsias rungtynes, kuriose 4:1 įveikė Nevėžis-2 Kėdainiai komandą.
Veteranai
„Inkaro senjorų“ (1994–1996 m. tiesiog „Inkaro“, skirtingai nuo „Inkaro-Grifo“ pagrindinės komandos) ir „Inkaro veteranų“ sezonai:
Kandyagašas
Kandyagašas  – miestas Kazachstano šiaurės vakaruose, Aktobės srityje, prie Ileko upės, 95 km į pietus nuo Aktobės. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie Maskvos–Taškento ir Atyrau–Orsko linijų sankirtos. Plentai į Aktobę, Embą, Atyrau. Kasami fosforitai.
Istorija
1967 m. gyvenvietei suteiktas miesto statusas, iki 1997 m. ji vadinta Oktiabrsku (Октябрьск).
William Howard Taft
Viljamas Hovardas Taftas (1857 m. rugsėjo 15 d. – 1930 m. kovo 8 d.) buvo 27-asis Jungtinių Amerikos Valstijų prezidentas, o vėliau ir dešimtasis JAV aukščiausiojo teismo pirmininkas. Jis yra vienintelis žmogus ėjęs šias abi pareigas.
Biografija
Gimė 1857 m. Sinsinačio mieste JAV generalinio prokuroro A. Tafto šeimoje. 1878 m. baigė Jeilio koledžą, 1880 m. Sinsinačio universiteto Teisės mokykloje teisininko studijas. Dirbo teisininku. 1890 m. paskirtas JAV generaliniu solisitoriumi. Nuo 1901 m. iki 1904 m. Filipinų gubernatorius. Nuo 1904 m. iki 1908 m. – JAV karo sekretorius. Palaikomas savo bendrapartiečio respublikonų partijos prezidento Teodoro Ruzvelto, Taftas lengvai laimėjo 1908 metų JAV prezidento rinkimus.
Savo vienintelės prezidento kadencijos metu, prezidento Tafto vidaus politika pasižymėjo konkurencijos skatinimu, valstybės tarnybos reforma, prekybos tarp valstijų komisijos pozicijos stiprinimu, pašto paslaugų kokybės gerinimu ir 16-osios JAV Konstitucijos pataisos išleidimu. Užsienyje Taftas siekė paremti neišsivysčiusių Lotynų Amerikos ir Azijos šalių vystymąsi. Tokia politika buvo pavadinta „dolerio diplomatija”. Tačiau Taftas dažnai atitoldavo nuo savo pagrindinių šalininkų, ir didele balsų persvara buvo sutriuškintas 1912 metų JAV prezidento rinkimuose, kai siekė būti perrinktas antrajai kadencijai.
Po pralaimėtų rinkimų Taftas pasinėrė į akademinį gyvenimą, per savo paties įkurtą „Taikos įgyvendinimo lygą” siekė taikos pasaulyje. 1921 m., po Pirmojo pasaulinio karo, prezidentas Vorenas Hardingas paskyrė Taftą JAV aukščiausiojo teismo pirmininku. Dėl silpnos sveikatos 1930 m. vasarį V. Taftas atsistatydino iš užimamų pareigų, o kovo 8 d. mirė savo namuose. V. Taftas buvo palaidotas Arlingtono nacionalinėse kapinėse.
Taftas buvo daugiausiai svėręs JAV prezidentas (daugiau nei 140 kg), ir iki šiol jis yra paskutinis prezidentas auginęs ūsus.
Hermanas Salza
Hermanas Salza arba Hermanas Zalca (, apie 1170 m. Bad Langensalza, Tiuringija – 1239 m. kovo 20 d. Salernas, Italija) – Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, Vokiečių ordino magistras.
Biografija
thumb|left|200px|Hermano Salzos paminklas [[Marienburgas|Marienburgo pilies sode]] Kai Vengrijos karalius Andrašas II 1225 m. Vokiečių ordiną išvijo iš Transilvanijos, kur jis buvo įsikūręs 1211 m., Vokiečių ordino atstovai pradėjo derybas su Mazovijos (Mozūrijos) kunigaikščiu Konradu I Mazoviečiu ir Prūsos vyskupu Kristijonu. Remdamasis Konrado I Mazoviečio pažadais Vokiečių ordinas 1226 m. iš Šv. Romos imperatoriaus Frydricho II gavo vadinamąją Aukso bulę, suteikiančią teisę jam valdyti Kulmo žemę ir užkariauti Prūsą. Popiežius Honorijus III savo bulėmis (1216–1227 m. iš jo buvo išrūpinta apie 150 bulių) ir popiežius Grigalius IX 1230 m. Aukso bule patvirtino kryžiuočiams Konrado I Mazoviečio dovanojamą Kulmo žemę ir teisę pulti bei užkariauti visus prūsus. Šie aktai teisiškai pagrindė Vokiečių ordino valdas kaip valstybę, neturinčią pareigų Šv. Romos imperijai, nors didysis magistras buvo tituluojamas tos imperijos kunigaikščiu.
Hermano Salzos pasiųsti kryžiuočiai pradėjo Prūsą užkariauti. Kai Kalavijuočių ordinas 1236 m. pralaimėjo Šiaulių mūšį, popiežiaus Grigaliaus IX verčiamas Hermanas Salza patenkino kalavijuočių prašymą – Vokiečių ordinas perėmė jų valdas, o 1237 m. buvo įkurta autonominė jo šaka – Livonijos ordinas. XIII a. antrame ketvirtyje į atskirą Vokietijos šaką susiformavo ir Vokiečių ordino valdos Vokietijoje bei kitose šalyse. Hermano Salzos valdomas Vokiečių ordinas virto ne tik teritorine valstybe, bet ir galinga korporacija.
Bolivijos vėliava
right|thumb|208px|[[Vaizdas:FIAV 011010.svg|20px Valstybinė Bolivijos vėliava, pločio ir ilgio santykis 15:22]] right|thumb|208px|[[Vaizdas:FIAV 100100.svg|20px Tautinė Bolivijos vėliava, pločio ir ilgio santykis 2:3]] right|thumb|208px|[[Vaizdas:FIAV 000001.svg|20px Jūrų karinė vėliava, pločio ir ilgio santykis 2:3]]
Dabartinė Bolivijos vėliava imta naudoti 1851 m. Valstybinė ir karo vėliava – horizontali trispalvė (raudona, geltona ir žalia) su Bolivijos herbu centre. Tautinėje Bolivijos vėliavoje herbo nėra.
Raudona spalva simbolizuoja Bolivijos gyvūniją ir išlaisvinimo armiją, žalia – derlingumą, o geltona – naudingąsias iškasenas.
Nepaisant to, jog neturi priėjimo prie jūros, Bolivija turi ir jūrinę vėliavą, naudojamą upių ir ežerų laivyno. Ją sudaro mėlynas fonas su valstybine vėliava viršutiniajame kairiajame ketvirtyje, apkraštuota devyniomis geltonomis penkiakampėmis žvaigždutėmis, ir didesne geltona penkiakampe žvaigžde apatiniame dešiniajame ketvirtyje. Devynios mažosios žvaigždutės simbolizuoja devynis Bolivijos departamentus, o didžioji – tautos teisę į priėjimą prie jūros (kurį ji prarado 1884 m., Ramiojo vandenyno karo metu).