cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Giminėnai
Giminėnai – kaimas rytinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 7 km į pietryčius nuo Joniškio.
Kongijus
Kongijus (, iš, kuris yra mažybinė forma iš 'kriauklė; kiek telpa į kriauklę' ) – skysčių tūrio matas, kurį sudarė 6 sekstarijai arba 1/8 amforos, dabartiniais matais – 3,25 litro. Manoma, kad kongijus buvo lygus Senovės Graikijos tūrio matui chous.
Yra išlikęs indas, vadinamas Vespasiano kongijus arba Farnezių kongijus, ant kurio yra užrašas, teigiantis, kad jis padarytas 75 m. pagal Kapitolijaus etaloną.
Plinijus Vyresnysis rašė, kad Novelijus Torkvatas (Novellius Torquatus) iš Mediolano gavo pravardę Trikongijus, nes gebėdavo išgerti tris kongijus vyno paeiliui.
Jonas Tarlo (m. 1587)
Biografija
Lenkijos magnatų Tarlų giminės atstovas, herbo „Topor“ savininkas. Karūnos taurininko Pilznovo seniūno Jono Tarlos (?–1550) ir Dorotos Tarnovskos (m. iki 1540) vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Mikalojus (m. 1571), karaliaus dvariškis ir sekretorius, Sandomiro vėliavininkas (1553).
Šeima ir vaikai
Buvo vedęs du kartus kalvinistes. Jo pirmoji žmona tapo Ana Gostomska (m. po 1565), Ravos vaivados Anzelmo Gostomskio (apie 1508–1588) duktė, nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo. Antrą kartą vedė Agniešką Šafraniec (m. po 1601), Sandomiro kašteliono ir vaivados Stanislovo Šafraneco (m. 1598) ir Anos Dembickos dukterį. Vaikai nuo antros santuokos:
Andų Chuninas
Chunin de los Andesas arba Andų Chuninas – miestas Argentinoje, Neukeno provincijos pietinėje dalyje, prie Čimehuino upės. Huiljičeso departamento centras. 10,3 tūkst. gyventojų.
Chunin de los Andesas – svarbiausias šalyje upėtakių žvejybos centras. Sportinė žūklė gausybėje kalnų ežerų ir upių. Turistinis centras. 20 km nuo miesto yra Čapelko oro uostas, iš kurio vyksta skrydžiai į Neukeną ir Buenos Aires. Plentu sujungtas su Sapala ir Vilja La Angostura. Apylinkėse vystoma gyvulininkystė.
Ispanijos imperija
Ispanijos imperija  – XVI–XIX a. gyvavusi kolonijinė valstybė, sudaryta iš Ispanijos karalystės ir jos valdomų kolonijų visame pasaulyje, daugiausia Vakarų pusrutulyje. Ispanija kolonijine valstybe tapo XV–XIV a. atlikusi eilę labai reikšmingų geografinių atradimų ir užvaldžiusi daugelį atrastų kraštų. Savo klestėjimo laikotarpiu Ispanijos imperija buvo viena galingiausių valstybių pasaulyje.
Susikūrimas
XV a. kaimyninė Portugalija, Henriko Jūrininko vadovaujama pradėjo gretimų Afrikos pakrančių ir salų tyrinėjimą ir kolonizaciją. Ispanai įsijungė į kovą dėl šių žemių. 1402 m. jie pradėjo Kanarų salų, apgyvendintų gvančių, užkariavimą. XV a. pab. susivienijusios Kastilijos ir Aragono karalystės nugalėjo Kordobos kalifatą ir davė pradžią Ispanijos valstybei bei jos plėtrai. 1492 m. italų kilmės jūrininkas Kristupas Kolumbas, gavęs karalienės Izabelės I paramą, išplaukė į vakarus ieškodamas Azijos, bet pasiekė Karibų salas. 1493 m. popiežiaus Aleksandro VI bule Inter caetera visos žemės 100 lygų į pietus ir vakarus nuo Azorų bei Žaliojo Kyšulio salų buvo paskelbtos Ispanijos nuosavybe. Taip Ispanija įgijo teisę į milžiniškas, jai tuo metu dar nežinomas, teritorijas. 1494 m. buvo sudaryta Tordesilijo sutartis su Portugalija, pagal kurią portugalų valdos išplėstos 370 lygų, skaičiuojant nuo Žaliojo Kyšulio salų (taip portugalams atiteko rytų Brazilija). 1506 m. ši sutartis patvirtinta popiežiaus bule Ea quae pro bono pacis. XV–XVI a. vykusiuose Italijos karuose Ispanija sugebėjo išlaikyti savo įtaką Italijoje ir atrėmė Prancūzijos atakas.
thumb|left|250px|Kolumbo priėmimas po atradimo
Plėtra
Nuo XVI a. pradžios ispanai pradėjo Amerikos žemyno kolonizaciją. Viena po kitos siunčiamos ekspedicijos, vadovaujamos įvairių konkistadorų, tyrinėjo žemyną, palaipsniui užkariavo ten gyvenusias tautas, kūrė miestus, grobė indėnų turtus. 1521 m. Ernanas Kortesas užkariavo Meksiką, buvo sukurta Naujosios Ispanijos vicekaralystė. 1524 m. kolonijų reikalams tvarkyti sudaryta Indijų Taryba. 1532 m. ispanai užkariavo kitą galingą Amerikos valstybę – Inkų imperiją. Per XVI a. Ispanijos imperija užvaldė praktiškai visą Ameriką nuo Floridos ir Kalifornijos šiaurėje iki Patagonijos pietuose (išskyrus portugalų Braziliją), tiesa, Čilėje konkistadorai susidūrė su nuožmiu mapučių pasipriešinimu.
1522 m. su Ispanijos laivynu plaukęs Fernandas Magelanas pasiekė Filipinus. Nors jis ten žuvo, ispanai tęsė Filipinų ir aplinkinių teritorijų kolonizaciją. Kuomet ispanai bandė užimti Molukus, jie susidūrė su portugalais. 1529 m. buvo sudaryta Saragosos sutartis, pagal kurią nustatytos rytinės, Tordesilijo sutarties numatytos, ribos. Ispanijos žinioje atsidūrė Okeanijos salos ir Filipinai (nors iš tiesų pagal tikslią ribą Filipinai būtų turėję likti Portugalijai). 1565 m. Migelis Lopesas de Legaspis įkūrė koloniją Filipinuose, Manila tapo svarbiu prekybiniu centru, per kurį į Europą buvo gabenamas Meksikos auksas. Į Ispanijos imperiją vėliau pakliuvo ir Guamas, Marianos, Karolinų salos.
XVI a. pr. ispanai užkariavo keletą svarbių Šiaurės Afrikos uostų – Masalkivirą, Penjon de Veles de la Gomerą, Oraną, Alžyrą, Bedžają, Tripolį. Tačiau Ispanijos imperijos dominavimas pietinėje Viduržemio jūros pakrantėje buvo trumpalaikis – netrukus šias teritorijas atkovojo osmanai.
Klestėjimas
thumb|250px|Habsburgų valdos Europoje 1547 m.
Valdant Habsburgų dinastijai, buvo Ispanijos imperijos aukso amžius. Popiežiaus remiama Ispanija aktyviai kovojo prieš tuo metu Europoje plintančią reformaciją, o gausios pajamos iš užjūrio kolonijų lėmė finansinį klestėjimą. Ispanijos imperija buvo įvardinta „imperija, kurioje saulė niekad nenusileidžia“. Klestėjo barokinė architektūra, bažnytinis menas. Habsburgams pavyko nugalėti ir pažaboti Prancūziją, apginti Italiją nuo osmanų antpuolių, sustabdyti reformacijos plitimą pietinėje Europoje. 1581 m. Pilypas II Habsburgas tapo Portugalijos karaliumi.
Nuosmūkis
Tačiau Ispanijos imperijos reikalai XVI a. pab. ėmė blogėti – Ispanijos Nyderlandai sukilo, juos parėmė Anglija, todėl Ispanija įsivėlė į karą su Anglija. Dėl rėmimosi vien iš kolonijų gaunamomis žaliavomis (auksu, sidabru, prieskoniais) Ispanija menkai vystė savo ekonomiką, be to, taurieji metalai greitai nuvertėjo, todėl šalis patyrė finansinį nuosmukį. Kolonijos ir prekybiniai laivai buvo nuolat puldinėjami piratų. Negana to, šalis smarkiai nukentėjo nuo maro. 1598 m. Ispanija sudarė taiką su Prancūzija, o 1604 m. – su Anglija ir pabandė numalšinti Nyderlandų sukilimą. Ispanijos imperija pasiekė taikos laikotarpį – Pax Hispanica. Per tą laiką šalis sugebėjo finansiškai sustiprėti. Į valdžią atėjus Pilypui IV vėl prasidėjo karingas laikotarpis – prasidėjo naujas karas su Nyderlandais. Ispanai siekė sutriuškinti olandus, kurie nuolat veikė prieš Habsburgus, platino protestantizmą ir finansiškai pirmavo prieš ispanų ir portugalų prekybininkus. Tačiau Prancūzija, valdant Liudvikui XIII ir kardinolui Rišeljė, rėmė Nyderlandus ir siekė nugalėti Habsburgus. 1643 m. prancūzai laimėjo Rokrua mūšį prieš ispanus. Jis dažnai laikomas Ispanijos aukso amžiaus pabaiga. Remiami prancūzų, prieš ispanus netrukus sukilo Portugalija, Katalonija ir Neapolio karalystė. 1648 m. baigėsi trisdešimtmetis karas, ir Ispanija Vestfalijos taika pripažino Nyderlandų nepriklausomybę. Tačiau nors ir labai nukentėjusi, Ispanijos imperija atkovojo Kataloniją su Neapoliu ir 1659 m. sudarė Pirėnų taiką su Prancūzija. 1668 m. ispanai buvo priversti pripažinti Portugalijos nepriklausomybę. Po devynerių metų karo Ispanija prarado Prancūzijai paskutines savo valdas Nyderlanduose. XVII a. Ispanijos imperija atsidūrė stagnacijoje – kitose Europos šalyse vyko ekonominės, socialinės reformos, aplenkusios Ispaniją.
Burbonų era
XVIII a. pr. kilo Ispanijos įpėdinystės karas ir šalį pradėjo valdyti Burbonai. Naujasis karalius Pilypas V išsaugojo Ispanijos užjūrio imperiją, bet neteko praktiškai visų valdų Europoje – Neapolio, Milano, Sardinijos, Sicilijos, Savojos, Gibraltaro. Ispanai pabandė atgauti prarastas teritorijas, bet buvo sutriuškinti britų laivyno. Tuomet Burbonai nusprendė labiau įtvirtinti savo valdžią Amerikoje ir panaikino ten veikiančias pusiau autonomiškas jėzuitų misijas, buvo pakeista administracinė kolonijų sąranga, sudaryta nauja La Platos vicekaralystė, labiau rūpintasi laivyno apsauga nuo piratų, pradėta kovoti prieš kontrabandą, sukčiavimą. Tai sukėlė sukilimų bangą Amerikoje (Tupak Amaru II, komunerų).
Naujos reformos leido vėl pasiekti finansinį stabilumą, Ispanijoje prasidėjo industrializacijos procesai, vėl pakilo tauriųjų metalų vertė. Nepaisant to, šalis ženkliai atsiliko nuo kitų to meto Europos galingųjų šalių. Pasitikėjimo suteikė atremti britų antpuoliai (1741 m. laimėtas Kartachenos mūšis), atkovotas Neapolis ir Sicilija. 1750 m. buvo sudaryta Madrido sutartis, pagal kurią įtvirtintos Portugalijos ir Ispanijos imperijų ribos Amerikoje. Ispanai tebemėgino išplėsti savo imperiją ir kariavo su britais dėl įvairių žemių Šiaurės Amerikoje.
Žlugimas
thumb|left|250px|Trafalgaro mūšis
XIX a. tapo Ispanijos imperijos saulėlydžiu. Nors Burbonų valdymo laikais šalis atsigavo, ji jau nebesugebėjo konkuruoti su tokiomis šalimis kaip Anglija ar Prancūzija. 1805 m. Trafalgaro mūšyje anglai sunaikino Ispanijos laivyną, o 1808 m. Napoleonas įsiveržė į pačią Ispaniją. Tai sukėlė greitą reakciją kolonijose Amerikoje – pradėjo kurtis chuntos, kelti sukilimai, siekiantys nepriklausomybės nuo Ispanijos. 1806 m. britai pabandė užimti La Platą, o vicekaralius iš karto atsitraukė. Tuomet vietiniai argentiniečiai, patys nugalėjo britus ir paskelbė savo krašto nepriklausomybę (Gegužės revoliucija). Tai tapo įkvėpimu kitiems Lotynų Amerikos kraštams. Iškilo tokie žemyno „išvaduotojai“ kaip Simonas Bolivaras, Chosė de San Martinas, Fransiskas de Miranda, Chosė Artigasas ir kt., kurių pajėgos platino separatizmo idėjas ir kovojo prieš imperijos pajėgas – rojalistus. Be to, iškilusios Jungtinės Amerikos Valstijos ėmėsi šiaurinių Naujosios Ispanijos žemių okupacijų. XIX a. vid. Ispanija jau buvo netekusi praktiškai visų savo valdų Amerikoje – pasiliko tik Kuba ir Puerto Rikas. Imperijos pabaiga galima laikyti 1898 m. įvykusį Ispanijos-Amerikos karą – po jo Kuba paskelbė nepriklausomybę, o Puerto Rikas, Filipinai ir Guamas parduoti JAV.
Į XX a. Ispanija žengė teturėdama kelias kolonijas Afrikoje – Rio Munį su Fernando Po (vėliau sudaryta Ispanijos Gvinėja), Ispanijos Maroką bei Ispanijos Sacharą. Dėl pastarųjų kolonijų ispanai nuolat kariavo su marokiečiais, ir 1956 m. Prancūzų Marokui tapus nepriklausomu, nepriklausomybę paskelbė ir Ispanijos Marokas. Tik Seutos ir Meliljos eksklavai išliko Ispanijos valdoje. 1968 m. nepriklausomybę paskelbė Pusiaujo Gvinėja, o 1976 m. ispanai pasitraukė iš Vakarų Sacharos. Dabar Ispanijai tebepriklausantys Kanarai ir Seuta su Melilja laikomi integralia Ispanijos dalimi.
Palikimas
Ispanijos imperijos dėka ispanų kalba tapo viena iš pasaulinių kalbų, ispanų kultūra tapo vienu pagrindinių Lotynų Amerikos kultūros pagrindų. Taip pat šios imperijos dėka išsilaikė ir Amerikoje bei Filipinuose buvo išplatinta katalikybė. Ispanai buvo vieni globalaus imperializmo ir kolonializmo pradininkų pasaulyje, pradėjo pasaulinę prekybą, į Senąjį pasaulį atvežė daug svarbių kultūrinių augalų.
Rasos
thumb|250px|Ugnis ir laužai – privalomas Rasų atributas Rãsos (Rasa, Rasos šventė, Kupolės, Saulės, Krešės) – senoji lietuvių vasaros saulėgrįžos šventė, vėliau sutapatinta su švento Jono diena ir pavadinta Joninėmis.
Pavadinimas ir ištakos
thumb|250px|[[Rasa – tyrumo, gyvybingumo, vaisingumo simbolis baltų kultūroje]]
Manoma, kad vasaros saulėgrįža švenčiama nuo labai senų laikų: pasak Pranės Dundulienės, šios šventės susiformavo ankstyvosios gimininės santvarkos laikais. Rašytiniuose šaltiniuose apie jas pirmąkart užsimenama 1372 m. Senieji lietuvių papročiai pasirodė esą gajūs ir išsilaikė iki XIX a.
Autentiškas baltiškas saulėgrįžos šventės pavadinimas nėra žinomas. Rasos šventės, Kupolės ir kiti pavadinimai yra jau krikščioniškų laikų paveldas. Pirmasis šią šventę Rasa pavadino Teodoras Narbutas 1835 metais. Jonas Basanavičius pastarąjį pavadinimą bandė susieti su romėnų dies rosarum (rožių dienomis). Pilypo Ruigio ir Gotlibo Milkaus XVIII – XIX a. pradžios žodynuose vasaros saulėgrąža vadinama Saulėmis. Kupolių pavadinimas siejamas su vienu iš seniausių apeiginių šventės elementų, taip pat su augmenijos klestėjimu, vešėjimu (nors plg. slavišką šventės pavadinimą Иван-Купала). Krešės – prūsiškas pavadinimas, susijęs su augmenijos vešėjimu. Napoleonas Riauba su savo draugais menininkais nuo 1897 metų Vilniuje, Antakalnyje prie Neries pagal tradicinius papročius rengdavo Rasų šventę, kurią vadindavo Vainikais. Apie tai kartu su Lucjanu Uziembla išleido knygelę „Wianki“.
2003 m. vasaros saulėgrįžos šventė Lietuvoje paskelbta nedarbo diena, tačiau įstatyme minimos Joninės. Tai sukėlė diskusijų tarp siekiančių atskirti šiuolaikines Jonines ir senąsias Rasas. Tačiau dėl aukščiau minėtų priežasčių nėra visai aišku, kaip turėtų vadintis senąsias tradicijas tęsianti šventė. Vienas iš argumentų už vienaskaitinį Rasos arba Rasos šventės pavadinimų: Vilniuje daugiskaitinės Rasos visų pirma asocijuojasi su Rasų kapinėmis (dr. Libertas Klimka). Tačiau Rasa arba Rasos lieka populiaresnės už Kupoles, Saules, Krešes ar tiesiog Vasaros saulėgrįžą.
Prasmė
Vasaros saulėgrįža – tai ilgiausios dienos ir trumpiausios nakties metas, opozicinė šventė žiemos saulėgrįžai, Lietuvoje švenčiamai kaip Kūčios bei Kalėdos. Pagrindinis šventės tikslas – užtikrinti augalų augimą bei klestėjimą, apsaugoti derlių nuo stichinių nelaimių, dvasių, raganų. Nors dabar Rasos arba Joninės švenčiamos naktį iš birželio 23 d. į 24-tąją, tradiciškai ilgiausios dienos šventės būdavo pradedamos švęsti sparčiai imus ilgėti dienoms, t. y. maždaug gegužės mėnesio pabaigoje. S. Daukantas rašo, kad Rasos šventė buvo švenčiama keturiolika dienų. Kai kur išliko paprotys švęsti nuo birželio 24 d. iki birželio 29 d.
Papročiai
thumb|250px|Paparčiai thumb|250px|Srūvantis vanduo, žaluma – svarbi vaisingumo išraiška
Vasaros saulėgrįžos šventėje ypač didelę reikšmę turėjo vanduo. Lietus ir vanduo ne tik „apvaisina“ žemę, bet ir suteikia jai jėgų vesti vaisius. Todėl apeigose vanduo – svarbus elementas. Rasų išvakarėse arba anksti ryte prieš patekant saulei ligoniai eidavo maudytis, tikėdamiesi pasveikti, būdavo maudomi gyvuliai. Sakoma, kad išsivoliojęs rasoje trumpiausios nakties rytą būsi sveikas ir gražus. Tą rytą žemdirbiai apibrisdavo arba apsižergę šaką apjodavo pasėlius, kiti išbraidydavo rugių lauką, kad nukrėstų rasą ir taip padidintų derlių.
Augmenijai priskiriama ypatinga reikšmė. Ilgiausią dieną arba jos išvakarėse surinkti žolynai turi nepaparastos, magiškos galios. Žolynų rinkimas švenčių išvakarėse arba rytą prieš saulėtekį vadinamas kupoliavimu. Šis paprotys labai senos kilmės. Kupolėmis įvairiuose raštuose vadinamos jonažolės, ramunės, mėlynai ir geltonai žydinčios žolės ir pan. Tautosakoje sakoma, kad kupolių yra devynios rūšys. Iš jų merginos pindavo vainikus ir puošdavo namus. Kupolės naudojamos vedybiniuose burtuose: merginos prirenka devynių rūšių žolynų, nieko nekalbėdamos pina vainikus ir meta juos per galvas į beržą, gluosnį ar obelį. Kiek kartų mesdavo, po tiek metų tikėjosi ištekėti. Kartais vainiką deda po pagalve, plukdo upe su pritaisyta žvakute, meta į šulinį, palieka kryžkelėje ir pan. Kupole taip pat vadinama kartis, papuošta žolynais. Matas Pretorijus rašo, kad šią kartį – kupolę arba kaupolę – pritvirtindavo prie vartų, pro kuriuos vėliau veš javus. Žolynai, kartis (axis mundi), Pasaulio ašies, pasaulio medžio įvaizdžiai.
Per vasaros saulėgrįžą renkamos vaistažolės, dažnai anksti rytą prieš saulėtekį.
Buvo paplitęs paprotys plaukioti upėse ar ežeruose valtelėse, išpuoštomis gėlėmis ir vainikais, kuriose būdavo kūrenama ugnis. Šis apeigų komponentas simbolizavo plaukiančią Saulę. Per vasaros saulėgrįžą pagerbiama į žiemos pusę išvykstanti Saulė, padėkojama jai už duotą šilumą, ji svetingai išlydima, kad sugrįžtų ir kitais metais. Sakoma, kad prieš šią kelionę Saulė maudosi, puošiasi vainikais. Taip pat apeigomis buvo siekiama, kad Saulė neišdegintų pasėlių – tam aukodavo aukas, Saulė garbinama maldomis ir giesmėmis.
thumb|left|250px|Žolynai
Apeigose svarbūs būdavo apeiginiai rateliai ir giesmės. Svarbus elementas – javų laukų lankymas. Lankytojai vaikščiodami giedodavo apeigines giesmes, turėjusias pagerinti javų derlingumą, pagreitinti augimą. Javų lankymo giesmėse apdainuojami rugių laukeliai, klausiama Kupolės (vėliau Jono), ar geri rugiai, linai ir pan.
Tikėta, kad vidurnaktį pražysta papartis. Jį saugo dvasios, siekiančios nubaidyti ieškotojus. Tačiau radęs (dažniausiai netikėtai, pvz., paparčio žiedas įkrenta į vyžą) gali įgyti visažinystės galių, (pvz., pamatyti paslėptus turtus, suprasti kitų mintis, gyvulių ir paukščių kalbą).
Apeigos baigdavosi vakare prie laužo – šis paprotys gajus iki šiol. Prie laužų žmonės sėdėdavo iki pat saulėtekio. Apeiginis laužas būdavo kuriamas švaria, nauja šventa ugnimi, kuri būdavo gaunama trinant vieną medžio gabalą į kitą arba išskeliant ją iš titnago. Ugnies iš laužo parsinešdavo namo ir įkurdavo naują ugnį vietoj senosios. Prie laužų būdavo dainuojama, šokama, šokinėjama per ugnį, vaišinamasi. Apeiginė ugnis apvalydavusi, gydydavusi. Laužo nuodėguliais kaišydavo laukus, kad gerai užderėtų javai, kišdavo po pamatais ar pastogėn, kad apsisaugotų nuo gaisro. Degindavo ne tik laužus: senas paprotys yra statyti aukštas kartis, ant jų uždėti ratą arba stebulę ir padegti. Ratas simbolizavo Saulę ar jos vežimą.
Per ilgiausios dienos šventes buvo itin bijomasi raganų. Moterys prieš saulėlydį suvarydavo karves į tvartus ir išgindavo tik nukritus rasai. Tikėta, kad raganos po pievą tampo koštuvus, marškas, paklodes ir kt., o susikaupusią rasą išgręžia ir duoda atsigerti savo karvėms – taip jų karvės gauna pieną tų, kurios ėdė žolėje. Kad raganos neatimtų iš karvių pieno, moterys kaišydavo tvarto duris ir plyšius dilgėlėmis, šermukšnių šakomis.
Rasos šiandien
Atėjus krikščionybei, pamažu nyko senoji šventės prasmė, tačiau pagrindiniai elementai išliko. Per XIX ir XX a. vasaros saulėgrįžos švenčių tradicijos sunyko. 1881 m. Rasą ant Rambyno atgaivino Vydūnas. Nepriklausomoje Lietuvoje šventė tapo populiaresnė. 1967 m. Kernavėje Rasos šventę ėmė švęsti Romuva. Dabar sunku atkurti šventės apeigas, todėl nebijoma varijuoti, kurti patiems. Nors paprastai šiandien šventė vadinama krikščionišku Joninių vardu, yra siekiančių atsiriboti, švęsti Rasas, tęsti senąsias tradicijas. Svarbiais šventės elementais išlieka vanduo, ugnis, žolynai, apeigose neapsieinama be laužų, vainikų, kupoliavimo.
Čiuvašijos herbas
thumb|right|200px|Čiuvašijos respublikos herbas Čiuvašijos herbas – oficialus Čiuvašijos respublikos simbolis, patvirtintas 1992 m. balandžio 29 d.
Herbo aprašas
Herbo skydas figūrinis, su plonu auksiniu kontūru, skydo laukas auksinis, papėdė – raudona. Mobilioji figūra – iš papėdės išaugęs raudonas pasaulio medžio simbolis (čiuvašų nacionalinio ornamento elementas) iš raudonų linijų.
Virš skydo trys auksinės aštuonkampės žvaigždės (kryžiai su trumpais skersiniais, kurių galuose simetriškai išpjauti statūs trikampiai) raudonais apvadais. Skydo apatinė pusė apsupta raudona juosta su auksiniu apvadu, kurioje yra užrašas auksinėmis raidėmis Чăваш Республики – Чувашская Республика ('Čiuvašijos respublika'). Iš juostos galų į viršų auga po du auksinius apynių lapus, o į tarpą tarp skydo ir juostos nulinkusios auksinės apynių spurgos.
John
John − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
1988 metų JAV prezidento rinkimai
1988 metų JAV prezidento rinkimai pasižymėjo atvira dviejų didžiausių Jungtinių Valstijų politinių partijų rinkimine kova. Pareigas einantis JAV prezidentas Ronaldas Reiganas turėjo atlaisvinti prezidento postą po dviejų kadencijų, maksimaliai leidžiamų dvidešimt antrosios JAV konstitucijos pataisos sąlygomis. Pareigas einantis JAV viceprezidentas Džordžas H. Bušas buvo nominuotas kandidatu į prezidentus JAV respublikonų partijoje, o Masačiusetso gubernatorius Maiklas Dukakis tapo JAV demokratų partijos kandidatu į prezidentus. Bušas populiarumą pelnė dėl gerėjančios ekonomikos, stabilios tarptautinės arenos ir paties prezidento Reigano populiarumo. Tuo tarpu, Dukakio kampanija nukentėjo dėl kelių patirtų klaidų. Tai leido respublikonams laimėti trečius JAV prezidento rinkimus iš eilės.
Šiuose rinkimuose Bušas tapo pirmuoju per 152 metų pareigas einančiu viceprezidentu, laimėjusiu JAV prezidento rinkimus. Paskutinį kartą tai padarė Martinas Van Burenas 1836 metų JAV prezidento rinkimuose. Amerikos istorijoje tai daugiau nepasikartojo. Kaip ir Van Burenas 1840 metais, Bušas pralaimėjo rinkimus dėl perrinkimo 1992 metais.
Rodsteris pikapas
thumb|right|250px|Chevrolet rodsteris pikapas renginyje „Camden Show“. Rodsteris pikapas (USA, Austral. ) – automobilis, kurio kabina priekyje atvira kaip rodsterio, o gale atviras krovininis kėbulas kaip pikapo. Šie kėbulai panašūs į jutus, turinčius uždarą kupė tipo kabiną ir atvirą krovininį kėbulą gale.
Šio stiliaus automobiliai Australijoje buvo dažni iki Antrojo pasaulinio karo, po to buvo atgaivinti 1953 m. kompanijos „Ford Australia“ kaip modelis Ford Popular Roadster Utility.
JAV šis automobilių tipas vadinamas roadster pickup, jie buvo populiarūs XX a. 3-4 dešimtmečiais. Nedaug jų išlikę kaip rekonstruoti senoviniai automobiliai ar vos važiuojančios lūženos.
Keli automobilių gamintojai (pvz., Ford ar Dodge) siūlė tokio tipo automobilius savo komercinių automobilių kataloguose.
Šileliai
Šileliais vadinami kaimai:
Kamil Bilinski
Karjera
Karjerą pradėjo 2002 metais pradėjęs lankyti Vroclavo „Slask“ jaunimo akademiją, pagrindinėje komandoje debiutavo 2006–2007 m. sezone. Tuomet ką tik pilnametystės sulaukęs puolėjas per 26 rungtynes įmušė 1 įvartį. 2007–2008 m. sezone klubas nusprendė jį paskolinti trečioje pagal pajėgumą Lenkijos lygoje rungtyniavusiai „Gawin Królewska Wola“ komandai. Joje K. Bilinskis sužaidė vos ketverias rungtynes. Sugrįžęs į Vroclavo „Slask“ puolėjas šioje ekipoje praleido dvejus su puse metų, sužaidė 20 rungtynių ir pelnė 1 įvartį. 2009 m. K. Bilinskis buvo pripažintas geriausiu Lenkijos jaunuoju futbolininku. 2009–2010 m. sezoną perspektyvus žaidėjas pradėjo Lenkijos I lygoje rungtyniavusioje Pruškovo „Znicz“ ekipoje, kurios gretose įmušė 4 įvarčius. Vėliau persikėlė į toje pačioje lygoje žaidusią „Polkovicę“. 2011–2012 sezone puolėjas praleido Plocko „Wisloje“ ir buvo vienas jos lyderių. Per 34-ias šioje komandoje sužaistas rungtynes jis įmušė 12 įvarčių ir atliko 7 rezultatyvius perdavimus.
Žalgiris
2012 m. vasarą pasirašė kontraktą su Vilniaus „Žalgiriu“ Savo debiutinėse rungtynėse A lygoje su Klaipėdos „Atlantu“ puolėjas pelnė savo pirmąjį įvartį naujoje komandoje. . Puolėjo du įvarčiai padėjo nugalėti čempionų titulą ginančią Panevėžio „Ekrano“ ekipą. . Iš viso A lygoje įmušė 12 įvarčių ir Žalgirio fanų buvo pripažintas geriausiu sezono žaidėju. Antrame savo sezone žaidėjas tapo rezultatyviausiu "Žalgirio" ir antru pagal rezultatyvumą A lygos futbolininku, įmušęs 21 įvartį čempionate.
Pasiekimai
WKS Śląsk Wrocław
Lenkijos futbolo lygos taurės laimėtojas (1) 2008-2009 m.
Riga FC
Individualūs
Klausučiai (reikšmės)
Klausučiais vadinami kaimai:
Pašiaušės kolegija
miniatiūra|250px|right|Kolegijos atminimo vieta Pašiaušėje
Pašiaušės kolegija (Lotyniškai: Collegium Possaviensis Societatis Jesu, Collegium Possausta Societatis Jesu) buvo Pašiaušėje (dab. Kelmės rajonas). Išlikusi kolegijos vieta.
Istorija
1649 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės iždininkas, karaliaus Jono Kazimiero sekretorius, Stanislovas Beinartas testamentu Pašiaušę ir Barstyčius užrašė jėzuitams. Jis taip pat fundavo ir dominikonų vienuolyną Paparčiuose. Fundatoriui S. Beinartui rūpėjo gimtojo krašto žmonių religinis susipratimas ir dvasinis gyvenimas, kolegijai testamentu jis užrašė netgi didesnę nuosavybės dalį. Jėzuitai kolegiją Žemaičių bajorų Beinartų giminės dvare įkūrė 1654 m., po sunkių derybų su jėzuitų generolu Romoje patvirtinta jos fundacija ir pasirašytas įsteigimo aktas.
Pašiaušės kolegija buvo viena turtingiausių anuometėje Lietuvoje. Čia gražioje vietoje stovėjo erdvūs kolegijos ansamblio mūriniai ir mediniai pastatai, puošni Šv. Stanislovo bažnyčia. Kolegija turėjo varpinę su anglišku laikrodžiu, itališką sodą su alėjomis ir altana. Pašiaušės kolegijoje buvo sukaupta per pusantro tūkstančio tomų biblioteka. Pašiaušės kolegijoje mokytojavo labai išsilavinę žmonės. Čia buvo mokoma lotynų, lenkų kalbų, skaitymo, rašymo, gramatikos, sintaksės, literatūros, geografijos, istorijos, muzikos. Kolegija dėl geros materialinės būklės, aukšto mokymo lygio ir kvalifikuotų mokytojų tapo prestižine mokykla ir rimta konkurente netoli esančiai Kražių kolegijai. Kai kuriais laikotarpiais Pašiaušės kolegijoje mokėsi net iki 100 bajorų vaikų. Čia įvairius dalykus dėstė keturi mokytojai ir vienas dvasios tėvas – profesorius.
Aukštojo mokslo disciplinos kolegijoje buvo dėstomos epizodiškai. Jėzuitų klierikams vykdavo moralinės teologijos studijos, jie pasiruošdavo kunigystės šventimams. Kolegijai augti trukdė dideli atstumai nuo svarbių centrų. Tačiau XVIII a. viduryje, pastačius mūrinį kolegijos pastatą ir bebaigiant statyti naują Pašiaušės bažnyčią, akademinis gyvenimas suaktyvėjo – šešerius metus buvo skaitomi universitetiniai filosofijos ir teologijos kursai. Pažymėdamas kolegijos 100-metį 1749 m. jos profesorius Jonas Nepreckis parengė M 1:1600000 Lietuvos žemėlapį „Magni Ducatus Lithuaniae in suos palatinatus et districtus dvisus“.
1773 m. panaikinus Jėzuitų ordiną, Pašiaušės kolegiją perėmė Edukacinė komisija. Buvo išsakyta mintis kolegijos bazėje steigti akademiją (tuometį universitetą), tačiau aplinkybės buvo nepalankios. Ištuštėjusia kolegija nebesirūpinta, jos pastatai pradėjo nykti. Iš kolegijos pastatų XIX a. viduryje pastatyta dabartinė Šiaulių Juliaus Janonio gimnazija.
Rimvydas Raimondas Survila
Biografija
1964 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, zootechnikas.
1964–1990 m. Trakų rajono ūkių fermos vedėjas, zootechnikas, Trakų rajono žemės ūkio valdybos vyriausiuoju zootechnikas, Vievio paukštyno vyriausiasis zootechnikas, šio paukštyno direktorius. 1991–1992 m. Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministras.
1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatas, 1999–2000 m. – Lietuvos Respublikos Seimo narys. 1995–2003 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys.
1988–1990 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Trakų rajono tarybos pirmininko pavaduotojas, Lietuvos žemdirbių sąjūdžio Trakų rajono tarybos pirmininkas.
Petronas Twin Towers
Petronas Twin Towers (taip pat žinomi kaip Petronas bokštai, arba tiesiog Bokštai dvyniai) – dviejų dangoraižių kompleksas, esantis Kvala Lumpūre, Malaizijoje. Buvo pasaulio aukščiausi pastatai nuo 1998 m. iki 2004 m., kai juos viršijo Taipei 101, esantis Taipėjuje, Taivane. Tačiau bokštai vis dar yra aukščiausi pastatai dvyniai pasaulyje.
Tauragės rajono taryba 1990–1995 m.
Tauragės rajono taryba – Tauragės rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d., pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pilnas pavadinimas – Tauragės rajono Liaudies deputatų taryba, nuo 1990 m. balandžio mėn. Tauragės rajono taryba. Kadencija pasibaigė 1995 m. kovo 31 d.
Teisinis pagrindas
Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Tauragės rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.
Veikla
1993 m. birželio 25 d. pasirašyta bendradarbiavimo sutartis tarp Tauragės rajono ir Rydštato (Vokietija). Įsteigtas Tauragės rajono garbės piliečio vardas. Pradėtas prekybos ir gamybos įmonių privatizavimas ir žemės reforma. Išspręsti Tarybinės armijos dalinių išvedimo iš Tauragės rajono klausimai.
Šachmatai Lietuvoje
Šachmatai Lietuvoje yra viena iš kultivuojamų Lietuvos sporto šakų.
Viduramžiai
Tikslių žinių apie šachmatų atsiradimą Lietuvoje nėra. Tačiau neabejotinai galima teigti, kad šachmatai Lietuvoje buvo žinomi jau nuo XIV a. 1956–1957 metais atliekant archeologinius kasinėjimus Trakų pilyje, buvo aptiktos kaulinės šachmatų figūrelės, datuojamos XIV amžiumi. Raginė šachmatų figūrėlė (XV a.) rasta Radvilų rūmų vietoje Dubingiuose. Šachmatų figūrėlių ar jų fragmentų rasta Kauno, Klaipėdos piliavietėse, Kernavės ir Punios piliakalniuose. Kaulinių šachmatų figūrėlių (XIV–XV a.) ir akmeninė šachmatų lenta rasta kasinėjant Vilniaus Žemutinę pilį. Tai rodo, kad šachmatai tarp Lietuvos diduomenės jau buvo plačiai paplitę.
Naujieji laikai
thumb|Žygimanto III Vazos šachmatų lenta Žemaitijos seniūnas, Lietuvos pakancleris Jeronimas Valavičius Abiejų Tautų Respublikos valdovui Žygimantui Vazai 1608 m. yra padovanojęs šachmatų lentą pagamintą iš juodmedžio ir dramblio kaulo, apjuostą gintaro laukeliais. Dediakcija skelbė - "HAEC TIBI MILITAE SIMULACRA PEDESTRIS EQUESTRIS OFFERO PRO MERITIS VIR GENEROSE TUIS SAEPIVS HIS ANIMVM RECREATQ[UE] TVIQ[UE] CLIENTIS H[IERONIMI] V[OŁOVICZ] S[UBTESAURARII] IN[STIGATORIS] G[ENERALIS] L[ITUANIAE] QVOTIES LVSERIS ES T[UNC] [ME]MOR ANNO 160[8]". 1618 m. sudarytoje sutartyje su Rygos vargonų meistru Mauricijumi, etmonas Kristupas Radvila, užsakydamas keleriopos paskirties vargonėlius Biržų rezidencijai, detaliai nurodė, kaip jie turėtų būti dekoruoti. Nurodė ir tai, kad negrojant, ant jų būtų galima žaisti šachmatais, šaškėmis ir naudoti kaip stovą rašymui.
XIX amžius
Jau okupuotoje Lietuvoje organizuotos šachmatų judėjimo formos atsiranda XIX a., kai įvairiuose miestuose susikūrė šachmatų būreliai. Tais laikais pirmą kartą paminėtas ir žaidimas paštu. Pirmosios žinomos korespondencinių šachmatų varžybos, kuriose dalyvavo Lietuvos šachmatininkai buvo 1866 m. įvykęs mačas iš dviejų partijų Klaipėda–Hanoveris. Antros žinomos varžybos (mačas Vilnius – Voronežas) įvyko 1888 metais. Buvo žaidžiamos dvi partijos. Vilniui atstovavo J. Levis, S. Matedžis, M. Prozorovas ir O. Rukas. Voronežo komandoje žaidė A. Veberis, D. Gravirovskis, J. Kalinskis ir G. Karenovskis. Rezultatu 1,5:0,5 laimėjo voronežiečiai.
XX amžius
Lietuvai išsilaisvinus iš Rusijos okupacijos ir atkūrus nepriklausomą valstybę, Kauno šachmatininkų iniciatyva 1921 metų rugpjūčio 3 dieną įsteigta Kauno šachmatininkų draugija (gyvavo iki 1929 m.). Steigėjais buvo Kauno karo mokyklos kapitonas Stasys Rekašius, oro laivyno leitenantas Antanas Gustaitis, Chackelis Kaganas, optikos parduotuvės savininkas Hercas Gladšteinas, studentas Zelikas Kolodnas, Švietimo ministerijos valdininkas Jakobas Japu. Draugijos veiklai buvo skirtas kambarys Karo klube (Laisvės alėja). Draugija siekė „kaip teoretiškai, taip ir praktiškai gvildenti šachmatų lošimą, platinti jį, būti mėgėjų lošimo su suartinimo centru“. Tam Draugija rengė turnyrus, uždavinių konkursus, šachmatų rungtynes (su prizais ir be jų),  „griebiasi priemonių palaikymui ir praplėtimui šachmatų meno mėgimo“. Pirmųjų miesto varžybų starto mokestis buvo renkamas auksinais. 1921/1922 metais buvo rengiamas Lietuvos čempionatas. Numatyta, kad Draugija „ruošia 3 paralelinius turnyrus I, II ir III kat. lošėjams. Paėmę pirmas vietas II ir III kat. lošimuose pereina į aukštesnę kategoriją. I vieta I kategorijoje duoda Kauno čempiono vardą 1921-1922 metams. Turnyro nugalėtojas sulošia mačą su maestro Bliumenfeldu dėl Lietuvos pirmenybių“. Turnyrą laimėjo ltn. Antanas Gustaitis, bet mačas neįvyko, ir jis 1922 metais tapo pirmuoju Lietuvos čempionu.
Pirmasis profesionalus Lietuvos šachmatininkas – Vladas Mikėnas. Jis 1931–1939 metais žaidė penkiose Šachmatų olimpiadose, visąlaik – pirmoje lentoje. V. Mikėnas yra laimėjęs prieš A. Aliochiną, M. Botviniką, V. Smyslovą, M. Talį (pasaulio čempionai) bei D. Bronšteiną, P. Keresą, S. Florą, J. Bogoliubovą, M. Vidmarą, G. Štalbergą, G. Marocį.
Eksternalitetas
thumb|120px|Variklių tarša – dažnas eksternaliteto pavyzdys
Šachmatai Lietuvoje
XX amžius
1929 metais įkurta Nepriklausomos Lietuvos Respublikos šachmatų sąjunga. 1933 m. išleistas V. Mikėno „Šachmatų vadovėlis“ – pirmoji šachmatų knyga lietuvių kalba. V. Mikėnas vėliau žinomas kaip 1983–1985 m. Pasaulio šachmatų pirmenybių vyr. teisėjas – teisėjavęs partijoms G. Kasparovas – A. Beliavskis, G. Kasparovas – V. Smyslovas, G. Kasparovas – A. Karpovas.
Eksternalitetas
Išoriniai poveikiai – ekonomikos sąvoka, reiškianti dėl kokio nors veiksmo ar proceso atsirandančią su tuo veiksmu ar procesu nesusijusių dalyvių naudą arba nuostolį. Šią problemą aprašė anglų ekonomistas Arthur C. Pigou (1877–1959). Savo darbe jis minėjo traukinio keliamas kibirkštis, kurios kartais sukelia prerijų gaisrus. Kadangi geležinkelio kompanijos už tuos gaisrus neatsakydavo, Pigou teigė jog traukinio keleiviai galop nesusimoka visos kelionės kainos. Mokestis už visokią netiesioginią žalą dar vadinamas Pigou mokesčiu.
Šachmatai Lietuvoje
XX amžius
Mikėno vardu pavadinta Mikėno sistema, kitaip dar vadinama Floro-Mikėno sistema angliškajame debiute (ECO kodas A18).
Eksternalitetas
Apibūdinimas
Išorinis poveikis skirstomas į:
Šachmatai Lietuvoje
XX amžius
1.c4 Žf6 2.Žc3 e6 3.e4
Eksternalitetas
Apibūdinimas
Išorinis poveikis gali būti:
Šachmatai Lietuvoje
XX amžius
Povilo Vaitonio, 5-kart Lietuvos ir dukart Kanados čempiono vardu pavadintas debiutas A57 (dar vadinamas Benko, Volgos arba Opočenskio gambitu).
Eksternalitetas
Išorinio poveikio reikšmė
Išorinis poveikis naudojamas iliustruoti situacijas, kuomet „rinka neveikia“ (rinkos nepakankamumas, ), t. y. rinkos mechanizmas nustato tam tikrą pusiausvyros tašką, neatsižvelgiant į papildomą naudą arba žalą, kurią patiria visuomenė. Atskiros įmonės atveju, siekiama maksimizuoti pelną mažinant ribinius kaštus, tačiau paprastai į kaštus neįtraukiama išorinio poveikio sukelta nauda ar žala. Tokiu būdu į rinką gali įsikišti valstybė ir paveikti rinką taip, kad ji nustatytų naują pusiausvyros tašką, kuris įtrauktų papildomą naudą/žalą, kurią patiria visuomenė.
Išorinį poveikį dažnai būna sunku įvertinti tiksliai ir objektyviai, nes visuomenė susideda iš individų, turinčių skirtingas preferencijas. Tačiau eksternaliteto argumentas dažnai naudojamas norint pateisinti valstybės kišimąsi į rinką ir ekonominę veiklą.
Šachmatai Lietuvoje
XX amžius
1.d4 Žf6 2.c4 c5 3.d5 b5
Su Aniceto Uogelės vardu yra siejamas šachmatų teorijos variantas B-35.
Po Sovietų okupacijos šachmatai buvo ideologizuojami, visi piliečiai patyrė keliavimo suvaržymų. Savarankiškai, kaip Lietuvos šachmatininkai turnyruose dalyvauti negalėjo, o turėjo praeiti SSRS atranką. Lietuvos šachmatų čempionatų nugalėtojai patenkdavo į SSRS čempionato pusfinalius. Isako Vistaneckio mokinys Rimvydas Survila tapo SSRS jaunių čempionu.
Korespondenciniai šachmatai Lietuvoje
Pasaulio šachmatų XII Olimpiados finale startavo 12 komandų, užėmusių atrankinėse grupėse 1–3 vietas. Lietuvos komanda (kapitonas Emilis Šlekys) po atkaklių kovų laimėjo antrą vietą, nusileidusi tik Vokietijos rinktinei, pelnė sidabro medalius. Lietuvos moterų korespondencinių šachmatų rinktinė (Vilma Dambrauskaitė, Vineta Kveinys, Vygantė Milašiūtė ir Jelizaveta Potapova) nugalėjo 6-oje moterų pasaulio korespondencinių šachmatų olimpiadoje, kurios finalas vyko 2003–2006 m., aplenkę antra likusią Vokietijos komandą ir bronzos apdovanojimus laimėjusią Italijos rinktinę.
Šachmatų kompozicija Lietuvoje
Lietuvoje šachmatų kompozicija pradėjo vystytis 1918 m., atgavus nepriklausomybę. Pirmieji du šachmatų uždaviniai pasirodė 1921 m. Kaune rusų kalba leistame Volnaja Litva laikraštyje. Tai buvo S. Gerliches ir Zeliko Kalodno tiesioginiai šachmatų uždaviniai. Iki 1940 m. Lietuvoje šachmatų uždavinius kūrė beveik 30 šachmatų kompozitorių iš įvairių Lietuvos miestų ir miestelių. Iki 2016 m. buvo rasti 220, jų sukurtų, šachmatų uždavinių. 1998 metais buvo įkurta Lietuvos šachmatų kompozitorių sąjunga. Ji pradėjo leisti žurnalą „Šachmatija“ (kartą į ketvirtį).
Lietuvos šachmatininkai
2018 metų liepos 1 dienos duomenimis, Lietuva užėmė 49 vietą FIDE klasifikacijoje pagal dešimties geriausiųjų šachmatininkų ELO vidurkį (Lietuvos – 2465; Latvijos – 2499; Estijos - 2433; Baltarusijos – 2569; Lenkijos – 2637; pirmąją vietą užimančios Rusijos – 2744).
Didmeistrio titulą pavyko pasiekti 12 Lietuvos šachmatininkų:
Jauniausias Lietuvos didmeistris – Paulius Pultinevičius (g. 2001 m.).
Jauniausia lietuvė Moterų didmeistrė, IM Deimantė Daulytė (g. 1989 m.) patenka į geriausių pasaulio šachmatininkių trisdešimtuką (22-oji vieta moterų klasifikacijoje).
Liūtbeždžionės
Liūtbeždžionės (Leontopithecus) – kabiauodegių (Cebidae) šeimos beždžionių gentis. Turi ilgus plaukus, kurie krinta ant pečių tarsi liūto karčiai. Gyvena tik pietryčių Brazilijoje. Sparčiai nyksta dėl miškų kirtimo ir prekybos šiomis beždžionėmis.
Gentyje 4 rūšys:
SC Baltai Kaišiadorys
Kaišiadorių „Baltai“, „FC Kaišiadorys-Baltai“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kaišiadorių.
Istorija
Futbolo centras „Baltai“ įkurtas 2007 m. Tų pat metų pradžioje sukurta klubo simbolika. Klubo pagrindinės spalvos - balta ir raudona, pagalbinė - juoda. „Baltų“ emblemoje raudoname fone, simbolizuojančiame ryžtą ir stiprybę, pavaizduotas gilaus žvilgsnio lietuvio veidas.
thumb|float:right|Klubas pasivadinęs istorinės [[baltai|baltų genties vardu.]]
Juodžionys
Juodžionys – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Raubonių.
Rimantas Siparis
Rimantas Siparis (1927 m. lapkričio 12 d. Kaune – 1990 m. gruodžio 10 d. Vilniuje) – Lietuvos operos solistas (bosas), režisierius, profesorius.
Biografija
1944–1946 m. vaidino Vilniaus dramos teatre. 1946 m. baigė Vilniaus dramos teatro studiją (dėstė Romualdas Juknevičius, Borisas Dauguvietis). 1946–1948 m. LSSR filharmonijos solistas. 1948 m. baigė Vilniaus konservatoriją (dab. LMTA), A. Klau dainavimo klasę. 1966–1967 m. ir nuo 1969 m. iki pat mirties dėstė Vilniaus konservatorijoje dainavimą, vadovavo Operos katedrai. Docentas (1982 m.), profesorius (1989 m.). 1948–1977 m. LSSR operos ir baleto teatro (dab. LNOBT) solistas. 1977–1989 m. LSSR operos ir baleto teatro vyriausiasis režisierius.
Šeima: tėvai – Juozas ir Pranė Sipariai, sūnus – Saulius iš santuokos su aktore Marija Rasteikaite, anūkai – Kristijonas, Marius, Salomėja – Ona; sūnus Juozas iš santuokos su baleto artiste Skaidra Paškevičiūte.
Kūryba
Per savo solisto karjerą dainavo visas didžiąsias bosų partijas, tai „velniškumo“ esmę įkūnijantis Mefistofelis Guno „Fauste“, vidinių prieštaravimų bei sąžinės graužaties kankinamas Borisas Godunovas to paties pavadinimo Musorgskio operoje, nepataisomasis lėbautojas kunigaikštis Galickis Rimskio-Korsakovo „Kunigaikštyje Igoryje“, gyvenimiško tragizmo bei žiauraus pavydo kupinas Ispanijos karalius Pilypas II Verdžio „Don Karle“, ir t. t.
Labai svarbūs ir Rimanto Sipario biografiją puošiantys darbai sukurti lietuvių kompozitorių operose. Tai Rimvydas J. Karnavičiaus „Gražinoje“, Vidūnas V. Paltanavičiaus „Kryžkelėje“, Tyzenhauzas B. Dvariono „Dalioje“, Hofmanas, Perkūnas, Gunaras V. Klovos „Duktėje“, „Vaivoje“, „Dviejuose kalavijuose“, Viziris V. Barkausko „Legendoje apie meilę“ ir daug kitų.
Baigęs solisto karjerą, Rimantas Siparis pasirinko operos režisieriaus kelią, pastatė operų Lietuvoje ir užsienyje.
Dainuotos partijos
thumb|200px|
Pranciškus Boguševičius
Pranciškus Boguševičius arba Francišakas Boguševičius (, 1840 m. kovo 21 d. Svironyse, Rusijos imperija – 1900 m. balandžio 28 d. Kušlėnuose, Ašmenos rajonas, Rusijos imperija) – baltarusių rašytojas, poetas, 1863 m. sukilimo dalyvis, advokatas, laikomas baltarusių literatūros klasiku.
Biografija
Gimė 1840 m. kovo 21 d. Svironyse. 1846 m. su tėvais persikraustė gyventi į Kušlėnus. 1861 m. baigė gimnaziją Vilniuje ir įstojo į Sankt Peterburgo universiteto fizikos-matematikos fakultetą, tačiau už anticarines pažiūras ir dalyvavimą studentų bruzdėjime iš universiteto buvo pašalintas. Grįžęs į gimtinę dirbo mokytoju Dociškėse, kur prasidėjus 1863 m. sukilimui prisijungė prie sukilėlių. Kautynėse Augustavo girioje buvo sužeistas. Po sukilimo, padedamas Jono Karlovičiaus pabėgo į Nižyną, kur 1868 m. baigė vietos teisės licėjų. Baigęs mokslus dirbo advokatu įvairiuose Ukrainos miestuose. Po 1884 m. amnestijos grįžo į gimtinę. Apsigyvenęs Vilniuje dirbo advokatu Vilniaus apygardos teisme, pradėjo kurti poeziją baltarusių kalba, jo kūryboje labai ryškūs folkloro elementai, jis išleido du poezijos rinkinius. Literatūriniai rašytojo pseudonimai – Macej Buračok, Simon Revka iš Borisovo (Symon Reuka z pad Barysawa). Pirmosios dvi knygos buvo išleistos Lenkijoje: „Dudka białaruskaja“ („Baltarusiška dūdelė“) (Krokuva, 1891) ir „Smyk białaruski“ („Baltarusiškas strykas“) (Poznanė, 1894). Jis sukūrė pirmuosius naujosios baltarusių literatūros apsakymus („Tralialionočka“, 1892 m.), liaudiškas noveles („Świadek“, „Polsovščyk“, „Diadina“). Pirmasis iš baltarusių rašytojų gynė gimtąją baltarusių kalbą, literatūrą ir kultūrą. Buvo laikraščio Kraj korespondentas (1885–1891). Buvo didelis Adomo Mickevičiaus kūrybos gerbėjas, kartu su Elze Ožeškiene surengė poeto 100-ųjų gimimo metinių minėjimą. 1898 m. sunkiai susirgo ir mirė 1900 m. balandžio 28 d. Kušlėnuose, palaidotas Župronyse.
Liudvikas Sabutis
Liudvikas Sabutis (g. 1939 m. vasario 1 d. Klaipėdoje) – teisininkas, Lietuvos SSR prokuroras, visuomenės ir politikos veikėjas, signataras.
Biografija
Kretingos vidurinėje mokykloje baigė devynias klases. 1957 m. baigė Šilutės žemės ūkio mechanizacijos mokyklą. Dirbo remontininku Darbėnų mašinų-traktorių stotyje. Po pusmečio išvyko į Karelijos-Suomijos autonominę respubliką, Kliušinogorsko miškų pramonės ūkyje dirbo šakų genėtoju, miško vilkiko vairuotoju.
1958 m. rudenį pašauktas į sovietinę armiją, iki 1962 m. tarnavo Leningrado karinės apygardos raketinio dalinio autotransporto kuopoje eiliniu, vėliau seržantu, viršila. 1962 m. grįžo į Lietuvą. Dirbo vairuotoju ekspeditoriumi, dalyvavo meno saviveikloje, baigė Kretingos vakarinę vidurinę mokyklą, sukūrė šeimą.
Nuo 1966 m. SSKP narys. 1963–1970 m. LLKJS ir LKP Kretingos rajono komitetų atsakingasis darbuotojas. 1970–1973 m. Kretingos-Palangos tarprajoninės prokuratūros tardytojas. 1973 m. baigė studijas Vilniaus V. Kapsuko universiteto Teisės fakultete, įgijo teisininko specialybę.
1974–1979 m. Ignalinos rajono vyriausiasis prokuroras. 1979–1982 m. LKP CK teisėsaugos skyriaus instruktorius. 1983–1987 m. Lietuvos SSR prokuroro pirmasis pavaduotojas. 1987–1989 m. Lietuvos SSR prokuroras. Vėliau kurį laiką dirbo teisingumo ministro pavaduotoju.
1989 m. gegužės mėn., Sąjūdžio tarybai pasiūlius, kaip deputatas ir teisininkas išrinktas Lietuvos SSR AT prezidiumo sekretoriumi. 1989 m. gruodžio mėn. išstojo iš SSKP.
1990 m. išrinktas į Aukščiausiąją Tarybą – Atkuriamąjį Seimą, buvo 1996–2000 m., 2004–2008 m. ir 2008–2012 m. kadencijų Seimų narys. Kandidatu į AT iškeltas Sąjūdžio, į vėlesnius Seimus – Tėvynės Sąjungos. Aukščiausiojoje Taryboje išrinktas Tarybos sekretoriumi ir Prezidiumo nariu. 1996–2000 m. kadencijos Seime – Valdymo reformų ir savivaldybių komiteto (nuo 1999 m. Valstybės valdymo ir savivaldybių komitetas) pirmininkas, Europos reikalų komiteto narys, Baltijos asamblėjos Teisės komiteto pirmininkas.
1992 m. pralaimėjus Seimo rinkimus, dirbo Pasaulio lietuvių bendruomenės atstovybėje Vilniuje. 1993–1995 m. laikraščio „Lietuvos aidas“ redakcijos juristas. 1995–1996 m. Vilniaus miesto savivaldybės sekretorius. 2001–2004 m. Lietuvos generalinės prokuratūros Specialiųjų tyrimų skyriaus prokuroras, vėliau vyriausiojo prokuroro pavaduotojas. Gavo vyr. justicijos patarėjo rangą.
Johnson
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Tikrasis vynmedis
Tikrasis vynmedis (Vitis vinifera) – vynmedinių (Vitaceae) šeimos augalų rūšis. Natūraliai paplitusi Viduržemio jūros regione, vidurio Europoje, pietvakarių Azijoje.
Tai sumedėjusi vijoklinė liana. Ūgliai turi ūselius, kurie kabinasi už atramų, ir gali nusitęsti iki 25 m ir daugiau. Lapai stambūs, 3–5 skiaučių. Vaisiai – vynuogės: žalios, tamsiai raudonos arba mėlynos sultingos uogos, susitelkusios į tankias arba retesnes kekes, prisirpsta rugpjūčio-rugsėjo mėnesiais.
Auginama soduose, vynuogynuose, prie sodybų. Valgomos šviežios uogos, sudžiovintos uogos (razinos) vartojamos kaip konditerinis prieskonis. Iš vynmedžio uogų gaminamas vynas, sultys, stiprieji alkoholiniai gėrimai. Vynuogininkystės atsiradimas datuojamas žalvario amžiumi (kai sukultūrintas tikrasis vynmedis). Pastarasis turi didžiausią ekonominę reikšmę.
Mauritanijos demografija
thumb|right|400px|Gyventojų kitimas 1961–2003 m. Per šį laikotarpį gyventojų skaičius padidėjo beveik tris kartus. Grafike gyventojų skaičius yra pateikiamas tūkstančiais.
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Mauritanijos demografiją.
Gyventojų skaičius: 3 437 610 (2013 m. apskaičiavimai)
1998 m. CONCACAF Aukso taurė
'''1998 m. CONCACAF Aukso taurė''' – ketvirtasis CONCACAF Aukso taurės turnyras, 1998 m. vasario 1-15 d. vykęs JAV. Turnyre dalyvavo 10 komandų: 9 iš CONCACAF zonos, ir 1 iš CONMEBOL (Brazilija).
Čempionais tapo meksikiečiai, finale 1-0 nugalėję JAV vienuolikę.
Mauritanijos demografija
Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 2,29 % (2013 m. apsk.)
Gimstamumas: 32,31 gimimų/1000 gyv. per metus (2013 m. apsk.)
Mirtingumas: 8,5 mirčių/1000 gyv. per metus (2013 m. apsk.)
Migracijos indeksas: –0,87 migrantų/1000 gyv. per metus (2013 m. apsk.)
Urbanizacija:
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas:
AIDS/ŽIV:
'''15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:'''
Rasių pasiskirstymas:
Religijos:
Šlyžiai
Šlyžiai (Neonoemacheilus) - plokščiųjų vijūnų (Balitoridae) šeimos žuvų gentis.
Rūšys
ir daug kitų.
Bačgaliai
Bačgaliai – kaimas rytinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 10 km į pietryčius nuo Joniškio. 1923 m. buvo 9 ūkiai.