cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Riurikas
Novgorodo kunigaikštis
Rusijos ir rusų pavadinimo kilmė iki šiol nėra galutinai išsiaiškinta. Viena iš hipotezių teigia, kad žodžiai Rusia ir rusas kilę iš skandinavų žodžio ruotsi, reiškiančio „irkluotojas“, o į jų šalį atplaukusius vikingus užkariautojus gyventojai vadino „ruseriais“.
Rurikas su žmona kunigaikštiene Efenda (Edvina) susilaukė sūnaus Igorio (875–945 m.), šis vėliau tapo Didžiuoju Kijevo kunigaikščiu. Kuomet 862 m. vikingai užvaldė šiaurinę Rusiją, pietuose slavų kunigaikštis Kijis įkūrė Kijevo teritoriją.
Riurikas mirė 879 m. Rašytiniuose šaltiniuose minima, kad narsusis vikingas, Naugardo kunigaikštis Riurikas žuvo mūšyje prie Mskoros tvirtovės, stovėjusios ant Lugos upės kranto. Kunigaikštis ir jo 12 karių buvo sudeginti ant Šum-Gora piliakalnio.
Riurikų dinastija
Riuriko draugas ir bendražygis vikingas Olegas (Helga) perėmė valdymą, kadangi Riuriko sūnus Igoris tam dar buvo per jaunas.
Riurikų dinastija gyvavo 862–1598 m. Mirus carui Fiodorui I, dinastijos niekas nepratęsė, nes jis neturėjo vaikų ir nepaliko įpėdinio. Rusią valdė tik dvi dinastijos. Pirmoji buvo Riurikų, antroji – Romanovų.
Prancūzijos kolonijinės pajėgos
Prancūzijos kolonijinių pajėgų sudėtis
Kolonijines pajėgas sudarė: Senegalo šauliais vadino visus pulkus, komplektuojamus Vakarų ir Centrinėje Afrikoje, nes „Senegalas“ buvo pirmoji Prancūzijos kolonija piečiau Sacharos.
Kolonijines pajėgas sudarė daugiausia pėstininkai, bet į jas įėjo ir artilerijos bei kiti kovinės paramos daliniai. Įvairiu metu šioms pajėgoms priklausė vietoje suformuoti kavalerijos daliniai (Indokinija) bei kupranugarių kavalerija (Subsacharos Afrika).
Kolonijinėms pajėgoms nepriklausė garsieji Šiaurės Afrikos pulkai - Prancūzijos svetimšalių legionas, zuavai, spahiai, Alžyro šauliai ir gumjerai. Šie pulkai priklausė Prancūzijos Afrikos armijai, kuri buvo Prancūzijos metropolinės kariuomenės dalis.
Oslovas
Oslovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Melniko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurės vakarus nuo Mielniko, apie 13 km į pietryčius nuo Semiatičės ir apie 86 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Prancūzijos kolonijinės pajėgos
Uniformos
Kolonijiniai pėstininkų pulkai iki 1914 m. buvo uniformuoti panašiai kaip ir metropolijos pėstininkai, tačiau jų epoletai buvo su geltonais kutais, o kelnės mėlynos (metropolijos pėstininkų epoletai buvo su raudonais kutais, o kelnės - raudonos).
Kolonijinių pajėgų kareivių baltos, tamsiai mėlynos ar šviesios chaki uniformos su kamštiniais šalmais buvo vilkimos pagal aplinkybes. 1895-1905 m. Afrikoje ir Indokinijoje kolonijiniai kareiviai vilkėdavo žydras ar pilkas uniformas (bleu mecanicien). Pirmojo pasaulinio karo metais ir po jo kolonijinių pajėgų kareiviai ėmė vilkėti chaki uniformas, kai metropolijos pajėgų kareiviai vilkėdavo mėlynas uniformas. Mėlynas uniformas 1928-1939 m. buvo leista vilkėti kariškiams prancūzams, kurie savanoriais įstojo į kolonijinius pėstininkus ar kolonijinę artileriją.
Šaulių (tirailleur) pulkai Afrikoje iki 1914 m. dėvėjo raudonus fesus ir juosmens juostas ant tamsiai mėlynų arba chaki unifromų. Indokinijos dalinių kareiviai nešiojo skrybėles salacco ir vietinio stiliaus baltas, mėlynas ar chaki uniformas. Po Pirmojo pasaulinio karo chaki spalvos uniformos tapo norma iš vietinių gyventojų suformuotuose daliniuose. Fesus ir juosmens juostas dėvėjo su paradine uniforma iki XX a. 6-to dešimtmečio.
Šiuolaikiniai Troupes de Marine nešioja tamsiai mėlynus kepius su raudonais apvadais ir bronziniais inkarais, raudonomis juosmens juostomis ir geltonkučiais epoletais. Viešų ceremonijų metu šie tradiciniai aprangos elementai dėvimi su standartinėmis šviesiai smėlinėmis ar kamufliažinėmis Prancūzijos armijos uniformomis.
Dainava (Kaunas)
Etimologija
Pasakojama, kad vieno iš kaimo įkūrėjų dukra mėgo skaityti V. Krėvės kūrinį „Dainavos krašto senų žmonių padavimai“, kuris buvo parašytas 1913 m. Būtent pagal tai galbūt ir buvo pavadintas kaimas, vėliau tapęs mikrorajonu.
Istorija
Išaugo iš tarpukary įkurto Pažaislio valsčiaus naujakurių kaimo, kuris pavadintas pagal V. Krėvės išpopuliarintą Dainavos vietovardį.
Dainavos rajonas pradėtas statyti 1963 m. Projekto autoriai – architektai: Neringa Dičiuvienė, Reda Dringelienė, Alvydas Pranas Steponavičius, Raimonda Augustienė ir Gražina Miškinienė. Pastatyti tipiniai 5-16 aukštų gyvenamieji namai ir visuomeniniai pastatai. Įkurtas Draugystės parkas. 1967 m. įkurta biblioteka.
2005 m. iš pietinės Dainavos seniūnijos dalies atskirta Gričiupio seniūnija.
Valsčius (Lenkija)
right|thumb|250px|Lenkijos valsčiai right|thumb|250px|Lenkijos administracinis suskirstymas Valsčius ( kilęs nuo ) – Lenkijoje naudojamo administracinio suskirstymo teritorinis darinys. Nuo 1972 m. valsčiai yra pagrindinis vietinės valdžios organas. Kiekvienas valsčius turi savo įstatus. 2010 m. iš viso buvo 2,479 valsčiai. Lenkiškas pavadinimas gmina kilęs nuo vokiečių kalbos žodžio gemeinde, kuris reiškia bendrija. Kai kuriais atvejais valsčiaus pavadinimas kilęs nuo miesto kuriame įsikūrusi valsčiaus administracija, bet pats miestas valsčiui nepriklauso. Valsčiai yra skirstomi į:
Pis Riveris
Pis Riveris arba Taikos upė  – upė Kanadoje (Britų Kolumbijoje ir Albertoje), kairysis Sleivo intakas. Ilgis (nuo Finlėjaus ištakų) 1923 km. Baseino plotas – 324,3 tūkst. km². Prasideda Uoliniuose kalnuose, teka į rytus per Makenzio plynaukštę. Patvenktas Beneto užtvanka, sudarytas Vilistono tvenkinys.
Svarbiausi intakai: Halfvėjus, Pain Riveris, Smoki Riveris, Kadotas, Vabaska.
Užšalęs nuo spalio iki gegužės. Laivyba nuo Vermiljon Šutso miesto. Pis Riveris laikomas Makenzio upės ištaka.
Žemupyje yra krioklių. Netoli Hadson Houpo yra 2 km ilgio, 190 m aukščio Pis Riverio užtvanka (pastatyta 1967 m.), Vilistono tvenkinys ir Beneto hidroelektrinė (galia 2270 MW). Pis Riverio slėnyje gaunama nafta ir gamtinės dujos.
Nianga
Nianga  – upė pietų Gabone ir šiaurės Konge. Antra pagal svarbą upė Gabone po Ogovės.
Ištakos – netoli abiejų valstybių sienos, ant Ngunjepo ir Ogovės-Lolo provincijų Gabone ribos. Toliau upė teka į pietus, per Niario regioną Konge bei Niangos provinciją Gabone. Vėliau daro aštrų posūkį į šiaurės vakarus, teka per Čibangą (didžiausias miestas ant Niangos upės), pasuka į pietvakarius. Įteka į Atlantą.
Valdivijos drėgnieji miškai
Valdivijos drėgnieji miškai  – vidutinių platumų plačialapių ir mišriųjų miškų ekoregionas Pietų Amerikoje, Patagonijoje (Čilė ir Argentina). Priklauso neotropikų ekozonai. Pavadinimas kilo nuo Čilės miesto Valdivijos.
Geografija
Valdivijos miškai auga siaurame ruože tarp Ramiojo vandenyno ir Patagonijos Andų, taip pat apima Čilės salyno salas. Šiaurėje pereina į Viduržemio tipo krūmynus, pietuose – į subpoliarinius Magelano miškus. Miškų susiformavimui didelę įtaką daro didelis kritulių kiekis, stiprūs vėjai, žemos oro temperatūros, ledynų ir vertikaliojo zoniškumo įtaka.
Valdivijos drėgnieji miškai yra vieni iš nedaugelio pasaulio drėgnųjų miškų, augančių vidutinių platumų srityje.
Biologija
Čia apie pusę medingų regiono augalų yra endeminiai. Auga notofagai (kvapusis, skėstašakis, blizgusis, antarktinis ir kt.), alyvokšniai, eukrifijos, lumos, mirteugenijos, čiliniai podokarpai, puošnieji drimiai. Kalnuose auga spygliuočiai – čilinės araukarijos, kiparisinės ficrojos. Valdivijos miškuose gyvena mažiausi pasaulio elniai pudu, čilinės katės, čiliniai oposumai, šernai. Valdivijos miškai Antarkties floros prieglauda ir daugelis augalų šeimų turi bendrus bruožus su Naujosios Zelandijos, Tasmanijos ir Australijos vidutinių platuimų bei subtropikų drėgnaisiuose miškuose augančiais augalais.
Apsauga
Valdivijos drėgniesiems miškams apsaugoti įsteigta eilė draustinių ir rezervatų:
312 m.
312 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Santa Koloma
Santa Koloma – kaimas pietvakarių Andoroje, prie sienos su Ispanija, 2 km nuo sostinės Andoros la Veljos. Visos Andoros arkivyskupo būstinė.
Scenedesminiai
Scenedesminiai (Scenedesmaceae) – žaliadumblių (Chlorophyta) šeima.
Šeimoje yra dešimt genčių, Lietuvoje radamos šios gentys:
Kalvų departamentas
Kalvų departamentas  – departamentas Benino centrinėje dalyje, tarp Togo ir Nigerijos sienų. Administracinis centras – Savalu.
Teritorija teka Uemės, Zu, Okparos upės.
1999 m. sudarytas iš šiaurinės Zu departamento dalies.
Gyventojai
Religinis pasiskirstymas:
Etninis pasiskirstymas:
Administracinis suskirstymas
thumb|left|250px|Dongos komunos Departamentas padalintas į 6 komunas:
Mykolas Kiuchmeisteris
Biografija
1402–1405 m. Karaliaučiaus prekybinio punkto ūkvedys, 1405–1409 m. Vokiečių ordino vaitas Žemaitijoje. 1409 m. žemaičiams sukilus iš Dubysos pilies su įgula pasitraukė į Prūsiją. Pralaimėjęs 1410 m. Kronės mūšį (dab. Koronovas) 1410–1411 m. buvo lenkų nelaisvėje.
1411–1413 m. Vokiečių ordino didysis maršalas. Pašalinęs Heinrichą von Plaueną, siekusį atviro karo su Lenkija ir Lietuvos Didžiaja kunigaikštyste, 1414–1422 m. buvo Vokiečių ordino didysis magistras.
Sustiprino Vokiečių ordino sostinės Marienburgo tvirtovę. Diplomatinėmis priemonėmis ir Šventosios Romos imperijos remiamas stengėsi atkurti Vokiečių ordino galią ir atgauti Žemaitiją. Po 1414 m. Vokiečių ordino nesėkmingo karo su Lenkija ir Lietuvos Didžiąja kunigaikštyste bei po 1414–1418 m. Konstanco bažnytinio susirinkimo sabotavo derybas su Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Vytautu. Iš Šventosios Romos imperijos imperatorius Zigmanto I Liuksemburgo 1420 m. išsirūpino sprendimą, pagal kurį Vakarų Žemaitija turėjo būti tuojau pat atiduota Vokiečių ordinui. Ši politika 1422 m. sukėlė naują Vokiečių ordino karą su Lenkija ir Lietuvos Didžiąja kunigaikštyste. Jo išvakarėse Mykolas Kiuchmeisteris, praradęs riterių pasitikėjimą, atsisakė valdžios.
Iki mirties gyveno Dancige, palaidotas Marienburgo Šv. Onos koplyčioje.
Mickey Rourke
Mickey Rourke (g. 1952 m. rugsėjo 16 d.) – JAV aktorius. Dažniausiai vaidina dramose ir veiksmo filmuose.
Jaunystėje M. Rourke buvo boksininkas. Vėliau tapo aktoriumi. Jis vaidino tokiuose garsiuose filmuose kaip „Geležinio žmogaus“ antroje dalyje, „Nuodėmių miestas“, „Degantis žmogus“, „Nesunaikinami“ ir kituose.
Per savo karjerą jis gavo tokius apdovanojimus: BAFTA apdovanojimą už geriausio aktoriaus vaidmenį (2008), „Auksinio gaublio“ apdovanojimą dramos srityje (2008) ir Antalijos Golden Orange filmų festivalio garbės apdovanojimą (2008).
Miesto laukiniai organizmai
thumb|right|250px|Voverė ieško maisto šiukšlių dėžėje ([[Monrealis)]] Miesto laukiniai organizmai – tai gyvūnai, augalai ir kiti organizmai, kurie išgyvena miesto aplinkoje. Dalis tokių gyvūnų yra sinantropai, pvz., naminė pelė, kuri ekologiškai susijusi su žmogaus būstais ir plinta kartu su žmogumi.
Skirtingų tipų miestų teritorijose įsitaiso skirtingi laukiniai organizmai. Žinoma, kad paukščių rūšys, kurios gerai prisitaiko prie miestų aplinkos, pasižymi didesnėmis smegenimis, kas galbūt leidžia jiems labiau prisitaikyti prie kintančios miestų aplinkos.
Evoliucija
Miesto aplinka kuria savą gamtinės atrankos slėgį, kuris kartais suformuoja naujas adaptacijas. Pvz., žolė kreisvė (Crepis sancta), auganti Prancūzijoje, turi dviejų tipų sėklas – sunkias ir pūkuotas. Sunkiosios nukrenta netoli motininio augalo, o pūkuotąsias sėklas vėjas nuneša gerokai toliau. Mieste toli skriejančios sėklos dažnai atsiduria ant augimui netinkamo asfalto ar betono. Po 5-12 kartų mieste šios žolės ėmė brandinti žymiai sunkesnes sėklas, negu jų giminaitės kaimo vietovėse. Stuburinių tarpe pavyzdžiu gali būti miesto didžiosios zylės, kurios mieste, kaip paaiškėjo, gieda aukštesniu tonu negu giminaitės iš kaimo, todėl jų giesmelės išsiskiria iš miesto triukšmo. Miestuose gyvenančių Australijos paukščių pilkanugarių baltavokių (Zosterops lateralis) kontaktiniai riksmai yra aukštesnio dažnio ir lėtesni negu kaimo vietovėje gyvenančių baltavokių riksmai. Paaiškėjus, kad kontaktiniai riksmai yra instinktyvūs ir neišmokti, tai buvo palaikyta įrodymu, jog baltavokiai neseniai prisitaikė bendrauti triukšmingoje miesto aplinkoje.
Afrika
Kapo pusiasalyje, prie Keiptauno (Pietų Afrikos respublika) per daug metų besiplečiančios žmonių gyvenvietės apsupo pavianų gyvenamą teritoriją. Per tą laiką pavianai gerai prisitaikė ieškoti maisto žmonių namuose.
Kitur Afrikoje žaliosios markatos kaip ir pavianai prisitaikė gyventi urbanizuotose teritorijose, priprato maisto ieškoti įsibrovę į namus ir sodus.
Akiniuotasis pingvinas irgi žinomas kaip rūšis, kuri įsibrauna į miestų rajonus, ieškodami maisto ir vietų veisimuisi. Simonstadas (Simonstad), miestas greta populiaraus Boulders Byčo (Boulders Beach), ėmėsi priemonių apriboti pingvinų judėjimą dėl jų keliamo triukšmo ir daromos žalos.
Indija
Mumbajuje leopardai aptinkami kvartaluose apie Sanjay Gandhi Nacionalinį parką, kur jie nužudė kelis žmones. Taip nutinka todėl, kad didėjant gyventojų skaičiui gyvenamieji vartalai vis labiau supa nacionalinį parką, kurio viduje veikia brakonieriai ir nelegalūs medkirčiai.
Europa
Miestų teritorijos kinta nuo visiškai užstatytų teritorijų, turinčių mažai želdinių ir padengtų grindiniu, asfaltu ir pastatais, iki priemiesčio teritorijų, turinčių daug parkų, sodų ir daržų.
Daugelyje miestų (pvz., D. Britanijoje) veisiasi ir maitinasi įvairūs kiriniai paukščiai. Ornitologo Piterio Roko (Peter Rock), žinomiausio Europos miestų kirų specialisto, atlikti Bristolyje gyvenančių sidabrinių ir silkinių kirų tyrimai parodė, kad per 20 metų Bristolio miesto kirų kolonija pagausėjo nuo 100 porų iki daugiau kaip 1200 porų. Kirų požiūriu pastatai yra paprastos stačiakrantės plėšrūnų neturinčios salelės, netoli kurių gausu maisto. Tokia pati situacija ir tokiuose nutolusiuose miestuose kaip Glosteris ir Aberdynas. Esant praktiškai neribotiems maisto ištekliams miestuose išgyvena vis daugiau jauniklių, jie prisitaiko gyventi mieste. Savo ruožtu jie patys dauginasi, ir miestų paukščių gausėja. Miesto paukščiai mažiau linkę artėjant žiemai migruoti.
Buvo atliktas didžiųjų zylių, gyvenusių 10 Europos miestų ir 10 netoliese esančių miškų, tyrimas. Buvo tirta, kaip šie paukščiai panaudoja giesmeles partnmeriams pritraukti ir teritorijos riboms žymėti. Leideno universiteto (Nyderlandai) tyrėjas Hans Slabbekoorn teigia, kad miesto zylės prisitaikė ėmusios giedoti greičiau, jų giesmelės trumpesnės ir aukštesnio dažnio, lyginant su netoliese gyvenančiomis miškų zylėmis. Miško zylių giesmelės žemesnio tembro ir lėčiau giedamos. Triukšminguose miestuose gyvenančios zylės turi varžytis su žemo dažnio garsais, kuriuos skleidžia gatvių eismas. Dažnio aukštinimas didina jų giesmelių girdimumą.
Paukščių gausėjimas miestuose pritraukia ir plėšrūnus. Žinoma, kad miestuose ėmė perėti tokie plėšrūnai kaip sakalas keleivis, irgi perintys ant aukštų pastatų ir medžiojantys karvelius. Miestuose sakalai keleiviai darosi labiau naktiniai, nes medžioja vakarais, naudodami gatvių apšvietimą. Tai suteikia jiems galimybių medžioti naktį skraidančius paukščius ir net šikšnosparnius.
D.Britanijoje daugelyje miestų ir priemiesčių teritorijų gyvenančios rudosios lapės irgi rankioja maisto atliekas. Jos taip pat rankioja vabzdžius, medžioja smulkius stuburinius, pvz., žiurkes ir karvelius. Dažnai ir žmonės daržuose joms palieka maisto.
Kartais miestuose apsigyvena ir stambūs gyvūnai. Pvz., Berlyne gyvena šernai. Škotijos miestų želdiniuose vis dažniau apsigyvena stirnos. Pavyzdžiu gali būti Glazgo priemiestis Easterhouse. .
Anksčiau artimas žmonių ir paukščių gyvenimas nekėlė problemų. Dabar nerimą ėmė kelti paukščių gripo (viruso H5N1) plitimas per migruojančius paukščius. Kai kurie mokslininkai teigia, jog nuolatinis žmonių skaičiaus didėjimas gali atvesti prie šios ligos pasaulinės pandemijos.
Namų viduje
Nemažai gyvūnų gyvena ir namų viduje: ir kt. vabzdžiai.
Kanalizacijos ir kitų požemių rūšys
Miesto kanalizacijoje irgi gyvena laukiniai gyvūnai, kurių žinomiausia grupė yra žiurkės. Manchesterio gyvenamųjų namų kvartalo nuotakyne buvo aptiktas gyvenantis pabėgęs Paprastasis smauglys.
Nuotakynuose gausiai gyvena žieduotosios kirmėlės Tubifex tubifex.
Londono metropolitene ir kitų miestų metro gyvena uodai.
Šiaurės Amerika
Daug Šiaurės Amerikos gyvūnų rūšių sėkmingai prisitaikė gyventi miesto aplinkoje, pvz., kojotai, triušiai, meškėnai, voverės, oposumai, elniai ir rudosios lapės. Tai kelia konfliktus su žmonėmis, nes šie gyvūnai, ieškodami maisto, praardo šiukšlių maišus, ėda namų gyvūnų maisto likučius, neretai suėda pačius namų augintinius, ėda sodų augalus, kasinėja vejas ir t. t.
Kartais kyla susirūpinimas, kad kojotai gali kelti grėsmę mažiems vaikams ir kad šių negalima neprižiūrimų palikti vietovėse, kur gyvena kojotai. Yra buvę žiniasklaidos pranešimų, kad buitinės ir lietaus kanalizacijos kanaluose buvo aptikta aligatorių, tačiau daugelis ekspertų mano, jog „kanalizacijos aligatoriai“ tokioje aplinkoje negali sudaryti populiacijų.
Žmonių būstuose gyvena naminės pelės, tarakonai, šimtakojai, cukriniai žvyninukai, vabzdžiai Thermobia.
Pietų Amerika
Brazilijos miestų parkuose galima aptikti marmozečių.
Pavlovičės (Semiatyčės)
Pavlovičė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Melniko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurės vakarus nuo Mielniko, apie 9 km į rytus nuo Semiatičės ir apie 81 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Čiovorekos nacionalinis parkas
Čiovorekos nacionalinis parkas yra šiaurės vakarų Paragvajuje, Aukštutinio Paragvajaus departamente. Užima 100 953 ha plotą. Įkurtas 1998 m. Apima Gran Čiake esančią Čiovorekos aukštumų sritį.
313 m.
313 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Bakšiškiai
Bakšiškiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 14 km nuo Vištyčio.
Bajonas
thumb|right|250px|Bajono šventykla Bajonas  – šventyklų kompleksas, esantis Ankor Tomo centre, pastatytas Džajavarmano VII garbei. Šventykla yra trijų lygių ir ją supa trys sienos. Pagrindinė šventyklos dekoro dalis – buitinio ir kasdieninio khmerų gyvenimo vaizdai. Taip pat yra 4,5 m aukščio aklina siena, ant kurios pavaizduotos Džajavarmano VII pergalės prieš čamus, kovoje prie Tonlesapo ežero.
1933 m. pamatų plyšyje buvo rasta Budos statula, kurios veido bruožai buvo panašūs į Džajavarmano VII, kurie brahmaninės restauracijos (iškart po Džajavarmano VII mirties) metu buvo išniekinti. Ji buvo restauruota ir pastatyta terasoje, esančioje ryčiau nuo pietinio Khleango.
Ivanas Andrejevskis
Ivanas Andrejevskis (, 1831 m. kovo 25 d. Sankt Peterburgas – 1891 m. birželio 21 d. ten pat) – rusų teisės istorikas, teisininkas.
Biografija
Nuo 1864 m. Sankt Peterburgo universiteto profesorius, 1883-1887 m. rektorius. 1885-1891 m. Peterburgo archeologijos instituto direktorius. 1890-1891 m. pirmasis Brokhauzo ir Efrono enciklopedinio žodyno (Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона) vyr. redaktorius.
Maurakuliečiai
Maurakuliečiai (Volvocales) – žaliadumblių (Chlorophyta) eilė.
Lietuvoje randamos šios šeimos:
Bakučiai
Bakučiais vadinami kaimai:
Disarmonia Mundi
Disarmonia Mundi – Italijos progresyviojo melodingojo death metalo stiliaus muzikos grupė, susikūrusi 1999 metais. Po to, kai Benny Bianco Chinto paliko grupę, vokalo partijas įrašinėti buvo pakviestas Soilwork vokalistas Björn Strid. Šiuo metu grupė pasirašiusi kontraktą su Coroner Records, pirmus du albumus išleido Scarlet Records.
Istorija
Disarmonia Mundi 1999 metais įkūrė Ettore Rigotti. Netrukus prie grupės prisijungė vokalistas Benny Bianco Chinto, gitaristas Simone Palermiti ir bosistas Mirco Andreis. 2002 metais jie išleido debiutinį albumą Nebularium, kurį prodiusavo pats Ettore Rigotti. Po to grupę paliko Benny Bianco Chinto bei Simone Palermiti.
Likę du nariai, Ettore Rigotti ir Mirco Andreis, 2003 metais į grupę pakvietė vokalistą Claudio Ravinale. Tais pačiais metais Disarmonia Mundi atkreipė Scarlet Records dėmesį bei pasirašė sutartį su šia įrašų kompanija. Ettore susisiekė su Soilwork vokalistu Björn Strid ir pakvietė jį įrašyti vokalo partijas būsimajam albumui. Taip pat buvo priimtas gitaristas Federico Cagliero bei netrukus buvo išleistas antrasis grupės studijinis albumas Fragments of D-Generation.
Juodalksninis stiklasparnis
Juodalksninis stiklasparnis  (Synanthedon mesiaeformis) – stiklasparnių (Sesiidae) šeimos drugys. Skraido birželio – liepos mėn. Vikšrai gyvena ant juodalksnio.
Lietuvoje labai reta rūšis. Rasta Jurbarko, Tauragės, Vilniaus ir Varėnos raj.
Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Melnikas (Semiatyčės)
Mèlnikas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 17 km į pietryčius nuo Semiatyčių ir 88 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo teka Vakarinio Bugo upė. Kaime įsikūrusi Melniko Mergelės Marijos Gimimo parapija.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis jotvingiai. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė LDK Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. 1323–1324 m. šias vietoves prie LDK prijungė kunigaikštis Gediminas. Lietuvos pilietinio karo metu 1382 m., kai kunigaikščiai Kęstutis ir Jogaila kovojo dėl valdžios, Mazovijos kunigaikštis Janušas I Senasis užėmė šią gyvenvietę. 1383 m. Ldk Jogaila gyvenvietę atsiemė. 1420 m. Ldk Vytautas Didysis finansavo pirmosios Šv. Kristaus Kūno bažnyčios statybas ir įkūrė Melniko Viešpaties Atsimainymo parapiją. 1430–1444 m. gyvenvietė priklausė Boleslavui IV Varšuviečiui. 1440 m. rugsėjo 22 d. Melnikui suteikta Kulmo teisė. 1444 m. miestą nusipirko Kazimieras Jogailaitis.
1501 m. spalio 3 d. mieste pasirašytas Melniko aktas ir spalio 25 d. patvirtinta Melniko privilegija. 1501 m. spalio 27 d. miestui suteikta Magdeburgo teisė. 1569–1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. 1580 m. mieste gyveno 1500 gyventojų. Švedų tvano metu miestas neteko 68 % gyventojų, daugelis pastatų sudegė ir liko tik apie 450 gyventojų.
1795–1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui, 1807–1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842–1914 m. Gardino gubernijai. XIX a. įkurtos Melniko žydų kapinės. 1825 m. pastatyta Melniko Mergelės Marijos Gimimo cerkvė. XIX a. miestelis buvo Bielsko apskrityje, priklausė Aleksandruvkos valsčiui.
Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Modernizmas
thumb|[[Lietuvos kooperatyvų sąjunga|Lietuvos kooperatyvų sąjungos būstinė Gedimino prospekte, Vilniuje ]] Modernizmas – kultūrinis periodas, užsimezgęs XIX a. viduryje ir pasireiškęs mene, architektūroje, muzikoje, literatūroje, taikomuosiuose menuose ir kituose kultūriniuose reiškiniuose. Moderni (kvantinė ir reliatyvumo) fizika, moderni (analitinė ir kontinentinė) filosofija ir moderni skaičių teorija matematikoje, taip pat siejamos su šiuo periodu. Kai kurie mokslininkai skirsto XX a. į Modernizmo ir Postmodernizmo periodus, tuo tarpu kiti neįžvelgia griežtų skirtumų tarp pastarųjų krypčių ir abejas laiko skirtingais vieno judėjimo aspektais.
Modernizmo pradžia, 1890–1910 m.
Sigmund Freud aprašė žmogaus subjektyvias būsenas, pasąmonę ir vidinės „cenzūros“ užgožiamus pirminius impulsus. Carl Jung vystė šį požiūrį, siūlydamas idėją, jog žmonių impulsas laužyti socialines normas nėra susijęs su vaikiškumu ar neišmanymu, bet yra būdingas ir esminis kiekvieno žmogaus – gyvūno (Charles Darwin koncepcija) bruožas. Friedrich Nietzsche vystė filosofiją, teigiančią, jog jėgos, ypatingai noras dominuoti, yra svarbesnės nei faktai arba daiktai. Panašiai, Henri Bergson gyvenimo jėgos idėją priešpastatė statinės realybės koncepcijai. Minėtieji mąstytojai nepasitikėdami tuo metu populiariomis pozityvizmo ir užtikrintumo nuostatomis, bandė analizuoti impulsyvius žmogaus mąstymo modelius žvelgdami pro racionalumo ir holizmo akinius.
Nepasitenkinimas Romantizmo idealais ir noras rasti racionalius aplinkos ir joje vykstančių reiškinių suvokimo metodus išugdė pirmą bangą kūrėjų, kurios atstovai pakeitė įprastinę menininko, iki tol atstovavusio aukštuomenės kultūrą, poziciją. Pirmieji darbai atitrūko nuo „duoto pavyzdžio“ ir siekė labai asmeniškų ir intuityvių kūrybos būdų. „Modernizmo“ pradžią pažymėjo tokie kūrėjai kaip – kompozitorius Arnold Schönberg, tapytojas Vasilijus Kandinskis (Кандинский, Василий Васильевич) ir jo suburta Miuncheno menininkų grupė Der Blaue Reiter, tapytojai Pablo Picasso ir Georges Braque.
Naujosioms modernumo nuotaikoms didelės įtakos turėjo Sigmund Freud teorijos, teigusios, jog žmogaus pažinta subjektyvi realybė yra sąlygojama esminių potraukių ir instinktų, sukuriančių išorinio pasaulio vaizdą. Pastaroji koncepcija radikaliai skyrėsi nuo ankstesnių doktrinų, pavyzdžiui, John Locke suformuotos tabula rasa idėjos, teigusios, jog visaapimanti tiesa palieka „atspaudą“ atskiruose individuose.
Petronėlė Orintaitė
Biografija
Lankė Keturnaujienos pradžios mokyklą. 1925 m. baigė Vilkaviškio gimnaziją. 1929 m. baigė Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą.
1929 m. mokytojavo Tauragės mokytojų seminarijoje, 1930 m. Mažeikių gimnazijoje, 1931 m. Vilkaviškio gimnazijoje. 1932–1937 m. Šiaulių gimnazijos lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja, vadovavo gimnazijos literatų būreliui, organizavo mieste švietėjiškus renginius.
1936 m. buvo vienintelė Salomėjos Nėries sutuoktuvių Paryžiuje su skulptoriumi Bernardu Buču liudininkė. 1937–1939 m. dirbo Kaune, 1939–1943 m. Vilniuje, 1943 m. vėl Vilkaviškyje.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1945–1949 m. dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą Augsburgo lietuvių gimnazijoje. 1949 m. persikėlė į Čikagą (JAV), 1959 m. – į Los Andželą.
Palaidota Meištų kapinėse (Kudirkos Naumiestis). 2005 m. Keturnaujienos kaime pastatytas skulptoriaus Juliaus Narušio sukurtas paminklas rašytojai, pradinėje mokykloje – jai skirtas muziejus.
Kūryba
Pirmuosius ėilėraščius paskelbė 1926 m., kūrė knygeles vaikams. Slapyvardžiai: Zanavykų Ašara, Petro Nella, Balė Vaivorytė, Balė Voveraitė. Eilėraščius ir apsakymus spausdino „Naujojoje vaidilutėje“, „Naujojoje Romuvoje“, „Lietuvos aide“, „Dienovidyje“, „Eglutėje“ ir kt. 1965 m. išleido atsiminimus apie Salomėją Nėrį „Ką laumės lėmė“. Nuo 1992 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė. Realistinėje lietuvių prozoje brėžė feministinę kryptį.
Poezijos rinkiniai:
Apsakymų rinkiniai:
Romanai:
Paul Strathern
Biografija
Studijavo Trinity College Dubline. P. Straternas yra sukūręs penkis romanus, parašęs daugybę knygų apie mokslą, filosofiją, istoriją, literatūrą, mediciną ir ekonomiką. Jo darbai išversti į daugiau nei dvidešimt pasaulio kalbų.
Knygos
..
XDoclet
XDoclet – atviro kodo įrankis naujiems programos fragmentams bei kitokiems jos dokumentams (pavyzdžiui, XML dalims) automatiškai generuoti pagal esamo Java kalba parašyto modulio (klasės) anotacijas. XDoclet anotacija yra sutarta specifine forma užrašytas visos klasės ar kurio nors klasės metodo komentaras.
XDoclet dažniausiai naudojamas J2EE pagalbinėms klasėms automatiškai generuoti. Dauguma J2EE „pupų“ turi bent po dvi pagalbines klases (tolimą arba lokalų interfeisą ir tolimus arba lokalius namus) ir dar turi būti tinkamai aprašyta visoms pupoms bendrame XML dokumente. XDoclet gali automatiškai generuoti abu interfeisus, abiejų tipų „namus“, XML aprašą ir, jei reikia, kitas pagalbines klases. Taip sutaupoma daug programavimo laiko. Be to, programuotojas gali susitelkti ties viena klase su XDoclet anotacijomis: to paties keitimo (tarkim, naujo metodo įvedimo) nereikia atlikti visose su tuo susijusiose pagalbinėse klasėse.
Pavyzdys
Ilgalaikės (duomenų bazėje išsaugomos) pupos antraštė su XDoclet žymėmis gali atrodyti taip:
/** * Čia yra banko saskaitos ilgalaikė pupa. Tai pavyzdys, kaip naudoti XDoclet žymes. * * @ejb.bean *    name="bankas/saskaita" *    type="CMP" *    jndi-name="ejb/bankas/saskaita" *    local-jndi-name="ejb/bankas/LocalSaskaita" *    primkey-field="pasoNumeris" *    schema = "Klientai" * * @ejb.finder *    signature="java.util.Collection findAll" *    unchecked="true" * * @ejb.finder signature="java.util.Collection findPagalVarda(java.lang.String name)" *            unchecked="true" *            query= "SELECT OBJECT(o) FROM Klientai AS o WHERE o.vardas  *             LIKE ?1" * * @ejb.transaction *    type="Required" */
Teofilis Petraitis
Teofilis Petraitis (1896 m. lapkričio 7 d. Adomiškėse, Marijampolės valsč. – 1978 m. gruodžio 18 d. Čikagoje, JAV) – dailininkas tapytojas, pedagogas.
Biografija
Mokėsi Marijampolės gimnazijoje, 1922–1925 m. Kauno meno mokykloje.
1925–1944 m. dėstė piešimą Šiaulių berniukų ir mergaičių gimnazijose, 1942–1944 m. Šiauliuose vedė piešimo kursus. 1942–1943 m. Šiaulių miesto dailininkų sąjungos pirmininkas.
Nuo 1927 m. dalyvavo beveik visose Lietuvoje rengtose dailės parodose. Tapė aliejinės tapybos kompozicijas, liejo akvareles. 1984 m. Čikagoje surengta pomirtinė personalinė paroda.
Alus
thumb|Alaus suvartojimas (litrai/žmogui). Daugiau informacijos str.: [[Europos alkoholinių gėrimų juostos]]
Per metus 1 Lietuvos gyventojas suvartojo (2018 m.) apie 76,5 l alaus (Čekijoje – 191,8 l, Vokietijoje – 101,1 l, Airijoje – 95,8 litro).
Etimologija
Manoma, kad žodis alus yra kilęs iš indoeuropiečių prokalbės žodžio šaknies *alu-. Šios kilmės yra ne tik lietuviškas ir latviškas žodis alus, bet ir anglų ale, švedų öl, danų ir norvegų øl, taip pat, kaip indoeuropietiškas skolinys, suomių olut ir estų õlu.
Anglų kalbos žodis beer, vokiečių (ir daugelio kitų kalbų) bier, prancūzų bière, italų birra yra kilę iš lotynų kalbos veiksmažodžio bibere 'gerti'.
Panašiai, daugumos slavų kalbų žodis pivo reiškia „gėrimas“. Ispanų ir portugalų kalbų žodis cerveza kilęs iš lotyniškojo cerevisia.
Istorija
Alus yra vienas seniausių istorijai žinomų žmogaus gaminamų produktų. Manoma, kad alų pradėta virti 6 tūkstantmetyje pr. m. e., jo gamyba minima Mesopotamijos rašytiniuose šaltiniuose. Alaus likučių aptinkama 2500 m. pr. m. e. induose. Kadangi fermentuoti galima daugelį produktų, kuriuose yra cukraus ar krakmolo, tikėtina, kad alaus gamyba buvo išrasta keliose pasaulio vietose nepriklausomai viena nuo kitos.
Iki pramonės revoliucijos alus daugiausia buvo gaminamas namudiniais būdais, nors jau nuo VII a. taip pat buvo intensyviai gaminamas ir pardavinėjamas Europos vienuolynuose. Po pramonės perversmo imta taikyti pramoninius alaus gamybos būdus, o mokslo pasiekimai (pvz., termometro ir higrometro išradimas) leido geriau suprasti alaus gamybos procesą ir jį kontroliuoti.
Sudedamosios dalys
Trys būtinos alaus sudedamosios dalys:
Skoniui suteikti gali būti dedama ir kitų produktų, tarp kurių populiariausi apyniai. Norint suteikti papildomą prieskonį arba atpiginti alų, su salyklu gali būti dedama kitų grūdų (pvz., kviečių arba kukurūzų). Kad alus būtų skaidresnis, į jį gali būti dedama želatinos arba kitų skaidrinančių priedų.
Vanduo
Vanduo yra pagrindinė alaus sudedamoji dalis. Kadangi skirtingų vietovių vandenyje yra ištirpę skirtingi mineralinių medžiagų kiekiai, vanduo turi didelės įtakos alaus skoniui. Pvz., Dublino regione vanduo kietas ir gerai tinka gaminti stautą, kuriuo garsėja Dublinas, o Pilzene vanduo minkštas, gerai tinkantis pilzenui.
Krakmolo šaltinis
Krakmolas yra medžiaga fermentacijai ir lemia alaus skonį. Dažniausiai alaus gamyboje naudojamas krakmolo šaltinis yra miežių salyklas. Salyklas gaminamas mirkant grūdus vandenyje ir leidžiant jiems sudygti, o vėliau iš dalies sudygusius grūdus išdžiovinant. Salykle susidaro fermentai, dėl kurių grūduose esantis krakmolas virsta cukrumi. Skirtingi salyklo džiovinimo būdai ir temperatūros iš tų pačių grūdų leidžia pagaminti skirtingas salyklo rūšis. Tamsesnės spalvos salyklas naudojamas gaminti tamsiam alui.
Apyniai
Apyniai dedami į beveik visas alaus rūšis dvejopais tikslais: jie suteikia prieskonį, taip pat konservuoja. Apyniai alui suteikia kartumo, suteikia papildomų vaisinių prieskonių, padeda ilgiau išsilaikyti alaus putai, bei turi antibiotinį efektą, kuris stabdo nepageidaujamų aluje mikroorganizmų dauginimąsi. Alaus kartumui matuoti naudojama tarptautinė tarptautinių kartumo vienetų (International Bitterness Units) skalė.
Alaus temperatūra
Alaus temperatūra turi įtakos jo skoniui – žemoje temperatūroje geriau atsiskleidžia lengvo silpno alaus (tokio kaip šviesiosios lagero tipo alaus rūšys) gaivumas. Tuo metu aukštesnėje temperatūroje geriau atsiskleidžia sudėtingi sunkesnių alų, tokių kaip elis arba stautas, skoniai.
Alaus žinovas Michaelas Jacksonas pasiūlė 5 lygių alaus temperatūrų skalę:
Stiprumas
Etanolis yra mielių metabolizmo šalutinis produktas, tačiau pačioms mielėms jis yra kenksmingas – dauguma alui naudojamų mielių rūšių žūsta, kai alkoholio koncentracija pasiekia 12 % tūrio. Pagrindiniai veiksniai, lemiantys alkoholio kiekį aluje, yra mielių rūšis ir cukraus kiekis rauge. Siekiant didesnio alkoholio kiekio, į alų gali būti papildomai dedama cukraus arba fermentų, skaidančių krakmolą. Kuo ilgesnis fermentacijos laikas ir kuo aukštesnėje temperatūroje ji vyksta, tuo didesnė alkoholio koncentracija.
Pasaulyje daugiausiai išgeriama šviesiojo lagero, kuriame alkoholio koncentracija paprastai yra 4−6 % tūrio.
Lietuvoje pagal įstatymus komerciniais tikslais leidžiama gaminti alų, kuriame etanolio yra iki 7,5 % tūrio (iki 2013 m. sausio 1 d. − 9,5 %)
Indai
Alus geriamas iš įvairių formų bokalų ir taurių. Daugelis vartotojų mano, kad indo forma turi įtakos alaus skoniui, dėl to alaus gamintojai gamina konkrečiam alui gerti tinkamas taures.
Alaus išvaizdą bokale lemia supylimo būdas: pylimo greitis (iš butelio ir iš čiaupo), bokalo palenkimo kampas, srovės padėtis (į bokalo kraštą ar į centrą) lemia alaus putos storį ir jos išsilaikymą, alaus putos liekanas ant bokalo kraštų, burbuliavimą (kiek pylimo metu išsiskyrė angliarūgštės).
Tara
Baruose, restoranuose ir kitose viešojo maitinimo įstaigose įprastai alus patiekiamas iš metalinių statinaičių, iš kurių alus pilstomas per čiaupą. Statinaitės viduje angliarūgšte sukeliamas spaudimas, dėl kurio alus teka į čiaupą. Kai kurių rūšių (pvz., Guinness) spaudimas sukeliamas azoto pagalba. Azoto burbulai smulkūs, o puta tiršta ir standi.
Nefiltruotas alus kartais pilstomas tiesiai iš medinės statinės, į kurią įsukamas čiaupas.
Parduotuvėse parduodamas alus paprastai pilstomas į skardines, stiklinius bei plastikinius (pigiausios rūšys) butelius. Prieš išpilstymą dauguma alaus rūšių filtruojamos, tačiau rūšys, kurių brendimas turi būti baigiamas pačiame butelyje, paliekamos nefiltruotos.
Įvairiose šalyse taros populiarumas skiriasi. Pvz., 2001 m. Švedijoje 63,9 % alaus buvo parduota skardinėse, tuo tarpu Danijoje alumi skardinėse išvis neprekiaujama. Skardinės apsaugo alų nuo šviesos poveikio, taip pat sumažina tikimybę, kad alus išbėgs. Išradus skardines, į jas buvo žvelgiama kaip į technologinį proveržį, leisiantį išlaikyti alaus kokybę, pakuojant alų į mažai vietos užimančią, lengvą ir pigią pakuotę. Tačiau ilgainiui skardinės pradėtos sieti su pigesniu, masinės gamybos alumi (o stikliniai buteliai – su aukštesnės kokybės alumi).
Alaus rūšys
Kiekvienoje šalyje, kurioje populiarus alus, egzistuoja saviti alaus skirstymo būdai, tačiau alaus gamybos būdai yra bendri visoms šalims.
Paprasčiausias alaus skirstymas į tipus pagal fermentacijos metu naudojamas mieles. Šitaip išskiriami trys pagrindiniai alaus tipai:
Apatinės fermentacijos alus (lageras)
Populiariausias alaus tipas pasaulyje, šiam tipui priklauso ir beveik visos Lietuvoje gaminamos alaus rūšys.
Fermentacijos metu mielės (pvz., Saccharomyces pastorianus) nusėda indo apačioje. Fermentuojama 2 etapais žemoje temperatūroje: pirminė fermentacija 7-12 °C, antrinė – 0-4 °C temperatūroje. Fermentuojant žemoje temperatūroje susidaro esteriai, lemiantys gaivų alaus skonį.
Terminas lager kilęs iš vokiško veiksmažodžio lagern (saugoti), nes dėl žemos temperatūros fermentacija vyksta lėčiau nei kitų alaus tipų. Šiuolaikinėmis technologijomis fermentacija gali būti pagreitinama iki 1–3 savaičių.
Viršutinės fermentacijos alus (elis)
Fermentuojama aukštoje temperatūroje (15–24 °C), mielės (pvz., Saccharomyces cerevisiae) pakyla į paviršių. Fermentacija vyksta trumpiau nei lagero.
Elis paprastai turi saldesnį, „sunkesnį“ skonį, gali būti jaučiamas vaisių prieskonis.
Savaiminės fermentacijos alus (Lambic)
Šio tipo alų fermentuoja ne dirbtinai augintos, o natūralios gamtinės mielės (dažniausiai pasitaiko Brettanomyces bruxellensis ir Brettanomyces lambicus rūšys). Fermentacijoje dalyvauja Lactobacillus tipo bakterijos.
Kitas alaus skirstymas
Alus taip pat skirstomas pagal išvaizdą (pvz., tamsusis, šviesusis), kvapą, skonį, pojūtį burnoje, stiprumą, mielių rūšį, panaudotas grūdų rūšis (pvz., kvietinis alus), apynius ar vandenį, kitus ingredientus. Ši kriterijų visuma leidžia skirti daugybę alaus rūšių.
Kitos alaus rūšys:
Alumi kartais vadinami ir nesalykliniai panašūs gėrimai, nebūtinai iš grūdų, pvz., bananinis alus.
Niario regionas
Niario regionas – Kongo regionas pietinėje šalies dalyje. Ribojasi su Buenzos regionu, Kvilu regionu ir Lekumu regionu. Išorinė siena su Gabonu, Angola (Kabindos eksklavu) ir Kongo Demokratinė Respublika. Administracinis centras – Dolizi.
Alus
Lietuvoje
Tradiciniais būdais alus verdamas daugiausia šiaurinėje Lietuvos dalyje (ypač Biržų ir Pasvalio rajonuose), tarp kurių pripažintas paveldo produktu kaimiškas Jovarų alus.
Šiuo metu daugiausiai Lietuvoje gaminamas šviesusis lager alus – Pilsner, Dortmunder Export ir Helles. Taip pat gaminamas Baltijos porteris. XXI a. pradžioje paplito kvietinis alus. Kitos alaus rūšys mažai populiarios.
Niario regionas
Regionas dalinamas į 6 rajonus:
thumb|left|250px|Niario regiono rajonai
Kufo departamentas
Kufo departamentas  – departamentas Benino pietvakarinėje dalyje, Togo pasienyje. Administracinis centras – Aplahuė.
Sudarytas 1999 m., atskyrus šiaurinę Mono departamento dalį.
Gyventojai
Religinis pasiskirstymas:
Etninis pasiskirstymas:
Administracinis suskirstymas
thumb|left|250px|Kufo komunos Departamentas padalintas į 5 komunas:
Porembai
Porembai  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Melniko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Šilainių prancūzų karių kapinės
Šilainių prancūzų karių kapinės – kapinės buvusiame Šilainių kaime, Kauno rajono savivaldybėje. Pripažintos istoriniu ir memorialiniu regioninės reikšmės paminklu. Į LR Kultūros vertybių registrą kapinės įtrauktos 1994 m. (unik. kodas ).
Istorija
Prancūzų kareivių kapų atsiradimas Šilainiuose siejamas su netoliese, apie 0,7 km į vakarų pusę, esančiu Linkuvos dvaru, kuomet XIX a. pradžioje jis priklausė dvaro ūkvedžiui J. Strumilai. Prancūzijos kariuomenei traukiantis per Lietuvą iš Rusijos 1812–1814 m. karo, dalis kareivių buvo apsistoję ir Strumilos dvare. Apie čia mirusius prancūzus byloja dvikalbis įrašas lietuvių ir prancūzų kalbomis ant granitinio paminklo: ''„Grįžtantiems iš Rusijos 1812-1814 m. karo prancūzų kariams, mirusiems Strumilos dvare, atminti. Su pagarba Šilainių kaimo gyventojai“''.
Finlėjus
Finlėjus, Finlis  – upė Kanadoje, Britų Kolumbijoje, Uoliniuose kalnuose. Teka iš Tjuteido ežero Ominekos kalnuose į Vilistono tvenkinį (sudarytas ant Pis Riverio). Kartu su Pastarnokų upe sudaro Pis Riverį.
Svarbiausi intakai: Ospika, Indženika, Vornfordas, Foksas, Tudogonas, Fajarstilas. Upės pakrantės beveik negyvenamos.
Upė pavadinta keliautojo Džono Finlėjaus, 1797 m. keliavusio upe, vardu.
Dovcenas (ežeras)
Dovceno ežeras – ežeras Sūduvos aukštumoje, Vakarų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų ir Seinų apskrityse, Suvalkų ir Krasnapolio valsčiuose. Ežero pakrantėje įsikūrę Rižuvkos, Magdalenovo ir Burdiniškių kaimai. Ežeras yra į rytus nuo Vygrių ežero. Ežeras yra eutrofinis, vanduo neskaidrus ir purvinas, krantai žemi, vietomis virstantys į pelkę. Pakrantėse auga alksniai, gluosniai ir beržai. Ežere yra kelios įlankos ir salos.
Jānis Gilis
Jānis Gilis (Janis Gilis, 1943 m. balandžio 27 d. – 2000 m. lapkričio 13 d.) buvo pirmasis atkurtos Latvijos vyrų futbolo rinktinės vyriausiasis treneris nuo 1992 iki 1997 m.
Karjera
Gilis nuo 1965 iki 1969 m. žaidė komandoje FK Daugava, kol 1969 m. tapo treneriu. Nuo 1977 iki 1979 m. buvo komandos FK Daugava trenerio padėjėjas. Vėliau Janis Gilis buvo Rygos futbolo mokyklos treneris, FK Pārdaugava dublerių treneris, kol 1991 m. pabaigoje tapo pirmuoju Latvijos vyrų futbolo rinktinės vyriausiuoju treneriu po nepriklausomybės atkūrimo. Pirmąsias rungtynes Latvijos rinktinė sužaidė 1992 m. balandžio 8 d. prieš Rumunijos rinktinę (0:1). Janio Gilio vadovaujama Latvijos rinktinė dalyvavo dviejuose pasaulio čempionato bei viename Europos čempionato atrankos turnyre. Pirmaisiais metais nepatyrusiai rinktinei sekėsi sunkiai, tačiau Janio Gilio vadovaujama ji iškovojo kelias reikšmingas pergales (1:0 prieš Šiaurės Airiją, 3:2 prieš Austriją), taip pat istorines lygiąsias (0:0 prieš Ispaniją ir Daniją). Penkias rungtynes Latvijos rinktinėje sužaidė ir Janio Gilio sūnus Gintas.
1997 m. pabaigoje Gilis nutraukė darbą rinktinėje, nes negalėjo susitarti su Latvijos futbolo federacija. XX a. 10-ajame dešimtmetyje Janis Gilis treniravo ir Liepojos „Metalurgs“ klubo komandą, o 1999 m. – FK Rīga, kuri savo pirmajame sezone iškovojo Latvijos taurę.
2000 m. Janis Gilis mirė, taip ir nesulaukęs Latvijos rinktinės patekimo į Europos čempionato finalinį turnyrą, kuris vyko 2004 m.
Latvijos rinktinei vadovavo 61 rungtynėse (16 pergalių, 11 lygiųjų, 34 pralaimėjimai, įvarčių santykis 52:85).
Jutiklis
right|thumb|250px|Pneumatinis oro jutiklis Plačiausia prasme, jutiklis – tai daiktas, kurio tikslas yra nustatyti įvykius ar pasikeitimus aplinkoje, nusiųsti informaciją į kompiuterį, kuris tada pasako išvesties įrenginiui teikti atitinkamą išvestį.
Jutiklis yra prietaisas, kuris konvertuoja realaus pasaulio duomenis (analoginius) į duomenis, kuriuos kompiuteris gali suprasti naudojant analoginį skaitmeninį keitiklį. Matuojami įvairiausi dydžiai: linijinis ar kampinis poslinkis, greitis, temperatūra, šviesos intensyvumas, slėgis, masė ir t. t. Jutikliai yra naudojami kasdieniniuose daiktuose kaip lietimui jautrūs mygtukai lifte(lytėjimo jutikliai), lempos, kurios keičia ryškumą vos prisilietus pirštu bei dar daugybę programų, apie kurias daugelis žmonių net nežino. Jutikliai plačiai naudojami įvairiose technikos srityse, įvairiuose mechatronikos įrenginiuose. Su mikro mašinų tobulėjimu ir lengvai naudojamų mikro kontrolerių platformomis, jutiklių panaudojimas išsiplėtė iš dažniausiai naudojamų analoginių temperatūros ar slėgio matavimų į pavyzdžiui AHRS jutiklius. Be to, analoginiai jutikliai kaip potenciometrai ir jėgą jaučiantys rezistoriai vis dar yra plačiai naudojami. Programos, įskaitant gamybos, mašinų, lėktuvų, aeronautikos, automobilių, medicinos, robotų bei daugelį kitų aspektų mūsų kasdieniame gyvenime.
Rūšys
thumb|250px|[[Geigerio-Miulerio skaitiklis: Geigerio-Miulerio vamzdis (juodas cilindras) ir skaičiuotuvas, fiksuojantis impulsų skaičių per laiko tarpą]] Jutikliai yra įvairiausių rūšių, tipų ir konstrukcijų. Bendriausiu atveju, jie būna dviejų tipų:
Jutikliai pagal sandarą
Jutiklis pagal sandarą gali būti: paprastasis (sudaro tik jautrusis elementas) ir sudėtingas (be jautriojo elemento yra papildomi įtaisai, kaip rastriniai diskai, kodavimo juostos, stiprintuvai ir t. t.).
Jutikliai pagal veikimo principą
Pagal veikimo principą jutikliai gali būti naudojami skirtingos paskirties jutikliuose, pavyzdžiui, varžiniai jutikliai ir deformacijos, ir temperatūros, ir poslinkio nustatymui.
Skaitmeniniai jutikliai
Automatizavimo srityje skaitmeninės sistemos vis dažniau keičia analogines sistemas. Todėl jutiklių, kurių signalas būtų skaitmeninis, taip pad kyla. Paprasta konstrukcija, kai ASK yra faktiškai įtrauktas į jutiklių sistemą Tai galima įkelti į, pavyzdžiui, Delta-Sigma moduliavimo technologiją ir tai gali pasiūlyti daug privalumų:
Taikymo sritys
Terminas “jutiklis” yra naudojamas technologijos ir gyvosios gamtos (biologijos ir medicinos) moksle. Taip pat suintensyvėjo gamtos mokslų srityje prieš kelerius metus. Pastarųjų pavyzdžiai yra laikomi CCD vaizdo jutikliai ir dalelių skaitikliai, naudojami astronomijoje, geodezijoje ir kosmoso kelionėse.
Jutikliai automatizuotose procesuose kaip signalo generatoriai atlieka svarbų vaidmenį technologijoje. Jų aptikta reikšmė ar padėtis dažniausiai perdirbama elektroniniu būdu valdymo bloke, kuris atitinkamai paleidžia tinkamus tolimesnius veiksmus. Pastaraisiais metais, paskesnis signalo apdorojimo būdas vis dažniau yra integruojamas į jutiklį. Tokie jutikliai yra mikroprocesorius ar mikrosistema ir turi, taip sakant “intelektą”. Jie taip pat vadinasi "išmanieji jutikliai".
Jutiklių nukrypimai
Jeigu jutiklis nėra tobulas, kelių rūšių nukrypimai gali būti stebimi: Visi nukrypimai gali būti suskirstyti į sistemines ir atsitiktines klaidas. Sistemines klaidas kartais galima apeiti naudojant įvairias kalibravimo strategijas. Triukšmas yra atsitiktinė klaida, kurią galima sumažinti signalų apdorojimo būdu kaip filtracija.
Jutiklių klaidų mažinimo būdai
Svarbiausi jutiklių rodikliai: jautrumas ir matavimo paklaida. Išvengti paklaidų beveik neįmanoma, todėl naudojami keli būdai jų išvengti ir gauti gana tikslius rodmenis. Pagrindiniai klaidų mažinimo būdai:
Jutikliai gamtoje
Visi gyvi organizmai turi organinius jutiklius su panašiomis mechaninių jutiklių funkcijomis. Dauguma iš jų yra ląstelėse, kurios yra jautrios:
Aon Center (Čikaga)
Aon Center (Aon Centras) – dangoraižis Čikagoje, Ilinojuje, 83 aukštų, trečias pagal aukštį pastatas Čikagoje po Willis Tower. 1972–1973 m. pastatas buvo aukščiausias Čikagoje.