cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuva olimpinėse žaidynėse
Žiemos olimpinės žaidynės
Lietuvos sportininkai nėra iškovoję medalių žiemos olimpinėse žaidynėse.
Teisėjavimas olimpiadoje
Teisėjai atstovavę Lietuvą olimpinėse žaidynėse:
Laplandija
Laplandija, kitaip Sapmi (samių kalba – Sápmi,, švedų ir Lappland) – istorinis regionas Europoje. Laplandija yra šiaurinėje Skandinavijos pusiasalio dalyje ir laikoma samių gimtine.
Dabartinis administravimas
Šiuo metu Laplandija yra administruojama keturių valstybių, ir politiškai padalinta į keturias dalis:
Gamta
95 % teritorijos yra saugomi nacionalinių parkų ir gamtos draustinių.
Palankesiai
Palankesiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, prie kelio, 1 km į pietvakarius nuo Žeimių. Kitos aplinkinės gyvenvietės – Žieveliškiai, Kripčiai. Buvo Palankesių dvaras (dvarvietė saugoma). Netoli Palankesių teka Lankesa, į pietryčius nuo kaimo telkšo Ežerėlis.
Juozas Gudavičius (1873)
thumb|225px|Juozas Gudavičius (apie 1920 m.) Juozas Gudavičius (1873 m. sausio 13 d. Skliausčių k., Jurbarko raj. – 1939 m. lapkričio 12 d. Niurkoniuose, palaidotas Panevėžio senosiose kapinėse) – vargonininkas, choro ir orkestro dirigentas, kompozitorius.
Palankesiai
Gyventojai
thumb|left|350px|Palankesių dvaras
Juozas Gudavičius (1873)
Biografija
Baigęs Eržvilko pradžios mokyklą, kurį laiką muzikos mokėsi pas Varlaukio vargonininką V. Zigmantavičių. 1894–1898 m. studijavo Varšuvos muzikos institute, kur įgijo muzikos mokytojo ir karo kapelmeisterio kvalifikacijas, vienerius metus vargonuoti mokėsi pas prof. Aloyzą Butkevičių. Vasaros atostogas praleisdavo Skliausčiuose ir suorganizuodavo chorus.
1898 m. grįžo į Lietuvą ir buvo paskirtas carinės kariuomenės Kauno įgulos kapelmeisteriu. Orkestras bazavosi Kaune, Kretingoje, Gargžduose. 1904 m. vasarą Kretingos dragūnų pulko orkestras rengė koncertus Palangoje.
1905 m. apsigyveno Kaune ir buvo Kauno tvirtovės I pėstininkų pulko kapelmeisteris, Juozo Naujalio paragintas suorganizavo „Dainos“ draugijos vaikų chorą ir 1906–1909 m. jam vadovavo (chore dainavo keturi J. Naujalio vaikai), surengė lietuviškų dainų koncertų, parašė straipsnių žurnalui „Vargonininkas“. 1905–1907 m. revoliucinio judėjimo metu jaunimą mokė revoliucinių dainų. 1908 m. Skliausčiuose suorganizavo pirmąjį lietuvišką chorą, kuris nuo 11 dalyvių vėliau išaugo iki 62, o Eržvilke – pirmąjį pučiamųjų orkestrą. 1910 m. subūrė 85 žmonių chorą Nemakščiuose, dėjo pastangas, kad choras bažnyčioje giedotų lietuviškai, rengė gegužines.
1912 m. atvyko į Tauragę, bandė įkurti muzikos mokyklą, organizavo chorus, dalyvavo teatro mėgėjų veikloje, rengė vakarus – koncertus. 1915 m. pasitraukė į Skliausčius, kur atgaivino chorą ir 1916 m. surengė didelį koncertą. 1918 m. Panevėžyje įsteigė muzikos mokyklą ir trumpai jai vadovavo.
1919 m. buvo mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę ir pateko į I Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Gedimino pulką, dirbo kapelmeisteriu Marijampolėje, Alytuje ir Klaipėdoje, koncertavo Palangoje. 1925 m. vėl sugrįžo į Skliausčius, kur vargonininkavo ir vadovavo chorui.
Vėliau dėstė muziką Tauragės mokytojų seminarijoje ir komercinėje mokykloje, organizavo chorus ir orkestrus. Su Tauragės jungtiniu choru (200 dalyvių) dalyvavo 1927 m. dainų šventėje Klaipėdoje ir 1928 m. visos Lietuvos dainų šventėje Kaune. Su Varlaukio „Vilniui vaduoti“ sąjungos dideliu choru dalyvavo 1930 m. visos Lietuvos dainų šventėje Kaune. 1930–1939 m. gyveno Paįstryje, kur vargonininkavo ir vadovavo chorui, 1934 m. dirigavo Panevėžio kariškių orkestrui, 1937 m. dėstė vargonininkų kursuose Panevėžyje.
J. Gudavičius rinko ir harmonizavo lietuvių liaudies dainas, rašė straipsnius įvairiais muzikos klausimais, dalyvavo „Dainos" draugijos veikloje, išugdė daug gerų muzikantų, kapelmeisterių, vargonininkų ir muzikos mokytojų.
Sukūrė 72 dainas, 51 giesmę, 3 mišias, 46 kūrinius pučiamųjų orkestrui ir 6 kūrinius fortepijonui. 1912, 1920, 1928, 1932 ir 1970 m. išleisti jo dainų ir giesmių rinkiniai. Savo kūryboje naudojo lietuvių muzikinio folkloro elementus. Vyčio kryžiaus ir Vytauto Didžiojo ordinų kavalierius, 1919 m. savanoris, daug prisidėjęs prie muzikinės kultūros ugdymo Lietuvoje, ypač periferijoje.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Moliūginiai
Moliūginiai (Cucurbitaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kuriai priklauso vienamečiai ir daugiamečiai žoliniai augalai. Jų stiebas gulsčias, šliaužiantis ar laipiojantis. Laipioja ūseliais, t. y. pakitusiais ūgliais. Lapai pražanginiai, skiautėti ar suskaldyti, lygiakraščiai arba dantyti. Žiedai sukrauti kekės, šluotelės ar skėčio pavidalo žiedynuose. Vainikėlis geltonas, baltas, žalias arba raudonas. Vaisius – uoga arba agurkvaisis. Sėklos plokščios, be endospermo. Augalus apdulkina vabzdžiai.
Šeimoje 120 genčių, apie 845 rūšys. Daugelis auginami kaip vertingos daržovės, geri pašariniai, techniniai, vaistiniai bei puošnūs dekoratyviniai augalai.
Lietuvoje auga šių genčių augalai:
Krupinskiai
Krupinskiai  – kaimas Lenkijos rytuose, Sadovnės valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietvakarius nuo Sadovnės, apie 27 km į šiaurės vakarus nuo Vengruvo ir apie 69 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Ežerupis
Ežerupis – upė Rietavo savivaldybėje, kairysis Jūros upės intakas, įteką į ją 161,5 km nuo jos žiočių, šiauriau Rietavo. Ištakos – į pietryčius nuo Daugėdų esančiame durpyne. Teka vakarų, pietvakarių kryptimi.
Upėvardis sudarytas iš sandų „ežero upė“.
Mladen Krstajić
Mladenas Krstajičius (g. 1974 m. kovo 4 d.) – buvęs Serbijos futbolininkas, futbolo treneris.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 1999 m. rugsėjo 5 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate. Vėliau atstovavo Serbijos rinktinei.
Švitrūniniai
Švitrūniniai (Cistaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kuriai priklauso daugiamečiai krūmokšniai.
Šeimoje 8 gentys ir apie 175 rūšys.
Lietuvoje auga viena gentis – saulenis (Helianthemum) ir vienintelė jos rūšis – paprastasis saulenis (Helianthemum nummularium). Augalas 10-35 cm aukščio. Stiebas gulsčias arba kylantis, šakotas. Lapai priešiniai, pailgai ovališki, apaugę prigludusiais plaukeliais. Žiedai sukrauti kekės pavidalo žiedynuose. Vainikėlis oranžiškai geltonas, prie pagrindo su tamsesnėmis dėmėmis. Žydi gegužės – spalio mėn. Vaisius – dėžutė. Sėklos rudos. Auga smėlėtuose šlaituose, pušynuose. Dažna rūšis pietinėje Lietuvos dalyje.
Liudas Dovydėnas
Liudas Dovydėnas (1906 m. sausio 14 d. Trumpiškis, Panemunio valsčius – 2000 m. liepos 4 d. Vilnius, palaidotas Antakalnio kapinėse, Rašytojų kalnelyje) – Lietuvos žurnalistas, rašytojas, vienas produktyviausių prieškario Lietuvos kūrėjų.
Biografija
Mokėsi Čedasų pradžios mokykloje, baigė tik tris jos skyrius. 1927 m. pašauktas atlikti karinę prievolę dirbo husarų pulko bibliotekininku. Nuo 1928 m. bendradarbiavo periodinėje spaudoje. 1938 m. Lietuvių rašytojų draugijos sekretorius. 1940 m. TSRS okupuotos Lietuvos Liaudies seimo atstovas, seimo pirmininko pavaduotojas, Švietimo komisariato darbuotojas. 1940 m. rugpjūčio 25 d. išrinktas LTSR AT prezidiumo pirmininko pavaduotoju. Už tai naciai norėjo jį sušaudyti, tačiau užstojo kultūros visuomenė. Vokiečių okupacijos metais paskelbė rašinių apie to seimo užkulisius.
1944 m. artėjant frontui, pasitraukė į Vakarus. Arkliu pakinkytu vežimu keliavo per Suvalkiją, buvo priverstas kasti apkasus, pasimetė su šeima, patyrė karo siaubą. Vėliau su šeima susitiko, atsidūrė karo pabėgėlių stovykloje Vakarų Vokietijoje. 1949 m. persikėlė į JAV, apsigyveno Skrantone (Pensilvanijos valstija), ten sukūrė tėviškę primenančią sodybą. 1949–1951 m. dirbo žurnalistinį darbą, redagavo žurnalus „Lietuvio kelias“ ir „Nemunas“. Per du dešimtmečius artimai susidraugavo su krašto žmonėmis, jų gyvenimą aprašė daugelyje savo apsakymų ir novelių. 1998 m. kartu su žmona Elena grįžo į Lietuvą.
Kūryba
Išleido buitinių apsakymų rinkinius „Cenzūros leista“ 1931 m., „Buvo žmogus be kojų“ 1932 m., melodramatišką romaną apie provincijos mokytojų gyvenimą „Ieškau gyvenimo draugo“ (2 tomai, 1934 - 1935 m.). Romane „Broliai Domeikos“ (1936 m.) vaizdavo kaimo kasdienybę, žmonių buitinius ir psichologinius konfliktus. Stiliui būdingas gyvas pasakojimas, humoras. Vengė tiesioginio moralizavimo, pirštu parodomų vertybių. Į moralines aukštumas jis skaitytoją veda per meniškai profesionalų pasakojimą. Per devynerius metus išleido net dvylika knygų, kurios sudarė daugiau nei 2200 puslapių.
1943 m. išleido publicistinę knygą „Užrašai“, kurioje kritiškai aprašė sovietinės okupacijos įvykius. Emigracijoje sukurtose apysakose ir apsakymuose („Vasaros vidudienis“ 1979 m.) poetiškai vaizduojama prieškario kaimas, gimtinės gamta. Kai kuriuose kūriniuose yra lietuvių išeivių buities realijų.
Grožinės literatūros kūrinių išversta į anglų, latvių, estų, suomių, rusų kalbas.
Jurjonai (Vėžaičiai)
Jurjonai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Kulių, šalia kelio ir Žvelsos upelio. Aplink – Vėžaitinės miškai.
Alminas Mačiulis
Alminas Mačiulis (g. 1961 m. kovo 31 d.) – lietuvių inžinierius, transporto vadybininkas, valstybės tarnautojas.
Biografija
1984 m. baigė Vilniaus inžinerinio statybos instituto Mechaninės technologijos fakultetą ir įgijo transporto inžinieriaus ekonomisto kvalifikaciją. 1997 m. Vilniaus Gedimino technikos universitete apsigynė socialinių mokslų daktaro laipsnį.
1984–1991 m. buvo Lietuvos mokslų akademijos Ekonomikos instituto Transporto problemų skyriaus ekonomistas, mokslinis bendradarbis. 1991–1993 m. Susisiekimo ministerijos Ekonominių programų ir prognozių skyriaus viršininko pavaduotojas. 1993–1996 m. – Transporto politikos ir programų skyriaus viršininkas, 1996–1997 m. – Transporto politikos ir investicijų departamento direktorius. 1997–2000 m. – Transporto politikos ir tarptautinių ryšių departamento direktorius, 2000–2001 m. – Tarptautinių ryšių ir Europos integracijos departamento direktorius.
2001–2002 m. Susisiekimo viceministras. 2002 m. balandžio mėn. – 2009 m. birželio mėn. – ministerijos valstybės sekretorius. 2009–2011 m. – Susisiekimo ministerijos kancleris. 2011 m. vasario mėn. – 2012 m. gruodžio mėn. buvo Transporto Investicijų Direkcijos vadovas.
Barbadoso sportas
Šiame straipsnyje aprašomos populiariausios Barbadoso sporto rūšys.
Kriketas
Pats populiariausias sportas šalyje yra kriketas. Nacionalinė šalies kriketo rinktinės žaidėjai žaidžia 15 Karibų regiono šalių Vest Indijos kriketo komandoje bei regioniniame keturių dienų kriketo čempionate. Barbadose, Kensington Oval stadione vyko 2007 m. pasaulio kriketo čempionato finalinės rungtynės.
Futbolas
Futbolas yra tarp labiausiai populiarėjančių šalyje sporto šakų. Futbolo sistemą šalyje prižiūri Barbadoso futbolo asociacija, kuri įkurta 1910 m. Barbadoso vyrų futbolo rinktinė FIFA reitinge užima 135 vietą.
Regbis
Regbis nėra labai populiarus, tačiau tampa vis populiaresnis. Šalyje yra tik apie 1700 registruotų regbio žaidėjų ir tik penkios komandos, kurias pripažįsta tarptautinė regbio taryba. Tarptautiniame regbio komandų reitinge nacionalinė šalies rinktinė yra 76 vietoje (2010 m.).
1348 m.
1348 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Barbadoso sportas
Olimpinės žaidynės
Pirmą kartą vasaros olimpinėse žaidynėse Barbadosas dalyvavo 1968 m. Nuo to laiko šios šalies delegacija dalyvauja visose vasaros olimpiadose, išskyrus 1980 m. Vienintelis iškovotas medalis buvo sprinterio Obadele Thompsono pelnyta bronza 2000 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
1348 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Hermanshofas
Hermanshofas arba Matvejevka (, nuo 1946 m. Матвеево) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės kaimo gyvenvietės kaimas.
Degeniai (Vilnius)
Degeniai – pietvakarinė Vilniaus miesto savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Trakų Vokės, dešiniajame Vokės krante, tarp Baltosios Vokės ir Naujakiemio.
Istorija
Iki 1996 m. tai buvo viensėdis Trakų Vokės apylinkėje (Trakų rajonas).
Tikėjimas iš troškimo
thumb|Dikas išvyksta į kelionę. 1884 m. žurnalo vaikams iliustracija. Tikėjimas iš troškimo  – teiginių formavimas taip, kaip maloniau girdėti (ne pagal esamus įrodymus, racionalumą ir kitus panašius kriterijus).
Iš dviejų visais kitais požiūriais vienodai pagrįstų (ar nepagrįstų) idėjų žmonės įprastai labiau linkę teisinga laikyti tą, kuri labiau pageidaujama. Tačiau specifinėmis aplinkybėmis (pavyzdžiui, gresiant dideliam pavojui) būna ir atvirkščiai. Tikėjimas iš troškimo nėra vien neigiamas dalykas: jis gali pozityviai paveikti taip tikinčio elgesį, pagerindamas padėtį (Pigmaliono efektas). Tačiau tokiam tikėjimui būdingas „sprogimas į realybę“, kuomet nepagrįsti tikėjimai sugriūva. Jei laukta kažko labai gero, po to seka didelis nusivylimas. Tuo nusivylimu gali būti ir bauginama: pavyzdžiui, šaltinyje klausiama, kas bus paaiškėjus, jog vėjo energija bei Europos Sąjunga yra nieko nevertos – straipsnio rašymo metu 2011 metais vargiai tai atrodė akivaizdu.
Žmogus turi su šiuo reiškinių susijusių regėjimo ypatumų. Labai trokštami ar pavojingi objektai žmogui atrodo esantys arčiau nei neutralūs, net jei atstumas iki objektų visais atvejais tas pats. Tie ypatumai koreliuoja su konkretaus žmogaus polinkiu tikėti iš troškimo.
Argumentas iš didelio noro priskiriamas apeliavimo į emocijas argumentacijos klaidų grupei.
Možičin Vlošcianskai
Možičin Vlošcianskai  – kaimas Lenkijos rytuose, Sadovnės valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurės rytus nuo Sadovnės, apie 31 km į šiaurę nuo Vengruvo ir apie 79 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Didieji Karklėnai (Vilnius)
Didieji Karklėnai – rytinė Vilniaus miesto dalis, esanti į pietus nuo Naujosios Vilnios. Tai buvusi šiaurės vakarinė Didžiųjų Karklėnų kaimo dalis. Kolektyviniai sodai.
1349 m.
1349 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Caesalpinioideae
Caesalpinioideae – pupiečių (Fabales) eilės pupinių (Fabaceae) šeimos augalų pošeimis.
Detarieae
thumb|right|Copaifera officinalis
Aloyzas Gureckas
Aloyzas Gureckas (g. 1930 m. sausio 2 d. Klauseikiuose, Ylakių valsčius, Mažeikių apskritis) – dainininkas, muzikos mokytojas, chorvedys.
Biografija
Baigęs Klauseikių pradžios mokyklą ir Aleksandrijos progimnaziją (Skuodo r.), iki 1949 m. dirbo stambiame tėvų ūkyje, giedojo bažnyčios chore. Sovietinių stribų buvo suimtas ir tremiamas į Sibirą, bet jaunuoliui pavyko pabėgti ir apsistoti Liepojoje. 1951–1955 m. mokėsi dainuoti Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. Elena Dirsienė-Mažrimaitė). 1955–1957 m. solinio dainavimo studijas tęsė Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. S. Sodeika ir L. Pakonaitienė). 1962–1965 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. H. Perelšteino klasė). 1965–1967 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė B. Razauskienė).
1955–1959 m. Lietuvos valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio choro artistas (bosas). 1959–1963 m. Maišiagalos (Vilniaus r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas bei chorų vadovas. 1960–1970 m. Vilniaus 21-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų vadovas. Jaunučių chorą (70 dalyvių) parengė 1964 m. ir 1969 m. respublikinėms moksleivių dainų šventėms, padarė įrašų Lietuvos radijui. Jaunių chorą (80 dalyvių) parengė 1964 m. ir 1965 m. respublikinėms dainų šventėms, padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai. 1969 m. respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei parengė 80 dalyvių vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą. Chorai ir vokaliniai ansambliai apžiūrose ir konkursuose pelnė prizinių vietų, išleido plokštelę. Pedagogas mokykloje organizavo susitikimus su rašytojais ir kompozitoriais, rengė koncertus ir festivalius.
1968–1974 m. vadovavo Šalčininkų rajono mokytojų mišriajam chorui (70 dalyvių), kurį parengė 1970 m. respublikinei dainų šventei, nemažai koncertavo. 1970–1975 m. Lietuvos aklųjų draugijos kamerinio choro vyr. administratorius ir vaikų choro vadovas.
Nuo 1975 m. rudens Rudaminos (Vilniaus r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovas. Šie chorai (po 50-70 dainininkų) buvo parengti Vilniaus rajono ir respublikinėms dainų šventėms, dalyvavo koncertuose, prizinių vietų pelnė chorų apžiūrose. Moksleivių mišrųjį chorą parengė 1976 m. mokyklinių chorų zoninėms varžyboms ir 1977 m. respublikinei moksleivių dainų šventei, o jaunučių chorą 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei.
A. Gureckas buvo Šalčininkų ir Vilniaus rajonų dainų švenčių dirigentas, Vilniaus Arkikatedros kamerinio choro dalyvis. 1964 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1995 m. jam suteikta vyresniojo muzikos mokytojo kvalifikacijos kategorija.
Karas Ramiajame vandenyne
Antrasis pasaulinis karas Ramiajame vandenyne (jap. 太平洋戦争 Taiheiyo senso, pažodžiui „Ramiojo vandenyno karas“) – Antrojo pasaulinio karo veiksmai Rytų Azijoje, vykę 1937–1945 m. Jų sudėtine dalimi buvo ir Antrasis Kinijos - Japonijos karas.
Karo prielaidos
380px|thumb|Ramiojo vandenyno regionas 1939 m. 1931 m. rugsėjo mėn. Kvantongo armija, inscenizavusi smulkų karinį incidentą, užėmė pietinės Mandžiūrijos miestus. Nors operacija oficialiai nebuvo vyriausybės sankcionuota, Japonijoje ji buvo įvertinta teigiamai ir vyriausybė – tada dar civilinė – nesiryžo pasipriešinti. Okupuotoje teritorijoje buvo paskelbtas Mandžiukas – nominaliai nepriklausoma „Mandžiūrų valstybė“, kurios vadovu (imperatoriumi) buvo paskirtas nuverstasis paskutinis Kinijos imperatorius Pu I. Faktiškai šeimininkavo japonai, kuriems svarbu buvo išnaudoti Mandžiūrijos akmens anglies ir geležies rūdos išteklius. Tautų Lygos asamblėja 1933 m pareikalavo, kad japonai išeitų iš Mandžiūrijos, tačiau Japonija demonstratyviai pasitraukė iš Lygos.
Karo veiksmai Rytų Azijos šalyse
thumb|380px|Karinė padėtis Pietryčių Azijoje 1942 m. Japonija nepasidavė Vokietijos spaudimui įsijungti į karą prieš Sovietų Sąjungą ir pasinaudojo proga pradėti plačią ekspansiją Pietryčių Azijoje.
Po kelerių metų pauzės, atsiradusios dėl vidinių politinių problemų, 1937 m. liepos 7 d. Japonija pradėjo karą prieš Kiniją. Geriau ginkluoti ir drausmingi japonų daliniai pietuose užėmė Hanko, Nankiną, Kantoną, šiaurėje veržėsi link Vidinės Mongolijos. Tik ginkluoti susidūrimai su SSRS kariuomene japonams baigėsi nesėkmingai – tai vėliau (1941 m. balandžio mėn.) privertė Japoniją, tarpininkaujant Vokietijai, pasirašyti su SSRS nepuolimo sutartį, kurios Japonija nesulaužė. Tuo tarpu Kinijoje vis labiau plėtėsi partizaninis karas prieš japonus.
1940 m. japonai, siekdami atkirsti strateginius Kinijos kelius į pietus, okupavo šiaurinę Indokinijos dalį, priklaususią Prancūzijai. Amerika, Didžioji Britanija ir Nyderlandai į tai atsakė japonų sąskaitų įšaldymu, plieno ir naftos embargu. Prezidentui Ruzveltui atsisakius derėtis, civilinis Japonijos ministras pirmininkas atsistatydino ir jo vietą užėmė generolas Todžio Hideki. Šis pateikė galutinį pasiūlymą: Japonija išeis iš Indokinijos, jei JAV pradės tiekti naftą Japonijai, atšaldys jos sąskaitas ir nustos remti Kiniją. Tęsdama derybas, Japonijos vyriausybė jau buvo numačiusi galutinę sąlygų priėmimo datą (lapkričio 29 d.) ir ruošėsi karui prieš Ameriką. Japonijos vyriausybė ir generalitetas manė, kad kontroliuodama Korėją, Mandžiūriją ir Šiaurės Kinija bei pasinaudodama turtingais Pietryčių Azijos ištekliais (nafta, kaučiukas ir kt.), Japonija gali mesti iššūkį JAV, tikintis, kad amerikiečiai nesileis į plataus masto karą toli nuo savo sienų ir nekliudys Japonijai užimti Pietryčių Azijos salų.
Japonijos karas su JAV
Japonijos generolai pagrįstai tikėjosi, kad sunaikinę svarbiausią JAV jūrinę bazę Ramiajame vandenyne jie užsitikrins veiksmų laisvę regione, nes Nyderlandai ir Prancūzija jau buvo okupuotos ir negalėjo sutrukdyti japonų intervencijai Pietryčių Azijoje. Įvykių eiga pradžioje tuos lūkesčius patvirtino. Per keletą mėnesių Japonijos kariuomenė užėmė Britanijai priklausiusį Honkongą, Malają, Singapūrą, Birmą (dabar Mianmaras), Olandų Rytų Indiją (dabartinę Indoneziją), Filipinus (JAV valdą), peržengė Britanijos valdų sienas šiaurės rytų Indijoje, išsilaipino Naujojoje Gvinėjoje, o 1942 m. birželio mėn. užėmė dvi JAV priklausančias Aleutų salas.
Tačiau Japonijos laimėjimai buvo trumpalaikiai. Nežiūrint demagoginių šūkių „Azija – azijiečiams“ ir „bendro klestėjimo“ propagandos, japonai nesulaukė okupuotų teritorijų gyventojų paramos, o Kinijoje įklimpo į beviltišką karą prieš partizanus. Prasidėjo pralaimėjimų serija. JAV išsaugojo savo lėktuvnešius ir povandeninius laivus, ir tai suteikė joms pranašumą Ramiojo vandenyno platybėse. Jau 1942 m. birželio 4 d.–6 d. jūrų aviacijos mūšyje prie Midway salų Japonija neteko 4 lėktuvnešių, 2 kreiserių ir 3 eskadrinių minininkų (JAV nuostoliai – 1 lėktuvnešis ir 1 eskadrinis minininkas). Midway mūšis reiškė posūkį kare Ramiojo vandenyno regione – po šio mūšio jūrinės galios persvara pakrypo sąjungininkų (JAV, D. Britanijos, Australijos, N. Zelandijos) naudai. 1942 m. rudenį Japonijos jūrų laivynas ir aviacija patyrė sunkius nuostolius prie Guadalcanal salos Saliamono archipelage ir 1943 m. vasario mėn. pasitraukė.
Karo baigtis
thumb|right|280px|Laive USS „Missouri“ pasirašomas Japonijos besąlygiškos kapituliacijos aktas Po šių pralaimėjimų daugeliui Japonijos politikų ir generolų tapo aišku, kad karo laimėti nepavyks, tačiau tikėjosi, kad ilgesnis pasipriešinimas padės išsiderėti geresnes pasidavimo sąlygas, juo labiau, kad nė viena pagrindinių Japonijos armijų nebuvo sumušta. Tačiau to neįvyko – atvirkščiai, 1944 m. liepos mėn. amerikiečiams užėmus Marianų salas, jų bombonešiams B-29 tapo pasiekiamos Japonijos salos.
1945 m. balandžio 1 d., po keletą mėnesių trūkusio intensyvaus Japonijos miestų bombardavimo, JAV kariuomenė išsilaipino Okinavoje, o sąjungininkų povandeniniais laivais vykdoma Japonijos salų blokada žlugdė šalies ekonomiką, ministras pirmininkas admirolas Suzuki Kantaro mėgino tartis dėl tarpininkavimo su Sovietų Sąjunga, tačiau ši buvo įsipareigojusi pradėti karo veiksmus prieš Japoniją. O JAV siekė kuo anksčiau baigti karą, nes dėl fanatiško japonų pasipriešinimo aukų skaičius iš abiejų pusių didėjo, be to, numatytas (rugpjūčio 8 d.) Sovietų Sąjungos įsijungimas į karą ir galimas jos kariuomenės išsilaipinimas Japonijoje neišvengiamai būtų padidinęs SSRS įtaką regione.
Konsepsjonas
Konsepsjonas (isp. Concepción) yra keleto vietovių Pietų Amerikoje pavadinimas:
Romas Baronas
Romas Baronas (g. 1959 m. kovo 18 d. Kybartai) – Lietuvos informatikas, fizinių mokslų daktaras.
Karas Ramiajame vandenyne
Karo baigtis
1945 m. rugpjūčio 6 d. ir 9 d. JAV numetė atomines bombas virš Hirosimos ir Nagasakio. Tai buvo pirmasis (ir iki šiol vienintelis) branduolinio ginklo panaudojimas kare. Rugpjūčio 14 d. japonai nutraukė pasipriešinimą, išsiderėję, kad bus išsaugota imperatoriaus institucija. Formaliai besąlygiška kapituliacija pasirašyta rugsėjo 2 d. JAV kariniame laive Missouri, prisišvartavusiame Tokijo įlankoje.
Romas Baronas
Biografija
1982 m. baigė Vilniaus universitetą. 1985–1988 m. TSRS mokslų akademijos Teorinės astronomijos instituto Leningrade (dab. Sankt Peterburgas) aspirantas. 2000 m. fizinių mokslų daktaras.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų kryptys – netiesinių procesų ir sistemų kompiuterinis modeliavimas, daugialypių dokumentų ilgalaikis archyvavimas, duomenų bazių vientisumas. Paskelbė daugiau kaip 70 mokslinių straipsnių. Dalyvavo rengiant ir vadovavo daugiau kaip 20 informatikos gamybinių ir moksl. projektų. Su kitais sukūrė įvairių biologinių jutiklių kompiuterinius modelius, naudojamus jutiklių savybėms tirti.
Pauliukai
Pauliukai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Šėtos, šalia kelio. Yra žemės ūkio bendrovė.
Bildūnai
Bildūnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Sužionių.
Leškevičius
Leškevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Leškevičienė (ištekėjusi moteris) ir Leškevičiūtė (mergautinė pavardė).
Ambrozija (reikšmės)
Ambrozija:
Neli Uvarova
Nelly Uvarova (, g. 1980 m. kovo 14 d. Mažeikiuose) – Rusijos aktorė.
Biografija
Gimė Lietuvoje, rusės ir armėno šeimoje. Išgarsėjo suvaidinusi pagrindinį vaidmenį seriale „Bjaurusis ančiukas“.
Jackie Chan
Džekis Čanas (tikrasis vardas Chan Kong Sang, g. 1954 m. balandžio 7 d. Honkonge) – kovos menų žinovas, aktorius, režisierius, kaskadinininkas ir dainininkas iš Kinijos.
Džekis Čanas yra vienas žinomiausių veiksmo filmų su kung fu elementais aktorių visame pasaulyje, pagarsėjęs akrobatišku kovos stiliumi ir įvairių baldų bei kitų buitinių dalykų panaudojimu vietoje ginklų. Čanas yra vaidinęs daugiau kaip šimte filmų, tad jis vienas žinomiausių Kinijos ir Azijos kino žvaigždžių visame pasaulyje. Jis taip pat atliko daug dainų savo filmams, muziką kuria nuo 1984 m.
Buvo apdovanotas Oskaru 2016 metais vykusioje „Governors“ ceremonijoje.
Asmeninis gyvenimas
1982 m. Čanas vedė taivaniečių aktorę Lin Feng Jiao, su kuria tais pačiais metais susilaukė sūnaus – dainininko ir aktoriaus Jaycee Chan
Devynbalsės
Pasaulyje yra virš 20 rūšių, Lietuvoje aptinkamos penkios:
Shinzō Abe
Šindzo Abė (, 1954 m. rugsėjo 21 d. – 2022 m. liepos 8 d.) – Japonijos politikas, buvęs šalies ministras pirmininkas, Liberalų demokratų partijos prezidentas, Atstovų rūmų narys. Abė ministro pirmininko pareigas užėmė 2006–2007 ir 2012–2020 metais. Abė yra ilgiausiai ministro pirmininko pareigas ėjęs asmuo ne tik pokarinėje Japonijos istorijoje, bet ir nuo pat ministro pirmininko institucijos įkūrimo 1885 m.
Abė buvo nužudytas 2022 m. liepos 8 d., sakydamas rinkimų kampanijos kalbą Naroje. Pranešama, kad iš karto po šaudymo jis gyvybės ženklų nerodė: buvo sustojusi širdis ir nebefunkcionavo plaučiai. Policija suėmė įtariamą šaulį, 41 metų Jamagamį Tetsuja, už pasikėsinimą nužudyti.
Biografija
Abė gimė 1954 m. Nagato mieste, Jamagučio prefektūroje. Jo tėvas Šintaro Abė buvo politikas ir užsienio reikalų ministras. Senelis Kanas Abė — militaristinę politiką kritikavęs ir karo metu į Parlamentą išrinktas politikas. Abės motina – Nobusukės Kišio, buvusio ministro pirmininko ir Fumimaro Konoės bei Hidekio Todžio kabinetuose ėjusio ministro pareigas, duktė. Šindzo Abė 1977 m. baigė politologiją Seikei universitete. Vėliau persikėlė į JAV, kur Pietų Kalifornijos universitete mokėsi viešąjį administravimą. Nuo 1982 m. dirbo įvairiose valstybinėse institucijose, 1993 m. buvo pirmą kartą išrinktas į parlamentą. 2005 m. paskirtas vyriausybės sekretoriumi, o 2006 m. rugsėjį išrinktas šalies ministru pirmininku. Šių pareigų jis atsisakė 2007 m. rugsėjo 12 d. dėl mėnesius trukusio politinio spaudimo.
2012 m. pabaigoje Abė vėl išsikovojo Liberalų demokratų partijos prezidento postą ir po sėkmingų rinkimų gruodžio 26 d. sugrįžo į ministro pirmininko postą.
2020 m. rugsėjį pranešė apie atsistatydinimą iš ministro pirmininko posto dėl sveikatos problemų.
2022 m. liepos 8 d. apie 11 val. 30 min. (vietos, 5 val. 30 min. Lietuvos laiku) Shinzō Abe buvo pašautas per rinkimų kampanijos kalbą prieš sekmadienį vyksiančius Parlamento aukštųjų rūmų rinkimus Naroje. Vėliau pranešta, jog buvęs ministras pirmininkas mirė. Šaulys buvo sulaikytas.
Užsienio vizitai
Abė yra daugiausiai šalių su oficialiais vizitais aplankęs ministras pirmininkas per visą Japonijos istoriją. Iki 2018 m. galo Abė buvo išvykęs į daugiau nei 70 vizitų, 2018 m. sausio mėn. lankėsi ir Lietuvoje.
Juodagalvė devynbalsė
Juodagalvė devynbalsė (Sylvia atricapilla) – devynbalsinių (Sylviidae) šeimos paukštis, priklausantis devynbalsių genčiai.
Patino viršutinė kūno pusė rausvai pilka, antuodegis šviesesnis. Kakta ir viršugalvis juodi, pakaušis ir kaklas pilki. Vairuojamosios plunksnos rudos. Pilvinė kūno pusė pilka, gerklė šviesesnė, pilvas balsvas. Snapas tamsus. Kojos pilkos. Patelės kakta ir viršugalvis rudos spalvos. Rudenį visas apdaras gelsvo atspalvio, patino viršugalvio plunksnos su rusvomis viršūnėmis. Jaunikliai panašūs į patelę.
Lietuvoje dažna. Aptinkama gegužės – rugsėjo mėn. Gyvena miškuose su gausiu pomiškiu. Deda 4-5 kiaušinius.
Minta įvairiais vabzdžiais (turinčiais menką chitininę dangą), ypač drugiais, dvisparniais, amarais. Vėliau lesa aviečių, raudonųjų serbentų, ameliankių, sedulų, šeivamedžių, šaltekšnių, šermukšnių, vynvyčių, bei vėlyvųjų ievų vaisius ir uogas. Juodagalvė devynbalsė svarbi miško ekosistemoje.
thumb|left|270px|Juodagalvės devynbalsės giesmė
Razetiniai
Razetiniai (Resedaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kuriai priklauso žolės arba puskrūmiai, turintys liemenines šaknis. Jų stiebas stačias arba gulsčias, tankiai apaugęs lapais. Lapai išsidėstę pražangiai, sveiki arba triskiaučiai. Žiedai sukrauti kekėse arba varpose. Vainiklapiai geltoni, gelsvi arba gelsvai balti. Vaisius – dėžutė.
Šeimoje 6 gentys, apie 70 rūšių. Lietuvoje auga viena razetų (Reseda) gentis ir šios rūšys:
Vengrijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Brazilinė ūdra
Brazilinė ūdra (Pteronura brasiliensis) – kiauninių (Mustelidae) šeimos žinduolis; vienintelė rūšis didžiųjų ūdrų (Pteronura) gentyje.
Kūnas iki 1,8 m ilgio ir apie 34 kg svorio. Patelė mažesnė už patiną ir sveria apie 26-27 kg.
Paplitusi Pietų Amerikoje. Labai reta rūšis, kuriai gresia išnykimas.
Šv. Antano Paduviečio bazilika
thumb|right|Šv. Antano bažnyčia iš išorės thumb|right|Interjero fragmentas: Relikvijų koplyčia '''Šv. Antano Paduviečio bazilika''' – katalikų bazilika su minareto pavidalo smailėmis ir bizantiniais kupolais Šiaurės Italijos Padujos mieste. Gausiai lankoma tikinčiųjų, Šv. Antano kapas yra šiauriniame transpete, 2018 m. gegužės 25 d. Kauno Kristaus Prisikėlimo bazilika iš šios šventovės gavo padovanotą Šv. Antano Paduviečio relikviją.
Šv. Stanislovo koplyčia
1592 m. Padujos universiteto studentai iš Lenkijos karalystės ir LDK apsijungė į bendriją Natio Polonica, užvedė registracijos knygą. Bendrijos nariai nusprendė bazilikoje įkurti atskirą koplyčią su kripta, tad jau 1593 m. pr. pranciškonai paskyrė jai vietą šiaurinėje navoje. Lėšos buvo renkamos sunkiai, todėl įrenginėjimo darbai pradėti tik 1606 m. Altorių ir kriptą projektavo padujietis skulptorius Cesare Bovo, o jau 1607 m. naujoji koplyčia buvo pašventinta Šv. Stanislovo vardu.
1809 m. pirmasis altorius buvo demontuotas, o į jo vietą iš San Prosdocino bažnyčios atkeltas naujas – su venecijiečio Pietro Malomby nutapytu Petrovino prikėlimu (lenkų hagiografijos istorija, žinoma iš Šv. Stanislovo gyvenimo aprašymo). 1979 m. altoriuje atsirado kitas paveikslas su Šv. Maksimilijono atvaizdu (dail. Pietro Annigoni). Netoliese stebimos septynios epitafijos ir antkapinės lentos: ATR pasiuntinio Osmanų imperijoje Erazmo Kretkovskio, LDK valstybės veikėjo Kristupo Sapiegos ir LDK didžiojo pastalininko Aleksandro Kazimiero Sapiegos (abu Sapiegos mirė Padujoje, o jų kūnai parvežti į tėvynę) bei kt.
Pilkoji gervė
thumb|left|Pilkoji gervė skrydyje ([[Gotlandas)]] thumb|left|Pilkosios gervės [[Osmusaras|Osmusaro saloje (Estija)]] thumb|left|Migruojančios pilkosios gervės virš [[Kastilija|Kastilijos (Ispanija)]]
Paplitimas
Pilkųjų gervių arealas Eurazijoje driekiasi nuo Skandinavijos ir Elbės slėnio vakaruose iki Indigirkos slėnio rytuose. Šiaurinė riba eina Kolos pusiasaliu, Pečioros vidurupiu, Obės žemupiu, Jenisiejaus vidurupiu, Janos slėniu, pietinė riba – Argūnės slėniu, pietiniu Altajumi, Syrdarjos, Volgos žemupiais, pietų Ukraina. Tačiau pietinė arealo riba labai sąlyginė ir kintanti.
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje XX a. pradžioje buvo gausi, tačiau prasidėjus masinei melioracijai, pelkių sausinimui šių paukščių peraviečių sumažėjo. 7-8 dešimtmetyje lizdai buvo randami tik Lekėčių miškuose ir Čepkelių raiste. 1976 m. buvo įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Apie 1990 m. pastebėtas staigus populiacijos gausėjimas. . 2019 m. išbraukta iš Lietuvos raudonosios knygos. 2008–2012 m. vertinimo duomenimis Lietuvoje perinčių porų yra nuo 5000 iki 10500.
Į Lietuvą pilkosios gervės perėti parskrenda kovo pabaigoje bei balandžio pradžioje, o į žiemojimo vietas išskrenda spalio antroje pusėje. Prieš išskrisdamos telkiasi į gausius būrius. Migruodamos skrenda ir dieną, ir naktį.
Buveinės
Pilkoji gervė – labai baikštus, atsargus paukštis, įsikuria atokiose vietose, toli nuo žmonių. Gyvena pelkėse, miškų raistuose, tankiuose beržynuose, juodalksnynuose, šlapiose viksvinėse pievose, apleistuose durpynuose.
Išvaizda
Pilkoji gervė už baltąjį gandrą didesnis, ilgesnio kaklo ir ilgesnių kojų paukštis. Kūnas šviesiai pilkos spalvos. Kakta, snapo pamatas, pagurklis, sprandas ir sparnų galai juodi. Skruostai ir kaklo šonai balti. Ant pečių auga lenktos ir garbanotos plunksnos, kurios uždengia uodegą. Pakaušyje plika oda ryškiai raudona. Snapas rusvas. Kojos juodos. Jaunikliai pilkai rusvi.
Suaugę patinai sveria iki 5,1—6,1 kg, retai iki 7 kg, suaugusios patelės 4,5—5,9 kg. Nominaliojo porūšio (G. g. grus) vidutinis svoris yra apie 5,4 kg, o rytinio porūšio (G. g. lilfordi) – 4,6 kg. Kūno aukštis 110–130 cm. Sparno ilgis – 50,7-60,8 cm, atsumas tarp išskleistų abiejų sparnų galų 180–240 cm. Uodegos ilgis – 20,1-25,2 cm, o matomoji snapo viršutinė dalis – 9,5-11,6 cm ilgio.
Pilkųjų gervių patinai šiek tiek stambesni ir didesni už pateles.
Elgsena
Balsas žemas, primena trimito garsą. Labai gerai girdimas net kelių kilometrų spinduliu ir yra būdingas pelkynų, atokių vietų garsas. Skrisdamos gervės skleidžia griežtus tonus. Išgąsdinta gervė garsiai kurkia.
Lizdą krauna ant žemės, ant sausesnio kupsto, toliau nuo žmonių, paslepia jį tarp nendrių ir krūmokšnių. Jį suka iš juodalksnio, beržo šakelių, paparčių, viksvų. Lizdo skersmuo 45-60 cm, gylis iki 3 cm. Deda du (1–3 ) kiaušinius, kurie pilkai žalsvos spalvos ir su didelėmis neryškiomis dėmėmis (masė 160–170 g). Patelė peri apie 30 dienų, tuo metu patinas ją saugo, jei reikia – gina lizdą. Jaunikliai išsirita gegužės pradžioje. Nuo pat mažumės gerai plaukioja, apsiplunksnuoja per 40-45 dienas. Pradeda skraidyti rugpjūčio pradžioje.
Mityba
Rūšis visalesė – minta uogomis, grūdais, sėklomis, vabzdžiais, moliuskais, sliekais, sraigėmis, varlėmis, driežais, smulkiais žinduoliais (pelėmis, kirstukais), žuvimis, ir kartais mažų paukščių kiaušiniais bei jų jaunikliais.
Poliarinė naktis
thumb|240px|Poliarinė naktis [[Longjyrbienas|Longjyrbiene (Svalbardas) rugsėjo mėn.]] thumb|240px|Gruodžio popietė [[Trumsėje]] thumb|240px|Poliarinė naktis ir [[poliarinė pašvaistė Amundseno-Skoto stotyje]]
Poliarinė naktis – poliarinėms sritimis būdingas reiškinys, kuomet žiemą Saulė nepakyla virš horizonto ir naktis trunka visą parą. Susidaro dėl to, kad žiemą sritys apie ašigalį atsiduria priešingoje pusėje, nei krenta Saulės spinduliai. Tuo tarpu priešingame ašigalyje tuo metu stebima poliarinė diena.
Skirstymas
Poliarinės naktys kaip ir sutemos skirstomos pagal tenkantį šviesos kiekį:
Poveikis
Dėl šviesos trūkumo poliarinių naktų metu daliai žmonių gali kilti mieguistumas, depresija, apatija.
Valgomasis ridikas
Valgomasis ridikas (Raphanus sativus) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos kultūrinis augalas, auginamas dėl šaknų, kuriose yra daug vitaminių ir maistingų medžiagų. Išauga iki 20–80 cm, negausiai apaugęs šiurkščiais plaukais. Šaknys storos, mėsingos, juodos, raudonos, melsvos spalvos. Stiebas apatinėje dalyje tuščiaviduris.
Kultūroje auginama:
thumb|left|210px|Ridikai thumb|left|250px|Ridikėlių salotos
Didieji geografiniai atradimai
Didieji geografiniai atradimai – geografiniai atradimai XV ir XVI a. sandūroje: thumb|300px|Paveikslas „Kolumbas atranda Ameriką“
Šiuo laikotarpiu europiečių laivai plaukiojo pasauliu, ieškodami saugesnių ar greitesnių prekybos kelių, naujų prekybos partnerių, tai skatino kapitalizmo plitimą Europoje. Buvo atrasta daugybė naujų tautų ir tautelių, nubraižyti tikslesni žemėlapiai, atrasta daug naujų žemių. Garsiausi keliautojai buvo Kristupas Kolumbas, Vasko da Gama, Pedras Alvaresas Kabralis, Džonas Kabotas, Jermakas, Chuanas Ponsė de Leonas, Bartolomėjus Diasas, Ferdinandas Magelanas, Vilemas Barencas, Abelis Tasmanas, Žakas Kartjė, Viljamas Jansonas, kapitonas Džeimsas Kukas, ir daugybė kitų, kurių indėlis į geografiją nėra taip plačiai žinomas.
thumb|180px|right|Tokį žemėlapį Sicilijos karaliaus Rogerio įsakymu 1154 metais nubraižė marokietis Al-Idrisijus
Tyrinėjimų priešistorė
left|thumb|120px|Markas Polas
Įžanga į atradimų amžių buvo mongolų invazija, kuri ne tik sėjo mirtį, bet ir atvėrė prekybos kelius tarp Europos, Artimųjų Rytų ir Kinijos. Nemažai europiečių, kurių dauguma buvo italai, pasinaudojo susidariusiomis sąlygomis. Pirmasis keliautojas 1244–1247 buvo Džiovanis de Plano Karpini, kuris nukeliavo į Mongoliją. Tačiau garsiausią kelionę į Rytus 1271–1295 atliko Markas Polas; grįžęs jis ją aprašė ir susilaukė Europos dėmesio. Deja, kelionėms žeme kildavo daugybė trukdžių: jos būdavo ilgos ir pavojingos, keliones pristabdė maras, Otomanų imperijos iškilimas, ribojęs prekybą su rytais.
Portugalų atradimai
Pagrindiniai geografinių atradimų motyvai buvo aukso ir sidabro, naudoto pinigams, stygius.
Vieną iš pirmųjų didelių ekspedicijų pasiuntė portugalų princas Henrikas Jūrininkas. Ši ekspedicija išplaukė į Atlanto vandenyną ir 1419 metais atrado Madeiros salą, o 1427 Azorus. Abi salos tapo Portugalijos kolonijomis. Henrio tikslas buvo vakarinės Afrikos pakrantės tyrinėjimas, nes vieninteliai prekybos keliai, vedantys į vakarų Afriką, driekėsi per Sacharos dykumą, o šie keliai buvo kontroliuojami musulmonų – Portugalijos varžovų. 1434 Bojadoro kyšulys buvo aplenktas ir po keleto dešimtmečių Sachara aplenkta ir užmegzti prekybiniai santykiai su žmonėm gyvenančiais dabartiniame Senegale. Toliau portugalai statėsi prekybos kolonijas. 1482 Diego Cao ekspedicija susitiko Kongo karalystę. 1488 Bartolomėjus Diasas aplenkė Gerosios Vilties kyšulį ir įrodė, kad jūrinis kelias į Indiją – įmanomas. 1498 Vasko da Gama pasinaudojo Bartolomėjaus Diaso atradimu ir pirmasis pasiekė Indiją jūra.
Amerikos atradimas
thumb|right|180px|Santa Maria – laivas, kuriuo plaukė Kristupas Kolumbas (piešta Andries van Eertvelt [[1628 metais).]]
Portugalijos konkurentė Ispanija buvo lėtesnė tyrinėjimuose iki XV amžiaus pabaigos, kada Ispanija Ir Portugalija varžėsi dėl įtakos Kanarų salose, kurias gavo Ispanija. 1492 Kastilijos karalienė Izabelė I parėmė Kristupą Kolumbą (buvo surengta ekspedicija sudaryta iš trijų laivų Niña, Pinta ir Santa Maria), norėdami aplenkti Portugaliją, plaukiant į Indiją per vakarus. Bet Kolumbas nepasiekė Azijos, o atrado „Naująjį pasaulį“- Ameriką. 1500 portugalas Pedras Alvaresas Kabralis atrado Braziliją. Atsiradęs žemių ginčas buvo išspręstas Popiežiaus, kuris padalino įtakos sferas duodamas Portugalijai: Afriką, Aziją ir Pietų Ameriką. Ispanija gavo likusį nežinomą pasaulį, Ramiojo vandenyno salas ir likusią Ameriką.
Ispanų keliautojai buvo nusivylę tuo ką rado, nes salos neturėjo gausių išteklių, bet atradus, kad žemyne yra galingos ir turtingos imperijos, salos pasitarnavo kaip kolonijiniai taškai, iš kurių konkistadorai išplaukė pulti imperijų. Garsiausios buvo Actekų (užkariauta 1521) ir Inkų (užkariauta 1532). Po ispanų užkariavimų pagrindinis tikslas buvo aukso ir sidabro gavimas ir išvežimas į Ispaniją. 1519, tais pačiais metais kai Korteso armija atsistojo ant Actekų imperijos žemių, Ispanija parėmė portugalą Ferdinandą Magelaną. Misijos tikslas buvo rasti Prieskonių salas, plaukiant į vakarus. Trejus metus vykusi ekspedicija buvo sėkminga ir tapo pirmąja apiplaukusia aplink pasaulį.
Portugalijos monopolio žlugimas
Portugalijos ekspansija ir kolonizacija, nepaisant Ispanijos konkurencijos tęsėsi. Portugalai buvo pirmieji vakariečiai prekiavę su Japonija. Valdant karaliui Manueliui I buvo pristatyta daugybė fortų saugojusių pagrindinius prekybos kelius. Portugalija nebuvo pasiruošusi tokiam darbo jėgos ir pinigų stygiui, todėl fortai pamažu buvo perimti kitų jūrinių valstybių, kurios nepaisė Popiežiaus pasaulio dalinimo. Portugalijos hegemonija prancūzų, anglų, olandų pastangomis buvo suskaldyta. 1580 Ispanijos karalius Filipas II tapo ir Portugalijos karaliumi, nes buvo Manuelio I anūkas.
Šiaurinės Europos įsitraukimas
Tautos už Pirėnų pusiasalio atsisakė paklusti pasaulio padalijimui. Prancūzija, Nyderlandai ir Anglija taip pat turėjo jūrinės patirties. Nepaisant technologijų ir žemėlapių slėpimo, jie vis tiek pasiekė šiaurę. Pirmoji misija 1497 paremta Džono Kaboto buvo tyrinėti Šiaurės Ameriką, nes Ispanija nelabai ją vertino, ten buvo mažiau gyventojų ir išteklių. 1525, Džiovanis de Verazano tapo pirmuoju žinomu europiečiu pasiekusiu dabartinės JAV rytus. Kaboto remtos kelionės tikslas buvo pasiekti Aziją aplenkiant Ameriką pro šiaurę, kuriai vadovavo Žakas Kartjė (pirmoji kelionė buvo 1534, iš viso jų buvo 3), nors jam, to ir nepavyko įgyvendinti, jo kelionės palengvino Šiaurės Amerikos kolonizaciją. Šiaurės Europos šalys taip pat nukonkuravo Portugaliją ir Ispaniją Afrikos, bei Indijos pakrantėse. Nyderlandų ir Britanijos tyrinėtojai plaukiojo po „apleistas“ vietas. Vilemas Jansonas ir Abelis Tasmanas ištyrinėjo Australijos krantus ir atrado Tasmanijos salą, o XVIII amžiuje britų keliauninkas Džeimsas Kukas atrado Polineziją.
Sibiro užkariavimas
thumb|right|300px|„Jermakas užkariauja Sibirą“ Vasilijaus Surikovo piešinys.
1552 caras Ivanas IV Rūstusis nukariavo Kazanės chanatą, tai leido tolimesnius rytų tyrinėjimus ir užkariavimus. 1580 Jermakas su 1636 vyrų įgula įžengė į Sibirą. Jermakas šiek tiek padidino carinės Rusijos valdas, bet 1584 metais nuskendo Irtyšiuje, o jo kazokai apleido Sibirą. Bet tai nesustabdė Rusijos domėjimosi Sibiru ir po 80 metų Rusijos valdos siekė Amūrą ir Ramųjį vandenyną.
Geografinių atradimų amžiaus pabaiga
Geografinių atradimų amžiaus pabaiga laikoma XVII amžiaus pradžia. Tuo metu europiečių laivai galėjo nusigauti beveik į bet kurią pasaulio vietą. Tyrinėjimai, žinoma, tęsėsi. Arktis ir Antarktida nebuvo atrasta iki XIX amžiaus, taip pat ilgai užtruko žemynų (Šiaurės Amerikos, Afrikos) vidaus kolonizacija.
Padariniai Europoje
Laikotarpio padariniai neturėjo precedento. Tūkstantmečius Viduržemio jūros ekonomika buvo viską lemianti, šalys valdančios šią ekonomiką valdė visą Europą. Bet dabar prekybai persikėlus į Atlanto ir Indijos vandenynus lyderiaujančiomis šalimis tapo Ispanija, Portugalija, vėliau Britanija, Nyderlandai ir Prancūzija. O tuo tarpu svarbių prekybinių miestų Genujos ir Venecijos reikšmė – sumažėjo. Jūriniai prekybos keliai taip pat pabaigė Šilko kelio klestėjimą. Po geografinių atradimų eros sekė Komercinė revoliucija, nes tarp-okeaninės kelionės tapo įprastu dalyku, o pagrindiniu luomu tapo prekybininkai ir pirkliai. Tai lėmė buržuazijos iškilimą.
Iš Amerikos į Europą buvo atgabenti nauji augalai (bulvės, kakava, kukurūzai, tabakas, cukranendrės), iš Europos buvo plukdomi naminiai gyvūnai (arkliai, avys, kiaulės, ožkos, jaučiai). Susidarė palankios sąlygos krikščionybei ir europinei kultūrai plisti. Spartėjo geografijos, kitų mokslų raida, tautų bendravimas tapo platesnis ir atviresnis.
Tuo tarpu Sibiro užkariavimas leido Rusijai tapti viena iš didžiausių Europos ir viso pasaulio jėgų.
Buvo ir neigiamų padarinių – krito pinigų vertė, europiečių atneštos ligos ir žiaurus elgesys su Amerikos, Azijos ir Afrikos vietiniais gyventojais griovė jų kultūrą, stabdė ekonominį vystymąsi. Tačiau tai suteikė joms naujas istorines galimybes.
Možičin Vlukai
Možičin Vlukai  – kaimas Lenkijos rytuose, Sadovnės valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Renata Šerelytė
Renata Šerelytė (g. 1970 m. gegužės 11 d. Šimonyse, Kupiškio raj.) – lietuvių poetė, prozininkė, eseistė, dramaturgė, literatūros kritikė.
Biografija
Gimė 1970 m. Iki 1980 m. gyveno įvairiose Lietuvos vietose bei Baltarusijoje. 1980 m. grįžo gyventi į Kupiškio rajoną.1986 m. žurnale „Moksleivis“ išspausdinti pirmieji eilėraščiai. 1988 m. baigė Šimonių vidurinę mokyklą, o 1994 m. – lietuvių kalbą ir literatūrą Vilniaus universitete. Bendradarbiavo „Žvaigždutėje“, „7 meno dienose“, „Jaunimo gretose“.
1995 m. pasirodė pirmasis novelių rinkinys „Žuvies darinėjimas“. 1996 m. įstojo į Lietuvos rašytojų sąjungą. Išleido dar keletą novelių rinkinių, knygų vaikams, kelis romanus. 2015 m. su Laura Sintija Černiauskaite išleido bendrą novelių rinkinį „Hepi fjūčer“.
Renatos Šerelytės novelės verstos į anglų, prancūzų, švedų, rusų, gruzinų, lenkų ir kitas kalbas.
Šiuo metu rašytoja gyvena Vilniuje.
Haidianas
thumb|325px|Rajono panorama. Apačioje dešinėje – [[Jujuantano parkas.]]
Haidianas – Pekino rajonas, esantis šiaurės vakarinėje dalyje. Ribojasi su istorinio miesto centro Sičengo rajonu, centriniais Šidzingšano ir Fengtajaus rajonais bei Čangpingo ir Mentougou priemiesčių rajonais. Tai antras pagal gyventojų skaičių Pekino rajonas.
Pasižymi universitetų bei tyrimų institutų gausa, aukštųjų technologijų centrais. Tame tarpe yra abu žymiausi Pekino universitetai – Pekino universitetas ir Cinghua universitetas. Dėl didelio studentų ir užsienio įmonių atstovybių skaičiaus čia didesnė nei kitur Pekine etninė įvairovė.
Rajono pietrytines ribas žymi Jujuantano parkas (玉渊潭公园) ir Kinijos liaudies revoliucijos karo muziejus (中国人民革命军事博物馆), šiaurės rytines – universitetų miestelis, šiaurės vakarines – Pekino botanikos sodas (北京植物园), Kvapiųjų kalvų parkas (香山公园) ir Vasaros rūmai (頤和園), pietvakarines – Pekino tarptautinių skulptūrų parkas (北京国际雕塑公园).