cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pontiac GTO
1973
GTO vėl buvo siūlomas kaip paprastojo LeMans kupė ir LeMans „Sport Coupe“ modelių versija. Standartinio 6,6 litrų (400) V8 variklio spaudimo santykis buvo dar kartą sumažintas iki 8.0:1, variklio galia nukrito iki 230 AG (170 kW). 400-asis variklis buvo galimas su bet kuria iš trijų siūlomų transmisijų: standartine 3-pavarų mechanine ir už papildomą kainą galimomis 4-pavarų mechanine, bei Turbo Hydra-Matic. Užsisakyti 7,5 litrų (455) variklį vis dar buvo galima, tačiau jis buvo galimas tik su Turbo Hydra-Matic transmisija, variklio galingumas buvo sumažintas iki 250 AG (186 kW). 455 HO variklio nebeliko, tačiau GM paskelbė apie galimybę užsisakyti Super Duty 455 variklį (Kurį naudojo Pontiac Trans Am SD455 modelis), su šiuo varikliu buvo pagaminti tik keli bandymams skirti automobiliai, savo galia stebinę žurnalistus, tačiau visuomenei jie taip ir nebuvo pardavinėjami.
GTO pardavimai nukrito iki 4 806 automobilių. Didžiąją dalį klientų perėmė naujas tais metais pasirodęs Grand Am modelis. Metų pabaigoje kilusi naftos krizė dar labiau sumažino susidomėjimą „muslce car“ klasės automobiliais.
Trečioji karta (1974)
Norint išvengti vidinės konkurencijos su Pontiac Grand Am modeliu, GTO buvo perkeltas ant GM X platformos, kur tapo Pontiac Ventura modelio versija. GTO tapo kompaktinės klasės automobiliu ir konkuravo Plymouth Duster 360, Ford Maverick Grabber ir AMC Hornet X automobilių išpopulerintoje kompaktinių automobilių klasėje.
GTO paketas kainavo 195 dolerius, automobilis buvo aprūpintas 3-pavarų mechanine transmisija, grindyse įtaisyta Hurst firmos pavarų svirtimi, sunkiam darbui pritaikyta pakaba, priekiniais ir galiniais tiltų atramos skersiniais, ant kapoto įtaisyta oro paėmimo anga, specialiomis grotelėmis, veidrodėliais, ratais ir įvairiomis GTO emblemomis. Vienintelis siūlomas variklis buvo 5,7 litrų (350) V8 su 7.6:1 spaudimo santykiu, bei vienu 4-barelių karbiuratoriumi. Variklio galia siekė 200 AG (149 kW) esant 4 400 rpm ir 295 ft·lbf (400 N·m) esant 2 800 rpm sukimo momentą. Už papildomą kainą buvo galima pasirinkti 4-pavarų mechaine transmisiją su Hurst firmos pavarų perjungimo svirtimi arba 3-pavarų Turbo Hydra-Matic automatinę transmisiją.
Žurnalas Cars Magazine išbandė 1974 metų GTO su už papildoma kaina galima 4-pavarų mechanine transmsija, automobilis nuo 0 iki 97 km/h įsibėgėjo per 7,7 sekundės ir ketvirtį mylios įveikė per 15,72 sekundės, pasiekdamas 142 km/h greitį.
Automobilio pardavimų skaičius kiek pagerėjo, 1974 metais buvo parduoti 7 058 automobiliai, tačiau to nepakako, kad automobilio gamyba būtų pratesta.
1975–1999
Pontiac planavo ir toliau pardavinėti GTO modelį, kuris kaip ir anksčiau būtų parduodamas kaip Ventura modelio versija, bei naudotų 5,7 litrų (350) V8 variklį, tačiau koncernui nusprendus kompaktinės klasės Pontiac modeliuose naudoti Buick V8 variklius, naujesnio GTO modelio buvo atsisakyta. Kiti kompaktiniai GM automobiliai buvo kiek atnaujinti iš stilistinės, bei inžinerinės pusės, bei gavo naujas priekines ir galines pakabas, panašias į tą kurią naudoja Pontiac Firebird modelis.
1976 metais Jim Wangers, Pontiac vadovybei pristatė LeMans Sport Coupe kaip naują GTO „The Judge“ prototipą su 6,6 litrų (400) V8 varikliu. Mintis buvo paremta dramatišku Pontiac Firebird automobilio pardavimų pagerėjimu, teigdamas jog GTO galėtų būti sportiškas automobilis, žmonėms, kuriems reikia daugiau vietos galia, bei bagažinėje. Pontiac atstovybė atmetė pasiūlimą, vėl gaminti vidutinės klasės GTO automobilį, tačiau pačią automobilio koncepciją patvirtino gamybai, ne kaip GTO, bei kaip 1977 metų Pontiac Can Am modelį.
Per sekančius 30 metų, Pontiac net kelis kartus planavo į prekybą sugrąžinti GTO modelį, tačiau nei vienas iš šių planų nevirto tikrove. 1988 metais, kai Oldsmobile planavo į prekybą sugrąžinti 442 modelį, paremtą Oldsmobile Calais modeliu, Pontiac sukūrė GTO prototipą paremta Grand Am modeliu. Naujasis 442 buvo pristatytas 1990 metais, tačiau automobilio pardavimų skaičiai buvo prasti ir naujo GTO modelio vėl buvo atsisakyta.
1990 metais prekyboje pasirodęs Mitsubishi GTO modelis, išvengiant teisinių nesusipratimų su Pontiac, JAV ir Kanados rinkose buvo parduodamas kaip Mitsubishi 3000GT.
1999 Pontiac GTO koncepcija
1999 metų Detroito automoblių parodoje, Pontiac pristatė GTO koncepciją, paremtą klasikiniais GTO modeliais, tai buvo tik dizaino eksperimentas ir automoblis neturėjo variklio. Koncepcija, niekuomet nebuvo gaminama.
Ketvirtoji karta (2004–2006)
GTO į prekybą grįžo 2004 metais, kaip 2-durų kupė. Naujasis GTO buvo gaminamas Australijoje, Holden Monaro pagrindu. Mintis sugrąžinti automobilį kilo Bob Lutz, kuris verslo reikalais būdamas Australijoje, vairavo vieną iš šių automobilių.
GTO naudojo Chevrolet Corvette modelio variklius: LS1 5.7 (2004), LS2 6.0 (2005-06), LY7 3.6 (2004–2006) prie jų buvo galima pasirinkti 6-pavarų mechaninę arba 4-pavarų automatinę transmisiją. Tas pats automoblis dar buvo parduodamas Jungtinėje Karalystėje Vauxhall Monaro, bei Artimuosiuose Rytuose Chevrolet Lumina vardu. GM sudarė sutartį su Holden, jog per metus nebus pagaminta daugiau kaip 18 000 automobilių, kurie buvo gaminami nuo 2003 metų pabaigos iki 2006 metų pabaigos.
GM tvirtai tikėjosi parduoti 18 000 automobilių per metus, tačiau perkančioji visuomenė į naująjį GTO taip palankiai nežiurėjo. Naujojo automobilio dizainas kritikų buvo vadinamas konservatyviu ir netinkančiu GTO vardui. Negana to GTO gerbėjai jautėsi įžeisti, kadangi GM sužlugdė jų viltis prekyboje išvysti amerikiečių kūrybos automobilį su 1960-ųjų ir 1970-ųjų GTO dizaino elementais. Automobilis, taip pat tapo „šešėliu“ Chrysler 300, Dodge Charger, Dodge Magnum ir naujam Ford Mustang modeliams, turintiems tradicinių „muscle car“ automobilių bruožų. 2004 metais automobilius parduodant su didžiulėmis nuolaidomis, pavyko parduota 13 569 iš 15 728 automobilių.
2005 metams standartiniais tapo, ant kapoto įtaisytos oro paėmimo angos, bei atskiri duslintuvai, o metų pabaigoje ir 18-iniai ratlankiai. Didžiausia naujovė buvo naujas LS2 variklis, kuris pakeitė anksčiau nadotą LS1. Naujas 5 967 kubinių centimetrų darbinio tūrio variklis turėjo 400 AG, bei 400 ft·lbf (542 N·m) sukimo momentą. Pontiac teigė jog naują variklį turintis GTO su automatinę transmisiją, nuo 0 iki 97 km/h gali įsibėgėti 4,6 sekundės, o ketvirtį mylios įveikti per 13 sekundžių, pasiekdamas 174 km/h greitį. Žurnalui Car and Driver bandant automobilį, nuo 0 iki 97 km/h pavyko įsibėgėta per 4,6 sekundės, ketvirtį mylios įveikti per 13,3 sekundės, pasiekiant 172 km/h greitį. Dėl sutrumpintų modelio metų gamyba buvo sumažinta iki 11 069 automobilių. Žmonės turėjo galimybe užsisakyti automobilį ir be oro paėmimo angų, tačiau tai nebuvo populiarus pasirinkimas ir buvo pagaminti tik 24 tokie automobiliai.
2006 metų modelyje buvo pakeistos kelios kėbulo spalvos, kiek atanujinti galiniai žibintai, į vairą integruoti radijo valdymo, bei salono automatinio užrakto mygtukai. Prie klimato kontrolės A/C mygtuko buvo pridėtas žodis „Defrost“.
2006 metų vasario 21 diena, General Motors paskelbė, kad rugsėjo mėnesį sustabdys GTO modelio importą. Paskutiniais metais buvo parduoti 13 948 automobiliai.
Murmuliškės
Murmuliškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Degučių.
Šimėnai
Šimėnai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Luokesos.
Istorija
Su šiuo kaimu galima sieti Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygos 1686 m. užrašymą Adam[us] Szymutaytis de Szymuny.
Palangos miesto savivaldybės taryba 1997–2000 m.
Palangos miesto savivaldybės taryba – Palangos miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1997 m. kovo 23 d. vadovaujantis 1996 m. gruodžio 23 d. pakeistu Savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Taip pat buvo pakeista Konstitucija, tarybų kadencija prailginta iki 3 metų.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Kosovo prezidentas
miniatiūra|Kosovo prezidento spaudas Kosovo prezidentas (alb. Kryetari i Kosovës) – šalies vadovas. Kosovo prezidentą renka parlamentas.
Pirmasis šalies vadovas po nepriklausomybės paskelbimo buvo Ibrahim Rugova. Jis ėjo šias pareigas nuo 1992 m. gegužės 25 iki 2000 m. vasario 1 d. (kuomet Kosovo nepriklausomybę pripažino tik Albanija) ir nuo 2002 m. iki savo mirties 2006 m. sausio 21 d.
Antruoju prezidentu buvo išrinktas Fatmir Sejdiu. Po to porą mėnesių 2011 m. šalį valdė Behgjet Pacolli, o dabartinė prezidentė Atifete Jahjaga šaliai vadovauja nuo 2011 m. balandžio mėnesio. Ji yra pirmoji moteris šalies vadovė, pirmoji nepartinė prezidentė ir pirmoji moteris vadovė visose šiuolaikinėse Balkanų šalyse.
Linas Pečiūra
Linas Pečiūra (1960 m. Kaune – 2020 m. rugpjūčio 15 d. ten pat) – Lietuvos gitaristas.
Biografija
1984 m. baigė Muzikos konservatorijos Klaipėdos fakulteto Džiazo katedrą.
Grojo P. Narušio, P. Tadaro, R. Grabšto bigbenduose ir diksilenduose, G. Kuprevičiaus grupėje “Argo“, Gintarės Jautakaitės, Romo Dambrausko grupėse. Ilgą laiką dirbo Kauno Muzikinio teatro orkestre. Grojo ir vadovavo diksilendui „Jumping time band“, E. Sipavičiaus grupei „Tėtė šoka bugį“, kituose projektuose.
Pastarąjį dešimtmetį koncertavo su savo grupe „Geri laikai“, kurioje muzikantus yra pakeitęs programuotas akompanimentas. Dažnai teko groti ir vienam.
Palaidotas Karmėlavos kapinėse.
Limburgas
Limburgu vadinama:
Mergelės Akelės (10030383)
left|120px
Mergelės Akelės – ežeras Lietuvoje, Varėnos rajone, 3 km į šiaurės rytus nuo Merkinės, 0,25 km į šiaurę nuo kelio. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,37 km, plotis – iki 0,28 km. Altitudė 103,9 m. Kranto linija vingiuota. Krantai žemi, pietinis krantas pelkėtas, rytinis kiek aukštesnis. Ežerą supa Laporaiščių miškas. Iš šiaurės į pietus ežerą prateka Nemuno intakas Stangės upelis link netoliese telkšančio dar vieno Mergelės Akelių ežero. Šiaurinėje ežero pakrantėje įrengta stovyklavietė, ornitologijos centras.
Adolfas Damušis
miniatiūra|300px|right|[[Lietuvos laikinoji Vyriausybė|Lietuvos laikinosios Vyriausybės posėdis Kaune. Pirmininkauja Juozas Ambrazevičius, iš kairės: Jonas Matulionis, Juozas Senkus, Balys Vitkus, Pranas Vainauskas, Vytautas Landsbergis-Žemkalnis, Ksaveras Vencius, Vytautas Grudzinskas. Iš dešinės: Jonas Šlepetys, Stasys Raštikis, Adolfas Damušis, Juozas Pajaujis, Antanas Novickis, Leonas Prapuolenis, Mečislovas Mackevičius.]] Adolfas Damušis (iki 1939 m. Domaševičius, 1908 m. birželio 16 d. Toščica, Mogiliovo gubernija – 2003 m. vasario 27 d. Vilniuje) – Lietuvos chemikas, mokslininkas išradėjas, pasipriešinimo sovietiniam ir naciniam okupaciniams režimams veikėjas.
Biografija
Nuo 1940 m. Neorganinės chemijos katedros vedėjas, 1942–1943 m. Technologijos fakulteto (nuo 1943 m. kovo mėn. veikė nelegaliai) dekanas. 1944 m. birželio 16 d. gestapo suimtas ir išvežtas į koncentracijos stovyklą Vokietijoje, 1945 m. balandžio 14 d. amerikiečių kariuomenės išlaisvintas. 1947 m. pradžioje apsigyveno JAV. 1964 m. išrinktas LKMA akademiku. 1997 m. birželio 12 d. su žmona grįžo į Lietuvą. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse Kaune.
Mokslinė veikla
Profesorius Pranas Jodelė paskatino susidomėti cemento gamybos galimybėmis Lietuvoje. 1936–1940 m. vasaromis prie Kauno ir Papilės-Akmenės bei Karpėnų-Vegėsių apylinkėse tyrė kreidos ir klinčių klodus, o žiemą medžiagas analizavo laboratorijoje. 1937–1938 m. specializavosi Vokietijos, Čekoslovakijos, Suomijos cemento fabrikuose. Bandomąjį žaliavų vagoną buvo nugabenęs į fabriką Vokietijoje. Atlikęs tyrinėjimus ir apskaičiavimus, 1939 m. parengė cemento fabriko Skirsnemunėje projektą, pagal jį 1940 m. gegužės mėn. pradėta pirmojo cemento fabriko Lietuvoje statyba. Buvo tikėtasi, kad 1941 m. vasarą fabrikas jau pradės veikti, deja, baigti darbus sutrukdė sovietų okupacija ir karas. Naujojoje Akmenėje cemento gamykla pradėjo veikti tik 1952 m.
Visuomeninė-politinė veikla
1931 m. už tautininkų režimo uždraustos moksleivių ateitininkų veiklos organizavimą pusei metų buvo uždarytas Varnių koncentracijos stovykloje. 1932 m. inžinierių ateitininkų korporacijos „Grandis“ įkūrėjas. 1933 m. po lietuvių katalikų jaunimo „Pavasaris“ sąjungos kongreso dviem mėnesiams karo komendanto ištremtas į Panevėžį pas tėvus. Neištikimybės tautai ir valstybei pretekstu neįsileistas karinei tarnybai į karo mokyklą.
1941 m. Lietuvos aktyvistų fronto karinio štabo vadas, vienas Birželio sukilimo Kaune organizatorių ir vadovų, Lietuvos laikinosios Vyriausybės pramonės ministras. 1941–1944 m. pasipriešinimo judėjime atstovavo Lietuvių frontui. 1943 m. Vienas Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto organizatorių, 1943–1944 m. vicepirmininkas. Už pasipriešinimo nacių okupacinei valdžiai organizavimą 1944–1945 m. nacių kalintas Vokietijoje, Bairoite, šiaurinėje Bavarijoje. Išėjęs į laisvę, surado šeimą ir apsigyveno Kempteno DP stovykloje, dirbo lietuvių gimnazijos direktoriumi. 1945 m. įkurtos Lietuvos rezistencijos buvusių politinių kalinių sąjungos vienas kūrėjų ir vadovų.
1946–1952 m. Ateitininkų federacijos vyriausiasis vadas, 1957–1964 m. ir 1977–1983 m. tarybos pirmininkas. 1947–1950 m. ir 1966–1969 m. Lietuvių fronto bičiulių sambūrio pirmininkas. 1948–1954 m. Amerikos lietuvių Romos katalikų federacijos vicepirmininkas, 1954–1955 m. pirmininkas. 1957 m. įsteigė JAV lietuvių jaunimo stovyklą „Dainava“ ir jai kelis dešimtmečius vadovavo. 1985–1987 m. Vykdomojo komiteto Lietuvos krikšto 600 m. sukakčiai paminėti pirmininko pavaduotojas. Aktyviai dalyvavo sovietų okupuotos Lietuvos laisvinimo byloje, daug rašė į užsienio lietuvių spaudą. Vienas radijo stoties „Laisvoji Europa“ redaktorių.
Simas Galdikas
Simas Galdikas (g. 1987 m. sausio 3 d. Klaipėdoje) – buvęs Lietuvos krepšininkas.
Biografija
2006–2009 m. rungtyniavo Klaipėdos „Nafta-Uni-Laivitės“ (NKL) komandoje. 2009–2012 m. rungtyniavo Klaipėdos „Neptūno“ komandoje. 2012 m. prisijungė prie Dnepropetrovsko „Dnipro“ (Ukraina) komandos, tačiau po kelių mėnesių nutraukė legionieriaus karjerą ir grįžo į Klaipėdos „Neptūno“ komandą. 2015 m. gruodžio mėn. pasirašė sutartį su Bukarešto „Steaua“. . 2022 m. po pergalingo NKL lygos finalo paskelbė, kad baigia profesionalaus krepšininko karjerą. 2020 m. su Darbo partija dalyvavo Seimo rinkimuose, tačiau išrinktas nebuvo.
Sunki vasara
„Sunki vasara“ – Lietuvos sunkaus roko grupė, susikūrusi Kaune 1987 m. ir gyvavusi iki 1989 metų.
Istorija
thumb|left 1988 m. gruodžio mėn. pasikeitė grupės sudėtis – Algirdas Juodgalvis (klavišiniai) pakeitė A.Ratkelį, prie grupės prisijungė Valdas Šileikis (boso gitara) ir Ričardas Ūsas (mušamieji). 1989 m. A.Juodgalvis pasitraukė iš grupės, o Valdą pakeitė Arijus Skorupskis (ex „ Trylika“ boso gitara), Ričardą – Egidijus Petravičius (Paisas, „ Piligrimas“) (mušamieji), bet grupė netrukus iširo.
Piebaldizmas
Piebaldizmas, kitaip keršystė – reiškinys, kai kūno danga (kailis, oda) yra marga. Normalios spalvos kūno dangoje yra stambių baltų dėmių.
Šis reiškinys aptinkamas tiek žmonėse, tiek kituose gyvūnuose:
Drėgnasis vidutinių platumų miškas
thumb|right|240px|Drėgnųjų vidutinių platumų miškų pasiskirstymas [[Žemėje pažymėtas žalia spalva]] thumb|right|240px|Drėgnasis miškas [[Iranas|Irano Gilano provincijoje]] thumb|right|240px|[[Britų Kolumbija|Britų Kolumbijos Karibu kalnuose miškas]] thumb|right|240px|[[Klevas|Klevai apaugę epifitais (Vašingtono valstija, Šiaurės Amerikos žemynas)]] thumb|right|240px|[[Visžalė sekvoja|Sekvojų miškas Redvudo nacionaliniame parke (š. Kalifornijos, Šiaurės Amerikos žemynas)]] thumb|right|240px|[[Valdivijos drėgnieji miškai Čilojės saloje (Čilė)]] thumb|right|240px|[[Fjordalando nacionalinis parkas|Fjordalando nacionalinio parko miškas (Naujojosios Zelandijos Pietų sala)]]
Drėgnieji vidutinių platumų miškai – paplitę vidutinių platumų srityse, pakrančių ir kalnų pašlaičių zonose, kur iškrenta daug kritulių. Šiuos miškus sudaro pušūnai ir lapus metantys lapuočiai medžiai.
Tokie miškai pasiskirstę pagal žemynus ir jų dalis:
Taip pat drėgnais vidutinių platumų miškais apaugę ir dalis subtropinio klimato regionų. Tai Australijos žemyne Naujojo Pietų Velso valstijos rytų dalis), Okeanijoje Naujosios Zelandijos Šiaurės sala. Azijoje Kaspijos drėgnieji miškai, augantys prie Kaspijos jūros pietinės ir pietvakarių dalies. Palei Juodosios jūros pietryčių pakrantę Gruzijoje ir Turkijoje. Taip pat Japonijos salose.
Klaipėdos Nafta-Universitetas
Neptūnas-Akvaservis – Lietuvos krepšinio klubas iš Klaipėdos, įkurtas 1987 m. Tuomet ji dar vadinosi Klaipėdos „Viesulu“. Vėliau, 1995 m., prisijungus Klaipėdos universitetui, komandos branduolį nuolatos sudaro akademinis jaunimas.
Nuo 1996 m. ekipos pavadinimas keitėsi į „Universitetas-Irvinga“, nuo 1999 m. – „Universitetas-Laivitė“, nuo 2003 m. – „Nafta-Uni-Laivitė“, nuo 2010 m. – „Nafta-Universitetas“, nuo 2013 m. – „Nafta-Uni-Akvaservis“, nuo 2017 m. – „Neptūnas-Akvaservis“.
Per tą laikotarpį pasipuošta visų spalvų medaliais: 2001 ir 2002 m. komanda, treniruojama Genadijaus Glikmano, iškovojo trečiąją vietą LKKA pirmenybėse, 2006 m. krepšininkai, vadovaujami stratego Daliaus Ubarto, tapo NKL vicečempionais, 2007 m. su tuo pačiu treneriu pavyko iškovoti NKL čempionų titulą ir 2011 m. su treneriu Dainiumi Miliūnu pelnyti bronzos medalius. 2015 m. su treneriu Ryčiu Vaišvila iškovoti aukso medaliai, 2017 m. – vicečempionų titulas.
Dalyvauja Nacionalinėje krepšinio lygoje.
Klovainių seniūnija
Klovainių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Pakruojo rajono savivaldybės pietryčiuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 7 seniūnaitijos:
Jungtinių Tautų Poveikio aplinkai įvertinimo tarpvalstybiniame kontekste konvencija
Jungtinių Tautų Poveikio aplinkai įvertinimo tarpvalstybiniame kontekste konvencija (dar žinoma kaip Espoo konvencija) – tarptautinė sutartis, priimta 1991 m. Espe, Suomijoje ir įsigaliojusi 1997 m. rugsėjo 10 d. Tai pirmasis daugiašalis susitarimas, pateikiantis detalias tarpvalstybinio poveikio aplinkai vertinimo taisykles ir jų procedūrinius reikalavimus. Derybos dėl konvencijos vyko Jungtinių Tautų Europos ekonominėje komisijoje, dokumentą gali ratifikuoti bet kuri komisijos narė. Iki 2012 m. sausio tai buvo padariusios 45 valstybės.
Turinys
Espoo konvencija pateikia procedūrinius reikalavimus įvairaus pobūdžio veikloms, kurios gali sukelti neigiamą įtaką už ją vykdančios šalies ribų. Konvenciją pasirašiusios šalys turi pranešti aplinkinėms valstybėms apie galimai tarptautinį poveikį turinčius projektus, suteikti suinteresuotoms pusėms (įskaitant nevyriausybines organizacijas ir visuomenę) galimybę dalyvauti poveikio aplinkai įvertinime, paruošti ataskaitą pagal nustatytus reikalavimus ir ją viešai skelbti. Galutinį sprendimą dėl projekto įgyvendinimo priima jį vykdanti valstybė, atsižvelgdama į gautas pastabas.
Konvencija susideda iš 20 straipsnių, kuriuose pateikiami pranešimo kitoms valstybėms, paties poveikio aplinkai vertinimo rengimo, konsultacijų reikalavimai. Be pagrindinio teksto yra septyni priedai. Pirmajame išvardinamos veiklos, kurioms galioja konvencijos reikalavimai: didesnio pajėgumo naftos, anglies arba degiųjų skalūnų perdirbimo gamyklų, šiluminių arba atominių elektrinių, stambių krosnių, spalvotosios metalurgijos įmonių, asbesto gamyklų, chemijos kombinatų, užtvankų, atliekų deginimo įrenginių statyba, naftotiekių ir dujotiekių tiesimas, ir kita. Antrajame pateikiami informacijos, kurią privalu įtraukti į poveikio aplinkai vertinimo dokumentus, sąrašas. Trečiajame - kriterijai, pagal kuriuos nustatoma veiklų, neišvardintų pirmajame priede, reikšmė aplinkai. Likusiuose minimi įvairūs detalesni procedūriniai reikalavimai.
Konvencija buvo du kartus papildyta: 2001 metais Sofijoje (Bulgarija) ir 2004 metais Kavtate (Kroatija). Kiekvienas papildymas turi būti atskirai ratifikuotas jį priimančių valstybių.
Protokolas dėl strateginio poveikio aplinkai vertinimo
2003 m. gegužės 21 d. Kijeve (Ukraina) buvo priimtas atskirai nuo konvencijos ratifikuojamas Protokolas dėl strateginio poveikio aplinkai vertinimo. Jis įsigaliojo 2010 m. birželio 11 d.
Protokolas nurodo reikalavimus, kurių turi laikytis jį priėmusios valstybės, vertindamos strateginių planų poveikį aplinkai.
Institucijos
Konvenciją pasirašiusios šalys renkasi į kasmetinius susitikimus, kuriuose priimami pagrindiniai su konvencija susiję sprendimai. Konvencija taip pat turi savo sekretoriatą, vykdomąjį komitetą, darbinę grupę, biurą ir tyrimų komisiją.
Šalys narės
Pirminę konvenciją yra ratifikavusios didžioji dauguma Europos ekonominei komisijai priklausančių valstybių - 45 iš 56. Tarp to nepadariusių yra JAV, Rusija, Turkija, Uzbekistanas, Turkmėnija, Tadžikistanas, Gruzija, Izraelis, Monakas, San Marinas ir Andora. Pirmąjį ir antrąjį papildymą bei protokolą 2012 m. sausį buvo ratifikavę atitinkamai 21, 18 ir 23 šalys.
Musė (Širvintos)
Musė – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Variekos.
Valuikai
Valuikai  – miestas Rusijoje, Belgorodo srityje, 152 km į pietryčius nuo Belgorodo, 15 km nuo Ukrainos sienos, prie Valujaus upės (3 km nuo jos santakos su Oskolu). Rajono centras. Geležinkelių mazgas (į Maskvą, Kurską, Luganską), plentai į Belgorodą, Iziumą, Luganską. maisto (mėsos, aliejaus, cukraus, pieno, grūdų, konservų, likerio), odos, metalo apdirbimo, statybinių medžiagų pramonė. Yra Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė (1840 m.), stačiatikių vienuolynas.
Istorija
1593 m. įkurta Valuikų tvirtovė. XVII a. tapo apskrities centru. Per Rusijos–ATR karus Valuikų tvirtovė ne kartą sudeginta. XIX a. pab. miestą pasiekė geležinkelis. 1966 m. prie Valuikų prijungta Socgorodoko miesto tipo gyvenvietė.
Musninkai (Prienai)
Musninkai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Kašonių, prie kelio. Į vakarus nuo kaimo auga Mediniškių miškas.
Vankaremo kyšulys
Vankaremo kyšulys  – kyšulys Čiukčių pusiasalio šiaurėje (Rusija, Čiukotka), išsikiša į Čiukčių jūrą. Yra tarp Šmito kyšulio vakaruose ir Koliučino užutėkio rytuose. Kyšulys neaukštas, uolingas. Yra jūrų vėplių gulykla. Netoli kyšulio yra Adolfo Nordenšeldo atrastos senovės gyvenvietės liekanos.
Šalia Vankaremo kyšulio yra Vankaremo gyvenvietė.
Staškūnai
Staškūnai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Giedraičių, 7 km į pietryčius nuo Molėtų.
Istorija
1691 m. kaimas įrašytas Molėtų bažnyčios krikšto metikų knygoje Staszkuniszki. 1838 m. Giedraičių bažnyčios Status animarum knygoje – Staškūnai.
Palangos savivaldybės taryba 2000–2003 m.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Al-Zawra'a SC
„Al-Zawra'a Sporting Club“ – Irako futbolo klubas iš Bagdado.
Istorija
Klubas įkurtas 1969 m.
Gintė Damušytė
Gintė Bernadeta Damušytė-Damušis (g. 1956 m. balandžio 25 d. Klyvlendas, Ohajo valstija, JAV) – Lietuvos visuomenės veikėja, diplomatė, Lietuvos ambasadorė Danijoje ir Islandijos Respublikai (nuo 2016 m. rugpjūčio 12 d.).
Biografija
Tėvas Adolfas Damušis. 1973 m. baigė lituanistinę mokyklą Detroite, 1975 m. baigė vokiečių kalbos kursus Gėtės institute (Vokietija), 1979 m. – istoriją ir politologiją Veino universitete Detroite, gaudama politinių mokslų ir istorijos bakalauro diplomą.
Nuo 1983 m. žurnalų „Bridges“ ir nuo 1984 m. „The Observer“ redakcijų bendradarbė. 1979–1991 m. dirbo Lietuvių informacijos centro direktorė, redagavo to centro leidžiamą biuletenį. 1979–1991 m. Lietuvių katalikų religinės šalpos reikalų vedėjo pavaduotoja, nuo 1992 m. jos tarybos direktorė. Koordinavo Lietuvos Katalikų bažnyčios ir politinių kalinių šelpimą, vertė pogrindžio spaudą. 1979–1983 m. Pasaulio lietuvių jaunimo sąjungos valdybos pirmininkė, JAV lietuvių bendruomenės tarybos narė. 1983–1988 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės (PLB) visuomenės reikalų komisijos valdybos pirmininkė. . 2008 m. gegužės 28 d. perdavė savo tėvo prof. Adolfo Damušio ar­chyvą VDU Išeivijos institutui.
1991–1996 m. dirbo Lietuvos misijoje prie Jungtinių Tautų. Nuo 1996 m. delegacijos prie Europos Saugumo ir Bendradarbiavimo Organizacijos vadovė (Vienoje), nuo 1997 m. Lietuvos Respublikos ambasados Austrijoje patarėja, 1998 m. – laikinoji reikalų patikėtinė, 1998–2001 m. Lietuvos Respublikos ambasadorė Austrijoje, 1999–2001 m. taip pat ir Slovakijai, 2000–2001 m. dar ir Kroatijai. Nuo 2001 m. Lietuvos ambasadorė prie NATO, 2006–2008 m. – Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos ambasadorė ypatingiems pavedimams, Lietuvos paramos Afganistanui koordinatorė.
2008 - 2012 m. – Lietuvos ambasadorė Kanadoje, vėliau - URM ambasadorė ypatingiems pavedimams, atsakinga už ryšius su užsienio lietuviais, 2013-2016 m. - Lietuvos URM Užsienio lietuvių departamento direktorė.
Nuo 2016 m. rugpjūčio 12 d. - Lietuvos ambasadorė Danijoje ir Islandijos Respublikai. . Ja buvo iki 2021 m. lapkričio vidurio.
Amazonijos arena
Arena da Amazônia – futbolo stadionas, esantis Manause, Brazilijoje. Stadionas buvo statomas Brazilijoje vykusiam 2014 m. FIFA pasaulio čempionatui. Stadionas pradėtas statyti 2011 m. rugsėjo mėn.
Stasys Bočkus
Biografija
1969 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1999 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Nuo 1973 m. KPI (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, nuo 1995 m. Metalų technologijos katedros vedėjas; nuo 2000 m. profesorius. Lietuvos standartizacijos departamento Liejininkystės komiteto pirmininkas.
Sukūrė sudėtingo profilio ketaus ruošinių liejimo technologiją.
Aleksandrijos herbas (Skuodas)
Aleksandrijos herbas – Aleksandrijos kaimo (Skuodo raj.) heraldinis atributas. Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Aprašas
Sidabriniame skydo lauke iš žalios papėdės išauga dvi viena į kitą viršūnėmis ir šakomis palinkusios žalios liepos, suformuodamos A raidę – miestelio pavadinimo pirmąją raidę.
Istorija
Buvo svarstyti keli galimi herbo variantai: Kadangi pirmieji du apylinkės objektai yra atokiau nuo kaimo, pasirinktas paskutinis variantas, nutarus herbe pavaizduoti dvi viena į kitą palinkusias žalias liepas. Pasiūlyta tokia jų kompozicija skyde, kad jos primintų liepų alėjos pradžią ir sudarytų A raidę. Ji rodytų Aleksandriją ir galėtų būti priskirta „kalbančiųjų“ simbolių grupei. Aleksandrijos herbas Lietuvos heraldikos komisijos buvo aprobuotas 2011 m. vasario 24 d. (komisijos posėdžio protokolas Nr. 6K–3 (419)). Herbą LR Prezidentė patvirtino dekretu 2011 m. kovo 29 d. (protokolas Nr. 1K-647).
Rinkos sutrikimas
Rinkos yda – terminas, ekonomistų naudojamas nusakyti padėčiai, kuomet prekių ar paslaugų paskirstymas pagal rinkos dėsnius nėra efektyvus. Šis terminas pirmąkart pavartotas apie 1958 metus, bet pati idėja jau minima Anglijos filosofo Henry Sidgwick (1838–1900) darbuose. . Nuostata, jog rinka gali sutrikti, pagrindžia ir pateisina aktyvų valstybės kišimąsi į rinkos ekonomiką. Ekonomistai naudoja daugelį įvairių modelių, skirtų suprasti ir paaiškinti, kodėl galimi rinkos sutrikimai ir kokiomis priemonėmis šiuos sutrikimus būtų galima ištaisyti. Paprastai minimos monopolija, monopsonija, oligopolija bei kitos panašios priežastys.
Tačiau ne visi ekonomistai mano, jog rinkos sutrikimai iš tiesų galimi ar kad (jei galimi) valstybės kišimasis padeda juos ištaisyti
Musninkėliai
Musninkėliai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Musninkų.
Žmonių piebaldizmas
250px|miniatiūra|dešinėje|Balta plaukų sruoga – piebaldizmo požymis Piebaldizmas, keršystė – retas mendeliškai paveldimas autosominis požymis, melanocitų vystymosi sutrikimas. Būdingi požymiai yra įgimta baltų plaukų sruoga, odoje išsibarsčiusios silpnai pigmentuotos dėmelės ir trikampio formos depigmentuota dėmė kaktoje.
Piebaldizmas vizualiai primena dalinį albinizmą, tačiau šių reiškinių prigimtys skiriasi. Albinizmo atveju ląstelės negali sintetinti melanino, dėl to ne tik audiniai būna rausvi, o plaukai balti, bet būna sutrikusi ir rega dėl akių pigmentacijos nebuvimo. Piebaldizmo atveju akių pigmentacija normali.
Piebaldizmas siejamas su KIT bei SNAI2 genais.
Vankaremas
Vankaremas  – gyvenvietė Rusijoje, Čiukčių autonominėje apygardoje, Iultino rajone, Vankaremo kyšulyje, prie Čiukčių jūros ir Vankaremo upės žiočių. Žiemos keliu Vankaremas jungiasi su plentu Iultinas–Egvekinotas. Kartą per 2 mėnesius į gyvenvietę užsuka keleivinis sraigtasparnis.
Greta yra jūrų vėplių gulykla, lankosi baltieji lokiai. Yra senovinės gyvenvietės liekanos. Už 21 km yra buvusi troposferinė radiorelinė stotis „Agat“. Dauguma Vankaremo gyventojų – čiukčiai.
Istorija
Čiukčiai šią eskimų gyvenvietę, kuri, matyt, dėl epidemijos buvo apleista, pasiekė XVIII–XIX a. 1934 m. žiemą čia evakuota garlaivio „Čeliuskinas“ ekspedicija. Tais pačiais metais įkurta jūrinė hidrometeorologinė stotis.
Eglė Bogdanienė
Eglė Bogdanienė (g. 1962 m. rugpjūčio 1 d. Vilnius) – Lietuvos dailininkė tekstilininkė.
Biografija
1985 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojai J. Balčikonis, V. Daujotas, M. Šimelis, J. Urbienė.
Nuo 1991 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytoja, nuo 2002 m. Tekstilės katedros vedėja.
Kūryba
Sukūrė tekstilės kompozicijų gobeleno, veltinio, mišria technika. Gobelenai („Architektūros motyvai“ 1987 m., „Dviejų dalių kompozicija“ 1992 m.) kruopščiai išausti, subtilių spalvų. Tradicinės raiškos priemonės ir medžiagos derinamos su netradicinėmis – popieriumi, fotografijomis („Trys nereikalingi daiktai“ 1992 m.). Vėlesnieji kūriniai eksperimentiniai, sukomponuoti iš netekstilinių medžiagų, pvz., kavos miltelių („Skanaus“ 1998 m., „Kavos staltiesė“ 2001 m.).
Nuo 1986 m. dalyvauja dailės parodose Lietuvoje ir užsienio šalyse. 1998 m. surengė I tarptautinį veltinio simpoziumą Anykščiuose.
Puerto Riko geografija
thumb|right|230px|Puerto Rikas - sala tarp [[Karibų jūra|Karibų jūros ir Atlanto vandenyno]] thumb|right|230px|Puerto Riko salos vaizdas iš kosmoso Puerto Riko geografija apima salyną, esantį tarp Karibų jūros ir šiaurės Atlanto vandenyno, į rytus nuo Dominikos Respublikos ir į vakarus nuo Virdžinijos salų. Pagrindinė Puerto Riko sala yra mažiausia ir labiausiai nutolusi į rytus Didžiųjų Antilų salyne. Įvairios mažesnės salos sudaro likusią salyno dalį, iš kurių tik dvi Culebra ir Vieques buvo neseniai apgyvendintos. Mona yra negyvenama didžiąją laiko dalį per metus, išskyrus Puerto Riko natūralių išteklių departamento darbuotojus.
Pagrindinė sala yra apie 100 km ilgio ir 60 km pločio. Kraštovaizdis kalnuotas kartu su dideliais pakrančių plotais šiaurės ir pietų salos regionuose. Pagrindinis kalnų masyvas pavadintas La Cordillera Central (Centrinis masyvas). Aukšiausias taškas Cerro de Punta (1338 metrų virš jūros lygio) taip pat yra šiuose kalnuose. Dar viena svarbi viršūnė yra El Yunque, esanti Sierra de Luquillo kalnuose Karibų nacionaliniame miške (1065 m). Sostinė, San Chuanas, išsidėsčiusi pagrindinės salos šiaurinėje pakrantėje.
Fizinė geografija
Puerto Riko salynas išsidėstęs tarp Karibų jūros ir šiaurės Atlanto vandenyno, į rytus nuo Dominikos Respublikos ir į vakarus nuo Virdžinijos salų. Būdamas šiaurės rytų Karibų jūroje, buvo raktas į ispanų imperiją nuo ankstyvojo Naujojo Pasaulio tyrinėjimo, užkariavimo ir kolonizacijos.
thumb|left|250px|Puerto Riko geografija Topografiškai pagrindinė sala yra padalinta į tris pagrindinius regionus: kalnuotas regionas, į kurį įeina Cordillera Central, Sierra de Luquillo Mountains, Sierra de Cayey ir Sierra Bermeja kalnų masyvai, pakrančių lygumos ir šiaurės karstiniai regionai. Cordillera Central nusidriekia per visą salą, padalindama ją į šiaurinį ir pietinį regionus.
Culebra salynas, esantis į rytus nuo Puerto Riko, į šiaurę nuo Vieques ir į vakarus nuo Virdžinijos salų, susideda iš pagrindinės Culebra salos ir 28 negyvenamų salelių. Daugiausiai kalnuota Culebra sala turi žymius paplūdimius.
Klimatas
Būdama tropikuose, vidutinė 26 °C temperatūra Puerto Riko saloje išsilaiko visus metus. Sezonai staigiai nesikeičia. Pietuose temperatūra paprastai keliais laipsniais aukštesnė negu šiaurinėje dalyje. Centrinėje kalnuotoje salos dalyje temperatūra visada žemesnė negu likusiusiose salos dalyse. Sausasis sezonas tęsiasi nuo lapkričio iki gegužės, drėgnasis sezonas sutampa su Atlanto uraganų sezonu nuo birželio iki lapkričio.
Upės ir ežerai
Puerto Rikas turi 17 ežerų (nė vienas iš jų nėra natūralus) ir daugiau kaip 50 upių. Dauguma šių upių gimsta Puerto Riko Centriniuose Kordiljeruose. Upės šiaurinėje salos dalyje yra ilgesnės ir vandeningesnės negu pietinėje. Pietinė dalis yra sausesnė ir karštesnė negu šiaurinė.
Flora ir fauna
1998 metais buvo atrastos 239 augalų, 16 paukščių ir 39 varliagyvių/roplių endeminės Puerto Riko salyno rūšys. Dauguma iš jų (234, 12 ir 33 atitinkamai) randamos pagrindinėje saloje. Labiausiai žinomos endeminės rūšys yra Puerto Riko pasididžiavimo simbolis Coquí – mažos varlės, lengvai atpažįstamos pagal garsą, iš kurio kilo jų vardas. Nacionaliniame Karibų miške, kuris yra tropinis ir subtropinis drėgnasis plačialapis atogrąžų miškas, gyvena dauguma (13 iš 16) coquí rūšių. Miškas taip pat yra namai daugiau nei 240 augalų rūšių, 26 iš kurių endeminės ir 50 paukščių rūšių, iš kurių viena įtraukta į pirmąjį nykstančių rūšių sąrašo dešimtuką pasaulyje.
Vairauodegės peiliažuvės
Vairauodegės peiliažuvės (Apteronotidae) – elektražuvių (Gymnotiformes) būrio kaulinių žuvų šeima. Paplitusios Pietų Amerikos gėluose vandenyse.
Šeimoje yra 13 genčių, apie 47 rūšys.
Sikariškiai (Inturkė)
Sikariškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Inturkės.
Istorija
Kaimas minimas 1692 m. Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje Sicorkiszki.
Seru Epenisa Cakobau
thumb|150px Seru Epenisa Cakobau (1815 m. – 1883 m.) buvo Fidžio valdovas ir karvedys, kuris suvienijo šalį sutelkdamas bekariaujančias gentis po savo vėliava. Cakobau buvo tituluojamas Tui Viti (Fidžio karaliumi) nuo 1871 m. birželio 5 d. iki 1874 m. spalio 10 d., kol šalis buvo perduota Jungtinės Karalystės valdovei karalienei Viktorijai
Bau vyko daug pasipriešinimo kovų, kurios truko beveik 100 metų ir to rezultatas buvo Seru tėvo, karvedžio Tanoa Visawaqa tremtis XIX a. pr., po to, kai jis kartu su savo kariais nužudė Bau vadą Vuaniivi Ratu Raiwalui netoli Vanuabalavu ir įvykdė kitas žmogžudystes bei represijas. Tėvo tremties laikotarpiu Seru buvo leista pasilikti Bau. Jis gavo valdžią surengdamas sąmokslą prieš Lasakau žmones ir nuversdamas Roko Tui Bau Vuani-ivi klaną, kuriam vadovavo Ratu Ravulo Vakayaliyalo 1837 m.; tada grąžino savo tėvą, kaip vadovaujantį Bau karvedį. Seru buvo suteiktas vardas „Šimtakojis“ arba Fidži kalba „Cikinovu“, nes jis „judėjo lėtai ir smogė skaudžiai“, o vėliau jis buvo vadinamas „Cakobau“ arba „Bau naikintoju“, dėl to, kad jis sunaikino tai, kas buvo Bau ir pastatė naują Bau, kuriam vadovavo karvedys. Paskutinis trumpas vadų maištas prieš karaliaus Seru valdymą buvo Kaba mūšis (tai kaimas, esantis Bau Tikina netoli Bau salos), maištą sustabdė karalius Seru padedant Tongos karaliui. Neseniai su religiniu užsidegimu priėmęs krikščionybę mūšio lauke, Ratu Seru atleido visiems belaisviams, kurie seniau būtų pažeminti, nužudyti ir suvalgyti ceremonijos metu.
Cakobau pradėjo kaip Bau salos valdovas – šį titulą paveldėjo iš savo tėvo, Tanoa Visawaqa, 1852 m. gruodžio 10 d. Kadangi Bau valdovas turėjo siuzerenitetą visam Fidžiui, Cakobau tapo faktiniu visos šalies valdovu. Tokia situacija buvo nepriimtina kitiems genčių vadams, kurie laikė jį „pirmuoju tarp lygių“. Dėl tokio požiūrio Cakobau užtruko 19 metų kariaudamas su įvairiomis gentimis, kol galiausiai suvienijo šalį po savo vėliava. 1865 m. buvo įsteigta Nepriklausomų Viti Karalysčių Konfederacija, kurios Asamblėjos pirmininku tapo Cakobau. Po dvejų metų konfederacija skilo į Bau karalystę, kurią valdė Cakobau, ir Lau konfederaciją. Užsitikrinęs Fidžio gyventojų iš kitų šalių paramą, 1871 m. jis pagaliau sukūrė vieningą Fidžio karalystę su sostine Levukoje. Cakobau nusprendė pasirinkti konstitucinę monarchiją kaip valdymo būdą. Pirmasis parlamentas buvo sušauktas tų pačių metų lapkritį. Ir parlamente, ir vyriausybėje dominavo užsieniečiai.
JAV vyriausybė pripažino Cakobau kaip suvienyto Fidžio karalių daug anksčiau nei tai padarė genčių vadai pačiame Fidžyje. Tai padėjo karaliui iš pradžių, tačiau vėliau atsirado nepageidaujamų pasekmių. JAV vyriausybė laikė jį atsakingu už Džono Brauno Viljamo, Amerikos konsulo namų padegimą 1849 m. ir pareikalavo 44000 dolerių kompensacijos. Nesugebėdamas jos sumokėti ir bijodamas JAV invazijos bei okupacijos, Cakobau nusprendė perleisti salas Jungtinei Karalystei. Vienas iš jo motyvų buvo galimybė, kad Britų imperija atneš civilizaciją ir krikščionybę į Fidžį. Cakobau, buvęs kanibalas, atsivertė į krikščionybę 1854 m. Jis išlaikė Bau valdovo titulą iki pat mirties 1883 m.
Cakobau vardas yra gerbiamas dabartiniame Fidžyje, kadangi dauguma šalies lyderių buvo tiesioginiai Cakobau palikuonys. Jo proanūkis Seras Džordžas Cakobau buvo pirmasis Fidžio gubernatorius (1973–1983), gimęs salose. Kitas palikuonis, Epeli Nailatikau, yra dabartinis Fidžio atstovų rūmų pirmininkas. Kamisese Mara, vienas dabartinio Fidžio įkūrėjų, taip pat yra Cakobau palikuonis. Daugybė Cakobau palikuonių yra Fidžio politinio, akademinio ir karinio elito nariai.
Musteikiai (Sudeikiai)
Musteikiai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Sudeikių.
Dzeržinskas
Dzeržinsku vadinami miestai:
Ksantochromizmas
thumb|right|250px|Ceratophrys ornata ksantochromistė thumb|right|250px|[[Karališkasis pitonas ksantochromistas]] Ksantochromizmas, ksantochroizmas , ksantizmas  – nebūdingai geltona gyvūno pigmentacija. Dažnai susijusi su būdingų raudonų pigmentų nebuvimu ir jų pakeitimu geltonais pigmentais. To priežastis paprastai genetinė, bet gali būti ir specifinė mityba.
Ksantochromizmui priešingas reiškinys, kai organizme visiškai nėra geltonų pigmentų, vadinamas aksantizmu.
Mechanizmas
Ksantochromizmo priežastis gali būti tiek geltonų pigmentų perteklius gyvūno kūno dangoje, tiek melanino stygius. Stingant melanino gyvūno dangai spalvą suteikia kiti, iki tol melanino maskuoti pigmentai. Antrasis ksantochromizmo variantas yra albinizmo atmaina. Antrasis atvejis neįmanomas žinduoliams (jų kūno spalvos sudaryme karotinoidai ir pteridinai nedalyvauja), bet būdingas žuvims, varliagyviams, ropliams ir paukščiams.
Įvairovė
Kornelio universitete atlikti neįprastos spalvos paukščių, lankiusių lesyklas, tyrimai parodė, kad tik 4% jų buvo ksantochromistai (albinosai sudarė 76%).
Paukščiai su genetiškai lemtu ksantochromizmu, ypač specialiai veisiami kai kurių papūgų rūšių mutantai, vadinami lutino. Laukiniai individai ksantochromistai buvo aptikti tokiose rūšyse kaip geltonoji kielė, žalioji pečialinda, gelsvauodegis krūminukas Setophaga tigrina, raudonkrūtis didžiasnapis kardinolas, svilikas Coccothraustes vespertinus, karolininis tamsianugaris genys, žalsvoji piranga, paprastasis kardinolas, didysis margasis genys, paprastoji nendrinukė siuvėja, raudonkrūtė giedančioji medšarkė.
Mergelės Akelės (10030384)
left|120px
Mergelės Akelės – ežeras Lietuvoje, Varėnos rajone, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Merkinės, į šiaurę nuo kelio. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,24 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 103,8 m. Vakarinis krantas aukštas. Ežerą supa Laporaiščių miškas, tik pietvakarinėje pakrantėje plyti pievos. Iš netoliese į šiaurę telkšančio didesnio dar vieno Mergelės Akelių ežero įteka Stangės upelis ir pietuose išteka Nemuno link.
Atotampa
thumb|right|250px|Jugoslaviška mina PMM su atotampa Atotampa – įtempta viela ar virvė, vienu galu pririšta prie mechaninio sprogdiklio, naudojama kaip minos jutiklis. Kareiviui užkliuvus už atotampos mechaninis sprogdiklis susprogdina miną. Atotampos plačiai naudojamos iš granatų darant improvizuotas minas.
Atotampos paprastai naudojamos su skeveldrinėmis priešpėstinėmis minomis bei su signalinėmis minomis. Atotampos labai padidina tokių minų efektyvumą. Kartais naudojamas ir su fugasinėmis minomis.
JAV kareiviai minų atotampoms aptikti kartais naudoja aerozolines virvutes, kurios išpurškiamos įtartiname plote. Jei aerozolinė virvutė nugula ant žemės, toje vietoje atotampų nėra. O jei atotampa yra, tenai virvutė būna pakilusi aukštyn, tačiau susprogdinti minos negali, nes yra labai lengva. Taip aerozolines virvutes JAV kareiviai naudoja Irake.
Pagaluonė I
Pagaluonė I – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 18 km į rytus nuo Suginčių, prie Galuonio ežero.
Istorija
Žinomas nuo 1744 m.
Velviečiai
Velviečiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 30 km į šiaurę nuo Šiaulių, į rytus nuo kelio Šakyna–Žvelgaičiai.
Istorija
Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Piktuižių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Šakynos valsčiui, nuo 1920 m. Gruzdžių valsčiaus Mimaičių seniūnijai, nuo 1950 m. – Šakynos apylinkės kaimas. 1950–1990 m. kaimas priklausė Šakynos tarybiniam ūkiui.
Gyventojai
1923 m. surašymo metu kaime buvo 5 ūkiai.
Nikojos įlanka
thumb|250px|Įlankos palydovinė nuotrauka
Nikojos įlanka  – Ramiojo vandenyno įlanka, įsiterpusi ties šiaurės vakariniais Kosta Rikos krantais. Nuo vandenyno atskirta Nikojos pusiasaliu. Nusidriekusi iš pietryčių į šiaurės vakarus 90 km, plotis – 15-50 km. Pietinę ribą žymi linija, jungianti Blanko ir Chudijaso kyšulius.
Įlankoje yra nemažai nedidelių salų: Čira, Venadas, Kabaljas, San Lukasas, Tortuga, Sedrosas, Bechuka ir Pan de Asukaras. Į Nikojos įlanką įteka Tempiskės ir Grande de Tarkoleso upės. Įlankos pakrantės – populiari poilsio vieta. Svarbiausi uostai – Puntarenasas ir Kaldera.
Anadyris (miestas)
Anadyris  – miestas šiaurės rytų Rusijoje, uostas prie Beringo jūros Anadyrio įlankos, netoli Anadyrio upės žiočių. Čiukčių autonominės apygardos sostinė. 11,8 tūkst. gyventojų (2010 m.).
Paplitusi žvejyba ir žuvies apdirbimas. Apylinkėse išgaunamas auksas, akmens anglys. Yra oro uostas, muziejus, biblioteka.
Istorija
thumb|left|240px|Padidinto pravažumo sunkvežimis-autobusas Anadyryje thumb|left|240px|Anadyris iš jūros pusės
Anadyris susiformavo iš 1889 m. įkurto Novo Marinsko posto. Miesto statusą įgijo 1965 m. sausio 12 d.
Malūnupiai
Malūnupiai arba Zadorožjė (, iki 1557 m. prūs. Malunapis, Malunipis, iki 1907 m. Malenuppen , nuo 1938 m. birželio 2 d. Gembern, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. Задорожье) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Krasnojarskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities Gudvalių valsčiaus kaimas. Priklausė Darkiemio parapijai. 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungti Gailbodai bei Otobergo (Ottoberg, 1905 m. buvo 54, 1910 m. – 52 gyventojai, 1946 m. pervadintas Nečajevu ) ir Šaumburgsfeldės (Schaumburgsfelde, 1905 m. buvo 25, 1910 m. – 24 gyventojai, 1946 m. pervadintas Stavropolskojė ) dvarai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Bagrationovo apylinkės kaimas.
Kaimas 1930 m. užėmė 271,3 ha žemės plotą, aukščiausia vieta – Simono kalnas, 122 m virš jūros lygio. 1930 m. atidaryta nauja pradžios mokykla.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Karalienė našlė
Karalienė našlė – titulas, kurį paprastai gauna karalienė mirusio karaliaus našlė. Karalienė našlė būdama karalienė neturi valdžios, negauna jos ir po vyro mirties, gaudama karalienės našlės titulą. Išimtis – jei ji tampa savo sūnaus (ar dukters) regente.
Artimas titulas yra karalienė motina. Karalienė motina būna karalienė našlė, kuri kartu yra dabartinio karaliaus ar valdančios karalienės motina. Karalienė našlė netampa karaliene motina, jei sostą paveldi ne jos sūnus ar dukra, o kitas žmogus, pavyzdžiui, mirusio karaliaus jaunesnysis brolis.
Ne visada karaliaus ar valdančios karalienės motina yra karalienė našlė ar karalienė motina. Pvz., Didžiosios Britanijos karalienės Viktorijos motina Kento hercogienė nebuvo karalienė našlė, kadangi jos vyras nebuvo karalius, jis buvo Kento hercogas. Panašiai Didžiosios Britanijos karaliaus Jurgio III motina Sachseno ir Gotos (Sachsen-Gotha) princesė Augusta irgi niekada nebuvo karalienė našlė, kadangi jos vyras Velso princas Frederikas nebuvo karalius, ji gyvenimo pabaigoje buvo Velso princesė našlė.
Vienu metu karalystėje gali būti motina karalienė ir kelios karalienės našlės. Taip buvo Didžiojoje Britanijoje nuo 1952 m. vasario 6 d. (Elžbietos II karūnavimas) iki 1953 m. kovo 24 d., kai mirė jos senelė iš tėvo pusės. Tuo metu Didžioji Britanija turėjo tris karalienes:
Vankuveris (JAV)
Vankuveris  – miestas Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurės vakaruose, Vašingtono valstijoje, šiaurinis Portlando priemiestis. Jūrinis uostas prie Kolumbijos upės. Medienos apdirbimo, popieriaus pramonė. Veikia Vašingtono universiteto filialas.
Rasinė sudėtis: 80,9 % – baltieji, 10,4 % – lotynoamerikiečiai, 5,0 % – azijiečiai, 2,9 % – juodaodžiai, po 1 % – indėnai ir Ramiojo vandenyno salų gyventojai, 4,3 % – kitų rasių, 4,8 % – mišrios kilmės.
thumb|left|250px|Fort Vankuverio muziejus
Istorija
Gyvenvietė įkurta činukų žemėse. Indėnai išmirė nuo ligų, o 1824 m. įkurtas Fort Vankuverio prekybinis taškas. 1855 m. pavadinimas pakeistas į Vankuverį, 1857 m. suteiktas miesto statusas. Veikė karinė bazė. 1917 m. tiltu sujungtas su Portlandu. 1937 m. Vankuveryje baigėsi rusų piloto Valerijaus Čkalovo kelionė iš TSRS į JAV per šiaurės ašigalį. Vėliau veikė aliuminio gamykla.
Elagabalas
Elagabalas (kitaip Heliogabalas,, tikras vardas Varius Avitus Bassus arba Markas Aurelijus Antoninas Varijus Avitas Basianas, 204–222 m. kovo 11 d. Romoje) – Severų dinastijos Romos imperatorius, valdęs 218–222 m.
Jis yra vienas iš prieštaringiausiai vertinamų Romos imperatorių. Savo valdymo metu skandalingai ignoravo Romos religinius ir seksualinius tabu.
Elagabalo vardas yra lotynizuota semitų dievybės El manifestacijos El-Gabal forma. Jis pakeitė Jupiterį, romėnų pantenono vyriausiąjį dievą, nauju dievu Deus Sol Invictus (lotyniškai – „Saulė, nenugalimas dievas“). Elagabalas vertė Romos valdžios aukščiausius narius dalyvauti paties vedamose religinėse apeigose Deus Sol Invictus garbei.