cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Steve Thull
Styvas Tulas (, g. ) – Liuksemburgo kariuomenės generolas. Nuo 2020 m. rugsėjo 29 d. jis yra Liuksemburgo ginkluotojų pajėgų vadas.
1987–1991 m. jis studijavo Briuselio karališkojoje karo mokykloje ir įgijo karininko laipsnį.
Styvas Tulas dalyvavo NATO misijoje Bosnijoje ir Hercegovinoje, Čade ir Centrinės Afrikos Respublikoje.
Tomiluvka
Tomiluvka – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Laičių.
Krasnaselskis
Krasnasèlskis (arba Krasnoselskis, ) – miesto tipo gyvenvietė vakarų Baltarusijoje, 12 km į šiaurę nuo Valkavisko.
Istorija
Minimas LDK laikais 1569 m., priklausė Naugarduko vaivadijai. Carmečiu buvo Rosės valsčiuje. Dabartinė gyvenvietė įkurta XX a. pradžioje prie cemento gamyklos. 1958 m. tapo darbininkų gyvenviete, 1968 m. – miesto tipo gyvenviete.
Vienapiestė gudobelė
Vienapiestė gudobelė (Crataegus monogyna) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos gudobelės (Crataegus) genties krūmas.
Aukštis 5–14 m, laja tanki. Žievė rusvos spalvos su vertikaliais oranžiniais dryžiais. Jaunesni krūmai turi aštrius, 1-1,5 cm ilgio dyglius. Lapai 2–4 cm ilgio, tamsiai žali. Žydi gegužės pabaigoje-birželio pradžioje skydiniais žiedynais, kuriuos sudaro 5-25 balti žiedai. Būna pilnavidurių formų. Vaisius – 1 cm ilgio miltingas raudonas obuolėlis. Prinoksta vėlai rudenį ar žiemos pradžioje ir yra svarbus maistas paukščiams. Vienapiestės gudobelės kaip ir kitų gudobelių uogos naudojamos maistui, turi vaistinių savybių.
Šaltiniai
thumb|left|250px|Vienapiestės gudobelės vaisiai
Topeliškis
Topeliškis – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Zibalų.
Aūlas
thumb|right|Gimry aūlas ([[Dagestanas), kuriame gimė imamas Šamilis]] Aūlas  – kaimo gyvenvietė tiurkų kraštuose.
Aūlai Kaukaze ir Šiaurės Kaukaze
Kaukazo kalnuose, ypač Dagestane, aūlas būdavo įtvirtinta gyvenvietė. Namai paprastai būdavo statomi iš akmens kalno šlaite arba prie sienos, siekiant apsaugoti gyvenvietę nuo nelaukto užpuolimo. Namai paprastai būdavo dviaukščiai, išsidėstę pakopomis. Namai paprastai statomi fasadais į pietus, kad žiemą būtų išnaudojama Saulės šviesa ir būtų apsaugoti nuo šiaurinių vėjų. Dažnai aūlai būdavo toli nuo ganyklų bei vandens šaltinių. XIX a., kai Rusija kariavo Kaukaze, aūlai buvo sunkiai įveikiami gynybiniai punktai. Juos užimti paprastai pasisekdavo tik šturmuojant.
Šiaurės Kaukaze gyvenantys slavai tradiciškai aūlais vadina visas kaimiškas gyvenvietes, kuriose gyvena nekrikščionys. Pagal Rusijos gyvenviečių klasifikacijos sistemą OKATO aūlais vadinamos kaimiškos Adygėjos, Krasnodaro krašto ir Karačiajų Čerkesijos gyvenvietės, kuriuose gyvena adygai, abazinai ir nogajai. Kituose regionuose (pvz., Stavropolio krašte) tokie patys kaimai oficialiai vadinasi kaimais, nors kasdieninėje kalboje bei populiarioje spaudoje irgi vadinamos aūlais.
Aūlai Kazachstane ir Vidurinėje Azijoje
thumb|right|250px|Aūlas netoli Ašchabado Kazachstane, Vidurinės Azijos respublikose bei Baškirijoje aūlais vadino judrius gyventojus, kurie priklausomai nuo sezono keldavosi iš žieminių ganyklų vietovių kyšlau į vasarines ganymo vietas žailiau.
Aūlai dažniausiai išsidėstę netoli upių ar ežerų, šaltinių arba vietovėse, kur aukštas gruntinių vandenų lygis. Vidurinėje Azijoje aūlai labai panašūs į slavų sr finougrų tautų kaimus.
Istorija
Žodis aūlas yra tiurkiškos kilmės. Pradžioje aūlu buvo vadinama judri klajoklių stovykla, sudaryta iš kilnojamų jurtų. Kadangi tokiose klajoklių stovyklose paprastai gyvendavo vienos giminės atstovai, žodis aūlas kartu reiškia ir klajoklinę išplėstinę šeimą, kurią sudarė kelios kartos, ne tik tėvai ir vaikai, bet ir artimiausi jų giminaičiai.
Aūlą sudarydavo įvairus jurtų skaičius. Kiekvienoje jurtoje gyvendavo viena šeima (vyras, žmona, vaikai). Mažus aūlus sudarydavo 2–3 jurtos, didelius – iki kelių šimtų jurtų.
Klajoklių aūlai nebūdavo stabilus gyvenamasis vienetas; nuolat keisdavosi aūlų buvimo vieta, sudėtis, juos sudarančių jurtų skaičius. Jis priklausydavo nuo ekonominės ir politinės padėties, landšafto, žolės (kaip gyvulių pašaro) derliaus, orų, metų laiko, vandens kiekio ir kitų veiksnių.
Didžiojo tautų kraustymosi metu klajokliams hunams iš Altajaus įvairias Eurazijos tautas stumiant į vakarus, įvairios tautos maišėsi. Dėl to dalis Kaukazo ir Rytų Europos tautų tiurkėjo ir įgijo klajokliškų bruožų. Tačiau klajokliai taip pat perimdavo sėslų gyvenimo būdą ir maišėsi su vietiniais gyventojais. Dėl to žodį aūlas perėmė sėslūs Kaukazo gyventojai (nuolatinėse Kaukazo gyvenvietėse), kur tiurkų įtaka buvo labai didelė.
Kuršėnų politechnikos mokykla
miniatiūra|265px|right|Mokykla 2015 m.
VšĮ Kuršėnų politechnikos mokykla – valstybinė profesinio mokymo įstaiga, viešoji įstaiga, įsikūrusi Daugėlių g. 17, Kuršėnuose, Šiaulių rajone. Įstaigos kodas – 190087881. Mokyklos dalininkai – LR švietimo ir mokslo ministerija ir UAB „Vilraima“. Dėstoma lietuvių kalba.
Veikla
Mokykla vykdo profesinio (pirminio ir tęstinio) mokymo programas, kartu vykdoma ir vidurinio ugdymo programa, todėl įgyjama ne tik profesija, bet ir vidurinis išsilavinimas. Mokymo įstaiga turi licenciją įgyvendinti 29 pirminio profesinio mokymo programas, 48 darbo rinkos mokymo programas, 28 neformaliojo ugdymo programas. Nuo 2015 m. mokoma pagal 20 profesinio mokymo programų, kurių trukmė nuo 1 metų iki 3 metų.
Rengiami paslaugų sferos specialistai: virėjai, konditeriai, padavėjai ir barmenai, kirpėjai, prekybos įmonių vadybininko padėjėjai, pardavėjai, smulkiojo verslo organizatoriai, automobilių mechanikai, suvirintojai, staliai, baldžiai.
Mokykloje yra edukaciniai padaliniai: tolerancijos ugdymo centras, „B“ kategorijos vairuotojų rengimo mokykla, bibliotekos ir skaityklos informacinis centras, autoservisas, krepšinio klubas „Politechnika“.
2016 m. rugsėjo 1 d. mokykloje mokėsi 435 mokiniai, buvo suformuota 17 grupių. Dirbo 51 pedagogas: 22 bendrojo ugdymo ir 24 profesijos mokytojai, socialinis pedagogas, 2 psichologai, bendrabučio auklėtojas, vairavimo instruktorius.
Istorija
Mokykla pastatyta 1973 m. 2007 m. įregistruota viešoji įstaiga Kuršėnų politechnikos mokykla. 2008 m., pirmojoje iš Šiaulių apskrities profesinių mokyklų, akredituota vidurinio ugdymo programa, įsteigtas gimnazijos skyrius.
Škotijos futbolo varžybos 2023–2024 m.
Škotijos futbolo varžybos 2023–2024 m.
Navajelnia
Navajèlnia (arba Novojelnia, ) – miesto tipo gyvenvietė vakarų Baltarusijoje, 13 km į rytus nuo Zietelos. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas Slanimo apskrities Dvarčiaus valsčiuje, čia veikė pašto stotis, telegrafas,
Ott Tänak
Ott Tänak (g. 1987 m. spalio 15 d. Saremoje, Estijoje) – Estijos ralio lenktynininkas, 2019 m. Pasaulio ralio čempionato nugalėtojas. Nuo 2023 m. WRC sezono atstovauja „M-Sport World Rally Team“ komandai ir vairuoja Ford Puma Rally1 automobilį.
WRC rezultatai
* Sezonas dar vyksta.
Saulės sistemos tyrimai ir atradimai
Nuo senovės iki XVII a.
Nuo senovės žmonėms buvo žinomi plika akimi matomi dangaus kūnai: Saulė, Mėnulis ir penkios planetos (Merkurijus, Venera, Marsas, Jupiteris ir Saturnas). Pirmieji nusakyti Saulės sistemos kūnų judėjimą matematiniais skaičiavimais I tūkst. pr. m. e. bandė babiloniečiai. Tai babiloniečių žyniams buvo reikalinga dėl religinių priežasčių ir II a. pr. m. e. jie pasiekė gana tikslaus numatymo: jų apskaičiuota žvaigždinių metų trukmė skyrėsi tik 6 minutėmis nuo tikrosios vertės, Jupiterio žvaigždiniai metai ir sinodinis periodas apskaičiuoti 0,01 % nukrypimu nuo tikrųjų verčių. Pitagoro (apie 550−500 m. pr. m. e.) mokiniai, manoma, pirmieji pradėjo tikėti Žemę esant sfera ir kad planetos sukasi atskiromis orbitomis, pasvirusiomis į dangaus pusiaują. Pitagoriečiai tikėjo, kad Žemė nesisuka ir yra apsupta skirtingais greičiais besisukančių krištolinių sferų, ant kurių laikosi Saulė, Mėnulis ir kitos planetos. Hiketas Sirakūzietis (V a. pr. m. e.) pirmasis iškėlė mintį, kad Žemė sukasi aplink savo ašį ir yra visatos centre. Heraklidas Pontietis (IV a. pr. m. e.) iškėlė mintį, kad Merkurijus ir Venera sukasi aplink Saulę, kuri savo ruožtu sukasi aplink Žemę. Aristarchas (III a. pr. m. e.) pasiūlė heliocentrinį modelį, pagal kurį Saulė yra visatos centre, o planetos sukasi aplink ją tuo eiliškumu, kuris žinomas dabar. Aristarchas pirmasis apytiksliai teisingai įvertino atstumą tarp Žemės ir Mėnulio, nors vertindamas Žemės−Saulės atstumą labai suklydo.
Platonas (apie 427−347 m. pr. m. e.) buvo labai įtakingas filosofas, tačiau jo palaikytas geocentrinis modelis buvo klaidingas. Platono teigimu, dangaus kūnai turi būti apvalūs ir suktis apvaliomis orbitomis, bet tai kilo iš idealistinio jo tikėjimo apie apskritimo formos tobulumą. Platono mokinys Aristotelis (384−322 m. pr. m. e.) pasiūlė labai sudėtingą geocentrinę visatos teoriją, kuriai pagrįsti reikėjo 56 sferų. Jo daugelis numatymų nepasitvirtino ir, nepaisant filosofo autoriteto, šios teorijos buvo atmestos. Hiparchas (apie 185−120 m. pr. m. e.) pirmasis apskaičiavo lygiadienių precesiją ir pabandė paaiškinti, kodėl Saulės greitis ekliptikoje nėra vienodas. Anot jo, tai įmanoma, jei Žemė nėra Saulės orbitos centre. Hiparchas bandė apskaičiuoti, kiek Žemė yra nutolusi nuo centro, tačiau labai suklydo. Matematikas Apolonijas Pergietis (apie 265−190 m. pr. m. e.) tikriausiai pirmasis išnagrinėjo epiciklinio judėjimo savybes, kuo pasinaudojo vėliau gyvenęs Ptolemėjas (apie 100−170 m. e. m.). thumb|right|220px| Pagal Ptolemėjo modelį, išorinė planeta sukasi epiciklu apie deferento centrą CD taip, kad epiciklo centro CE kampinis greitis pastovus ekvanto E taško atžvilgiu) Pagal Ptolemėjo geocentrinį modelį, visos planetos ir Saulė sukasi apskritimais − epiciklais, kurių centrai sukasi apie apskritimo − deferento, centrą. Merkurijaus ir Veneros epiciklų centrai yra linijoje tarp Žemės ir Saulės, o išorinės planetos sukasi taip, kad jas ir jų epiciklų centrus jungiančios linijos visuomet yra lygiagrečios Žemės−Saulės linijai. Ši sistema buvo per paprasta paaiškinti kūnų judėjimą, todėl Ptolemėjas į ją įvedė įvairių modifikacijų: jis teigė, kad Mėnulio deferento centras yra Žemė, ir įvedė ekvantą − tašką, kurio atžvilgiu išorinių planetų epiciklo centro kampinis greitis atrodė esantis pastovus. Ekvantas buvo nutolęs nuo deferento centro tiek pat, kiek ir Žemė. Šia sistema Ptolemėjas teisingai numatė visų dangaus kūnų pozicijas, išskyrus Mėnulio ir Merkurijaus. Tikėdamas, kad nėra tarpų tarp planetų epiciklų, Ptolemėjas įvertino Saulės sistemos dydį esant 20 000 kartų didesniu nei Žemės skersmuo, kas atitiktų 120 mln. km. Tai žymiai per mažas įvertinimas, bet kartu − pirmas, parodęs, kokia didelė Saulės sistema gali būti.
Ptolemėjaus modelis buvo dominuojantis daugiau nei 1000 metų. Sirijoje gyvenęs Ibn al Šatiras (1304−1375) modifikavo Ptolemėjaus epiciklus ir panaikino ekvantą, tačiau paliko Žemę centre. Lenkų astronomo Mikalojaus Koperniko (1473−1543) heliocentrinė sistema buvo publikuota 1543 m. Pagal ją, visatos centre yra Saulė, o kitos planetos sukasi apie ją apskritimais, Mėnulis sukasi apie Žemę, o Žemė sukasi apie savo ašį. Ši teorija prieštaravo tuo metu Europoje įsigalėjusiam aristoteliškam požiūriui apie nesisukančią Žemę. 1577 m. danas Tichas Brahė (1564−1601) paneigė Aristotelio mintį, kad kometos priklauso Žemės atmosferai. 1588 m. jis įrodė, kad Aristotelio teiginys apie besisukančias krištolines sferas, ant kurių laikosi dangaus kūnai, yra klaidingas, nes tokiu atveju sfera, kuri tariamai neša Marsą, susidurtų su ta, kuri neša Saulę (apie Žemę), ko negali būti. Pagal T. Brahės modelį, planetos sukasi apie Saulę, o Saulė apie Žemę.
XVII a. atradimai
Johanesas Kepleris (1571−1630) vertino kūnų judėjimą remdamasis fizikiniais dėsniais. Pagal jį, Saulė veikia planetas jėga ir jei ji pranyktų, tuomet planetos nustotų judėti. J. Kepleris aiškino, kad dėl atstumo jėga mažėja, todėl planetos turėtų judėti skirtingais periodais. J. Kepleris keliavo pas T. Brahę susipažinti su jo stebėjimais, skaičiavo Marso orbitą. 1609 m. jis publikavo savo teoriją veikale Astronomia Nova. Pagal ją, planetos sukasi aplink Saulę, tačiau Saulė nėra sukimosi centre. T. y. J. Kepleris grąžino ekvantą, prieš tai atmestą Koperniko, bet jis niekaip negalėjo privesti Marso orbitos prie apskritimo, ar kad ir suploto apskritimo, net ir su ekvantu. Jis pabandė pritaikyti elipsės formą ir ji atitiko Marso orbitą. Pagal J. Keplerį, planetų apskritiminį judėjimą sukūrė aplink savo ašį besisukančios Saulės iššaukti sūkuriai, o orbitas į elipses iškreipė Saulės magnetinės jėgos. Tuo J. Kepleris iškėlė svarbias idėjas apie Saulės sukimąsi ir dangaus kūnų magnetizmą. Iš pradžių J. Kepleris teigė, kad tik Marsas sukasi elipse, bet 1618−1621 m. publikuotame Epitome jis paskelbė, kad taip sukasi visos planetos, Mėnulis, o taip pat ir Jupiterio palydovai. Kūnų judėjimui paaiškinti jis išvedė formulę, kuri žinoma trečiojo Keplerio dėsnio pavadinimu − planetų periodų kvadratai proporcingi jų vidutinių atstumų nuo Saulės kūbams. thumb|right|200px| [[Galilėjas Galilėjus]]
1609 m. Galilėjas Galilėjus (1564−1642) sukonstravo pirmąjį teleskopą. Stebėdamas Mėnulį jis pastebėjo, kad terminatoriaus juosta slenka nelygiai ir iš to padarė išvadą, kad Mėnulyje yra kalnai ir slėniai, kas prieštaravo idealistiniam aristoteliškam rutulio modeliui. 1610 m. G. Galilėjus prie Jupiterio atrado 4 palydovus (Ganimedas, Kalista, Ijo ir Europa). 1610 m. pabaigoje jis pastebėjo Venerą turint fazes − tai buvo tikras įrodymas, kad Ptolemėjaus geocentrinis modelis yra klaidingas, o Koperniko heliocentrinis labiau tikėtinas. 1611 m. Johanas Fabricijus paskelbė, kad Saulės paviršiuje yra dėmės ir kad jos juda, kas buvo Saulės sukimosi apie savo ašį įrodymas − tai prieštaravo tikėjimui aristotelišku mokymu apie Saulės tobulą kūną. G. Galilėjus savo teorijoms ieškojo paramos katalikų bažnyčioje ir iš pradžių buvo vertintas palankiai, jį priėmė popiežius. Tačiau po to iš G. Galilėjaus buvo pareikalauta vertinti šias teorijas tik kaip hipotezes, ką mokslininkas atsisakė padaryti ir bandė ginčyti teologines tiesas. Jis buvo iššauktas į teismą ir 1633 m. priverstas atsisakyti savo pažiūrų ir likusius 9 gyvenimo metus praleido namų arešte. thumb|left|220px| J. Hevelijaus 1647 m. [[mėnlapis su pažymėtomis libracijos zonomis]] Tomas Hariotas (1560−1621) pirmasis pastebėjo tai, kas vadinama Mėnulio ilgumos libracija. G. Galilėjus pastebėjo platumos libraciją ir, nors jis galvojo, kad Mėnulis turi atmosferą, tačiau teigė, kad jame labai mažai vandens ir nėra debesų. Su to meto teleskopais nebuvo įmanoma įžvelgti daug Mėnulio detalių, tačiau tuo metu pasirodė daug mėnlapių, iš kurių 1647 m. pilniausią publikavo Johanesas Hevelijus. Amžiaus viduryje buvo žinoma, kad Mėnulyje yra daug kraterių. Robertas Hukas imitavo jų atsiradimą mesdamas apvalius kūnus į molio masę, bet nepagalvojo apie tokius kūnus kosmose. Kitu eksperimentu jis teigė, kad krateriai susidarė susmukus ir išsproginėjus karštos lavos burbulams. 1656 m. Kristianas Heigensas paskelbė, kad atrado pirmąjį Saturno palydovą Titaną. Po to Dž. D. Kasinis atrado dar keturis: Japetą (1671), Rėją (1672), Tetiją ir Dionę (abu 1684 m.). 1659 m. K. Heigensas paskelbė, kad anksčiau tariamai G. Galilėjaus pastebėti ir pranykę du Saturno palydovai iš tikro yra plonas žiedas apie planetą, šiek tiek pakrypęs į ekliptiką. 1675 m. Dž. Kasinis pastebėjo plyšį žiede, dabar vadinamą Kasinio plyšiu.
Tuo metu buvo vis dar palaikoma J. Keplerio mintis apie planetas judinančius sūkurius. Pavyzdžiui, Renė Dekartas teigė, kad tai „eterio“ sūkuriai. Izaokas Niutonas 1665 m. buvo išvedęs kūno judėjimo apskritimu dėsnį ir bandė jį pritaikyti planetų judėjimui, tačiau pirmieji skaičiavimai su Mėnulio judėjimu skyrėsi nuo realybės. Gravitacija tuo metu buvo žinoma, bet niekas negalvojo, kad ji galėtų veikti tolimu atstumu. 1684 m. I. Niutonas galutinai atmetė sūkurių idėją ir pradėjo dirbti ties visuotinės traukos teorija. Tam pasitarnavo 1680 m. stebėta kometa. Anksčiau buvo manoma, kad kometos skrieja tiesiai, o I. Niutonas 1686 m. įrodė, kad jų orbitos yra labai ištęstos elipsės arba parabolės formos. 1687 m. veikale Principia I. Niutonas paskelbė visuotinės gravitacijos teoriją, pagal kurią, visi dangaus kūnai veikia vienas kitą. 1672 m. jau buvo pastebėtas pusiaujinis Žemės išgaubtumas. Paėmęs teoretinį Žemės susiplojimo laipsnį ir įvertinęs Mėnulio ir Saulės poveikį I. Niutonas apskaičiavo, kad Žemės ašies precesija lygi 50  (iš tikro 50,3  ).
XVIII ir XIX a. atradimai
1781 m. kovo 13 d. Viljamas Heršelis (1738−1822) danguje pastebėjo objektą, kuris po kelių dienų aiškiai buvo pasislinkęs. V. Heršelis iš pradžių galvojo, kad tai kometa. Po kelių savaičių prisidėjus kitiems astronomams buvo nustatyta, kad objekto orbita yra artima apskritimui, taigi tai buvo planeta − Uranas. Po kelių metų V. Heršelis atrado pirmuosius Urano palydovus − Titaniją ir Oberoną. 1755 m. Imanuelis Kantas (1724−1805) paskelbė savo Saulės sistemos atsiradimo teoriją, pagal kurią, ji susidarė iš dujų debesies, kuris traukdamasis pradėjo suktis ir virto plokščiu disku. Vis greičiau sukantis diskui nuo jo atitrūko medžiagos masės, kurios ataušusios suformavo planetas. I. Kantas betgi sunkiai galėjo nusakyti mokslinį pagrindimą tokiai teorijai. Po 40 metų P. Laplasas pasiūlė panašų modelį, tik jis teigė, kad dujų debesis iš pat pradžių sukosi prieš pradėdamas trauktis. Planetų palydovai esą vėliau susidarė panašiai apie planetas, o Saturno žiedai negalėjo suformuoti palydovų, nes buvo per arti planetos. Ši teorija skambėjo logiškai, bet XIX a. pradėjo aiškėti, kad pradinis dujų debesis negalėjo įgauti tokio sukimosi momento, kad nuo jo atitrūktų dujų masės. thumb|right|180px| 1801 m. sausį [[Giuseppe Piazzi|Dž. Pjacis atrado nykštukinę planetą Cererą]] Daugelis astronomų domėjosi, kodėl tarp Marso ir Jupiterio yra didelis tuščias tarpas. 1766 m. J. D. Ticijus sukūrė skaičių seką, pagal kurią 2,8 AU atstumu nuo Saulės turėjo būti planeta. J. E. Bodė buvo įsitikinęs jos teisingumu ir paminėjo seką 1772 m. savo veikale. Niekas Ticijaus-Bodės sekai nesuteikė reikšmės, pakol nebuvo atrastas Uranas, kurio 18,9 AU atstumas buvo artimas sekos 19,6 AU atstumui. 1800 m. grupė astronomų, pasivadinusių „Dangaus policija“, pasiryžo surasti nežinomą planetą, bet jie buvo aplenkti italo Dž. Pjacio (1746−1826), kuris 1801 m. sausį atsitiktinai atrado tinkamą objektą, bet niekaip negalėjo rasti jam tinkamos orbitos ir galvojo, kad tai kometa. K. Gausas (1777−1855) išvystė naują orbitų skaičiavimo metodą ir 1801 m. lapkritį nustatė objekto, pavadinto Cerera, orbitą − tai buvo planeta, bet žymiai mažesnė už bet kurią kitą. 1802 m. H. Olbersas (1758−1840) panašiu atstumu nuo Saulės rado objektą Paladę. Ketvirtasis − Vesta, aptiktas 1807 m. Tik 1845 m. rastas penktasis srities objektas ir iki 1900 m. jau žinota apie 500 srities objektų − taip atrastas asteroidų žiedas tarp Marso ir Jupiterio.
XIX a. viduryje buvo pastebėtas Saulės dėmių pasirodymo periodiškumas (Saulės ciklas), buvo bandoma įžvelgti jų įtaką Žemės klimatui ir magnetosferai. 1858 m. R. Karingtonas pastebėjo, kad dėmės keičia vietą pagal platumas ir kitais metais pastebėjo, kad juda greičiau pusiaujyje, ką A. Sekis įvertino įrodymu, kad Saulė yra dujinis dangaus kūnas. R. Karingtonas taip pat pastebėjo Saulės žybsnį, po kurio sekė magnetinė audra Žemėje. 1860-ųjų pradžioje išradus spektroskopą astronomai galėjo nustatyti Saulės cheminę sudėtį iš atstumo studijuodami Fraunhoferio linijas. 1868 m. Saulės užtemimo metu jos vainike buvo aptiktas nežinotas iki tol elementas − helis. 1880-aisiais Dž. Skjaparelis patvirtino spėjimą, kad Merkurijaus sukimasis apie savo ašį yra sinchroninis, 1890-aisias su kitais nustatė, kad Veneros sukimasis taip pat sinchroninis su Saulės. thumb|left|240px| [[Giovanni Schiaparelli|Dž. Skjaparelio 1877−78 m. stebėjimų ortografiniai marsalapiai]] thumb|right|180px| 1846 m. rugsėjo 23 d. [[Johann Gottfried Galle |J. G. Galė su H. L. d'Are atrado Neptūno planetą pagal U. Leverjė skaičiavimus]]
Dar 1693 m. E. Halis pastebėjo, kad Mėnulio padėtis yra šiek tiek priekyje, nei rodo praeities Mėnulio užtemimų stebėjimai. 1787 m. P. Laplasas tai paaiškino kitų planetų įtaka, tačiau XIX a. viduryje jo skaičiavimai buvo patikrinti ir nustatyti nepakankamais. Šarlis Delonė pasiūlė hipotezę, kad Mėnulio pabėgimą lemia potvynių trintis, tačiau tuo metu trūko priemonių tai patikrinti. XIX a. viduryje astronomai tikėjo, kad Marse yra vienokio ar kitokio pobūdžio gyvybė. Dž. Skjaparelis po 1877 m. stebėjimų publikavo marsalapį, kuriame galima išskirti tai, kas pavadinta Marso kanalais. Buvo tikinčių, kad juos iškasti galėjo inteligentiškos būtybės marsiečiai drėkinimui. Taipogi, dėmesį kreipė Marso ašigalių ledo kepurės, kurios akivaizdžiai pranykdavo ir atsirasdavo. 1877 m. buvo atrasti Marso palydovai Fobas ir Deimas. 1870-aisiais aiškiai buvo išskirta Jupiterio Raudonoji dėmė. 1892 m. atrastas penktasis Jupiterio palydovas Amaltėja.
Nustačius teorinę Urano orbitą buvo pastebėta, kad planeta jos nesilaiko. Buvo iškelta hipotezė, kad Urano nuokrypį galima paaiškinti dar toliau esančia planeta, kuri, pagal Ticijaus-Bodės seką, turėtų būti 38,8 AU atstumu nuo Saulės. 1846 m. Urbenas Leverjė atliko teorinius nežinomos planetos orbitos skaičiavimus, pagal kuriuos paprašytas astronomas Johanas Galė su asistentu per valandą 1846 m. rugsėjo 23 d. atrado Neptūno planetą. Tikroji nustatyta Neptūno orbita išties gana stipriai skyrėsi tiek nuo U. Leverjė, tiek nuo panašius skaičiavimus atlikusio Dž. K. Adamso prognozių, tad jos atradimas buvo labiau laimingas atsitiktinumas. Nepraėjus nei mėnesiui Viljamas Laselis prie Neptūno atrado jo palydovą Tritoną. XIX a. buvo pastebėtas Leonidų ir Perseidų meteorų lietaus pasikartojimai. Buvo iškelta įvairių hipotezių iki 1867 m., kai K. Petersas susiejo Leonidus su Tempelio-Tutlio kometa ir kiek anksčiau Dž. Skjaparelis Perseidus susiejo su Svifto-Tatlio kometa.
XX a. pirmos pusės atradimai
Nuo seno buvo žinoma, kad Žemės gelmėse karšta ir skaičiavimai rodė, kad išsilydžiusi magma galėjo prasidėti jau 40 km gilyje. 1897 m. E. Vichertas iškėlė mintį, kad Žemė turi tankų metališką, daugiausiai iš geležies, branduolį, kuris apsuptas lengvesnių uolienų sluoksniu. 1914 m. B. Gutenbergas parodė, kad riba tarp mantijos ir branduolio yra 0,545 spindulio atstumu nuo Žemės centro. Kiek anksčiau A. Mohorovičičius, nagrinėdamas 1909 m. žemės drebėjimo Kroatijoje duomenis, atrado ribą tarp Žemė plutos ir mantijos. Vėliau nustatyta, kad ji svyruoja tarp 70 km gylio kalnuose ir 5 km gylio vandenynų dugne. XX a. viduryje daugelis mokslininkų manė, kad tik susidariusios planetos buvo karštos, 1949 m. H. Urėjus pasiūlė mintį, kad protoplanetinis ūkas buvo šaltas ir Žemė kaito nuo radioaktyviojo skilimo energijos, o vidinė konvekcija buvo iššaukta nugrimzdusios geležies. thumb|left|240px| [[Plutonas (nykštukinė planeta)|Plutonas („New Horizons“ 2015 m. nuotrauka) buvo aptiktas K. Tombo 1930 m. vasarį]] Atradus Neptūną buvo spekuliuojama, kad dar toliau gali būti kitų Saulės sistemos planetų. Neptūnas danguje judėjo ypač lėtai, todėl jo orbitos analizę buvo sunku padaryti. Astronomai išanalizavo Urano orbitą ir rado neatitikimų nuo teorinio modelio, pagal tai skaičiavo nežinomos planetos masę ir kelią. 1930 m. vasarį Klaidas Tombas atrado planetą − Plutoną, Lovelo observatorijoje. Rasta planeta buvo žymiai mažesnė nei prognozuota. P. Lovelas tikėjo ją būsiant 6,6 kart masyvesnę nei Žemė, o atrastosios masė įvertinta 0,7 Žemės masės (iš tikro 0,002 MŽ). Toks mažas kūnas niekaip negalėjo paveikti Urano orbitos ir iškelta hipotezė apie planetą X dar tolimesnėje orbitoje, tačiau ji iki šiol nerasta. 2003 m. atradus Eridę ir po to dar kelis panašius kūnus, skriejančius toliau už Neptūno orbitos, Plutonas priskirtas nykštukinių planetų kategorijai. Bendrai, tolimesni už Neptūną kūnai vadinami transneptūniniais objektais.
1925 m. Secilija Pein teorizavo, kad žvaigždė s daugiausiai sudarytos iš vandenilio ir helio. Ši idėja iš pradžių buvo atmesta, bet greitai pripažinta tiek Saulei, tiek kitoms žvaigždėms. Ja pasiremdamas 1935 m. A. Edingtonas apskaičiavo Saulės centro temperatūrą, lygią 19 mln. kelvinų (anksčiau jis manė, kad ji yra 39 mln. K). Tuo metu nebuvo žinomi mechanizmai, kaip tokia temperatūra gali susidaryti. 1938 m. Č. Kričfyldas pasiūlė energijos išsiskyrimo modelį, pagal kurį, aukštose temperatūrose vyksta protonų grandininiai susidūrimai tarpusavyje, todėl susidaro helis. H. Betė pritarė šiai idėjai, tačiau lygiagrečiai nagrinėjo alternatyvų mechanizmą, pagal kurį, anglis dalyvauja kaip katalizatorius vandeniliui virstant į helį. K. fon Vaiczėkeris nepriklausomai išvedė panašią teoriją. Proceso eiga priklausė nuo temperatūros ir tik 1950-aisiais įsitikinta, kad Saulėje dominuoja protonas-protonas susidūrimo reakcijos. Buvo manoma, kad Saulės temperatūra mažėja nuo centro link vainiko, tačiau mįslių sukėlė vainiko spektro Fraunhoferio linija, kuri neturėjo atitikmens tarp cheminių elementų, todėl buvo manoma, kad tai nežinomo elemento požymis. 1934 m. Valteris Grotrianas išanalizavo Saulės vainiko spektrą ir įvertino jo temperatūrą esant 350 000 K. Po kelių metų išanalizavęs linijas Bengtas Edlenas padarė išvadą, kad jos rodo labai jonizuotus geležies, kalcio ir nikelio atomus, kurie galėjo susidaryti 2 mln. K temperatūroje, o neatpažinta linija priklauso geležies jonams. Iki šiol nėra aišku, kodėl taip yra, nes Saulės fotosferos temperatūra yra tik 6000 K. thumb|right|200px| [[Saulės žybsnis ultravioletinėje šviesoje, užfiksuotas iš Fermio kosminio teleskopo 2012 metais]] 1908 m. Dž. E. Heilas ir V. Adamsas pastebėjo, kad kai kurios Saulės nuotraukos demonstravo požymius, būdingus geležies intarpams magnetiniame lauke. Dž. E. Heilas papildomai studijavo Saulės dėmių spektrą ir nustatė, kad toks nuotraukų vaizdas susidarė dėl Zemano efekto magnetiniame lauke, kurio stiprumas siekė 3000 Gs. Taip nustatyta, kad Saulės dėmės yra aukšto stiprumo magnetiniai laukai. Dž. E. Heilas nustatė, kad Saulės dėmės pasirodo poromis ir didžiosios dėmės poliariškumas yra skirtingas Saulės pusrutuliuose. Didžioji dėmė pakeisdavo savo poliariškumą Saulės ciklo minimume. 1913 m. nustatyta, kad pereinant didžiajai dėmei Saulės pusiaują Žemėje iššaukiama magnetinė audra. Dar didesnės audros kyla įvykus Saulės žybsniams, o taip pat 1927 m. nustatyta, kad mažesnės audros dėl nežinomų priežasčių pasikartoja kas 27 dienos, Saulės sinodinio periodo dažnumu. 1951 m. L. Byrmanas iškėlė mintį, kad kometų uodegos susidaro dėl nuolatinio iš Saulės einančio dalelių srauto. 1957 m. E. Parkeris pasiūlė Saulės vėjo teoriją, vėliau patvirtintą kosminių aparatų.
1932 m. nustatyta, kad Veneroje nėra nei deguonies, nei vandens, bet daug anglies dvideginio. R. Vildtas apskaičiavo, kad „šiltnamio efektas“ Veneros paviršiuje sukuria 400 K temperatūrą. 1956 m. pagal Veneros terminį spinduliavimą skaičiavimai pakoreguoti iki 600 K ir netrukus apskaičiuotas atmosferos slėgis Veneros paviršiuje, lygus 100 bar. 1957 m. buvo pastebėtas V formos debesų darinys Veneroje, kuris aplėkė planetą per 4 dienas, o naudojantis radaru 1962 m. nustatytas Veneros paviršiaus sukimosi 250 dienų greitis, kuris 1965 m. pakoreguotas iki 243 dienų. Tiek Veneros debesys, tiek pati planeta apie savo ašį sukasi retrogradiškai. 1932 m. Ernstas Epikas teigė, kad kometos gali būti gravitaciškai susietos su Saulės sistema būdamos 106 AU atstumu nuo Saulės. 1950 m. J. Ortas parodė, kad 10 kometų beveik parabolinių savo orbitų afelyje turėtų pasiekti 100 000 AU atstumą nuo Saulės. Ši kometų sritis buvo pavadinta Orto debesiu.
Kosminiai tyrimai
Kosmoso tyrimų misijomis siekiama pažinti Saulės sistemos ištakas ir vystymąsi, išnagrinėti jos kūnų fizines sąvybes, cheminę sudėtį, topografiją, vulkaninį aktyvumą, atmosferas, rasti vandens ir nustatyti, ypač Marso atveju, gyvybės egzistavimą. Kol kas nėra aptikta nežemiškos gyvybės egzistavimo požymių. Kosminiai tyrimai patvirtino hipotezę, kad Žemė ir planetos susidarė beveik tuo pat metu ir iš to paties dujų ir dulkių debesies aplink Saulę. Keturios didžiosios dujinės planetos yra panašių dydžių ir panašios sudėties kūnai, atrasta daugybė jų palydovų, labai besiskiriančių dydžiais ir savybėmis. Keturios kietosios planetos susidarė panašiai, bet jų evoliucija buvo labai skirtinga, todėl jos šiuo metu turi labai besiskiriančias atmosferas ir paviršius. Komparatyvistiniais metodais mokslininkai gali prognozuoti Žemės ir gyvybės joje ateitį. thumb|right|200px| „Messenger“ 2008 m. praskriejo Merkurijų ir 2011 m. pradėjo suktis aplink jį orbitoje 1950-ųjų pabaigoje TSRS ir JAV varžėsi kosmoso tyrimų aparatų varžybose. 1959 m. sausį „Luna 1“ pirmą kartą sėkmingai praskrido pro Mėnulį, po poros mėnesių tai padarė „Pioneer 4“. „Luna 2“ tapo pirmuoju aparatu, kuris atsitrenkė į kitą dangaus kūną − sudužo Mėnulyje. „Luna“ pirmieji trys zondai nustatė, kad Mėnulis neturi magnetosferos ir pirmą kartą parsiuntė Mėnulio nematomosios pusės nuotraukų. 1962 m. gruodį „Mariner 2“ pirmą kartą praskrido Venerą ir 1965 m. liepą „Mariner 4“ praskrido Marsą. 1969 m. liepos 20 d. Mėnulyje nusileido „Apollo 11“ misijos astronautai Bazas Oldrinas ir Neilas Armstrongas. Jie paėmė Mėnulio grunto mėginių. 1970 m. rugsėjį pirmą kartą nepilotuojamas zondas „Luna 16“ nusileido Mėnulyje ir pargabeno jo paviršiaus mėginių. 1970-ųjų pradžioje TSRS sėkmingai nugabeno į Mėnulį savaeigius aparatus „Lunokhod“. Venerą tyrė ir joje nusileido TSRS „Veneros“ programos aparatai. 1974−75 m. „Mariner 10“ praskrido Merkurijų. 1976 m. JAV zondai „Viking“ nutūpė Marse. „Voyager 2“ 1986 ir 1989 m. praskrido pro Uraną ir Neptūną atitinkamai.
Shiseido
Shiseido – tarptautinė Japonijos kompanija, gaminanti įvairius kosmetikos produktus. Tai viena seniausių tokio pobūdžio kompanijų, veikianti nuo 1872 m., kada Arinobu Fukuhara Tokijuje įsteigė vakarietiško stiliaus vaistinę. Joje pradėjo prekiauti ir savo gamybos produktais, kaip kad dantų pasta, losjonais, kvepalais ir kita. XX a. pradžioje plėtė tiek gamybos pajėgumus, tiek parduotuvių tinklą, pradėjo produkciją eksportuoti į užsienį. Po Antrojo pasaulinio karo pradėjo steigti padalinius užsienyje: JAV (1965 m.), Italijoje (1968 m.), Singapūre (1970 m.), Naujojoje Zelandijoje (1971 m.) ir kitur. 2019 m. duomenimis, „Shiseido“ buvo penkta pagal dydį kosmetikos kompanija pasaulyje.
Tosnas
Istorija
Miesto teisės suteiktos 1963 m.
Softengine
Softengine – Suomijos roko grupė iš Seinejokio.
Grupė buvo įkurta 2011 metais. Softengine dalyvavo Uuden Musiikin Kilpailu, suomių nacionalinėje atrankoje į Eurovizijos dainų konkursą. Su daina „Something Better“ grupė užtikrintai laimėjo pagal komisijos ir žiūrovų balsavimą, todėl jie išrinkti dalyvauti 2014 m. Eurovizijoje Kopenhagoje. Konkurso finale grupė su 72 taškais užėmė 11 vietą.
Jūros dumblių makaronai
Jūros dumblių makaronai – pusiau permatomi makaronai, pagaminti iš želę primenančio ekstrakto, gaunamo išvirus garuose valgomuosius jūros dumblius. Jie gaminami nepridedant grūdų miltų ar krakmolo. Jūržolių makaronai turi kramtomąją tekstūrą ir mažai kalorijų. Gali būti valgomi neapdoroti, bet norint suteikti papildomo skonio, galima juos išvirti vandenyje su prieskoniais.
Jūros dumbliai įprasti daugelio civilizacijų, įskaitant kinų, graikų ir islandų, mityboje, tačiau didžiausi jų vartotojai yra japonai, savo virtuvėje naudojantys valgomąsias jūržoles daugiau kaip 1500 metų.
Patiekalai
Jūros dumblių makaronai dažniausiai ruošiami įvairiose Azijos virtuvėse kaip mažai angliavandenių turintis pakaitalas ryžiams ir įprastiems makaronams. Dažniausiai naudojami sriubose, salotose, bulvytėse ir daržovėse. Kadangi yra neutralaus skonio, jie įgauna patiekalų, į kuriuos pridedami, skoninių savybių.
Privalomas balsavimas
2014 m. pasaulyje buvo 23 valstybės, kuriose galiojo ši tvarka. Europoje privalomą balsavimą įteisinusios Belgija, Graikija ir Liuksemburgas. Kai kuriose šalyse taikomos išimtys priklausomai nuo amžiaus (pavyzdžiui, vyresniems nei 70 metų rinkėjams Brazilijoje), buvimo vietos rinkimų dieną (toliau nei 500 km nuo savo apylinkės Argentinoje) arba lyties (moterims Libane). Ne visos valstybės, turinčios privalomo balsavimo tvarką, griežtai prižiūri jos įgyvendinimą ir skiria nuobaudas nebalsavusiems.
Privalomas balsavimas pateisinamas tiek normatyvinių, tiek ir dėl praktinių priežasčių. Manoma, kad balsavimas yra ne pilietinė teisė, bet pareiga, kurią kiekvienas turi įgyvendinti. Taip pat, kad visuotinis balsavimas sustiprina demokratiją ir geriau įgalina tas visuomenės grupes, kurios nepasižymi aktyviu dalyvavimu rinkimuose.
Kranstonas
Kranstonas  – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, Rod Ailande, Providenso apygardoje, į pietvakarius nuo Providenso. Tai antras pagal dydį miestas Rod Ailando valstijoje. Priklauso Providenso metropolinei teritorijai. 2020 m. mieste gyveno 82 934 gyventojai. Plėtojamas mašinų gamybos ir metalo apdirbimo, maisto pramonė, papuošalų gamyba.
Istorija
1754 m. Kranstonas atskirtas nuo Providenso ir tapo miesteliu. Pavadintas Rod Ailando gubernatoriaus (1698–1727 m.) Samuelio Kranstono vardu. Gyvenvietė augo plėtojantis tekstilės pramonei. Miesto teisės suteiktos 1910 m.
Gyventojai
2020 m. duomenimis mieste gyveno 82 934 žmonės. 78,78 % baltaodžių, 6,34 % juodaodžių, 0,50 % indėnų kilmės, 6,23 % azijiečių, 7,36 % kitokios kilmės gyventojų.
Anglijos futbolo varžybos 2023–2024 m.
Anglijos futbolo varžybos 2023–2024 m.
Erebuni SC
Erebuni SC – Armėnijos futbolo klubas iš Jerevano.
Istorija
Klubas įkurtas 2007 m. vasarą. Pirmoje lygoje debiutavo 2016–2017 m. Užėmė 8 vietą
Nepaisant to, kad užėmė aštuntą vietą, galėjo patekti į 2018–2019 m. Premjer lygą. Armėnijos futbolo federacija neleido klubui dalyvauti Premjer lygoje.
2019 m. pranešta, kad komanda išformuojama, o klubas likviduojamas.
Sezonai
Šaltiniai:
Strūna (upė)
Intakas – Peleka (kairysis).
Slėnis trapecinis, 0,2-0,5 km pločio aukštupyje, 1-1,5 km – vidurupyje ir žemupyje. Aukštupio ir vidurupio vaga daug kur kanalizuota. Žemupyje į Strūną suteka daug melioracijos griovių.
Manoma, kad upėvardžio kamienas str(i)ūn- kilęs nuo *sr(i)ūn-, šis – nuo srūti („tekėti, sruventi“).
Vaitkaičių tvenkinys
Vaitkaičių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, 4 km į pietvakarius nuo Kuršėnų. Sudarytas užtvenkus Kumulšos upę (Ventos intakas) 5,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,4 km, plotis – iki 0,22 km. Altitudė 105,2 m. Pasroviui už 0,64 km yra Pakumulšių I tvenkinys. Pietinis tvenkinio galas užpelkėjęs. Tvenkinys labai užžėlęs vandens augalija. Krantai neaukšti, apaugę medžiais ir krūmynais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Vakarinėje pakrantėje yra Vaitkaičių kaimas.
Tvenkinys įrengtas 1976 m. 2003 m. tvenkinio vanduo buvo nuleistas ir atlikti pralaidos ir užtvankos remonto darbai. Rytinėje pakrantėje, šalia užtvankos, įrengtas paplūdimys.
Jonas Gaika
Jonas Gaika (apie 1510–1579) – LDK valstybinis veikėjas, diplomatas.
Biografija
Mikalojaus Teodoro Gaikos sūnus.
Karjerą pradėjo 1530 metais nuo Vilniaus kašteliono Jurgio Radvilos tarnybos rūmuose. 1536 metais vyko pasiuntiniu nuo Radvilos į Maskvą pas kunigaikštį Obolenskį. 1546 metais buvo karaliaus dvariškis. Vėliau rusios raštininkas Lietuvos didžiosios kunigaikštienės Barboros Radvilaitės rūmuose. Nuo 1554 m. Gardino arklininkas, tuo pat metu, 1554–1566 m., buvo Lietuvos didysis raštininkas, Vilniaus raktininkas nuo 1556 m., rūmų maršalka 1564–1566 m., Bresto kaštelionas nuo 1566 m.
1552 metais LDK seimo su raštu pasiustas pas Maskvos bajorus. 1556 metais Vilniuje dalyvavo derybose su caro pasiuntiniais, kurie atvyko pas Žygimantą Augustą. Bazilo Tiškevičiaus pasiuntinybės(1558–1559), vykusios į Maskvą taikos derybų, narys.
Gaika buvo Žygimanto Augusto rėmėjas, ir jo politikos dėl valstybių sąjungos sudarymo tarp LDK ir Lenkijos. 1565 metais LDK pasiuntinybės, kuriai vadovavo Ostapas Valavičius ir kuri buvo pasiusta į seimą vesti derybas dėl bendros Seimo organizacijos ir Lenkijos karinės pagalbos, narys. Pasirašė Liublino unijos aktą.
Turėjo daug dvarų, buvo Ašmenos seniūnijos, Vilkijos, Utenos, Krasnoselsko Trabo seniūnas nuo 1555 m.
Agvaitija
Agvaitija  – upė Peru, Ukajalio departamente; Ukajalio kairysis intakas (Amazonės baseinas). Prasideda keliomis ištakomis (pagrindinė – Jurakjaku) Anduose, Žydrojoje Kordiljeroje, į rytus nuo Tingo Marijos. Teka į šiaurę, šiaurės rytus smarkiai vinguriuodama pro Amazonės žemumą. Įteka Ukajalin į šiaurę nuo Pukalpos.
Intakai: Jurakjaku, Šambas, Pintojaku, Gradajaku, Chuantija (kairieji), Kebrada Huipoka, San Alechandras, Nešuja (dešinieji).
Vagos plotis – 138–498 m. Agvatijos baseinas apima 17,2 % Ukajalio departamento ploto. Pagrindinės gyvenvietės prie upės: Agvaitija, Kurimana, Nueva Rekena.
Agvatijos baseine užfiksuota 211 žuvų rūšių, tarp jų endeminė Tahuantinsuyoa macantzatza.
Marijampolės profesinio rengimo centras
Centre 2019-2020 m. m. mokėsi 1407 mokinių, dirbo 158 pedagoginiai darbuotojai.
Istorija
Centras įsteigtas 2000 m. vykdant Lietuvos profesinių mokyklų tinklo optimizavimą. Į Centrą buvo sujungtos tuometinės mokymo įstaigos: Šių mokyklų bazėje buvo įkurti paslaugų, statybos ir mechanikos, Vilkaviškio, Kudirkos Naumiesčio ir pataisos namų skyriai. 2004 m. įkurtas Centro istorijos muziejus, sujungus buvusių Statybininkų, Žemės ūkio ir Politechnikos mokyklų muziejų eksponatus ir saugojamą muziejinę medžiagą. Ekspozicijų nuotraukose pateikiama mokyklų istorija iki Centro sukūrimo.
Mokymo programos
none|miniatiūra|377x377px miniatiūra|381x381px|none
none|miniatiūra|383x383px
Vaidotas Žala
Vaidotas Žala (g. 1987 m. rugpjūčio 28 d.) – automobilių sporto lenktynininkas iš Lietuvos. V. Žala dalyvauja Lietuvos automobilių ralio čempionato ir Dakaro ralio lenktynėse. V. Žala buvo Lietuvos automobilių sporto federacijos viceprezidentas.
Dakaro ralio rezultatai
Vaidotas Žala Dakaro ralyje debiutavo 2016 m. V. Žalai ir jo šturmanui Sauliui Jurgelėnui 2016 ir 2017 m. nepavyko finišuoti dėl mechaninių problemų, susijusių su lietuvių gamintu ralio automobilio prototipu, kurio pagrindas yra Seat platforma. Iki šiol geriausias Vaidoto rezultatas – 11 vieta 2022 m. 2020 m. sausio 5 d. Dakaro ralio pirmąjį greičio ruožą įveikė per 3 valandas 19 minučių ir 4 sekundes ir užėmė pirmąją vietą automobilių įskaitoje. Antroje vietoje esantis ekipažas, pilotuojamas S. Peterhansel, atsiliko 2 minutes ir 14 sekundžių. Taip V.Žalos komanda atvertė naują puslapį lietuviškoje Dakaro istorijoje: lietuviai pirmąsyk laimėjo greičio ruožą. !Metai !Klasė !Startinis numeris !Šturmanas !Automobilis !Vieta !2016 !2017 !2018 !2019 !2020 !2021 !2022 !2023
Smeigtukas
250px|miniatiūra|dešinėje|Siuvimo smeigtukai 250px|miniatiūra|dešinėje|Kanceliariniai smeigtukai Smeigtukas  – įtaisas objektams susegti, sudarytas iš ilgo smailaus plieninio (ar geležinio, žalvarinio, varinio ir pan.) strypelio (adatos) su galvute viename gale. Smeigtuko galvutė gali būti plastikinė (įprastas šių laikų variantas), iš to paties metalo sustorėjimo, praplatėjimo ar susukto disko arba panašios figūros.
Smailusis smeigtuko galas praduria laikomą objektą, o galvutė dažniausiai laiko jį prispaustą prie antrojo, pamatinio objekto. Smeigtukai dažniausiai gaminami ištempiant ploną vielą, sukarpant ją į reikiamo ilgio atkarpas, vieną galą nusmailinant, o kitame suformuojant galvutę. Primena vinį, bet vinys stambesnės ir įkalamos, o smeigtukai tiesiog įbedami.
Žodis taip pat reiškia 'kaištis', 'smeigė', 'smaigas', 'kojelė (mikroschemos)'.
Optibet ledo ritulio lyga
Optibet ledo ritulio lyga  – bendras Lietuvos ir Latvijos ledo ritulio čempionatas, prasidėsiantis nuo 2022 m. rugsėjo 3 dienos.
Trys stipriausi Lietuvos ledo ritulio klubai, „Kaunas City“, Elektrėnų „Energija“ ir Vilniaus „Hockey Punks“, artėjantį sezoną bendroje lygoje varžysis kartu su šešiais Latvijos klubais. Savo dalyvavimą OHL čempionate patvirtino „HK Prizma“, „HK Zemgale/LLU“, „DLSS/Dinaburga“, „Mogo/LSPA“ ir anksčiau žaidusi KHL lygoje Rygos „Dinamo“.
2022–2023 metų OHL čempionato nugalėtojui bus įteiktas Baltijos čempionų titulas. Tuo tarpu aukščiausias pozicijas lygoje užėmusios Lietuvos ir Latvijos komandos atitinkamai bus pripažintos savo šalių čempionais. Artėjančiame OHL čempionate komandos varžysis keturių ratų sistema. Iš viso čempionate bus sužaistos 144 reguliaraus sezono rungtynės. Į atkrintamąsias varžybas pateks aštuonios stipriausios reguliaraus sezono komandos. Ketvirtfinalyje vyks kova iki dviejų pergalių, o pusfinalio serijoje ir kovoje dėl čempionų titulo bus varžomasi serijoje iki keturių pergalių.
Toantas (Lemno karalius)
thumb|Hipsipilė išgelbsti Toantą ([[miniatiūra iš rankraščio De mulieribus claris)]]
Lelčycai
Lèlčycai (arba Lelčicai) – miesto tipo gyvenvietė pietų Baltarusijoje, 215 km į pietvakarius nuo Gomelio.
Toantas (Lemno karalius)
Toantas (🇬🇷) – graikų mitologijos personažas, Dioniso ir Ariadnės sūnus, Lemno karalius. Vedęs Miriną, su ja susilaukęs Hipsipilės ir Sikino. Lemno moterims išžudžius visus salos vyrus, Hipsipilė išgelbėjusi ir paslėpusi tėvą. Visgi paskui kitos moterys jį aptikusios ir nužudžiusios.
Lelčycai
Istorija
XIX a. buvo Lelčycų valsčiaus centras. 1938 m. įgijo miesto tipo gyvenvietės teises.
Toantas (Lemno karalius)
Anot kitų versijų, Toantas pabėgęs į Tauridę ar Oinojės salą netoliese Eubojos, nuo tada vadintą Sikinu.
Jack Laugher
Jack Laugher (g. 1995 m. sausio 30 d. Harogite) – anglų šuolininkas į vandenį, olimpinis čempionas.
Biografija
2010 m. tapo pasaulio ir Europos jaunimo čempionu. 2011 m. pirmą kartą tapo Jungtinės Karalystės nacionaliniu čempionu. Tais pačiais metais debiutavo pasaulio čempionate, kuriame užėmė 7-ą vietą šuoliuose nuo 3 m tramplino. 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse užimta 27-a vieta. 2014 m. tapo Sandraugos žaidynių čempionu. 2015 m. pasaulio čempionato bronzos medalininkas individualioje ir sinchroninėje rungtyse. 2016 m. vasaros olimpinių žaidynių čempionas 3 m tramplino sinchroninėje rungtyje ir vicečempionas individualioje 3 m tramplino rungtyje. 2018 m. pirmą kartą tapo Europos čempionu.
2023 m. pasaulio vandens sporto čempionate kartu su Anthony Harding pelnė sidabro medalius vyrų sinchroniniuose šuoliuose nuo 3 m lentos bei pelnė pakvietimus į 2024 m. vasaros olimpines žaidynes.
Pakaja (upė)
Pakaja  – upė Peru, Loreto departamente; Ukajalio kairysis intakas (Amazonės baseinas). Prasideda Ukajalio provincijos Sarajaku apskrityje, Žydrosios Kordiljeros pakraštyje, vos 20 km į vakarus nuo Ukajalio. Teka į šiaurės rytus lygiagrečiai Ukajaliui per Rekenos provinciją, smarkiai vinguriuoja, sudaro senvagių ir ežerėlių virtinę. Įteka Ukajalin priešais Bretanijos gyvenvietę.
Didžiausias intakas – Alfaras (kairysis).
Topoliškiai
Topoliškiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 12 km nuo Anykščių.
FK Tosno
Tosno futbolo klubas arba trumpai FK Tosno – buvęs Rusijos futbolo klubas, įkurtas Tosne.
Istorija
Klubas įkurtas 2013 m. Iš žemesniųjų divizionų 2017 m. iškopė į elito divizioną.
Namų rungtynes žaidė Sankt Peterburge. (Nuo 2017 m. „Petrovsky“ stadione.)
Sezonai
Šaltiniai:
Matty Lee
Matty Lee (g. 1998 m. kovo 5 d. Lidse) – anglų šuolininkas į vandenį, pasaulio čempionatų prizininkas.
Biografija
2012 m. ir 2013 m. Europos jaunimo čempionas. 2015 m. Europos žaidynių čempionas. 2016 m. pelnė Europos čempionato sidabrą mišrių porų sinchroniniuose šuoliuose. 2017 m. pelnė sidabrą pasaulio čempionato mišrių porų sinchroniniuose šuoliuose. 2019 m. pasaulio vandens sporto čempionato vyrų 10 m platformos sinchroninių šuolių rungtyje, kartu su Tom Daley, pelnė bronzos medalius.
Daukonių akmuo
miniatiūra|250px|Daukonių mitologinis akmuo
Daukonių akmuo (dar vadinamas Ramytės aukuru) – mitologinis akmuo ties Daukonimis (Pakalniškių seniūnija), Radviliškio rajone. Riedulys stūkso dirbamų laukų apsuptyje, beveik po aukštos įtampos elektros linija, netoli ištiesintos Ramytės upelio vagos. Paminklinį akmenį žymi betoninis stulpas su įrašu. Už 1,2 km į pietryčius yra Burbiškio dvaras.
Tai istorinę ir mitologinę vertę turintis objektas, 1999 m. sausio 13 d. įrašytas į LR Nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą. Priklauso Raginėnų archeologijos kompleksui. Pasakojama, kad prie Daukonių aukuro akmens vaidilutės kūrenusios šventąją ugnį.
Topolis (Kupiškis)
Topolis – viensėdis Kupiškio rajono savivaldybėje, už 7 km nuo Skapiškio, šalia Biliūnų kaimo. 1949 m. gegužės 12 d. buvo įkurtas „Sakalo“ kolūkis. Iki šiol neišlikusiame buvusiame dvare veikė biblioteka, kultūros namai, atokiau stovėjo kolūkio raštinė.
Yra ūkininko Jono Pakalnio iniciatyva gražiai prižiūrimas parkas, plotas ~3 ha. Du tvenkinius jungiantį upelį kerta tiltukai, įrengta pavėsinė, nutiesti trys pėsčiųjų takai, pastatyta skulptūrų, yra liepų alėja. 2019 m. dienraštis „Lietuvos rytas“ Topolio parką įtraukė į geriausių Lietuvos parkų 15-tuką.
Astronomo Koperniko pokalbis su Dievu
Astronomo Koperniko pokalbis su Dievu  – 1873 m. sukurtas lenkų dailininko Jano Mateikos paveikslas, vaizduojantis astronomą Mikalojų Koperniką, šalia Fromborko katedros stovinčio bokšto balkone stebintį dangų.
Šiuo metu paveikslas puošia Krokuvos universiteto „Collegium Novum“ pastatą. Kaip ir daugelį kitų kūrinių, Mateika šį paveikslą nutapė kaip istorinių paveikslų serijos, skirtos vaizduoti įsimintinus Lenkijos istorijos įvykius, dalį.
Istorija
Janas Mateika pradėjo tapyti paveikslą 1871 m., ruošdamasis Koperniko 400-osioms gimimo metinėms. Šiame paveiksle dailininkas stengėsi atspindėti Koperniką kaip Heliocentrinės pasaulio struktūros teorijos šalininką.
Prieš tapydamas paveikslą, Mateika išanalizavo istorinius dokumentus, kurie buvo prieinami Krokuvos Jogailos universitete ir nupiešė keletą eskizų pieštuku bei du eskizus aliejumi, kol sugalvojo galutinį būsimo paveikslo variantą. Patį paveikslą tapė 1872 m. vasarą ir užbaigė 1873 m. pradžioje savo gyvenamajame būste Krokuvoje.
Jubiliejinės Koperniko šventės Krokuvoje organizatoriai nepalaikė Mateikos idėjos dėl paveikslo ir neplanavo šio kūrinio eksponuoti per pačią šventę. Į dailininką kreipėsi Koperniko gimtojo miesto Torunės, tuo metu priklausiusio Vokietijos imperijai, valdžios atstovai su pasiūlymu nupirkti drobę, tačiau Mateika šį pasiūlymą atmetė ir surengė privačią parodą Krokuvoje, per kurią parodė visuomenei šį kūrinį.
Paroda įvyko 1873 m. vasario mėn. Krokuvos rotušės pastate. Pajamos iš parodos buvo paaukotos labdarai. Tais pačiais metais paveikslas buvo eksponuojamas Vienoje.
Tų metų kovą Krokuvos visuomenė iš Mateikos įsigijo paveikslą už 12 tūkstančių zlotų ir perdavė Jogailaičių universitetui, kur paveikslas buvo pakabintas „Collegium Novum“ pastate ir tebėra ten.
Aprašymas
thumb|250px|left|Mateikos autokarikatūra. Paveikslo „Astronomo Koperniko pokalbis su Dievu“ tapybos procesas
Daugumai Mateikos drobių būdingos masinės scenos. Šiuo atžvilgiu paveikslas „Astronomo Koperniko pokalbis su Dievu“ yra išimtis.