cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eržvilko gimnazija
Jurbarko rajono Eržvilko gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Jurbarko raj. Eržvilke, Šaltuonos g. 14, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290918120.
1865–1914 m. ir 1935–1940 m. veikė pradžios mokykla, 1922–1935 m. – progimnazija, 1940–1944 m. septynmetė, 1944–1945 m. ir 1946–1950 m. gimnazija, 1945–1946 m. progimnazija, 1950–2010 m. Eržvilko vidurinė mokykla. 2010 m. sausio 28 d. vidurinė mokykla tapo Eržvilko gimnazija.
Istorija
Caro valdžiai uždraudus lietuviškas mokyklas, 1865 m. Eržvilke įsteigta triklasė rusiška pradžios mokykla. 1895 m. joje buvo penki skyriai. Apylinkėse veikė ir daraktorių mokyklėlės. Atkūrus nepriklausomybę, 1922 m. valsčiaus taryba įsteigė keturklasę progimnaziją. Joje mokėsi apie 70, o pradžios mokykloje apie 100 mokinių. Tačiau 1935 m. progimnazija, motyvuojant nepakankamu mokinių skaičiumi, buvo uždaryta. Mūrinis Eržvilko mokyklos pastatas iškilo 1939 m., pradžios mokykla buvo išplėsta iki šešių skyrių. 1940 m. įsteigta septynmetė mokykla. Vokiečių okupacijos metais atkurta progimnazija, 1944 m. gimnazija, kuri vėliau, kaip ir visos Lietuvos gimnazijos, pavadinta vidurine mokykla. Joje mokėsi per 400 mokinių, pirmasis gimnazijos direktorius – A. Giedraitis. Eržvilko mokyklos mokytojai Antanas Giedraitis, Henrikas Danilevičius, Petras ir Kazys Ruibiai tapo Lydžio rinktinės partizanais, mokykloje veikė pogrindinė organizacija. Jos nariai buvo Stasys Jarmala, Bronislava Jarmalienė, Antanas Jankauskas, Kleopas Greičius ir kt. Jiems talkino mokiniai Antanas ir Petras Balašaičiai, Antanas ir Vytautas Liekiai.
1964 m. ruošiantis 100-mečio jubiliejui, iškilo pirmasis priestatas, o 1979 m. ir antrasis, su bendrabučiu, valgykla ir sporto sale. Mokyklos pastatas renovuotas 2001 m.
Mokytojai
Mokykloje dirbo Rozalija Spingienė, Stefanija Kazragienė, Elena Striaukienė, Stanislava Greičienė, Algimantas Striaukas (ansamblio „Bandonija“ įkūrėjas).
Mokiniai
Mokykla išleido 59 abiturientų laidas, 1524 abiturientus.
Oldsmobile
Oldsmobile – amerikiečių automobilių gamintojas, egzistavęs tarp 1897 ir 2004 metų. Įmonę 1897 metais įkūrė Ransom E. Olds, per 107 metų gyvavimą Oldsmobile pagamino 35,2 milijonus automobilių. Iki kompanijos pabaigos 2004 metais, Oldsmobile buvo seniausias automobilių  gamintojas Jungtinėse Amerikos Valstijose ir vienas iš seniausių pasaulyje, už Oldsmobile senesni buvo tik Daimler ir Peugeot vardai.
Pradžia
1897 metais Ransom E. Olds įkūrė Olds Motor Vehicle Company Lansinge, Mičigano valstijoje ir pradėjo gaminti pirmuosius Oldsmobile automobilius. 1901 metais Oldsmobile pagamino 425 automobilius ir tapo stambiu tų metų automobilių gamintoju, tarp 1903 ir 1905 metų Oldsmobile buvo didžiausias automobilių gamintojas Jungtinėse Amerikos Valstijose. Ransom E. Olds valdė įmonę iki 1904 metų, kai ją paliko dėl finansinių sunkumų ir vėliau suformavo REO Motor Car Company. Koncernas General Motors nupirko įmonę 1908 metais ir tapo jos holdingu.
1961-1969
250px|thumb|right|1968 m. [[Oldsmobile 442]] 7-dešimtmetyje Oldsmobile pozicija tarp Pontiac ir Buick pradėjo keistis. Markė 1962 metais pristatė pirmą variklį su turbo kompresoriumi (Turbo Jetfire), pirmą modernų priekiniais ratais varomą automobilį (1966 Oldsmobile Toronado), Oldsmobile Vista Cruiser universalą (žinomą dėl stiklo stoge) ir Oldsmobile 442 muscle car tipo automobilį. Tokie pasiekimai kėlė Oldsmobile vardą į aukštesnį lygį.
1970-1989
250px|thumb|right|1973-77 m. [[Oldsmobile Cutlass Supreme]] Oldsmobile pardavimai augo 8 ir 9 dešimtmečiuose. Automobilių dizainai buvo populiarūs, automobiliai sulaukdavo teigiamų kritikų įvertinimų ir naudojo Rocket V8 variklius, kurie garsėjo savo patikimumu. 1976 metais Oldsmobile Cutlass serija tapo geriausiai parduodamais automobiliais Šiaurės Amerikoje. Oldsmobile išstūmė Pontiac ir Plymouth markes iš trečios geriausiai parduodamos markės po Ford ir Chevrolet pozicijos. 9-dešimtmečio pradžioje, markė buvo kelis kartus peržengusi milijono automobilių per metus ribą, tokią ribą iki tol buvo pražengusios tik Ford ir Chevrolet markės.
1990-1999
250px|thumb|right|1995 m. [[Oldsmobile Aurora]] Po milžiniškos sėkmės 9-dešimtmetyje, situacija pradėjo greitai keistis. 10-dešimtmetyje Oldsmobile prarado savo vietą rinkoje. Oldsmobile kompanijos veidu tapo perdaryti kitų GM markių modeliai. General Motors ir toliau naudojo futuristinį dizainą markės modeliams, bei vėliau pristatė naują Oldsmobile Aurora automobilį, kurio dizainas tapo įkvėpimu vėlesniems markės modeliams. Tačiau tuo metu GM perkėlė markę nuo lyderio technologijoje pozicijos, prie tradicinės markės, kuri užpidydavo tarpą tarp Pontiac ir Buick markių, kuriam ji daugiau nebepriklausė. Oldsmobile taip pat gavo naują logotipą, kuris priminė raketą, tačiau iki 1997 metų panaikino visus žmonėms gerai žinomus modelių vardus (Cutlass Supreme, 88, 98 ir Toronado). Nauji modeliai buvo kuriami pasiremiant Oldsmobile Aurora dizainu.
XXI amžius ir pabaiga
250px|thumb|right|1999-04 m. [[Oldsmobile Alero]] Mažėjant naujų Oldsmobile automobilių paklausai, 2000 metų gruodį General Motors paskelbė, kad panaikins Oldsmobile markę. Paskutinis naujas Oldsmobile modelis buvo Oldsmobile Bravada, kuris buvo pristatytas 2002 metais. 2004 metai tapo paskutiniais Oldsmobile markei.
Įvykių seka:
Paskutiniai 500 Alero, Aurora, Bravada ir Intrigue automobilių buvo pažymėti specialiomis emblemomis 'Final 500'. Automobiliai buvo nudažyti vyšninį atspalvį turinčia tamsiai raudona spalva ir buvo parduodami su specialia literatūra.
Paskutinis Oldsmobile automobilis buvo pagamintas 2004 metų balandžio 29 dieną, tai buvo Alero GL 4-durų sedanas, ant kurio pasižymėjo visi gamybos linijos darbuotojai. Automobilis stovi Ransom E. Olds transporto muziejuje Lansinge.
Sijūnas
Sijūnas (Acanthocereus) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso iki kelių metrų aukščio krūmiškos išvaizdos ir laipiojantį stiebą turintys kaktusai. Stiebas su 3-5 briaunomis ir stačiais dygliais. Žiedai 6-12 cm skersmens.
Gentyje yra 6 rūšys:
Akišveitė
Akišveitė (Euphrasia) – džioveklinių (Orobanchaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso tarpiniai parazitai, turintys haustorijas, įaugančias į miglinių ir viksvų šaknis. Žiedai sutelkti į galines varpas bei kekes.
Gentyje yra maždaug 200 rūšių, Lietuvoje auga šios rūšys: ir kt. thumb|left|210px|Pievinė akišveitė (Euphrasia rostkoviana)
Linksmakalnis
Linksmakalnis – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Išlaužo, greta kelio, Jiesios ir Šventupės santakoje, apsuptas tvenkinių. Linksmakalnio seniūnija. Veikia Linksmakalnio mokykla-darželis, biblioteka (nuo 1996 m.), išlikę seno dvaro pastatai, sovietmečiu naudoti karinėms reikmėms. Angelo medinė skulptūra, pastatyta 2003 m. sovietų kariuomenės išvedimo 10-mečiui (autorius K. Martynaitis).
Istorija
Nuo XIX a. iki I pasaulinio karo ant Šventupės kranto, santakoje su Jiesios upeliu, stovėjo dvaras, vokiečio savininko pavadintas Liustbergiu ( – „linksmybių kalnas“). XIX a. tai buvo palivarkas Marijampolės apskrities Pagirmuonio valsčiuje. 1944 m. vasarą Linksmakalnyje įsikūrę rusų kariškiai buvusiame dvare įrengė KGB radiotechnikos užsienio žvalgybos ir diplomatinio ryšio su Vakarų Europa dalinį – radijo žvalgybos centrą.
Linksmakalnyje įsikūręs karinis dalinys buvo ypač slaptas. Jame dirbo keli tūkstančiai rusų kariškių bei vertėjų. Iš čia buvo galima klausytis visoje Europoje į eterį išeinančių radijo pranešimų. Bazėje dirbusiems tarnautojams su šeimomis niekur kitur nebuvo leidžiama gyventi. Buvusioje SSRS panašūs centrai veikė Latvijoje (Skrundoje), Ukrainoje (Odesos apskrityje), Taškente, Pskove ir Maskvoje. Užsienyje tokie centrai buvo įrengti Vietname ir Kuboje.
Liustbergis oficialiai pervadintas Linksmakalniu 1958 m. gegužės 15 d., tuomet jis tapo miesto tipo gyvenviete, tačiau 1970 m. rugsėjo 30 d. šių teisių neteko ir tapo kaimu.
Visiems atvira gyvenviete Linksmakalnis tapo 1993 m. birželio 16 d., kai pasitraukė sovietų kariai. Nuo 1995 m. Linksmakalnis perėjo Kauno rajono savivaldybės žinion, čia pradėjo keltis gyventojai. Tais pačiais metais atidaryta lietuviška mokykla.
2013 m. liepos 10 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė patvirtino Linksmakalnio herbą.
Jupiterio palydovai
Jupiteris turi 92 gamtinius palydovus.
Pirmuosius ir didžiausius keturis Jupiterio palydovus – Ijo, Europą, Ganimedą ir Kalistą – atrado Galilėjas Galilėjus.
Sukimosi greitis
Trys iš keturių Galilėjaus palydovų (Ijo, Ganimedas ir Europa) turi unikalų sąryšį tarp savo sukimosi greičių (SG), kuris gali būti išreiškiamas taip:
Šis sąryšis yra paaiškinamas sąveika tarp gravitacinės ir potvynio jėgos, kur dalyvauja trys palydovai ir Jupiteris.
Palydovų sąrašas
Lentelėje palydovai pateikti orbitinio periodo didėjimo kryptimi.
Pastabos:
Gerard Debreu
Žeraras Debrė ( g. 1921 m. liepos 4 d. Kalė, Prancūzijoje – 2004 m. gruodžio 31 d. Paryžius), prancūzų kilmės JAV ekonomistas ir matematikas, Nobelio ekonomikos premijos laureatas.
Jupiterio palydovai
Pastabos apie pavadinimus
Kai kurie asteroidai turi tokius pačius pavadinimus, kaip ir Jupiterio palydovai: 1036 Ganimedas.
51 Pegasi
thumb|250px|Raudonu apskritimu pažymėta žvaigždės vieta Pegaso žvaigždyne
Gerard Debreu
Biografija
1969–1971 m. Prancūzijos ekonometrijos draugijos viceprezidentas ir prezidentas. Nuo 1984 m. Amerikos filosofų draugijos narys. Nuo 1990 m. Amerikos ekonomikos asociacijos prezidentas.
51 Pegasi
51 Pegasi – už 15,6 parsekų (50,9 šviesmečių) nuo Žemės esanti žvaigždė Pegaso žvaigždyne. Tai pirmoji į Saulę panaši žvaigždė, kurios orbitoje atrasta planeta (51 Pegasi b).
Gerard Debreu
Biografija
Gerard Debreu palaidotas Paryžiaus Per Lašezo kapinėse.
51 Pegasi
Apie egzoplanetos galimą atradimą šalia Pegaso 51 1995 m. spalio 6 d. pranešė Michel Mayor ir Didier Queloz.
Savybės
Pegaso 51 yra 5,5 ryškio gelsva žvaigždė, spindinti dešinėje nuo Pegaso kvadrato. Jos spektras – (G2, 5V). Manoma, kad šiai žvaigždei yra 6,1-8,1 mlrd. metų, o tai reiškia, kad ji kiek senesnė už Saulę. Be to, jos skersmuo 24 % didesnis (1,9 mln. km), žvaigždė 11 % masyvesnė. Energijos spinduliuoja 1,8 karto daugiau už Saulę.
Planetos mįslė
1995 m. sukaupus pirmuosius mokslinių stebėjimų duomenis, astronomai M. Mejeris (Michel Mayor) ir D. Kvelas (Didier Queliez) tų pačių metų spalio 6 d. Florencijoje vykusios konferencijos metu paskelbė apie galimą Pegasi 51, planetos atradimą. Netrukus jų atradimą patvirtino kolegos amerikiečiai − didelę radialinio greičio matavimo patirtį turintys Džefris Mersis (Geoffrey Marcy) ir Polas Batleris (Paul Butler), stebėję Pegasi 51, Liko observatorijos (Kalifornija, JAV) 3 m skersmens teleskopu. Pasak jų, radialinio greičio kitimo periodas toks pat − 4,23 d., amplitudė − 55 m/s. Iš kitimo kreivės – simetriškos sinusoidės matosi, kad planeta skrieja apskrita orbita. Ši planeta gali būti 150 kartų masyvesnė už Žemę. Iš jos žvaigždė atrodytų 20 kartų didesnė už mūsų įprastą Saulę. Manoma, kad planeta atmosferos neturi, nes artimos žvaigždės vėjas būtų ją nuplėšęs.
Gerard Debreu
Veikla
1959 m. knygoje „Vertės teorija. Ekonominės pusiausvyros aksiominė analizė“ (Theory of Value. An Axiomatic Analysis of Economic Equilibrium) į vieną bendrosios pusiausvyros modelį sujungė gamybos išdėstymo, kapitalo bei elgsenos neapibrėžtomis sąlygomis teorijas.
51 Pegasi
Planetos mįslė
Pasak astronomų M. Mejerio ir D. Kvelo, atrastoji planeta skrieja vos per 7,6 mln. km nuo savo žvaigždės. Tai gali reikšti, jog ši planeta skrieja 8 kartus arčiau savo žvaigždės negu Merkurijus nuo Saulės. Manoma, kad paviršius gali būti įkaitęs iki 1300° C, t. y. iki raudonumo. Kitose observatorijose įrodyta, kad Pegasi 51 nepulsuoja ir nerodo kokių nors periodinių aktyvumo požymių. Spektro linijų išplitimo pobūdis rodo, kad ji, kaip ir Saulė, sukasi aplink savo ašį 2 km/s greičiu. Neradus spindesio kitimų, didesnių nei 0,002 ryškio, paaiškėjo, kad palydovas žvaigždės neužstoja, jo orbita su regėjimo kryptimi sudaro bent 5° laipsnių kampą. Per kelis mėnesius buvo patikslinta Pegasi 51 masė (0,95 Saulės masės), ir amžius (8 mlrd m.). Būdama 3 mlrd. metų vyresnė už saulę, Pegasi 51 yra labiau evoliucionavusi, t. y. išsipūtusi (skersmuo 1,9 mln. km arba 1,4 saulės skersmens) ir atvėsusi (5700K, saulės 5780K). Energijos spinduliuoja 1,8 karto daugiau už saulę.
Gerard Debreu
Įvertinimas
1976 m. jam įteiktas Prancūzijos Garbės legiono ordinas. 1983 m. jo veikla įvertinta Nobelio ekonomikos premija.
51 Pegasi
Vėlesni moksliniai tyrimai ir planetos teorijos egzistavimo, paneigimas
Mokslininkai teoretikai įrodinėjo, kad tokia masyvi planeta apskritai negalėtų susidaryti arčiau Saulės negu asteroidų žiedas, Jupiterio dydžio planetai čia dar nebūtų ledo ir dujų, o 3500 kartų didesniam už Saulės Merkurijų neužtektų dulkių. Lieka vienintelė galimybė: Pegasi 51 palydovė − planeta milžinė − susidarė toli nuo savo žvaigždės, tačiau laikui bėgant priartėjo iki dabartinės 4,23 d. periodo orbitos. Buvo iškelta teorija, kad "kritimo priežastis" galėjo būti tirštas proplanetinės medžiagos diskas, susidūrimas su kita planeta, o gal net kita žvaigžde, skriejusi arti ir pastūmėjusią masyvią planetą savosios žvaigždės link. Kol astronomai ginčijosi, kaip tokia masyvi planeta galėjo atsirasti prie savo žvaigždės, buvo atliktas naujas mokslinis tyrimas Kalifornijoje. Nuo 1994 m. balandžio mėn. M. Mejeris ir Kvelas tyrė 142 žvaigždes. Žvaigždės Pegasi 51 spektre buvo išmatuota apie 5000 linijų.
Maunt Palomaro observatorijoje (JAV) žvaigždę Pegasi 51 bandyta fotografuoti interferometru, t. y. iškart dviem per 110 m vienas nuo kito esančiais teleskopais. Nuotraukoje gautas šiek tiek pailgas žvaigždės vaizdas piršo mintį, kad Pegasi 51 turi ne planetą, o blausiai šviečiančią palydovę. Pastebėta, kad ji nerodė kitų dvinarėms žvaigždėms požymių.
Kupstis
Kupstis tai:
Tibeto himnas
„Gyallu“ – Tibeto himnas nuo 1949 m. arba 1960 m. (pagal skirtingus šaltinius). Tai senos tradicinės tibetiečių šventosios muzikos ir Dalai Lamos jaunesniojo mokytojo Trijang Rinpoche eilių kompozicija. Trijang Rinpoche buvo paprašytas sukurti eiles himnui, nes jis tuo metu buvo laikomas iškiliausiu klasikinio „snyen - ngag“ žanro (paremtu Sanskrito tradicija) poetu. Daugelį dainų, sukurtų XX a. 6-ame dešimtmetyje ir dainuotų Tibeto mokyklose bei Tibeto scenos meno institute, sukūrė būtent Trijang Rinpoche.
Klasikinė „snyen - ngag“ žanro poezija pasižymi giliais papročiais ir įmantriu kalbos stiliumi. Tačiau net ir įspraustas į griežtus „snyen - ngag“ stiliaus rėmus, Tibeto himnas turi savybių, būdingų nacionaliniams valstybių himnams.
Tibetiečiai turėjo ir ankstesnį nacionalinį himną, datuojamą XVIII a. Jį sudarė vos kelios posmo eilės. Savo paprastumu ir eilėmis senasis Tibeto himnas primena Japonijos himną „Kimi Gayo“. Senasis Tibeto himnas atliko visas įprastas nacionalinio himno funkcijas, taip pat buvo deklamuojamas valstybinių ceremonijų arba kasdieninių maldų vienuolynuose ir kt. religinių susiėjimų pabaigoje.
Kai Dalai Lama ir visa Tibeto valdžia panoro viską atnaujinti ir modernizuoti, to neišvengė ir nacionalinis himnas.
Sariai
Sariai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, prie kelio, prie Sarių ežero ir Sarios upelio. Seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos (Ateities, Ežero, Paupio, Šilovės). Yra koplyčia, paštas (LT-18011), pradinė mokykla, sveikatos punktas, biblioteka, kaimo klubas, dirba ugniagesių komanda. Apylinkėse aptiktas Sarių kapinynas ir Sarių pilkapynas.
Etimologija
Sariai yra vandenvardinis vietovardis, tikriausiai kilęs nuo upelio Saria vardo (ne nuo ežero), kuri yra Žeimenos intakas. Jos vardas gali būti kildintinas iš neolitinių fino-ugrų įtakos, galbūt iš indoeuropiečių kalbų ar net nostratinio kalbinio sluoksnio.
Istorija
XIX a. buvo Sarių dvaras Švenčionių apskrities Mikalavo valsčiaus Sarių-Strūnaičio seniūnijoje.
LTSR laikais kaimas buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1973 m. įkurta biblioteka.
Novosedlinai
Novosedlinai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Miastkovo valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į vakarus nuo Miastkovo, apie 25 km į vakarus nuo Lomžos ir apie 97 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Orlas
Orlas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Miastkovo valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Baotou
Baotou (kin.: 包头, pinyin: Bāotóu) – miestas šiaurės Kinijoje, Vidinės Mongolijos regione, prie Hvanghės upės. 1,28 mln. gyventojų (2005). Didelis transporto mazgas, viena svarbiausių Kinijos metalurgijos bazių. Išvystyta mašinų gamybos, tekstilės pramonė, akmens anglies gavyba.
1994 m. Formulės 1 sezonas
thumb|200px|1994-ųjų čempiono [[Michael Schumacher|Michaelio Schumacherio Benetton B194 bolidas.]]
1994 m. Formulės 1 sezonas buvo 45-asis FIA rengiamas Formulės 1 pasaulio čempionatas, prasidėjęs kovo 27 d. Brazilijoje Interlagos trasoje ir po šešiolikos lenktynių baigęsis lapkričio 13 d. Australijoje, Adelaidėje. Sezonas prisimenamas dėl dviejų pilotų, triskart pasaulio čempiono Airtono Senos ir austro Rolando Racenbergerio žūties San Marine, Imolos trasoje ir dėl kontroversiškos čempionato pabaigos, kuomet pirmąjį čempiono titulą iškovojo vokietis Michaelis Šumacheris.
Gudoniškės (Paberžė)
Gudoniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Glitiškių.
1994 m. Formulės 1 sezonas
Po 1993 m. sezono iš Formulės 1 pasitraukė tais metais nugalėjęs prancūzas Alenas Prostas, tad kovoje dėl čempiono titulo favoritais laikytas Williams komandoje jį pakeitęs Airtonas Sena ir kylanti jauna žvaigždė iš Vokietijos Michaelis Šumacheris. McLaren ekipoje prasidėjo pergalių badas, užtrukęs net tris sezonus. Imoloje žuvus Airtonui Senai, šį pakeitė britas Deimonas Hillas, įsitraukęs į kovą dėl titulo su Michaeliu Šumacheriu. FIA du sykius diskvalifikavo M. Šumacherį, dar du etapus vokietis buvo priverstas praleisti dėl nuobaudų, tad D. Hilas prieš paskutinįjį etapą Australijoje nuo M. Šumacherio atsilikinėjo vos vienu tašku. Lenktynių viduryje varžovai susidūrė ir abu pasitraukė iš kovos. Pirmąjį iš septynių čempiono titulų iškovojo Michaelis Šumacheris.
Adrija (miestas)
Adrija  – miestas šiaurės rytų Italijoje, pietų Venete, į pietvakarius nuo Venecijos. Įsikūręs 22 km nuo Adrijos jūros, Po ir Adidžės upių deltoje.
Žemės ūkio rajono prekybos centras.
Paveldas
Svarbiausi miesto lankytini objektai yra XVIII a. atstatyta senoji viduramžių katedra su XV–XVI a. piešiniais, terakotos koplyčia, bei nauja Šv. Petro ir Pauliaus katedra.
Istorija
Etruskų laikais tai buvo svarbus prekybinis uostas. Čia taip pat gyveno daug graikų, keltų, venetų. Romėnų laikais miestas buvo nukonkuruotas Ravenos. Antikos laikais miestas vadintas Atrija, Hadrija, Hatrija, nuo jo kildinamas Adrijos jūros pavadinimas.
Kūno masės indeksas
thumb|300px|KMI reikšmės Kūno masės indeksas (KMI) – žmogaus masės ir ūgio kvadrato santykis, medicinoje ir mityboje naudojamas kaip rodiklis, leidžiantis įvertinti ar žmogaus masė yra normali, ar yra antsvoris bei nutukimas, ar svorio trūkumas, nors ir nepadedantis nustatyti kūno riebalų procento.
KMI buvo sukurtas tarp 1830 m. ir 1850 m. belgų erudito Adolphe Quetelet. Šis indeksas apskaičiuojamas pagal formulę:
Optimalus svorio indeksas - nuo 18,5 iki 25. Jei indeksas mažesnis – žmogus per liesas, jei didesnis – turima antsvorio.
Žiūkeliškės
Žiūkeliškės – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4,5 km į pietryčius nuo Jūžintų, Jūžintų šilo apsuptyje. Ties kelio „Aušrėnai -Tomakaimis“ sankirta auga Žiūkeliškių ąžuolas (gamtos paveldo paminklas). Į rytus nuo kaimo teka Šventoji. Teka Liminas 1 km į vakarus.
Kotujis
Kotujis  – upė Rusijoje, Krasnojarsko krašte, Evenkijoje ir Taimyre; viena iš Chatangą sudarančių upių. Prasideda Putorano plynaukštėje. Pradžioje teka į pietryčius, o vidurupyje pasuka į šiaurę. Žemupyje teka Šiaurės Sibiro žemuma. Susilieja su Cheta ir sudaro Chatangą.
Didžiausi intakai: Mojeras, Kotujkanas, Eriječka, Čangada, Tukalanas. Vaga slenkstėta. Kotujis būna užšąlęs nuo rugsėjo pabaigos ar spalio pradžios iki gegužės pabaigos ar birželio pradžios.
Miastkovas
Miastkovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Miastkovo valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 18 km į vakarus nuo Lomžos ir apie 91 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą teka Ružo upė. Kaime išplėtota medžio apdirbimo pramonė, kurioje dirba apie 150 žmonių. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW648.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas minimas XIV a. amžiuje. 1451 m. įkurta Miastkovo Dievo Motinos Rožančiaus parapija. XIX a. laikomas kaimo aukso amžiumi, nes per kaimą ėjo prekybinis kelias Berlynas-Kaunas-Sankt Peterburgas.
Podalirijus
Podalirijus arba sklandūnas (Iphiclides podalirius) – sklandūnų (Papilionidae) šeimos dieninis drugys.
Paplitęs Europoje, išskyrus šiaurinę dalį.
Dievytis
Dievytis – ežeras vakarų Lietuvoje, Šilalės rajone, apie 4 km į pietus nuo Laukuvos. Ilgis iš vakarų į rytus 0,83 km, plotis iki 0,81 km. Altitudė 156,6 m. Krantai šiaurėje ir pietvakariuose statūs, pietryčiuose – pelkėti, rytuose ir vakaruose – žemi. Šiaurėje iškart telkšo Karūžiškės III tvenkinys. Iš pietinės pusės ežerą supa Padievyčio miškas. Pietuose iš Dievyčio išteka Akmenos intakas Yžnė. Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Padievytis, pietvakarinėje – Šiauduvos kaimas, pietuose – Padievyčio kraštovaizdžio draustinis su Padievyčio piliakalniu.
Pusiau atvirasis debiutas
Pusiau atvirasis debiutas - debiutas, kuriame baltieji žaidžia 1.e4, o juodieji atsako bet kuriuo ėjimu, išskyrus 1…e5, priešingai nei atvirose partijose.
Populiariausios juodųjų gynybos prieš 1.e4 (neskaitant atvirųjų debiutų) yra siciliškoji gynyba (1…c5), prancūziškoji gynyba (1…e6) ir Karo-Kano gynyba (1…c6). Taip pat dažnai žaidžiamos Pirco-Ufimcevo gynyba (1…d6 2.d4 Žf6 3.Žc3 g6) ir modernioji gynyba (1...g6). Nedažnai aukšto lygio žaidime matomos Aliochino gynyba (1…Žf6) ir skandinaviškoji gynyba (1…d5). Taip pat žaistinos, nors nedažnai matomos graikiškoji gynyba (1…b6) ir Nimcovičiaus debiutas (1…Žc6). Kiti atsakymai (pvz., Šv. Jurgio gynyba 1…a6 ar Barneso gynyba 1…f6) laikomi keistenybėmis, nors Tonis Mailsas kartą panaudojo Šv. Jurgio gynybą nugalėdamas Anatolijų Karpovą.
<br style="clear:both" />
Hans Georg Dehmelt
Hansas Georgas Demeltas (, 1922 m. rugsėjo 9 d. Gerlicas, Vokietija), JAV fizikas, Nobelio fizikos premijos laureatas.
Biografija
1950 m. baigė Gėtingeno universitetą. 1952 m. išvyko į JAV. Nuo 1955 m. Vašingtono universiteto asistentas, nuo 1961 m. profesorius.
Veikla
1955 m. sukūrė elektromagnetinį įtaisą, galintį elektronus ir jonus ilgą laiką laikyti santykinai izoliuotus mažame tūryje. 1973 m. šį įtaisą panaudojo vienam elektronui izoliuoti ir tirti. Su kitais sukūrė tiksliu metodų atskiriems kvantiniams šuoliams, perėjimams tarp atomų energijos lygmenų tirti. 1970 m. labai tiksliai išmatavo gaudyklėje esančio elektrono magnetinį momentą.
1989 m. jo veikla kartu su Volfgangu Pauliu įvertinta Nobelio fizikos premija. Šia premija jie pasidalijo su Normanu Ramsėjumi. 1995 m. jam įteiktas JAV Nacionalinis mokslo medalis.
Veliuonos Antano ir Jono Juškų gimnazija
Jurbarko rajono Veliuonos Antano ir Jono Juškų gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Veliuonoje (Jurbarko raj.), Dariaus ir Girėno g. 22, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190919036. miniatiūra|240px|left|2016 m.
Istorija
Apie 1579 m. Veliuonoje veikė mokykla, ji plačiai minima tų pačių metų žemaičių kapitulos akte. 1943 m. (karo metu) įkurta gimnazija, o 1950 m. ji reformuota į vidurinę mokyklą, kuriai 1992 m. suteiktas žymių XIX a. kultūros veikėjų Antano ir Jono Juškų vardas.
Meldučiai (Rokiškis)
Meldučiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Laibgalių. Aplink kaimą dunkso Kurkliečių ir Pakalnių miškai.
Dubrovniko–Neretvos apskritis
Geografija
Pietinė apskrities dalis (eksklavas) susideda iš Dubrovniko ir jo apylinkių, įskaitant Pelješaco pusiasalį bei gyvenamas salas. Šiaurinė dalis susideda iš Neretvos upės deltos, Bačinos ežerų, kt.
Dubrovniko–Neretvos apskritis, apimanti 1782 km² teritoriją, skirstoma į 5 miestus ir 17 savivaldybių.
Eglinis laibūnas
Išvaizda
Suaugę vabalai yra nuo 6 iki 16 mm ilgio. Juodas apaugęs šviesiais plaukeliais. Antsparniai gelsvai rudos, arba rudos spalvos, sutrumpėję, nepridengia pilvelio, iš už jų kyšo išlindę plėviški sparnai, dėl ko, iš pirmo žvilgsnio, kartais gali būti supainiotas su kai kuriais plėviaparniais (pvz., vapsvom). Patinų antenos iš 12 narelių, patelių – 11.
Biologija
Lervos vystosi spygliuočių, ypač eglės, sausose šakose ir kamienuose. Takai vingiuoti, giliai įsirėžiantys į medieną, pilni smulkių išgraužų.
Suaugėliai minta žiedadulkėm, aptinkami gegužės – liepos mėnesiais ant įvairių žydinčių krūmų, medžių (dažni ant gudobelės, šermukšnio) ir skėtinių augalų žiedų.
Amnokgang SK
„Amrokkang sporto klubas“ – Pietų Korėjos futbolo klubas iš Sineidžu.
Osetnas
Osetnas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Miastkovo valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į vakarus nuo Miastkovo, apie 24 km į vakarus nuo Lomžos ir apie 96 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Amnokgang SK
Namų rungtynes žaidžia Sineidžu miesto stadione, Sineidžu, kuris talpina 5 000 žiūrovų.
Eglinis laibūnas
Biologija
Generacijos trukmė 1 – 2 metai.
Amnokgang SK
Istorija
Klubas įkurtas 1947 m. Susietas su šalies kariuomene, policija ir krašto apsaugos (gynybos) ministerija.
Eglinis laibūnas
Paplitimas
Europos ir Azijos spygliuočių miškai.
Lietuvoje neretas.
Amnokgang SK
Istorija
Komanda žaidžia elito divizione.
Tarybų Sąjungos rublis
Tarybų Sąjungos rublis – buvusi TSRS valiuta, naudota nuo 1923 m. iki 1991 m. gruodžio 26 d., o po šios datos, kai kurių žlugusios Tarybų Sąjungos valstybių valiuta. Iki 1947 m. buvo naudojamas kartu su červoncais.
Didžiosios dalies tarybinių banknotų dizainą kūrė rusų graveris ir dailininkas Ivanas Dubasovas.
Nuo 1923 m. lapkričio iki 1924 m. vasario, TSRS, visi popieriniai piniginiai ženklai vadinosi „Valstybiniai Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos piniginiai ženklai“. 1924–1991 m. banknotų nominalas iki 10 rublių (vieno červonco) vadinosi „TSRS valstybinio iždo bilietas“, nuo 10 rublių – „TSRS valstybinio banko bilietas“. Nuo 1991 m. visų nominalų banknotai buvo vadinami „TSRS valstybinio banko bilietais“.
Po 1961 m. sausio 1 d. pinigų reformos, tarybinis rublis formaliai buvo lygus 0,987412 g aukso. TSRS auksą buvo galima įsigyti juvelyrinių dirbinių pavidalu, kurių 1985 m. buvo įsigyta už 2,926 mlrd. rublių. Taip pat buvo gaminamos auksinės proginės monetos. TSRS valstybinis bankas nustatinėjo oficialų rublio kursą atsižvelgiant į kitas valiutas. Todėl 1991 m. gruodžio 25 d. 1 JAV doleris buvo prilyginmas 0,5571 rublio, 1 svaras sterlingų – 1,0389 rublio.
Rublio perkamoji galia
Rublių pervežimas per valstybės sieną, sumai viršijus 30 rublių (banknotais po 10 rublių), buvo draudžiamas. Užsienyje rublis buvo nenaudojamas. Pervedamasis rublis buvo savarankiška mokėjimo priemonė, tokia kaip ir Vnešekonombanko čekiai.
1950 m., daugiausia užsienio atsiskaitymams, rublis buvo prilygintas 0,222168 g aukso, nors valstybės viduje jo perkamoji galia tuo metu buvo mažesnė negu prieš karą. 1960 m. lapkričio 15 d. rublio prilyginimas auksui pakilo iki 0,987412 g ir tuo pačiu 10 senų rublių pakeista vienu nauju. Rublis nuvertėjo iki 55,5 %, tačiau jo vertė ir toliau išliko pervertinta.
Antonio Vivarini
Antonijus Vivarinis (, apie 1415–apie 1480 m.) – XV a. italų ankstyvojo renesanso dailininkas iš Venecijos.
Tarybų Sąjungos rublis
Ikireforminis rublis
Pirmaisiais TSRS piniginiais ženklais tapo 10, 15 ir 25 tūkst. nominalo rublių banknotai, išleisti pagal TSRS CVK ir LKT dekretą atitinkamai nuo 1923 m. lapkričio 23 d. ir gruodžio 18 d. ir nuo 1924 m. vasario 7 d. Pirmuoju dekretu taip pat buvo siūloma išleisti piniginius ženklus, kurių nominalas – 100, 250, 500, 1000 ir 5000 rublių, tačiau jis nebuvo įgyvendintas.
Antonio Vivarini
Biografija
Antonijus Vivarinis buvo vienu reikšmingiausių Venecijos XV a. ir vienas pirmųjų miesto dailininkų, kuris pradėjo naudoti plintančią renesanso stilistiką. Antonijus Vivarinis buvo vyriausias Vivarinių dailininkų šeimos atstovas, kurie turėjo dirbtuves Murane ir tarp kurių buvo Antonijo brolis Bartolomėjus Vivarinis ir sūnus Alvizė Vivarinis. Pirmasis Antonijo kūrinys datuotas 1440 m. ir buvo altorinė tapyba Eufrazijos bazilikai Parence (dabar Porečas, Kroatija). Nuo 1444 m. Antonijus bendradarbiavo su vokiečių dailininku, brolėnu Džovaniu d’Alemanja. Kartu jie sukūrė altorius San Zaccaria ir San Pantalon bažnyčioms Venecijoje. 1447−1450 m. abu dailininkai dirbo Padujoje, kartu su Mantenja ir Nikola Pizolo kūrė freskas Ovetari koplyčioje (sunaikinta antrojo pasaulinio karo metu). Po Džovanio d’Alemanjos mirties 1450 m. Antonijus metė darbus Padujoje ir grįžo į Veneciją. Laikoma, kad bendruose su Alemanja darbuose Antonijus buvo svarbesniu dailininku, jo stilius buvo įtakotas Džentilės da Fabriano, Pizanelo ir Mazolino dailės.
Venecijoje Antonijus dirbo kartu su jaunesniuoju broliu Bartolomėjumi. Abu dailininkai 1450 m. gavo užsakymą iš popiežiaus Mykalojaus V. Būtent jaunesniojo brolio įtaka lėmė, kad Antonijo kūryboje pasirodė daugiau renesansinės tapybos elementų. Antonijus buvo sukūręs ir savarankiškų projektų: apie 1448 m. atliktą tapybą Praljos benediktinų vienuolynui ir didelių matmenų altorių bažnyčiai Brešijoje. Paskutinis Antonijo kūrinys datuotas 1469 m. ir buvo poliptikas, skirtas San Maria Vetere bažnyčiai Andrijoje. Antonijus Vivarinis mirė tikriausiai apie 1480 m. Antonijus Vivarinis Venecijoje įkūrė dirbtuves, kurios reikšmingumu nusileido tik Bielinių giminės dirbtuvėms. Antonijus derino savo kūryboje gotikinės ir renesanso tapybos bruožus, tačiau Vivarinių dailė buvo žymiai mažiau novatoriška nei Bielinių. Antonijo vaizduojamos figūros yra solidžios ir trimatės, modeliuotos šviesa ir šešėliais, tačiau joms trūksta ekspresyvumo ir dramos perteikimo. Antonijo indėlį bendruose darbuose su broliu Bartolomėjumi ir brolėnu Alemanja praktiškai neįmanoma išskirti.
Tarybų Sąjungos rublis
Ikireforminis rublis
Ant banknotų buvo užrašai rusų, baltarusių, ukrainiečių, gruzinų, armėnų ir tiurkų-totorių (azerbaidžaniečių) kalbomis, kurie buvo parašyti TSRS konstitucijos 34 straipsnyje ir ant 1923 m. laidos TSRS herbo su 6 juostomis, ant kurių tomis pačiomis kalbomis buvo parašytas šūkis „Visų šalių proletarai, vienykitės!“. Ant kiekvieno banknoto buvo TSRS Liaudies finansų komisaro Grigorijaus Sokolnikovo (1923–1926) ir vieno iš kasininkų parašai. Serijos numerio pavyzdys: AB-12345.
Šie banknotai kursavo lygiagrečiai su anksčiau išleistais, 1923 m. laidos Rusijos TFSR piniginiais ženklais.
1924 m. pinigų reformos metu buvo įvesta tvirta valiuta, besiremianti auksu, o 1923 m. laidos rublių leidyba buvo nutraukta 1924 m. vasario 15 d. Piniginių ženklų keitimas į naujus vyko iki 1924 m. gegužės 31 d. (Jakutijos ASSR teritorijoje iki 1924 m. birželio 30 d.), kursu 50 000:1.
1924–1925 m. pavyzdžio monetos
1924 m. į apyvartą taip pat buvo išleistos 1921–1923 m. nukaldintos sidabrinės (50 kapeikų ir 1 rublio) ir biloninės (10, 15 ir 20 kapeikų) monetos su Rusijos TFSR simboliais.
1926–1931 m. pavyzdžio monetos
1926 m. sausio 6 d. TSRS CVK ir LKT priėmė nutarimą dėl naujo pavyzdžio 1, 2, 3 ir 5 kapeikų kaldinimo pakeičiant jomis senąsias. Toks nutarimas priimtas dėl pirmųjų tarybinių monetų didelio svorio ir matmenų.
Vėliau, 1932 m. buvo įvestos naujo pavyzdžio 10, 15 ir 20 kapeikų monetos, nukaldintos iš nikelio. Nei pagal masę, nei pagal matmenis naujos nikelio monetos nesiskyrė nuo esamų sidabrinių, tačiau didelis nikelio tvirtumas ir atsparumas dėvėjimuisi darė monetas ilgaamžes, o jo lydymosi temperatūra, ( = 1453 °С) palyginus su sidabro ( = 962 °С), darė jas sunkiau padirbamas.
Naujo pavyzdžio monetų kaldinimas leido surinkti daugiau grynų metalų – vario ir sidabro, iš kurių buvo kaldinamos pirmosios monetos. Surinktas metalas buvo naudojamas pramonėje ir kitose srityse.
Šio leidimo bronzinės monetos be pakeitimų buvo kaldinamos iki 1935 m., kai buvo pakeistas averso atvaizdas. Reversas be pakeitimų išliko iki 1961 m. pinigų reformos.
1935 m. pavyzdžio monetos
1935 m. buvo išleistos naujo pavyzdžio monetos. Monetų charakteristikos išliko nepakitusios, tačiau monetų averse buvo supaprastintas atvaizdas, o nikelio monetose supaprastintas ir reverse. Monetų pakraštyje panaikintas šūkis „Visų šalių proletarai, vienykitės!“, o vietoje jo atsirado valstybės pavadinimas; priešingoje 10, 15 ir 20 kapeikų pusėje liko tik nominalas ir išleidimo metai, įrėminti augaliniame ornamente. Šie išvaizdos pakeitimai buvo atlikti dėl per didelio monetos ploto apkrovimo atvaizdo elementais, kurie apsunkino monetų gamybą.
Šio pavyzdžio monetos buvo leidžiamos nuo 1935 iki 1957 m. Per šį laikotarpį, TSRS herbe, pavaizduotame monetos averse, kelis kartus keitėsi juostelių kiekis, sutampantis su respublikų, patenkančių į TSRS sudėtį, skaičiumi. 1935–1936 m. buvo 6 juostelės, 1937–1946 m. – 11, 1948–1956 m. – 16, o 1957 – 15 juostelių.
1947 m. pinigų reforma nepalietė monetų, todėl po reformos jos buvo kaldinamos nepakitusio vaizdo.
1924 m. pavyzdžio banknotai
100px|right|Neišleistos 1924 m. 20 kapeikų Pagal TSRS CVK ir LKT dekretą, nuo 1924 m. vasario 22 d., siekiant užpildyti cirkuliuojančių pinigų poreikį dėl apyvartoje esančių monetų trūkumo, buvo išleisti laikini 1, 2, 3, 5, ir 50 kapeikų nominalo iždo bonai. Taip pat buvo ruošiamasi išleisti 20 kapeikų popierinį banknotą, bet tai neįvyko, o šio nominalo banknotas žinomas tik kaip pavyzdys.
Ant visų pakaitinių bonų buvo pavaizduotas 1923 m. TSRS herbas su 6 juostomis ir užrašais šešiomis TSRS respublikų kalbomis, nebuvo serijos numerio, o TSRS Liaudies finansų komisaro G. Sokolnikovo ir kasininko M. Kozlovo parašai buvo tik ant 50 kapeikų banknoto.
1, 3 ir 5 rublių auksu nominalo iždo bilietai buvo išleisti 1924 m. vasario 5 d., pagal TSRS CVK ir LKT dekretą. Kaip ir ant ankstesnio leidimo banknotų buvo TSRS Liaudies finansų komisaro G. Sokolnikovo ir vieno iš kasininkų parašas. Serijos numeris – septynženklis, pati serija 1-3-ženklė ant 1 rublio bilietų ir 1-2-ženklė ant 3 ir 5 rublių.
Optimizacija socialinei žiniasklaidai
Optimizacija socialinei žiniasklaidai (, SMO) – priemonių paketas, sukoncentruotas į vartotojų pritraukimą iš virtualių bendruomenių – forumų, tinklaraščių, socialinių tinklų ir t. t.
Tarybų Sąjungos rublis
1924 m. pavyzdžio banknotai
1928 m. buvo išleistas 1 rublio auksu bilietas, nuo 1924 m. rublio besiskiriantis vandens ženklu ir naujo TSRS Liaudies finansų komisaro N. Briuchanovo (1926–1930) parašu. Serija 1-3-ženklė arba 1-2 raidžių.
Optimizacija socialinei žiniasklaidai
Skirtumas tarp SEO ir SMO yra tai, kad SEO skirtas svetainės tobulinimui paieškos sistemoms (Google, Yandex ir t. t.), o SMO yra svetainės tobulinimas tikslingai auditorijai.
Tarybų Sąjungos rublis
1924 m. pavyzdžio banknotai
TSRS CVK ir LKT nutarimu, nuo 1926 m. gegužės 21 d., buvo nustatytas terminas iki kada iš apyvartos turi būti išimti laikinieji iždo bonai, juos keičiant į 1-50 kapeikų nominalo monetas. Termino pabaiga 1926 m. rugpjūčio 31 d., o kai kuriose azijinės TSRS dalies vietovėse iki 1927 m. sausio 1 d.
1, 3, 5 rublių auksu ir 3 červoncų nominalo banknotai iš apyvartos išimti 1947 m. pinigų reformos metu, nors iš tiesų dar anksčiau buvo pakeisti vėlesniojo leidimo bilietais.
1925 m. pavyzdžio banknotai
Nuo 1925 m. kovo iki ketvirtojo dešimtmečio pradžios TSRS Valstybinis bankas išleido 1925 m. pavyzdžio, 3 ir 5 rublių nominalo, iždo bilietus. Ant banknotų buvo TSRS Liaudies finansų komisaro G. Sokolnikovo ir vieno iš kasininkų parašai. Serijos numeris – šešiaženklis, pati serija 1-2-ženklė.
1926–1932 m. pavyzdžio banknotai
1926–1932 m. TSRS Valstybinis bankas į apyvartą išleido kelių nominalų červoncų banknotus. 1, 2 ir 3 červoncų nominalo banknotai buvo spausdinami ant balto popieriaus be vandens ženklų, o 5 červoncų nominalo su vandens ženklais, bet be reverso. Visų banknotų serijos numerio pavyzdys: AB 123456. Ant červoncų buvo Valstybinio banko vadovybės narių parašai.
Šio leidimo banknotai teisėtai apyvartoje cirkuliavo iki 1947 m. pinigų reformos, nors iš tiesų dar anksčiau buvo išstumti 1937 m. leidimo tų pačių nominalų banknotais.
1934 m. pavyzdžio banknotai
Nuo 1934 m. birželio TSRS valstybinis bankas pradėjo leisti naujo pavyzdžio, 1, 3 ir 5 rublių nominalo, iždo bilietus. Nuo 1934 m. iki 1936 m. banknotai buvo leidžiami su TSRS Liaudies finansų komisaro Grigorijaus Grinko parašu. Po jo arešto, 1937 m., pinigų apyvarta su „liaudies priešo“ parašu politiniu požiūriu atrodė „neteisinga“. Dėl to buvo priimtas sprendimas išleisti to pačio nominalo, analogiškos išvaizdos, piniginius ženklus, tačiau be G. Grinko parašo. Siekiant išvengti tokios situacijos pasikartojimo, buvo numatyta ir toliau leisi popierinius pinigus be kieno nors parašų, pavyzdžiui G. Grinko įpėdinio, TSRS Liaudies finansų komisaro Vlaso Čiubario. Šis sprendimas pasirodė „toliaregiškas“, kadangi vėliau, naujasis vadovas taip pat buvo areštuotas ir sušaudytas. Abiejų leidimų banknotai buvo be vandens ženklų. Serijos numerio pavyzdys: A 123456 (tik pirmasis leidimas) arba AB 123456 (abu leidimai).
Šio leidimo banknotai buvo teisėta mokėjimo priemone iki 1947 m. reformos, nors iš tiesų dar anksčiau jie buvo išstumti 1938 m. leidimo banknotų.
1937–1938 m. pavyzdžio banknotai
Didžiojo Tėvynės Karo metu nacių okupacinė valdžia leido naudoti 1, 3 ir 5 rublių nominalo banknotus atsiskaitymams okupuotose teritorijose, o didesnio nominalo banknotai buvo prievarta keičiami į vietinius pinigus (okupacines reichsmarkes arba Ukainos Rechkomisariato karbovanecus) arba konfiskuojami pagal kvitus.
1, 3 ir 5 rublių banknotuose pavaizduotos figūros taip pat buvo atvaizduotos ant TSRS 6-tojo leidimo standartinių pašto ženklų, to pačio spalvinio dizaino, tačiau skirtingo nominalo.
Rublis po 1947 m. reformos
right|100px 1947 m. įvyko eilinė pinigų reforma. Taikant tą pačią kainų skalę, seni pinigai buvo keičiami į naujus santykiu 10:1. Moneta apyvartoje liko pagal nominalą.
Po 1947 m. reformos buvo du banknotų leidimai, besiskiriantys TSRS herbe esančių vainiko juostelių skaičiumi: pirmame leidime jų buvo 16, antrame (1957 m.) – 15. Atitinkamai pasikeitė ir užrašų „vienas rublis“ skaičius skirtingomis Tarybų Sąjungos respublikų kalbomis. To priežastis buvo Karelijos-Suomijos TSR panaikinimas. Nepaisant apipavidalinamo pasikeitimo, data ant antrojo leidimo banknoto išliko ta pati – 1947 m.
Rublis po 1961 m. reformos
1961 m. įvyko eilinė pinigų reforma. Kainų skalė nuo 1961 m. sausio 1 d. pasikeitė 10 kartų. 1, 2 ir 3 kapeikų nominalo monetos liko apyvartoje. 1961 m. pavyzdžio pinigai pasirodė esą ilgaamžiškiausi per visą TSRS istoriją: nepakitusios išvaizdos išliko iki pat 1991 m. sausio 23 d. pinigų reformos.
1961 m. pavyzdžio monetos
Šio pavyzdžio monetos apyvartoje buvo ilgiausiai. Formaliai šios monetos buvo teisėta mokėjimo priemone iki 1998 m. pabaigos, o iki 2002 m. gruodžio 31 d. jas buvo galima išsikeisti Rusijos banko padaliniuose (1 naujo pavyzdžio kapeika buvo keičiama į 10 seno pavyzdžio rublių).
Su 1961 m. pavyzdžio monetomis kartu cirkuliavo ir 1926–1957 m. pavyzdžio, identiško dydžio, 1, 2 ir 3 kapeikų nominalo monetos.
Proginės monetos
TSRS proginės monetos buvo pradėtos leisti 1965 m., kai buvo išleista 1 rublio moneta, skirta pergalės Didžiajame Tėvynės kare 20-osioms metinėms paminėti. Monetos buvo leidžiamos paminint įvairių įvykių jubiliejus, iškilių asmenybių sukaktis, o taip pat architektūros paminklus. Kaldinamos dažniausiai buvo iš vario-nikelio lydinio. Taip pat buvo leidžiamos monetos pagamintos iš sidabro, aukso, platinos ir paladžio.
1991 m. pavyzdžio monetos
1991 m. TSRS valstybinis bankas išleido naujo pavyzdžio, 10 ir 50 kapeikų ir 1, 5 ir 10 rublių nominalo monetas.
Monetų averse pavaizduotas Maskvos kremliaus vaizdas ir užrašas rusų kalba „VALSTYBINIS BANKAS • TSRS •“, reverse – nominalas, kalyklos ženklinimas, augalinis ornamentas (kviečio varpa ir ąžuolo šakelė su gilėmis) ir išleidimo metai.
1991 m. pavyzdžio banknotai
1991 m. pinigų reformos metu pirmiausia buvo išleisti nauji, 1991 m. pavyzdžio banknotai, kurių nominalas 50 ir 100 rublių. Ant šių banknotų vietoje piniginio vieneto užrašo visomis TSRS valstybių kalbomis liko tik užrašas rusų kalba.
Kitų nominalų banknotai, tame tarpe ir nauji 200, 500 ir 1000 rublių, buvo išleisti vėliau.
1961 m. pavyzdžio, 1, 3, 5, 10 ir 25 rublių banknotai ir visos apyvartoje esančios monetos tebeliko teisėta mokėjimo priemone.
1992 m. pavyzdžio banknotai
1992 m. buvo išleisti naujo pavyzdžio, 50, 100, 200, 500 ir 1000 rublių banknotai. Banknotuose buvo šiek tiek pakeistas grafinis apipavidalinimas.
Nepaisant to, kad 1991 m. gruodžio 20 d. buvo panaikintas TSRS valstybinis bankas ir savo veiklą nustojo vykdyti 1992 m. kovo 1 d., 1992 m. pavyzdžio banknotai, leidžiami Centrinio Rusijos banko, tebesivadino TSRS valstybinio banko bilietais. 1993 m. liepos 26 d., prasidėjus pinigų reformai, Rusijos teritorijoje jie buvo išimti iš apyvartos kartu su ankstesnių leidimų banknotais
Valiutos kurso režimas
Oficialus Tarybų Sąjungos rublio kursas buvo susietas su auksu. Bet jis veikė tik dėl užsienio prekybos operacijų, kurioms veikė valstybinė monopolija. Eiliniai Tarybų Sąjungos piliečiai neturėjo teisės laisvai turėti užsienio valiutos grynaisiais ar banko sąskaitose. Net jei jie ją ir gaudavo, pavyzdžiui, dirbdami užsienyje, grįžę į TSRS, valiutą oficialiu kursu iškeisdavo į rublius arba Vnešekonombanko ir Vnešposyltorgo čekius. Neoficialios valiutų operacijos buvo nusikalstama veika už kurią buvo baudžiama net sušaudymu. Nepaisant to, juodoji valiutų rinka egzistavo, o dolerio vertė ten buvo 14–15 kartų didesnė už oficialų kursą. Tuo pačiu juodojoje rinkoje pagrindiniai sandoriai buvo vykdomi atsiskaitant ne valiuta, o Vnešekonombanko ir Vnešposyltorgo čekiais, už kuriuos specialiose parduotuvėse buvo galima įsigyti deficitinių prekių.
Žemiau pateikiama lentelė su oficialiu JAV dolerio kursu skirtingais metais, palyginti su Tarybų Sąjungos rubliu.
Tarybų Sąjungos rublio atsisakymas ir rublio zonos žlugimas
thumb|right|200px|Antkapio pavidalo paminklas rubliui Pajakos kaime, [[Estija|Estijoje. Ant paminklo užrašas estų kalba: „Ilsėkis ramybėje, Rusijos rubli 1940-1992“]] Nuo 1993 m. liepos 26 d. iki rugpjūčio 7 d. Rusijoje vyko konfiskacinė pinigų reforma, kurios metu iš apyvartos buvo išimti iždo ir TSRS valstybinio banko bilietai. Reforma taip pat išsprendė Rusijos ir kitų NVS šalių, kurios naudojo rublį kaip mokėjimo priemonę vidaus pinigų apyvartoje, pinigų sistemos padalijimo problemą.
1992–1993 m. buvusios Tarybų Sąjungos respublikos įsivedė savo valiutą, kai kurios lygiagrečiai su rublio apyvarta. Išimtis buvo Tadžikija (Rusijos rublis apyvartoje cirkuliavo iki 1995 m.). Padniestrė Padniestrės rublį įsivedė 1994 m., Abchazijoje ir Pietų Osetijoje įvestas Rusijos rublis.
Šventas (Ignalinos r.)
left|120px
Šventas – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, 4,5 km į šiaurės vakarus nuo Linkmenų, Aukštaitijos nacionaliniame parke. Ežeras išsidriekęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 1,4 km, plotis iki 0,52 km. Altitudė 149 m. Ežero gylis siekia 30 m.
Telkšo rininės sanklodos duburyje. Krantai aukšti, statūs, vakarinis – ardomas. Krantai ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Pietinėje pakrantėje stūkso Kytrūnios miškas, kitose pakrantėse daugiausia plyti pievos.
Šventas telkšo tarp Pakalo ežero rytuose ir Žiezdrelio vakaruose. Su pastaruoju jungia 0,06 km ilgio siaura protaka. Priklauso Aiseto ežero baseinui.
Šiaurinėje pakrantėje išsidėstęs Rukšėnų kaimas. Šiaurvakariniu krantu eina riba su Utenos rajonu.
Aleksandritas
right|thumb|300px|Aleksandrito kristalas dienos šviesoje ir fluorescentinėje šviesoje 100px|thumb|200px
Aleksandritas – oksidų klasės mineralas. Tai chrizoberilo atmaina. Nuo pastarojo skiriasi besikeičiančia ryškia raudonai žalia spalva. Atrastas 1834 metais Uralo kalnuose Rusijoje. 1842 metais šituo vardu pavadintas rusų caro Aleksandro II garbei.
Aleksandritas yra skaidrus akmuo, dienos šviesoje jis smaragdo žalumo, o dirbtinėje (ypač žvakių) šviesoje – raudonai violetinis ar alyvinis. Šį savybė aleksandrite yra dėl trivalenčio chromo priemaišų. Tikras aleksandritas vienas brangiausių brangakmenių, todėl prekyboje dažniausiai pateikiami sintetiniai aleksandritai, arba jų imitacijos. Natūralus aleksandritas randamas ne tik Rusijoje, bet ir Brazilijoje, Zambijoje, Zimbabvėje, Indijoje Madagaskare, JAV, Tanzanijoje ir Šri Lankoje.
Didžiausia aleksandrito drūza, kuri sveria apie 5 kg, saugoma Fersmano vardo minerologijos muziejuje Maskvoje. Didžiausias apdirbtas aleksandritas sveria 66 karatus ir laikomas Smitsono institute, Vašingtone.
Gudoniškės (Visalaukė)
Gudoniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 11 km nuo Visalaukės IV.
Karolis Juozapas Sapiega
Kunigaikštis Karolis Juozapas Sapiega (, ; iki 1718–1768 m. kovo 28 d.) – LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos lauko raštininkas (1730–1748 m.), Bresto vaivada (1748–1768 m.), Baltojo erelio ir Šv. Stanislovo ordinų kavalierius.
Biografija
Lietuvos garsių magnatų Sapiegų giminės, Kodenio linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Bresto vaivados Vladislovo Juozapato Sapiegos (1652–1733) ir Kristinos Sanguškaitės (1679–1756) vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Mstislavlio vaivada Ignotas Sapiega.
Karolis Juozapas Sapiega buvo renkamas pasiuntiniu į seimus. 1730 metais gavo Lietuvos lauko raštininko pareigybę. 1733 metais palaikė Stanislovo Leščinskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą, bet po to greitai perėjo į Saksonijos kurfiursto Augusto Vetino, tapusio naujuoju ATR karaliumi kaip Augustas III, pusę. 1735 metais gavo vadovauti husarų įgulai. 1744 metais tapo Baltojo erelio ordino kavalierius.
Po savo jaunesnio brolio Karolio Juozapo Sapiegos mirties 1758 metais paėmė jo sūnūs į savo globą.