cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dainava (baltų žemė)
Istorija
thumb|right|200px|Lenkijos karalystė XI a. thumb|right|200px|Lenkijos karalystė 1341 m. 1264 m. itin stiprų smūgį tuometiniams volynėnų sąjungininkams jotvingiams sudavė Lenkijos didžiojo kunigaikščio Boleslovo Droviojo vadovaujama lenkų kariuomenė. 1264 m. birželio 23 d. abi kariuomenės susitiko prie Bransko gyvenvietės, kur įvyko Bransko mūšis. 1277–1283 m. šiaurvakarinę Dainavos dalį žiauriai nusiaubė kryžiuočiai, keršydami jotvingiams už jų pagalbą prūsams pastarųjų Didžiojo sukilimo metu, tada kryžiuočiai perkėlė apie 1600 jotvingių iš dabartinių Augustavo apylinkų į šiaurės vakarų Sembą, ten atsirado vad. „Sūduvių kampas“ („Sudauischer Winkel“). Ilgiausiai 1277–1283 m. kryžiuočių agresijai spyrėsi jotvingių kunigaikščiai bei vadai Komantas, Gedotė ir Kontgirdas. 1283 m. LDK pavaldus Jotvos kunigaikštis Komantas nutraukė pasipriešinimą ir netgi perėjo į ordino pusę, tačiau daugelis kitų jotvingių vadų juo nepasekė ir pasitraukė į Gardino, Slanimo, Eišiškių ir kt. apylinkes. Manoma, kad dabartinėje pietryčių Lietuvoje ir Šiaurės vakarų Baltarusijoje plačiu ruožu pabirę Dainavos /Dainavėlės vardo kaimai (gudų jie vadinami vietovardžiu Jac’viez' /Jatviez' ) buvo įkurti XIII a.-XIV a. nuo kryžiuočių agresijos pabėgusių jotvingių).
Po 1422 m. rugsėjo 27 d. pasirašytos Melno taikos, kuri užbaigė Golubo karą šios žemės „visam laikui“ buvo prijungtos prie LDK. 1569 m. vakarinė Jotvos dalis (t. y. Palenkės vaivadija, kurią jau XV a. buvo pradėję kolonizuoti lenkai mazoviečiai) atiteko Lenkijai.
Etimologija
Dainavos ar *Dainuvos vardu jotvingių kraštas vadintas greičiausiai tik lietuvių.
Brown
Brown − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Jella Lepman
Jela Lepman (, 1891 m. gegužės 15 d. Štutgartas – 1970 m. spalio 4 d. Ciurichas) – Vokietijos vaikų rašytoja.
Biografija
Mokėsi Šveicarijoje. 1908 m. Štutgarte įkūrė skaityklą emigrantų darbininkų vaikams. Po Pirmojo pasaulinio karo Štutgarte bendradarbiavo laikraštyje „Neuen Tageblat“. 1936 m. emigravo, gyveno Italijoje, Londone. 1941 m. parengė ir išleido vokiečių kalbos žodyną anglų mokykloms. 1945 m. grįžo į Vokietiją. Miunchene 1948 m. surengė pirmąją vaikų knygų parodą, 1949 m. įkūrė Tarptautinę jaunimo biblioteką, 1949–1957 m. jos direktorė. 1953 m. inicijavo IBBY, 1956 m. Anderseno premijos, 1962 m. vaikų literatūros tarptautinio žurnalo „Bookbird“, 1966 m. Tarptautinės vaikų knygos dienos, (pradėta švęsti 1967 m.) steigimą.
Jungle Man
„Jungle Man“ – grupės „Red Hot Chili Peppers“ pirmasis singlas iš jų 1985 m. albumo „Freaky Styley“. Tiek pats albumas, tiek šis singlas ir jo vaizdo klipas buvo išleisti tą pačią dieną – rugpjūčio 16. Kadangi grupė niekaip negalėjo sukurti gero klipo, jų prodiuseris tiesiog iškarpė įvairius kadrus iš grupės koncertų ir ant viršaus uždėjo muziką.
Vokalistas Anthony Kiedis parašė šiai dainai žodžius, kadangi daina jam labai priminė jo geriausią draugą, grupės bosistą Flea.
Kapris
thumb|250px|Kaprio salos uolos thumb|250px|Kaprio miesto centras
Kapris  – Italijos sala, esanti tarp Neapolio ir Salerno įlankų. Salos pavadinimas kilęs iš graikų kalbos žodžio Capros, reiškiančio šernas. Sala užima 10,4 km² plotą. Daugiausia susidariusi iš klinčių. Aukštuose uolėtuose krantuose gausu karstinių darinių: arkų, urvų, uolų. Aukščiausias salos kalnas Solaro (Solaro) yra 589 m aukščio.
Saloje yra du miestai – Kapris (7278 gyventojų) ir Anakapris (6240 gyv.). Kapri sala pasižymi itin gausia augmenija – viso auga apie 800 rūšių augalų. Citrusų ir vynuogių derlius saloje nuimamas triskart per metus. Iš gėlių, auginamų saloje, gaminami įvairūs kvepalai.
Iš lankytinų vietų iškiriamas Laikrodžių bokštas, Šv. Stepono bažnyčia, Augusto sodai, Faralijonių uolos, Šv. Jokūbo kartūzų vienuolynas, Šv. Mykolo bažnyčia, San Mikelės vila, Žydroji grota ir kiti objektai.
Istorija
29 m. pr. mūsų erą imperatorius Augustas, sužavėtas Kaprio salos grožio, iškeitė ją į Iskjos salą. Tuo metu saloje iškilo daug vilų. Imperatorius Tiberijus pastatydino saloje 12 vilų, paaukotų 12-ai Olimpo dievų. 27-37 m. imperijai jis vadovavo gyvendamas vienoje iš garsiausių vilų – Jupiterio viloje (villa Jovis). Žlugus Romos imperijai, salos valdovai keitė vieni kitus: ji priklausė langobardams, normanams, Neapolio ir Ispanijos karaliams, prancūzams. Salą dažnai sudrebindavo saracėnų ir turkų antpuoliai. 1860 m. Kaprio sala įėjo į Italijos karalystę.
Diogenas Sinopietis
thumb|right|250ox|Diogenas, [[Jean-Léon Gérôme|Žano Leono Žeromo paveikslas, 1860 m.]] Diogenas Sinopietis (🇬🇷; g. apie 412 m. pr. m. e. Sinopėje, Mažoji Azija, m. apie 323 m. pr. m. e. Korinte) – graikų filosofas, vienas žymiausių kinikų mokyklos (gr. „ὁ κύων“ – šuo) atstovų. Diogenas Sinopietis buvo Antisteno mokinys.
Piktai pašiepdamas jis kritikavo savo laikų visuomenės papročius. Filosofas gyveno asketiškai, kvietė grįžti į pirmykštę būklę, siekė įkūnyti autarkijos ir nereiklumo principus. Diogenas gyveno statinėje už miesto. Jis pagarsėjo ypatingai kandžiomis replikomis ir dėl to piliečiai jį praminė „šunimi“ (ὁ κύων – šuo).
Malavio herbas
220px|thumb|Malavio herbas
Malavio herbas – Malavio valstybės simbolis, sukurtas pagal senesnį Njasalando herbą.
Herbo aprašas
Herbo skydas klasikinės formos, raudona juosta padalintas į tris dalis. Viršutinis laukas su keturiomis mėlynomis ir baltomis banguotomis juostelėmis, raudonas juosta – su auksiniu einančiu liūtu virš nugaros užriesta uodega, apatinis laukas juodas, su auksine tekančia saule su spinduliais, kurių kas trečias yra liepsniškas.
Virš skydo riteriškas šalmas su auksine ir raudona grįžte bei karpyta auksine ir raudona šalmaskraiste. Šalmo papuošalas – tekančios auksinės saulės fone pilkas lizdas ir baltagalvis natūralios spalvos plėšrus paukštis, demonstruojantis nuleistus sparnus. Saulės spinduliai tokie patys, kaip ir skydo apatiniame lauke.
Skydininkai – ant dviejų kojų stovintys auksinis natūralios išvaizdos liūtas (heraldinėje dešinėje) ir natūralus leopardas (heraldinėje kairėje).
Skydo pagrindas yra pilkas uolėtas kalnas. Ant pagrindo – auksinė juosta su raudonai užašytu devizu 'Vienybė ir laisvė'.
Didkiemio Šv. Angelų Sargų bažnyčia
'''Didkiemio Šv. Angelų Sargų bažnyčia''' – katalikų bažnyčia, stovinti Didkiemio kaime, Šilalės rajono savivaldybėje, Jūros slėnio kairiajame krante. Liaudies architektūros formų, kartu su varpine yra valstybės saugomas paminklas.
miniatiūra|left|Interjeras miniatiūra|Iliuzinis šoninis altorius (dešinysis)
Istorija
Medinę bažnyčią 1796 m. pastatė vietos meistrai Urbonai už vietos dvarininkų Daujotų lėšas. Pastatyta Žemaitijos kraštui būdinga technologija – iš tašytų rąstų, sunertų be kamšalų. Anuomet statytos nedidelio tūrio bažnyčios, nes parapijos nebuvo gausios gyventojų. Bažnyčia nebuvo apšiltinta. 1896 m. jai pakeisti sienojai. Remontuojant rąstinių sienų bažnyčią, iš išorės ji buvo apkalta vertikaliomis lentomis. Tuo pat metu buvo įrengtas rombais puoštas pastogės frizas, langai papuošti profiliuotais antgaliais, stogas apdengtas skarda.
Brunėjaus rajonai
miniatiūra|dešinėje|Brunėjaus rajonai
Didkiemio Šv. Angelų Sargų bažnyčia
Istorija
1926 m. Didkiemis tapo parapijos centru. Seniau ji yra buvusi Žvingių parapijos filija.
Brunėjaus rajonai
Brunėjus yra padalytas į keturis rajonus.
Didkiemio Šv. Angelų Sargų bažnyčia
Istorija
2008 m. pastatas iš dalies restauruotas. Buvo atstatyta visa jo medinė dalis: pakeistos supuvusios detalės, sutvarkyti kampai, pakeisti sienojai. Taip pat buvo sutvarkyti pamatai, sutvirtinta stogo konstrukcija, pakeista jo skarda, sutvarkytas stogo bokštelis ir kryžius, nudažytas fasadas.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, lotyniško kryžiaus formos plano. Ji iki mūsų dienų išlaikė savo planą ir tūrį. Statinio proporcijos būdingos Žemaičių medinėms bažnyčioms. Dominuoja aukštas, šlaitinis stogas. Virš frontono iškilęs aštuonkampio skerspjūvio apskardintas grakštus bokštelis su piramidiniu stogeliu.
Vidaus erdvė vientisa. Išilginė nava yra ilgesnė ir platesnė už transeptą, kuris įrištas beveik ties geometriniu išilginės navos ašies viduriu. Šonines erdves nuo navos teskiria viršutiniuose kampuose iškištos profiliuotos konsolės. Viduje ties pagrindiniu įėjimu į bažnyčią stovi du stulpai, remiantys emporas, skirtas chorui ir vargonams. Negilioje prestiberijoje stovintis pagrindinis altorius atitrauktas, už jo esanti erdvė dviejų lygių: pirmajame – zakristija, antrajame – galerija chorui, puošta įmantriais mediniais turėklais. Altorius orientuotas vakarų kryptimi. Bažnyčios interjero apdailos pagrindą sudaro dažytos masyvios medinės lentos, tašyti rąstai.
Šventorius yra pagrindinėje kaimo ašyje, uždaro gatvės perspektyvą. Šventorius plane yra netaisyklingo ištįsusio keturkampio formos. Visu perimetru aptvertas mūrine tvora su vartais ir varteliais. Varpinė stovi šventoriaus priekiniame kampe, šalia bažnyčios. Didžiąją teritorijos dalį už bažnyčios užima iki šiol veikiančios kaimo kapinės.
Sieninė tapyba
Du šoniniai altoriai ir trečiasis virš zakristijos – unikalūs, nes jų retabulai nutapyti tiesiai ant sienojų. Juose iliuzinės tapybos priemonėmis pavaizduoti barokinių altorių architektūros elementai – kolonos, puošnūs karnizai. Tapyba tiesiai ant medinių sienojų Lietuvos bažnyčiose – retas pavyzdys. Vietinio meistro tapyba, ekspertų vertinimu, yra neblogo profesinio lygio. Kai kurios vietos galėjo būti ne kartą pertapytos, tačiau iš esmės jos išsaugojo savo rokoko stilių. Tokių iliuzinių altorių Lietuvoje išlikę nedaug. Sutvarkius sienojus, sienų tapyba kolkas nerestauruota. Labiausiai nukentėjusios bažnyčioje tos vidinės sienos, kurios buvo apkaltos gipskartonio plokštėmis. Tose vietose rinkosi medinius paviršius naikinanti drėgmė. Iš istorinės medžiagos ir nuotraukų matyti, kad ir ant šoninių sienų buvo tapyta šventųjų siužetų. Tapyti altoriai išliko, nes jie nebuvo užkalti gipskartoniu.
Magdalena Mielcarz
Magdalena Melcarž (, g. 1978 m. kovo 3 d. Varšuva) – iš Lenkijos kilusi aktorė ir modelis.
Biografija
Magda gimė Varšuvoje. Nuo 1989 m. keletą metų priklausė jaunimo muzikos ansambliui „Gaweda“.
Modelio karjera
Jos nuotraukos buvo spausdintos Lenkijoje leidžiamuose žurnaluose „Twój Styl“, „Elle“, „Cosmopolitan“, „Pani“, „Uroda“, „Max“. Kaip modelis ji dirbo su „Valentino“ ir „Cerruti“ mados namais, o 2001 m. vasarį tapo kosmetikos gamintojo „L'Oréal“ reklaminiu veidu.
Aktorės karjera
Pirmą kartą kaip aktorė Magda debiutavo 1989 m. TV mini seriale jaunimui „Paziowie“, kuriame atliko karalienės Jadvygos vaidmenį.
2001 m. pasirodė ilgai kurtas ir brangiausias Lenkijos kino istorijoje filmas „Quo Vadis“, kuriame Magdalena atliko vieną pagrindinių vaidmenų ir netruko sulaukti dėmesio iš įvairių kino režisierių. Nors aktorystė netapo jos pagrindine veikla, 2003 m. sukurtame filme „Fanfanas Tulpė“ ji vaidino kartu su Penelope Cruz, o 2009 m. pasirodžiusioje juostoje „Taras Bulba“ ji atliko vieną pagrindinių vaidmenų.
Šeima
2007 m. Magdalena ištekėjo už amerikiečio teisininko bei verslininko Adrian Ashkenazy, su kuriuo 2009 m. ir 2013 m. susilaukė 2 dukterų.
Šiuo metu gyvena Niujorke.
Šiaulėnų Šemetų koplyčia
Šiaulėnų Šemetų koplyčia – mauzoliejinė kapinių koplyčia, Šemetų giminės mauzoliejus, esantis Šiaulėnuose, Radviliškio rajone. Koplyčia stūkso priešingoje gatvės pusėje nuo Šiaulėnų bažnyčios, miestelio kapinių pakraštyje, prie pagrindinių vartų. Statinys restauruotas, jame kuriama muziejinė ekspozicija. miniatiūra|240px|left|Koplyčios interjeras: eksponuojamos senosios įėjimo durys ir kapinių senieji kryžiai
Romantizmo epochos ryškių neorenesanso bruožų Šemetų koplyčia-mauzoliejus 1981 m., architektūros istorikui V. Levandauskui pasiūlius, buvo įrašyta į vietinės reikšmės architektūros paminklų sąrašą. Ji įregistruota Kultūros vertybių registre.
Iskeras
Iskeras − upė vakarų Bulgarijoje, dešinysis Dunojaus intakas.
Iskaras susidaro iš trijų upių: Juodojo Iskero, Baltojo Iskero ir Kairiojo Iskero , prasidedančių Rilos kalnuose. Teka į šiaurę per Sofijos įdubą, Sofijos miesto rytinį pakraštį, Stara Planiną, iš ten pasuka į rytus, toliau – šiaurės rytus; žemupys teka Dunojaus žemupio lyguma. Įteka į Dunojų prie sienos su Rumunija, netoli Korabijos miesto. Iskeras yra vienintelė upė, kuri prasideda pietvakarių Bulgarijoje ir tekėdama per Stara Planinos kalnus, įteka į Dunojų.
Šiaulėnų Šemetų koplyčia
Statinio restauracija
Iki restauracijos koplyčia buvo labai prastos būklės, nors nepriklausomybės metais jau buvo kartą tvarkyta. Kultūros vertybių apsaugos departamento ir Radviliškio rajono savivaldybės lėšomis buvo sutvarkytas koplyčios stogas ir pastogės cokolis, tačiau nei vidus, nei išorinės sienos remonto nesulaukė.
Iskeras
Iskeras prateka per šešias Bulgarijos sritis: Perniko sritį, Sofijos miestą, Sofijos sritį, Vracos sritį, Lovečo sritį ir Pleveno sritį.
Vidutinis debitas 54 m³/s, didžiausias 800 m³/s. Balkanų kalnuose Iskeras teka giliu tarpekliu (ilgis apie 65 km), kertančiu karstinę sritį; tarpeklio šlaituose daug karstinių urvų (Tamsusis urvas, Prochodna Dupka). Iskero slėniu eina Sofijos–Mezdros geležinkelis ir plentas. Aukštupyje – 3 hidroelektrinės, Iskero tvenkinys (tiekia vandenį Sofijai). Vanduo naudojamas pasėlių drėkinimui.
Šiaulėnų Šemetų koplyčia
Statinio restauracija
Pagal 2009 m. parengtą pastato tvarkybos darbų projektą koplyčia buvo restauruota iš pagrindų: atkurtas vidus, sutvarkytos durys, langai. Restauracijos metu atkurtas autentiškas koplyčios vidaus ir išorės vaizdas. Restauruotas koplyčioje esantis marmurinis paminklas „T ir A. Šemetų epitafija” (DV 4646) ir koplyčios rūsys - kolumbariumas su 24 nišomis. Yra žinoma 11 asmenų, kurie čia palaidoti. Yra palaidotas vyskupas, kuris buvo atkeltas iš kitos koplyčios.
Sutvarkytoje koplyčioje įrengta Šiaulėnų kapinių senųjų kryžių ekspozicija. Išsaugotos, nušveistos ir pastatytos senosios originalios durys su apverstų fakelų ornamentais, simbolizuojančiais anapusinę šviesą. Prieš keletą metų viename ūkio pastate buvo surasti ir atstatyti koplyčios piliastrai - dvi altoriaus dekoratyvinės kolonos. Koplyčios centre grindyse įrengtos dvejos sunkios medinės durys (karstų nuleidimui).
Ant fasado atnaujintas Šemetų herbas, kuriame vaizduojama gulbė ir liūtas.
Istorija
Neorenesanso stiliaus koplyčia pastatyta 1850 m. Šiaulių pavieto maršalkos, Diktariškių dvaro savininko Juozapo Šemetos lėšomis. Čia amžinojo poilsio atgulė Šemetų giminės atstovai. Seniau Šemetos buvo laidojami šalia medinės bažnyčios pastatytų koplytėlių rūsiuose, tačiau pastačius šią koplyčią, palaikai buvo perkelti. Iš dvidešimt keturių nišų karstams buvo užpildytos devyniolika.
EINECS numeris
EINECS (European Inventory of Existing Chemical Substances) numeris – cheminės medžiagos registracinis numeris, suteiktas Europos Sąjungoje nuo 1971 m. sausio 1 d. iki 1981 m. rugsėjo 18 d. Registras sukurtas vadovaujantis Europos komisijos direktyva 67/548/EEC, kuri nusako pavojingų medžiagų žymėjimą: EINECS numeris turi būti matomas ant pavojingos medžiagos pakuotės.
1981 m. rugsėjo 19 d. šią žymėjimo sistemą pakeitė ELINCS (European List of Notified Chemical Substances).
EINECS number
Kininis citrinvytis
Kininis citrinvytis, arba kininė šizandra (Schisandra chinensis) – citrinvytinių (Schisandraceae) šeimos augalų rūšis.
Augalas vijoklinis, išauga iki 8 m aukščio. Žiedai kvapnūs, balti, augalui peržydėjus, parausvėja, po 3-5 lapų pažastyse. Žydi gegužės – birželio mėn. Vaisius sutelktinis, sudarytas iš daugelio raudonų dvisėklių uogų. Vaisiai nunoksta rugpjūčio – rugsėjo mėn. Uogos rūgščios, citrinos skonio, valgomos; jose yra cukraus, obuolių rūgšties ir eterinio aliejaus. Iš uogų gaminama bealkoholiniai gėrimai, vynas. Taip pat jos vartojamos konditerijos pramonėje ir kulinarijoje. Žievė ir lapai vartojami kaip prieskonis ir arbatžolių pakaitalas. Augalas dauginamas sėklomis, atlankomis, ūgliais, šaknų atžalomis.
Lietuvoje retai auginamas soduose, mėgėjų kolekcijose. Natūraliai išplitęs Tolimuosiuose Rytuose, Sachaline, Japonijoje, Šiaurės Kinijoje, kur auga mišriuose miškuose, krūmynuose. Aukštai apsivynioja apie medžius, susiraizgęs sudaro ištisas sienas.
Šiluvos herbas
Šiluvos herbas – Šiluvos miestelio heraldinis simbolis.
Aurelianas
Aurelianas (Lucius Domitius Aurelianus; g. 212 m. – 275 m.) – 270–275 m. Romos imperatorius.
Šiluvos herbas
Aprašas
Mėlyno skydo lauko viduryje pakeltas auksinis spindulys. Jame vaizduojama ant juodo akmens stovinti Švč. Mergelė Marija su kūdikėliu Jėzumi ant rankų. Abiejų kūnas natūralios spalvos. Marijos plaukai rudi, marškiniai raudoni su sidabriniu antsiuvu apačioje, apsiaustas mėlynas. Kūdikėlio plaukai ir marškiniai sidabriniai, nimbas auksinis.
Istorija
Herbas Lietuvos prezidento dekretu patvirtintas 2002 m. vasario 19 d. Herbo etaloną sukūrė dailininkas Arvydas Každailis.
Aurelianas
Biografija
thumb|left|250px|Romos imperija valdant Aurelianui Gimė valstietiškoje šeimoje vienoje iš Dunojaus žemupio provincijų, pasižymėjo didele fizine jėga, nuo jaunystės tarnavo Romos kariuomenėje, savo narsa ir energija pasiekė karjeros karinėje hierarchijoje. Valdant imperatoriui Valerianui pasižymėjo kaip karvedys prie Reino ir Dunojaus. Prie imperatoriaus Galijeno jau užėmė aukštas vadovaujamas pareigas, prie Klaudijaus buvo jo artimiausias patarėjas, vadovavo kariuomenei prie Dunojaus. Klaudijui 270 m. mirus kariuomenė Panonijoje paskelbė jį imperatoriumi. Italijoje imperatoriumi paskelbtas Klaudijaus brolis Kvintilas nesiryžo kovoti su Aurelianu ir nusižudė.
Per trumpą savo valdymo laikotarpį pasižymėjo veiklumu, didžiąją dalį laiko praleido karuose prieš besiveržiančius į Romos imperiją germanus.
Rytuose Odenato našlei Zenobijai kuriant beveik nepriklausomą nuo Romos Palmiros valstybę, kuri savo įtaką išplėtė nuo Sirijos į visą Mažąją Aziją ir Egiptą, suruošė prieš ją žygį, sumušė Palmiros kariuomenę ties Emesa, po apgulties 272–273 m. užėmė Palmirą ir ją sugriovė. Pasiduoti Aurelianui buvo priverstas ir Egiptas.
Gindamas valstybę nuo išorės priešų, viduje sistemingai centralizavo valdymą, pirmasis savo kalamose monetose pasivadino Dominus et Deus, apribojo senato įtaką, sutvarkė iždą. Amžininkų buvo vadinamas Romos imperijos atstatytuoju.
Buvo nužudytas sąmokslininkų žygio prieš persus metu ties Caenophryrium miestu tarp Bizantijaus ir Heraklėjos. Sąmokslui vadovavo Aureliano slaptasis sekretorius, bijojęs keršto už kažkokį nusižengimą.
Asemblerio kalba
Asemblerio kalba – žemo lygio programavimo kalba, skirta tam tikros architektūros kompiuterių mašininėms komandoms žymėti.
Pavyzdžiui, kompiuteris su atitinkamu procesoriumi, supras šią mašininę komandą:
10110000 01100001
Tačiau programuotojui bus lengviau suprasti šios mašininės komandos atitikmenį asemblerio kalba:
mov al, 061h
kuri reiškia procesoriaus komandą įkelti skaičių 61 (97 dešimtainėje sistemoje) į procesoriaus registrą al. Komanda „mov“ yra angliško žodžio „move“ (perkelti) santrumpa ir, kartu su kableliais atskirtais komandos parametrais, yra tipiška asemblerio kalba parašytos programos eilutė.
Asemblerio kalbos komandų vertimas į mašininę kalbą atliekamas asemblerio programa, ir atverčiamas atgal disasemblerio programa. Skirtingai nuo aukšto lygio kalbų, komanda, asemblerio programa paversta į mašininį kodą ir atstatyta atgal disasemblerio programa dažniausiai visiškai atitinka pirminį tos komandos variantą.
Kiekviena kompiuterio architektūra turi savo mašininį kodą ir savo asemblerio kalbą. Kompiuteriai skiriasi palaikomų operacijų skaičiumi ir tipais, jie gali skirtis procesorių registrų dydžiais ir skaičiumi, skirtingais apdorojamų duomenų tipais.
Įvairios skirtingos asemblerio kalbos komandos, turinčios tą pačią paskirtį, gali būti verčiamos į tokią pačią mašininę komandą. Tačiau dažniausiai naudojamos tos asemblerio kalbos komandos, kurios aprašytos gamintojo dokumentacijoje.
Monjajus
miniatiūra|220px|right|Monjajus
Asemblerio kalba
Įvairūs pavyzdžiai
Skirtingai, nei daugumoje kitų programavimo kalbų, asembleriu parašytos programos skiriasi, priklausomai nuo to, kokiam procesoriui, operacinei sistemai ar net asemblerio (programos) versijai jos skirtos.
1547 m.
1547 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Asemblerio kalba
i8086, DOS, Intel sintaksė
; Programa "Sveikas pasauli", 8086 .COM vykdomasis formatas, Intel sintaksė ; Komentarai atskiriami kabliataškiu CSEG segment                                ; Segmento apibrėžimas ASSUME CS:CSEG, DS:CSEG, SS:CSEG, ES:CSEG   ; Segmentinių registrų reikšmių apibrėžimas ORG 100h                                    ; Įėjimo į programą taško adresas Start: JMP ProgCode                                ; Pereiname į kodo pradžią (peršokame per tekstą) OutString db 'Sveikas, pasauli!',13,10,'$'  ; Eilutė teksto, skirta išvedimui į ekraną ProgCode: MOV AH, 9h                                  ; Į registrą AH perkeliamas DOS teksto išvedimo f-jos kodas MOV DX, offset OutString                    ; Į registrą DX perkeliamas teksto eilutės adresas INT 21h                                     ; Pertraukimas nr. 21h: DOS f-jų iškvietimas ; Rezultate išvedama teksto eilutė "Sveikas, pasauli!" ProgExit: INT 20h                                     ; Pertraukimas nr. 20h: DOS programos užbaigimas CSEG ENDS                                   ; Segmento pabaiga END Start                                   ; Nurodomas įėjimo taškas
Monjajus
Monjajus (gva. Moñái) – Pietų Amerikos indėnų gvaranių mitologinė būtybė, Blogio dvasios Tau ir gražiosios Marangatu dukros gvaranės Keranos trečiasis sūnus, gimęs pabaisa. Vienas iš 7 legendinių monstrų gvaranių mitologijoje. Būtybė yra panaši į didžiulę raguotą gyvatę.
1547 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Asemblerio kalba
i386, UNIX (FreeBSD), AT&T sintaksė
.data                          # Duomenų sekcija msg: .asciz "Sveikas, pasauli!\n"   # Teksto eilutė spausdinimui len =. – msg – 1              # Teksto eilutės ilgis .text                          # Kodo sekcija .global _start _start:                        # Programos įėjimo taškas pushl  $len                    # Argumentas nr.3: teksto eilutės ilgis pushl  $msg                    # Argumentas nr.2: teksto eilutės adresas (rodyklė) pdushl  $1                      # Argumentas nr.1: failo deskriptorius movl   $4, %eax                # OS rašymo funkcija insint $0x80                   # Iškviečiame OS funkciją, tekstas išvedamas į ekraną addl   $12, %esp               # Išvalome steką nuo argumentų pushl  $0                      # Išėjimo iš programos statusas movl   $1, %eax                # OS išėjimo iš programos funkcija int    $0x80                   # Iškviečiame OS funkciją, programa užbaigiama
Monjajus
Mitas
Monjajus yra laukų valdovas ir sergėtojas, gyvena atvirose vietovėse. Jis lengvai laipioja medžiais ir nušliuožia ant žemės, minta paukščiais. Turi hipnotizuojančių galių, kurias jam suteikia raguotą porinę išaugą primenančios jautrios antenos. Dėl jų dar vadinamas „Oro valdovu“. Mėgsta pavogtus daiktus slėpti savo oloje. Jo nuolatinis plėšikavimas kaimuose išprovokavo didelę nesantaiką tarp žmonių, kaltinančių vienas kitą dėl paslaptingai dingstančio jų turto. Miestiečiai prisijungė prie valstiečių, kad pagelbėti jiems padaryti galą Monjajaus ir jo brolių blogiems darbams. Gražuolė Porâsý pasisiūlė pagelbėti. Ji įtikino monstrą, kad yra jį įsimylėjusi ir norinti prieš judviejų vestuves susitikti su jo broliais. Monjajus paliko ją su vienu iš jų – Težu Žagua ir išvyko ieškoti kitų: Mboi Tuinio, Jasy Jaterėjaus, Kurupio, Ao Ao ir Luisono. Galiausiai visi susirinkę pradėjo švęsti vestuves, daug gėrė ir netrukus tapo visiškai girti. Tai buvo patogus momentas „nuotakai“ pasprukti iš olos, užremtos dideliu akmeniu, tačiau tai bandant padaryti, Monjajus ją grąžino atgal. Porâsý pradėjo šaukti, kad perspėtų žmones, kurie buvo lauke netoli olos. Ji paprašė jų uždegti olą kartu su ja. Kaip atpildą už šią Porâsý auką dievai jos dvasią iškėlė į aukštybes, paversdami mažu, bet stipriai šviečiančiu tašku. Nuo tada dievai lėmė šiai dvasiai įžiebti pašvaistę.
1547 m.
Mirtys
Nedatuota
Budžiedžiai
Budžiedžiai arba Višniovka (, nuo 1936 m. rugsėjo 17 d. Budßedßen, Budschedschen, nuo 1938 m. birželio 3 d. Pfälzerwalde, nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Iljušino kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Nesterovo rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 1993 m. Čkalovo apylinkės kaimas.
Dieveniškių Švč. Mergelės Marijos Rožančinės bažnyčia
'''Dieveniškių Švč. Mergelės Marijos Rožančinės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Dieveniškių miestelyje. Turi klasicizmo bruožų. Pamaldos laikomis lietuvių ir lenkų kalbomis. Yra vertingų sakralinio meno kūrinių. miniatiūra|220px|left|Šoninis fasadas
Istorija
Bažnyčia minima 1471 m. Jai 1474 m. Martynas Goštautas atidavė miestelyje pastatytą smuklę. Buvo Geranainių parapijos filija ir didesnių žemės valdų neturėjo. Apie XVI-XVII a. perstatymus duomenų neišliko. XVIII a. pabaigoje su pertraukomis veikė parapinė mokykla (minima 1777 m.).
Po gaisro 1783 m. atstatyta medinė bažnyčia, 1861 m. atnaujinta. 1899–1903 m. apmūrytas šventorius. Priešais bažnyčią 1903 m. pastatyta mūrinė varpinė su vartais, joje yra beveik 200 metų senumo varpai. 1906 m. įsteigta parapija. 1909 m. parengtas mūrinės bažnyčios projektas, tačiau statyti nepradėta.
1986–1990 m. klebono Domo Valančiausko rūpesčiu pakeisti supuvę sienojai, rekonstruotas bažnyčios vidus, pristatytas prieangis. Apie 1886 m., 1897–1898 m. ir nuo 1906 m. sakyti pamokslai ir lietuviškai. 1909 m. kun Steponas Umbrasas pradėjo vaikus katekizuoti jų gimtąja kalba. 1936 m. net iš kitų parapijų atvykę žmonės trukdė paskirtu laiku lietuviškai giedoti.
Architektūra
Bažnyčia turi klasicizmo bruožų, kryžminio plano, bebokštė. Virš šventoriaus vartų – neogotikinė varpinė. Jo tvora akmenų mūro.
Ridzevas (Grajevo apskritis)
Ridzevas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į vakarus nuo Raigardo, apie 8 km į šiaurės rytus nuo Grajevo ir apie 78 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Burton
Burton − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Slėpulis
Gentyje yra 49 rūšys: ir kt.
Rytų Berbisas-Koranteinas
Rytų Berbisas-Koranteinas  – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Driekiasi per visą rytinę šalies dalį, palei Surinamo sieną. Administracinis centras – šalies sostinė Naujasis Amsterdamas.
Regionas yra tarp Berbiso upės vakaruose ir Koranteino rytuose. Regiono pietryčiai – ginčytina zona. Gajana veda sieną per Koranteino ir Kutari upes, o Surinamas pretenduoja į teritorijas iki Naujosios (New) upės (Naujosios upės trikampis).
Svarbiausios gyvenvietės: Naujasis Amserdamas, Korivertonas, Skeldonas, Mara ir Roz Holas.
Peberholmas
250px|thumb|Eresuno tiltas tarp Danijos ir Švedijos. Kairėje – Saltholmas, dešinėje – Peberholmas
Peberholmas ( 'Pipirų sala') – dirbtinė salelė Eresundo sąsiauryje. Priklauso Danijai, Tornbiu savivaldybei. Sukurta kaip Eresundo tilto dalis. Pavadinimas priderintas prie šalia esančios Saltholmo 'Druskos sala' pavadinimo.
Pagal pirminį planą tilto statybai turėjo būti panaudota Saltholmo sala. Kelias ir geležinkelis būtų ėję per pačią salą arba per tam supiltą jos išplėtimą. Tačiau siekiant apsaugoti Saltholmo ekosistemą buvo nuspręsta šalia supilti dirbtinę salą. Jos vieta parinkta taip, kad kuo mažiau trukdytų vandens apytakai.
Peberholmą galima laikyti moksliniu eksperimentu, mokslininkai stebi, kaip gamta kolonizuoja naują salą. Peberholmą saugo griežti įstatymai, tik biologams leidžiama kartą per metus aplankyti salos teritoriją už geležinkelio ir greitkelio ribų.
Leponto Alpės
thumb|Leponto Alpės Leponto Alpės – Vakarų Alpių dalis Italijoje (Pjemontas) ir Šveicarijoje (Valė, Tičinas, Graubiundenas), tarp Simplono ir Splugeno perėjų.
Geografija
Ilgis iš vakarų į rytus apie 100 km, didžiausias aukštis 3553 m – Monte Leonės kalnas Simplono masyve. Susidariusios iš granito, gneiso, kristalinių skalūnų, pietuose – iš klinties. Šiaurėje kalnus juosia Reino ir Ronos aukštupių slėniai. Leponto Alpės suskaidytos upių slėnių į kelis masyvus. Aukščiausiuose kalnuose yra ledynų Reino, Ticino, Tocės versmės. Šlaitai apaugę miškais; aukščiausiose vietose – alpinės pievos.
Išplėtotas turizmas, žiemos sportas. Per Sankt Gothardo perėją (aukštis 2108 m) eina plentas Ciurichas–Milanas; netoli perėjos – Gotardo tunelis, juo eina geležinkelis ir plentas.
1793 m. Prancūzijos Konstitucija
1793 m. Prancūzijos Konstitucija – konstitucija, priimta 1793 m. birželio 24 d., pakeitė 1791 m. konstituciją. Galiojo iki 1795 m. rugpjūčio 22 d., kai priimta III respublikos metų konstitucija.
Priėmimo aplinkybės
Pagal naują konstituciją išrinktame Nacionaliniame susirinkime, susirinkusiame 1791 m. spalio 1 d., išryškėjo kelios politinės grupės: feljanai, pasisakę už konstitucinę monarchiją, ir žirondistai bei jakobinai (montanjarai), pasisakę už tolesnį revoliucijos vykdymą. Tolesnius įvykius paskatino ir pats karalius, mėgindamas pasitraukti iš Paryžiaus ir priešintis Konstitucijos nustatytai tvarkai. Įsiliepsnojo sukilimas, 1792 m. rugpjūčio 10 d. po rūmų šturmo karalius pašalintas iš sosto, Nacionalinis susirinkimas nutarė sušaukti Nacionalinį konventą, nustatė jo rinkimų tvarką. Nustota rinkėjus skirstyti į aktyvius ir pasyvius (reikalavimai – 21 m., pragyventi 1 m., nebūti tarnu), tai turėjo išplėsti rinkėjų korpusą, sustiprinti vidurinių sluoksnių pozicijas Konvente. Karaliaus ministrai pakeisti Laikinąją vykdomąją taryba (daugiausiai iš žirondistų). Priimta ir bet kurios konstitucijos galiojimo sąlyga – turi būti priimta tautos, taip naikinant 1791 m. konstituciją. 1792 m. rugsėjo 25 d. Konvento dekretas paskelbė Prancūzijos respubliką, 1793 m. sausio 21 d. giljotinuotas Liudvikas XVI. Todėl suaktyvėjo Prancūzijos užsienio priešai, vidaus politinių jėgų kova. 1793 m. balandžio 6 d. nutarta sudaryti Visuomenės gelbėjimo komitetą, kuriam pavesta kontroliuoti Laikinosios vykdomosios valdžios tarybos sprendimus, juos pagreitinti, organizuoti gynybą išorėje ir viduje. Sudėtingos politinės, ekonominės padėties sąlygomis į valdžia atėjo už respubliką, tolesnę revoliuciją pasisakantys jakobinai. Visi šie pokyčiai paskatino naujos konstitucijos priėmimą.
1792 m. gruodžio 11 d. Brissot, Pétion de Villeneuve, Marquis de Condorcet, Vergniaud, Gensonné, Th. Payne, Sieyès, Barère ir Danton buvo pavesta parengti naują konstituciją. Pirmieji šeši buvo žirondistai, Robespjero priešai.
Valstybinė santvarka
Respublika, vienintelė tiesioginė demokratija Europoje.
Įstatymų leidžiamoji valdžia
Įstatymų leidybos korpusas, kuris faktiškai tebuvo įstatymų projektavimo institucija, nes visus įstatymus turėjo sankcionuoti piliečiai savotišku referendumu. Įstatymai reglamentavo civilinę ir baudžiamąją teisę, respublikos pajamas ir išlaidas, mokesčius, karo skelbimą ir kt. (54 str.). Teisės aktai, nepriskirti prie įstatymų, vadinami dekretais ir juos galėjo leisti pats Įstatymų leidybos korpusas. Įstatymų leidžiamosios valdžios rinkimų tvarka: Renka visi 21 m. vyrai, netarnai, pragyvenę kantone 6 mėn. tiesioginiais rinkimais pirminiuose susirinkimuose pagal gyvenamą vietą.
Vykdomoji valdžia
Vientisa vyriausybė nenumatoma, vadovauti bendram valdymui pavesta Vykdomajai tarybai, kurios nariams pavedama vadovauti atskiroms konkrečioms žinyboms, šie vadovai nėra tarpusavyje susiję. Įstatymų vykdomosios valdžios rinkimas: trijų pakopų rinkimai – pirminiuose susirinkimuose išrinkti rinkėjai departamentuose renka po vieną deputatą, iš kurių Korpusas renka 24 Tarybos narius. Pusė tarybos narių kasmet atnaujinama.
Žmogaus teisių įtvirtinimas
Konstitucija pradedama nauja Žmogaus ir piliečio teisių deklaracija, kuri buvo daug radikalesnė ir dvigubai didesnės apimties – 35 str., nemažai nuostatų kartojasi iš ankstesnės. Teigiama, kad vyriausybė steigiama įgimtoms teisėms, tokioms kaip laisvė, lygybė, saugumas, nuosavybė, lygybė prieš įstatymą, saugoti. Jakobinų deklaracija pateikė platesnį išvestinių laisvių sąrašą: susirinkimų laisvė, religinių apeigų laisvė, peticijų teikimo laisvė. Nurodomos ir socialinės teisės: teisė į išsilavinimą, profesijos pasirinkimą, sutarčių sudarymą. Teigiama, kad visuomenė turi išmaitinti neturtėlius duodama darbo, negalinčius dirbti remti (jakobinų socialinė atrama – sankiulotai). Tauta yra suvereni, gali keisti Konstituciją, vyriausybei pažeidžiant jos teises, tauta gali ir turi sukilti.
Galiojimas ir modifikacijos
1793 m. spalio 10 d. konstitucija buvo suspenduota. Šios konstitucijos galiojimas faktiškai buvo atidėtas taikos laikotarpiui, nes įstatymų priėmimas referendumu netiko sudėtingai padėčiai valdyti. Pagal „Revoliucinės valdymo tvarkos tvarkos steigiamąjį įstatymą“ (1793 m. gruodžio 4 d.), visų trijų valdžių funkcijas perėmė Nacionalinis konventas, dalį vykdomosios valdžios funkcijų atliko Visuomenės gelbėjimo komitetas, atskiri konvento deputatai, vadinami komisarais, atstovavo konventui departamentuose ir kariuomenėje, tesiminę veiklą išplėtojo Revoliucinis tribunolas, kuris vykdė terorą ir kovojo su kontrrevoliucija, už jam teismingus nusikaltimus vienintelė bausmė buvo mirtis.
Svarbiausios nuostatos
Preambulėje skelbiama apie luomų panaikinimą. Skelbiamas tautos suverenitetas (3 str. „Apie valstybės valdžias“). Reglamentuotas administracinis teritorijos suskirstymas – departamentai – distriktai – kantonai – taip siekiama panaikinti feodalinio skirstymo į senjorijas liekanas. Įtvirtintas nesikišimo į kitų valstybių vyriausybes principas, skelbiami draugiški santykiai su kitomis laisvomis tautomis.
Hollywood (Africa)
„Hollywood (Africa)“ – grupės „Red Hot Chili Peppers“ antrasis singlas iš jų 1985 m. albumo „Freaky Styley“. Ši daina – grupės „The Meter“ dainos „Africa“ koveris. „Red Hot Chili Peppers“ versija pasiekė antrąją vietą „Gavin Report“ alternatyvios muzikos singlų tope 1985 m. spalį. Daina taip pat pasirodė grupės 1992 m. išleistame geriausiųjų dainų rinkinyje „What Hits!?“.
Albumo „Freaky Styley“ prodiuseris George Clinton yra teigęs, jog ši daina – viena jo mėgstamiausių iš viso albumo. Neretai koncertų metu jis pats užlipdavo ant scenos ir kartu su vokalistu Anthony Kiedis ją sudainuodavo.
Nors daina buvo išleista kaip singlas, ji nebuvo atlikta gyvai nuo 1992 m.
Akado imperija
Akado imperija – senovės imperija su centru Akado mieste ir aplinkinėse Mesopotamijos žemėse, 3-jame tūkst. pr. m. e. suvienijusiose į centralizuotą valstybę semitus akadus ir šumerus.
Akado imperija suklestėjo XXIV−XXII a. pr. m. e. dėka jos įkūrėjo Sargono Didžiojo. Akadų kalba palaipsniui išstūmė šumerų kalbą, įsigalėjo nukariautose gretimose žemėse.
Akado imperija kartais pavadinama pirmąja istorijoje, nors šis vardas priskiriamas ir kai kurioms šumerų valstybėms.
Akado miestas
Akado miesto tiksli archeologinė vieta kol kas nėra identifikuota. Panašūs vardai randami įvairiuose šaltiniuose, pvz., šumerų kalboje Agade (Šumero karalių sąraše), asirų-babiloniečių Akkadû („priklausantis Akadui“). Šio žodžio reikšmė ir etimologija nėra aiški (rašoma a.ga.dèKI arba URIKI). Po kelių šimtmečių iš naujosios Babilonijos karaliaus Nabonido archeologinių įrašų matyti, kad deivės Ištarės garbinimą Akade pakeitė deivės Anunitu kultas. Jos šventykla stovėjo Sipare, kaip manoma, buvusiame netoli Akado. Nepaisant ilgalaikių tyrinėjimų, miestas nėra surastas. Pagal vieną teoriją, Akadas buvo įsikūręs ant Eufrato kairiojo kranto, priešais Siparą, galbūt jis buvo Siparo miesto dalis. Pagal kitą teoriją, Akado liekanos turėtų būti surastos žemiau šiuolaikinio Bagdado. Manoma, kad miestas buvo sugriautas per gutijų invaziją žlugus Akado imperijai. Pirmas žinomas įrašas apie miesto egzistavimą padarytas En-Šakušanos iš Uruko, kur sakoma, kad jis nugalėjo Akadą. Tai liudija šį miestą buvus dar gerokai prieš Sargono Akadiečio iškilimą, nors Karalių sąraše jis minimas kaip šio miesto statytojas. Be to, Akadas paminėtas judėjų biblijoje Tanache – Pradžios knygoje 10:10: „Ir jo [Nimrodo] karalystės pradžia buvo Babelis ir Erechas, ir Akadas, ir Calnehas Šinaro žemėje“.
Pradžia
miniatiūra|140px|left|Bronzinis biustas, galimai priklausęs [[Sargonas|Sargonui]] Akadų kalba buvo vartojama Mesopotamijos istorinio periodo pradžioje, suklestėdama ankstyvosioms dinastijoms valdant Kiše ir kituose miestuose-valstybėse Šumero šiaurėje, kur apie 3 tūkst. pr. m. e. įsitvirtino valdovai su akadiškais vardais. Sargonas dažnai minimas kaip jungtinės Akado ir Šumero imperijos valdovas, nors neseniai surasti šaltiniai byloja, kad šumerai vykdė ekspansiją, vadovaujami ankstesnių valdovų, įskaitant Lugal-Anemundu iš Adabo, Eanatumą iš Lagašo ir Lugalzagesį iš Umos.
Sargono laikotarpis
Sargonas Akadietis (Sharru-kin, 'tikrasis karalius'; greičiausiai šį titulą gavęs su valdžia XXIV a. pr. m. e.) laimėjo ir paėmė į nelaisvę Lugalzagesį Uruko mūšyje, nugalėdamas jo imperiją. Ankstyviausi įrašai akadų kalba siekia Sargono laikus. Kilęs iš paprastos šeimos, Sargonas dirbo sodininku ir taurininku pas Kišo karalių, turėjusį semitišką Ur-Zababos vardą, buvo atsakingas už drėkinimo kanalų valymą. Tokiu būdu jis bendravo su daugybe disciplinuotų darbininkų, kurie galbūt vėliau tapo jo pirmaisiais kareiviais. Nuvertus Ur-Zababą, Sargonas buvo karūnuotas ir jis pradėjo užsienio karines kampanijas. Jis keturis kartus puolė Siriją ir Kanaaną, sujungdamas „vakarų“ šalis su Mesopotamija „į vieną imperiją“. Kuriama imperija vakaruose siekė Viduržemio jūrą, galbūt ir Kiprą (Kaptara), šiaurėje – kalnus Anatolijoje (pasak vėlesnio hetitų teksto, buvo nugalėtas hetitų karalius Nurdagalas Burushandoje, Anatolijos teritorijos gilumoje), rytuose – Elamą (dab. Irane); pietuose – Maganą (dab. Omane). Manoma, kad šiame regione Sargonas turėjo valdžią 56 metus. Prekybos keliais buvo gabenamas sidabras iš Anatolijos, lazuritas iš Afganistano, kedro mediena iš Libano, varis iš Magano. Stiprinami ryšiai tarp Šumero miestų-valstybių ir Akado atspindėjo Mesopotamijos augančią ekonominę ir politinę galią. Imperijos „aruodu“ laikyta išvystytos žemdirbystės zona šiaurinėje Mesopotamijoje (Asirija). Buvo pastatyta eilė tvirtovių užtikrinti javų auginimo rajonų saugumą.
Sargono pergalėms pažymėti Viduržemio jūros pakrantėje buvo pastatyti paminklai su jo atvaizdu, Akade – miestai ir rūmai, papuošti trofėjais iš nukariautų kraštų. Elamas ir šiaurinė Mesopotamija (Subartu) taip pat buvo pavergti, o Šumere numalšinti sukilimai. Istoriografiniuose tekstuose užsimenama, kad perstatė Babilono miestą (Bab-ilu) naujoje vietoje netoli Akado. Per savo ilgą gyvenimą Sargonas rodė ypatingą pagarbą šumerų dievams, ypač savo sergėtojai deivei Inanai (Ištar) ir Kiše garbintam karo dievui Zababai, save vadino „dievo Anu pateptuoju žyniu“, „Enlilio didžiuoju ensiu“. Savo dukterį Enheduaną paskyrė dievo Nanos (Sino) žyne šventykloje Ūre.
Naram-Sinas
miniatiūra|250px|left|3-iojo karaliaus [[Naram-Sinas|Naram-Sino pergalę žyminti akmeninė stela]] Maništušu sūnus ir įpėdinis Naram-Sinas (2254–2218 m. m. pr. m. e.), dievo Sino numylėtinis, save įvardijo kaip „lugalį Naram-Siną, karalių keturių šalių“ (Lugal Naram-Sîn, Šar kibrat 'arbaim). Į šį valdovą buvo kreipiamasi kaip į „Akado dievą“. Taip buvo įvestas pirmasis Mesopotamijos istorijoje karaliaus kultas. Net vyriausiasis Enlilio žynys Nipūre save įvardijo jo vergu. Savo anūkui Šarkališariui suteikė „Visų karalių karaliaus“ titulą. Šios ideologinės reformos buvo nukreiptos prieš tradicinius šumerų hegemonų titulus.
Pradėjęs valdyti taip pat susidūrė su maištais, kilusiais Kiše, Nipūre, Umoje, Uruke ir Maryje, tačiau greitai juos, kaip ir anksčiau, žiauriai numalšino. Kad stabilizuoti padėtį valstybėje, įgyvendino keletą valdymo reformų, tarp kitų, ensiais paskirdamas artimus giminaičius ir statytinius. Su savo sūnumis su užmoju statė naujas šventyklas, kurių žyniai turėjo išskirtinių privilegijų į žemės nuosavybę – taip karalius stiprino savo sąjungą su žynių institucija valstybėje. Tai davė vaisių, nes leido Naram-Sinui plačiai vykdyti užkariavimų politiką. Jam valdant, imperija pasiekė klestėjimo viršūnę. Buvo konfiskuota dalis turtingųjų turto, renkami mokesčiai, privalomi viešieji darbai statant miestų sienas, šventyklas, drėkinimo kanalus. Išvystytas žemės ūkis davė didžiulius derlius, grūdai buvo išvalomi bei pervežami standartiniuose induose, pagamintuose vietos keramikos dirbtuvėse. thumb|Karaliaus [[Narams-Sinas|Naram-Sino šventyklos liekanos Sirijoje]] Vienu iš pirmųjų trečiojo imperijos karaliaus karinių tikslų buvo Maganas. Įrašuose pažymėtos pergalės „devyniuose žygiuose per vienerius metus“, trijų valdovų paėmimas į nelaisvę ir laimėjimas prieš Magano karalių Maniumą. Didelės karinės ekspedicijos į Siriją metu sunaikino Eblos miestą-valstybę, sugriovė Armanumą, sudavė smūgį didanams. Galiausiai šiaurinė Sirija buvo prijungta prie Akado imperijos. Apie šiaurinėje Mesopotamijoje vykdytą kampaniją prieš lulubių kalnų gentis byloja Naram-Sino akmeninė stela, iškalta pergalei pažymėti. Nedaug išlikę žinių apie jo karą su miestu-valstybe Talchatumu. Šiuo laikotarpiu įrengtas pasienio punktas Tell Brak šiaurinėje Sirijoje.
Imperijos žlugimas
miniatiūra|250px|left|Naram-Sino įrašas apie šventyklos statybą Marado mieste Laikui bėgant pablogėjo padėtis imperijos viduje: priešams pažeidus drėkinimo kanalų sistemą, kilo badas, prasidėjo valdžios nesutarimai su žyniais. Taip pat buvo problemų ir prie valstybės sienų, kur reikėjo atlaikyti klajoklių genčių antpuolius iš vakarų pusės, elamitų puldinėjimus iš rytų, barbarų įsiveržimus iš Zagroso. Imperijai teko pradėti kariauti gynybinius karus. Tačiau didžiausią pavojų kėlė gutijų gentys, kurios buvo nusitaikiusios į drėkinamuosius kanalus. Viename iš mūšių su jais, manoma, ir žuvo karalius Naram-Sinas. Įsiveržę į Akadą gutijai pasiekė Siparą, kur jų karalius Eridupiziras įsakė savo garbei iškalti įrašą, įvardijantį jį „keturių pasaulio šalių valdovu.“ Tuo pačiu metu valstybėje vienu metu sukilo miestai, imperijos sienas apgulė išorės priešai. Imperija atsidūrė ant subyrėjimo slenksčio. Pats „visų karalių karalius“ Šarkališaris sau suteikė „Akado karaliaus“ titulą (dėl nežinomų priežasčių). Pasiekęs keletą pergalių, iš dalies atkūrė turėtą valdžią, tačiau tik žemutinės Mesopotamijos teritorijos ribose. Tuo metu Elamas visiškai atgavo nepriklausomybę, šiaurėje įsikūrė huritų, lulubių karalystės, gentys iš šiaurės (huritai ar gutijai) užgrobė Ašūrą ir kitus miestus, įsikūrusius Tigro vidurupyje. Pasinaudoję suirute, gutijai įsitvirtino Mesopotamijoje ir pradėjo aktyviai reikštis valstybės vidaus politikoje.
Galutinai Akado imperija subyrėjo 2154 m. pr. m. e., 180 metų po jos įkūrimo. Regionas patyrė nuosmukį, besitęsusį iki III Ūro dinastijos iškilimo 2112 m. pr. m. e. Pasibaigus Šarkališario valdymui 2217–2193 m. m. pr. m. e., šalyje tvyrojo chaosas (2192–2168 m. m. pr. m. e. laikotarpyje), dėl sosto vyko nuožmi kova. Karalių sąraše įdėtas daug pasakantis įrašas „Kas buvo karalius?“, nes sąrašo sudarytojams matomai nebuvo aišku, kuris buvo pretendentas, o kuris karalius. Be to, čia pateikiami trumpalaikius valdovus žeminantys vardai – Irgigis, Imis, Nanumas ir Ilulu. Trumpai imperiją nedidelėje buvusios teritorijos dalyje bandė atkurti Dudu iš Sargono dinastijos, tačiau Sąraše pateiktas jį žeminantis vardas išduoda šį valdovą buvus nesavarankišku ir priklausomu nuo gutijų.
Paskutinis Akado valdovas Šu-Durulas (2168–2154 m. m. pr. m. e.) iš dalies atkūrė buvusią centralizuotą valdžią, tačiau tai neišgelbėjo imperijos. Atsiskyrė šumerų miestai su savo dinastijomis, tarp jų ir IV Uruko bei II Lagašo dinastijos. Valstybė kentėjo nuo gutijų, barbarų iš Zagroso kalnų, invazijos. Apie gutijų laikotarpį iš rašytinių šaltinių težinoma, kad jie mažai tesirūpino žemdirbyste, dokumentų rašymu ar visuomenės saugumu. Visi naminiai gyvuliai buvo išleisti klajoti po Mesopotamiją, smarkiai išaugo grūdų kainos, prasidėjo badas, sutapęs su galimais klimato pokyčiais, atnešusiais į regioną sausras. Sostinė Akadas buvo sugriautas, o Mesopotamijoje galutinai įsitvirtino svetimšaliai.
Valdžia
miniatiūra|250px|right|Molinė lentelė su įrašu apie Sargono gimimą Daugelio tyrinėtojų nuomone, Akade vyravo despotinė šalies valdymo forma, kai karaliui priklausė absoliuti neribota valdžia. Akado valstybės modelis tapo pirmuoju bandymu sukurti Mesopotamijoje centralizuotą valstybę su stipria karaliaus valdžia, kas praktiškai anksčiau nebuvo žinoma šumerų miestuose-valstybėse ankstyvajame ikidinastiniame laikotarpyje. Kaip tik tuo metu buvo padėti politinės sistemos pagrindai susikūrusiose Mesopotamijoje valstybėse – šumerų-akadų karalystėje, Babilonijoje, Asirijoje. Tačiau naujovės sunkiai skynėsi kelią, kilo neramumai, separatizmas, rūmų sąmokslai. Pradiniame etape valdovai naudojo šumerų titulų – lugalio ir ensio – sistemą apibrėžti viršenybę. Pagal Akado vyriausybės modelį save lygino visos būsimų Mesopotamijos valstybių vyriausybės. Tradiciškai ensiai šumerų miestuose-valstybėse buvo aukščiausi šalies valdininkai. Tačiau šie vardai nebuvo pastovūs, pvz., Sargonas įvedė „Akado karaliaus“ vardą, be to, prie Naram-Sino jie galiausiai buvo atmesti, įtvirtinant „keturių pasaulio šalių karaliaus“ vardą. Siekdami žynių nuolankumo ir palaikymo, Sargono dinastijos valdovai garbino įvairių dievų kultą, masiškai statė šventyklas, negailėjo joms dovanų. Jie buvo religinių kultų valdovai, skyrė vyriausiuosius žynius.
Šalis buvo padalinta į teritorinius vienetus nomus, kurių valdytojais nuo Sargono laikų buvo skiriami „Akado sūnūs“ (Akado piliečiai) su atitinkamais atstovo titulais (ensio, šagano). Tai galėjo būti nebūtinai kilmingi, bet karaliui ištikimi asmenys. Kai kur dar tebevaldė senųjų nomų dinastijų atstovai, išlaikę lojalumą karaliui. Teritorijose, neįtrauktose į valstybės sudėtį, bet politiškai pavaldžiose, buvo skiriamas specialus pasiuntinys (pvz., Elame). Kad išlaikyti pavaldžią aristokratiją, valdovai į aukštus valstybės postus ar žyniais skyrė giminaičius ir statytinius. Tačiau pastarieji valdovų vykdyta politika nebuvo visada patenkinti, todėl per visą Akado imperijos gyvavimo laikotarpį karaliams teko malšinti sukilimus.
Armija
miniatiūra|250px|left|Akado ir Avano valdovų taikos sutartis Sargonas įgyvendino kariuomenės reformą, kuri buvo nauja Mesopotamijos sąlygomis.