cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Panevėžio architektūra
Tiltai
thumb|Smėlynės gatvės tiltas per Nevėžį Pirmasis tiltas per Nevėžį mieste pastatytas XVII a. tarp Senojo ir Naujojo Panevėžio. 1860 m. Kauno gubernijos aprašyme minimas 128 m ilgio tiltas ant polių. Tarpukariu mieste buvo du gelžbetoniniai tiltai ir trys mediniai lieptai, kuriuos miesto savivaldybė žiemą nuimdavo, kad jų nenuneštų ledai. Abu gelžbetoniniai – „Laisvės“ ir „Respublikos“ tiltai statyti XX a. trečiajame dešimtmetyje. „Respublikos“ tilto perdangos Antrojo pasaulinio karo metu susprogdintos; tiltas perstatytas 1968 m. (projekto autoriai K. Vasiliauskas ir D. Žičkis). „Laisvės“ tiltas (dabartinėje Smėlynės gatvėje) su didžiulėmis arkomis, išaugus transporto srautams, tapo per siauras, todėl 1964 m. nugriautas, jo vietoje pastatytas naujas nekarpytos sistemos sijinis gelžbetoninis trijų angų tiltas.
Sovietmečiu, augant miestui, pastatyta daugiau tiltų: Nemuno gatvės tiltas (1976 m.), Ekrano tiltas J. Biliūno gatvėje (Nevėžio užtvanka, 1979 m.). Kiek anksčiau pastatytas Savitiškio (dabar – Vakarinės) gatvės tiltas, iš pradžių buvęs medinis, vėliau perstatytas gelžbetoninis. XXI a. pirmajame dešimtmetyje miesto vakariniame pakraštyje pastatytas Panevėžio aplinkkelio tiltas (rekonstruotas 2019 m.). Mieste yra ir 3 pėsčiųjų tiltai per Nevėžį: ties Skaistakalniu, prie Bendruomenių rūmų, Kultūros ir poilsio parke (1984 m., rekonstruotas 2015 m.).
Panevėžio šiaurės rytuose virš Senamiesčio gatvės ir plačiojo geležinkelio 1938 m. įrengtas siaurojo geležinkelio viadukas, įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą.
Simonas Pautienius
Simonas Pautienius (1863 m. spalio 28 d. Skerpievių kaime (Vilkaviškio apskrities Bartninkų valsčius) – 1923 m. vasario 6 d. Filadelfijoje, JAV) – Lietuvos ir JAV kunigas, vienas pirmųjų lietuvių verslininkų Amerikoje.
Biografija
Baigęs Marijampolės gimnaziją, mokėsi Seinų kunigų seminarijoje. 1888 m. gegužės 22 d. Seinų katedroje įšventintas kunigu. 1889–1891 m. vikaravo Vygrių kamendulių vienuolyno bažnyčioje. 1891 m. emigravo į JAV. Tarnavo Baltimorėje, netrukus buvo paskirtas į Mahanoi Sičio lietuvišką Šv. Juozapo bažnyčią. Šiame mieste dirbdamas pastoracinį darbą išplėtė ir sustiprino parapiją. Kurį laiką kunigavo Girardville Šv. Vincento Pauliečio bažnyčioje, 1911 m. vėl grąžintas į Mahanoi Sitį.
Vėliau perkeltas į už keliolikos kilometrų esantį Šenandoa miestelį, neoficialiai vadinamą Amerikos lietuvių sostine. Jo vadovaujami parapijiečiai rekonstravo miesto Šv. Jurgio bažnyčią. Dvibokštė šventovė išaugo į 150 pėdų ilgio, 65 pėdų pločio ir 175 pėdų aukščio pastatą; sėdimų vietų skaičius padidėjo trečdaliu.
Dar Mahanoi Sityje XX a. pr. S. Pautienius įkūrė patikėtinę bendrovę, kuri valdė elektros kompaniją ir mėsos krautuvę. Panašią patikėtinę bendrovę kunigas įkūrė ir Šenandoa. Ji vietos lietuviams palengvino kreditų gavimą.
Mirė po ilgos ligos Džefersono ligoninėje Filadelfijoje. Palaidotas Šenandoa Šv. Jurgio parapijos kapinėse dalyvaujant vyskupui Michael’iui Crane’ui.
Pilkadryžė musinukė
Pilkadryžė musinukė (Muscicapa griseistictas) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti tikrųjų musinukių (Muscicapa) genčiai. Šios rūšies paukščiai aptinkami rytinėje Azijoje.
Švedijos moterų krepšinio rinktinė
Švedijos moterų krepšinio rinktinė – Švedijos nacionalinė moterų krepšinio komanda.
Araratas (Australija)
Araratas  – miestas pietryčių Australijoje, Viktorijoje, 198 km į vakarus nuo Melburno. Vynmedžius 1863 m. pasodino šveicarų naujakuriai, nuo tų laikų vyno gamyba yra vienas iš verslų šiame regione.
Istorija
1836 m. atvyko pirmieji atėjūnai ir pradėjo kurtis europiečių gyvenvietė.
1841 m. Horacijus Vilsas savo dienoraštyje pavadino šalia esantį kalną Araratu. Miestelis vėliau buvo pavadintas irgi Araratu.
Pašto skyrių atidarė 1856 m. vasario 1 d. Ararato augimo pradžią galima sieti su aukso radimu ir kasybos pradžia.
1865 m. atidaryta didelė psichiatrijos ligoninė, o 1887 m. – apskrities kalėjimas. Abu ilgainiui uždaryti.
Šiaulaičiai (Kelmė)
Šiaulaičiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Vaiguvos.
Šiaudviečiai
Šiaudviečiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Žemaičių Naumiesčio, prie Šelmens upelio. Į šiaurę nuo kaimo prasideda Žemaičių Naumiesčio miškas. Pro kaimą eina plentas. Šalia jo, prie Šelmens tilto, yra senosios kapinės su koplytstulpiais. Miške į šiaurę nuo kaimo yra žudynių vieta ir nacizmo aukų kapai.
Gyventojai
thumb|left|280px|Šiaudviečių kapeliai
Ukrainos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Ukrainos futbolo varžybos 2016–2017 m.
2016–2017 m. Premjer liha
Kijevo „Dinamo“ liko antras. Luhansko „Zorâ“- trečioje vietoje.
Dalyviai
Davyvavo 12 komandų.
Turnyrinė lentelė po dviejų ratų (22) turų:
Po dviejų ratų pirmenybės skeliamos pusiau. Pirmos šešios komandos tęsia kovą dėl medalių, o likusios kovoja dėl išlikimo elito lygoje.
Pastaba. Komandos, turėjusios taškų nuobaudas (Federacijos sprendimu):
Silpnųjų grupė (dėl išlikimo lygoje)
Dnipro „Dnìpro“ ir Lucko „Volinʹ“ surinko mažiausiai taškų ir neteko vietų elito lygoje.
Pastaba. Komandos, turėjusios taškų nuobaudas (Federacijos sprendimu):
Pusfinalio rungtynės
2017 m. balandžio 26 d. buvo sužaistos pusfinalio rungtynės.
<span id="Mikolaïv v Dinamo">
<span id="Šahtar v Dnipro">
Donecko „Šahtar“ 1:0 nugalėjo Dnipro „Dnìpro“ ir pateko į finalą.
Pirma lyga 2016–2017 m.
Pastaba. Komandos, turėjusios taškų nuobaudas (Federacijos sprendimu):
Eusebio Simone Stella
Euzebijas Simonė Stela (, 1610 m. lapkritis, Spilimbergas, Friulis – 1671 m. vasario 18 d. Spilimbergas, Friulis) – Spilimbergo kancleris, daugiausia friuliškai ir itališkai rašęs friulų poetas.
Biografija
Pakrikštytas 1610 m. lapkričio 28 d. Apie E. S. Stelos išsilavinimą žinoma mažai, turbūt mokėsi vietinėje mokykloje. Gyveno morališkai laisvai: kai jam buvo kiek daugiau kaip 20 metų, 1632 m. iš santykių su Marija Baso jam gimė duktė, 1653 m. gegužę su tarnaite Domenika Bacana susilaukė vaiko, jis išgyveno tik keletą dienų, kitų metų spalį ji pagimdė jam dar vieną vaiką. 1665 m. E. S. Stela Domeniką Bacaną vedė, su ja susilaukė dar dviejų vaikų. Žinoma, kad E. S. Stela 20 metų ėjo Spilimbergo kanclerio pareigas.
Svijaga
Svijaga  – upė Rusijoje, Uljanovsko srityje ir Tatarstane; Volgos dešinysis intakas. Prasideda Pavolgio aukštumoje, teka plačiu slėniu į šiaurę lygiagrečiai su Volgos upe, tačiau priešinga kryptimi. Įteka į Kuibyševo tvenkinio Svijagos įlanką.
Didžiausi intakai: Aria, Bula, Karla, Kubnia, Toša (visi kairieji). Užšąla lapkritį arba gruodžio pradžioje, atitirpsta balandį ar gegužės pradžioje. Įrengta keletas mažųjų hidroelektrinių. Laivuojama 62 km nuo žiočių. Prie Svijagos įsikūręs Uljanovsko miestas.
Taivaninė mėlynuodegė
Taivaninė mėlynuodegė (Tarsiger johnstoniae) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti mėlynuodegių (Tarsiger) genčiai. Šios rūšies paukščiai aptinkami tik Taivane.
Thomas Hiärn
Tomas Jernas (SV Thomas Hiärn, taip pat Tomas Hjärne, Hiärne, Hiærne, Hjärn, Hiaern, 1638 m. Skvoricų kaimas, Ingrija – 1678 m. Verdeno ūkis, Švedija) – švediškai kalbėjęs Livonijos poetas ir istorikas.
Biografija
Apie T. Jerno gyvenimą žinoma nedaug. Baigęs mokyklą tapo Dorpato universiteto studentu. 1666 m. Ingrijoje tarnavo fiskalu (finansų ir teisėtvarkos pareigūnu), vėliau tapo ordino sekretoriumi Saremoje.
T. Jernas yra pasireiškęs kaip poetas, tačiau daugiausia žinomas kaip istorikas. Jis nuodugniai tyrinėjo Baltijos kraštų istoriją, bet pats nespėjo nieko publikuoti. Jo septynių knygų veikalas „Ehst-, lyf- und lettlandische Geschichte“ („Estų, lyvių ir latvių istorija“) iki galo nebuvo išleistas iki 1835 m. (išspausdintas Karlo Napierskio leidinyje „Monumenta Livoniæ antiquæ“). 1794 m. Mintaujoje pasirodęs leidimas laikomas neišlikusiu. Kūrinys reikšmingas Švedijos istorijai, ypač nuodugniai aprašomos XVI a. nuo rusų invazijos sunkiai nukentėjusios šalys.
Istorikai T. Jerną vadina estų Titu Livijumi, o švedų poetė Hedviga Nordenflicht (1718–1763) jį lygino su Ovidijumi. Vadinasi, net jos laikais T. Jerno eilės buvo žinomos. Išskyrus vienintelį kūrinį „Lyckones säkreste Afvel“, rastą švedų knygų leidėjo Pero Hanselio kolekcijoje, T. Jerno poezijos darbų neišlikę arba jie tebėra neatpažinti tarp daugybės kitų to laikotarpio nežinomų autorių eilių.
T. Jernas 1677 m. išvertė prancūzų rašytojo ir dramaturgo Ž. P. de la Sero „Pasvarstymus apie amžinybę“.
Šiauliškės
Šiauliškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Dūkštų.
Gino Severini
Džinas Severinis (, 1883 m. balandžio 7 d. – 1966 m. vasario 26 d.) – XX a. italų dailininkas.
Biografija
Džinas Severinis gimė 1883 m. balandžio 4 d. Kortonos mieste, Toskanoje. Jis mokėsi Kortonos technikos mokykloje. 1899 m. persikėlė į Romą, kur lankė dailės užsiėmimus Villa Medici ir 1901 m. sutiko Umbertą Bočionį. Džakomas Bala juos supažindino su divizionistine tapybos technika, kai spalvos tonai perteikiami nemaišant pagrindinių spalvų. 1906 m. lapkritį Džinas Severinis atvyko į Paryžių, susipažino tiesiogiai su impresionistų kūriniais, susitiko neoimpresionistą P. Sinjaką. Paryžiuje jo pažįstamais buvo svarbiausi to meto avangardiniai dailininkai: Žoržas Brakas, Pablas Pikasas, Chuanas Grisas, Amedėjas Modiljanis ir kiti. Taip pat poetai: Gijomas Apolineras, Maksas Žakobas, Polis Fortas.
Džinas Severinis buvo pakviestas prisijungti prie italų futuristų judėjimo ir pasirašė 1910 m. balandį paskelbtame „Futuristinės tapybos technikos manifeste“ kartu su Dž. Bala, U. Bočioniu, K. Kara ir L. Rusolu. Skirtingai nuo kitų futuristų, Dž. Severinis mažiau žavėjosi mašinų judėjimu ir technokratiniais to laikmečio gyvenimo elementais. Jis dažniau rinkosi šokio temą norėdamas perteikti futuristų teorijas apie dinamizmą ir greitį dailėje. Dž. Severinis padėjo organizuoti pirmąją futuristų parodą 1912 m. vasarį Bernheimo Jaunesniojo galerijoje Paryžiuje. 1913 m. įvyko jo personalinės parodos Marlboro galerijoje Londone ir „Audros“ (Der Sturm) galerijoje Berlyne. Dž. Severinis naudojo kubistinę koliažo techniką savo paveiksluose ir apie 1916 m. jo paveikslai tapo fragmentesniais, sukurtais sintetinio kubizmo stiliumi. Jis įtraukė į paveikslus figūrų detalių, tapytų akademiniu klasikiniu stiliumi ir nuo 1920 m. iki apie 1943 m. tapė šiuo stiliumi.
1921 m. buvo publikuotas Dž. Severinio teorinis veikalas „Nuo kubizmo iki klasicizmo“. Vėliau gyvenime dailininkas kūrė dekoratyvias paneles, freskas, mozaikas tradiciniu stiliumi, dirbo Šveicarijos bažnyčiose. 1935 m. grįžo į Italiją. 1940–42 m. pradėjo dirbti teatre, kūrė dekoracijas ir kostiumus. 1946 m. galutinai apsigyveno Paryžiuje. Jo tapybos stilius šiais vėlyvaisiais metais tapo vėl pusiau abstrakčiu. 1946 m. išleista jo autobiografija „Tapytojo gyvenimas“. Džinas Severinis mirė 1966 m. vasario 26 d. Paryžiuje. Palaidotas gimtojoje Kortonoje, Italijoje.
Joseph Campbell
Džozefas Džonas Kempbelas (Joseph John Campbell; g. 1906 m. kovo 26 d. – m. 1987 m. lapkričio 30 d.) – amerikiečių lyginamosios mitologijos bei lyginamosios religijotyros specialistas. Savo gausiuose darbuose taikydamas religijos psichologijos ir fenomenologijos prieigas siekė paaiškinti mitų prasmę, jų perduodamą žinią.
Biografija
Gimė Niujorko priemiestyje, airių katalikų šeimoje. Nuo vaikystės domėjosi indėnų mitologija. 1921 m. baigė Kenterburio mokyklą Konektikute, vėliau Dartmuto koledže studijavo biologiją ir matematiką, bet vėliau persigalvojo ir įstojo į Kolumbijos universitetą, kur 1925 m. tapo anglų literatūros bakalauru, o 1927 m. – viduramžių literatūros magistru. Kempebelas aktyviai praktikavo lengvąją atletiką.
1924 m. keliaudamas po Europą, susipažino su Džidu Krišnamurčiu, kuris jį sudomino indų filosofija ir hinduizmu. 1927 m. Kempbelas išvyko studijuoti į Europą – Paryžiaus ir Miuncheno universitetuose studijavo senąją prancūzų, provanso ir sanskrito kalbas, išmoko prancūzų ir vokiečių kalbas (taip pat mokėjo lotyniškai ir japoniškai). Būdamas Europoje, jis susidomėjo Tomo Mano, Džeimso Džoiso, Polio Kli, Pablo Pikaso darbais, susipažino su Jungo ir Froido teorijomis.
1934 m. tapo Sarah Lawrence koledžo profesoriumi. Prieš karą susipažino su žymiu indologu Hainrichu Cimeriu. Po šio mirties, baigė redaguoti jo darbus. 1955–1956 m. Kempbelas keliavo po Indiją, Japoniją. 1962 m. jis pradėjo savo magnus opum „The Masks of God“, kuriame siekė atskleisti visų pasaulio mitų bendrą pasakojamąją giją. Vėliau tapo Meno, religijos ir šiuolaikinės kultūros draugijos pirmininku. 1972 m. pasitraukė iš darbo koledže, tačiau iki pat savo mirties aktyviai dalyvavo visuomeniniame gyvenime, užsiėmė švietėjiška veikla.
Mirė 1987 m. Honolulu (dėl stemplės vėžio).
Idėjos
Džozefas Kempbelas buvo „monomito“ idėjos autorius. Jis teigė, kad visi pasaulio mitai yra viena ir ta pati istorija, pateikta skirtingais būdais; taip pat teigė, kad visi mitai, nepaisant laiko, vietos, socialinės terpės skirtumų yra vienijami bendrų esminių elementų. Jis taip pat pabrėžia „didvyrio“ aspektą, kuris yra tarsi pavyzdys, kuriuo reikia žmogui sekti. Mitas ne nurodo gyvenimo prasmę, bet yra tarsi priemonė, parodanti, kaip reikia gyventi.
Kempbelas išskyrė 4 pagrindines mito funkcijas:
Džozefas Kempbelas buvo šiuolaikinės mitologijos kūrimo entuziastas ir teigė, kad globaliame pasaulyje žmonijai reikalinga bendra mitologija. Jis buvo vienas iš Džordžo Lukaso įkvepėjų sukurti „Žvaigždžių karų“ trilogiją. Kempbelas siūlė mituose ir dvasingume ieškoti įkvėpimo gyvenimui. Jo žymus moto buvo follow your bliss („sek savo palaimą“), kurį jis kildino iš vedantiško moto sat-cit-ānanda („esa-voka-džiuga“). Kempbelas šiuo šūkiu kvietė gyvenime ieškoti įkvėpimo, juo sekti, kad ir kur jis nuvestų.
Bibliografija
Taip pat išleista daug knygų ir DVD su Kempbelo paskaitų serijomis, kūrinių apie paties Kempbelo gyvenimą ir darbus.
Traralgonas
Traralgonas  – miestas pietryčių Australijoje, Viktorijoje, 161 km nuo Melburno, Latrobo slėnyje. Veikia šiluminė jėgainė, išgaunama nafta, gamtinės dujos, sodrinamos anglys, apdirbama mediena, gaminamas popierius.
Istorija
Nuo 1850 m. pradėjo kurtis europiečių gyvenvietė. 1861 m. įkurtas paštas. Miestas po truputį augo, o su Melburnu atsirado susisiekimas geležinkeliu. 1877 m. čia pastatyta geležinkelio stotis.
1964 m. gyvenvietei buvo suteiktos miesto teisės.
Giuliana Lojodice
Džulijana Lojodičė (g. 1940 m. rugpjūčio 12 d. Baryje) buvo italų kino, televizijos ir teatro aktorė.
Biografija
Kuomet Džiulijanai buvo 7, jos šeima persikrausė ir Bario į Romą, kur jos tėvas gavo teisininko darbą. Susidomėjusi aktoryste, 1955 m. ji gavo nedidelį vaidmenį Luchino Visconti pjesėje „Il crogiuolo“. Po metų Džulijana pradėjo mokytis Nacionalinėje dramos akademijoje, tačiau jos nebaigė.
Ji nebuvo labai aktyvi kine, tačiau daug filmavosi televizijoje, taip pat dirbo filmų dubliuotoja. Džulijos jaunesnioji sesuo Leda taip pat aktorė ir choreografė.
Asmeninis gyvenimas
Džiulijanos santuoka su aktoriumi Mario Chiocchio baigėsi skyrybomis, nors jie ir susilaukė 2 vaikų (duktė Sabrina Chiocchio tapo drabužių dizainere). Antroji santuoka su 23 metais vyresniu aktoriumi Aroldo Tieri buvo sėkminga ir truko iki pat šio mirties 2006 m.
Filandija
Filandija  – miestas Kolumbijoje, šiaurinėje Kindijo departamento dalyje, Centrinės Kordiljeros vakarinėje pašlaitėje, 26 km į šiaurę nuo departamento sostinės Armenijos. Verčiamasi daugiausia kavos auginimu.
Istorija
Filandiją 1878 m. įkūrė naujakuriai iš Antiokijos. XX a. pr. buvo svarbus kavos auginimo centras, bet 4-ajame dešimtmetyje nustojo reikšmės, kai naujas greitkelis nutiestas toliau ir miestas tapo atkampus.
Starkonių vėjo malūnas
Malūnas kompaktinis, 4 aukštų su pusaukščiu, aštuoniakampės nupjautos piramidės formos su daugiabriaune aštuoniakampe kepure. Malūno kepurė 2010 m. apardyta vėjo, uždengta skarda (buvo skiedrinė). Apeigos tiltelis neišlikęs. Yra stačiakampės langelių angos fasaduose. Pamatas sumūrytas iš lauko akmenų, sienos dengtos skiedromis. miniatiūra|200px|left|Statvolis su apatiniu krumpliaračiu
Technologinė įranga
Išlikusi technologinė įranga: statvolis su apatiniu ir viršutiniu krumpliaračiais ir guoliais, du girnų verpstės stovai, aulas miltams į maišus suberti, girnapusė, girnų iškėlimo žirklių svertis, grūdų piltuvė, maišų kėlimo mechanizmo frikcinė pavara, sparninis velenas ir sparninis krumpliaratis su mediniu juostiniu stabdžiu kepurėje, ketinė sparninio veleno galva, malūno kepurės pasukimo mechanizmo fragmentai. Malūno grąžulas turėjo ratą, kurį sukant rankomis, malūno kepurę buvo įmanoma pasukti vienam žmogui.
Istorija
Malūną apie 1890 m. pasistatė ūkininkas Mažeika, vėliau jį valdė ūkininko sūnus Jonas Mažeika. Ant malūne stovėjusio pikliaus šono buvo įrėžtas įrašas: 1890 Roku Oktobria 14 D. Ambrosiei Koneiszewski. 1913 m. malūną iš Mažeikos nupirko Baltramiejus Petrulevičius. Vėliau jis malūną perleido dukrai Rozalijai Petrulevičiūtei-Pėželienei ir jos vyrui Antanui Pėželiui.
Starkonių vėjo malūnas 1996 m. įtrauktas į kultūros paveldo registrą.
Kopeiskas
2010 m. 85,8 % miesto gyventojų buvo rusai, 5,7 % – totoriai, po 2 % – ukrainiečiai ir vokiečiai.
Istorija
XIX a. dabartinio miesto vietoje minima Tugaikulio gyvenvietė. 1907 m. pradėjus kasti akmens anglis, kūrėsi Čeliabinske Kopių (Челябинские копи) darbininkų gyvenvietė (vėliau vadinta Čeliabkopiais). Miesto teisės ir dabartinis pavadinimas suteiktas 1933 m. Prie Kopeisko 1937 m. prijungtas Kopeisko rajonas. 2004 m. prie miesto prijungtos dar 6 gyvenvietės.
Svon Hilis
Svon Hilis  – miestas pietryčių Australijoje, Viktorijoje, prie Murėjaus upės. Regione gausu vynuogynų, o vyno gamyba vienas iš verslų.
Istorija
Apie 1846 m. pradėjo kurtis europiečių gyvenvietė. Vėliau buvo įkurtas paštas. Miestas po truputį augo, atsirado susisiekimas geležinkeliu.
1965 m. gyvenvietei buvo suteiktos miesto teisės. 2018 m. gyveno 11 103 asmenys.
Giacomo Balla
Džakomas Bala (, 1871 m. liepos 18 d. – 1958 m. kovo 1 d.) – XX a. italų dailininkas. Vienas svarbiausių futurizmo meno srovės tapytojų.
Biografija
Džakomas Bala gimė 1871 m. liepos 18 d. Turine. 1891 m. jis trumpai mokėsi Turino Albertinos akademijoje, meno licėjuje. 1892 m. mokėsi Turino universitete. 1895 m. Dž. Bala persikėlė į Romą, dirbo iliustratoriumi, karikatūristu, portretistu. 1899 m. jo kūriniai eksponuoti Venecijos bienalėje. 1900 m. Dž. Bala 7 mėnesius praleido Paryžiuje padėdamas iliustratoriui Serafino Macchiati. Paryžiuje susižavėjo neoimpresionizmu. Grįžęs į Romą Dž. Bala su prancūzų neoimpresionistine tapybos technika supažindino Dž. Severinį ir U. Bočionį. 1903 m. Dž. Balos kūriniai eksponuoti tarptautinėje parodoje Venecijoje, 1904 m. − parodose Miunchene ir Diuseldorfe, 1909 m. − Rudens salone Paryžiuje.
Andrea Iannone
Andrea Iannone (g. 1989 m. birželio 9 d.) – profesionalus motociklų lenktynininkas, šiuo metu lenktyniaujantis MotoGP čempionate su „Suzuki“ komanda.
Sezono
* Sezonas dar tęsiasi.
Lenktynių
(legenda) (Bold – pole pozicija, italics - greičiausias ratas) * Sezonas vis dar tęsiasi.
Vangarata
Vangarata  – miestas pietryčių Australijoje, Viktorijoje.
Istorija
1824 m. atvyko pirmieji naujakuriai ir ilgainiui pradėjo kurtis europiečių gyvenvietė. 1843 m. buvo įkurtas paštas (tuo metu vadinosi Ovenso stotimi). Miestas po truputį augo, o atsirado susisiekimas geležinkeliu (1873 m.).
1959 m. gyvenvietei buvo suteiktos miesto teisės. 2018 m. gyveno 19 318 asmenys.
Čilės geografija
Padėtis
Čilė išsidėsčiusi Pietų Amerikos pietvakariuose, vadinamajame Pietų kūgyje. Be to, Čilei priklausanti Velykų sala yra Okeanijoje, taip pat šalis turi pretenzijų į teritorijas Antarktidoje.
Šalis labai netaisyklingos formos: nusidriekusi iš šiaurės į pietus net 4270 km, o plotis tesiekia 15–355 km. Sausumos sienų ilgis – 7801 km. Beveik visą šio ilgio dalį sudaro valstybinė siena rytuose su Argentina (6691 km, trečia ilgiausia tarpvalstybinė siena pasaulyje), likusią dalį – 942 km ilgio siena šiaurės rytuose su Bolivija ir 168 km siena šiaurėje su Peru.
Iš vakarų Čilę skalauja Ramusis vandenynas. Šalies pakrantės ilgis siekia 6435 km. Šiaurinės ir vidurinės dalies krantai palyginti lygūs, jų įlankos nedidelės, pietvakariniai krantai vingiuoti, fjordiniai, daug įlankų (Ankudo, Korkovado, Penaso), pusiasalių (Taitao pusiasalis, Bransviko pusiasalis). Čilei priklauso apie 3000 salų. Dauguma jų susitelkę prie pietvakarinių krantų (vadinamasis Čilės salynas): Čilojė, Velingtono sala, Santa Inesa, Karalienės Adelaidės salynas, Čonoso salynas, Hanoverio sala, taip pat šaliai priklauso vakarinė Ugnies Žemės dalis, toliau į pietus esančios Hostės, Navarino, Diego Ramireso, Hermitės, Volastono ir kt. salos ir salynai. Be to, Čilei priklauso Chuano Fernandeso salos, Desventuradaso salos, Sala i Gomeso salos, esančios toli į vakarus Ramiajame vandenyne, bei Polinezijoje esanti Velykų sala.
Kraštiniai Čilės taškai:
Paviršius
Per visą rytinį Čilės pakraštį driekiasi Andų kalnai. Centrinėje bei šiaurinėje dalyje kalnai išsiskiria į Pagrindinę Kordiljerą ir Pakrantės kalnagūbrį (aukštis iki 2335 m, Kolupo k.), nuo kurio skiria Vidurio Čilės slėnis. Pakrantės kalnagūbris pietuose žemėja ir pereina į Čilojės salą. Į pietus nuo 42° pietų platumos prasideda Patagonijos Andai, kurie prieina iki pat vandenyno pakrantės (aukštis iki 4058 m, Šv. Valentino k.). Patagonijos kalnuose gausu ledynų, kurie neretai leidžiasi tiesiai į jūrą, daug ledyninių reljefo formų (ledyninių ežerų, karų, aštriabriaunių uolų). Pagrindinėje Andų Kordiljeroje iškilę aukšti, 6000 m perkopiantys kalnai: Ochos del Saladas (6893 m, aukščiausia šalies vieta ir aukščiausias pasaulio ugnikalnis), Tupungatas (6800 m), Mersedarijas (6770 m), Ljuljailjakas (6723 m), San Pedras (6159 m).
thumb|left|240px|[[Painės Kordiljera Čilės pietuose, Patagonijos Anduose. Vaizdingiausia kalnagūbrio dalis – Painės bokštai]] Čilė yra Ramiojo vandenyno ugnies žiedo pietrytiniame pakraštyje, todėl čia gausu ugnikalnių. Iš viso čia priskaičiuojama ~2000 ugnikalnių, iš kurių ~500 laikomi geologiškai aktyviais (~10 % visų aktyvių pasaulio ugnikalnių). 60 ugnikalnių buvo išsiveržę per pastaruosius 450 metų. Dauguma jų iškilę centrinėje šalies dalyje, tarp 37° ir 43° pietų platumos: Čiljanas, Osorno ugnikalnis, Ljaima, Viljarikos ugnikalnis, Maipas, Kalbukas. Pietuose stūkso aktyvus Hadsono ugnikalnis; ugnikalnių esama ir Velykų saloje. Dažni žemės drebėjimai (didžiausi: 1960 m. Valdivijos žemės drebėjimas, 2010 m. Čilės žemės drebėjimas).
Klimatas
Čilės dalis į šiaurę nuo 31 ° pietų platumos yra atogrąžų juostoje; jos klimatui didelę įtaką daro Pietų Ramiojo vandenyno aukšto slėgio srities pasatai. Čia klimatas karštas ir sausas. Ypač Atakamos dykumoje, kur per metus iškrinta vidutiniškai 10–20 mm kritulių (dažnai nelyja po keletą metų iš eilės; kai kuriose jos vietose kritulių neužfiksuota niekada). Šiaurės kalnų priešvėjiniuose šlaituose iškrinta iki 100 mm kritulių. Į pietus nuo 27 ° pietų platumos kritulių iškrinta iki 250 mm per metus, daugiausia žiemą. Vėsiausio (rugpjūčio) mėnesio temperatūra dažniausiai nuo 15–18 (kai kada 2–4) iki 16–19 °C, šilčiausio (vasario) – nuo 16–19 iki 23–27 °C (kai kada 29–34 °C).
Subtropinėje juostoje (31–42 ° pietų platumos) rugpjūtį temperatūra 0–9 (kartais nukrinta iki –4 °C), vasarį 10–20 °C; Išilginiame slėnyje birželį 4–14, sausį 13–30 °C. Kritulių iki 2000 mm pakrantėje, tuo tarpu kalnuose – tik 250 mm per metus, o Vidurio Čilės slėnyje – dar mažiau.
Vidutinių platumų klimato juosta eina tarp 42 ir 52 ° p. pl. Čia būdingas didelis kritulių kiekis (1000–4000 mm, ypač, pakrantėse). Žiemos vėsios ir švelnios (5–10 °C), o vasaros šiltos (20–25 °C). Pietvakarinė dalis patenka į subantarktinę klimato juostą: čia drėgna (iki 4800 mm per metus) ir vėsu (pvz., Porvenire žiemą temperatūra laikosi ~2–3 °C, vasarą – apie 10 °C).
thumb|left|240px|[[Kalafkenas|Kalafkeno ežeras centrinėje Čilėje]]
Hidrografija
Dėl siauro ruožo tarp kalnų ir vandenyno, daugelis Čilės upių trumpos, bet labai vandeningos. Šiaurinėje dalyje, kur klimatas sausringas, nuolatinių upių beveik nėra, tik ~400 km ilgio Loa (ilgiausia šalies upė), Kopjapo, Huaskas. Vidurio ir pietų Čilėje teka Akonkagva, Limari, Rapelis, Matakitas, Maulė, Bio Bijus, Palena, Simpsonas, Beikeris.
thumb|240px|[[Kalje Kaljė upė Los Rioso regione]] Šalyje gausu ežerų, ypač, į pietus nuo 36 ° pietų platumos. Dauguma jų – ledyninės kilmės. Didžiausi: Viljarikos ežeras, Rankas, Ljankihuė, Prezidento Rioso ežeras, Rupankas, Todos los Santoso ežeras, Toro ežeras, dalis Buenos Airių, San Martino, Fanjano, Kokreino ežerų (likusi dalis Argentinoje). Čilės šiaurėje ežerai druskingi, periodiniai, susidaro po lietaus ir vėl išdžiūsta. Ochos de Salado ugnikalnio krateryje telkšantis ežerėlis yra aukščiausiai pasaulyje esantis ežeras (6390 m).
Dirvožemiai
Dėl reljefo ir klimato įvairovės Čilės dirvožemiai labai įvairūs. Vyrauja kalkžemiai ir rudžemiai (vienur labai akmeningi, kitur molingi), Vidurio Čilės tarpukalnių įdubose ir slėniuose – derlingi aliuviniai salpžemiai, Šiaurės Čilėje – druskožemiai (didžiausias – Atakamos druskožemis), Patagonijoje – jauražemiai, durpžemiai, vulkanžemiai.
Gyvoji gamta
Pagal būdingą gamtą Čilėje išskiriami šeši gamtiniai regionai:
2018 m. šalies miškingumas buvo 21,9 %.
Gyvūnija
Gyvūnija neotropinė. Kalnuose bei šiaurinėje šalies dalyje sutinkamos pumos, taip pat iš stambesnių žinduolių gyvena čilinės, pampinės, andinės ir Žofrua katės, andinės lapės, Pietų Amerikos pilkosios lapės, pudu, guanakai, vikunijos, šarvuočiai, šinšilos, viskašos, mažieji grizonai, skruzdėdos, tinginiai, jūrų kiaulytės, skunkai, kapibaros, nutrijos, pakrantėse sutinkami pingvinai, jūrų lokiai, jūrų drambliai, jūrų liūtai, jūrų leopardai, įvairūs banginiai, kašalotai, delfinai, orkos. Iš paukščių būdingi tinamai, kondorai, seriemos, pelikanai, kormoranai, anhimos, patagonos; iš roplių ir varliagyvių – įvairios gyvatės, iguanos, lapvarlės.
thumb|left|171px|Kriokliais krentantys kalnų ledynai. [[Keulato nacionalinis parkas]]
Gamtosauga
Čilėje saugoma apie 20 % sausumos ir apie 41 % gretimų akvatorijų ploto. 2022 m. buvo 42 nacionaliniai ir 4 jūriniai parkai. Seniausias – Vinsentės Pereso Rosaleso parkas (įkurtas 1926 m.), didžiausi – Bernardo O'Higinso nacionalinis parkas (35 259 km²), Kaveskaro nacionalinis parkas (28 423 km²), San Rafaelio lagūnos nacionalinis parkas (17 420 km²), Alberto de Agostinio nacionalinis parkas (14 600 km²). Rapanujo nacionalinis parkas – pasaulio paveldo objektas. Dauguma nacionalinių parkų yra centrinėje ir pietinėje Čilėje – retai gyvenamose laukinės gamtos teritorijose. Be to, Čilėje yra apie 20 miško rezervatų, 26 nacionaliniai draustiniai, 55 gamtos draustiniai, 17 gamtos paminklų,10 UNESCO pripažintų biosferos rezervatų, 16 Ramsaro konvencijos saugomų objektų.
Pagrindinės ekologinės problemos: oro tarša (pramoninė ir transporto), vandens tarša (buitinė, kasyklų), miškų kirtimas, kalnakasybos sukelta tarša bei dirvožemių erozija.
Tosca D'Aquino
Toska D'Akvino (g. 1966 m. birželio 10 d. Neapolyje) – italų TV laidų vedėja, komikė ir aktorė.
Biografija
Geriausiai žinoma atliekamais komiškais vaidmenimis, taip pat darbais televizijoje (TV šou „Torno Sabato“).
Šiekšteliai
Šiekšteliai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Anykščių.
Istorija
2006 m. dalis kaimo perduota Anykščių miestui.
Genių atodanga
Genių atodanga – geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Tauragės rajono savivaldybėje, Mažonų seniūnijoje, Genių kaime, dešiniajame Jūros upės krante. Eroduojantis status šlaitas patenka į Pagramančio regioninio parko teritoriją. Atodanga susiformavusi vaizdingame upės vingyje, Tyrelių miško šiauriniame pakraštyje. Ji pritaikyta lankymui: pažymėta kelio nuorodomis, informacinėmis lentomis. Atodangos viršuje įrengta regykla pasiekiama iš kelio. Priešingame upės krante įsikūrę Lylavėnai. miniatiūra|180px|left|Atodanga žiemą, žvelgiant nuo regyklos
Geologija
Genių atodanga priskiriama prie aktyviojo geologinio paveldo objektų, susidariusių dėl upės srovės erozijos ir nuošliaužinių procesų. Staigiame vingyje šlaitą stipriai veikia šoninė upės srovė ir gravitacija, dėl kurios aukštas krantas nuolat byra, šliaužia, virsta žemyn. Atodangos papėdėje esama ir senų, ir jaunų įvairaus dydžio nuošliaužų. Kraštovaizdis nuolat kinta.
Atodangos aukštis siekia 25 m, ilgis palei upę– 160 m, kampas – 40-85 laipsniai. Sudėtis: varvinis molis, moreninis priesmėlis, įvairaus rupumo smėlis, žvyras ir kt.
Abdülkerim Bardakcı
Abdiulkerimas Bardakdži (g. 1994 m. rugsėjo 7 d.) – futbolininkas, Turkijos rinktinės gynėjas.
Karjera
Profesionalo karjerą pradėjo gimtinėje. Atstovavo Fenerspor ir Konyaspor jaunimo ekipoms. 2011 m. debiutavo Konyaspor pagrindinėje komandoje.
Nuo 2022 m. vasaros priklausė Galatasaray SK. Tapo 2022–2023 m. Turkijos čempionu. Klubas pateko į 2023–2024 m. Čempionų lygą. Turkų varžovais tapo FK Žalgiris. 2023 m. liepos 25 d. Vilniuje Bardakci pasižymėjo pelnydamas įvartį ir turkai išlygino rezultatą (1:1), o rungtynės baigėsi lygiosiomis 2:2.
Rinktinės
žaidė nuo 2023 m. Debiutavo 2023 m. birželio 16 d. rungtynėse prieš Latviją.
Šiose rungtynėse pasižymėjo pelnydamas įvartį ir turkai pirmavo 1-0, o galutinė baigtis 3:2 Turkijos naudai.
Pasiekimai
Galatasaray
Tania Zamparo
Tania Zamparo (g. 1975 m. rugpjūčio 16 d. Romoje) – italų TV laidų vedėja, buvusi aktorė ir konkurso Mis Italija nugalėtoja.
Biografija
Tania yra studijavusi literatūrą. 2000 m. ji laimėjo grožio konkursą Mis Italija ir atstovavo šalį Mis Pasaulis rinkimuose Venesueloje.
2004 m. ji nusifilmavo viename serialo „Tėvas Motiejus“ epizodų, vėliau atliko nedidelius vaidmenis režisieriaus Christiano Ceriello filmuose „Colori“ (2004) ir „Film D“ (2006). Aktorės karjera baigėsi 2007 m. pasirodymu seriale „Senti chi pensa“.
Nuo 2005 m. rugsėjo iki 2007 m. birželio kartu su Luciano Rispoli „Canale Italia“ vedė TV programą „Tappeto Volante“. 2008 m. rugpjūtį Tania tapo kanalo „Sky Sport 24“, skirto tik sportui, viena iš vedėjų, 2009 m. lapkritį – 2010 m. birželį vedė TV žurnalą „Terzo Tempo“, skirtą regbiui, kanale „Sky Sport 2“.
Dirbo įvairiuose TV kanaluose laidose, susijusiose su sportu. Pati Tania sako esanti SS Lazio gerbėja.
Asmeninis gyvenimas
Nuo 2013 m. ji yra ištekėjusi už šveicarų verslininko Gianluigi Pacini Battaglia, su kuriuo susilaukė 2 vaikų. Šeima gyvena Lugane.
Šienraistis
Šienraistis – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Anykščių.
Visajai
Visajai (sav. Mga Bisaya) – Azijos tauta, gyvenanti Filipinų centrinėje dalyje, daugiausia Visajų salyne (Samaro, Leitės, Sebu, Negroso, Panajaus, Palavano, Mindoro, Sulu ir kt. salose), taip pat vietomis pietų Lusone, didelėje dalyje Mindanao. Populiacija – apie 33 mln. žmonių. Kalba visajų grupės kalbomis (sebų, vinarajų, hiligainonų, sugbuhanonų, masbačių, surigao ir kt.), taip pat tagalų, anglų kalbomis. Tikintieji daugiausia katalikai (~85 %), yra musulmonų sunitų (8 %, Mindanao saloje), dalis išpažįsta tradicinius tikėjimus.
Svarbiausi tradiciniai verslai – žemdirbystė (ryžiai, kukurūzai, citrusai, mangai, kava, kakava, hevėja, cukrinės palmės, cukranendrės, abaka), gyvulininkystė (buivolai, galvijai, avys, kiaulės, ožkos, vištos, antys), žvejyba (tunai, sardinės, ančiuviai), amatai (medienos, metalo apdirbimas, puodininkystė, pynimas iš rotango ir bambukinio pluošto, valčių gamyba). Dirba pramonės įmonėse, kasyklose, ūkiuose).
Visajų būstai pastatyti ant polių, stačiakampio plano, dviejų arba vienos patalpos, su veranda, neaukštu stogu. Židinys yra atskirai nuo gyvenamųjų patalpų. Tradiciškai namai statomi iš bambuko, medienos, palmių lapų.
Tradiciniai moterų drabužiai – sarongas, vyrų – kelnės ir platūs marškiniai. Nešiojamos pintos skrybėlės. Iki ispanų atvykimo visajai nešiojo daug papuošalų, gausiai tatuiruodavosi kūną.
Gausi tautosaka (mitai, epai „Lagda“, „Haraja“), išlaikę tradicinius šokius, dainas, puošybą. Katalikų šventųjų švenčių proga rengia spalvingus karnavalus.
Pergamo muziejus
thumb|280px| Pergamo muziejaus įėjimas tarp dviejų muziejaus sparnų 2012 m. Pergamo muziejus (Pergamono muziejus, ) − senovės istorijos ir meno muziejus Berlyne. Tai garsiausias iš Muziejų salos muziejų ir lankomiausias meno muziejus Vokietijoje (2013 m. jame apsilankė 1,26 mln. lankytojų ).
Pergamo muziejuje eksponuojami atstatyti natūralaus dydžio senovės kultūrų statiniai bei kiti artefaktai, daugiausiai iš Artimųjų Rytų, Mažosios Azijos.
Istorija
Muziejus pastatytas 1910−1930 m. laikotarpiu pagal architekto Alfredo Meselo projektą. Statyboms vadovavo architektas Liudvikas Hofmanas. Muziejus pastatytas vietoj toje vietoje buvusio mažesnio muziejaus, kuriame buvo eksponuojamas atstatytas garsusis Pergamono altorius, pagal kurį pavadintas muziejus. Nuo 2013 m. iki 2019 m. vykdomas pastato restauravimas, kurio metu kai kurios muziejaus ekspozicijos, tarp jų Pergamono altoriaus, yra lankytojams neprieinamos.
Muziejuje reprezentuotos trys Valstybinių Berlyno muziejų institucijos:
Muziejuje atstatyti senovės statiniai:
Jevgenijus Zvidionijus
Biografija
Pradėjo groti bosine gitara ir klavišiniais mokyklos roko grupėje Azbuka (Азбука). Baigęs vidurinę mokyklą, mokėsi politechnikos institute. 1991–1993 m. dirbo kompiuterinės grafikos meistru. Nuo 1985-ųjų grojo vietinėse grupėse „Tretja straža“ (Третья стража) bei „Tumannyj ston“ (Туманный стон). 1990 metais jis dalyvavo „Mumij Troll“ albumo „Delaj Ju Ju“ (Делай Ю Ю) įrašyme. 1996 m. rudenį gavo pasiūlymą tapti grupės „Mumij Troll“ nariu.
Vedęs, turi sūnų Marką (g. 1999 m.).
Zaliesės valsčius
Zalesio valsčius gali reikšti:
Carlo Carrà
Karlas Kara (, 1881 m. vasario 11 d. – 1966 m. balandžio 13 d.) – XX a. italų dailininkas. Metafizinės ir futuristinės tapybos atstovas.
Biografija
1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui futuristų judėjimas išsikvėpė. K. Kara pradėjo tapyti supaprastinto realizmo paveikslus, pvz., „Loto dukterys“ (1915) imituoja XIII a. tapytojo Džoto tapybos formų paprastumą. 1917 m. Feraros karo ligoninėje K. Kara sutiko tapytoją Džordžą de Kiriką, kuris jį paveikė. Abu dailininkai išvystė tapybos stilistiką, pavadintą „metafizine tapyba“. K. Karą sukūrė apie 20 tokių paveikslų ir publikavo knygą „Metafizinė tapyba“. Jau 1919 m. K. Kara nuo jos atsimetė, vėliau kūrė monumentalius, realistinius paveikslus, panašėjančius į XIV a. renesanso dailininko Mazačo kūrinius. 1921−1938 m. jis buvo dailės kritiku Milano laikraštyje L'Ambrosiano, propagavo „tikrąsias meno vertybes“, t. y. klasikinę dailę. K. Kara 1941−1952 m. dėstė Milano akademijoje ir mirė 1966 m. balandžio 13 d. Milane.
Asker SK (moterys)
Askerio „Asker SK“ – Norvegijos futbolo klubas iš Askerio. Šis straipsnis apie klubo moterų ekipą, kuri žaidė moterų futbolo varžybose.
Istorija
1975 m. suburta ekipa dalyvavo regioninėse pirmenybėse. 1984 m. pateko į Pirmą divizioną (tuometinė aukščiausioji lyga). Nuo 1984 m. rungtyniavo šalies aukščiausioje futbolo lygoje.
1987 m. iškovojo bronzą, 1988 m. tapo čempionėmis, o 1989 m. apgynė titulą.
1990 m. tenkinosi sidabro medaliais, tačiau iškovojo Norvegijos futbolo taurę.
1991 m. vėl tapo čempionėmis ir iškovojo šalies futbolo taurę. Taurės pergalė prieš IL Sandviken rezultatu 8:0 yra didžiausia visų laikų pergalė šiame turnyre.
1992 m. Asker dar kartą laimėjo čempionių titulą, ketvirtą kartą per šešerius metus, bet pralaimėjo taurės finalą Setskog-Høland ekipai.
Po to sekė keletas metų be trofėjų, o 1998 m. ekipa vėl tapo čempionėmis. Tame sezone nė karto nepralaimėjo varžovėms.
1999 m. apgynė čempionių titulą, nors nebeturėjo tokio pranašumo, kaip ankstesniais metais.
2002 m. tapo šalies vicečempionėmis, 2003 m. liko trečioje vietoje, o po nesėkmingai susiklosčiusio 2005 m. sezono buvo perkeltos į žemesnį divizioną.
2006 m. tapo Pirmojo diviziono nugalėtojomis ir grįžo į Toppserien.
2007 ir 2008 m. iškovojo bronzos medalius.
2008 m. spalio 23 d. Asker SK žaidėjos perėjo į Stabæk IF. „Asker“ klubas prarado licenciją žaisti aukščiausioje lygoje, nes turėjo finansinių problemų, o Stabæk IF valdybos pirmininkė Mimi Berdal pasirūpino, kad būtų suformuota Stabæk IF moterų komanda. Prie ekipos prisijungė būrys žaidėjų, įskaitant Solveigą Gulbrandsen. „Asker“ klubas neteko geriausių žaidėjų ir prasidėjo laipsniškas kritimas. 2009 m. žaidė Pirmame divizione (antra pakopa), 2012 m. nukrito į Antrą divizioną (trečia pakopa).
2013, 2014 ir 2015 m. nebuvo suformuota vyresniųjų ekipa.
Pasiekimai
🛡️ PASTABA. 1987 m. moterų aukščiausioji lyga vadinosi 1. divisjon ; nuo 1996 – Toppserien.
Stadionas
Namų rungtynes žaidė Føyka Stadion. Stadiono talpa daugiau nei 2 tūkst. žiūrovų. Atidarytas 1950 m. liepos 1 d. ir nuo to laiko buvo keletą kartų atnaujintas. 1999 m. pastatytos tribūnos, talpinančios 1 450 žiūrovų, tačiau iš viso galėjo sutalpinti daugiau nei 2400 žiūrovų. Žiūrovų rekordas užfiksuotas 1961 m., kai daugiau nei 7 000 sirgalių užpildė senąjį stadioną rungtynėse prieš Rosenborg BK. Tokio susidomėjimo sulaukė vyrų futbolo rungtynės prieš vieną iš tituluočiausių šalies klubų. Moterų futbole žiūrovų skaičius buvo kuklesnis. Atnaujintame stadione yra šildomos grindys, moderniausia dirbtinė veja ir prožektoriai.
Romualdas Stakėnas
Romualdas Stakėnas (1835 m. vasario 6 d. Sipelių kaime (dab. Rokiškio raj.) – 1907 m. Latvijoje) – Romos katalikų kunigas Lietuvoje, religinių raštų rengėjas.
Biografija
Katalikų religijos pradmenis įgijo Panemunio parapijoje. Baigęs Varnių kunigų seminariją, dirbo pastoracinį darbą Kaune. Už lietuvybės skleidimą grėsė ištrėmimas, todėl slapstėsi Latvijoje, kur ir mirė. Kun. R. Stakėnas vertė ir platino religinę literatūrą. Rankraštyje išliko pamokslų rinkinys, be to išvertė lenkų teologo Marcino Bialobrzeskio (1530–1586) pamokslų rinkinio „Išguldymai Šventos Evangelijos“ 4–ąją dalį, kuri išspausdinta kirilika 1870 m.
Troickas (Čeliabinskas)
thumb|left|230px|Troicko VRE
Istorija
Troickas kazachų karabalykų žemėse įkurtas 1743 m. – čia pastatyta Švč. Trejybės garbei pavadinta tvirtovė. Suklestėjo kaip prekybinis taškas su Azijos pirkliais, 1750 m. pradėtos rengti mugės. Miesto teisės nuo 1784 m. Troicko tvirtovę 1744 m. užėmė Jemeljanas Pugačiovas. XIX a. plėtojosi pramonė, prekyba.
Hapkido
thumb|right|200px|Hapkido turnyras Korėjoje thumb|right|200px|Hapkido treniruotė Hapkido (, kur hap 'darna, koordinacija' + ki 'energija, jėga' + do 'kelias') – eklektinis korėjiečių savigynos kovos menas. Naudoja tradicinius ginklus - strypelį, lazdą, virvę, nunčiaką, kalaviją ir kartį.
Hapkido apima artimos ir tolimos siekos kovos technikas, naudoja dinamiškus spyrius ir smūgius rankomis, smūgius į jautriuosius taškus iš tolimesnės siekos ir laužimus bei metimus iš arti. Hapkido technikose akcentuojami judesiai apskritimu, priešininko judesių valdymas, o ne priešinimasis jiems. Hapkido kovotojai stengiasi išgauti pranašumą keisdami stovėseną ar vietą priešininko atžvilgiu, kad išvengtų susirėmimo jėga prieš jėgą.
Hapkido yra artimas japoniškajama aikido, nes jis sukurtas remiantis aikido, džiudžitsu ir Daitō-ryū Aiki-jūjutsu. Vėliau panaudoti ir Tekvondo bei Tang Soo Do elementai. Hapkido būna kietasis (analogų neturi, panašus į Aiki dziucu) ir minkštasis (artimas aikido). Hapkido išsivystė iš Daitō-ryū Aiki-jūjutsu ar artimos džiudžitsu sistemos, kurios Korėjoje pradėjo mokyti Choi Yong Sul, grįžęs iš Japonijos, kur pragyveno 30 m. Vėliau ši sistema buvo papildyta suderintomis spyrių ir smūgių technikomis iš tekvondo bei Tang Soo Do.
Principai
Kovos menų kietumo-minkštumo skalėje hapkido yra ties viduriu, nes naudoja tiek minkštąsias technikas, panašias į džiudžitsu ir aikido, tiek kietąsias, būdingas tekvondo ir Tang Soo Do. Hapkido naudojamos kietosios technikos irgi linkusios naudoti apskritiminius, o ne tiesius judesius. Hapkido yra eklektinis menas, skirtingos hapkido mokyklos akcentuoja skirtingas technikas. Tačiau kai kurios technikos yra būdingos visoms hapkido mokykloms, visos hapkido technikos paremtos šiais principais:
Grenlandijos ekonomika
Grenlandijos ekonomika paskutiniojo XX a. dešimtmečio pradžioje jautė šiokią tokią krizę, tačiau 1993 m. reikalai pasitaisė. Dar devintojo dešimtmečio pabaigoje Grenlandijos valdžia ėmė vykdyti griežtą fiskalinę politiką, kuri padėjo sukurti biudžeto proficitą ir išlaikyti žemą infliaciją. 1990 m. Grenlandijoje užfiksuotas užsienio prekybos deficitas, nes tais metais saloje buvo uždarytos paskutinės švino ir cinko kasyklos.
Grenlandijos ekonomika išlieka priklausoma nuo žuvų, banginių ir tekstilės eksporto, bei materialinės paramos iš Danijos valdžios, kuri sudaro apie pusę Grenlandijos biudžeto. Vyraujantį vaidmenį ekonomikoje užima viešasis sektorius, įskaitant visuomeninės priklausomybės įmones bei savivaldybes.
Šiuo metu įvairios bendrovės tiria Grenlandijos angliavandenilio ir mineralų telkinius. Taip pat nuo 2002 m. tarptautinės naftos bendrovės siekia bendradarbiauti su Grenlandijos naftos kompanija NUNAOIL. 2007 m. pradžioje spaudoje pasirodė pranešimų, jog dvi tarptautinės aliuminio bendrovės svarsto apie galimybę saloje statyti savo lydyklas ir jas aprūpinti Grenlandijos hidroenergija.
Turizmas - vienintelis sektorius, artimiausiu laikotarpiu prognozuojantis užtikrintas pajamas, tačiau ir jis yra ribojamas trumpo vasaros sezono bei didelių kelioninių išlaidų. Nuo 2007 m. gegužės iki 2008 m. balandžio kompanijos "Air Greenland" ir "Continental Airlines" vykdė tiesioginius skrydžius iš Grenlandijos į rytinę JAV pakrantę, tačiau šiuo metu jie yra nutraukti.
Five Nights at Freddy's: Sister Location
Five Nights at Freddy's: Sister Location (sutrumpintai FNaF:SL arba FNaF 5) – 2016 m. siaubo kompiuterinis žaidimas, kurį sukūrė Scott Cawthon. Tai penktoji pagrindinė „Five Nights at Freddy's“ serijos dalis ir šeštasis serijos žaidimas apskritai.
Kaip matyti iš pavadinimo, žaidimas vyksta ne viename iš „Freddy Fazbear's Pizza“ picerijos restoranų, kurie buvo rodomi ankstesnėse dalyse, o seserinėje įmonėje, pavadintoje „Circus Baby's Entertainment and Rental“, kuri turi savo animatroninius personažus, kurių pagrindinis veikėjas yra Circus Baby.
Po šio žaidimo pasirodė tęsinys „Freddy Fazbear's Pizzeria Simulator“, išleistas 2017 m. gruodžio 4 d.
Rožė Parčevskytė
Rožė Parčevskytė (1799 m. rugsėjo 20 d.  – 1852 m. spalio 10 d.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorė (Nałęcz herbas), tapytoja.
Biografija
Kilusi iš Lenkijos karalystės bajorų Parčevskių giminės Lietuvos atšakos. Tėvas Ignotas Parčevskis, motina Salomėja Dzievonskytė, broliai Antanas, Aleksandras ir Konstantinas. Pastarasis tapo garsiu 1831 m. sukilėlių vadu Vilniaus paviete, vėliau – politiniu emigrantu.
Išliko nedaug duomenų apie Rožės Parčevskytės biografiją. Ji gyveno šeimos dvaruose Raudondvaryje (prie Nemenčinės) ir Žitomlyje (prie Gardino). Nutapė paveikslus „Kristaus Atsimainymas“ (Nemenčinės Šv. arkangelo Mykolo bažnyčioje), „Sopulingoji Dievo Motina“ (Žitomlės Viešpaties Apreiškimo Švč. M. Marijai cerkvėje), „Nekaltas Prasidėjimas“ Kretingos Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai ir Gardino Šv. Pranciškaus Ksavero (jėzuitų)) bei „Kristaus pokalbis su Nikodemu“ (Nemenčinės Šv. arkangelo Mykolo bažnyčioje).
Paveikslai nutapyti aliejaus technika, tai portretai ir religinio turinio darbai, taip pat žinomų dailininkų kūrinių kopijos. Kūrė ir miniatiūras. Dalyvavo parodose: 1822 m. Vilniaus universitete ir 1845 m. Varšuvoje.
Palaidota Nemenčinės Šv. arkangelo Mykolo bažnyčioje.
Okan Buruk
Okanas Burukas (g. 1973 m. spalio 19 d.) – buvęs futbolininkas, Turkijos rinktinės saugas. Vėlesniais metais dirbo futbolo treneriu.
Žaidėjo karjera
Profesionalo karjerą pradėjo gimtinėje. Atstovavo Galatasaray jaunimo ekipoms. 1991 m. debiutavo ir pagrindinėje komandoje.
2001–2004 m. rungtyniavo inter Milan (Italija). 2004–2006 m. atstovavo Beşiktaş JK.
2006–2008 m. priklausė Galatasaray SK, o 2008–2010 m. rungtyniavo İstanbul Başakşehir.
Trenerio karjera
Baigęs profesionalo karjerą, ėmėsi trenerio veiklos. 2013–2014 m. dirbo	Elazığspor, 2014–2015 m. Gaziantepspor, 2015–2016 m. Sivasspor, 2016–2017 m. Göztepe SK, 2017–2018 m. Akhisarspor, 2018–2019 m. Çaykur Rizespor, 2019–2021 m. İstanbul Başakşehir.
Nuo 2022 m. vasaros dirbo vyr. treneriu Galatasaray SK. Tapo 2022–2023 m. Turkijos čempionu. Klubas pateko į 2023–2024 m. Čempionų lygą. Turkų varžovais tapo FK Žalgiris. 2023 m. liepos 25 d. Vilniuje rungtynės baigėsi lygiosiomis 2:2.
Rinktinės
žaidė nuo 1992 m.
Debiutavo 1992 m. spalio 28 d. rungtynėse prieš San Mariną. Turkai nugalėjo varžovus rezultatu 4:1.
Trenerio
Galatasaray
Rudolfas Naujokas
Rudolfas Naujokas (1903 m. liepos 23 d. Klaipėdoje – 1969 m. lapkričio 25 d. Limburge, VFR) – Lietuvos ir Vokietijos surdopedagogas; Klaipėdos krašto kraštotyrininkas ir rašytojas, kūręs vokiečių kalba.
Biografija
Gimė viešbučio savininko šeimoje Klaipėdoje. Vaikystėje anksti neteko tėvo, vėliau mirė ir motina. R. Naujokas turėjo įgimtą klausos negalią, užaugo našlaičių namuose. Baigė Klaipėdos mokytojų seminariją, dirbo Klaipėdos Pylimo mokyklos pagalbiniu mokytoju. Vėliau Berlyne studijavo germanistiką, Berlyno universiteto Kurčnebylių institute išlaikė valstybinius egzaminus, suteikiančius surdopedagogo kvalifikaciją. (Tarpukaryje Europos kurčiųjų mokyklose buvo siekiama klausos ar kalbėjimo negalią turinčius auklėtinius išmokyti kvėpavimo judesių, kad išgautų garsus ir juos jungtų į žodžius. Pedagogams ir mokiniams tai buvo alinantis darbas, dažnai be ypatingo pasisekimo.)
Grįžęs į Klaipėdos kraštą, 1931–1936 m. dirbo mokytoju Rusnės kurčnebylių įstaigoje, o kai ši persikėlė į Klaipėdą, išvyko gyventi į Tilžę. Įsidarbino miesto kurčnebylių mokykloje, vėliau persikėlė į Poznanę. Po Antrojo pasaulinio karo apsistojo Heseno žemės Bad Cambergo miestelyje. Nuo 1948 m. dėstė vietos kurčiųjų mokykloje, o 1964–1966 m. jai vadovavo. 1952 m. buvo išrinktas Heseno žemės Kurčnebylių mokytojų sąjungos pirmininku.