cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lubianka (Augustavo apskritis)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Prekybos kliūtis
Prekybos kliūtis – vyriausybės nustatytas apribojimas tarptautinei prekybai.
Dauguma prekybos kliūčių veikia tuo pačiu principu – prekyba yra apmokestinama, dėl ko didėja gamybos kaštai, o tai, savo ruožtu, kelia parduodamų produktų kainas. Jei dvi ar daugiau šalių pakartotinai naudoja prekybos kliūtis viena prieš kitą, kyla prekybos konfliktas.
Skirstymas
Prekybos kliūtys būna dviejų tipų: tiesioginės (muitai ir kvotos) ir netiesioginės (kokybės reikalavimai, licencijos).
Romualdas Eičas
Romualdas Eičas (g. 1940 m. rugsėjo 19 d. Tauragėje) – muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
Turi vieną brolį Vytautą ir dvi seseris: Virginiją ir Reginą
1947–1957 m. mokėsi Tauragės 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1957 m. rudenį įstojo į Kauno J. Gruodžio muzikos mokyklą ir dvejus metus mokėsi trimituoti (dėst. M. Zaščiurinskas) ir solinio dainavimo (dėst. L. Staneika). 1969–1973 m. choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. B. Zubrickas). 1984–1989 m. muziką neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė doc. P. Jankauskas).
Nuo 1963 m. akompanavo Tauragės dainų ir šokių liaudies ansamblio „Jūra" šokėjams. 1964–1986 m. Tauragės politechnikumo moksleivių pučiamųjų orkestro vadovas. Specialiųjų vidurinių mokyklų meno mėgėjų konkursinėse apžiūrose orkestras pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Keletą metų vadovavo ir Tauragės mėsos kombinato pučiamųjų orkestrui. 1981–1983 m. vadovavo Tauragės buitinio gyventojų aptarnavimo kombinato vyrų ir moterų vokaliniams ansambliams – respublikiniuose konkursuose jie laimėjo pirmųjų ir antrųjų vietų. 1978–1980 m. Tauragės vaisių – daržovių perdirbimo kombinato moterų choro vadovas: chorą parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei.
1971–1990 m. Norkaičių (Tauragės r.) kultūros namų darbuotojas, kurį laiką mokytojavo Griešpelkių II (Tauragės r.) aštuonmetėje ir Tauragės 1-ojoje vidurinėje mokykloje.
Nuo 1990 m. rudens Tauragės moksleivių kūrybos centro berniukų choro (30 dalyvių) vadovas. Berniukai koncertuoja mokyklose ir kultūros bei švietimo įstaigose, gieda bažnyčioje.
Raunos savivaldybė
Raunos savivaldybė  – buvęs administracinis vienetas šiaurės Latvijoje, Vidžemėje. Administracinis centras – Rauna. Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Cėsių rajono dalies. Buvo suskirstyta į 2 valsčius: Drustų ir Raunos. Po 2021 m. administracinės-teritorinės reformos panaikinta, prijungta prie naujos Smiltenės savivaldybės.
Romualdas Eičas
Biografija
Nuo 1992 m. Tauragės politinių kalinių ir tremtinių mišriojo choro (30 dalyvių) vadovas. Kolektyvą parengė 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje, 1993, 1995 ir 1997 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių dainų šventėms Vilniuje, Panevėžyje ir Klaipėdoje, 1998 m. politinių kalinių ir tremtinių šventėms Ariogaloje ir Jurbarke.
R. Eičas pasireiškia ir kaip dainininkas (baritonas) solistas – buvo respublikinių konkursų „Sidabriniai balsai" laureatas ir prizininkas. 1980 m. dirigavo Tauragės rajono dainų šventėje.
Afrikinis linzangas
Afrikinis linzangas (Poiana richardsonii) – viverinių (Viverridae) šeimos žinduolis.
Jonas Avižonis
Jonas Avižonis (1902 m. gegužės 14 d. Ariogala – 1941 m. lapkričio 11 d. Suchobezvodnoje, Žemutinio Naugardo sritis) – lietuvių inžinierius.
Biografija
1919 m. partizanų būryje kovojo su bermontininkais Šiaulių ir Radviliškio apylinkėse. 1920 m. kaip šaulys dalyvavo Širvintų-Giedraičių kautynėse su lenkais. 1921 m. baigė Šiaulių gimnaziją. Priklausė moksleivių aušrininkų organizacijai. 1926 m. baigė Berlyno aukštąją technikos mokyklą.
Nuo 1926 m. dirbo geležinkelių valdyboje, 1930–1935 m. siaurųjų, nuo 1936 m. – plačiųjų geležinkelių centrinių dirbtuvių Kaune viršininkas. 1940 m. NKVD suimtas, kalintas Kaune ir Vilniuje, 1941 m. nuteistas 10 m. kalėti. Kalintas Gorkio (dab. Žemutinis Naugardas), vėliau Suchobezvodnojės kalėjimuose. Ten žuvo.
1932 m. sukonstravo pirmąją lietuvių dviašę automotrisę su 92 kW galios generatorinių dujų, gaunamų deginant medieną, varikliu siaurajam geležinkeliui. Jos kursavo geležinkelio ruožais Šiauliai–Biržai ir Panevėžys–Saldutiškis.
Medznos Švč. Mergelės Marijos Apreiškimo parapija
'''Medznos Švč. Mergelės Marijos Apreiškimo parapija'''  – parapija, įkurta 1479 metais. Parapija priklauso Drohičino vyskupijai, Vengruvo dekanatui. 1891-1893 m. pastatyta parapijos bažnyčia.
Džinsai
thumb|180px|Denim džinsaiDžinsai – sportinės kelnės iš storoko, tankaus medvilninio audinio (denimo).
Džinsų siuvimo pradžia
Džinsų istorija prasidėjo nuo žydų emigranto iš Bavarijos Levi Strauss San Franciske (Kalifornijos valstijoje, JAV) įkurtos kelnių siuvimo įmonės. Tai įvyko 1853 metais. Tuomet į Kaliforniją atvykęs 24-erių L. Strausas apie kelnių siuvimą negalvojo, jis atvežė audinį palapinėms ir vežimams dengti. Tačiau kartą gatvėje jis sutiko vieną aukso ieškotoją, kuris jam pasakė, jog aukso ieškotojams nereikalingi jo audiniai, jiems reikalingos kelnės. Tuomet L. Straussui ir kilo mintis iš tos medžiagos siūti kelnes. Iš pradžių Levi Strauss siuvamos kelnės priminė kombinezoną ir buvo gaminamos iš paprasčiausios tvirtos, rudos spalvos brezentinės medžiagos. Dar po kelių dešimtmečių, 1874 metais gegužės 20-ąją – buvo išleista pirmoji mėlynų džinsų partija. Kadangi šioms kelnėms skirtas audinys buvo gabenamas iš Italijos miesto Genujos, ant audinio siuntos dėžių buvo „Genes“ antspaudai, amerikiečiai juos skaitydavo „džyns“.
Pirmųjų džinsų išvaizda
Pirmieji džinsai buvo aukštu juosmeniu, iš nugaros suveržiami dirželiu su sagtimi, apačioje taip pat užsegami panašiu dirželiu – toks modelis buvo siuvamas, kad kelnės tilptų į kaubojiškus batus. Lygiai taip pat, kaip ir mūsų laikų kelnės, L. Strausso siuvami džinsai turėjo penkias kišenes – tris iš priekio ir dvi užpakalyje. Nors pirmieji džinsai buvo siuvami iš palapinių brezento, vėliau L. Straussas pradėjo naudoti naują, gana storą ir patvarų saržos audinį, kuris buvo gabenamas į Ameriką iš Prancūzijos de Nimeso miesto. Taip atsirado „Denim“ pavadinimas, simbolizuojantis tvirtus, geros kokybės džinsus. Džinsų audiniui dažyti buvo naudojami indigo dažai, kurie tuo metu buvo vieni iš pigiausių. Jie suteikdavo audiniui mėlyną spalvą, kuri vėliau tapo tradicine džinsų spalva.
alt=|thumb|Džinsai, pasiūti iš audinio su [[Atkraštys|atkraščiu.]]
Masinė džinsų gamyba
Aukso ieškotojai buvo pirmieji išbandę L. Strausso siuvamus džinsus. Vėliau šios kelnės išpopuliarėjo ir tarp kaubojų. Jiems specialiai sukurtas 501-asis modelis, kuris iki šių dienų simbolizuoja nežabotą Laukinių Vakarų dvasią. Šio modelio džinsinės kelnių kišenės buvo tvirtinamos varinėmis kniedėmis. Pastarosios buvo dar vieno žydo, emigravusio į JAV iš Rygos, Jakobo Daviso sumanymas. Netrukus Latvijos žydo išradimas susilaukė didžiulio susidomėjimo, tačiau neturėdamas pakankamai pinigų užpatentuoti savo idėją, Jakobas Davisas pasiūlė Levi Strauss bendradarbiauti. Šiam sutikus, buvo įsteigta bendra kompanija „Levi–Strauss & Co“. Taip buvo pradėta masinė džinsų gamyba.
Džinsai moterims ir pirmųjų džinsų su užtrauktuku atsiradimas
Pradžioje „Levi’s“ džinsai buvo skirti darbininkų sluoksniui, tačiau ilgainiui jie išpopuliarėjo ir tapo turtingo bei kilmingo amerikiečio vyro atributu. Šiek tiek vėliau džinsus ėmė nešioti ir amerikietės moterys. Po II Pasaulinio karo „Levi’s“ džinsai užkariavo ne tik Europą, bet ir visą pasaulį. 1889 m. atsirado ir dar viena džinsų markė „Lee“. Ji tapo rimtu konkurentu „Levi’s“ džinsams. „Lee“ džinsai padarė tikrą revoliuciją džinsų pasaulyje, nes 1926 metais jie pirmieji į džinsus pradėjo siūti užtrauktukus. Lig šio laiko jau yra pagaminta daugiau nei 2,5 mlrd. džinsų porų.
Lietuvos kultūros paminklų apsauga
Lietuvos kultūros paminklų apsauga – Lietuvos valstybės kontroliuojama kultūros paminklų apsaugos sistema architektūros, dailės, archeologijos, istorijos bei kitam kultūros paveldui apsaugoti nuo sunaikinimo, jį panaudoti visuomenės reikmėms ar kaip turizmo objektus.
Istorija
Lietuvoje kultūros paminklų apsaugos ištakos siejamos su E. Tiškevičiaus 1855 m. įsteigtos Vilniaus laikinosios archeologijos komisijos veikla, šios komisijos įsteigtu Senienų muziejumi. Fiodoras Pokrovskis paskelbė pirmuosius Vilniaus (1893 m.), Gardino (1895 m.) ir Kauno (1899 m.) gubernijų archeologijos paminklų žemėlapius. XIX a. imta domėtis dailės paminklais, XX a. pradžioje pradėta rūpintis architektūros paminklais; 1902–1912 m. restauruotos Vilniaus Šv. Onos bažnyčia, Vilniaus Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia, 1905 m. šiek tiek konservuoti Trakų salos pilies priešpilio bokštai.
Prie kultūros paminklų saugojimo prisidėjo ir 1907 m. įsteigta Lietuvių mokslo draugija. Jos pastangomis buvo išsaugotos Vilniaus Aukštutinės pilies liekanos. Kultūros paminklų apsauga taip pat rūpinosi Vilniaus mokslo bičiulių draugija, įkurta 1907 m. ir Lietuvių dailės draugija, įkurta 1907 m., kuri puoselėjo lietuvių tradicinį meną.
Sisteminga kultūros paminklų apsauga pradėta nuo 1919 m., kai Lietuvos vyriausybė priėmė Valstybės archeologijos komisijos įstatymą. Archeologijos, architektūros ir dailės paminklų apsauga bei tyrimu ėmė rūpintis Valstybės archeologijos komisija, įsteigta 1919 m. prie Švietimo ministerijos, jai vadovavo Tadas Daugirdas, Eduardas Volteris, Augustinas Janulaitis. 1934 m. prie Švietimo ministerijos ėmė veikti Senovės paminklų apsaugos referentūra, 1936 m. kultūros paminklų apsauga perduota Vytauto Didžiojo kultūros muziejui, kuris registravo daugiausia archeologijos ir architektūros paminklus. Dailės paminklais rūpinosi Čiurlionio galerija, Vytauto Didžiojo kultūros muziejus, kraštotyros muziejai, kurie kaupė medžiagą, juos populiarino.
1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą Liaudies vyriausybė rūpinosi, kad nacionalizuoti kultūros paminklai nebūtų išgrobstyti, 1940 m. liepos 20 d. ji priėmė Kultūros paminklų apsaugos įstatymą, prie Švietimo liaudies komisariato buvo įkurta Kultūros paminklų apsaugos įstaiga, kuri inventorizavo daug kultūros vertybių nacionalizuotuose dvaruose ir perdavė jas muziejams – tai sustabdė jų vežimą į TSRS muziejus, užsienį. Labiausiai nukentėjo žydų kultūros paveldas. Buvo uždarytos kultūros įstaigos, nacionalizuoti knygynai, daugiau kaip 200 religinių pastatų – sinagogų, ješivų, rabinų namų. Nacių okupacijos metais buvo uždarytas Š. Anskio istorijos–etnografijos muziejus, konfiskuotas Žydų istorijos ir etninės draugijos turtas, naikintos knygos, žurnalai, laikraščiai. 1941–1944 m. išgrobti svarbiausi žydų kultūros centrai – Strašūno biblioteka, Žydų mokslo institutas, Kauno ir Vilniaus žydų muziejai. Dauguma vertybių išvežta į Frankfurtą prie Maino.
1944 m. TSRS vėl okupavus Lietuvą aktyviai vykdyta kultūros paminklų naikinimo politika. Kolektyvizacijos laikotarpiu padaryta daug žalos kaimo kultūros paveldui – sunaikinti ištisi kaimai ir jų kapinaitės, nugriauta daug sakralinių statinių, išardyti dvarai, iš jų išgrobtos kultūros ir meno vertybės, sunaikinti dvarų parkai ir tvenkiniai, nugriauta daugybė pakelės kryžių ir koplytstulpių. Uždarytose bažnyčiose steigti muziejai, rengti koncertai, įrengti sandėliai (Kėdainių evangelikų reformatų bažnyčia, Vilniaus Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia arba Bernardinų bažnyčia). Uždaryti ir nuniokoti vienuolynai. 1950 m. Kaune susprogdinta Laisvės statula, Nežinomojo kareivio kapas ir daug kitų skulptūrų Karo muziejaus kiemelyje, Vilniuje nuo Arkikatedros bazilikos nugriautos šventųjų skulptūros. Šeštojo dešimtmečio pradžioje sunaikintos senosios Kauno kapinės ir jame buvęs paminklas „Žuvusiems už Tėvynę“, nugriauti beveik visi istorijos paminklai, daugiausia susiję su Lietuvos nepriklausomybe; Vilniuje susprogdintas Trijų kryžių paminklas. Sunaikinta žydų kapinių, tarp jų – Vilniaus senosios (prie dab. Sporto rūmų), buvusių Olandų g. kapinių teritorija užstatyta gyvenamaisiais ir ritualinių paslaugų pastatais, antkapiniai paminklai panaudoti Tauro kalno laiptams įrengti. 1955–1957 m. nugriauta per karą nukentėjusi Vilniaus Didžioji sinagoga, jos vietoje pastatytas vaikų darželis. Rengiant TSRS kariuomenės poligonus pasienio zonose sunaikinta archeologijos paminklų – dab. Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje buvo sunaikinti Kurmaičių piliakalnis ir Mišučių piliakalnis, Užpelkių kapinynas, Mažeikių rajono savivaldybėje – Naikių piliakalnis.
Kultūros paminklų apsaugos kūrimas
Po karo istorijos ir archeologijos paminklų apsauga formaliai rūpinosi Kultūros ir švietimo įstaigų komitetas, dailės paminklų – Meno reikalų valdyba. Nuo 1953 m. kultūros paminklų apsauga perduota kultūros ministerijai. Architektūros paminklų apsaugą 1949–1956 m. vykdė architektūros reikalų valdyba, nuo 1956 m. – Valstybinio statybos reikalų komiteto architektūros paminklų apsaugos inspekcija. 1963 m. visų paminklų apsaugą perėmė Muziejų ir kultūros paminklų apsaugos valdyba prie LTSR kultūros ministerijos. 1958–1972 m. sudarytas respublikinės ir vietinės reikšmės istorijos, archeologijos, architektūros ir dailės paminklų sąrašas, 1973 m. išleistas Lietuvos TSR kultūros paminklų atlasas.
1967 m. priimtas antrasis, 1977 m. – trečiasis LTSR kultūros paminklų apsaugos įstatymas. 1967 m. įstatymu iš esmės buvo sukurta paminklų apsaugos ir tvarkymo valstybės sistema, kuri veikė iki Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo. 1967 m. įkurta Mokslinė metodinė paminklų apsaugos taryba organizavo paminklų apskaitą, juos inventorizavo, metodiškai vadovavo paminklų apsaugos darbams. Rajonuose ir miestuose kultūros paminklų apsauga rūpinosi vykdomųjų komitetų kultūros skyriai (Vilniuje – valdyba). Rajonuose nuo 1975 m. dirbo vyr. paminklų apsaugos metodininkai, turintys valstybės inspektoriaus teises. Prie Vilniaus, Kauno ir Klaipėdos vykdomųjų komitetų 1966–1970 m. įkurtos paminklų apsaugos inspekcijos, Kauno istorijos ir Šiaulių Aušros muziejuose, Klaipėdos paveikslų galerijoje veikė paminklų apsaugos metodiniai centrai.
Aktyviai veikė LTSR paminklų apsaugos ir kraštotyros draugija, įkurta 1961 m. Pradėta intensyviau tvarkyti paminklus – juos konservuoti, restauruoti, regeneruoti, rekonstruoti. 1950 m. įsteigta pirmoji Lietuvoje speciali paminklų restauravimo organizacija – Mokslinė restauracinė gamybinė dirbtuvė. 1975 m. ji pertvarkyta į Respublikinį kultūros paminklų restauravimo trestą; jam priklausė Paminklų konservavimo institutas, įkurtas 1969 m. Vilniuje, skyriai Kaune ir Klaipėdoje, 5 zoninės restauravimo dirbtuvės Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Trakuose ir Biržuose, Meno kūrinių restauravimo aikštelė, įkurta 1975 m. Vilniuje.
Vieni reikšmingiausių paminklotvarkos darbų buvo urbanistikos paminklų – Lietuvos senamiesčių rekonstrukcija ir regeneracija. 1958 m. Vilniaus senamiesčio rekonstrukcijos projektas buvo pirmasis ir pranoko vėlesnius tokio pobūdžio projektus TSRS, vėliau buvo parengti dar keturių senamiesčių rekonstrukcijos projektai; jie, vėliau regeneracijos projektai sudarė senamiesčių kompleksinio tvarkymo prielaidą.
Kauno technikos kolegija
Istorija
Tuoj po pirmojo pasaulinio karo baigties ir Lietuvos nepriklausomybės atstatymo, 1920 m. Kaune (tuo laiku laikinojoje sostinėje) Lietuvos Vyriausybės nutarimu Susisiekimo ministerijos sistemoje įsteigta Aukštesnioji technikos mokykla. Jos tikslas buvo rengti viduriniojo techniškojo išsilavinimo statybos, mechanikos ir elektrotechnikos specialistus. Tai buvo pirmoji ir iki 1940 m. vienintelė tokio tipo mokykla šalyje. Kauno aukštesniosios mokyklos įkūrėjas ir pirmasis direktorius buvo prof. Julijonas Gravrogkas (direktorius iki 1940 m.). Aukštesniąją technikos mokyklą pirmąjį atkurtos Lietuvos dešimtmetį kūrė ir garsino iškilūs pedagogai: Kazimieras Vasiliauskas, Jonas Kiškinas, Konstantinas Šakenis, Kazimieras Žalys, Antanas Gravrogkas ir kt.
Lietuvos kultūros paminklų apsauga
Atkūrus nepriklausomybę
1990 m. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę pertvarkyta kultūros paminklų apsaugos sistema. 1990 m. įkurtas Paminklotvarkos departamentas prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (vėliau – Paminklotvarkos departamentas prie Statybos ir urbanistikos ministerijos), kuris rengė ir įgyvendino valstybės strategiją dėl istorijos ir kultūros paminklų apskaitos, apsaugos, mokslinių tyrimų ir restauravimo. 1990 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausioji Taryba priėmė Lietuvos Respublikos kultūros paveldo inspekcijos laikinąjį įstatymą ir įkūrė kultūros paveldo inspekciją (generalinis direktorius Naglis Puteikis). Įkūrus šias įstaigas kultūros vertybių apsaugos vykdymas buvo atskirtas nuo jos kontrolės. 1991 m. įkurtas Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (dab. Kultūros paveldo centras) vykdė istorijos ir kultūros vertybių paiešką ir apskaitą, atliko materialiojo kultūros paveldo mokslinius tyrimus. 1993 m. priimtas Lietuvos Respublikos saugomų teritorijų įstatymas.
Kauno technikos kolegija
Istorija
Aukštesniojoje technikos mokykloje buvo parengti pirmieji jūreivystės, geležinkelio, mechanikos, architektūros ir kitų specialybių absolventai. Ne vienas auklėtinis tapo įvairių specialybių Lietuvoje pionieriais: žinomais sklandytuvų konstruktoriais ir bandytojais, radijo specialistais, radijo žurnalų kūrėjais.
Lietuvos kultūros paminklų apsauga
Atkūrus nepriklausomybę
Remiantis Vakarų Europos šalių (Švedija, Prancūzija) patirtimi 1994 m. priimtas Nekilnojamųjų kultūros vertybių apsaugos įstatymas (veikė 1995–2005 m.), kuris pakeitė iki tol galiojusią kultūros paminklų apsaugos sistemą. Pagal šį įstatymą kultūros vertybių apsaugos politikos formavimas ir šios politikos įgyvendinimo kontrolė buvo patikėta Valstybinei paminklosaugos komisijai, įsteigtai 1995 m. Kultūros vertybių apsaugos valstybės valdymo funkcija vykdyti nekilnojamųjų kultūros vertybių apsaugos valstybine politiką ir rengti jos strategijos metmenis perduota kultūros vertybių apsaugos departamentui (dab. Kultūros paveldo departamentas). 1996 m. priimtas Kilnojamųjų kultūros vertybių apsaugos įstatymas. Lietuva ratifikavo visas UNESCO, Europos Tarybos ir kitas tarptautines konvencijas ir sutartis dėl kultūros paminklų apsaugos.
2005 m. pradėjo veikti 2004 m. priimti Nekilnojamojo kultūros paveldo apsaugos ir Valstybinės kultūros paveldo komisijos įstatymai. Remiantis šiais įstatymais kultūros paveldo departamente įsteigti kultūros paminklų apskaitos, paveldotvarkos ir kontrolės skyriai, Valstybinė paminklosaugos komisija pertvarkyta į Valstybinę kultūros paveldo komisiją.
Muzika, suradusi mus (filmas)
Muzika, suradusi mus – 2007 m. Oskarui nominuota režisieriaus Kristeno Šeridano drama apie talentingą vienuolikmetį muzikantą.
Vytautas Jurėnas
Vytautas Jurėnas (1921 m. vasario 2 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.
Muzika, suradusi mus (filmas)
Filmo premjera įvyko 2007 m. spalio 6 d. JAV HATCHfest kino festivalyje (HATCHfest Film Festival).
Vytautas Jurėnas
Biografija
1951 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1972 m. technikos mokslų kandidatas.
Muzika, suradusi mus (filmas)
Siužetas
Jaunas charizmatiškas airių gitaristas Luisas ir kilminga amerikietė violončelistė Laila pamilo vienas kitą. Po stebuklingos nakties Niujorke, aplinkybės susiklostė taip, kad teko išsiskirti. Gimęs jų sūnus Evanas, nelaimingų aplinkybių dėka atsidūrė vaikų namuose. Sulaukęs vienuolikos metų Evanas pabėga iš vaikų namų ieškoti tėvų ir pradeda groti Niujorko gatvėse. Vienintelę galimybę surasti tėvus jis laiko savo muziką. Jaunas muzikantas tiki, kad jei jis gros, jo muziką galės atpažinti tėvai ir taip berniukas suras juos. Vaiko talentu pasinaudoja kaubojiškais rūbais pasipuošęs keistuolis Maksvelas, suteikęs Evanui Augusto Rašo sceninį pseudonimą…
Aktoriai
ir kt.
Vytautas Jurėnas
Biografija
1951–1993 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1972 m. docentas. 1963–1972 m. dar dirbo Fizikinių techninių energetikos problemų institute, jame įkūrė Karščiui atsparių medžiagų fizikos laboratoriją ir jai vadovavo.
Mokslinė veikla
Tyrimų sritis – keraminių medžiagų fizinės ir mechaninės savybės, tų medžiagų irimo proceso ypatumai. Sukūrė originalių metodikų keraminių medžiagų terminiam ir mechaniniam patvarumui nustatyti. 6 išradimų autorius. Paskelbė 50 mokslinių straipsnių.
Kauno technikos kolegija
Istorija
Didėjantis specialistų poreikis ir augantis moksleivių skaičius reikalavo didesnių, erdvesnių, specialiai mokyklai pritaikytų patalpų. 1937 – 1938 m. pastatyti nauji (dabartiniai) ATM rūmai, kurių projektą paruošė architektas (Stasys Kudokas).
Absolventai, po 2-3 metų darbo pagal specialybę gavę teigiamą pažymą iš darbovietės, specialiosios dėstytojų komisijos sprendimu galėjo gauti inžinieriaus kvalifikacijos pažymėjimą. Iš beveik 1000 iki 1945 m. baigusiųjų tokie pažymėjimai suteikti 386 absolventams.
1945 m. ATM reorganizuota į Kauno valstybinį technikumą, vėliau politechnikumą. Atsižvelgiant į pokario metais atstatomų, plečiamų ir naujų įmonių poreikius, buvo koreguojami mokymo planai ir išleidžiamų absolventų specialybės. 1953 m. atidarytas vakarinis, 1958 m. neakivaizdinis skyrius, 1959 m. vakarinis filialas Šiauliuose. 1961 m. Ežerėlio durpių įmonėje įsteigtas politechnikumo filialas, kuriame mokėsi durpininkystės bei naudingųjų nerūdinių iškasenų eksploatavimo specialybių moksleiviai. 1962 m. įsteigtas filialas Elektrėnuose, jame buvo rengiami elektros tinklų, stočių ir sistemų specialistai.
1961–1964 m. pastatyti du nauji bendrabučiai. 1963 m. pastatytos naujos praktinio mokymo dirbtuvės. Nuo 1964 m. politechnikumas ne tik rengė technikus, bet ir gamino prekinę produkciją – baldus, tekinimo stakles, pervyniojo elektros variklius, matavo varžas ir kt.1968 m. pastatomas naujas mokymo korpusas.
1975 – 1980 m. besimokančiųjų skaičius siekė 2800. Kasmet buvo išleidžiama 700 – 800 technikų. Kauno politechnikume parengti absolventai buvo vertinami savo darbovietėse kaip geri specialistai.
Lietuvos Respublikos nepriklausomybės atkūrimas 1990 metais naujai pakreipė mokyklos visuomeninę ir mokymo veiklą. Minint mokyklos 70 – ties metų veiklos jubiliejų sugrąžintas pirminis jos pavadinimas – Kauno aukštesnioji technikos mokykla.
2013 m. pabaigoje Kauno technikos kolegiją, kaip aukštojo mokslo instituciją, vertino išorinė tarptautinių ekspertų grupė. Buvo vertinamas kolegijos strateginis valdymas, studijos ir mokymasis visą gyvenimą, mokslo veikla, poveikis regiono ir Lietuvos raidai. Ekspertų rekomendacija ir vertinimas perduotas Studijų kokybės vertinimo centrui, kuris, atsižvelgdamas į ekspertų siūlymą, 2014 m. nusprendė maksimaliai įvertinti Kauno technikos kolegijos veiklą ir akredituoti 6 (šešeriems) metams.
Kauno technikos kolegijos Inžinerijos mokslų fakultete realizuojamos aštuonios technologijų srities studijų programos: Automobilių techninis eksploatavimas, Autotransporto elektronika, Medžiagų apdirbimo inžinerija, Elektronikos technika, Elektros energetika, Kelių inžinerija, Statybos inžinerija, Orlaivių mechanizmų techninis aptarnavimas. Absolventams, baigusiems kolegines studijas, suteikiamas profesinio bakalauro laipsnis. Per 99 metus mokykla išleido 42-jų specialybių 27 740 absolventų. 2019 m. diplominius projektus parengė ir apgynė pirmoji Orlaivių mechanizmų techninio eksploatavimo laida.
KTK tarptautinis bendradarbiavimas vyksta su 19 pasaulio šalių 43 aukštosiomis mokyklomis. 1973 m. prasidėjusi draugystė tarp Šmalkaldeno taikomųjų mokslų universiteto (Vokietija) ir Kauno technikos kolegijos tęsiasi ir šiandien. Kasmet KTK studentų būrį papildo studentai, atvykę studijuoti pagal Erasmus + mobilumo programą.
Žymūs absolventai
Edmundas Arbas-Arbačiauskas, Viktoras Ašmenskas, Stanislovas Buškevičius, Edmundas Jasiūnas, Dainius Kreivys, Titas Masiulis, Bronius Oškinis, Antanas Paknys, Algirdas Petrusevičius, Stasys Sirutis, Mikas Vaitkevičius.
1990 – 2015 m. Lietuvos asmenybės: Česlovas Vytautas Stankevičius, Marcelijus Teodoras Martinaitis, Adakras Šeštakauskas, Arūnas Akstinas, Vytautas Juozapas Urbonas, Stasys Šinkūnas, Raimondas Šiugždinis.
Saulius Vertelis
Saulius Vertelis (g. 1962 m. rugpjūčio 7 d. Mažeikiuose) – buvęs futbolininkas, treneris.
Canary Wharf
thumb|250px|right|Canary Wharf, 2010 m. thumb|250px|right|Canary Wharf, 2008 m.
Laipsnis
Laipsnis gali reikšti:
Canary Wharf
„Canary Wharf“ – modernusis Londono verslo centras. Jis yra vienas iš dviejų pagrindinių Londono komercinių bei finansinių centrų, kartu su „Londono Sičiu“. Šioje finansų šerdyje yra daugiausiai dangoraižių, prarėžusių Jungtinės Karalystės dangaus skliautą. Ir šiais laikais yra didžiųjų bankų „Barclays“, „Credit Suisse“, „HSBC“ ir „Citigroup“ būstinės, iškilios teisinių paslaugų įmonės „Clifford Chance“ bei stambios audito ir mokesčių konsultavimo bendrovės „KPMG“ būstinės. Kiekvieną dieną jame dirba 90000 žmonių.
Laipsnis
Fok
Canary Wharf
Ištakos
Britanijos vyriausybė 1980 m. nusprendė urbanizuoti rytinį Londono Docklandso rajoną. Prieš tai jis sudarė vieno didžiausių pasaulio uosto branduolį. Visų pirma, tai buvo tuo metu didžiausias visame pasaulyje projektas – numatyta per trejus metus visiškai urbanizuoti 300 tūkstančių kvadratinių metrų plotą ir pastatyti 24 pastatus, tarp jų – ir 60 aukštų dangoraižį „One Canada Square“, tuo metu aukščiausią Londono pastatą. Investuotojams, norintiems imtis projekto sukurti modernų architektūrinį pastatų kompleksą Šunų saloje – vietoje, vadinamoje „Canary Wharf“, buvo garantuoti sumažinti žemės mokesčiai ir suteikta daugybė lengvatų. Būtent ši vieta, vos prieš 20 metų vadinta „Thatcher ekonominės politikos stebuklu“ ir pavyzdžiu, kaip privati nekilnojamojo turto įmonė per trumpą laiko tarpą gali atnaujinti ir urbanizuoti ištisą miesto rajoną. Turėdama tokias garantijas, 1987 metais „Olympia & York“ perpirko statybos teises į „Canary Wharf“ projektą ir žemės sklypą iš amerikiečių investicijų konsorciumo, kuris jau buvo numojęs ranka į savo planus pradėti statybas. Pirmieji dangoraižiai buvo pabaigti statyti 1991 m., tačiau prieš pat „Canary Wharf“ rajono atidarymą Londono komercinio nekilnojamojo turto burbulas subliuško ir nekilnojamojo turto plėtotoja „Olympia & York“ išvysčiusi „Canary Wharf“ vietovę sugriuvo prislėgta milžiniškos skolų naštos.
Katinupis
Katinupis – kairysis Ežeruonos intakas. Prasideda Jatkančių kaimo apylinkėse. Teka pietų kryptimi, įteka į Ežeruoną 1,5 km nuo jos žiočių, 0,5 km į pietus nuo plento užtvenktas.
Upėvardis kilęs nuo žodžio katinas.
Opšrūtai
Opšrūtai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės rytus nuo Vilkaviškio, 5 km į pietvakarius nuo Pilviškių, kelių ir  sankirtoje. Per kaimą teka Alksnė (Šešupės kair. intakas). Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka (nuo 1966 m.), parduotuvė. Kaime yra vokiečių senosios ir senosios kaimo kapinės (1996 m. įtrauktos į LR nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą).
Archeologiniai radiniai – vienašalis žeberklas su įdėtais titnaginiais ašmenėliais ir titnaginis peilis (saugomi Vytauto Didžiojo karo muziejuje).
Istorija
miniatiūra|250px|left|Paminklas Žalgirio rinktinės partizanams miniatiūra|250px|left|Senosios vokiečių kapinės
Opšrūtų kaime buvo pradinė mokykla (nuo 1910 m.), „Spindulio" draugija (įkurta 1920 m.). Iki 1950 m. kaimas buvo Vilkaviškio apskrities Paežerių valsčiuje. Pagal Lietuvos visuotinį gyventojų 1923 metų surašymą Opšrūtų kaime buvo 91 ūkis ir 582 gyventojai.
1941 m., į Vokietijon repatrijavusių ūkininkų gyventas vietas, atsikėlė pirmieji rusų kolonistai. Prasidėjus Vokietijos ir TSRS karui, atėjūnai išvyko, bet 1944 m. jie vėl sugrįžo ir kūrėsi tuščiuose lietuvių ir vokiečių ūkiuose. Vietiniai gyventojai pasiskundė partizanams. 1947 m. iš lapkričio 15 į 16-ąją partizanai Tauro apygardos vadovybės įsakymu (vadovavo Žalgirio rinktinės vadas Vincas Štrimas-Šturmas) atakavo rusų kolonistus. Nužudyti 36 rusai, o likusiems buvo leista pasitraukti.
Sovietmečiu Opšrūtai buvo „Černiachovskio“ kolūkio pagalbinė gyvenvietė, buvo karvių ferma.
Jurijus Dombrovskis
thumb|Jurijus Dombrovskis|180px Jurijus Dombrovskis (, 1909 m. gegužės 12 d. Maskva – 1978 m. gegužės 29 d. ten pat) – rusų rašytojas, literatūros kritikas, disidentas.
Biografija
Gimė inteligentų šeimoje, tėvas – judėjų tikėjimo Rusijos imperijos valstybės veikėjas, prisiekusysis advokatas, motina Lidija Kraineva – evangelikų liuteronų tikėjimo mokslininkė biologė. 1926–1932 m. studijavo Aukštuosiuose literatūros kursuose Maskvoje.
1933 m. suimtas ir ištremtas į Almatą. Tačiau ir ten 1939 m. suimtas už straipsnį laikraštyje „Kazachstanskaja pravda“, nuteistas už antitarybinę veiklą, kalėjo Kolymos lageriuose. 1943 m. tapęs invalidu iš lagerio paleistas. Grįžęs į Almatą dirbo teatre, skaitė paskaitas apie Viljamo Šekspyro kūrybą. 1949–1955 m. vėl kalintas Taišeto lageriuose. 1956 m. leista grįžti į Maskvą, užsiėmė literatūrine veikla.
Kūryba
Parašė romanus „Deržavinas“ (Державин, 1939 m.), „Beždžionė grįžta savo kaukolės“ (Обезьяна приходит за своим черепом, parašytas 1943 m., išspausdintas 1958 m.) apie nacių įsigalėjimą Vakarų Europoje. Romanų dilogijoje „Senienų saugotojas“ (Хранитель древностей 1964 m.) ir Nereikalingų dalykų fakultetas (Факультет ненужных вещей, parašytas 1964 m., išleistas 1978 m.) vaizduojamas stalininio teroro laikotarpis, socialinė analizė jungiama su filosofiniais apmąstymais.
Parašė novelių apie V. Šekspyrą rinkinį „Juodbruva ledi“ (Смуглая леди, 1989 m.), apysaką „Dailininkas Kalmykovas“ (Художник Калмыков, 1970 m.), eilėraščių, straipsnių apie literatūrą.
Kaljavajai
Kaljavajai (Kallawaya) – klajojantys gydytojai žolelėmis, šamanai, gyvenantys Andų kalnuose, Bolivijoje. Gyvena keliuose kaimeliuose Bautista Saavedros provincijoje, La Paso departamente. Jie priklauso XI–XVI a. gyvavusiai Moljo kultūrai ir yra Tihuanako kultūros palikuonys. Kaljavajai greičiausiai yra išlikę dar iš priešinkinio periodo.
Kaljavajų gydytojai žolelėmis gydydavo Inkų valdovus. Jie naudoja apie 300 skirtingų rūšių augalų, išmano apie mineralus, gyvūnus. Jie keliauja Andų kalnų regionais, dažnai inkų keliais rinkdami reikalingas vaistažoles. Po gydymo, prieš palikdami sergančiojo namus kaljavajai sušoka specialų šokį. Gydimo metų ji taip pat bendrauja su dvasiomis, atlieka specialius ritualus.
Kaljavajai paprastai bendrauja kečujų kalba, tačiau gydymo apeigoms naudoja sakralinę kaljavajų kalbą.
2003 m. UNESCO kaljavajų ritualus įtraukė į pasaulio nematerialaus paveldo sąrašą.
Šavesas
Šavesas – miestas šiaurės Portugalijoje, 60 km į šiaurę nuo Vila Realo, 10 km nuo sienos su Ispanija. Išlikę romėnų įtvirtinimai, viduramžių pilis ir 2 tvirtovės (XVII a.), romėnų Trajano tiltas. Išvystytas žemės ūkis, stiklo ir maisto pramonė.
Jūrų kiškis
Jūrų kiškis (Erignathus barbatus) – tikrųjų ruonių (Phocidae) šeimai priskiriamas plėšrus žinduolis.
Šie ruoniai paplitę aplink Aliaskos vandenis, Arkties vandenyną, Beringo sąsiauryje, Čiukčių ir Boforto jūrose, kur žiemą susiformuoja ledas. Pavieniais atvejais buvo pastebėti prie Kinijos, Škotijos ir Šiaurės Ispanijos krantų.
Žiemą ir anksti pavasarį suaugę individai gali sverti iki 360 kg, o po pavasario gali numesti svorį iki 216–239 kg. Maitinasi negiliose priekrantėse, mėgstamiausią maistą aptinka jautriais ūsais. Minta krabais, krevetėmis, moliuskais.
Nizovjės kaimo gyvenvietė
Nizovjės kaimo gyvenvietė  – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Gurjevsko municipaliniame rajone. Administracinis centras – Nizovjė. 2010 m. buvo 4310 gyventojų.
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi vakaruose su Kaliningrado miestu, Bolšeisakovo kaimo gyvenviete, šiaurėje su Kutuzovo ir Dobrino kaimo gyvenvietėmis, rytuose su Gvardeisko rajono Slavinsko, pietuose su Ozerkų kaimo gyvenviete ir Lugovojės kaimo gyvenviete.
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką. Gyvenvietės administracijai vadovauja konkurso tvarka skiriamas administracijos vadovas.
Kaliningrado srities įstatymu Nizovjės kaimo gyvenvietę sudaro kaimai:
Laima Griciūtė
Liudvika Laima Griciūtė (1926 m. balandžio 15 d. Kaune – 2018 m. lapkričio 3 d.) – Lietuvos gydytoja onkologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
Tėvas Augustinas Gricius, broliai: smuikininkas Algis Gricius ir kino operatorius Jonas Gricius. 1933 – 1938 m. mokėsi Kauno pradžios mokykloje, 1938 m. įstojo į Kauno 2-ąją mergaičių gimnaziją. 1941 m. su tėvais ištremta gyveno Altajaus kr., Jakutijoje, Jaroslavlio srityje. Grįžusi į Lietuvą, 1946 – 1950 m. studijavo Kauno universiteto Medicinos fakultete, o 1950 – 1952 m. Kauno Medicinos institute. 1952 – 1955 m. mokėsi Leningrado (Rusija) Onkologijos instituto aspirantūroje. 1955 m. apgynė medicinos mokslų kandidatės disertaciją, 1966 m. – medicinos mokslų daktaro disertaciją tema „Eksperimentiniai plaučių navikai“, 1989 m. suteiktas profesorės vardas.
1955 – 1956 m. dirbo Respublikinės onkologijos dispanserio gydytoja-ordinatore. 1956 – 1957 m. – buvo Leningrado onkologijos instituto jaunesnioji mokslinė bendradarbė, 1957 – 1974 m. vadovavo Onkologijos instituto Patologinės morfologijos laboratorijai. 1967 – 1968 m. praktikavo Paryžiaus Radžio instituto genetikos laboratorijoje. 1974 m. dalyvavo tarptautinėje ekspedicijoje Irane aplinkos kancerogenams tirti. 1974 – 1980 m. buvo Tarptautinio vėžio tyrimo centro Lione Aplinkos kancerogenų skyriaus vedėja, nuo 1988 m. šio centro mokslinės tarybos narė. 1980 m. grįžusi į Lietuvą iki 1982 m. dirbo Epidemiologijos, mikrobiologijos ir higienos instituto Vilniuje direktoriaus pavaduotoja. 1982 – 1990 m. Onkologijos mokslinio tyrimo instituto direktorė, Sveikatos apsaugos ministerijos vyriausioji onkologė, Lietuvos TSR onkologų mokslinės draugijos pirmininkė, nuo 1984 m. – Lietuvos TSR vėžio registro tarybos pirmininkė. Jos pastangomis Onkologijos mokslinio tyrimo institute įkurta Vėžio profilaktikos laboratorija, vėliau pavadinta Onkologijos centro Aplinkos kancerogenų laboratorija, jai vadovavo 1990 – 1993 m. 1993 – 1999 m. Onkologijos centro direktoriaus pavaduotoja mokslui. 2002 m. apdovanota Lietuvos mokslo premija.
1263 m.
1263 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Šlepai
Šlepai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 3 km į pietvakarius, vakarus nuo Natkiškių, kaimo pietuose išteka Juodupė.
1263 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Čamanas
Čamanas  – miestas vakarų Pakistane, Beludžistano provincijoje, greta Afganistano sienos ir Spin Boldako miesto. Geležinkelis į Kvetą. Čamane gyvena ženkli hinduistų bendruomenė.
Miesto apylinkėse veikia Talibano kovotojai, Čamanas tiekia produkciją NATO kariams.
Kataro turas
Kataro turas – kasmetinis plento lenktynių dviračių sporto daugiadienės varžybos, vykstančios Katare. Priklauso UCI Azijos turo etapų serijai. Varžybos vykdomos nuo 2002 m.
2011 m. tarp geriausiųjų atskirų etapų dešimtukų papuolė ir Lietuvos dviratininkas Tomas Vaitkus, atstovaudamas Astana komandą.
Vengruvo dekanatas
thumb|300px|right|Vengruvo dekanatas Vengruvo dekanatas - tai vienas iš 11 katalikų, Drohičino vyskupijos dekanatų.
Ozo parkas
miniatiūra|kairėje|2023 m. miniatiūra|kairėje|2012 m.
Ozo parkas – parkas šiaurinėje Vilniaus miesto dalyje, šalia „Siemens“ arenos ir „Ozo“ prekybos ir pramogų centro. Plotas 8,5 ha, administruoja Všį „Vilniaus miesto parkai“.
Naudojasi šalia esančių naujų daugiabučių bei Šnipiškių, Baltupių, Jeruzalės, Žirmūnų, Šeškinės, Fabijoniškių gyventojai.
2011 m. spalio pabaigoje atidarytas. Parką ir poilsio zoną buvo įsipareigoję įkurti sporto arenos ir vandens parko statytojai. Naujajam parkui sutvarkyti 2,4 mln. Lt skyrė teritorijos plėtotojai – viešoji įstaiga „Ozo pramogos“.
Teritorijoje išsaugota nuo ledynmečio šalia Šeškinės ozo susiformavusi ežerėlių sistema, buvusi senvagės teritorija. Tyvuliuoja keturi tvenkiniai, kuriuose yra natūralios sąlygos (kai kur palikti meldynai) gyventi vandens paukščiams. Parkas pritaikytas pėstiesiems, tėvams su vaikų vežimėliais ir neįgaliesiems, o dviračiais važinėti parko takeliais draudžiama, kaip ir žvejoti tvenkiniuose. Parko natūraliuose plotuose galima žaisti futbolą, kitus lauko žaidimus, laidyti aitvarus. Kuriant naująjį parką bent jau artimiausiu metu atsisakyta įrengti futbolo aikštelę ir teniso kortus.
Biologinė įvairovė
Palikta nešienaujama ekologinė pieva, kurios žydinčiais augalais naudojasi įvairūs vabzdžiai (tarp jų ir bitės), gyvena smulkūs žinduoliai. Pieva svarbi ne tik lokaliai biologinei įvairovei, tačiau ir kaip edukologinė priemonė. Didelė augalų įvairovė šiame Ozo parko plote rodo besiformuojančią augalų bendriją bei neseniai vykusius intensyvius žemės kasimo darbus. Paprastasis ežeinis (Echium vulgare), bekvapis šunramunis (Tripleurospermum perforatum), baltažiedis ir geltonžiedis barkūnai (Melilotus albus, Melilotus officinalis) auga pakelių šlaituose ir kitokiame eroduotame dirvožemyje. Šie augalai pirmieji užima iškastus nederlingus paviršius. Subrandinę ir išbarstę sėklas bei pagerinę dirvožemį, jie užleidžia vietą labiau konkurencingoms rūšims. Laikui bėgant įsivyrauja daugiamečiai pievų augalai: dirvinė buožainė (Knautia arvensis), geltonžiedė liucerna (Medicago falcata), baltasis ir raudonasis dobilai (Trifolium repens, Trifolium pratense), siauralapis ir plaukuotasis gysločiai (Plantago lanceolata, Plantago media), mėlynžiedis vikis (Vicia cracca), pievinis pelėžirnis (Lathyrus pratensis), įvairios varpinės žolės. Tokioje pievoje galima stebėti ne tik žydinčias gėles, bet ir įvairiausius vabzdžius: skruzdėles, drugius, laumžirgius.
Bugo limanas
thumb|250px|Bugo limanas ties Mykolajivu
Bugo limanas  – Pietinio Bugo upės estuarija, įsiliejanti į Dniepro limaną (pietų Ukraina, Mykolajivo sritis). Ilgis 82 km (šiaurės-pietų kryptimi), plotis iki 11 km. Bugo limanas, susiliejęs su Dniepro limanu sudaro Bugo-Dniepro limaną.
Limanas laivuojamas, prie jo įsikūręs Mykolajivo uostamiestis.
Surisas
Surisas, Mauzas  – upė Kanadoje (Manitoboje, Saskačevane) ir JAV (Šiaurės Dakotoje); Asiniboino dešinysis intakas. Prasideda Saskačevane, teka į pietryčius Centrinėmis lygumomis, Šiaurės Dakotoje daro kilpą ir pasuka į šiaurės rytus. Manitoboje, netoli Brendono įteka į Asiniboiną.
Svarbiausias intakas – De Laksas.
Prie Suriso upės įsikūrę šie miestai: Ystivanas, Veibernas, Oksbou, Milita, Surisas (Kanada), Minou, Velva (JAV).
Baltanosis koatis
Baltanosis koatis (Nasua narica) – meškėninių (Procyonidae) šeimos žinduolis. Kūnas tamsiai rudas, rausvas ar gelsvas, 110-120 cm, uodega – 50-65 cm ilgio.
Paplitęs Amerikos miškingose vietose, nuo Arizonos iki Panamos.
thumb|left|210px|Baltanosis koatis
Omentiškiai
Omentiškiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Opšrūtų.
Istorija
Apie 1900 m. kaimas priklausė Šakių apskričiai.
Beržė (Širvintos)
Beržė – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Širvintų, prie kelio. Šalia kaimo auga Beržės miškas.
Neapolis po šydu
Neapolis po šydu  – 2017 m. sukurtas filmas, kurio režisierius Ferzan Özpetek.
Siužetas
Vieniša policijos medikė Adriana savo tetos namuose vykstančiame pagoniškų motyvų susibūrime susipažįsta su gerokai jaunesniu vaikinu Andrėja. Jiedu kartu praleidžia naktį ir sutaria susitikti tos pačios dienos vakarą, tačiau vaikinas pasimatyme nepasirodo. Andrėja susitaiko su mintimi, kad vaikinui tai buvo vienkartinis nuotykis. Kitą dieną jai tenka dalyvauti skrodime neatpažinto vyro, kuris buvo nužudytas ir jam išdurtos akys, kūno. Iš tatuiruotės Adriana atpažįsta, jog tai Andrėja ir apie tai papasakoja kriminalistams. Ji pati taip pat bando aiškintis nusikaltimo aplinkybes ir netrukus mieste pamato vaikiną, itin panašų į Andrėją. Pradžioje Adriana netgi galvoja, kad tai iš tiesų jis, tačiau paaiškėja, jog jaunuolis – Andrėjos broils Luka. Dabar jau dviese jie bando išsiaiškinti, kas įvykdė nusikaltimą ir ar tai nesusiję su pagoniškomis apeigomis, kuriose ji pati dalyvavo…
Tituškos
Tituškos – vienas naujausių ukrainiečių kalbos naujadarų, apibūdinantys jaunimą, kuris kaip samdiniai naudojami politiniais tikslais (provokacijos, muštynės, protestai ir pan.)
Istorija
Žinoma žodžio gimimo diena 2013 m. gegužės 18 d. . Šią dieną grupė prezidentui Janukovyčiaus Regionų partijos apmokamų sportininkų už atlygį patraukė iš Bila Cerkvos miesto į Kijevą provokuoti muštynių su prodemokratinio mitingo dalyviais. Per šią provokaciją labai pasižymėjo Vadimas Tituška, kuris užpuolė žurnalistus. Už trukdymą žurnalistų darbui V.Tituška buvo suimtas, bet paskui paleistas už užstatą.
Įvaizdis
Žodis „tituška“ atsirado, vos buvo paviešinta provokatoriaus pavardė. Jo advokatas mėgino užkirsti kelią šios sąvokos vartosenai per teismą, bet žodis įsitvirtino kalboje su negatyvia prasme. Tituškomis šiandien vadinami sportininkai arba jauni vyrai, kuriuos valdžia ir/arba policija samdo priešininkams įbauginti, smurtauti prieš juos arba provokuoti muštynės. Vykstant Euromaidanui „tituškos“ vykdė milicijos ir Ukrainos saugumo tarnybos karininkų komandas.
Kurklelių apylinkė
Kurklelių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kurklių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kavarsko rajonui. 1954 m. prijungta dalis Užunevėžio apylinkės, dalis Pavirinčių apylinkės ir dalis Kurklių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Kurklelių apylinkė prijungta prie Kurklių apylinkės.
Ochta
Prasideda Lembolovo aukštumoje, 130 m virš jūros lygio. Įteka į Nevą 12,5 nuo žiočių. 9 km nuo žiočių patvenkta. Plotis iki 50 m. Gylis – 0,5-5,5 m.
Danutė Einikienė-Dovydėnaitė
Danutė Einikienė-Dovydėnaitė (g. 1926 m. spalio 13 d. Ramygaloje, Panevėžio raj.) – choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
Tėvas Romualdas Dovydėnas (1896–1946), vargonininkas ir chorvedys, buvo baigęs Klaipėdos konservatoriją, vargonininkavo Čedasuose, Palėvenėje ir Ramygaloje. Chorus parengdavo dainų šventėms Kaune ir Klaipėdoje. 1945 m. bolševikų ištremtas į Sibirą, kur ir mirė. Jo dukterys Danutė ir Dalia tapo muzikos pedagogėmis ir chorvedėmis.
Kernušupis
Upėvardžio pirminė lytis, matyt, *Kermuš-upis, kuris kilęs iš kermušė („laukinis česnakas“).
Danutė Einikienė-Dovydėnaitė
Biografija
Danutė, baigusi Ramygalos gimnaziją, 1946 m. įstojo į Vilniaus universitetą ir muzikos mokyklą. Atidarius Vilniuje konservatoriją, daugiau muzikoje pažengę moksleiviai tapo studentais. 1947–1952 m. Danutė choro dirigavimą studijavo Vilniaus ir Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. V. Žiliaus, doc. A. Budriūno ir doc. K. Kavecko klasės). Studijuodama vadovavo Vilniaus miesto vokaliniams ansambliams ir Miškų technikumo vyrų chorui.
Teodoras Denhofas
Teodoras Denhofas (? – 1622 m. lapkričio 8 d.) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, karūnos kariuomenės pulkininkas (1609 m.), vokiečių pėstininkų vadas, Pernu vaivada (1617–1620 m.) ir Vendeno vaivada (1620–1622 m.).
Danutė Einikienė-Dovydėnaitė
Biografija
1952–1954 m. Šiaulių muzikos mokyklos choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkė, dėstytoja ir moksleivių choro studijos vadovė. 1954–1984 m. Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, kurį laiką buvo moksleivių choro studijos chormeisterė, Vilniaus kultūros mokyklos ir Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Muzikos katedros dėstytoja. Per 32 pedagoginio darbo metus mokyklose išugdė daugiau kaip 80 jaunųjų chorvedžių, buvo Šiaulių miesto dainų švenčių dirigentė ir 1960 m. respublikinės dainų šventės konsultantė.
Teodoras Denhofas
Biografija
Lenkų magnatų Denhofų giminės atstovas, „Vepris“ herbo savininkas. Durbės seniūno ir Lenkijos armijos pulkininko Germano Denhofo (m. po 1567 m.) ir Anos Joden sūnus. Broliai – Ernestas, Gerardas, Kristupas, Otas, Henrikas.
Danutė Einikienė-Dovydėnaitė
Biografija
Sesuo Dalia Dovydėnaitė-Vilbrantienė taip pat kvalifikuota chorvedė ir pedagogė – ilgametė Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo dėstytoja.
Teodoras Denhofas
Biografija
1609 metais Teodoras Denhofas minimas kaip Karūnos kariuomenės pulkininkas, vėliau vadovavo vokiečių pėstininkams. 1617 metais gavo Pernu vaivados pareigybę, 1620 metais buvo paskirtas Vendeno vaivada.
Danutė Einikienė-Dovydėnaitė
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Koviljanas
Koviljanas – miestas šiaurinėje Portugalijoje. Šv. Marijos bažnyčia, Vidurio Beiros universitetas (įkurtas 1979 m.). Išvystyta tekstilės ir maisto pramonė, žemės ūkis.
Rochdale AFC
Ročdeilio AFC – Anglijos futbolo klubas iš Ročdeilio (netoli Mančesterio).
Sibis
Sibis žymus tuo, jog čia užfiksuota aukščiausia temperatūra Pakistane – +52,6 °C (2004 m. liepos 13 d.).
Mbalė
Mbalė  – miestas Ugandos Rytiniame regione. Miestas yra Mbalės rajono municipalinis, administracinis ir komercinis centras.
Vieta
Mbalė yra maždaug 245 km keliu į šiaurės rytus nuo Ugandos sostinės Kampalos, prie magistralės.
Per miestą eina ir geležinkelio linija iš Tororo į Pakvačą (Pakwach). Netoliese stūkso Elgono kalnas – viena aukščiausių Rytų Afrikos viršūnių.
Miesto apžvalga
Mbalėje yra įsikūręs Ugandos Islamo universitetas (Islamic University in Uganda; IUIU). Mieste yra ir Mozės sinagoga, apie kurią gyvena daugelis abajudajų (Abayudaya). Mieste gyvena ir gisų etninės grupės žmonės.
Mbalė žinoma savo naktiniu gyvenimu. Miesto centre stovi bokštas su laikrodžiu. Viena pirmųjų filmo „Kazino Royale“ scenų vaizduoja Mbalę, tačiau filmuota ne čia. Džeimsas Bondas (Daniel Craig) scenoje nepasirodo.
Gyventojai
2002 m. gyventojų surašymo duomenimis tada Mbalėje gyveno 71 130 žmonių. 2008 m. Ugandos statistikos biuras (Uganda Bureau of Statistics; UBOS) paskaičiavo, kad tada mieste gyveno 84 100 gyventojų. 2011 m. UBOS teigė, kad mieste gyveno 91 800 žmonių.
Vengrijos futbolo varžybos 1922–1923 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1922–1923 m.
Senasis Masevas
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė LDK. XIX a. minimi du kaimai Pružanų apskrityje, buvo Masevo valsčius. 2000 m. 95 % kaimo gyventojų buvo stačiatikiai. Prieš II pasaulinį karą kaime buvo 200 namų, veikė žydų smuklė, biblioteka ir parduotuvė. Po karo kaime liko tik trečdalis gyventojų.
Aurimė Rinkevičiūtė
Aurimė Rinkevičiūtė (g. 1990 m. sausio 26 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkė.
Geriausia 2008 m. Europos jaunių čempionato krepšininkė.
Iki 2019 m. jauniausia Lietuvos moterų krepšinio rinktinės žaidėja (debiutavo 16 metų), titulą perėmė Justė Jocytė (debiutavo 13 metų).
Gediminas Jurevičius
Gediminas Jurevičius (g. 1960 m. spalio 12 d. Kretingoje) – Lietuvos architektas, pedagogas.