cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Australijos Alpės
Iš Australijos Alpių prasidėda Murėjus ir keletas mažesnių upių.
Ekologija
Australijos Alpės yra svarbios apsirūpinimui vandeniu ir reakreacijai. Čia įsikūrę keletas nacionalinių parkų, kurios valdo Naujojo Pietų Velso, Viktorijos, Australijos Sostinės Teritorijos vyriausybės.
Alpės taip pat turi keletą slidinėjimo kurortų.
Alpinės trobelės
Australijos Alpėse yra 120 aktyvių trobelių, prižiūrimų savanorių, jos išlikusios nuo galvijų piemenų ar tyrinėtojų.
thumb|570px|left
Mantvydai (Kupiškis)
Mantvydai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Alizavos.
Ratovecas
Ratoviecas  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Balstogės Čarnos valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Joniškio rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.
Joniškio rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Joniškio rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.
Glositas
Glositas  – liežuvio uždegimas. Prasideda dėl avitaminozės, nusideginus karštu maistu ar cheminėmis medžiagomis, esant bendriniam organizmo nusilpimui ir kt. Uždegimą gali sukelti ir virusai, lėtinė dizenterija, piktybinė mažakraujystė. Liežuvis parausta, ant paviršiaus atsiranda balsvų arba pigmentuotų apnašų, patinsta, apima skausmas kramtant ir ryjant, padidėja seilėtekis.
Joniškio rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.
Rinkimų rezultatai
Rinkimuose dalyviai gavo vietų:
Glositas
Neretai glositas yra kitų ligų, ypač infekcinių žarnyno, kraujo, požymis; liežuvio pakitimai padeda šias ligas nustatyti.
Iziaslavas Jaroslavičius
Iziaslavas Jaroslavičius (1024 m. – 1078 m. spalio 3 d. Nežatina Nova (prie Černigovo) – Turovo kunigaikštis (nuo 1042 m.), Kijevo didysis kunigaikštis (nuo 1054 m.).
Navasiolka
Navasiolka vadinami kaimai:
Iziaslavas Jaroslavičius
Biografija
thumb|left|180px|Rusia tuo metu thumb|left|180px|Iziaslavo Jaroslavičiaus mirtis Iziaslavas Jaroslavičius buvo vyriausiasis Jaroslavo Išmintingojo sūnus. Ilgai kovojo su broliais Sviatoslavu ir Vsevolodu, norinčiais iš jo atimti sostą. 1068 ir 1073 m. nuverstas, bet padedamas Lenkijos karaliaus Boleslovo II Drąsiojo įstengė sostą susigrąžinti (1069 ir 1077). Žuvo kovodamas su brolėnu Olegu. Dalyvavo sudarant Rusų Tiesos antrąją dalį (vadinama „Jaroslavičių Tiesa“). Iziaslavui valdant Kijevo Rusia pradėjo skilti į dalines kunigaikštystes.
Hatai
Hatai – senovės tauta III – II tūkst. pr. m. e. gyvenusi Mažojoje Azijoje, tiksliau – jos centrinėje dalyje, dabar vadinamoje Kapadokija. Hatų vartotos hatų kalbos kilmė dėl ypač skurdžiai paliudytų šaltinių nėra identifikuota, nors kai kurių tyrėjų ji laikoma gimininga šiaurės vakarų Kaukazo kalboms.
Senuose šaltiniuose hatai kartais vadinami protohetitais, tačiau šis terminas nėra tikslus, nes hatai su hetitais nebuvo lingvistiškai giminingi.
Istorija
thumb|left|Hati šalis Hatų gyvenamas kraštas, vadinamoji „Hati šalis“ paminėtas jau XXIV a. pr. m. e. akadų dantiraščio šaltiniuose. Jie gyveno pirmiausia Kizilirmako (Marsantijos) upės kilpoje ir aplinkiniuose regionuose, t. y. dab. Kapadokijos šiaurinėje dalyje. Svarbiausi šiauriniai hatų kaimynai buvo kaškai (greičiausiai Kaukazo grupės tauta). III ir II tūkst. pr. m. e. sandūroje jų rytiniais ir pietiniais kaimynais buvo indoeuropiečiai, kalbėję Anatolijos tautomis: hetitai, luviai, palai ir kt.
Svarbiausi III tūkst. pr. m. e. pradžios hatų miestai-valstybės buvo Arina, Purushanda, Kusaras, Hatušas, Nerikas ir kt. Svarbiausia archeologinė vietovė, siejama su hatų kultūra, yra Aladža Chiujukas, tapatinamas su šventuoju Arinos miestu. Jų valdovai titulavosi rubaum. Su jais kariavo ir prekiavo Mesopotamijos bei Sirijos tautos. XXIV a. pr. m. e. minimi hatų valdovai Nurdagalas ir Pamba. thumb|saulės diskas iš Aladža Chiujuko Bronzos amžiuje (II tūkst. pr. m. e.) į Hati šalį civilizaciją iš rytų (Šiaurės Mesopotamijos) nešė asirai, kurie čia kūrė savo prekybines kolonijas. XIX a. pr. m. e. hatų kultūros pietiniame pakraštyje, kur ji liejosi su indoeuropiečių kultūrine įtaka, formavosi Kusaro karalystė, o joje – hetitų tapatybė. Nors hetitai kalbėjo indoeuropietiška kalba, jie iš hatų paveldėjo daug kultūrinės įtakos: perėmė daugelį jų dievų, terminų, ritualų.
XVII a. pr. m. e. hatų šalis buvo galutinai įjungta į Hetitų valstybę, o hatai greitai asimiliavosi su užkariautojais ir išnyko.
Mitologija
Hatai išpažino nemažai dievų, tarp kurių svarbiausi buvo audros dievas Taru, jo sutuoktinė Sachasara. Arinos mieste garbinta saulės deivė Vurusemu. Dar žinomas „šalies valdovas“ Vurunkatis.
Bachoža (Palenkės Sokoluvo apskritis)
Bachoža  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į rytus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 92 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Šalia kaimo yra Cetynios upė ištakos.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XVII a. kaime buvo pastatyti Bachožos rūmai.
Medeina
Medeina – lietuvių miško deivė. Neretai tapatinama su Žvorūna. XIII a. šaltiniuose minima kaip stipriai militarizuoto lietuvių panteono dievų kaip vienintelė deivė. Pasak Ipatijaus metraščio jai aukojo Mindaugas, ir jos patekimas į dievų panteoną greičiausiai buvo susijęs su kunigaikščio religiniais interesais. Minima Bychovco kronikoje, Jano Dlugošo, Jono Lasickio (Modeina) veikaluose.
Šaltiniai minintys deivę yra nepakankami, kad būtų galima rekonstruoti jos kultą, tačiau galima manyti, kad kasmet pirmasis medžioklės grobis buvo aukojamas Žvėrūnai-Medeinai. Pagal A. J. Greimo tyrinėjimus Žvėrūna-Medeina esanti netekėjusi, graži medžiotoja, mergina arba „vilkmergė“, lydima vilkų. Ji nesauganti medžiotojų, bet greičiau trukdanti jiems žudyti.
Dar XIX a. apie Panevėžį žmonės, pastatę naują namą, pirmiausia įleisdavo mešką. Jei ji eidavo nesipriešindama, reiškė, kad name nėra blogų dvasių. Tada atnešdavo juodą vištą, kuriai meškininkas nukirsdavo galvą, laikydamas ją virš vandens. Tos vištos krauju pašlakstydavo trobą. Per žiemos saulėgrįžas mūsų protėviai persirenginėdavo meška. Tuo metu kaip tik buvo garbinamas pusiau žmogaus, pusiau gyvulio pavidalo mitologinė būtybė („Juodas Kudlotas“), atbėgantis iš miško. Tai galėjo būti jau tobulesnis miško šeimininkės vaizdinys. Merginą, būsimą motiną, ši būtybė ant savo rankų nunešanti į girią, pastatanti po jievaru (Gyvybės medžiu), apipilanti auksu, sidabru. Atliekant žiemos pabaigos apeigas, Žemaitijoje buvo persirengiama miško dvasia, kuri aktyviai reikšdavosi išvežant žudyti Morę.
Ilgainiui miško ir žvėrių šeimininke tapo moters pavidalo deivė, kurios archetipas dar buvo išlikęs XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje, žiemos saulėgrįžos apeigų metu. Tos šventės išvakarėse žmonės vengdavo lankytis miške, kirsti medžius, nes pasirodydavusi žila moteris – miško deivė, kuri, pasislėpusi tankumyne, aimanuodavo, verkdavo. Žmonės tikėjo, kad per Adventą kirstos malkos labai smarkiai degančios, o jų liepsna su baisiu trenksmu išeinanti per kaminą ir padeganti trobas. Pastatytą iš tuo metu kirstų medžių namą lankančios blogos dvasios. Palaidoję žmogų padarytame iš tų medžių karste, po kurio laiko rasdavo išmėtytas jo lentas, o numirėlį gulintį ant kapo.
Vardas
Medeina arba Medeinė taip pat yra ir lietuviškas moteriškas vardas. Jo vardadienis švenčiamas rugpjūčio 21 d. Šis vardas laikomas retu (nuo 1900 iki 2011 m. jis buvo suteiktas 146 kartus).
Beržonkos ežeras
Beržonkos ežeras arba Beržonka – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 4,5 km į šiaurės vakarus nuo Vievio, apie 0,4 km į šiaurę nuo Vilniaus-Kauno geležinkelio, Strošiūnų miške. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,19 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 119,2 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Aliosos upės baseinui (Neries intakas).
FK Druskininkai
Druskininkų FK „Druskininkai“ – Lietuvos futbolo klubas iš Druskininkų.
1999-2000 m.
Klubas įkurtas 1999 metais. Žaidė įvairaus lygio varžybose. Patys sėkmingiausi metais klubo istorijoje, tai 2015-ieji, kai tapo LFF II lygos nugalėtojais, iškovojo teisę žaisti I-oje lygoje, deja, 2016 metais klubas žaidė III lygoje. Tai sietina su futbolo atgimimu Alytuje. Alytiškiai ėmė žaisti savo miesto komandoje, o druskininkiečiai ir toliau gynė miesto garbę III lygoje.
2015 m. tapo nugalėtojais, tačiau komanda buvo išformuota ir klubas žlugo.
2016 m. klubo atkūrimas
2016 m. atkurtas ir tęsė veiklą. 2016 ir 2017 m. žaidė Trečioje lygoje (Alytaus regiono pirmenybėse).
Logotipas ir spalvinė gama
2012 metų logotipas mėlynas su miesto simbolika. Aprangos irgi buvo mėlynom spalvos.
Sudėtis
''2021 m. rugsėjo 5 d.''
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" | ! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Paprastieji salariai
Paprastieji salariai (Salarias) – jūros šuniukų (Blenniidae) šeimos žuvų gentis.
Greatest Hits: My Prerogative (DVD)
DVD debiutavo #1 vietą JAV ir buvo atestuotas 2x platininiu. Prancūzijoje DVD taip pat buvo sertifikuotas platininiu ir tai reiškia, jog buvo parduota daugiau nei 20 000 albumo kopijų. Pasaulyje parduota daugiau nei 3 milijonai albumo kopijų. Vaizdo klipuose „From The Bottom Of My Broken Heart“, „Sometimes“, ir „Born To Make You Happy“ buvo panaudotos radijui skirtos redaguotos dainos (radio edit). Šiame DVD galima rasti knygelę, kurioje yra ne tik parašytas albumo turinys bei Britney plakatas.
Marijampolės parapija
Marijampolės parapija – marijonų vedamas Marijampolės parapijos ir Marijonų Švč. Trejybės brolijos laikraštis, leistas 1930–1940 m..
Greatest Hits: My Prerogative (DVD)
Topų informacija
DVD buvo atestuotas platininiu daugelyje valstybių, todėl vadinamas geriausiu Britney DVD albumu. Meksike, Austrijoje, Vokietijoje, Izraelyje ir Šveicarijoje DVD pasiekė 1 vietą. O topų 5-ką pasiekė Ispanijoje, Japonijoje, Australijoje, Jungtinėje Karalystėje, Venesueloje ir Norvegijoje. Topų dešimtuką pasiekė DVD šiose valstybėse: Švedijoje, Belgijoje, Danijoje, Nyderlanduose, Italijoje bei Portugalijoje.
Marijampolės parapija
Istorija
Redagavo Kristupas Čibiras, V. Polonskis, J. Stakauskas, J. Žilinskas.
Beniovcės Kolonija
Beniovcės Kolonija – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Naujadvario valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Pakeršiai
Pakeršiais vadinami kaimai:
Boguslavas Firkovičius
Boguslavas Firkovičius (1865 m. birželio 17 d. Trakuose, Rusijos imperija – 1915 m. rugsėjį Ostrove šalia Pskovo, Rusijos imperija) – Lietuvos karaimų dvasininkas
Biografija
Gimė 1865 m. birželio 17 d. Trakuose, Trakų kenesos hazano Nisano Firkovičiaus šeimoje. 1880 m. baigė Trakų apskrities mokyklą. Baigęs mokslus išvyko į Krymą mokytis karaimų religijos pas hazaną Z. Charczenki. 1885 m. grįžo į Trakus ir tapo karaimų kalbos mokytoju. 1901 m. tapo jaunesniuoju Trakų kenesos hazanu, 1905 m. vyresniuoju. 1910 m. Eupatorijoje dalyvavo nacionaliniame karaimų susirinkime. Mirė 1915 m. rugsėjį Ostrove šalia Pskovo, kur buvo evakuotas prasidėjus I pasauliniam karui, palaidotas Pskovo karaimų kapinėse.
Algimantas Merkevičius
Algimantas Merkevičius:
Baltoji nykštukė
Baltoji nykštukė – sena žvaigždė, kurioje jai galimas branduolinis kuras jau pasibaigęs. Baltosiomis nykštukėmis tampa daugmaž panašios į Saulę žvaigždės. Artėjant branduolinio degimo pabaigai, žvaigždė išmeta daugumą savo išorinių sluoksnių, sukurdama planetinį ūką. Likęs branduolys tampa labai karšta baltąja nykštuke, kurios temperatūra viršija 100 000 °K. Tokia žvaigždė vėliau pamažu aušta ir toliau gesta. Tikėtina, jog ilgainiui ji tampa juodąja nykštuke. Lėtas aušimas nėra vienintelė įmanoma baltosios nykštukės ateitis: jei į susiformavusią nykštukę patenka pakankamai pašalinės medžiagos iš kaimyninės žvaigždės, galima Ia tipo supernova. Tipiška baltoji nykštukė beturi tik maždaug apie pusę Saulės masės. Ji nėra daug didesnė už Žemę, tačiau apie 200 000 kartų tankesnė. Neįprastai, masyvesnės baltosios nykštukės yra mažesnės (bet tankesnės). Baltosios nykštukės daug stebimos Rentgeno ir ultravioletinius spindulius matyti gebančiais teleskopais. thumb|220px|Įprastinė žvaigždė [[Sirijus A (centre) ir jo palydovas baltoji nykštukė Sirijus B (taškas apačioje, kairėje). Fotografavo Hablo kosminis teleskopas.]]
Išsigimusios dujos
Pasibaigus branduolinėms reakcijoms, nebelieka jų sukuriamo spinduliavimo slėgio, kuris anksčiau atsverdavo gravitacines jėgas. Baltoji nykštukė traukiasi kol susiglaudžia jos atomų elektronų sluoksniai. Pagal Pauli principą, du elektronai vienodo sukinio elektronai negali vienu metu būti tame pačiame energetiniame lygmenyje. Įprastinėms dujoms tai neturi įtakos, nes yra pernelyg mažai elektronų visiems galimiems lygmenims užpildyti (sukiniai elektronui galimi tik du). Tačiau baltojoje nykštukėje, kur elektronų tankis daug didesnis, Pauli principas galop sustabdo tolimesnį traukimąsi, nes antraip gretimi elektronai atsidurtų vienoduose energetiniuose lygmenyse. Tokios dujos vadinamos „išsigimusiomis“. Visgi šis efektas turi ribas: baltosios nykštukės masė negali viršyti apie 1,4(Čandrasekaro riba).
Vidinė sandara
Traukai viršijant Žemės trauką daugiau nei 100 000 kartų, baltosios nykštukės atmosfera įgauna daug keistų savybių. Sunkesni atomai nugrimzta žemyn. Kai kurios baltosios nykštukės turi beveik gryno vandenilio ar helio atmosferas. Trauka taip pat labai sumažina atmosferos storį, ji neviršija Žemės dangoraižių aukščio.
Manoma jog maždaug 50 km žemiau atmosferos dauguma baltųjų nykštukių turi kietą paviršių kur prasideda anglies ir deguonies atomų kristalinė gardelė. Kadangi deimantas irgi yra anglies atomų kristalinė gardelė, kiek atvėsusios baltosios nykštukės vidinė struktūra yra palyginama su deimanto.
Stiklakūnis
thumb|right|300px|Akies sandara Stiklakūnis – skaidri, bespalvė, drebučių konsistencijos masė, praleidžianti į akį patenkančius šviesos spindulius ir laikanti akies obuolio vidinius apvalkalus. Tai didžiausia akies obuolio dalis. Stiklakūnį dengia skaidri plėvelė (membrana vitrea), kuri jį jungia su tinklaine. Stiklakūnio viduriu iki regos nervo disko nusitęsia kanalas, kuriame embrioninio vystymosi metu yra kraujagyslės, vėliau jos atrofuojasi. Patį stiklakūnį sudaro plonos skaidrios skaidulos, kurios yra tarp savęs susipynusios. Tarpus tarp tų skaidulų užpildo skaidrus skystis vitreinas ir hialurono rūgštis. Subrendusioje akyje stiklakūnis nei nervų, nei kraujagyslių neturi.
Samguk laikotarpis
Samguk laikotarpis (kor. 三國時代 / 삼국시대 – Samguk sidae) – Korėjos istorijos laikotarpis 313–668 m. Išvertus tai reiškia Trijų karalysčių laikotarpis, mat tuo metu Korėja buvo padalinta tarp trijų stiprių valstybių, kovojančių tarpusavyje: Kogurio (高句麗 / 고구려 – Goguryeo), Pekčės (百濟 / 백제 – Baekje) ir Sillos (新羅 / 신라 – Silla).
Laikotarpio pradžia laikoma data, kuomet Kogurio armija užėmė paskutinįjį kinų administracinį centrą Lelang (dab. Pchenjanas), o pabaiga – kuomet tą patį miestą (tuomet jau Kogurio sostinę Pchenjaną) užėmė jungtinės Sillos ir Tangų pajėgos.
Istorija
thumb|left|200px|Samguk laikotarpio Korėja (5 a pabaiga, po Kogurio išsiplėtimo) Atskira trijų valstybių istorija apžvelgiama atskiruose straipsniuose. Šiame straipsnyje apsiribojama jų tarptautiniais santykiais.
Trijų valstybių tarptautiniai santykiai
Pradiniame periode kiekviena iš trijų valstybių tvarkėsi savojoje teritorijoje, pamažu absorbuodamos vasalines valstybėles. Šis procesas tęsėsi iki pat 5 a pabaigos.
4 a tarptautiniuose santykiuose labiausiai išryškėjo Pekčė, kuri pradėjo nemažus užkariavimus su Kogurio. Tuo metu Silla su pastaruoju sudarė sąjungą.
5 a labiausiai reiškėsi Kogurio, kuris vykdė užkariavimus pietuose, ir galiausiai net užėmė Pekčės sostinę Virjesong (dab. Seulas). Tada Silla sudarė sąjungą su Pekče.
Mažosios Samguk laikotarpio valstybės
Nors Samguk labiausiai reiškėsi trys valstybės, egzistavo ir keletas mažesnių, kurios anksčiau ar vėliau buvo absorbuotos Sillos.
Kultūra
Šiuo laikotarpiu Korėjoje galutinai įsigalėjo budizmas.
Gardemarinas
thumb|right|150px|Rusijos laivyno gardemarino [[antpetis]] Gardemarinas (, iš 'jūrų sargas') – Rusijos imperijos karinio laivyno laipsnis arba Karinio laivyno mokyklos auklėtinio pavadinimas:
Gardemarino karinį laipsnį 1716 m. įvedė Petras I. Šis laipsnis būdavo suteikiamas Jūrų gvardijos akademijos absolventams, kurie nuo 1718 m. buvo įtraukiami į gardemarinų kuopą.
Laivuose gardemarinai tarnaudavo kaip jūrininkai. Vilkėdavo Preobraženskojės pulko uniformą. Įgiję praktinio plaukiojimo patirties turėdami gardemarino ir vyresniojo gardemarino laipsnius, jie gaudavo karininko laipsnį.
Pagal 1720 m. Jūrų statutą gardemarinų skaičius laive nebūdavo apibrėžtas. Mūšio metu gardemarinai būdavo priskirti patrankoms, kur padėdavo kanonieriams. Visą kitą laiką gardemarinai laive dirbdavo jūrininkų darbą. 4 valandas per dieną jie turėdavo mokytis kitų jūrininkų pareigų. Iš jų pusantros valandos gardemarinus mokydavo šturmanas, pusvalandį – kareivių karininkas (mokydavo naudoti muškietą), vieną valandą – konstapelis ar artilerijos karininkas (mokydavo aptarnauti patrankas), vieną valandą – laivo kapitonas ar kuris nors iš laivo karininkų (mokydavo valdyti laivą).
1752 m. buvo uždarytos mokyklos, ruošusios karininkus laivynui. Vietoj jų Sankt-Peterburge atsidarė Jūrų kadetų korpusas. Nuo tada gardemarinais ėmė vadinti šio korpuso auklėtinius, korpuse besimokiusius trejus metus. Pirmojoje gardemarinų klasėje mokydavo aritmetikos, geometrijos, trigonometrijos, užsienio kalbos ir kai kurių jūrinių mokslų. Antrus ir trečius metus jaunuolius mokydavo specialiųjų dalykų. Po pirmų dviejų kursų vasaromis būdavo praktika laivuose.
Nuo 1906 m. baigusieji Jūrų korpusą ar Jūrų inžinerinę mokyklą bei pasiųsti į laivus atlikti laivyno praktikos gaudavo laivo gardemarino (корабельный гардемарин) laipsnį. Po metų praktikos gardemarinai laikydavo praktinius egzaminus ir gaudavo mičmano laipsnį (o laivų statytojai ir mechanikai – poručiko laipsnį). Laivų gardemarinai, neišlaikę praktinių egzaminų ir parodę prastas jūrines savybes bei netinkamumą laivyno tarnybai buvo paleidžiami į atsargą su admiraliteto paporučikio (подпоручик по адмиралтейству) laipsnį ar X klasės civilinį rangą.
Po Spalio revoliucijos gardemarino vardas buvo panaikintas.
Gulistonas
Gulistonas  – miestas šiaurės Tadžikistane, Sugdo provincijoje, Ferganos slėnyje, 10 km į rytus nuo Chodžando, prie Syrdarjos upės Kairakumo tvenkinio. Hidroelektrinė. Kilimų gamyba.
Istorija
Gyvenvietė pradėjo kurtis XX a. vid., statant elektrinę. 1957–1962 m. vadintas Chodžentu. 1963 m. jai suteiktas miesto statusas ir Kairakumo (Қайроққум, ) pavadinimas. 1985 m. lapkričio 13 d. miestą nuniokojo žemės drebėjimas (žuvo 29 žmonės). 2016 m. pervadintas į Gulistoną.
Arajų piliakalnis
Arajų piliakalnis – piliakalnis (Latvijos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. 704) Aukštutinės Dauguvos savivaldybės teritorijoje, Šventės valsčiuje, Latvijoje.
Piliakalnis
Piliakalnis stūkso Šėderės upės dešiniajame krante.
Piliakalnį 1968 m. ekspedicijos metu rado ir aprašė Janis Grauduonis.
Vandenis (reikšmės)
Vandenis gali reikšti:
Longino ietis
thumb|180px|Jėzaus šonas perduriamas ietimi ([[Fra Angelico, apie 1440 m.)]] thumb|right|180px|Longino ietis, saugoma muziejuje Vienoje
Longino ietis, Šventoji ietis  – ieties, kuria buvo perdurtas nukryžiuoto Jėzaus Kristaus kūnas, pavadinimas. Tai yra viena iš krikščionybės relikvijų. Mūsų laikais egzistuoja kelios ietys, laikomos Longino ietimis.
Ietis paminima tik Jono evangelijoje. Pasakojama, kad romėnai, norėdami paspartinti Jėzus mirtį, iš pradžių planavo sulaužyti jam kojas, bet pastebėjo, kad jis jau miręs, todėl to nedarė. Vienas romėnas paėmė ilgą ietį ir perdūrė ja Jėzaus šoną.
Biblijoje neįvardinamas romėnas kareivis, perdūręs Jėzaus šoną, bet kituose šaltiniuose (Nikodemo evangelijoje, IV a.) minimas vardas Longinas.
Ietis priklausė Šventajai Romos imperijai ir buvo saugoma didelio imperatoriškojo kryžiaus viduje.
Legendos ir šiuolaikinis pasaulis
Legendos pasakoja, kad tas, kuris turi šią ietį yra nemirtingas ir visagalis, nes įgauna galių iš Dievo. Šią ietį iš Vienos į Niurnbergą išgabeno naciai, siekdami surinkti visas senąsias relikvijas savo okultinėms apeigoms.
Plačialapis lipikas
Plačialapis lipikas (Galium rubioides) – raudinių šeimos augalas, paplitęs Europoje ir Azijoje. Natūraliose sąlygose auga regione nuo Austrijos ir Kroatijos į rytus Rusijoje, Turkijoje, Kaukaze, Vakarų Sibire, Kazachstane, Šiaurės Kinijoje ir Amūro regione Rusijoje.
Longino ietis
Legendos ir šiuolaikinis pasaulis
Longino ietis dabar dažnai kaip mistinis objektas vaizduojama filmuose (pvz., „Konstantinas“, 2005 m.), taip pat komiksuose (pvz., Indiana Jones and the Spear of Destiny, 1995 m.), kompiuteriniuose žaidimuose (pvz., Wolfenstein 3D) ir kt.
Plačialapis lipikas
Valstybinės saugomų teritorijų tarnybos prie Aplinkos ministerijos duomenimis, Lietuvoje pla­čia­la­piai li­pi­kai anks­čiau bu­vo ras­ti vos 3 vie­to­se. 1922 me­tais Ža­lių­jų eže­rų apy­lin­kė­se ap­tik­ti tik 2 šios rū­šies in­di­vi­dai, vė­liau mi­nė­to­je vie­to­je pla­čia­la­pių li­pi­kų ne­ras­ta. Maž­daug prieš dvi­de­šimt me­tų ne­di­de­lė šių au­ga­lų gru­pė ap­tik­ta Laz­dė­nų apy­lin­kė­se (Elek­trė­nų sav.) ir Kai­šia­do­rių ra­jo­ne. 2011 m. pla­čia­la­pis li­pi­kas pra­žy­do Ne­ries re­gio­ni­nia­me par­ke.
Longino ietis
Kitos ietys
Yra ir kitur saugomų relikvijų, apie kurias teigiama, kad tai yra būtent Longino ietis.
Kryžiaus žygių relikvijos
Pirmojo kryžiaus žygio laikais kryžiaus žygio dalyviai užimtame Antiochijos mieste rado ietį, kurią pavadino „Šventąja Antiochijos ietimi“.
Plačialapis lipikas
Plačialapis lipikas – tai daugiametis, iki 70 cm aukščio užaugantis augalas, birželio pabaigoje pasidabinantis baltais žiedais. Didžiausią grėsmę šiam augalui kelia augaviečių užžėlimas krūmais ar jų užsodinimas medžių (ypač spygliuočių) plantacijomis. Be abejo, jiems taip pat galėtų pakenkti bet kokie žemės kasimo darbai.
Longino ietis
Kryžiaus žygių relikvijos
Prancūzijos karalius Liudvikas IX (1214–1270), pats dalyvavęs dviejuose kryžiaus žygiuose, į Paryžių atgabeno daug relikvijų, tarp kurių buvo ir ietigalis, kuris galėjo būti Longino ieties dalis.
1492 m. sultonas Bajezidis II popiežiui Inocentui VIII pasiūlė Longino ietį, kuri, pasak jo, jam atiteko per Konstantinopolio užkariavimą ir kurios dalį – ietigalį – į Paryžių buvo išvežęs Liudvikas IX. Dabar ši ieties dalis saugoma Šv. Petro bazilikoje Romoje. Priekinė antgalio dalis Prancūzijos revoliucijos metu dingo.
Armėniškoji ietis
Apaštalas Tadas Judas turėjęs ietį, su kuria buvo perdurtas Jėzaus šonas ant Golgotos kalno, nugabenti į Armėniją, kur ji buvo saugoma 40 km nuo Jerevano esančiame vienuolyne. Manoma, kad būtent dėl to vienuolynas gavo pavadinimą „Geghardavank“ („Šventosios ieties vienuolynas“). Dar ir dabar šis vienuolynas yra viena iš šventų vietų armėnų krikščioniams. Pati relikvija saugoma Vagaršapate.
Vienos ietis
Šventoji Romos imperija turėjo relikviją – ietį, kuri taip pat laikoma Longino ietimi. 1424 m. Zigmantas Liuksemburgietis išgabeno šią ietį iš Prahos į Niurnbergą, kur jo įsakymu ji turėjo būti saugoma per amžius. Ši ietis ir kitos relikvijos buvo pavadintos „Imperial Regalia“.
Prasidėjus Prancūzijos revoliucijai buvo nuspręsta brangenybes iš Niurnbergo išgabenti į Vieną, kas ir buvo padaryta 1796 m. Šią ietį Anšliuso metu 1938 m. A. Hitleris liepęs išgabenti atgal į Niurnbergą, o po Antrojo pasaulinio karo ietis grąžinta Austrijai.
Kitos ietys
Apie Šventosios Romos imperijos relikviją – Longino ietį – istoriniuose šaltiniuose užsimenama jau nuo imperatoriaus Otono I laikų (912–973). Otonas III apie 1000 m. buvo liepęs pagaminti dvi Šventosios ieties (dabar saugoma Vienoje) kopijas, kurių vieną perdavė Lenkijos karaliui Boleslovui I Narsiajam. Lenkiškoji „šventoji“ ietis nuo 1200 m. saugoma Krokuvoje.
Vandenis (mitologija)
thumb|250px|Vandenis XX a. pr. atviruke
Vandenis, dar vadinamas vandens seneliu (водяной дедушка), vandens nelabuoju (водяной шут) – slavų mitologinė vandens būtybė. Paprastai vaizduojamas kaip senas vyras, ilgabarzdis, žilaūsis, dažnai turintis gyvūnų bruožų (letenos, ragai), dumblėtas, gyvenantis upių verpetuose, prie malūnų, šuliniuose. Vandenis įvaizdina pavojingą ir atstumiančią vandens prigimtį. Vandenių nuotakomis laikomos kitos grėsmingos vandens būtybės – undinės. Vandenis susijęs su juoda spalva – jam aukojamas juodas ožys ar gaidys, jis gyvena juoduose vandenyse.
Janine Sophie Marie Valstakas-Kaspar
Janine Sophie Marie Valstakas-Kaspar (g.1937 m. spalio 1 d. Elzase) – Elzaso-Lietuvos draugijos viceprezidentė, Vytauto Didžiojo ordino medalio kavalierė, [[Biržų garbės pilietis|Biržų garbės pilietė.
Biografija
Gimė 1937 m. spalio 1 d. Elzaso (Prancūzija) regione lietuvių emigrantų šeimoje. Ilgai dirbo Elzaso kalnakasių profesinės sąjungos atsakingąja sekretore. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, aktyviai įsijungė į Lietuvos ateities kūrimą. Janine Sophie Marie Valstakas-Kaspar ypač daug dėmesio skiria sutrikusio intelekto žmonių organizacijai „Viltis“, aktyviai remia Biržų ligoninę. Jos dėka gydymo įstaigą pasiekia labdaros siuntos, gydytojai stažuojasi įvairiose Prancūzijos ligoninėse.
Apdovanojimai
Janine Marie Valstakas mirė 2017.10.09 Prancūzijoje.
JK Narva Trans
Narvos „Trans“ – Estijos futbolo klubas iš Narvos.
Satanizmas
Satanizmu vadinama keletas pasaulėžiūrinių sistemų ir praktikų. Kasdienėje kalboje satanizmas dažniausiai suprantamas kaip Šėtono (pagal biblinį krikščioniškąjį supratimą) garbinimas.
JK Narva Trans
Istorija
Klubo ištakos siekia 1979 m. Nuo 1991 m. vadinasi dabartiniu pavadinimu.
Sudėtis
Atnaujinta: 2020 m. rugpjūčio 31 d.
Satanizmas
Mokslininkai satanizmu vadina keletą skirtingų pasaulėžiūrų ir praktikų, iš kurių žinomiausios yra LaVey satanizmas ir teistinis satanizmas. Bendriausia prasme satanizmu vadinama pasaulėžiūra, iš savo išpažinėjo reikalaujanti susitapatinimo su blogio simboliais ir opozicijos tradicinės religijos turiniui. Satanistinę pasaulėžiūrą konkretaus asmens ar bendruomenės atveju gali lydėti tikėjimas ar netikėjimas Dievo buvimu, magijos pripažinimas ar atmetimas. Be to, saviidentifikacijai pasirinkti blogio simboliai gali būti labai įvairūs.
Šiuolaikinė satanizmo religinė praktika prasidėjo 1966 m. JAV įkūrus Šėtono bažnyčią. Iki viešosios praktikos satanizmas pirmiausia egzistavo ne kaip savęs identifikavimas ar išreiškimas, o kaip įvairių krikščionių grupių kaltinimas suvokiamiems ideologiniams priešininkams. Satanizmą ir šėtono sąvoką menininkai ir pramogų kūrėjai taip pat naudojo simbolinei išraiškai.
Didžiąją krikščioniškosios istorijos dalį buvo teikiami kaltinimai įvairioms grupėms dėl satanizmo praktikavimo. Viduramžiais Katalikų bažnyčiai priklausanti inkvizicija teigė, kad įvairios eretiškos krikščionių sektos ir grupės, tokios kaip Tamplierių ordinas ir Katarai, vykdė slaptus šėtoniškus ritualus. Ankstyvųjų naujųjų laikų laikotarpiu tikėjimas plačiai paplitusiu šėtonišku raganų sąmokslu sukėlė masinius raganų teismus visoje Europoje ir Šiaurės Amerikos kolonijose. XVIII–XX a. kaltinimai krikščioniams ir toliau buvo teikiami dėl šėtoniškų sąmokslų ir už tokius įvykius kaip protestantizmas ir Prancūzijos revoliucija. Šėtoniško sąmokslo idėja pasiekė naujas aukštumas, kai 1890 m. Prancūzijoje buvo įtakinga Taksilo apgaulė, kuri teigė, kad masonai savo ritualuose garbino Šėtoną, Liuciferį  ir Bafometą. XX a. devintajame ir dešimtajame dešimtmečiuose šėtono ritualinio smurto isterija išplito Jungtinėse Valstijose ir Jungtinėje Karalystėje, baiminantis, kad satanistų grupės seksualiai išnaudojo ir žudydavo vaikus savo apeigose. Daugeliu šių atvejų nėra patvirtinančių įrodymų, kad kuris nors iš satanizmu apkaltintų asmenų iš tikrųjų buvo šėtoniškos religijos praktikantas arba kaltas dėl jiems pateiktų kaltinimų.
Nuo XIX a. atsirado įvairių mažų religinių grupių, kurios pripažįstamos kaip satanistai arba naudojančios šėtonišką ikonografiją.
Kai kada vartojamas ateistinio satanizmo terminas, nors ateistai (ar „ateistiniai satanistai“) netiki taip pat ir Šėtono kaip realios antgamtinės būtybės buvimu ir juoba jo negarbina. Tačiau termino šalininkai teigia jog ateistai, kaip ir kažkada Liuciferis, nepripažįsta Dievo autoriteto. Tuo tarpu teistiniai satanistai gerbia Šėtoną kaip egzistuojančią antgamtinę dievybę, laikydami jį ne visagaliu, bet patriarchu.
Šiuolaikinis religinis satanizmas daugiausia yra amerikietiškas reiškinys – idėjos plinta kartu su globalizacijos ir interneto padariniais. Internetas skleidžia informaciją apie kitus satanistus, taip pat yra pagrindinis satanistų ginčų kovos laukas. Satanizmas Vidurio ir Rytų Europą pradėjo pasiekti praėjusio amžiaus 10-ajame dešimtmetyje, žlugus Sovietų Sąjungai, o labiausiai buvo pastebimas Lenkijoje, Lietuvoje ir ypač Romos katalikų šalyse.
Apibrėžimas
Savo satanizmo studijose religijos tyrinėtojai A. Dyrendalis, Dž. R. Levisas ir Dž. Aa. Petersenas teigė, kad terminas satanizmas „turi žmonių sukurtą paskirtį prieš tuos, kurių jie nemėgsta“. Satanizmo samprata yra krikščionybės išradimas, nes ji remiasi Šėtono figūra, kilusia iš krikščioniškosios mitologijos veikėjo. Kitur Petersenas pažymėjo, kad „satanizmas kaip kažkas, ką daro kiti, labai skiriasi nuo satanizmo kaip savęs įvardijimo“.
1994 m. italų sociologas M. Introvignis pasiūlė satanizmą apibrėžti kaip „1) veikėjo, sutapatinto su Šėtono ar Liuciferio vardu Biblijoje, garbinimas, 2) organizuotų grupių garbinimas, turinčių bent minimalią organizaciją ir hierarchiją, 3) ritualines ar liturgines praktikas [...] nesvarbu, kaip kiekviena satanistų grupė šėtoną suvokia, kaip asmeninį ar beasmenį, tikrą ar simbolinį“.
Istorija
Istoriniai ir antropologiniai tyrimai rodo, kad visuomenė priėmė idėją apie grėsmingą ir antžmogišką jėgą, kuri gali pasislėpti visuomenėje. Tai apima tikėjimą raganomis – grupę asmenų, kurie siekia pakenkti savo bendruomenei užsiimdami kraujomaiša, žudymais ir kanibalizmu. Įtarimai dėl raganavimo gali turėti skirtingas priežastis ir atlikti skirtingas funkcijas visuomenėje. Pavyzdžiui, jie gali padėti palaikyti socialines normas ar padidinti esamų konfliktų tarp individų įtampą.
Kitas veiksnys, skatinantis satanizmo idėją, yra samprata, kad egzistuoja nelaimės ir blogio veikėjas, veikiantis kosminiu mastu, kas paprastai siejama su stipria etinio dualizmo forma, padalijančia pasaulį į gėrio ir blogio jėgas. Ankstyviausia žinoma tokia esybė yra Angros Mainjaus figūra, atsispindinti persų zoroastrizmo religijoje. Šią koncepciją taip pat priėmė judaizmas ir ankstyvoji krikščionybė, ir nors ji netrukus buvo atstumta žydų, ji įgijo vis didesnę svarbą ankstyvajame krikščioniškame gyvenime. Nors ankstyvoji krikščioniškoji velnio idėja nebuvo gerai išplėtota, ji palaipsniui prisitaikė ir plėtėsi kuriant folklorą, meną, teologinius traktatus ir pasakas, taip suteikdama veikėjui daugybę nebiblinių asociacijų.
Viduramžių ir ankstyvųjų Naujųjų laikų krikščionybė
Krikščionybei plintant Vidurio Rytuose, Šiaurės Afrikoje ir Europoje, ji susidūrė su daugybe kitų religijų, kurios tuo metu buvo laikomos „pagoniškomis“. Krikščionių teologai teigė, kad „pagonių“ gerbiami dievai ir deivės nebuvo tikros dievybės, o iš tikrųjų buvo demonai. Tačiau jie netikėjo, kad „pagonys“ yra sąmoningi velnio garbintojai, tačiau yra tiesiog suklaidinti. Krikščioniškoje ikonografijoje velniui ir demonams buvo suteikiami klasikinės mitologijos figūrų, tokių kaip dievas Panas, faunai ir satyrai, fiziniai bruožai.
Krikščionių grupės, kurias Romos katalikų bažnyčia laikė eretikais, buvo traktuojamos skirtingai. Teologai tvirtino, kad jos sąmoningai garbina velnią. Tai lydėjo gandai, kad tokie asmenys vykdė kraujomaišą sukeliančias seksualines orgijas, kūdikių žudymus ir kanibalizmo aktus – visa tai buvo kaltinimai, kurie buvo pateikti patiems krikščioniams Romos imperijoje.
Pirmasis tokio kaltinimo pavyzdys Vakarų krikščionybėje buvo užfiksuotas Tulūzoje 1022 m., kai du dvasininkai buvo teisiami už tariamą demono garbinimą.Viduramžiais dėl to buvo kaltinami daugelis krikščionių eretikų grupių, įskaitant paulikionius, bogomilus, katarus, valdensus ir husitus. XIII a. taip pat buvo minima „liuciferiečių“ grupė, kuriai vadovavo moteris, vardu Lucardis, kuri tikėjosi išvysti šėtono viešpatavimą danguje. Istorikai sutinka, kad šie liuciferiečiai greičiausiai buvo fiktyvus išradimas.
Krikščioniškoje aplinkoje vystėsi mintis, kad tam tikri asmenys gali sudaryti paktą su Šėtonu nors yra galimybė, kad ji kyla iš klaidingo Augustino Hipo pranašavimo savo knygoje „Apie krikščionių doktriną“, parašytoje IV a. pabaigoje. Čia jis pareiškė, kad žmonės, kurie konsultavosi su pranašais, sudarė „kvazi paktus“ (sandėris) su demonais. Velniško pakto, sudaryto su demonais, idėja buvo išpopuliarinta visoje Europoje Fausto istorijoje ir manoma, kad ji, iš dalies, paremta realiu Johano Georgo Fausto gyvenimu.
Kai vėlyvieji viduramžiai užleido vietą ankstyvajam moderniajam laikotarpiui, Europos krikščionybė patyrė schizmą tarp įsitvirtinusios Romos katalikų bažnyčios ir atsiskyrusio protestantų judėjimo. Vykstant reformacijai ir kontrreformacijai, tiek katalikai, tiek protestantai kaltino vieni kitus sąmoningai bendraujant su Šėtonu. Taip atsirado terminai „satanistas“ ir „satanizmas“.
Ankstyvuoju moderniuoju laikotarpiu satanistų baimė taip pat pasiekė „istorinę viršūnę“, kai XV–XVIII a. prasidėjo raganų teismai. Taip atsitiko, kai viduramžių eretikams buvo metami kaltinimai dėl velnio garbinimo ar piktavališkos magijos praktikavimo. Šėtoniškų raganų sąmokslo idėją išplėtojo išsilavinęs elitas, nors piktavališkos raganystės samprata buvo plačiai paplitusi populiariųjų įsitikinimų dalis susijusi su naktine ragana, laukine medžiokle ir fėjų šokiu. Ankstyviausi teismai vyko Šiaurės Italijoje ir Prancūzijoje, prieš išplintant kitose Europos srityse ir Didžiosios Britanijos, Šiaurės Amerikos kolonijose. Jį vykdė teisinė valdžia tiek katalikų, tiek protestantų regionuose. Nuo 30 000 iki 50 000 asmenų buvo įvykdyta mirties bausmė apkaltinant šėtonišku raganavimu. Kai kurie istorikai sutinka, kad dauguma persekiotojų šiuose raganų teismuose buvo nekalti, tačiau nubausti dėl bet kokio įsitraukimo į velnio garbinimą. Tačiau savo teismo įrodymų santraukoje istorikai Dž. Skaras ir Dž. Kalovas „be jokios abejonės“ teigė, kad kai kurie iš kaltinamųjų buvo kalti dėl užsiiminėjimu magija bandydami pakenkti savo priešams.
XVIII–XX a. krikščionybė
1789 m. Prancūzijos revoliucija sudavė smūgį Romos katalikų bažnyčios hegemonijai kai kuriose Europos dalyse ir netrukus daugelis katalikų autorių pradėjo tvirtinti, kad ją sumanė konspiracinė satanistų grupė. Vienas pirmųjų tai padarė prancūzų katalikų kunigas Dž. B. Fijardas, kuris viešai tvirtino, kad daugybė asmenų – nuo jakobinų iki taro kortų skaitytojų, yra šėtoniškojo sąmokslo dalis. Fijardo idėjas toliau plėtojo A. Berbigvėjus, kuris šiai sąmokslo teorijai parašė ilgą knygą. Jis teigė, kad satanistai turėjo antgamtinių galių, leidžiančių užkeikti žmones ir paversti juos katėmis ir blusomis.
XX a. pradžioje britų romanistas D. Veltlėjus sukūrė daugybę įtakingų romanų, kuriuose jo veikėjai kovojo su šėtoniškomis grupėmis. Tuo pat metu negrožinės literatūros autoriai, tokie kaip M. Sumersas ir R. Ahmedas, išleido knygas, kuriose tvirtino, kad šėtoniškos grupės, praktikuojančios juodąją magiją, vis dar veikia visame pasaulyje, nors nepateikė jokių įrodymų, kad taip buvo. 1973 m. britų krikščionė D. Irvinė išleido knygą „Nuo raganavimo iki Kristaus“, kurioje, prieš pabėgant ir priimant krikščionybę, ji teigė buvusi šėtoniškos grupės narė, kuri suteikė jai antgamtinių galių, tokių kaip gebėjimas levituoti.
7-ajame ir 8-ajame dešimtmečiuose Jungtinėse Amerikos Valstijose įvairūs krikščionių pamokslininkai, o garsiausias – M. Varnkis, savo 1972 m. išleistoje knygoje „Šėtonas-pardavėjas“ tvirtino, kad prieš atrasdamas krikščionybę jis buvo šėtoniškų grupuočių, atlikusios sekso ritualus ir gyvūnų aukojimą, narys. Pasak G. Medvėjaus, kuris atliko istorinę satanizmo analizę, šios istorijos buvo „savimi nepasitikinčių žmonių ir įsilaužėlių rašytojų išradimų serija, kurių kiekvienas buvo pagrįstas ankstesne istorija, kiekvieną kartą šiek tiek perdėtas“.
8-ajame dešimtmetyje buvo išleista Rumunijos protestantų pamokslininko R. Vurmbrando knyga, kurioje jis, be patvirtinančių įrodymų, įrodinėjo, kad socialinis ir politikos teoretikas Karlas Marksas buvo satanistas.
Šiuolaikinis satanizmas
Pirmasis žmogus, propagavęs šėtonišką filosofiją, buvo lenkas S. Prybyzevskis, skleidęs socialdarvinizmo ideologiją.
Terminą „Liuciferis“ pavartojo ir prancūzų apeiginis magas E. Levis, kuris buvo apibūdintas kaip „romantiškas satanistas“. Jaunystėje Levis vartojo „Liuciferį“ taip pat teigiamai, kaip ir literatūros romantikai. Vėlesniame amžiuje žengdamas link politinio konservatizmo, jis ir toliau vartojo šį terminą, bet pritaikė jam moraliai neutralus „absoliuto“ aspektą.
„Šėtonas“ taip pat buvo naudojamas ezoterinėje sistemoje, kurią pasiūlė danų okultistas K. V. Hansenas, vartojęs pavadinimą „Ben Kadosh“. Hansenas dalyvavo įvairiose ezoterinėse grupėse, įskaitant Martinizmą, masoniją ir "Ordo Templi Orientis" ir remėsi įvairių grupių idėjomis, kad sukurtų savo filosofiją.
1928 m. Vokietijoje buvo įkurta Fraternitas Saturnis (FS) ir jos įkūrėjas E. Grošė tais pačiais metais išleido Satanische Magie („Šėtoniškoji magija“). Grupė sujungė Šėtoną su Saturnu teigdama, kad planeta yra susijusi su Saule taip pat, kaip Liuciferis siejasi su žmonių pasauliu.
1969 m. šėtoniškoji grupė, įsikūrusi Toledo mieste, Ohajo valstijoje, JAV dalyje, sulaukė visuomenės dėmesio. Vadinamajai Endoro Koveno Dievo Motinai vadovavo vyras vardu H. Slaunas, kuris savo šėtonišką tradiciją apibūdino kaip Ophite Cultus Sathanas, įkurtą 1940 m. Grupė turėjo gnostinę doktriną apie pasaulį, kurioje judėjų–krikščionių dievas kūrėjas laikomas blogiu, o biblinė gyvatė pristatoma kaip gėrio jėga, atnešusi žmonijai išgelbėjimą Edeno sode. Slauno teiginiai, kad jo grupės kilmė buvo 1940 m., lieka neįrodyta. Gali būti, kad jis klaidingai tvirtino savo grupės kilmę, kad ji atrodytų senesnė nei Antono LaVey šėtono bažnyčia, kuri buvo įkurta 1966 m.
Nė viena iš šių grupių neturėjo jokios realios įtakos vėlesnės šėtoniškos aplinkos atsiradimui 7-ajame dešimtmetyje.
Teigiamas Liuciferio įvaizdis
XXI amžiuje daugelis Šėtonui oponuojančių jėgų tapo pakankamai ginčytinomis, jog pamažu imtų formuotis teigiamas jo įvaizdis. Prie to prisidėjo kai kurių bažnyčių bei sektų neapykantos kupini pasisakymai prieš gėjus, lesbietes, žydus, musulmonus ir visus kitus kaltinamus nusikaltimais Šėtono naudai. Džiaze, bliuze, roke pasakymas „jūsų tikrai šėtoniška muzika“ yra itin teigiamas įvertinimas. Liuciferis minimas kaip nepriklausomas maištininkas, kovojantis prieš nepagrįstą diktatūrą, tironiją. Dažniausiai apie Liuciferį teigiamai pasisako ateistai, kuriems Šėtonas yra tik simbolis — realiai jie juo, kaip ir kitomis antgamtinėmis jėgomis, netiki ir jokių specifinių garbinimo ritualų neatlieka. Taip pat ir velnio advokatas šiuo metu yra pagarbus įvardijimas pašnekovo, siekiančio atkreipti dėmesį į visiems kalbantiesiems (taip pat ir jam pačiam) nemalonius faktus bei argumentus.
Asmeninis satanizmas
Priešingai organizuotoms ir doktrininėms satanistų grupėms yra asmeninis satanizmas. Tai žmonės, kurie save laiko satanistais dėl savo giminingumo bendrajai Šėtono idėjai, įskaitant tokias savybes kaip žiaurumas ir/arba nusistovėjusios sistemos ar institucijos galios ir autoriteto menkinimas.
Dyrendalis, Levisas ir Petersenas vartojo terminą „reaktyvusis satanizmas“, apibūdindami vieną šiuolaikinio satanizmo formą. Jie tai apibūdino kaip paauglišką ir antisocialią maišto priemonę krikščioniškoje visuomenėje, kuria individas peržengia kultūrines ribas. Jie tikėjo, kad reaktyviajame satanizme yra dvi tendencijos: vienai, „šėtoniškam turizmui“, buvo būdingas trumpas individo įsitraukimo laikotarpis, o kitai, „šėtoniškam ieškojimui“, būdingas ilgesnis ir gilesnis įsitraukimas.
Kai kurie asmeniniai satanistai yra paaugliai arba psichikos sutrikimų turintys asmenys, užsiiminėję nusikalstama veikla. 1980 m. ir 1990 m. buvo sulaikytos kelios paauglių grupės, aukojusios gyvūnus ir niokojančios bažnyčias ir kapines šėtoniškais vaizdais. Introvignis teigė, kad šie incidentai buvo „labiau nepilnamečių nukrypimo ir marginalizacijos, o ne satanizmo rezultatas“. Kai kuriais atvejais šių asmeninių satanistų nusikaltimai apėmė žmogžudystes. 1970 m. dvi atskiros paauglių grupės – vienai Didžiajame Sure vadovaujant S. Beikeriui, o kitai atstovaujant S. Hurdui Los Andžele, nužudė iš viso tris žmones ir suvalgė dalį jų lavonų, o vėliau, jų teigimu, buvo aukojami Šėtonui. Dar vienas pavyzdys – amerikiečių serijinis žudikas R. Ramirezas. Jis teigė esąs satanistas. 9-ojo dešimtmečio žmogžudystės metu jis kiekvienoje nusikaltimo vietoje paliko apverstą pentagramą ir teismo posėdžio metu sušuko „Tegyvuoja Šėtonas!“. Taip pat, Long Ailende grupė, tariamai vadinama Juodojo Rato Riteriais, nužudė vieną iš savo narių G. Lauversą, nes nariai nesutarė dėl grupės nelegalios prekybos narkotikais. Grupės nariai vėliau papasakojo, kad Lauverso mirtis buvo auka Šėtonui. Save paskelbęs satanistu ir tariamas Juodojo Rato Riterių narys Ricky „rūgščių karalius“ Kaso išgarsėjo tuo, kad kankino ir nužudė Lauversą bandydamas priversti jį pasakyti „aš myliu šėtoną“ žmogžudystės metu. 1998 m. lapkričio 21 d. J. Elgas, suomių satanistas, buvo nuteistas kalėti iki gyvos galvos už 23 metų vyro nužudymą Hiuvinkė mieste, Suomijoje, suvalgęs kai kurias kūno dalis ir paskatinęs kitus dalyvauti rituale, kuris apėmė aukos kankinimą.
Kretingos miesto seniūnija
Kretingos miesto seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kretingos rajono savivaldybėje, apimantis Kretingos miestą.
Istorija
thumb|left|Anksčiau seniūnijos būstinė buvo Vilniaus g. 10
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 26 seniūnaitijos:
Rogozinski Mostas
Rogozinski Mostas  – eigulio namelis Lenkijos šiaurės rytuose, Balstogės Čarnos valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kurtumas
thumb|Tarptautinis kurtumo simbolis. Kurtumas – klausos sistemos negalia, kuomet žmogus praranda gebėjimą girdėti.
Gyventojų statistikos registre nurodoma, kad apie 2-3 % Lietuvos gyventojų negali girdėti be klausos aparatų.
Vertinimas
Kurtumas nustatomas dvejomis skalėmis – viena matuoja garsus decibelais, kita hercais. Dauguma pacientų nėra visai kurti, jie gali kažką girdėti pagal tų skalių matavimus. Pagal decibelus, slenkstis yra 0 dB, hercais girdime nuo 20-20000 Hz. Kai žmogus kalba, tai dažnis svyruoja nuo 250 iki 4000 Hz.
Praradus 20-25 dB slenkstyje klausa jau yra prasta. Jei slenkstis yra 40 dB, tai dar gali girdėti, kai kalba, bet sunkiau pastebėti, kada pradeda kalbėti it nepatraukia dėmesio. Jei prarandami 55 dB, žmogus girdės kažkokius garsus, bet jam bus sunku juos interpretuoti, tada galėtu padėti specialios priemonės. Jomis galima gauti apie 30 dB, kartais ir daugiau. Jei prarandami 55 dB, prasideda sunkios problemos, o jei praradimas jau > 95 dB, tai gali girdėti labai didelius garsus. Jei daugiau nei 95 dB praradimas yra labai gilus, tada žmogus gali būti laikomas kurčiu.
Šaltiniai
Slušna prizadetost
Vyriausiasis viršila
thumb|right|100px|TSRS laivyno vyriausiojo viršilos antpetis thumb|left|100px|Rusijos Federacijos laivyno vyriausiojo viršilos antpetis Vyriausiasis viršila  – TSRS ir Rusijos Federacijos karinio jūrų laivyno karinis laipsnis, vyresnis už pirmo laipsnio viršilą ir jaunesnis už vyriausiąjį laivo viršilą. Laipsnis atitinka Rusijos armijos vyresnįjį seržantą.
Gvardijos vyriausiuoju viršila (гвардии главный старшина) vadinami vyriausieji viršilos, tarnaujantys gvardijos laivuose. Atsargoje esantis jūrininkai, turintis šį laipsnį, vadinamas atsargos vyriausiuoju viršila (главный старшина запаса).
Gasčiūnų pagrindinė mokykla
Joniškio rajono Gasčiūnų pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Gasčiūnuose (Joniškio raj.), Mokyklos g. 5, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190563412. Steigėjas Joniškio rajono savivaldybės taryba. miniatiūra|250px|left|Priekinis fasadas
Filialai:
Istorija
1904 m. kunigas J. Gaudiešius Gasčiūnų klebonijoje įkūrė slaptą lietuvišką mokyklėlę. 1928 m. pastačius naują pradinę mokyklą, ji tapo aplinkinių kaimų kultūriniu centru. Čia prieglobstį rado jaunimo organizacijos, veikė dramos, šokių kolektyvai. 1949 m. mokykla tapo septynmete, 1962 m. – aštuonmete, nuo 1999 m. – dešimtmete. Nuo 1993 m. vadinasi Gasčiūnų pagrindine mokykla.
Tasmano jūra
thumb|Tasmano jūros žemėlapis thumb|Nuotrauka iš palydovo
Tasmano jūra – pakraštinė jūra tarp Australijos ir Naujosios Zelandijos, skersai jos ilgis apie 2000 km. Tai pietvakarinė Ramiojo Vandenyno dalis. Jūra pavadinta garsaus olandų jūreivio Abelio Tasmano garbei, kuris pirmas ją pasiekė. Vėliau ši jūra apie 1770 m. tyrinėta anglų keliautojo Džeimso Kuko.
Tasmano jūros plotas apie 3336 tūkst. km². Gylis iki 6015 m. Vandens paviršiaus temperatūra vasarį svyruoja nuo 27 °C šiaurėje iki 14-15 °C pietuose, rugpjūtį šiaurėje temperatūra siekia 23 °C, pietuose 9-11 °C. Jūros druskingumas siekia 35,0-35,5‰. Potvynio aukštis iki 5,3 m.
Tasmano jūra, Tarptautinės hidrografinės organizacijos teigimu, apima vandenis esančius į rytus Naujosios Pietų Velso, Viktorijos ir Tasmanijos teritorijų. Šiaurinė Kvynslando valstija ribojasi su Koralų jūra, o riba tarp Naujojo Pietų Velso ir Kvynslando laikoma ir šių dviejų jūrų riba.
Svarbiausi uostai: Sidnėjus, Brisbenas, Niukaslas (Australija), Oklendas, Naujasis Plymutas (Naujoji Zelandija).
Tasmano jūroje yra keletas vidutinio dydžio salų nutolusių nuo Australijos ir Naujosios Zelandijos: