cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pabalčiai
Pabalčiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Nemakščių, kairiajame Balčios krante. 2 km į šiaurės vakarus nuo kaimo irgi kairiajame Balčios krante stūkso Pabalčio piliakalnis.
2011 m. Europos uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionatas
2011 m. Europos uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionatas – 31-asis geriausių Europos lengvaatlečių žiemos sezono uždaro maniežo varžybos, kurios vyko kovo 4 - 6 d. Prancūzijos sostinėje Paryžiuje. Čempionate dalyvavo ir Lietuvos rinktinė. Pirmą sykį Europos uždarų patalpų čempionatų istorijoje Lietuva iškovojo medalį.
Moterys
PG - pasaulio sezono geriausias rezultatas, EG - Europos sezono geriausias rezultatas, ČR - čempionato rekordas, NR - nacionalinis rekordas.
Medalių lentelė
thumb|Austros Skujytės pergalės bėgimas iškovojus pirmąjį Lietuvos medalį.
Normatyvų vykdymas
Patekimo į 2011 m. Europos uždarų patalpų čempionatą normatyvus įveikė šie sportininkai:
Komanda
Nors normatyvus įvykdė 8 sportininkai, į čempionatą buvo deleguoti tik 6. Lina Grinčikaitė nuo normatyvo įvykdymo skyrė 0,02 s ir išimties tvarka sportininkė buvo priimta į Europos čempionato rinktinę. Du daugiakovininkai pelnė specialiuosius pakvietimus.
Rinktinės sąrašas:
Delegacijos treneriai: Treneriai: Aleksas Stanislovaitis, Aleksandr Kitanov, Zigmas Živatkauskas (masažuotojas).
Rezultatai
AR - asmeninis rekordas, LG - Lietuvos sezono geriausias pasiekimas, NBG - nebaigė, NST - nestartavo, * - negalėjo baigti rungties dėl traumos.
Rekordai
Čempionato metu pasiekti šie rekordai:
Antanašė
Antanašė – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Obelių, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka, išlikęs Antanašės dvaras. Į pietus nuo kaimo telkšo Našys, vakariau kaimo teka Kriaunos upelis, už kurio plyti Obelių ežeras.
thumb|left|Pakelės kryžius šalia Antanašės
Etimologija
Antanašė – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Našio ežero vardo.
Istorija
Anksčiau buvo Antanašės dvaras. 1941 m. rugpjūtį naciai kaime sušaudė 1160 žmonių. Sovietinės okupacijos metais buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1962 m. kaime įsteigta biblioteka.
Pakalniškiai (Kėdainiai)
Pakalniškiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Pernaravos, prie Josvainių–Ariogalos kelio. Yra vandens bokštas.
Istorija
XX a. pr. buvo okolica Ariogalos valsčiuje. Žemės priklausė Vaitkevičiams ir Sasnauskams.
Tarptautinė moters diena
thumb|Plakatas skirtas Tarptautinei moters dienai pažymėti (1914 m., Vokietija) thumb|Tarptautinės moters dienos minėjimas [[Kazachstanas|Kazachstane, 2010 m.]] Tarptautinė moters diena, Kovo 8-oji, kai kuriose šalyse (NVS ir kitose) tai valstybinė šventė. Lietuvoje kovo 8-oji – atmintina diena, švenčiama kaip Tarptautinė moterų solidarumo diena. Nuo 1975 m. Tarptautinė moters diena švenčiama Jungtinių Tautų Organizacijos.
Istorija
Idėja švęsti tarptautinę moters dieną kilo XIX–XX amžių sandūroje, kai sparti industrializacija ir ekonominė plėtra kėlė masinius protestus prieš sunkias darbo sąlygas. Vienas tokių protestų vyko 1857 m. kovo 8 d. Niujorko tekstilės fabrike, kur moterys protestavo prieš ypač prastas darbo sąlygas ir mažus atlyginimus. Protestuotojas išvaikė policija.
400px|thumb|left| Neoficiali šventė šventė tik moterims oficiali šventė Vėlesniais metais kovo 8 d. vykdavo protestai, vienas didesnių – 1908 metais, kai 15 000 moterų žygiavo Niujorko gatvėmis, reikalaudamos sutrumpintos darbo dienos, didesnio darbo užmokesčio ir rinkimų teisės. Kitų metų vasario 28 d. JAV buvo švenčiama pirmoji Tarptautinė moters diena.
Tarp įvairių istorinių minėjimų, primenančių kovo 8-ąją, reikia būtinai paminėti, kad ši diena susijusi ir su tragišku įvykiu. Nepraėjus nė savaitei po moters dienos minėjimo 1911 m. kovo 19-ąją, kovo 25 d. tragiškas gaisras Niujorko Triangle fabrike pasiglemžė daugiau nei 140 čia dirbusių moterų, daugiausia italių ir žydžių emigrančių, gyvybių. Kilus gaisrui, moterys negalėjo evakuotis iš devinto daugiaaukščio pastato aukšto – durys buvo užrakintos, kad jos negalėtų išeiti ir pasidaryti pertraukos. Šis baisus įvykis atkreipė dėmesį į moterų teises, darbo sąlygas ir įstatymus JAV.
Dabartinė moters diena pradėta švęsti po to, kai 1910 m. kovo 8 d. Kopenhagoje vykusioje tarptautinėje moterų konferencijoje aktyvi moterų teisių gynėja Klara Cetkin pasiūlė kasmet vieną dieną skirti dėmesio moters kovai už laisvę ir lygias teises. 1911 m. kovo 8 d. pirmą kartą Tarptautinė moters diena buvo minima Vokietijoje, Austrijoje, Danijoje, Šveicarijoje.
Ypač daug dėmesio šiai šventei buvo skiriama Sovietų Sąjungoje, kur po bolševikų revoliucijos feministinių pažiūrų Aleksandra Kolontaj įkalbėjo Vladimirą Leniną, kad ši diena būtų paskelbta valstybine švente. Visą Sovietų Sąjungos gyvavimo laikotarpį ši šventė pabrėžė dirbančios moters herojiškumą. Tą dieną buvo įprasta, kad vyrai teikia gėles moterims, tokia tradicija iki šiol liko Rusijoje ir kai kuriose kitose šalyse. Tik 1965 m. SSRS kovo 8 d. paskelbiama nedarbo diena.
Dujotiekis
thumb|Dujotiekio statyba thumb|Dujotiekio sklendžių punktas thumb|Aukšto slėgio dujotiekis ties [[Gaižiūnais]] thumb|Dujotiekiai rytinėje Baltijos jūros dalyje
thumb|Rusijos dujotiekiai į Europą Dujotiekis – inžinerinių įrenginių sistema degiosioms dujoms tiekti iš gavimo ar gaminimo vietos į vartojimo punktus. Dažniausiai dujotiekiu tiekiamos gamtinės dujos, rečiau dirbtinės ar suskystintos gamtinės dujos.
Dujotiekių rūšys
Magistralinį dujotiekį dažniausiai sudaro didelio skersmens (iki 1420 mm) plieniniai vamzdžiai, dujų kompresorinės transportuojamų dujų slėgiui padidinti, dujų talpyklos, kuriose kaupiamos dujos, kai jų suvartojama mažiau (pvz., naktį), dujų skirstyklos, kuriose tikrinami dujų parametrai, sumažinamas slėgis ir jos paskirstomos į skirstomąjį tinklą, ryšių linijos, pagalbiniai ir aptarnavimo įrenginiai. Magistraliniu dujotiekiu paprastai tiekiamos iki 5,5–8 MPa suslėgtos dujos.
Skirstomasis dujotiekis būna didelio, vidutinio ir mažo slėgio. Dujų slėgį sumažina ir palaiko jį pastovų dujų slėgio reguliavimo punktas. Iš mažo slėgio skirstomojo dujotiekio dujos tiekiamos į gyvenamųjų namų, visuomeninių pastatų, mažų įmonių vidaus dujotiekių tinklus, iš vidutinio ir didelio (papr. iki 0,6 MPa) slėgio – į pramonės įmonių, katilinių, elektrinių vidaus tinklus.
Šimkus
Pavardė kildinama iš, , , kurie yra vardo Simonas (Siemion, Szyman, Cимoн) trumpiniai.
Dujotiekis
Dujotiekių rūšys
Skirstomojo dujotiekio tinklas būna šakotinis, kai dujos vartotojams tiekiamos tik iš vienos pusės, ir žiedinis, kai jos tiekiamos iš abiejų pusių uždaru žiediniu tinklu. Šiuo atveju dujų slėgis būna vienodesnis, be to, patogiau tikrinti, remontuoti.
Malūnas
thumb|250px|Stiebinis vėjo malūnas. [[Ukraina]] thumb|250px|Kepuriniai vėjo malūnai. Ispanija thumb|250px|Vandens malūnas thumb|Rutulinio malūno veikimo principas thumb|150px|Strulio malūnas Žagarėje tarpukaryje Malūnas – įrenginys, mašina kietoms medžiagoms smulkiai trupinti; trupintuvas. Malūnai naudojami naudingųjų iškasenų sodrinimo, akmens anglių, metalurgijos, cemento, chemijos, statybinių medžiagų, maisto pramonės įmonėse.
Istorija
Pati seniausia maisto paruošimo trynimu arba malimu priemonė buvo piesta, buityje ir farmacijoje naudojama iki šiol. Vandens ir vėjo energiją girnoms sukti Rytų šalyse imta naudoti I tūkstantmetyje pr. m. e. Vakarų Europoje vandens malūnai pradėti statyti apie I a. pr. m. e., vėjo malūnai – X a., gariniai malūnai – XVIII a. pabaigoje, dyzeliniai ir elektriniai – XX a. pradžioje. Pirmieji malūnai turėjo sukamąsias girnas. Malimo valcus imta naudoti XIX a. viduryje.
Dujotiekis
Vamzdynas
Magistralinio ir skirstomojo dujotiekio vamzdynas dažniausiai klojamas po žeme (>0,8 m gylyje) arba upių, ežerų dugne, kai kada virš žemės ant estakadų, pvz., daugiamečio įšalo rajonuose, pelkėse, dykumose, t. p. kai dujotiekis kerta upes, kanalus, griovas. Plieniniai dujotiekio vamzdžiai izoliuojami bituminėmis arba polimerinėmis izoliacinėmis medžiagomis, t. p. turi apsaugą nuo elektrocheminės korozijos.
Malūnas
Istorija
Lietuvoje vandens ir gyvulių jėga varomų malūnų atsirado XIII a., vėjo – XIV a., garinių – XIX a. viduryje, elektrinių – XX a. pradžioje. Iš pradžių malūnus statėsi feodalai ir pirkliai, nuo XIX a. antrosios pusės ir valstiečiai.
Dujotiekis
Istorija
Pirmaisiais m. e. amžiais Kinijoje gamtinės dujos buvo tiekiamos bambukiniais vamzdžiais. XVIII a. pab. Europoje dujotiekiui buvo naudojami ketiniai vamzdžiai. XIX–XX a. paplito plieniniai vamzdžiai, nes jais galima tiekti labiau suslėgtas dujas.
Malūnas
Istorija
Vandens malūnas pirmą kartą paminėtas 1256 m. Tokie malūnai statyti kalvotose, raižytose vietovėse, buvo mediniai, rečiau mūriniai, kurie kraštovaizdyje išsiskyrė didesniais tūriais, vieno – dviejų, kartais penkių aukštų. Būdingi paprastos, monumentalios formos, keturšlaičiai, pusskliaučiai, dvišlaičiai stogai, mūriniuose vandens malūnuose taikyti architektūros stiliai. Kaimo vandens malūne dažniausiai būdavo 1–3 vandens ratai, 1–2 girnos, sukamos vienpakope ar dvipakope pavara. Naudoti 3 tipų vandens ratai:
Šimkus
Taip pat:
Malūnas
Istorija
Apatinio veikimo ratų būdavo ir malūnuose plūduruose. XIX a. pabaigoje – XX a. pr. vandens ratai buvo keičiami mažo arba didelio slėgio turbinomis. Vandens malūnai XIX a. – XX a. pirmoje pusėje vyravo Žemaitijoje ir Rytų Aukštaitijoje.
Hansko valsčius
Hansko valsčius  – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Hanskas. Ribojasi su Savino, Uršulino, Viežbicos, Vola Uhruskos, Virikų, Stari Bruso ir Vlodavos valsčiais.
Dujotiekis
Istorija
Pirmasis tolimo tiekimo (3300 km) magistralinis dujotiekis iš 600 mm skersmens vamzdžių nutiestas 1944 m. JAV. Didelius magistralinių dujotiekių tinklus turi JAV, Kanada, Vokietija, Prancūzija, Nyderlandai, Rusija, Kazachstanas.
Hansko valsčius
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 179,43 km², iš kurių: Valsčius sudaro 14,28 % apskrities teritorijos.
Dujotiekis
Lietuvoje
Lietuvoje pirmasis dujotiekis, magistralinio dujotiekio Dašava–Minskas atšaka Ivacevičiai–Vilnius nutiestas 1961 m. Nuo šio dujotiekio vėliau nutiestos atšakos į kitus Lietuvos miestus.
Hansko valsčius
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Dujotiekis
Lietuvoje
Lietuvoje 2003 m. buvo 1676 km magistralinių dujotiekių. Vamzdžių didžiausias skersmuo 1200 mm, tiekiamų dujų slėgis 5,5 MPa. Magistraliniais dujotiekiais Lietuva sujungta su Rusija, Baltarusija ir Latvija. 2012 m. parengta Lietuvos ir Lenkijos dujotiekių jungties verslo aplinkos analizė. Tokia jungtis integruotų Baltijos šalis į Europos Sąjungos dujų rinkas, padidintų gamtinių dujų tiekimo patikimumą ir išplėstų rinkos galimybes. Lenkijos ir Lietuvos dujotiekių jungties ilgis siektų 562 km. Šios jungties pajėgumai leistų ja į Baltijos šalis transportuoti iki 2,3 mlrd. m³ dujų per metus.
Hansko valsčius
Administracinis suskirstymas
Bukovski Lasas, Dubečnas, Hanskas, Hansk Kolonija, Hansk Drugai, Konstantinuvka, Kulčinas, Kulčin Kolonija, Macošin Malai, Osova, Rudka Loviecka, Stari Maidanas, Ščešnikai, Vojcechuvas, Ujazduvas, Ždžarka.
Viduramžių menas
thumb|| XII a. bizantietiškos mozaikos [[Monrealės katedroje, Sicilija.]] Viduramžių meno sąvoka apima 1000 metų Europos, Artimųjų Rytų ir Šiaurės Afrikos meno istoriją. Ji apibrėžia svarbiausias meno kryptis ir periodus, nacionalinio ir regioninio masto meną, žanrus, tautodailę ir pačius menininkus. Meno istorikai viduramžių meną skirsto į kelis periodus, pagrindiniai jų: ankstyvasis krikščioniškas, migracijos periodo, Bizantijos, britų salyno, priešromaninis, Romanika ir Gotika. Be to, kiekvienas regionas turėjo tik sau būdingą meno kryptį, pavyzdžiui, Anglo-Saksų arba Norse (Skandinavų) atšakas.
Malūnas
Skirstymas
Malama gali būti sausuoju arba šlapiuoju būdu, taip pat – atviruoju, kai malama vieną kartą, arba uždaruoju būdu, kai stambiai sumaltos medžiagos vėl grąžinamos į malūną ir malama pakartotinai. Pagal veikimo trukmę malūnai būna:
Viduramžių menas
Viduramžių menas apėmė įvairias meno šakas, tačiau kūrinių išliko nedaug. Daugiausia išsaugota viduramžiškų skulptūrų, iliustruotų rankraščių, marginto stiklo ir metalo dirbinių bei mozaikų. Minėtų kūrinių išliko daugiau nei freskų, piešinių ant sienų ar gobelenų.
Malūnas
Skirstymas
Pagal smulkinimo principą gali būti:
Viduramžių menas
Viduramžių meno susiformavimui pagrindą padėjo Romos imperijos paveldas ir ankstyvoji Katalikų bažnyčia. Prie šių dviejų ištakų prisidėjo ir vadinamoji Barbarų kultūra. Viduramžių meno periodas baigėsi Renesansu, kurio metu menininkai grįžo prie Klasikinės meno sampratos, o Viduramžių paveldas daugumos mąstytojų ir kritikų buvo nuvertinamas kelis šimtus metų iki pat XIX a.
Malūnas
Skirstymas
Dažniausiai naudojami ir tinkami įvairaus kietumo medžiagoms smulkinti rutuliniai malūnai, minkštos ir vidutinio kietumo medžiagos malamos plaktukiniais ir ritininiais malūnais. Vidutinio kietumo medžiagos smulkiai sumalamos vibraciniais malūnais. Trapioms medžiagoms smulkinti tinka srovinis malūnas. Rutuliniai ir vibraciniai malūnai būna ir nuolatiniai, ir periodiniai, ir sausojo, ir šlapiojo malimo, kiti malūnai – dažniausiai nuolatiniai sausojo malimo.
Viduramžių menas
Apžvalga
thumb|380px|left|Freska Sienos miesto rotušėje (Palazzo Pubblico), 1338 m., autorius [[Ambrogio Lorenzetti.]] Viduramžių epochos pradžioje reikšmingesnių meno dirbinių buvo vos vienas kitas – jų sukūrimas kainavo brangiai, be to, dauguma jų buvo religinio tipo, dažnai juos kūrė vienuoliai bažnyčioms puošti. Tuo tarpu Viduramžių pabaigoje nemažai darbų galima buvo atrasti net ir turtingesnių kaimiečių namuose.
Vadinamieji Viduramžiai skirtingose šalyse prasidėjo skirtingu metu, Johnas Beckwithas savo knygoje „Ankstyvųjų Viduramžių menas“ rašo: „Esama skirtingų nuomonių, kada prasideda Viduramžiai. Kai kurie mokslininkai teigia, kad 312–113 m., kai Konstantinas didysis pripažino krikščionybę oficialia Romos religija. Kiti mano, kad veikiau 476 m., kai paskutinį Vakarų Romos imperatorių nuvertė Odoakras. Vis dėlto dauguma sutaria, kad šią ribą žymi 800 m. Kalėdos, kai popiežius Leonas III Romoje vainikavo Frankų valstybės karalių Karolį.“. Taigi ir Viduramžių menas yra abstrakti sąvoka, ir meno istorikai ją tradiciškai skaido į smulkesnius periodus.
Ankstyvasis krikščioniškasis ir vėlyvasis Antikos menas
thumb|Konstantino arka Romoje, 315 m. Ankstyvasis krikščioniškasis menas, taip pat vadinamas ir Vėlyvuoju Antikos menu, apibūdina maždaug nuo II mūsų eros amžiaus prasidėjusį periodą (prieš kurį Krikščioniškojo meno kūrinių beveik neišliko) ir besitęsusi iki V a. pradžios. Ankstyvasis krikščioniškasis menas daug ypatybių perėmė iš Romos imperijos kūrėjų, tačiau, laikui bėgant, šio stiliaus buvo atsisakoma – ypač piešiniuose pastebima vis mažiau realumo, perspektyvos. Kūriniuose atsiranda daugiau mistikos ir „šventumo“ elementų. Jei anksčiau portretuose buvo vaizduojami daugiausia profiliai, dabar žmonės iš kūrinių žvelgia tiesiai.
Bizantijos menas
Bizantijos menas – graikakalbėje Bizantijos imperijos teritorijoje vyravusi meno kryptis, susiformavusi po Romos imperijos skilimo į Rytų ir Vakarų. Šis periodas prasideda maždaug nuo V. amžiaus.
Dėl religinių ir kultūrinių priežasčių Bizantijos menas buvo labai konservatyvus, tačiau išlaikė graikų realizmo tradicijas, kas konfrontavo su Viduramžiais gaja antirealizmo ir hieratiškumo (šventumo) banga. Bizantijos periodo menas labiau priminė Antikos meną – kūrėjai neatsisakė perspektyvos, o scenos ir herojai atrodė žymiai realiau. Šiame periode buvo sukurti kokybiškiausi meno kūriniai per visą Viduramžių periodą. Kaip centrinį meno krypties miestą galima išskirti Konstantinopolį. Didžiausi Bizantiškojo periodo pasekimai yra bažnyčių monumentinės freskos ir mozaikos.
Migracijos periodo menas
thumb|VII a. pradžios [[anglosaksai|anglosaksų Sutton Hoo peties sagtis.]]
Britų salyno menas
thumb|left|Lindisfarno evangelija, 715 m. Britų salyno meno kryptimi vadinama VII–X amžiais Airijoje ir Britanijoje paplitusi kūryba. Salyno menas sujungė Keltų, Migracijos periodo, anglosaksų meno kryptis su Krikščioniškųjų knygų, kryžių, liturginių metalo dirbinių elementais. Kūriniuose daug detalių geometrinių, persipinančių, stilizuotų su gyvūnų kontūrais elementų. Pastarieji dažniausiai sutinkami rankraščiuose, bažnytinėse knygose. Panašiai buvo dailinami ir kilimai. Žmonių atvaizdų buvo nedaug, daugiausia – šventųjų portretai. Po truputį plito rankraščių ir knygų iliustravimas – dažnai buvo padinama pirmoji teksto ar kiekvienos pastraipos raidė ir išmarginama. Keli žodžiai arba net viena raidė galėjo užimti visą puslapį.
Priešromaninis menas
Priešromaninio meno krypties sąvoka apibūdina architektūros kryptį, taip pat iš dalies portretų ir portatyvius meno kūrinius, paplitusius Pietų Europoje (Ispanija, Italija, Pietų Prancūzija) maždaug tarp Vėlyvojo antikinio ir Romaniškojo periodo (XI a.). Ši meno kryptis paveikė šiaurinių Europos dalių meną. Iš pietinių ir šiaurinių kultūrų samplaikos išaugo Karolingų ir Otonų menas.
Romanika
Romaninis stilius buvo paplitęs Vakarų ir Centrinėje Europoje, kai kuriose Rytų Europos ir Artimųjų Rytų šalyse. Stiliaus paplitimą skatino vienuolynų (benediktinų, cistersų) kultūra. Šis stilius labiausiai išsiplėtojo Prancūzijoje (ypač Burgundijoje), Vokietijoje ir Italijoje (ypač Lombardijoje). XI–XII a. galutinai susiformavo romaninės architektūros tektonika, plastika, bendri stiliaus bruožai.
Būdingi romaninio stiliaus pastatai – pilys, vienuolynai, bažnyčios. Statyta iš tašytų akmens luitų (kiautinis mūras, kvadrinis mūras). Statiniuose ryškūs gynybinės architektūros bruožai: paprastos geometrinės formos, uždari tūriai, sunkios proporcijos, storos sienos, nedaug angų, santūri puošyba. Pastatams būdingas formų masyvumas, paprastumas, aukštos vidaus patalpos.
Bažnyčios galios sustiprėjimas sąlygojo sakralinio meno vienovę, o šiam menui priklauso didžiuma romaninių kūrinių. Išsiplėtojo bažnyčių ir vienuolynų architektūra. Sakralinėje architektūroje vyravo lotyniškojo kryžiaus plano bazilikos, dengtos cilindriniais arba kryžminiais skliautais, paremtais kontraforsais sutvirtintomis sienomis bei kolonomis ar pilioriais.
Gotika
thumb|left|Šartro katedra 1220 m.; Prancūzija. Gotika vadinamas Europos architektūros ir dailės stilius, vyravęs XII–XVI a. Jis susiformavo Prancūzijoje XII amžiaus pirmojoje pusėje. Gotika plačiau išplito šiaurės bei vidurio Europoje, ypač Prancūzijoje, Vokietijoje bei Anglijoje.
Jurgis Baltrušaitis savo knygoje „Fantastiškieji Viduramžiai“ rašo: „Apskritai gotikiniai Viduramžiai yra tartum gamtos ir gyvenimo atradimas. Po romaninės ikonografijos, kuri buvo susiformavusi nevienalytėje teritorijoje su savo monstrais, savo antikiniais ir rytietiškais stebuklais, knibždančiais abstrakčiame ar stilizuotame dekore, išsiskleidžia gyvoji flora, gimsta gražios žmogiškos figūros.“
Pagrindiniai gotikinės sakraliosios architektūros bruožai: pastatai ypatingai aukšti, dominuoja vertikalios linijos, pabrėžiančios kilimą į dangų, smailios arkos, gausu bokštelių. Bažnyčios dažniausiai trinavės arba penkianavės, su gerokai aukštesne už šonines centrine nava. Milžiniško ploto langai, dekoruoti vitražais, sukuria šviesų mirgesį pastatų viduje. Šiuos bruožus iš dalies perėmė ir pasaulietinė architektūra, nors išskirtinių nesakralių pastatų buvo vos keletas – daugiausia Nyderlandų laisvųjų miestų rotušės.
Sumažinus būtinų konstrukcinių elementų užimamą plotą, atsiradusioje erdvėje pradėta diegti įvairias dekoracijas – langų vitražus, lipdinius ant lubų. Skulptūra beveik nesiskyrė nuo romaniškosios. Pastatų išorė taip pat buvo dekoruojama tiek skulptūromis, tiek architektūriniais elementais – bokšteliais, pilonais ir pan. Architektūroje gotikos etapai skiriami pagal dekoratyvumo pobūdį bei jo kiekį: ankstyvojoje gotikoje dekoratyvumas minimalus, brandžiojoje – gausus, o liepsnojančioje pasiekia tokį mastą, kad pastatai atrodo apgaubti liepsnų, sudarytų iš dekoratyviųjų elementų.
Gotikinė skulptūra susiformavo XIII a. Ji liko panaši į romaninę, vis dar atliko „vargdienių Biblijos“ funkciją. Tematika tapo įvairesnė: vietoj apokaliptinių vaizdų atsirado Madona su kūdikiu, scenos iš Marijos gyvenimo, pieta. Vaizduojami ne tik šventieji, bet ir paprasti žmonės, dirbantys lauko darbus. Vokietijos gotikinė skulptūra garsėjo istorinių personažų, mecenatų skulptūromis; skulptoriai siekė ne formų tobulumo, o perteikti veikėjų dvasinę būseną.
Gotikiniai rankraščiai tapo elegantiškesni, nei romaniniai. XIII a. Prancūzijoje susiformavo savitas miniatiūrų stilius – kaligrafija. Knygų tekstas komponuojamas siaurame plote, apipintame augaliniais motyvais. Daug dėmesio skiriama inicialams, jie itin puošnūs, apipinti augalų ornamentais, drugeliais, paukščiais, išskirti raudona ar žydra spalva, kartais auksu. XIV–XV a. miniatiūros ėmė priminti atskirą paveiksliuką. Ornamentus pakeitė peizažas arba interjeras.
Literatūra
Byzantská kultura Bysanttilainen kulttuuri Візантійська культура
Andrioniškis (Molėtai)
Andrioniškis – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, rytinėje kelio Vilnius-Utena pusėje. Netoli kaimo tyvuliuoja Malkėsto ir Malkėstaičio ežerai.
Šveicarijos Federalinė Taryba
Nors visa Federalinė Taryba yra atsakinga už vadovavimą Šveicarijos federalinei administracijai, kiekvienas Tarybos narys vadovauja vienam iš septynių federalinių vykdomųjų departamentų. Šveicarijos konfederacijos prezidento pareigos kasmet rotuojamos šių septynių Tarybos narių. Vienų metų Šveicarijos viceprezidentas tampa kitų metų Šveicarijos prezidentu. Nuo 2023 m. sausio 1 d. šias pareigas eina Alenas Bersė.
Visos Federalinės Tarybos rinkimai vyksta kas ketverius metus. Balsuoti gali tik 246 Šveicarijos Federalinės asamblėjos nariai. Dabartiniai Tarybos nariai beveik visada yra perrenkami. Yra daugybė konvencijų ir neformalių susitarimų tarp politinių partijų, kurios kontroliuoja rinkimų procesą.
Nariai
Dabartiniai (2023 m.) Federalinės Tarybos nariai pagal darbo stažą:
Tarybos kilmė
Federalinė Taryba buvo įkurta Federalinės konstitucijos 1848 m. kaip „aukščiausioji, vykdomoji konfederacijos valdžia“.
Kai buvo rašoma Konstitucija, liberalioji demokratija dar tik kūrėsi ir įkūrėjai neturėjo daug pavyzdžių kaip ją rašyti. Nors jie atkreipė dėmesį į JAV Konstituciją, bet pasirinko kolektyvinį, o ne prezidentinį valdymą. Taip buvo atsižvelgta į ilgą kolegialių organų valdymo tradiciją Šveicarijoje. Senojo režimo laikais Senosios Šveicarijos konfederacijos kantonus nuo neatmenamų laikų valdė svarbiausių piliečių tarybos, o vėlesnė Helvetijos respublika (su analogišku direktoratu) ir nuo 1830 m. liberalias konstitucijas priėmę kantonai taip pat turėjo geros tokio valdymo patirties.
Šiandien tik trys kitos šalys: Bosnija ir Hercegovina, Andora ir San Marinas turi kolektyvinę valdžią. Tačiau šiuolaikinėse demokratinėse šalyse plačiai paplito kolegiali valdymo sistema – kabinetinė vyriausybė su kolektyvine atsakomybe.
Sudėties pokyčiai
thumb|500px|Federalinės Tarybos sudėtis pagal politines partijas 1919–2017 m. 1848 m. konstitucinė nuostata, numatanti Federalinę Tarybą, ir pati Tarybos institucija išliko nepakitusi iki šių dienų, nors Šveicarijos visuomenė nuo to laiko labai pasikeitė.
Besiformuojanti koalicinė vyriausybė, 1891–1959 m.
Visų pagrindinių Šveicarijos politinių judėjimų įtraukimo į valdžios atsakomybę procesas tęsėsi ir XX a. pirmoje pusėje. Tai paspartino palaipsniui mažėjanti radikalų ir katalikų konservatorių rinkėjų dalis, kurią papildė politinio spektro pakraščiuose atsiradusios naujos mažesnės galios partijos. Tai buvo socialdemokratų partija kairėje ir Ūkininkų, prekybininkų ir nepriklausomų asmenų partija (BGB; dabar liaudies partija) dešinėje. Laikui bėgant, 1919 m. katalikų konservatoriai Taryboje buvo antri, o 1929 m. prie Tarybos prisijungė BGB. 1943 m., Antrojo pasaulinio karo metais, prie Tarybos laikinai prisijungė socialdemokratai su Ernstu Nobsu.
Didžioji koalicija, 1959–2003 m.
1959 m. po keturių Tarybos narių atsistatydinimo įvykusiuose rinkimuose buvo galutinai įtvirtinta „stebuklingoji formulė“, nulėmusi Tarybos sudėtį visą likusį XX a. ir įtvirtinusi ilgalaikį Tarybos kaip nuolatinės savanoriškos didžiosios koalicijos pobūdį. Apytiksliai pagal partijų skaičių Federalinėje asamblėjoje vietos buvo paskirstytos taip:
Per tą laiką laisvoji demokratų ir krikščionių demokratų liaudies partijos labai lėtai, bet nuosekliai pralaimėjo rinkėjų balsus atitinkamai liaudies ir socialdemokratų partijoms, kurios dešimtajame dešimtmetyje populiarumu aplenkė senąsias partijas.
Didžiosios koalicijos pabaiga, 2008 m.
Po 2003 m. rinkimų valdžios pusiausvyra pasikeitė, kai liaudies partija savo lyderiui Kristofui Blocheriui suteikė vietą Taryboje, kuri anksčiau priklausė krikščionių demokratų liaudies partijos atstovei Rut Mecler. Dėl nesutarimų, susijusių su jo elgesiu einant pareigas, 2007 m. nedidelė asamblėjos dauguma neperrinko K. Blocherio ir vietoj jo išrinko Evelin Vidmer-Šlumpf, nuosaikesnę liaudies partijos politikę, prieštaraujančią partijos politikai. Dėl to 2008 m. liaudies partija skilo. Po to, kai liberalios regioninės liaudies partijos frakcijos, įskaitant Federalinės Tarybos narius E. Vidmer-Šlumpf ir Samuelį Šmidą, įkūrė naują konservatorių demokratų partiją, liaudies partija pirmą kartą nuo 1929 m. liko opozicijoje. Vis dėlto, 2008 m. gruodžio 10 d. išrinkus Ulį Maurerį, jis susigrąžino partijos vietą, kurią anksčiau užėmė atsistatydinęs S. Šmidas. 2015 m. liaudies partija susigrąžino antrąją vietą Taryboje, kuomet E. Vidmer-Šlumpf nusprendė atsistatydinti po didelių liaudies partijos laimėjimų 2015 m. rinkimuose. Ją pakeitė Gi Parmelenas.
Moterys Taryboje
2006 m. pirmą kartą vienu metu dirbo dvi moterys Tarybos narės. Nuo 2007 m. iki 2010 m., trys iš septynių Tarybos narių buvo moterys. 2010 m. kai vietoj Morico Lojenbergerio ketvirtąja moterimi vyriausybėje buvo išrinkta Simoneta Somaruga, pirmą kartą istorijoje vyrai Taryboje tapo mažuma. Pažymėtina ir tai, kad aštuntasis vyriausybės narys, neturintis balso teisės, kancleris, kuris nustato vyriausybės darbotvarkę, taip pat buvo moteris.
Nuo 1989 m. iki dabar iš viso Taryboje dirbo dešimt moterų:
Povilas Jakučionis
Povilas Jakučionis (1932 m. vasario 4 d. Pajiesyje, Garliavos valsčiuje – 2022 m. kovo 19 d. ) – architektas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1942–1948 m. mokėsi Kauno Jėzuitų gimnazijoje. 1948–1954 m. už antitarybinę veiklą kalintas Vorkutos ypatingojo režimo lageriuose.
1956 m. baigė Kauno 3-iąją darbo jaunimo vidurinę mokyklą. 1961 m. baigė Kauno politechnikos institutą ir įgijo inžinieriaus statybininko specialybę. 1969–1974 m. studijavo Vilniaus inžinerinio statybos instituto aspirantūroje. 1974 m. apgynė architektūros mokslų daktaro disertaciją „Rytų Lietuvos žemės ūkio gyvenviečių tinklo pertvarkymo būdai“.
1961–1974 m. Švenčionių rajono architektas. 1974–1992 m. Valstybinio Kolūkių statybos projektavimo instituto projektuotojas, skyriaus viršininkas, firmos „Krašto projektai“ vyriausiasis architektas. 1992–1996 m. ir 2000–2008 m. Seimo narys. 1996–2001 m. Valstybinės paminklosaugos komisijos narys, 1998–2001 m. komisijos pirmininkas. 2000–2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.
Šveicarijos Federalinė Taryba
Regioninė pusiausvyra
Nuo tada, kai buvo panaikinta taisyklė, draudžianti federalinių tarybų nariams būti iš to paties kantono, pasitaikė keletas tokių pavyzdžių. Pirmą kartą tai įvyko 2003–2007 m., kai pareigas ėjo Moricas Lojenbergeris ir Kristofas Blocheris iš Ciuricho kantono. Tai pasikartojo 2010–2018 m., kuomet 2010 m. buvo išrinkti Simoneta Somaruga ir Johanas Šnaideris-Amanas iš Berno kantono. 2023 m. duomenimis, keturiems kantonams dar niekada nebuvo atstovaujama Federalinėje Taryboje: Nidvaldenui, Šafhauzeno kantonui, Švico kantonui ir Uriui.
Povilas Jakučionis
Biografija
Nuo 1989 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos narys, nuo 1991 m. sąjungos Vilniaus bendrijos tarybos narys, 1997 m. LPKTS pirmininkas. Nuo 1999 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatoriai) narys.
Šveicarijos Federalinė Taryba
Regioninė pusiausvyra
2023 m. įsigaliojus Tarybos konstitucijai, konstitucinis reikalavimas, kad kalbos ir regionai būtų tinkamai subalansuoti, tampa vis sunkiau įgyvendinamas. Taryboje daugumą sudaro „lotyniškai kalbantys“ – žmonės, kalbantys prancūziškai, itališkai arba retoromaniškai, nors daugiau nei septyniasdešimties procentų Šveicarijos piliečių gimtoji kalba yra vokiečių.
Povilas Jakučionis
Biografija
Mokslinėje ir periodinėje spaudoje paskelbė apie 200 mokslinių ir publicistinių straipsnių, parašė kelias knygas. Žmona Teklė, dukra Jolita, sūnus Audrius.
Šveicarijos Federalinė Taryba
Regioninė pusiausvyra
Kai narys atsistatydina, jį paprastai pakeičia kitas asmuo, priklausantis ne tik tai pačiai partijai, bet ir tai pačiai kalbinei grupei. Tačiau 2006 m. kai atsistatydino prancūzakalbis Žozefas Daisas, jį pakeitė vokiškai kalbanti Doris Loithard. 2016 m. vokiškai kalbančią Evelin Vidmer-Šlumpf pakeitė prancūziškai kalbantis Gi Parmelenas. Istoriškai bent dvi vietas Taryboje užėmė prancūzakalbiai arba itališkai kalbantys nariai. Nuo 2023 m. Tarybą sudaro trys vokiečių, trys prancūzų ir vienas italų kalbos nariai. 2017 m. lapkričio mėn. Iniacijus Kasisas tapo pirmuoju nuo 1999 m. Tarybos nariu iš itališkai kalbančio kantono. Rinkimuose į Federalinę Tarybą kandidatams paprastai padeda geras vokiečių, prancūzų ir italų kalbų mokėjimas.
Prezidentavimas
thumb|[[Šveicarijos federaliniai rūmai|Federalinių rūmų Berne vakarinio korpuso, kuriame vyksta Tarybos posėdžiai, interjeras.]] thumb|2006 m. Federalinės Tarybos posėdis Kiekvienais metais Jungtinė federalinė asamblėja vieną iš septynių narių išrenka Konfederacijos prezidentu. Federalinė asamblėja taip pat renka Šveicarijos viceprezidentą. Pagal konvenciją prezidento ir viceprezidento pareigos kasmet keičiasi rotacijos principu, todėl kiekvienas Tarybos narys, kol eina šias pareigas, kas septynerius metus tampa viceprezidentu, o vėliau – prezidentu.
Pagal Šveicarijos viršenybės tvarką Konfederacijos prezidentas yra aukščiausio rango Šveicarijos pareigūnas. Jis pirmininkauja Tarybos posėdžiams ir atlieka tam tikras reprezentacines funkcijas, kurios kitose šalyse priskiriamos valstybės vadovo kompetencijai. Skubiais atvejais, kai Tarybos sprendimas negali būti priimtas laiku, jis yra įgaliotas veikti visos Tarybos vardu. Vis dėlto, jis yra primus inter pares ir neturi jokios galios, viršijančios kitų šešių Tarybos narių galias.
Prezidentas nėra Šveicarijos valstybės vadovas – šią funkciją atlieka Taryba in corpore, t. y. visa Taryba. Tačiau pastaruoju metu tapo įprasta, kad prezidentas veikia ir yra pripažįstamas valstybės vadovu, kai vyksta su oficialiais vizitais į užsienį, nes Taryba (taip pat pagal konvenciją) neišvyksta iš šalies in corpore. Tačiau dažniau oficialius vizitus į užsienį rengia Tarybos narys, kuris vadovauja Federaliniam užsienio reikalų departamentui. Atvykstančius valstybių vadovus priima Federalinė Taryba in corpore.
Tarybos posėdžiai
thumb|Prieš posėdį 1987 m. Federalinė Taryba daugiausia dirba kas savaitę rengiamuose posėdžiuose, kurie vyksta kiekvieną trečiadienį Federaliniuose rūmuose Berne, Šveicarijos federalinės vyriausybės būstinėje.
Be septynių Tarybos narių, posėdžiuose taip pat dalyvauja šie pareigūnai:
Per posėdžius Tarybos nariai vienas į kitą kreipiasi oficialiai (pvz., ponia Somaruga, pone Bersė), nors jie tarpusavyje bendrauja vardais. Taip siekiama atskirti darbotvarkės klausimus nuo juos pristatančio asmens.
Po posėdžių Tarybos nariai kartu pietauja. Taryba taip pat reguliariai renkasi į konklavos posėdžius, kuriuose išsamiai aptaria svarbias temas. Taip pat ji kasmet rengia vadinamąją „išvyką“ – vienos dienos ekskursiją į prezidento gimtajame kantone esančias lankytinas vietas. Šiuo ir kitais atžvilgiais Taryba veikia kaip didelės korporacijos direktorių valdyba.
Sprendimai ir atsakomybė
Kiekvienas Tarybos narys vadovauja vyriausybės departamentui, panašiai kaip ministrai kitų šalių vyriausybėse. Šnekamojoje kalboje ir spaudoje jie dažnai vadinami ministrais, ypač Federalinio gynybos, civilinės saugos ir sporto departamento vadovas vadinamas „gynybos ministru“, nors oficialiai tokio posto nėra. Tačiau kaip Tarybos nariai jie yra atsakingi ne tik už savo departamentų veiklą, bet ir už savo kolegų departamentų veiklą, taip pat už vyriausybės ir visos federalinės administracijos veiklą.
Sprendimus, kuriuos turi priimti Taryba, visada rengia atsakingas departamentas. Todėl federalinių tarnautojų darbo užmokesčio pakeitimus Tarybai siūlytų Federalinio finansų departamento, kuriam priklauso Federalinė personalo tarnyba, vadovas. Tačiau prieš balsuojant Tarybos posėdyje visi pasiūlymai raštu išsiunčiami departamentų vadovams, kurie paveda savo departamento vyresniesiems pareigūnams – federalinių tarnybų vadovams – parengti raštišką atsakymą ir pateikti kritiką bei pasiūlymus. Tai vadinama bendrojo pranešimo procedūra, skirta dar prieš Tarybos posėdį pasiekti sutarimą.
Rengiantis priimti svarbius sprendimus, kartais rengiamos papildomos viešos konsultacijos, į kurias kviečiami kantonai, politinės partijos ir pagrindinės interesų grupės ir kuriose gali dalyvauti visi visuomenės nariai. Jei Federalinei asamblėjai siūloma keisti federalinį įstatymą, šis žingsnis privalomas pagal įstatymą. Tokiais atvejais konsultavimosi procedūra taip pat padeda nustatyti politines problemas, dėl kurių vėliau gali būti surengtas visuotinis referendumas, siekiant sustabdyti atitinkamo įstatymo projekto priėmimą.
Slaptumas
Federalinės Tarybos posėdžiai ir priimtų sprendimų rezultatai nėra vieši, o įrašai užantspauduojami 50 metų. Pastaruoju metu tai sulaukė nemažai kritikos. Ypač politinio spektro pakraščiuose esančios partijos teigia, kad toks slaptumas prieštarauja skaidrumo principui. Tačiau Taryba visada laikėsi nuostatos, kad slaptumas yra būtinas, norint pasiekti konsensusą ir išsaugoti atskirų Tarybos narių kolegialumą bei politinį nepriklausomumą.
Konstitucinės konvencijos
Dėl Federalinės Tarybos, kaip savanoriškos didžiosios politinių oponentų koalicijos, unikalios prigimties, jos veiklą reglamentuoja daug konstitucinių konvencijų. Viena iš svarbiausių yra kolegialumo principas, t. y. Tarybos nariai neturi viešai kritikuoti vienas kito, nors dažnai yra politiniai oponentai. Dėl to iš jų tikimasi, kad jie viešai pritars visiems Tarybos sprendimams, net ir prieštaraujantiems jų asmeninei ar politinės partijos nuomonei. Daugelio stebėtojų nuomone, po 2003 m. rinkimų šią konvenciją tapo vis sunkiau įgyvendinti.
Kelionės į užsienį
Ilgą laiką Federalinės Tarybos nariai nevyko į užsienį tarnybiniais reikalais. Kitose šalyse Šveicarijai atstovavo beveik vien diplomatai.
Po Džono F. Kenedžio nužudymo federaliniai patarėjai surengė skubų posėdį, kuriame aptarė galimybę siųsti patarėją į Dž. F. Kenedžio laidotuves. Atsižvelgdami į tai, kad gyventojai nesuprastų Šveicarijos vyriausybės nebuvimo, jie nusprendė pasiųsti Tarybos narį Frydrichą Traugotą Valeną. Keliaudamas į JAV sostinę F. T. Valenas taip pat susitiko su valstybės sekretoriumi Dynu Rasku aptarti muitų. Nepaisant to, kad Šveicarija atsidarė dėl Dž. F. Kenedžio nužudymo, Federalinės Tarybos narių kelionės į užsienį buvo normalizuotos tik po TSRS griūties.
Rinkimai ir sudėtis
2019 m. gruodžio 11 d. buvo perrinkti šie Tarybos nariai, nes neatsilaisvino nė viena vieta:
2022 m. gruodžio 31 d. atsistatydinus Uliui Maureriui ir Simonetai Somarugai, 2022 m. gruodžio 7 d. buvo išrinkti šie Tarybos nariai:
Be to, Valteris Turnheras (CVP/PDC) buvo perrinktas federaliniu kancleriu, surinkęs 219 balsų iš 224.
Rinkimų režimas
thumb|2006 m. Federalinės Tarybos rinkimai [[Federalinė asamblėja (Šveicarija)|Federalinėje asamblėjoje]] Federalinės Tarybos narius ketverių metų kadencijai renka abeji Federalinės asamblėjos rūmai, posėdžiaujantys kartu kaip Jungtinė federalinė asamblėja. Kiekvienas Federalinės Tarybos narys yra (per)renkamas pagal darbo stažą, pradedant nuo ilgiausią kadenciją turėjusio Tarybos nario. Tuomet nariai renkami atskirai slaptu balsavimu absoliučia galiojančių balsų dauguma. Kiekvienas pilnametis Šveicarijos pilietis gali būti išrenkamas (ir net prieš savo valią), tačiau praktiškai tik parlamento nariai arba rečiau – kantonų vyriausybių nariai – yra nominuojami politinių partijų ir gauna nemažai balsų. Balsavimas vyksta keliais etapais, galiausiai išrenkant tik vieną narį:
Pasibaigus rinkimams, nugalėtojas sako trumpą kalbą ir priima arba atsisako Tarybos nario pareigų. Tuomet duodama priesaika, o įprasta kadencija prasideda tik po kelių savaičių, sausio 1 d.
Paprastai partija, kuri turi užimti vietą, Jungtinei federalinei asamblėjai pateikia du kandidatus, o šis išrenka vieną iš jų. Tačiau taip nebuvo per 2003 m. rinkimus, kurie pastaraisiais metais buvo prieštaringiausi. Iki XIX a. pabaigos buvo neoficialiai reikalaujama, kad Tarybos nariai kas ketverius metus būtų renkami į Nacionalinę Tarybą savo gimtajame kantone, kad būtų „patikrintas“ jų populiarumas. Ši praktika buvo žinoma prancūzišku terminu élection de compliment. Pirmasis Tarybos narys, kurio nepavyko perrinkti (Ulrichas Oksenbeinas), 1854 m. pralaimėjo rinkimus į Nacionalinę Tarybą.
Išrinkti Tarybos nariai išlieka savo politinių partijų nariais, tačiau neužima vadovaujančių pareigų. Tiesą sakant, jie paprastai išlaiko tam tikrą politinę distanciją nuo partijos vadovybės, nes pagal kolegialumo taisykles jiems dažnai tenka viešai remti Tarybos sprendimą, kuris neatitinka jų partijos (arba jų pačių) politinių įsitikinimų.
Atsistatydinimas
Ketverių metų kadencijai išrinkti Tarybos nariai negali būti išbalsuojami iš pareigų pareiškus nepasitikėjimą ir negali būti nušalinti nuo pareigų. Perrinkimas galimas neribotą kadencijų skaičių; istoriškai itin retai pasitaikydavo, kad Parlamentas neperrinktų Tarybos nario. Taip yra nutikę tik keturis kartus – 1854 m. Ulrichui Oksenbeinui, 1872 m. Žanui-Žakui Šalė-Veneliui, 2003 m. Rut Mecler ir 2007 m. Kristofui Blocheriui. Todėl praktikoje Tarybos nariai dirba tol, kol nusprendžia pasitraukti iš Tarybos veiklos, paprastai po 3–5 kadencijų.
Tarybos narių gyvenimas
thumb|Veidai minioje: 2008 m. oficialioje Federalinės Tarybos nuotraukoje, atitinkančioje šveicariškos [[Tiesioginė demokratija|tiesioginės demokratijos dvasią, jie pavaizduoti kaip paprasti žmonės.]] thumb|Tarybos narys [[Ignazio Cassis|Iniacijus Kasisas sako kalbą 2019 m., lydimas Bundesweibel]] Skirtingai nuo daugumos kitų šalių vyriausybių narių, Tarybos nariai neturi teisės į oficialią rezidenciją (tačiau Federaliniuose rūmuose yra Federalinio kanclerio ir Konfederacijos prezidento gyvenamieji butai). Dažniausiai jie renkasi nuomotis butus arba viešbučio apartamentus Berne (savo lėšomis). Tačiau jie turi teisę atostogauti Federalinės Tarybos Lono sodyboje. Šioje sodyboje taip pat priimami oficialūs Šveicarijos Konfederacijos svečiai.
Nors prireikus asmeninės apsaugos (ypač per oficialius renginius) Tarybos nariai gali naudotis kariuomenės apsaugos būrio paslaugomis, Berno gatvėse, restoranuose ir tramvajuose juos dažniau galima sutikti be jokios palydos, o Ulis Maureris, kaip žinoma, daugelį dienų nuo savo buto Miunzingene iki Federalinių rūmų Berne važinėjo dviračiu. Tarybos nariai taip pat turi teisę turėti asmeninį lydėtoją (huissier arba Bundesweibel), kuris su raudonai balta paradine uniforma lydi juos į oficialius renginius.
Tarybos narių sutuoktiniai oficialiai nedalyvauja vyriausybės veikloje, išskyrus tada, kai lydi juos į oficialius priėmimus.
Tarybos narių darbo užmokestis
Federalinės Tarybos nariai gauna 445 000 Šveicarijos frankų (apie 416 000 eurų) metinį atlyginimą ir dar 30 000 Šveicarijos frankų per metus išlaidoms padengti. Nuo šių pajamų Tarybos nariai moka mokesčius.
Buvusiems Tarybos nariams, išdirbusiems ne mažiau kaip ketverius metus, mokama pensija, lygi pusei Federalinės Tarybos narių atlyginimo. Jei Tarybos narys pasitraukia iš pareigų dėl sveikatos būklės, jis gali gauti šią pensiją, net jei jo darbo stažas buvo trumpesnis nei ketveri metai. Dalį pensijos gali gauti ir Tarybos nariai, kurie baigia eiti pareigas po mažiau nei ketverių metų. Pasitraukę iš pareigų, „buvę Federalinės Tarybos nariai dažnai užsiima kita pelninga veikla“, tačiau „jų pajamos, pridėjus prie pensijos, kurią jie gauna kaip buvę Federalinės Tarybos nariai, negali viršyti šiuo metu pareigas einančio Federalinės Tarybos nario atlyginimo, priešingu atveju jų pensija atitinkamai sumažinama“.
Tarnaujantiems Tarybos nariams „suteikiama tam tikrų specialių privilegijų, pradedant nemokamomis telefono ryšio sutartimis ir baigiant tarnybiniais automobiliais su vairuotoju, tarnybiniais automobiliais asmeniniam naudojimui arba federalinių lėktuvų ir sraigtasparnių naudojimu tarnybinėms komandiruotėms. Kiekvienas Federalinės Tarybos narys taip pat turi teisę gauti pirmos klasės SBB GA kelionės kortelę (taip pat ir išėjus į pensiją). Jiems taip pat suteikiama asmeninė apsauga, kuri dažnai būna labai diskretiška.“ thumb|Pirmoji Federalinė Taryba, kurioje daugumą sudarė moterys (2010 m.).
Imunitetas
Tarybos nariams, kaip ir parlamento nariams, taikomas absoliutus teisinis imunitetas dėl visų pareiškimų, padarytų einant oficialias pareigas.
Norint patraukti baudžiamojon atsakomybėn už nusikaltimus ir nusižengimus, susijusius su Tarybos narių tarnybine padėtimi, reikalingas Federalinės asamblėjos imuniteto komisijų pritarimas. Tokiais atvejais Parlamentas taip pat gali laikinai sustabdyti Tarybos nario įgaliojimus (bet ne nušalinti jį nuo pareigų).
Remiantis Federalinės kanceliarijos pareiškimais žiniasklaidai, nė vienu iš nedaugelio kaltinimų Tarybos nariui atvejų leidimas patraukti baudžiamojon atsakomybėn nebuvo suteiktas. Tokios bylos paprastai būdavo susijusios su teiginiais, kuriuos visuomenės nariai laikė įžeidžiančiais. Tačiau buvo pranešta, kad vienas neįvardytas Tarybos narys, patekęs į eismo įvykį prieš pat atsistatydinimo datą, savanoriškai atsisakė imuniteto, o Tarybos narė Elizabet Kop nusprendė atsistatydinti po to, kai buvo pradėtas tyrimas dėl įtarimų pažeidus slaptumą.
„Pirmųjų“ sąrašas
thumb|Pirmieji septyni nariai, išrinkti 1848 m.
Populiarumas
2022 m. rugpjūčio mėn. duomenimis, pusė Šveicarijos gyventojų buvo patenkinti Federaline Taryba.
Katynės žudynės
thumb|250px|Paminklas aukoms Krokuvoje
Katỹnės žudynės ( – Katynės nusikaltimas) – masinės Lenkijos karininkų, policininkų, intelektualų ir civilių belaisvių žudynės, kurias 1940 m. pavasarį miške Rusijoje netoli Smolensko įvykdė NKVD. Žudynės įvykdytos Lavrentijui Berijai pasiūlius išžudyti visus lenkų karininkus. Pagal 1992 m. paskelbtus dokumentus, sušaudymai vykdyti specialiųjų TSRS NKVD „troikų“ sprendimu, pagal 1940 m. kovo 5 d. VKP(b) CK Politbiuro sprendimą. Pagal paskelbtus dokumentus iš viso sušaudyti 21 857 lenkų kaliniai. Pagrindinis nusikaltėlis buvo nkvd pareigūnas, Łukasz Kałach
Žudynių aukos buvo žudomos Katynės miške Rusijoje, Kalinino ir Charkovo kalėjimuose ir kitur. Apie 8000 iš nužudytųjų buvo Lenkijos kariuomenės belaisviai karininkai patekę į nelaisvę sovietų invazijos Lenkiją metu, tačiau žudyti ir civiliai, kuriuos tarybinė valdžia įvardijo kaip „inteligentijos agentai, žandarmai, šnipai, sabotuotojai, žemvaldžiai, buožės, gamyklų savininkai, valdininkai“. Kadangi pagal Lenkijos karo prievolės sistemą visi aukštąjį išsilavinimą turintys asmenys privalėjo tapti rezervo karininkais, į sovietų rankas pateko didelė dalis įvairių tautybių Lenkijos inteligentų.
Pirmieji apie rastas masines kapavietes Katynės miške 1943 m. pranešė Trečiojo Reicho, kuris šias teritorijas buvo okupavęs puolimo prieš Sovietų Sąjungą metu, pareigūnai. Vokietijos sukurta tarptautinė komisija atliko ekspertizę ir kaltę už sušaudymus priskyrė TSRS. Dėl to Londone įsikūrusi Lenkijos vyriausybė tremtyje nutraukė diplomatinius santykius su Maskva. Savo ruožu Sovietų Sąjunga neigė savo dalyvavimą žudynėse. Po Smolensko atsiėmimo buvo sukurta Nikolajaus Burdenko komisija, kuri atliko savo tyrimą ir priėjo išvadą, kad lenkų piliečiai Katynėje buvo sušaudyti 1941 m. ir tai įvykdė vokiečių okupacinė kariuomenė. Ši išvada tapo oficialia TSRS ir Varšuvos sutarties organizacijos šalių pozicija iki 1990 m., kai TSRS oficialiai pripažino NKVD atsakomybę už šiuos įvykius.
2004 m. Vyriausioji Rusijos karinė prokuratūra patvirtino, kad NKVD „troikos“ skyrė mirties nuosprendžius 14 542 lenkų belaisviams kaltinant įvykdžius valstybinius nusikaltimus ir tiksliai nustatė 1803 žmonių mirtį bei 22 iš jų asmenybes. Rusijos Federacijos Generalinė prokuratūra patvirtino, kad už žudynes yra atsakingi sovietai, tačiau šių veiksmų neklasifikavo kaip karinio nusikaltimo ar genocido.
2010 m. Rusijos Federacijos Valstybės Dūma pasmerkė Katynės žudynes, pripažino jas Stalino nusikaltimu ir išreiškė užuojautą lenkų tautai.
„Katynės klausimas“ tebėra vienu iš Rusijos ir Lenkijos santykius temdančių faktorių.
Biblioteca Universale
Biblioteca Universale Sacro-Profana – itališka XVIII a. enciklopedija.
Apimtis
Ketina išleisti 45 tomus, daugiau kaip 300 000 terminų; pasirodė tik pirmi šeši (pasak kitų – 7). Vien raidė A apėmė 4 tomus ir apie 2 700 sąvokų.
Reikšmė
Biblioteca universale sacro - profana pirmoji itališka enciklopedija; klaidingai kartais laikoma pirmąja alfabetine enciklopedija.
Papildinys
Papildinys – sintaksės mokslo, kalbos dalių kategorija. Jis yra antrininkė sakinio dalis, kuri atsako į klausimus ko? kam? ką? kuo? Šiuos klausimus keliame iš tarinio. Pavyzdžiai:
1.Negirk pradžios, girk pabaigą. ''Ko negirk? – pradžios. Ką girk? – pabaigą.
3.Tėvo žodžiai mus džiugina. ''Ką džiugina? – mus.''
4.Paskui šalia išgirdau bekalbant. ''Ką išgirdau? – bekalbant.''
5.Šaukštu proto neįkrėsi. ''Kuo neįkrėsi? – šaukštu. Ko neįkrėsi? – proto.''