cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Narkūnai
1960 m. čia pastatyta laboratorinių elektros krosnių gamykla. Kaime stūkso Narkūnų piliakalnis, su kuriuo siejamas Utenos miesto atsiradimas.
Kaliekiškis
Kaliekiškis – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Leliūnų.
Narkūnai
miniatiūra|240px|left|Autobusų stotelė Molėtų kelyje miniatiūra|240px|left|Vaizdas nuo uždaryto geležinkelio tilto
Istorija
Kairiajame Utenėlės krante stūkso Narkūnų piliakalnis, kuriame tikriausiai gyventa dar 1000 m. pr. m. e. Legendos ir XVI a. romantikai teigė, kad ant šio piliakalnio XII a. pilį pasistatęs kunigaikštis Utenis, todėl šis piliakalnis buvo žinomas kaip Utenio pilis, o šalia esantis mažesnis – Utenio kapas. Manoma, kad piliakalniai dabartinę išvaizdą įgavo XIII–XIV a., kai didžiajame piliakalnyje buvo žemvaldžio pilis, o mažasis paverstas priešpiliu. Papėdėse augo amatininkų gyvenvietė, Utenos pirmtakė. Manoma, kad ši gyvenvietė persikėlė į dabartinę Utenos vietą po pilies sudeginimo 1433 m.
Beuodegiai varliagyviai
Beuodegiai varliagyviai (Anura) – varliagyvių (Amphibia) klasės būrys.
Beuodegiai varliagyviai neturi uodegos (išskyrus buožgalvius), užpakalinės kojos ilgesnės už priekines. Liemuo trumpas ir platus. Kaklas neryškus. Juda šokuodami.
Apvaisinimas išorinis. Kiaušinius išneršia į vandenį, kur juos patinas apvaisina. Tik ką iš kiaušinio išsiritusios lervos – buožgalviai yra su išorinėmis, vėliau su vidinėmis žiaunomis. Buožgalvio metamorfozė trunka 40-100 dienų.
Gyvųjų beuodegių varliagyvių sistematika
thumb|right|200px|[[Pilkoji rupūžė (Bufo bufo)]] thumb|right|200px|[[Dendrobates auratus]] thumb|right|200px|[[Dendrobates tinctorius]] thumb|right|200px|[[Hyperolius viridiflavus]] thumb|right|200px|[[Oophaga granulifera]]
2021 m. spalio 23 d. duomenimis, pasaulyje gyvuoja 54 šeimos, 456 gentys ir 7404 beuodegių varliagyvių rūšys, tai yra jie sudaro 88 % visų varliagyvių rūšinės įvairovės.
Beuodegiai varliagyviai Lietuvoje
Žiūrėti - Lietuvos beuodegių ir uodegotųjų varliagyvių rūšių sąrašas thumb|200px|right|[[Raudonpilvė kūmutė (Bombina bombina)]]
Lietuvoje gyvenančių beuodegių varliagyvių šeimos:
Chojane Pieckai
Chojane Pieckai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kulešės Košcelnės valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurę nuo Mazovijos Vysokio ir apie 44 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 20 namų ir 109 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 12 namų ir 75 gyventojai.
Čoruchas
Čoruchas arba Čorochas  – upė Turkijos (412 km) ir Gruzijos (26 km) teritorijose. Įteka į Juodąją jūrą prie Batumio. Upė naudojama drėkinimui, hidroenergijos gamybai. Upės baseine daug endeminių augalų ir retų gyvūnų rūšių.
Didžiausi miestai – Artvinas, Baiburtas. Didžiausi intakai – Adžarisckalis, Mačachela.
Ogrodničkai (reikšmės)
Ogrodničkais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Petras Želvys
Petras Želvys (g. 1925 m. spalio 8 d. Šiluvoje) – Lietuvos mokytojas, žurnalistas, redaktorius, vertėjas.
Biografija
1946–1949 m. studijavo Kauno universitete. 1956 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultetą.
1949–1950 m. Šiluvos vidurinės mokyklos, 1950–1951 m. Tytuvėnų vidurinės mokyklos direktorius, iki 1954 m. mokytojas. 1954 m. pradėjo dirbti laikraščio „Tarybinis mokytojas“ redakcijoje; 1965–1987 m. šio laikraščio redaktorius. Nuo 1987 m. dirbo Lietuvos kultūros fonde, nuo 1992 m. – žurnalo „Rankas aukštyn!“ redakcijoje.
Daugiausia rašė įvairiais pedagogikos klausimais. Parašė apybraižų, kurios išleistos rinkiniais. Išvertė grožinės literatūros kūrinių.
Bibliografija
Vertimai:
Įvertinimas
1970 m. – Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija.
Ptičė
Ptičė – upė Baltarusijoje; Pripetės kairysis intakas. Prasideda Minsko aukštumoje. Teka Polesės žemuma per Minsko, Mogiliovo ir Gomelio sritis į pietus. Įteka į Pripetę ties Skrygalovo gyvenviete.
Didžiausias intakas – Oresa (dešinysis). Patvenkta Volčkovsko tvenkiniu.
Juodoji mirtis
thumb|300px|Juodoji mirtis staigiai išplito pagrindiniais Europos prekybiniais jūrų ir sausumos keliais.
Juodąja mirtimi vadinama daugiausiai gyvybių nusinešusi pandemija rašytinėje žmonijos istorijoje. Jos metu mirė 75–200 mln. žmonių  Šiaurės Afrikoje ir Eurazijoje. Europoje juodoji mirtis truko 1347–1351 m. Jos metu išmirė trečdalis Europos gyventojų, t. y. apie 34 milijonus žmonių. Pandemiją sukėlė bakterija Yersinia pestis. Ši bakterija sukelia marą, kuris gali būti trijų formų: buboninis, septiceminis ir pneumoninis. Maro suskirstymas remiasi Yersinia pestis bakterijų patekimo į žmogaus organizmą būdais. Buboninio maro, kuris buvo labiausiai paplitęs, atveju bakterija patenka į limfinę sistemą. Septiceminis maras kyla dėl kraujo užkrėtimo, o pneumoninio maro metu bakterija patenka į plaučius.
Juodoji mirtis yra antroji rašytiniuose šaltiniuose minima maro pandemija po Justiniano maro (542–546 m.).
Beveik tuo pat metu pandemija plito didžiojoje Azijos dalyje. Kartu sudėjus Kinijos, Indijos ir musulmoniškų kraštų aukas, žuvo apie 75 milijonai žmonių. Juodoji mirtis stipriai paveikė Europos populiaciją ir negrįžtamai pakeitė Europos socialinę kultūrą. Dėl maro buvo kaltinami ir persekiojami žydai, musulmonai, svetimšaliai, elgetos ir raupsuotieji.
Juodoji mirtis kartojosi įvairiose pasaulio vietose iki XIX a. pradžios.
Maipas
Maipas  – ugnikalnis (stratovulkanas) Andų kalnuose, Argentinos (Mendosos prov.) ir Čilės (Santjago m. r.) pasienyje. Aukštis 5264 m (kitais duomenimis 5323 m). Paskutinis išsiveržimas įvyko 1908 m. Papėdėje yra patvenktinis Diamantės ežeras.
Lauko Sodos šv. Joakimo bažnyčia
'''Lauko Sodos šv. Joakimo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Lauko Sodos miestelyje, 10 km į pietus nuo Telšių.
Istorija
Lauko Soda iki 1842 m. priklausė Žemaičių vyskupijos kapitulai. Varnių kanauninkai 1787 m. pastatė medinę bažnyčią. 1889 m. pastatyta dabartinė medinė. Iki 1936 m. ji buvo Žarėnų parapijos filija. Lauko Sodoje nuo 1965 m. klebonavo Juozapas Gasiūnas (1901–1989 m.), 1941–1944 m. išgelbėjęs keletą žydų šeimų.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, su bokšteliu, 2 pristatytomis zakristijomis. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi medinė dviaukštė varpinė. Priešais šventorių pastatyta koplytėlė su Šv. Florijonu.
Mažosios Lietuvos enciklopedija
Mažosios Lietuvos enciklopedija (sant. MLE) – Mažosios Lietuvos fondo (Kanada-JAV) ir Mokslo ir enciklopedijų leidybos instituto (Vilnius) enciklopedinis leidinys apie Mažąją Lietuvą. Jį sudaro 4 tomai (80 spaudos lankų) – apie 12 000 straipsnių, 8 400 iliustracijų, žemėlapių ir schemų. Dalis jų – iš privačių rėmėjų bei retų nuotraukų, dokumentų fondo. Nuo 2020 m. enciklopedijos turinys prieinamas internetinėje erdvėje.
Istorija
Idėją rengti didelės apimties informacinį leidinį apie Mažąją Lietuvą dar 1983 m. pirmą kartą lietuvių išeivijoje pasiūlė klaipėdiškis Martynas Gelžinis. 1985 m. „Lietuvos pajūryje“ kalbininkas ir visuomenės veikėjas prof. Vilius Pėteraitis iškėlė mintį rinkti, fiksuoti ir skelbti visą lietuvininkų politinę ir kultūrinę dokumentaciją. Tais pačiais metais buvo įsteigtas Mažosios Lietuvos fondas. 1996 m. viešėdamas Lietuvoje, tuometinis fondo pirmininkas Vilius Pėteraitis pasiūlė imtis enciklopedijos rengimo Mokslo ir enciklopedijų leidyklai. Tais pat metais buvo pradėti parengiamieji darbai, sudarytas vardynas, pradėta rinkti medžiagą ir rašyti straipsnius. 2000 m. išleistas pirmasis tomas, 2009 m. – ketvirtasis.
Leidėjai
thumb MLE leidimą parėmė Mažosios Lietuvos fondas (pirmininkas – Gytis Martynas Šernas, nuo 2001 m. – prof. dr. Jurgis Arvydas Anysas, nuo 2005 m. – Vilius Algirdas Trumpjonas) kartu su Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutu. Fondas įsipareigojo padengti ne mažiau kaip pusę MLE parengimo išleidimo išlaidų. 1996–2009 jis skyrė MLE leidybai iš viso 337 838 $. Kita pusė lėšų – iš kitų rėmėjų Lietuvoje bei išeivijoje ir Lietuvos Respublikos biudžeto.
MLE vyriausias organizatorius ir tvarkytojas – prof. dr. Vilius Pėteraitis. MLE vyriausiasis redaktorius – akad. prof. habil. dr. Zigmas Zinkevičius (I ir II tomo), doc. dr. Martynas Purvinas (III tomo), doc. dr. Vaclovas Bagdonavičius (IV tomo), vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas – doc. dr. Martynas Purvinas (I ir II tomo), Danutė Valentukevičienė (IV tomo), vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas leidybai – Vytautas Kaltenis. Atsakingasis sekretorius – Vytautas Gocentas, III–IV tome – ir Nijolė Dzindziliauskienė.
MLE redakcinės kolegijos nariai: prof. dr. Vilius Pėteraitis, akad. prof. habil. dr. Zigmas Zinkevičius (III–IV tome – red. kolegijos prezidentas), doc. dr. Martynas Purvinas (I–III tomo), dr. Vaclovas Bagdonavičius (III tome – red. kolegijos pirmininkas), doc. dr. Gintaras Beresnevičius (I tomo), Vytautas Butkus (I tomo), akad. prof. habil. dr. Algirdas Gaigalas, Vytautas Gocentas, doc. dr. Albertas Juška, Vytautas Kaltenis, dr. Algirdas Matulevičius, akad. prof. habil. dr. Vacys Milius (I–III tomo), doc. dr. Valdemaras Šimėnas, Julius Žukas (II tomo), Arthur Hermann (III–IV tomo), prof. dr. Manfred Klein (III–IV tomo), dr. Silva Pocytė (III–IV tomo, IV tome – red. kolegijos pirmininkė), Antanas Račis (III–IV tomo), akad. prof. habil. dr. Angelė Vyšniauskaitė (III tomo), Algirdas Žemaitaitis (III–IV tomo), Danutė Valentukevičienė (IV tomo).
MLE rengimo grupei nuo 1997 m. vasaros iki 2008 m. vadovavo dr. Martynas Purvinas, nuo 2008 m. – Vytautas Kaltenis.
MLE skyrių vedėjai:
Autoriai
MLE kūrė virš 400 autorių ir talkininkų iš Lietuvos, Vokietijos, JAV, Kanados, Rusijos Karaliningrado srities, Didžiosios Britanijos, Australijos, Lenkijos, Norvegijos. Autoriai atrinko senosios spaudos publikacijas apie Mažąją Lietuvą, leidėjams pateikė jų kopijas, savo atsiminimus, pasakojimus, iliustracijas, nuotraukas, įvairius leidinius, dailės kūrinių reprodukcijas, kai kurie dovanojo savo knygas (išleistas apie Mažąją Lietuvą), leido naudotis straipsniais.
Turinys
Enciklopedijos turinys suskirstytas į keturis tomus:
Lingys
Lingys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Lingienė (ištekėjusi moteris) ir Lingytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Žaugeniškiai
Žaugeniškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Arnionių I.
Estijos futbolo varžybos 2003–2004 m.
Estijos futbolo varžybos 2003–2004 m.
Pankai (reikšmės)
Pankais vadinama:
Makedonijos futbolo federacija
Makedonijos futbolo federacija – Makedonijos futbolo vykdomoji institucija, organizuojanti Makedonijos pirmąją lygą, Makedonijos futbolo taurę bei kuruojanti Makedonijos vyrų futbolo rinktinę.
Dabartinis federacijos prezidentas yra Muamed Sejdini.
Stanislavovas (reikšmės)
Stanislavovu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Kalinauka (reikšmės)
Kalinauka vadinama:
The Tonight Show
The Tonight Show – nuo 1954 metų NBC kanalu transliuojama vėlaus vakaro pokalbių laida, kurią nuo 1992 metų veda Džėjus Leno. Laidos filmavimas vyksta Niujorke. Valandos trukmės laida pirmą kartą pasirodė 1954 m. rugsėjo 27 d. Ji truko 105 minutes, o jos vedėjas buvo Stivas Alenas. Laidoje kiekvieną vakarą apsilanko du žmonės, dažniausiai komikas ir muzikantas. 2009 m. Džėjus Leno pareiškė, kad jis pasitrauks iš laidos vedėjo vietos, o jį pakeis Konanas Obrajanas. Po pusantrų metų D. Leno sugrįžo vesti laidos, nes esą „neturėjo ką veikti metęs šį darbą“. Sekantis komikas, 2014 m. perėmęs laidos vedėjo pareigas, buvo Džimis Felonas. Komikas anksčiau vedė laidą „Late Night With Jimmy Fallon“, kurioje jam puikiai sekėsi, todėl jis tapo naujuoju „The Tonight Show“ vedėju.
Kalikstiškės
Kalikstiškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Maišiagalos.
Linčas
Linčas − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Chojane Serocenta
Chojane Serocenta  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kulešės Košcelnės valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Mazovijos Vysokio ir apie 47 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 13 namų ir 74 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 18 namų ir 126 gyventojai, iš kurių 3 stačiatikiai.
Didžioji tarybinė enciklopedija
Didžioji tarybinė enciklopedija – enciklopedinis leidinys, leistas Tarybų Sąjungoje, to meto didžiausia enciklopedija.
Iš viso buvo išleisti trys leidimai:
Nuo 1957 m. iki 1990 m. buvo leidžiami Didžiosios tarybinės enciklopedijos metraščiai.
Pirmasis leidimas
Pirmasis leidimas buvo išleistas TSRS CK Prezidiumo 1925 m. įsaku (Maskvoje).
Įžanginiame leidimo žodyje buvo rašoma: «Dėmesio centre – TSRS, mūsų ūkio statyba ir mūsų valstybingumo, taip pat tarptautinis revoliucinis judėjimas».
Leidykla – "Tarybinė enciklopedija" («Советская энциклопедия»). Vyriausiasis redaktorius – akademikas Oto Šmitas. Tiražas buvo apie 50–80 tūkst. egzempliorių.
Pirmojo leidimo Didžiosios tarybinės enciklopedijos apimtis – 65 tūkst. straipsnių, 12 tūkst. iliustracijų, daugiau kaip 1 tūkst. žemėlapių, apie 4,4 tūkst. lapų teksto. Kiekvieno pirmojo leidimo tome yra apie 8-10 spalvotų geografinių žemėlapių ir iki 20 iliustracijų atskiruose lapuose. Tekstai iliustruoti žemėlapiais, diagramomis, techniniais piešiniais. Didelė dalis iliustracijų yra medžio graviūros.
Trečiasis leidimas
Trečiojo leidimo vyriausiuoju redaktoriumi buvo 1964 m. Nobelio fizikos premijos laureatas Aleksandras Prochorovas. Leidimą sudarė 30 tomų ir vienas papildomas. 24 tomas sudarytas iš dviejų knygų, antra knyga skirta TSRS.
Autoriai
Skyrių redaktoriai ir didelių straipsnių autoriai – garsūs tarybiniai mokslininkai ir valstybės veikėjai:
Vyr. redaktorius – akademikas Oto Šmitas (1924–1941).
Slučė (Baltarusija)
Slučė arba Šiaurinė Slučė – upė Baltarusijoje; Pripetės kairysis intakas. Prasideda Minsko srityje, į pietus nuo Minsko. Teka pietų kryptimi per Polesę. Žemupys Gomelio srityje. Įteka į Pripetę netoli Turovo.
Didžiausias intakas – Moročė (dešinysis).
Užšąla gruodį, atitirpsta kovą. Ties Soligorsku patvenkta užtvanka. Prie Slučės įsikūręs Slucko miestas.
Juozas Bytautas
Juozas Bytautas (g. 1947 metų lapkričio 25 d. Šiauliuose – 1974 m. lapkričio 18 d.) – Lietuvos šachmatininkas, Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionas (1970-1972 m.).
Turčinas (reikšmės)
Turčinu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Juozas Bytautas
Biografija
Baigė Šiaulių 5-ąją vidurinę mokyklą ir Šiaulių vaikų sporto mokyklos Šachmatų skyrių (treneris Anicetas Uogelė).
Mindaugas Kiškis
Mindaugas Kiškis (g. 1975 m. rugpjūčio 29 d. Vilniuje) – teisininkas, advokatas, verslo teisės advokatų kontoros vadovas, teisėtyrininkas.
Veikla
M. Kiškis prisidėjo kuriant ir tobulinant teisės aktus šiose srityse: autorių teisių ir gretutinių teisių, patentų, visuomenės informavimo, asmens duomenų teisinės apsaugos, biobankų ir kt. Daugiau nei 30 M. Kiškio parengtų mokslinių straipsnių publikuota Lietuvos ir užsienio leidiniuose.
Johann Peter Frank
Johanas Peteris Frankas (1745 m. kovo 19 d. Vokietijos pietinio Pareinio krašte – 1821 m. balandžio 24 d.) – vokiečių medikas, Vilniaus universiteto profesorius.
Pradinį mokslą įgijo Lotaringijoje. Pirmuosius sąmoningus Johano Peterio Franko gyvenimo metus veikė prancūzų kultūra ir prancūzų kalba. Ikirevoliucinė Prancūzijos dvasia paliko Franko sieloje neišdildomus pėdsakus. Būdamas trečiojo luomo atstovas, jis vis dėlto nesilaikė tų idėjų, kurias parengė prancūzų revoliucija, ir kai ji įvyko, pats J. P. Frankas buvo jau atokioje Vokietijoje.
1804–1805 m. Vilniaus imperatoriškajame universitete dėstė fiziologiją, 1805 m. išvyko į Sankt Peterburgo Medicinos ir chirurgijos akademiją.
Vienas iš įdomiausių J. P. Franko charakterio bruožų buvo jo judrumas ir polinkis keisti gyvenamąsias vietas. 1766 m. baigęs universitetą, pakeitęs keletą miestų, Frankas apsigyveno Getingene, kur jis dirbo Medicinos fakulteto profesoriumi. Tačiau neišgyvenęs jame nei metų, jis persikraustė į Pavijos miestą Lombardijoje (šiaurės Italijoje). Lombardija tuomet priklausė Austrijos imperijai. Italijoje J. Frankas praleido beveik dešimt metų ir tik 1775 m. jis sutinka persikelti į Vieną ir dirbti Medicinos fakulteto profesoriumi ir Vienos miesto ligoninės direktoriumi. Iš esmės tai kulminacinis punktas J. P. Franko kaip gydytojo ir mokslininko karjeroje. Viena tuomet buvo vienu iš pripažintų Europoje medicinos mokslų centrų.
Į medicinos istoriją J. Frankas įėjo ne tiek už savo klinikinius darbus, kiek už originalios ligų profilaktikos sistemos sukūrimą. Šią sistemą jis pavadino „Medicinos policija“. Jis ją išdėstė savo šešių tomų darbe „System einer vollstandingen medizinischen Polizei“. Tai buvo J. P. Franko beveik pusę amžiaus užsitęsusios mokslinės veiklos išvada.
Medicinos mokslai, medikų paruošimas įvairiais Vilniaus universiteto laikotarpiais iš pradžių irgi rėmėsi žinomais, iš užsienio atvykusiais medicinos darbuotojais, mokslininkais. Daugumas jų daug jėgų skyrė medicinos mokslų kėlimui, sveikatos apsaugos įstaigų organizavimui, medicinos mokslų kėlimui, sveikatos apsaugos įstaigų organizavimui, medicinos kadrų ruošimui, pažangių švietimo minčių skleidimui, kovai su prietarais, tamsa. Kai kurie dėl obskurantizmo šalininkų, klerikalinių sluoksnių puolimo turėjo net išvykti iš šalies, palikę pradėtą darbą. Tokių medicinos kultūros nešėjų tarpe Vilniaus švietimo apygardoje ir už jos ribų buvo Johanas Peteris ir jo sūnus Jozefas Frankas.
Chromatinė aberacija
Chromatinė aberacija – lęšio ar lęšių rinkinio – objektyvo židinio ilgio priklausomybė nuo šviesos bangos ilgio.
Chromatinė aberacija atsiranda dėl to, kad stiklo lūžio rodiklis vis didėja trumpėjant spindulių bangos ilgiui. Dėl šios priežąsties violetinių spindulių židinys yra arčiau lęšio, negu raudonųjų spindulių. Visi refraktoriai turi vieną bendrą trūkumą: jie sukuria netikromis spalvomis nuspalvintą vaizdą. Tai lemia šviesos prigimtis. Siekiant išvengti chromatinės aberacijos yra naudojami achromatiniai objektyvai. Veidrodinės optikos reflektoriniai veidrodžiai šių trūkumų neturi.
Burgienė
Burgienė – lietuviška ištekėjusios moters pavardė.
Rotmistras
Rotmistras (, angl. ir ) – kavalerijos karininkas kai kurių Europos šalų ar carinės Rusijos kariuomenėje, kurio laipsnis yra analogiškas pėstininkų kapitonui (ir kazokų esaului).
Rusijos kariuomenėje įvestas XVII a. ketvirtą dešimtmetį. Paskutiniai Rusijos daliniai, kuriuose buvo rotmistrai, buvo baltieji. Pradžioje Raudonojoje Armijoje karininkų laipsnių nebuvo.
Iki 1884 m. Rusijoje kapitono, rotmistro ir esaulo laipsniai buvo lygūs ir žemesni už majoro. 1884 m. Rusijos armijoje buvo panaikintas majoro laipsnis, o kapitono, rotmistro ir esaulo laipsniai prilyginti buvusiam majoro laipsniui – rangų lentelėje jie pasislinko viena klase aukštyn. Majorai Raudonojoje armijoje vėl atsirado tik 1935 m.
Nyderlandų armijoje Ritmeester, o norvegų – Rittmester yra kapitono analogas tankų ir mechanizuotų pėstininkų daliniuose.
Polikarpas Girštautas
Biografija
Nelegaliai įsigijęs bajorišką kilmę liudijančius asmens dokumentus Polikarpo Girštauto vardu, mokėsi Vilniaus 1-ojoje gimnazijoje, 1852 baigė Sankt Peterburgo medicinos akademiją, daktaras.
Nuo 1857 dėstė Varšuvos medicinos ir chirurgijos akademijoje, vėliau Varšuvos aukštojoje mokykloje ir Varšuvos universitete. Nuo 1859 m. profesorius. Laikraščio „Gazeta Lekarska“ redaktorius ir leidėjas. Per 1863-1864 sukilimą Varšuvos slaptosios karo gydytojų komisijos pirmininkas, vadovavo sukilėlių sveikatos priežiūrai ir sužeistųjų globai, sukūrė specialius partizaniniam karui pritaikytus chirurginius prietaisus.
1877 m. lapkričio 11 d. nužudytas piktadario, jo paties buvusio tarno Sročinskio. Profesoriui atminti 1880 m. Varšuvos universitete buvo įsteigta jo vardo stipendija.
Kartografija
M. Valančiaus užsakymu, 1855 m. išleido Žemaičių vyskupijos žemėlapį ir Mogiliavo arkivyskupijos žemėlapį, už kurį gavo 800 rublių honorarą. Žemaičių vyskupijos žemėlapis didelio formato (84x94 cm), 1:420 000 mastelio, apipavidalintas lenkų kalba, nes lietuviški rašmenys caro valdžios buvo draudžiami. Šis žemėlapis išlikęs, jį saugo Lietuvos mokslų akademijos biblioteka.
Darbą pradėjo nuo tuo metu turėtos kartografinės medžiagos kruopščios analizės ir stropios atrankos. Be abejo, naudojosi rusų generalinio štabo žemėlapiais, kuriuos Karo topografijos korpusas sudarinėjo iš Lietuvos teritorijoje atliktų lauko kartografavimo duomenų. Po 1830 m. Rusijos karo vadovybė jau turėjo 1:21 000, 1:42 000, 1:84 000, 1:126 000 ir 1:420 000 mastelio visos Lietuvos, atskirų gubernijų ir valstybės vakarų pasienio topografinius žemėlapius. P. Girštautas iš tų žemėlapių pasirinko sau tinkamo mastelio Kauno gubernijos žemėlapį, kuris geriausiai atitiko Žemaičių vyskupijos fizinės geografijos bruožus: miestų, miestelių, bažnytkaimių, kaimų, dvarų geografinį išsidėstymą, kelių, upių tinklo tankumą, pelkių, ežerų ir kitų geografinių objektų paplitimą.
Jis pavaizdavo svarbiausias upes, turinčias reikšmės kelionės sėkmei, parodė kelius, jungiančius gyvenvietes, kuriose buvo bažnyčios ir parapijų centrai. Kreipė dėmesį į tas vietas, kur keliai kirtosi su upėmis, nes pavasarį ar rudenį ištvinusios jų vagos užliedavo kelius ir apgadindavo tiltus. Tokiais atvejais pasitaikydavo netikėtumų ir nesėkmių. M. Valančiui lankant Šeduvos dekanato parapijas, važiuojant iš Vadaktų į Baisogalą per Kiršino upelio potvynių apgadintą tiltą, vyskupas su kelionės palydovu prelatu Bytautu nupuolė į upelį ir susižeidė. Vyskupui teko dieną kitą pasigydyti Baisogalos klebonijoje. Tuo metu vyskupijoje buvo 373 bažnyčios ir koplyčios, todėl žemėlapio autoriui teko intensyviai pasidarbuoti, kol surinko tokią gausią informaciją. Žemėlapis sudarytas vadovaujantis matematikos principais. Išbrėžtas kartografinis tinklas: ir dienovidiniai, ir lygiagretės nubrėžtos kas vienas laipsnis. Žemėlapio kartografinis vaizdas apribotas matematiniu ir dekoratyviniu rėmeliais. Tarp jų įrašytos skaitmeninių geografinių koordinačių reikšmės.
FK Taraz
Tarazo FK – Kazachijos futbolo klubas iš Tarazo.
Mažoji lietuviškoji tarybinė enciklopedija
Mažoji lietuviškoji tarybinė enciklopedija (santr. MLTE) – tritomė enciklopedija lietuvių kalba, išleista 1966–1971 m. Vilniuje. Enciklopediją parengė „Mažosios lietuviškosios tarybinės enciklopedijos“ redakcija. Tiražas – 30 000 egz. Vyriausiasis redaktorius – Juozas Matulis.
FK Taraz
Istorija
Klubas įkurtas 1960 m. Namų rungtynes žaidžia Tarazo miesto centriniame stadione, kuris talpina 12 525 žiūrovus.
Mažoji lietuviškoji tarybinė enciklopedija
1975 m. išleistas MLTE priedas – „Abėcėlinė vardų rodyklė“".
FK Taraz
Spalvinė gama
Mėlyna ir balta.
Ivanas Trutnevas
Ivanas Trutnevas (1827 m. Lichvinas, Kalugos gubernija, Rusijos imperija – 1912 m. vasario 12 d. Vilnius, Vilniaus gubernija, Rusijos imperija) – rusų dailininkas, akademikas, ilgametis Vilniaus piešimo mokyklos vadovas.
Biografija
Ivanas Trutnevas gimė 1827 m. Lichvino miestelyje, Kalugos gubernijoje, Rusijos imperijoje, pagal kitus šaltinius Peremyšlyje, dab. Lenkijoje.
Nuo 1845 m. dailės mokėsi grafo Stroganovo dailės mokykloje Maskvoje, kurią baigęs 1849 m. gavo dailės mokytojo atestatą. 1851–1858 m. tęsė dailės studijas Peterburgo Dailės akademijoje, batalinės tapybos studijoje pas prof. B. Viljavaldą. Už darbus karine ir buitine tematika apdovanotas apdovanotas sidabro ir didžiuoju aukso medaliais, jo paveikslą „Žaidimas slėpynėmis“ įsigijo ir caras Nikolajus I.
1866 m. mokė dailės Vitebske, ir tais pačiais metais susilaukė I. Kornilovo kvietimo įkurti Vilniuje piešimo mokyklą, kuriai vadovavo keletą dešimtmečių. Nuolatos dalyvavo parodose ir 1868 m. Sankt Peterburgo dailės akademija jam suteikė akademiko vardą.
Trutnevas buvo vienas Vilniaus dailės būrelio, įkurto 1901 m. iniciatorių, dalyvavo labdaringose, švietėjiškose, mokslinėse draugijose, gavo tikrojo valstybės patarėjo titulą. Mirė 1912 m. vasario 5 d. eidamas 85 metus. Palaidotas Šv. Eufrosinijos kapinėse Vilniuje.
Kūryba
Vilniuje tapė žanrinius darbus, peizažus, portretus. Peizažuose vyrauja realistiniai Vilniaus ir kitų vietovių architektūriniai motyvai. Tabybai būdingas akademinis realizmas. Sukūrė ikonokastą Vilniaus Skaisčiausiosios Dievo motinos Soborui, ikonas Šv. Nikolajaus cerkvei, Šv. Dvasios cerkvei.
Salaspilio mūšis
Sãlaspilio mūšis (pavadintas pagal Sãlaspilio miestą Latvijoje, 18 km į pietryčius nuo Rygos) vyko 1605 m. rugsėjo 27 d. tarp Lietuvos ir Švedijos kariuomenių, vykstant 1600–1611 m. karui dėl Livonijos. Laikoma viena iš didžiausių pergalių Abiejų Tautų Respublikos istorijoje.
Istoriniuose šaltiniuose dažnai vadinamas Kircholmo mūšiu, nes dabartinis Salaspilis taip vadintas iki 1917 m.
Istorija
Ilgai rinkęs jėgas, 1605 m. rugpjūčio mėn. pradžioje į Estiją su didele kariuomene atplaukė Švedijos karalius Karolis IX. Tuo tarpu Lietuvos etmonas Jonas Karolis Chodkevičius su mažyte lietuvių kariuomenės saujele buvo ties Tartu. Jo kariuomenė buvo išvargusi, išbadėjusi, negaunanti atlyginimo, o karių būta tiek mažai, kad nepakako net pilių įguloms, tačiau jų dvasią palaikė karštas atsidavimas savo vadui. ATR karalius Zigmantas Vaza atsiųsdavo tik pažadų, bet pinigų ar pastiprinimų Lietuvos kariai nesulaukdavo. Todėl Chodkevičius pradėjo trauktis ir ėmė deginti paliekamas pilis. Cėsyse (Vendene) jis apsikasė ir pasiryžo žūtbūtinei kovai, bet Karolis IX, jį aplenkdamas, patraukė prie jau apgultos Rygos.
thumb|left|330px|Salaspilio mūšis. Lietuvos vardo tūkstantmečiui skirto medalio fragmentas. Autoriai: skulptorius [[Juozas Kalinauskas, dailininkė Lina Kalinauskaitė]] thumb|right|230px|Mūšio schema thumb|right|230px|1996 m. Lenkijos vyriausybės mūšio vietoje pastatytas paminklas. Chodkevičius pasiryžo visos švedų armijos neprileisti prie Rygos ir užstojo jai kelią ties Salaspiliu (vokiškai tuomet vadinamu Kirchholmu, – 18 km iki Rygos). Kadangi jis teturėjo vos apie 3800 kariuomenės (1300 pėstininkų, 2500 kavaleristų ir 5 patrankas), todėl Karolis IX pasišovė siųsti prieš jį tik dalį savo kariuomenės. Vis dėlto Chodkevičių pažįstantys švedų generolai įkalbėjo karalių nerizikuoti ir pulti visa jėga. Karolis IX paklausė – puolė su visa 14 000 vyrų kariauna (11 000 pėstininkų, 3 000 raitelių ir 11 patrankų).
Chodkevičius užėmė patogią poziciją tarp kalvų. Prieš mūšį su visais kariais išklausęs mišių ir juos padrąsinęs, jis ryžosi laimėti ir išgelbėti Rygą arba žūti su visa savo kariuomene. Jo pozicija buvo tokia patogi, kad švedai prisiartinę jo net nepastebėjo, manė, jog etmonas pabėgo ir jau ruošėsi vytis, tačiau staiga aptiko jo stovyklą.
Pasiųsdamas kavaleriją prieš kairįjį švedų flangą, nuviliojo juos į pakalnę, kur buvo numatyta patogi vieta kautis. Tuo pačiu metu 300 husarų puolė centre stovinčius švedų pėstininkus, kad šie negalėtų persirikiuoti ir paremti dešiniajame flange atakuojamos kavalerijos. Švedų kavalerijai pradėjus trauktis, Chodkevičius įsakė visoms kairiojo sparno pajėgoms ir rezervui atakuoti dešinįjį švedų sparną. Šiems ėmus trauktis, jų pėstininkai liko neapsaugoti iš flangų ir turėjo atlaikyti ataką iš trijų pusių vienu metu. Tuomet Chodkevičius su visomis jėgomis smogė priešui ir visiškai jį sutriuškino. Kilo suirutė ir prasidėjo paniškas bėgimas.
Mūšis truko apie 20 minučių
Žuvo daug švedų generolų ir Karolio IX žentas, kiti pateko į nelaisvę, pats Karolis IX vos spėjo pasprukti į laivus ir su kariuomenės likučiais išvyko atgal į Švediją. Chodkevičiui teko 60 vėliavų, 11 patrankų ir keli tūkstančiai belaisvių. Užmuštų buvo 8 000 (9 500) švedų ir tik maždaug šimtas Chodkevičiaus karių, dar apie 200 buvo sužeista, taip pat husarai prarado daugumą žirgų.
Po mūšio
thumb|left|200px|Po mūšio, Ant žemės ties J. Chodkevičiaus žirgo kojomis guli nukautas Vidžemės kilmingasis Heinrichas Vredė, atidavęs savo žirgą Švedijos karaliui Karlui IX, kad šis galėtų pabėgti. Po mūšio švedai buvo priversti nutraukti Rygos apgultį ir atitraukti savo pajėgas į šiaurę. Ryga buvo išgelbėta, Livonija išvaduota. Pergalė nuskambėjo Europoje, pats Chodkevičius buvo pasveikintas daugelio Europos monarchų ir net turkų sultono.
Sãlaspilio mūšis literatūroje
Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijoje viena iš Kariūnų bataliono kuopų buvo vadinama Salaspilio vardu, o viena iš kapitonų kursų auditorijų pavadinta Jono Karolio Chodkevičiaus vardu. Taip pat Lietuvos Kariuomenės Sausumos pajėgų "Žemaitijos" motorizuotųjų pėstininkų brigada 2021 m. įgijo Lietuvos didžiojo etmono Jono Karolio Chodkevičiaus vardą.
Šaltiniai
A. Šapoka, Lietuvos istorija; Švietimo ministerijos knygų leidimo komisijos leidinys, Kaunas, 1936 m. ISBN 5-420-00631-6
Ibiškasis garnys
Ibiškasis garnys (Bubulcus ibis) – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Ibiškasis garnys kiek mažesnis už baltąjį. Patinas baltos spalvos. Viršugalvis, pailgėjusios kaklo, pagurklio ir nugaros plunksnos rusvai gelsvos. Snapas geltonas, pamatinė dalis raudona. Kojos tamsiai raudonos. Rainelė raudona. Patelės viršugalvis rusvas. Jauniklių viršugalvis be ryškios rudos spalvos.
Paplitimas
Eurazijoje paplitęs Pirėnų pusiasalyje, nuo Užkaukazės, Volgos deltos iki Indokinijos. Šiaurėje arealas siekia Jangdzės slėnį, pietinį Himalajų šlaitą. Į pietus paplitęs iki okeaninių pakrančių. Gyvena ir Afrikoje. Peri Pietų, Centrinėje ir Šiaurės Amerikoje, Australijoje ir kitose salose.
SVG
thumb|SVG formato iliustracija SVG (Scalable Vector Graphics) – dvimačių vektorinių vaizdų aprašymo formatas XML žymėjimo kalbos pagrindu. Tai – kaip HTML kalba grafikai. Šiuo formatu galima aprašyti tiek statinius, tiek ir animuotus vaizdus. Jis yra pilnai interaktyvus. SVG standartas yra atviras, sukūrė W3C konsorciumas.
Ibiškasis garnys
Paplitimas
Žiemoja Pietų ir Centrinėje Amerikoje, Pietų ir Pietryčių Azijoje, Australijoje.
SVG
Istorija
Standartas pradėtas kurti 1998 m., po to kai buvo paskebti VML (vector markup language) ir PGML formatai. Kūrimui vadovavo Chrisas Lilley, pirmoji standarto versija (1.0) paskelbta 2001 m. rugsėjo mėnesį, 2003 m. sausį paskelbta naujausia (1.1) versija. 2003 m. taip pat paskelbtos ir standarto versijos, skirtos mobiliems įrenginiams – SVG Tiny bei SVG Basic. Šiuo metu kuriamos SVG Full 1.2 bei SVG Tiny 1.2 standartų versijos.
Ibiškasis garnys
Paplitimas
Lietuvoje labai retas, pastebėtas tik keletą kartų.
SVG
Istorija
Formatas dar nėra palaikomas taip, kaip populiarūs senesni formatai (GIF, PNG, JPEG). Daugeliui naršyklių reikia įdiegti specialius išplėtimus, norint, kad šiose būtų vaizduojami SVG vaizdai, todėl dažnai SVG vaizdus naudojančios svetainės (taip pat ir Vikipedija) verčia tokius vaizdus į populiaresnius ne vektorinius formatus.
Ibiškasis garnys
Biologija
170px|thumb|left|Ibiškojo garnio kiaušinis Lizdus krauna tik medžiuose. Įsikuria užlietuose, kartais ir sausuose miškuose. Maitinasi dažniausiai ryžių laukuose, o kai jų nėra – pievose, pelkėse, džiūstančiuose vandens telkiniuose, seklių upių ir ežerų pakrantėse. Nevengia žmogaus kaimynystės.
SVG
Istorija
thumb|Žemėlapis SVG formatu, prieš rodymą paverstas į PNG failą
Formato apžvalga
SVG formatu aprašomi objektai:
Ibiškasis garnys
Biologija
Ne toks atsargus kaip kiti garniai, dažnai maitinasi tarp stambiųjų raguočių, dažnai tupi jiems ant nugarų. Laikosi grupėmis arba dideliais būriais (apie 300 paukščių vienoje vietoje). Pavieniai individai aptinkami retai. Kylantis ibiškasis garnys primena naktikovą. Skrydis lengvas, bet lėtas. Kyla neaukštai, dažnai tupia į medžius. Aktyvus dieną.
Dachlet Nuadibu vilaja
Dachlet Nuadibu vilaja  – vilaja vakarinėje Mauritanijos dalyje. Regiono centras yra Nuadibu.
Ibiškasis garnys
Biologija
Kolonijinis paukštis, dažnai peri su baltaisiais, pilkaisiais, mažaisiais ir geltonaisiais garniais, naktikovais, kormoranais. Lizdą krauna abu poros paukščiai, vienoje dėtyje paprastai būna 4–5 kiaušiniai. Kiaušinius peri abu paukščiai apie 23 dienas. Kol jaunikliai maži, patelė laikosi prie lizdo, o patinas ieško maisto. Paukščiukams paūgėjus, maisto ieško abu tėvai. Dar neskraidantys, ūgtelėję jaunikliai gerai laipioja šakomis, palieka lizdą. Išmokę skraidyti, jauni paukščiai kartu su tėvais būriu klajoja po apylinkes.
Minta bestuburiais: skėriais, žiogais, žirgeliais, sparvomis, vorais, moliuskais, vandens vabzdžiais ir jų lervomis. Lesa varliagyvius, roplius, mailių.
Dachlet Nuadibu vilaja
Šiaurėje ribojasi su Vakarų Sachara, pietuose – su Inširio vilaja, rytuose – su Adraro vilaja.
Administracinis suskirstymas
Dachlet Nuadibu sudaro vienintelis Nuadibu departamentas.
Polesė
Polesė arba Palesė  – gamtinis regionas Rytų Europoje; pietų Baltarusijoje ir šiaurės Ukrainoje (dalinai Rusijoje ir Lenkijoje).
Vojškai (reikšmės)
Vojškais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Polesė
Teritorija
Polesė sudaro siaurą ir ilgą juostą Rytų Europos lygumoje, kuri driekiasi rytų-vakarų ašimi per pietinės Baltarusijos ir šiaurės Ukrainos teritorijas. Apima apie 270 tūkst. km². Polesė užima apie 30 proc. Baltarusijos teritorijos ir 19 proc. Ukrainos teritorijos. Vakariausia Polesės dalis yra Lenkijoje, kur užima šiaurės rytinę Liublino vaivadijos ir pietrytinę Palenkės vaivadijos dalį (Lenkijos teritorijoje didžiausias miestas – Polesės Biala). Ryčiausia Polesės dalis užima Rusijos Briansko, Kalugos ir Oriolo sričių dalis.
Šiaurėje prie jo šliejasi Palenkė, Juodoji Rusia, Polocko žemė, Smolensko žemė. Pietuose Polesė ribojasi su tokiais kultūriniais regionais, kaip Voluinė, Kijevo žemė ir Perejeslavlio žemė.
Polesė nėra geografiškai ir kultūriškai vieninga, ir Dniepras dalina ją į dvi dalis. Vakarinė (Dešiniakrantė) jos dalis sutampa su Pripetės baseinu, ir tai yra Polesė saurąja prasme. Joje skiriamos Vakarų Polesė (Liublino Polesė Lenkijoje, Bresto Polesė pietvakarių Baltarusijoje, Voluinės Polesė šiaurės vakarų Ukrainoje) ir Rytų (Vidurio) Polesė (pietryčių Baltarusija ir gretimos sritys Ukrainoje). Čia kiekvienas didesnis miestas yra atskiro etnografinio-kultūrinio regiono centras. Iš rytų į vakarus tradiciškai svarbiausi miestai čia buvo Brestas (Berestija), Pinskas (Pinsčina), Turovas, Mozyrius (Mozirščina).
Kairiakrantė (rytinė) Polesė sutampa su Desnos baseinu ir tradiciškai dar vadinama Severščina ar Černigovščina. Svarbiausi miestai čia yra Gomelis, Černigovas, Seversko Naugardas ir kt. Rusijos teritorijoje išskiriama Briansko Polesė ir Orlovo-Kalugos Polesė.
Polesės gyventojai yra vadinami polešukais (полешуки), ir kalba skirtingomis Polesės tarmėmis, kurios sudaro tarpinę grandį tarp baltarusių ir ukrainiečių kalbų.
Gamta
thumb|left
Polesės etimologija nėra iki galo aiški. Vienas iš aiškinimų sieja ją su slavišku žodžiu лес („miškas“), ir tokiu atveju Polesė reiškia „pamiškys“. Kitas aiškinimas siejamas su baltiškos kilmės žodžiu palios (t. y. „pelkės“).
Tai pelkių ir maršų teritorija. Vyraujantis aukštis 100–250 m. Aukščiausia vieta – 316 m (Ovručės aukštumoje). Charakteringos permirkusios smėlingos lygumos, kertamos daugybės upių (Pripetė, Dnepras, Desna, Vakarinis Bugas), ežerų (Červonojė, Vygonovskio ežeras, Bialės ežeras), pelkių.
Apie trečdalį Polesės užima miškai, daugiausia mišrūs. Tai – viena iš geriausiai natūralią gamtą išsaugojusių teritorijų Europoje, dėl ko joje yra gausu nacionalinių parkų, draustinių ir rezervatų. Polesėje yra ir UNESCO gamtos paveldo objektas Belovežo giria.
Yra naftos, rusvųjų anglių, kalio druskų telkinių, gausu durpynų. XX a. 6-8 dešimtmečiais vyko intensyvi melioracija. Po 1986 m. Černobylio katastrofos didelė dalis Polesės gamtos buvo užteršta radiacija.
Istorija
Dėl pelkingos ir miškingos gamtos Polesė per visą istoriją buvo gana retai gyvenamas kraštas tarnavęs kaip buferinė zona tarp skirtingų etnosų ir kultūrų. Remiantis hidronimikos tyrimais, per I mūsų eros tūkst. I pusę Polesė buvo pietinė baltų genčių arealo riba. Tūkstantmečio viduryje į ją ėmė migruoti slavai: Pripetės baseiną apgyvendino dulebai (Korčiako kultūra), iš kurių Rytų Polesėje susiformavo slavų genčių sąjunga dregovičiai. Desnos baseine susiformavo Koločino kultūra, kurios teritorijoje apsigyveno slavai severianai.
IX a. dregovičių gentinės sąjungos pagrindu Polesėje susiformavo Turovo-Pinsko kunigaikštystė, o severianų gentinės sąjungos vietoje iškilo Černigovo kunigaikštystė. Vakariausia Polesės dalis (Berestija) buvo įtraukta į Voluinės kunigaikštystės sudėtį. Polesėje paplito rytų krikščionybė, ir ji kurį laiką sudarė Kijevo Rusios dalį.
Nuo XIV a. Polesę kontroliavo LDK, o nuo XVI a. viduryje dalyje jos administraciją perėmė Lenkijos karalystė (dėl ko atsiskyrė Baltarusijos ir Ukrainos Polesės dalys). Atskiros Polesės dalys buvo administruojamos kaip Bresto, Minsko ir Černigovo vaivadijos. Polesės terminas (ypač taikytas vakarinei regiono daliai) pradėtas vartoti XIII a. ir regionas dažnai pasirodydavo tiek to meto žemėlapiuose, tiek autorių darbuose. Šiuo metu Polesėje iš vietinių gyventojų formavosi atskiras etnosas polešukai, sudaręs tarpinę grandį tarp baltarusių ir ukrainiečių.
XVIII a. pabaigoje Polesė atiteko Rusijos imperijai, ir ji padalinta tarp Minsko, Gardino, Žitomyro ir Černigovo gubernijų.
Po I pasaulinio karo vakarinę Polesės dalį administravo Lenkija, o likusią – Tarybų Sąjunga (padalinta tarp Baltarusijos TSR ir Ukrainos TSR). 1939 m. prie pastarųjų prijungtos ir Lenkijos teritorijos.
SVG
Formato apžvalga
Objektai gali būti grupuojami, tranformuojami (pasukami, ištempiami), sujungiami, galima keisti kiekvieno objekto savybes (pavyzdžiui, alfa permatomumą, spalvą, linijos storį ar tipą).
Chojane Stankovienta
Chojane Stankovienta  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kulešės Košcelnės valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Mazovijos Vysokio ir apie 47 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Maltos futbolo asociacija
Maltos futbolo asociacija (MFA) – Maltos futbolo vykdomoji institucija, organizuojanti Maltos futbolo lygą, kuruojanti Maltos vyrų futbolo rinktinę, taip pat moterų ir jaunimo futbolo varžybas.
Chojane Stankovienta
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 18 namų ir 144 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 21 namas ir 126 gyventojai.
Maltos futbolo asociacija
Asociacija įkurta 1900 m. 1959 m. įstojo į FIFA. Po metų, t. y. 1960 m., tapo UEFA nare.
MFA nariais yra penkiasdešimt vienas klubas, taip pat septynios kitos asociacijos, kaip antai Gozo futbolo asociacija, kuri organizuoja varžybas futbolo klubams iš Gozo salos, ar Maltos jaunimo futbolo asociacija, organizuojanti varžybas jaunimui iki šešiolikos metų. Futbolo klubai suskirstyti į keturias divizijas: futbolo lygą, pirmą, antrą ir trečią divizijas.
Asociacija įsikūrusi netoli Mdinos miesto. Dabartinis asociacijos prezidentas yra Norman Darmanin Demajo.
Lapienis žiūrytis
Lapienis žiūrytis - žiūrytinių šeimos grybų rūšis.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Gniužulai 3-10 (12) cm skersmens, raukšlėti, netaisyklingai plokšteliški, skiautiškai klostėti, padžiūvę susitraukia, smegenų pavidalo, vandeningi, rudi, rausvai rudi, violetinio atspalvio. Trama drebučių konsistensijos, šviesiai ruda, be ypatingo skonio ir kvapo. Sporos 8-12 x 7-9 μm.
Būdingi požymiai: drebutinis, rudas netaisyklingas susiraizgiusių skiaučių gniužulas.
Auga ant papuvusių lapuočių, spygliuočių virtuolių, kelmų, stuobrių, stambesnių šakų. Nebijo šalnų. Neretas. Kai kuriose šalyse valgomas, menkavertis, tinka salotoms paįvairinti.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, p. 481
Vilendorfo Venera
thumb|180px|Vilendorfo Venera
Vilendorfo Venera – 11,1 cm aukščio moters figūros statulėlė, kurią 1908 m. atrado archeologas Josef Szombathy, kasinėdamas paleolito eros kaimą netoli Vilendorfo Austrijoje.
Židinio nuotolis
miniatiūra|180px|Paveiksliuke parodytas židinys F ir židinio nuotolis f: išgaubto lęšio, įgaubto lešio, įgaubto veidrodžio ir išgaubto veidrodžio. Židinio nuotolis – optinės sistemos dydis, nurodantis, kaip stipriai sistema surenka ar išsklaido šviesą. Tai atstumas nuo lęšio ar veidrodžio centro iki jų židinio. Išgaubto lęšio ar įgaubto veidrodžio atveju židinio nuotolis yra teigiamas dydis ir parodo, kurioje vietoje lygiagrečių šviesos spindulių pluoštas sufokusuojamas į vieną tašką. Įgaubto lęšio ar išgaubto veidrodžio atveju židinio nuotolis yra neigiamas dydis ir parodo, kurioje vietoje tariamas šviesos taškas pradedamas sklaidyti.
HI
HI gali reikšti:
Hi gali reikšti:
hi gali reikšti:
Vilendorfo Venera
Labai mažai yra žinoma apie jos kilmę, sukūrimo metodą ar kultūrinę reikšmę. Manoma, kad Venera nėra realistinis portretas, o greičiau moters figūros idealizacija. Jos vulva, krūtys ir apvalus pilvas yra ypač išryškinti, leisdami teigti apie jos sąryšį su vaisingumu. Raudona ochra gali būti siejama su mėnesinių krauju, kuris tuo metu galimai laikytas gyvybę duodančiu pradu. Jos smulkios rankos yra sudėtos ant jos krūtų, ir ji neturi matomo veido, jos galva apdengta – tai gali būti kaselės, vėriniai ar galvos apdangalas. Statulos kojos nėra išdrožtos taip, kad statula galėtų savarankiškai stovėti. Dėl to buvo manoma, kad ji yra skirta laikyti, o ne paprastai žiūrėti į ją.
Pravardė, kelianti norą palyginti šią ganėtinai nutukusią figūrą su klasikiniu „Veneros“ vaizdu, kelia kai kurių šiuolaikinių tyrinėtojų pasipriešinimą. Teigiama, kad nutukimas pastaruoju laikotarpiu nebuvo įprastas reiškinys. Specialistai linksta ją identifikuoti, kaip paleolitinės Senosios Europos Žemės Motinos dievybę. Kai kurie ekspertai siūlo jos apkūnumą laikyti jos aukštos padėties medžiotojų-rinkėjų bendruomenėje ženklu, o tai kartu su jos vaisingumu leidžia ją laikyti sėkmės talismanu. Kiti archeologai ją laiko tik laimę nešančiu talismanu, o ne Žemės Motinos atvaizdu.
Liorentas
Liorentas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Liorentienė (ištekėjusi moteris) ir Liorentaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Mozambiko FRELIMO partija
Mozambiko Frelimo partija (FRELIMO, Frente de Libertação de Moçambique) – Mozambiko kairioji politinė partija.
Istorija
Įkurtas 1962 m. birželio 25 d. Dar es Salame (Tanzanija) kovai už Mozambiko išvadavimą. 1975 m. birželio 25 d. iškovojo šalies nepriklausomybę. 1977 m. vasario 3 – 7 d. III kongrese tapo partija, pirmininku buvo išrinktas Samora Mašelas. 1980 m. pradėta privatizuoti pramonė, tačiau 1982 m. Pietų Afrikos apartheido remiama RENAMO grupuotė pradėjo pilietinį karą. 1984 m. pasirašyta nepuolimo sutartis su Pietų Afrika. 1986 m. virš PAR teritorijos aviakastrofoje žuvo Mozambikos prezidentas S. Mašelas. Jo įpėdiniu tapo Ch. Čisanas. 1990–1992 d. įvykusiose derybose buvo pasiektas kompromisas su RENAMO. 1994 m. įvyko daugiapartiniai rinkimai, Ch. Čisano buvo išrinktas šalies prezidentu.
Politika
Mozambiko parlamento rinkimuose 1999 m. gavo 133 vietas, o 2004 m. 160 vietų iš 250. 2005 m. šalies prezidentu tapo Armandas Emilis Guebuza.
Žebenkavas
Žebenkavas – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Pavandenės.
Netoliese anksčiau buvo ir Žebenkavo viensėdis.
Kalinauka (Utena)
Kalinauka – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 12 km nuo Vyžuonų.
Burbulinė kamera
thumb|right|250px|Pirmieji pėdsakai užfiksuoti burbulinės kameros [[Vandenilis|vandenilyje.]] Burbulinė kamera – prietaisas, kuris parodo dalelių pėdsakus. Šis prietaisas buvo išrastas 1952 metais, o jo išradėjas Donaldas A. Glaseris 1960 metais už tai gavo Nobelio premiją.
Burbulinė kamera išsprendė svarbiausią Vilsono kamerų trūkumą: kai dalelių energija didelė, jų pėdsakai netelpa kameroje. O burbulinėje kameroje pėdsakai yra beveik 1000 kartų trumpesni.
Konstrukcija ir veikimas
Prietaise yra perkaitintas skystis (paprastai vandenilis arba helis). Skysčio temperatūra aukštesnė už virimo tašką, tačiau skystis neverda, nes yra suslėgtas. Staiga sumažinus slėgį, patekusios į kamerą branduolio dalelės jonizuoja skysčio atomus. Kai tik taip atsitinka, išsiskyrusi energija priverčia skystį virti ir formuojasi burbuliukų pėdsakai. Pėdsakai burbulinėje kameroje paprastai iškreipiami magnetinio lauko, kuris naudojamas dalelėms nukreipti (kad būtų lengviau jas identifikuoti).
MLE (reikšmės)
Terminas bei santrumpa MLE turi keletą reikšmių:
Zaleskiai (reikšmės)
Zaleskiai – kelias reikšmes turinti sąvoka.
Lenkijos gyvenvietės:
Kilminga didikų giminė (Lubicz herbas):
Dobrovoda (reikšmės)
Dobrovoda vadinama:
Lyčių sociologija
Lyčių sociologija – sociologinių tyrimų šaka, nagrinėjanti moterų ir vyrų socialinius skirtumus, padėtį visuomenėje ir šeimoje, valstybės politiką šeimos, darbo, valdžios institucijų, kultūros atžvilgiu.
Akvilė Mikėnaitė
Akvilė Mikėnaitė (1912 m. balandžio 10 d. Skardupis prie Aknystos, Latvija – 2001 m. gegužės 1 d. Vilnius) – Lietuvos muziejininkė, dailėtyrininkė.
Lyčių sociologija
Istorija
Tarybinė sociologija labiau siekė parodyti moterų emancipacijos procesą TSRS, todėl dauguma sociologinių tyrimų buvo orientuoti į socialinės demografinės statistikos analizę. Kita svarbi tarybinės sociologijos kryptis buvo moters padėties šeimoje analizė – ištekėjusios moters statusas buvo pateikiamas kaip norminis modelis. XX a. devintame dešimtmetyje lyčių diskriminacijos tyrimai buvo siejami su socialine nelygybe, atsirandančia socialinės klasės, etniškumo ir rasiniu pagrindu. XX a. dešimtame dešimtmetyje populiarėjo vyrų ir vyriškumo studijos, kurias pradėjo Australijos sociologas Robert Connel, bet moterų socialinių problemų analizė išliko vyraujančia lyčių sociologijos tyrimų atmaina.
Akvilė Mikėnaitė
Biografija
Broliai Jonas Mikėnas ir Juozas Mikėnas. 1931 m. baigė Subatės latvių gimnaziją. 1932–1939 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo istoriją, 1940 m. baigė Vilniaus universitetą.
Lyčių sociologija
Istorija
Lietuvoje lyčių sociologija pradėjo formuotis XX a. dešimtame dešimtmetyje, Vilniaus universitete atsiradus sociologijos studijoms ir 1992 m. įsteigus Lyčių studijų centrą. Atliekami lyčių vaidmenų šeimoje (Giedrė Purvaneckienė), moterų diskriminacijos viešosiose struktūrose (Alina Žvinklienė), vyriškumo (Artūras Tereškinas), intymumo (Aušra Maslauskaitė), lyčių užimtumo darbo rinkoje ir valstybės politikos lyčių aspektu (Jolanta Reingardienė ir Vida Kanopienė) tyrimai.
Akvilė Mikėnaitė
Biografija
1940–1961 m. Vilniaus universiteto, 1941–1942 m. dar ir Vilniaus dailės akademijos lietuvių dailės istorijos dėstytoja. 1944–2001 m. dirbo Lietuvos dailės muziejuje, 1965–1991 m. Liaudies meno skyriaus vedėja. 1948–1989 m. vadovavo muziejaus rengiamoms ekspedicijoms, kurių tikslas – rinkti ir tyrinėti tautodailės kūrinius.