cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Plyšinis kampavoris
thumb|left|200px|Plyšinis kampavoris (Anglija)
Nidos valsčius
Nidos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje, Kuršių nerijoje. Centras – Nida.
Istorija
Nidos valsčius įkurtas 1886 m. birželio 22 d. iš dalies Juodkrantės valsčiaus. Panaikintas 1947 m. lapkričio 6 d., teritorija perduota Nidos (Nidos apylinkė) ir Preilos (Pervalkos ir Preilos apylinkės) vasarvietėms.
Suskirstymas
Apylinkės 1947 m.:
Kelmas
thumb|250px|Kelmas
Kelmas – nulūžusio ar nukirsto medžio kamieno liekana, šaknimis įsitvirtinusi į žemę.
Kelmas būna nedidelio aukščio, didesnė kamieno liekana vadinama stuobriu. Pagal kelmo skerspjūvyje esančias rieves nustatomas medžio amžius (dendrochronologija).
Kelmai yra svarbi ekologinė buveinė įvairioms grybų, samanų rūšims. Kai kurių lapuočių medžių jauni kelmai sugeba ataugti išleisdami atžalas.
Kelmus itin sudėtinga pašalinti: jie pjaustomi su specialiais pjūklais, deginami, ardomi chemikalais.
Marcinkonių herbas
Marcinkonių herbas – vienas iš Varėnos raj. Marcinkonių heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo sidabriniame lauke trys juodos nutrauktos vilkų galvos (išdėstymas 2:1) su raudonais liežuviais. Skydo raudonoje galvoje penki dvigubi auksiniai patriarchiniai kryžiai.
Istorija
2004 m. birželio 1 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 84. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Priešvėjinės salos (Polinezija)
thumb|right|250px|Taitis Priešvėjinės salos – rytinė Visuomenės salų Prancūzų Polinezijoje dalis. Plotas 2000 km². Salose gyvena net 75 % šalies gyventojų. Svarbiausias miestas – Papeetė. Gyventojų dauguma kalba prancūziškai ir taitietiškai. Sudaro šios salos:
Pirmosios 3 salos – vulkaninės kilmės (aukštis iki 2241 m). Likusios dvi – koraliniai atolai.
Salynas sudaro ir administracinį padalinį. Padalinys padalintas į komunas: Arue, Faaa, Hitiaa O Te Ra, Mahina, Moorea-Maiao, Paea, Papara, Papeetė, Pirae, Punaauia, Taiarapu-Est, Taiarapu-Ouest, Teva I Uta.
Čiobiškio Dariaus ir Girėno tiltas
Čiobiškio S. Dariaus ir S. Girėno tiltas – automobilių tiltas, kertantis Musės upę kelyje, Širvintų ir Kaišiadorių rajonų paribyje, Čiobiškio kaime, įsikūrusiame prie Musės ir Neries upių santakos.
Tiltas yra arkinis, gelžbetoninis, vienos angos. Tai technikos paminklas, reikšmingas istorijai ir kultūrai, 1993 m. įrašytas į LR nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą (unikalus kodas ). Prie tilto pritvirtinta paminklinė lenta su pavadinimu. Prie pat tilto stovi XX a. pradžioje pastatytas vandens malūnas su išlikusia technologine įranga (patiltėje buvo išardyta užtvanka). miniatiūra|240px|left|Ant tilto
Tilto duomenys
Tilto perdanga kombinuota – gelžbetoninė, arkinė, iškili, su paklotu apačioje. Ją sudaro dvi standžios, tarpusavyje sujungtos arkos, jų aukštis yra 4,9 m. Paklotą laikanti konstrukcija – monolitinė. Jos pagrindiniai elementai – 12 kintamo aukščio skersinių sijų.
Dyvinutiniai
thumb|right|260px|[[Plikoji bugenvilija (Bougainvillea glabra)]] thumb|right|260px|[[Skėtinė ratiklė (Pisonia umbellifera)]] thumb|right|260px|Gulsčioji glemžūnė (Boerhavia coccinea)
Paplitę tropinio ir subtropinio klimato srityse.
Gentys
Šeimoje yra apie 33 gentys, kurioms priklauso apie 290 rūšių:
Otherside
Dainai buvo sukurtas vaizdo klipas, taip pat daina atliekama beveik kiekviename grupės koncerte.
Hohokamo kultūra
thumb|280px|Hohokamo kultūros ir jos kaimynių arealas thumb|280px|Montesumos pilis [[Arizona|Arizonoje]]
Hohokamo kultūra – indėnų archeologinė kultūra, ją išskyrė H. S. Gladvinas pagal Gilos upės slėnyje 1928 m. kasinėtas gyvenvietes; kultūra pavadinta pagal išnykusios hohokamų genties vardą.
Arealas
Hohokamo kultūra 300 m. pr. m. e. – 1400 m. e. m. buvo paplitusi Šiaurės Amerikos pietvakarinėje dalyje, prie Gilos ir Salto upių (vidurio ir pietų Arizona, Sonora). Manoma, kad Hohokamo kultūra susiklostė susiliejus medžiotojų ir žemdirbių kultūroms.
Kultūra
Hohokamo kultūros žmonės – žemdirbiai, naudojo drėkinimo sistemas, augino pupas, kukurūzus, moliūgus ir vilnamedžius. Hohokamo kultūrai būdingi akmeniniai įrankiai, molinės ir akmeninės figūrėlės, pinti daiktai, spalvota lipdyta keramika, įvairių formų, puošta pirštų įspaudais, išdegta, tamsiai geltonos spalvos, tapyta raudonais, baltais ir juodais ornamentais. Skiriami keturi Hohokamo kultūros laikotarpiai: ankstyvasis (300 m. pr. m. e. – 500 m.), kolonijinis (500 m. – 900 m.), sėslusis (900 m. – 1100 m.) ir klasikinis (1100 m. – 1400 m.)
Ankstyvuoju laikotarpiu žmonės gyveno atvirose gyvenvietėse, apdrėbtose moliu pusiau žeminėse – virš negilios duobės iš medžio statytas vienos patalpos kvadratinis pastatas. Augino kukurūzus, rinko maistą, medžiojo, pradėjo naudoti drėkinimo sistemas – Gilos upės slėnyje aptikta apie 4,8 km ilgio drėkinimo kanalo įrenginių.
Kolonijiniu laikotarpiu žemdirbystė tobulėjo, kanalai tapo siauresni ir gilesni, plito drėkinimo sistemos, pradėta auginti vilnamedžius, padaugėjo gyventojų. Plėtojosi amatai, dirbiniai įvairių formų, įmantrūs; rasta meno dirbinių.
Sėsliuoju laikotarpiu gyvenvietes imta juosti sienomis. Svarbiausias laimėjimas – spalvotųjų metalų liejimas. Rasta varinių dirbinių, išlietų vaško formose.
Klasikiniu laikotarpiu, manoma, dėl iš Salto upės regiono atsikėlusių Salado indėnų, įvyko architektūrinių pakitimų: atsirado bendruomeninės paskirties pastatų, statytų iš nedegtų plytų ant didelių platformų, su kiemu. Imta auginti ir pupas, moliūgus. XIV a. drėkinimo kanalai išplito visame Salto upės slėnyje – buvo daugiau kaip 241 km ilgio kanalų, kai kurie XX a. atnaujinti. 1350 m. – 1450 m. dėl nežinomų priežasčių Hohokamo kultūros gyvenvietės apleistos. Manoma, kad Hohokamo kultūros žmonės buvo pimų ir papagų protėviai.
Ežeras
Klasifikacija pagal duburio kilmę
Pagal dubens kilmę ežerai skirstomi į:
Ledyniniai ežerai
Dauguma Žemės ežerų – jauni ežerai, susidarę po paskutinio apledėjimo. Jie neabejotinai yra ledyninės kilmės. Pagal detalesnę ledyninių ežerų klasifikaciją šie ežerai skirstomi į:
Dažnai neįmanoma atskirti, kokiam potipui priklauso ežeras, nes jo duburys suformuotas kelių procesų.
Tektoniniai ežerai
Tektoniniai ežerai susidarę anksčiau už ledyninius, skirtingai judant žemės plutai. Tai paprastai gilūs, dažnai sūrūs ežerai. Jiems būdinga linijinė orientacija. Tai susiję su linijine tektoninių lūžių prigimtimi. Geras tokio ežero pavyzdys galėtų būti Baikalas. Kai kurių mokslininkų nuomone, ežerai, esantys riftinėje zonoje, laikui bėgant virsta okeanais.
Jūriniai ežerai
Jūriniai ežerai paprastai gana dideli. Jų vanduo sūrus. Susidaro dažniausiai dėl tektoninių žemės judesių, atskiriant dalį jūros sausuma. Didžiausi tokio tipo ežerai – Kaspijos jūra, Aralo jūra – kažkada egzistavusio Tetijos vandenyno liekanos. Palaipsniui, esant sausam klimatui tokie ežerai gali visiškai išnykti. Jų vietoje pasilieka tik dideli akmens druskos klodai.
Karstiniai ežerai
Šio tipo ežerai susidaro aktyvaus karsto rajonuose. Tai paprastai maži ežerai, kuriems būdinga apvali forma.
Vulkaniniai ežerai
Vulkaniniai ežerai susidaro užgesusių ar laikinai neveikiančių vulkanų krateriuose. Tai palyginti nedideli ežerai. Kai kurių tokio tipo ežerų vanduo ypatingai rūgštus, neretai greičiau primena sieros rūgšties tirpalą nei vandenį. Dažnai ežero vandenis šildo geoterminė energija, todėl vandens temperatūra gali būti labai aukšta.
Meteoritinių kraterių ežerai
Labai panašūs į vulkaninius ežerus yra meteoritinių kraterių (astroblemų) ežerai. Jų dubuo susidaro nukritus meteoritui.
Dirbtiniai ežerai
Dirbtiniai ežerai susidaro patvenkus upę ar iškasus dirbtinį duburį. Jie skirti elektros energijos gavybai, vandens tiekimui, taip pat žuvininkystei, įvairioms pramogoms ir kitiems tikslams.
Klasifikacija pagal vandens sudėtį
Pagal mineralinę vandens sudėtį ežerai skirstomi į:
Klasifikacija pagal vandens balansą
Pagal ežerų vandens balansą:
Sepijos
Būryje yra 2 šeimos ir 119 rūšių.
Iš rašalinės liaukos sekreto gaminami tamsiai rudi akvareliniai dažai (sepija, indiškas tušas). thumb|left|210px|Sepija gaudydama grobį įsirausia į smėlį
Tintenfische Sepio
Nornos
thumb|Nornos ant [[Farerų salos|Farerų salų pašto ženklo]] thumb|Nornos Skandinavų mitologijoje nornos – trys žemesnės deivės, lemiančios žmogaus likimą gimstant. Priklauso dysėms kartu su valkirijomis. Savo funkcijomis ir skaičiumi panašios į graikų moiras, romėnų parkas. „Jaunesniojoje Edoje“ minimos trys nornos: Urdė („likimas“), Verdanti („tapsmas“) ir Skulda („pareiga“). (Skulda taip pat buvo valkirijos vardas). Vaizduojamos kaip trys moterys: Urdė – sene, Verdanti – vidutinio amžiaus moterimi, o Skulda – visai jauna mergina.
Pagal kitą versiją minima, kad nornos gyveno po Bifrosto tiltu, kur jos audžia likimą. Kiekvienas žmogus turi gyvenimo siūlą, kurį audžia nornos, siūlo ilgis ir storis atitinka žmogaus gyvenimą. Dievai kaip ir žmonės turi savo gyvenimo siūlą, tačiau nornos neleidžia dievams pažiūrėti, koks jų siūlas. Nornos nėra įtakojamos kitų dievų (analogiškai graikų mitologijai).
Belemnitai
Klasifikacija
Belemnitų klasifikacija labai skiriasi priklausomai nuo konkretaus šaltinio, biologai vis dar nesutaria, kaip juos reikėtų klasifikuoti. Žemiau pateikiamas vienas iš variantų.
Genadijus Linas Vodopjanovas
Genadijus Linas Vodopjanovas OFM (g. 1973 m. birželio 8 d.) – Lietuvos kunigas, Panevėžio vyskupijos vyskupas ordinaras (nuo 2016 m. gegužės 20 d.), anksčiau – Telšių vyskupijos vyskupas augziliaras, Mažesniųjų brolių ordino Lietuvos Šventojo Kazimiero provincijos brolis pranciškonas.
Artūras Baublys
Artūras Baublys (g. 1955 m. lapkričio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas, televizijos žurnalistas, redaktorius.
Genadijus Linas Vodopjanovas
Biografija
Gimė 1973 m. birželio 8 d. Neringoje.
Artūras Baublys
Biografija
Gimė Kauno miesto milicijos valdybos viršininko pavaduotojo, prieš tai LSSR KGB Kauno miesto skyriaus 4-ojo poskyrio operatyvinio įgaliotinio (1956 07 24−1957 09 27), Vytauto Baublio šeimoje. 1979 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė istoriją. 1979–1982 m. Trakų istorijos muziejaus mokslinis bendradarbis. 1982–1986 m. Lietuvos televizijos (LTV) Propagandos redakcijos vyresnysis redaktorius, 1986–1988 m. Informacijos vyriausiosios redakcijos vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1988–1993 m. LTV Vyriausiosios vaikų ir jaunimo laidų redakcijos vyr. redaktorius.
Genadijus Linas Vodopjanovas
Biografija
1991 m. baigęs vidurinę mokyklą Nidoje, įstojo į Mažesniųjų brolių vienuolyną Kretingoje. 1992–1993 m. atliko noviciatą Mažesniųjų brolių ordino Lietuvos Šventojo Kazimiero provincijos Kennebunk Šv. Antano vienuolyne, Maine, JAV. 1993 m. birželio 4 dieną davė pirmuosius pranciškonų įžadus. 1993–1995 m. mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, studijuodamas Vytauto Didžiojo universitete Teologijos fakultete. 1995–2000 m. studijavo Italijoje, Veronos Studio teologico „S. Bernardino“ prie popiežiškojo universiteto „Antonianum“. 2000 m. gegužės 26 d. gavo teologijos bakalauro laipsnį. 1996 m. rugpjūčio 15 d. davė amžinuosius įžadus, pasirinkdamas vienuolišką Lino vardą.
Artūras Baublys
Biografija
1993 m. Eksperimentinio kūrybinio susivienijimo „KS-1“ redaktorius. 1993–1994 m. Lietuvos radijo ir televizijos Užsienio ryšių direkcijos aukščiausios kategorijos žurnalistas, 1994–1996 m. jos direktorius. Nuo 1996 m. balandžio mėn. – LTV Užsienio ryšių skyriaus viršininkas. Nuo 1996 m. rugsėjo mėn. – reklamos agentūros „Lukrecija dizainas“ konsultantas. 2000 m. Ūkio ministerijos atstovas spaudai. VšĮ ART2B vadovas, viešųjų ryšių konsultantas.
Genadijus Linas Vodopjanovas
Biografija
2000 m. liepos 15 d. įšventintas kunigu ir inkardinuotas Mažesniųjų brolių ordino Lietuvos Šventojo Kazimiero provincijoje. 2000 m. paskirtas Kretingos Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai parapijos vikaru. 2001–2004 m. Mažesniųjų brolių ordino Lietuvos Šventojo Kazimiero provincijos Kretingos Viešpaties Apreiškimo vienuolyno Gvardijonas. 2003–2004 m. Kretingos Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai parapijos klebono. 2004–2007 m. – Mažesniųjų brolių ordino Lietuvos Šventojo Kazimiero provincijos Šiaulių Kryžių Kalno vienuolyno gvardijonas.
2007–2010 m. – Lietuvos pasauliečių pranciškonų ordino Nacionalinis dvasinis asistentas. 2007–2010 m. Mažesniųjų brolių ordino Lietuvos Šventojo Kazimiero provincijos Noviciato magistras. 2007 m. išrinktas Mažesniųjų brolių ordino Lietuvos Šventojo Kazimiero provincijos viceministru 2007–2013 m. kadencijai. 2010–2012 m. Kretingos Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai parapijos klebonas. 2012 m. Telšių vyskupui Jonui Borutai prašant, popiežius Benediktas XVI vasario 11 d. brolį Liną paskyrė Telšių vyskupo pagalbininku – vyskupu augziliaru.
Artūras Baublys
Veikla
1982–1984 m. rengė ir vedė laidas „Gintarinis raktas“, „M-12“, „Jaunimo studija“, 1985–1986 m. „Mūsų svečiai“; 1987 m. rugpjūčio 23 d., kaip Lietuvos komunistinio okupacinio režimo propagandistas aktyviai dalyvavo mitinge prie Adomo Mickevičiaus paminklo, kur provokatyviai ir įžūliai kamantinėjo ir filmavo Lietuvos rezistentus, po to sukurpdamas propagandinę televizijos filmą „Akmuo užantyje. Nepavykusi antitarybinė provokacija“ (1987 m.) ; 1988–1993 m. „Labirintas“, 1992–1996 m. „Telelife“. 1993–1994 m. Užsienio ryšių direkcijoje rengė reportažus tarptautiniams teležurnalams „Europos aikštė“, „Alice“, buvo tarptautinių teatrų festivalio „Life“ bei madų festivalio „In Vogue 93“ atstovas spaudai.
Genadijus Linas Vodopjanovas
Biografija
2012 m. balandžio 14 d., Dievo Gailestingumo šventės išvakarėse, Kretingos Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčioje konsekruotas į vyskupus. 2014 m. spalio 27 d. Linas Vodopjanovas pašventino SGD laivą-saugyklą „Independence“ ir jo krantinę Klaipėdoje. 2015 m. Už blaivybės puoselėjimą suteiktas Vyskupo Motiejaus Valančiaus konkurso Laureato vardas ir garbės diplomas. 2016 m. gegužės 20 d. paskirtas Panevėžio vyskupu.
Herbas
Vyskupo Lino vyskupiško herbo skydas padalytas į tris laukus, kuriuose pavaizduoti su jo gyvenimu ir tarnyste susiję simboliai: pusę skydo kairėje pusėje užimančiajame lauke – ikonografiškai pavaizduota Žemaičių Kalvarijos Dievo Motina, tituluojama Marija, Krikščioniškų šeimų Karaliene, abiem rankomis laikanti kūdikėlį Jėzų. Dešinėje pusėje viršutiniame skydo ketvirtyje – vyskupo gimtinės Nidos kampelis, Kuršių marių burlaivis – Kurėnas, apatiniame – Pranciškonų ordino ženklai: dvi sukryžiuotos rankos: viena apnuoginta – simbolizuojanti Kristų, antra su abitu – ženklinanti šv. Pranciškų, virš jų – „T“ formos kryžius, vadinamasis „Tau“.
Už skydo – lotyniškas kryžius. Senojoje bažnyčios heraldikoje popiežių simbolizavo už skydo esantis kryžius su trimis skersiniais, arkivyskupą – dvigubas kryžius su ilgesne apatine kryžma, o vyskupą – paprastas lotyniškas arba vyskupo kryžius.
Herbo autorius br. Carlo Bertagnin OFM.
Taučiai
Taučiai – kaimas šiaurės vakarinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 1 km į rytus nuo Gadūnavo.
Lietuvos didysis kancleris
thumb|100px|Kanclerio herbas Lietuvos didysis kancleris – nuo XV a. vidurio aukščiausia Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės centrinės valdžios pareigybė.
Istoriniuose šaltiniuose kanclerio pareigybė sutinkama jau Kazimiero Jogailaičio valdymo pradžioje (1441 m. Sudivojus Valmantaitis). Pirmaisiais pareigybės gyvavimo dešimtmečiais kanclerių pareigas ribojo raštinės reikalai.
XV a. antroje pusėje Lietuvoje formuojantis pareigybių hierarchijai formaliai svarbesnę maršalkos pareigybę svoriu ir svarba pranoko kanclerio urėdas. Nuo 1459 m. kancleris dažniausiai kartu buvo ir Vilniaus vaivada. Ilgainiui kanclerio pareigybė suteikė ją užimančiam asmeniui galimybę daryti įtaką visiems pagrindiniams valdžios institucijų sprendimams.
1566 m. buvo įvesta pakanclerio pareigybė.
Kalceoliariniai
Kalceoliariniai (Calceolariaceae) – notreliečių (Lamiales) eilės augalų šeima, neseniai atskirta nuo bervidinių (Scrophulariaceae).
Taksonomija
Šeimai priklauso trys, Amerikoje paplitusios gentys:
thumb|left|250px|Jovellana violacea
Fusis
Fusis – pirmapradė dievybė, gamtos personifikacija. Tai buvo tas pats protogoniškas Erotas, Fanas ir Tesidė. Pirminė kūrimo būtis, kurios lytis neaiški.
Minima:
Margarita Mbywangi
Margarita Mbyvangi (Margarita Mbywangi; g. 1962 m.) – indėnų ačių bendruomenės lyderė, buvusi Paragvajaus indėnų reikalų ministrė. Ji yra indėnų ačių kilmės ir yra pirmoji indėnė, užėmusi postą Paragvajaus vyriausybėje.
Ketverių metų Margarita Mbyvangi buvo sučiupta Čupapu ačių bendruomenėje, vergijos sąlygomis dirbo asjendų valdovų namuose. Vėliau ji sugebėjo patekti į mokyklą, o 2008 m. gavo aukštąjį išsilavinimą. Margarita Mbyvangi tapo ačių bendruomenės lydere. 2008 m. Paragvajaus prezidentu tapus kairiųjų pažiūrų prezidentui Fernandui Lugo, Mbyvangi buvo paskirta indėnų reikalų ministre. Ji deklaravo sieksianti grąžinti žemes indėnų bendruomenėms, pagerinti vandens, maisto, sveikatos apsaugos tiekimą indėnams, apsaugoti šalies laukinę gamtą. Tačiau ministrė buvo greitai atleista dėl indėnų gvaranių pareikšto protesto.
Pašiaudinė
Etimologija
Kaimo vardas yra priešdėlinės darybos, kilęs prie bendrinio žodžio šiaudai pridėjus priešdėlį pa-.
Elfen Lied
Elfen Lied  – japono Lynn Okamoto sukurta manga ir pagal ją sukurtas anime serialas. Pavadinimas Elfen Lied – tai vokiečių kalbos žodžių junginys, reiškiantis „Elfų daina“. Iš tiesų vokiškai pavadinimas turėtų būti rašomas vienu žodžiu – „Elfenlied“.
Pirmiausia „Elfen Lied“ pasirodė manga formoje, serializuota žurnale „Weekly Young Jump“, Japonijoje išleista „Shueisha“ leidyklos dvylikoje tomų, kuriuose esti 107 skyriai. Anime adaptacija Japonijoje pradėta transliuoti 2004 m. liepos 25 d., neužbaigus mangos leidybos. Dėl šios priežasties anime siužetas šiek tiek skiriasi nuo manga. Papildomas OVA epizodas, išleistas 2005 m. balandžio 21 d., suteikia daugiau pagrindinės informacijos. Nors oficialioje DVD pakuotėje OVA nurodoma kaip 14-oji serija, jos turinys imponuoja, kad serijos veiksmas vyksta maždaug tarp 10-tos ir 11-tosios serijų. Lietuvoje „Elfen Lied“ nebuvo rodytas ir išleistas nei anime, nei manga formose.
„Elfen Lied“ nagrinėjamos socialinio susvetimėjimo, identiteto, išankstinio nusistatymo, keršto, prievartos, pavydo, gailesčio ir žmonijos vertės temos.
„Elfen Lied“ ir jo veikėja Nana įkvėpė fanų internetinį komiksą „Nana’s Everyday Life“ ('Nanos kasdieninis gyvenimas'). Komiksas daugiausia kurtas anglų kalba, tačiau yra išverstas ir į kitas dešimt kalbų: nepilnai išverstas į graikų, portugalų, olandų, rusų ir švedų kalbas bei pilnai išverstas į vokiečių, prancūzų, italų ir lenkų kalbas.
Siužetas
Mokslininkai sukuria naują mutantų rušį – diklonijus (pavadinimas Diclonius paimtas iš vėlyvojo Kreidos periodo dinozaurų rūšies). Šie išoriškai yra kone identiški žmonėms, bet kaukolės viršuje turi dvi ragines išaugas – smulkius apvalius ragus. Diklonijai turi telekineze valdomas nematomas papildomas rankas, vadinamas vektoriais. Diklonijai laikomi ir tiriami bazėje Kanagavos prefektūroje. Viena diklonių mergina Liusi (ルーシー – Rūshī) žiauriai nužudžiusi galingą apsauginių armiją pabėga, bet pašauta krenta į vandenyną.
Dikloniją nuogą ir kraujuojančią pajūryje aptinka Kota (コウタ – Kōta) ir jo pusseserė Juka (ユカ – Yuka). Dėl patirtos galvos traumos Liusi nebemoka šnekėti, tad sunkiai susigaudo pasaulyje. Ji moka tik vieną žodį – „niu“, todėl pusbroliai ją šitaip pavadina ir leidžia pagyventi kartu su Kota. Paaiškėja, kad Liusei/Niu susidvejinusi asmenybė ir jos keičiasi, kai ji patiria stiprius emocinius išgyvenimus.
Organizacija, bandanti apsaugoti pasaulį nuo diklonijų, ieško Liusi. Jie į pagalbą pasitelkia moderniais ginklais aprūpintą greitojo reagavimo būrį, kuriam vadovauja bebaimis karys Bando (坂東 – Bandō). Supratus, kad žmogus negali įveikti mutantų, Liusei sunaikinti pasitelkiamos ir dikloninės Nana (ナナ) ir Mariko Kurama (蔵間マリコ – Kurama Mariko).
Keliuose anime epizoduose rodomi Liusi vaikystės prisiminimai. Kaip paaiškėja, ji būdama dar maža mergaitė draugavo su Kota ir nužudė jo seserį Kanae (カナエ) bei tėvą.
Mionchas
Pirmą kartą į Monchą įkopta 1857 metais.
Elfen Lied
Kultūrinės užuominos
Kiekvienos serijos pradžioje ir pabaigoje, grojant melodingam sceniniui intarpui, vaizduojami meniški piešiniai su pagrindiniais serijos veikėjais, nupiešti Gustav Klimto paveikslų pagrindu, imituojant pozas, spalvas bei raštinius užpildus.
Kanotai
Kanotai arba   – Mažosios Lietuvos gyvenvietė šiaurės rytų Lenkijoje, (Varmijos Mozūrų vaivadija, Kentšyno apskritis, Bartėnų valsčius), ant Kaliningrado srities sienos.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Girdavos apskrities Kanotų valsčiaus centras, nuo 1932 m. kovo 6 d. Posininkų (Posegnick, nuo 1946 m. ) valsčiaus dvaras. Priklausė Girdavos parapijai. 1910 m. buvo 231 gyventojas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono kaimas, teritoriją perdavus Lenkijai, kaimas tapo pasienio zona ir išnyko.
Kalnų Karabacho Respublika
Arcacho Respublika arba trumpai Arcachas ( = Artsakhi Hanrapetut’yun), nuo 1991 m. iki 2017 m. vadinta Kalnų Karabacho Respublika  – nepripažinta valstybė Užkaukazėje (Kalnų Karabache ir aplinkinėje teritorijoje). Jungtinės Tautos ir visos kitos pasaulio valstybės Arcacho Respublikos teritoriją laiko Azerbaidžano dalimi. Ribojasi su Armėnija vakaruose ir Iranu pietuose. Sostinė - Stepanakertas.
1991 m. gruodžio 10 d. armėnai surengė referendumą dėl nepriklausomybės, po kurio paskelbė nepriklausomybę nuo Azerbaidžano. Nei Azerbaidžanas, nei kuri kita valstybė įskaitant ir kaimyninę Armėniją, taip pat nei viena tarptautinė organizacija oficialiai nepripažino Arcacho nepriklausomybės.
Karinis konfliktas tarp Azerbaidžano ir nepriklausomybę paskelbusių Kalnų Karabacho armėnų 1994 m. baigėsi paliaubomis. Armėnai kontroliavo didžiąją dalį Kalnų Karabacho ir taritorijas tarp Kalnų Karabacho ir Armėnijos, kurias užėmė karo metu. Ilgus metus trukusios derybos, kurioms tarpininkavo Minsko grupė, neturėjo jokio rezultato. Nuo 2020 m. rugsėjo 27 d. karas tarp Azerbaidžano ir Arcacho atsinaujino, kovos tęsėsi iki 2020 m. lapkričio mėn., kai Rusijai tarpininkaujant buvo sudaryta taikos sutartis.
Pavadinimas
Valstybei susikūrus, ji iš pradžių vadinta Kalnų Karabacho Respublika. Pavadinimas Karabachas yra turkų ar persų kalbos kilmės ir reiškia „juodasis sodas“ (kara – „juodas“ turkiškai, bagh – „sodas“ persiškai). Šis pavadinimas pirmą kartą pasirodė XIII–XVI a. persų ir gruzinų šaltiniuose.
Armėnai šį regioną nuo paskutiniųjų amžių pr. m. e. vadina Arcachu, pagal Armėnijos karalystės dešimtąją provinciją Arcachą. Stiprėjant armėnų nacionalizmui 2017 m. valstybė oficialiai pakeitė pavadinimą ir pasivadino Arcacho Respublika.
Istorija
Iki XIX a. regioną valdė urartų, armėnų ir tiurkų kilmės valstybės. Rusijos imperija regioną aneksavo 1805 m. vykstant 1804–1813 m. Rusijos–Persijos karui. Aneksiją patvirtino Giulistano taikos sutartis, sudaryta 1813 m. spalio 24 d. 1868 m. regionas prijungtas prie Jelizavetpolio gubernijos.
Po Rusijos revoliucijos 1917 m. regionas buvo ginčijama teritorija tarp Armėnijos Demokratinės Respublikos ir Azerbaidžano Demokratinės Respublikos. Britai, kurie administravo regioną po Pirmojo pasaulinio karo, regioną priskyrė Azerbaidžanui, nespaisant to, kad didumą gyventojų čia sudarė etniniai armėnai.
Tarybų Sąjungoje visa dabartinės Arcacho Respublikos kontroliuojama teritorija priklausė Azerbaidžano TSR, didelė dalis – autonominei Kalnų Karabacho sričiai. Nuo 1988 m. tarp Kalnų Karabacho armėnų suaktyvėjo judėjimas dėl prisijungimo prie Armėnijos nepriklausomybės. Įtampą dėl regiono statuso padidino 1988 m. vasario mėn. prieš armėnus vykdyti pogromai Sumgaite. 1991 m. Azerbaidžano parlamentas panaikino regiono autonominį statusą. Kaip atsakas į tai Kalnų Karabache buvo surengtas referendumas dėl nepriklausomybės, kuriame 1991 m. gruodžio 10 d. didžioji dalis armėnų gyventojų pasisakė už nepriklausomybę. Azerbaidažaniečiai gyventojai referendumą boikotavo.
Taip susikūrė de facto nepriklausoma armėnų valdoma valstybė, kuri nėra pripažįstama. Ji yra labai priklausoma nuo Armėnijos ir naudoja Armėnijos valiutą dramą. Armėnijos vyriausybė, nors ir palaiko Arcachą, tačiau, nepaisant vidinio spaudimo, atsisakė galimybių suvienyti Arcachą su Armėnija, nes tai grėstų atsaku iš Azerbaidžano ir tarptautinės bendruomenės, kuri teritoriją laiko Azerbaidžano dalimi, pusės. Nepaisant to Armėnijos ir Arcacho politika yra glaudžiai susijusi, pvz., buvęs Arcacho ministras pirmininkas Robertas Kocharianas 1997 m. tapo Armėnijos ministru pirmininku (1997 m.) ir prezidentu (1998-2008 m.).
Politinė sistema
thumb|Prezidentūra Stepanakerte Arcacho Respublika yra prezidentinė demokratija, kur Prezidentas atlieka ir valstybės vadovo, ir vyriausybės vadovo funkcijas. Dabartinis Prezidentas yra Arayik Harutyunyan, postą užimantis nuo 2020 m. kovo mėn.
Tarptautinėje erdvėje valstybė nėra pripažinta ir neturi užmezgusi santykių nė su viena pasaulio valstybe. Tačiau ji priklauso Nepripažintų valstybių bendrijai kartu su Abchazija, Padniestre ir Pietų Osetija. Arcachas yra įsteigęs pastovias diplomatines misijas Armėnijoje, Australijoje, Prancūzijoje, Rusijoje, JAV ir Vokietijoje.
Geografija
thumb|Arcacho Respublikos teritorija (oranžinė spalva) po 2020 m. konflikto su Azerbaidžanu. thumb|left|Kalnuotas peizažas iš Kozlu kaimo Valstybės kontroliuojama teritorija apima 11 500 km², ir ji yra įsispraudusi tarp Armėnijos (vakaruose), Irano (pietuose) ir Azerbaidžano (rytuose). Be šiuo metu kontroliuojamų teritorijų Arcachas taip pat yra pareiškęs teises į nedideles buvusios Kalnų Karabacho srities teritorijas, kurias šiuo metu administruoja Azerbaidžanas.
Hopvelio kultūra
thumb|300px|Hopvelio kultūros ir jos kaimynių arealas thumb|Hopvelio pilkapiai Hopvelio kultūra arba Hopvelio tradicija – indėnų archeologinė kultūra, pavadinta Hopevelio fermos (Roso grafystė, Ohajo valstija), prie kurios 1928 m. V. McKernas tyrinėjo laidojimo paminklus, vardu.
Arealas
Hopvelio kultūra 100 m. pr. m. e. – 400 m. buvo paplitusi Šiaurės Amerikoje, dab. JAV Ohajo, Mičigano, Viskonsino, Indianos, Ilinojaus, Ajovos, Kanzaso, Pensilvanijos ir Niujorko valstijose.
Kultūra
Hopvelio kultūros gyvenvietės kurtos prie upių. Žmonės vertėsi žemdirbyste (augino kukurūzus, saulėgrąžas, pupas ir moliūgus), medžiojo ir žvejojo, rinko maistą. Naudojo metalinius (varinius ir geležinius) įrankius, lygiu paviršiumi keramiką, puoštą įrėžtomis ar įspaustomis linijomis, dažniausiai ties kontūru. Kultūrai būdingi įvairių geometrinių formų žemės pylimai (laidojimo paminklai, gynybiniai pylimai, religinių ar kitų statinių pakylos), ornamentuoti akmeniniai ir metalo dirbiniai, išraižyti ir poliruoti paukščiai, dažniausiai giedantys, žuvys, kt. gyvūnai. Metalo dirbiniai gaminti iš meteoritinės geležies, vario, sidabro ir retkarčiais aukso; auksu dažniausiai puošti ornamentai. Rasta daug iš vario lakštų padarytų žėručių. Mirusieji laidoti pilkapiuose; rasta grupinių kapų. Hopvelio kultūros nacionaliniame istorijos parke yra 24 pilkapiai, išsidėstę palei Scioto upę (Ohajo valstija). Nuo 400 m. Hopvelio kultūra pamažu ėmė nykti.
Kalnų Karabacho Respublika
Geografija
Valstybė yra kalnuotoje Armėnijos kalnyno teritorijoje, kuri apima istorinį Kalnų Karabacho regioną ir dalį Siuniko. Didžiąją jos dalį sudaro Mažasis Kaukazas. Vidutinis aukštingumas virš jūros lygio yra 1100 m. Aukščiausia viršūnė yra Murovdagas (3340 m). Klimatas nuosaikus vidutinis, ir vidutinė metų temperatūra yra 11 °C, svyruojanti nuo 22 °C liepą iki −1 °C sausį. Vidutinis kritulių kiekis gali siekti iki 710 mm.
Per valstybės teritoriją teka kalnų upės, tarp kurių didžiausios yra Akera, Terteras, Chačynčajus, Karkarčajus ir kitos. Didžiausias vandens telkiynys yra Sarsango tvenkinys.
Administracinis suskirstymas
thumb|Arcacho administraciniai vienetai Valstybės teritorija yra dalinama į sostinę Stepanakertą ir 7 administracinius vienetus (rajonus). Dalis jų yra kontroliuojami Azerbaidžano.
Kadangi Azerbaidžanas visą valstybės teritoriją laiko savo dalimi, jis čia yra paskelbęs savo administracinę sistemą. Ji apima buvusią Kalnų Karabacho sritį ir taip vadinamus „Septynis rajonus aplink Kalnų Karabachą“, kurie užima teritorijas į vakarus, pietus ir rytus nuo Kalnų Karabacho srities. Azerbaidžanas oficialiai panaikino šią sritį ir visą Arcacho Respublikos teritoriją dalina teritoriją į 13 rajonų.
Ekonomika ir infrastruktūra
thumb|Neveikiantis Stepanakerto oro uostas Neišspręstas karinis konfliktas stipriai veikia valstybės ekonomiką bei visuomenę ir nesuteikia stabilumo. Nepaisant to, užsienio investuotojai iš Armėnijos, Rusijos, Prancūzijos, Irano ir kitų šalių investuoja į šalies ūkį.
Šalies oficiali valiuta yra Kalnų Karabacho dramas, tačiau joje pilnai kursuoja ir Armėnijos dramas. Abi šios valiutos yra surištos kursu 1:1. Bankinės sistemos administracija priklauso Arcachbankui, kuris įsikūręs Jerevane.
Viena iš prioritetinių ūkio sričių yra vyndarystė, todėl vynuogių auginimui, vyno ir brendžio gamybai skiriamas didelis dėmesys. Turtinga mineralinių išteklių šalis taip pat vysto kalnakasybą. Nuo 2002 m. išgaunama daug vario ir geležies. Azerbaidžanas laiko šią kalnakasybą nelegalia.
Nors daug infrastruktūros buvo sunaikinta per karą, pamažu atstatoma ir gerinama kelių sistema. Šalies pagrindine arterija tapo 169 km. ilgio greitkelis, kertantis šalį išilgai nuo Hadruto ir Martakerto.
Vienintelė šalis, su kuria Arcachas turi susisiekimą, yra Armėnija. Kelionė tarp Jerevano ir Stepanakerto sausumos keliu užtrunka 8-9 val. Nors prie Stepanakerto yra oro uostas, dėl Azerbaidžano grėsmės jis yra neveikiantis, todėl šalis nėra pasiekiama lėktuvais.
Demografija
thumb|Vaizdas į sostinę Stapanakertą thumb|left|Šušos miestelis Pagal oficialų gyventojų surašymą 1989 m. Kalnų Karabacho srityje gyveno 189 tūkst. gyventojų, iš kurių 76.9 proc. sudarė etniniai armėnai, o 21.5 proc. - azeriai. Pagal 2015 m. surašymą oficialūs duomenys rodo, kad šalyje gyvena 99.7 proc. armėnų. Nepriklausomų organizacijų duomenimis 2002 m. buvo skaičiuojama, kad iš 145 tūkst. gyventojų 95% buvo armėnai, o 5% - kitos tautybės.
Pokytis įvyko 1989-1994 m., kuomet 220 tūkst. azerių, 18 tūkst. kurdų ir 3,500 rusų dėl etninio persekiojimo buvo priversti palikti šią teritoriją. Dauguma jų persikėlė į Azerbaidžaną, kur vis dar gyvena kaip pabėgėliai. Arcacho valstybės laikotarpiu karo metu ištuštėjusios teritorijos buvo naujai apgyvendinamos armėnų, kurie čia atvyko bėgdami iš Azerbaidžano, arba persikėlė iš Armėnijos. Po 2015 m. juos papildė armėnų kilmės pabėgėliai iš Sirijos, kurie bėgo nuo ten vykstančio karo.
Šiuo metu didžiausi Arcacho Respublikos miestai yra Stepanakertas (55 tūkst. gyv.), Martunis (5,7 tūkst. gyv.), Martakertas (4,6 tūkst. gyv.), Šuša (4,2 tūkst. gyv.), Hadrutas (4,1 tūkst. gyv.).
Kultūra ir turizmas
thumb|Dadivanko vienuolynas Visoje teritorijoje yra ryškus armėnų kultūros paveldas, tarp gyventojų vyrauja Armėnų apaštalinė bažnyčia. Kraštovaizdyje gausu armėniškos architektūros statinių, kurių kai kurie turi daugiau nei tūkstantmečio istoriją. Tarp jų yra Amaraso, Cicernavanko, Gandzasaro, Dadivanko vienuolynai, Gazančecoco katedra Šušoje, Nersės Didžiojo bažnyčia Martunyje. Yra senovinis miestas Tigranakertas.
Šie svarbūs armėnams architektūros objektai yra turistiniai objektai, pirmiausia pritraukiantys etninius armėnus iš Armėnijos. Pastaroji yra vienintelė valstybė, per kurią įmanoma patekti į Arcachą, nes su kitomis valstybėmis sienos yra uždarytos. Turizmas yra auganti valstybės ekonomikos šaka. Vystant turizmą buvo sukurti pažintiniai takai per kalnus, įdiegtos regioninių švenčių tradicijos, atgaivinama vyndarystė ir kiti amatai.
Šalyje yra apie 250 mokyklų. Stepanakerte įsikūręs Arcacho valstybinis universitetas.
Bertužiai
Istorija
1923 m. spalio 10 d. Bertužiai priskirti Šiaulių Šv. Jurgio bažnyčios parapijai. 1923 m. Bertužiuose buvo 18 ūkių ir 124 gyventojai, kaimas priklausė Šiaulių valsčiui. Pokario metais apylinkėse veikė Prisikėlimo apygardos Vytauto Didžiojo partizanų rinktinės partizanai. 1953–1955 m. didžioji kaimo dalis nugriauta statant Zoknių aerodromą. Atstačius žemės nuosavybę kaimas pradėjo plėstis.
Įstatinis kapitalas
Įstatinis kapitalas – akcinės bendrovės kapitalas, kurio dydį nurodo jos įstatai ir nominalioji akcijų vertė; mažiausio įstatinio kapitalo dydį paprastai nustato valstybė.
Jungtinėje Karalystėje nurodyta, kad įstatinio kapitalo turi būti tiek, kiek reikia ūkinei veiklai vykdyti. Vykdant ūkinę veiklą įstatinis kapitalas gali kisti.
Lietuvoje minimalus įstatinis kapitalas yra apibrėžtas akcinių bendrovių įstatyme:
Akcinės bendrovės įstatinio kapitalo šaltiniai:
Šaltiniai
Stammkapital Nominala kapitalo Osakepääoma Kapitał zakładowy
Kijevo tvenkinys
Kijevo tvenkinys arba Kijevo marios  – Dniepro upės tvenkinys Ukrainoje, nutolęs į šiaurę nuo Kijevo. Plotas – 922 km². Ilgis 110 km, plotis iki 12 km.
Šiaurėje jis beveik ribojasi su Baltarusijos siena. Į tvenkinį suteka Pripetė, Desna, Teterivas, Užas. Vandens telkinys įrengtas XX a. septintajame dešimtmetyje, valdant L. Brežnevui ir buvo paskutinė iš šešių stambių vandens saugyklų ant Dniepro upės. Sudarytas laivybos, energetinėms, vandentiekio, rekreacinėms reikmėms. Didelį vandens aukščių skirtumą išnaudoja Kijevo hidroelektrinė, pagamindama elektros energiją.
Šaltiniai
thumb|left|400px|Reginys į tvenkinį
Vampyriniai kalmarai
Vampyriniai kalmarai (Vampyromorphida) – galvakojų (Cephalopoda) moliuskų būrys, kuriame yra vienintelė rūšis.
Vėžaičių seniūnija
Vėžaičių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Klaipėdos rajono savivaldybės viduryje.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 12 seniūnaitijų:
Palenkės Bialos Palaimintojo Honorato Kožminskio parapija
Palenkės Bialos Palaimintojo Honorato Kožminskio parapija  – parapija, įsikūrusi Palenkės Bialos mieste. Parapija įkurta 1990 metais. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijai, Šiauriniam Palenkės Bialos dekanatui. 1992-1998 m. pastatyta mūrinė Palenkės Bialos Palaimintojo Honorato Kožminskio bažnyčia.
Strugė
Strugė (Brachypodium) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis. Graikiškai brachys – trumpas, podion – koja, kotas; augalo varputės yra su trumpais koteliais. Tai daugiamečiai žoliniai augalai su varpiškos kekės žiedynais. Paplitę Europoje, Azijoje, Afrikoje ir Šiaurės Amerikoje.
Gentyje yra iš viso apie 12 rūšių. Lietuvoje auga dvi rūšys:
Balis
Balis  – Indonezijos sala ir provincija, esanti tarp Javos ir Lomboko salos, priklausanti Mažosioms Sundos saloms. Administracinis centras – pietinėje salos dalyje esantis Denpasaras.
Geografija
thumb|left|Balio paplūdimys Salos ilgis 153 km, plotis 112 km, ji tėra tik 3,2 km nutolusi nuo Javos salos. Aukščiausias taškas – Agungo ugnikalnis (3148 m, aktyvus 1963−64 m., atsinaujino aktyvumas 2017 m.). Prieš 30 000 metų Baturo ugnikalnio išsiveržimas buvo vienas galingiausių žmonijos istorijoje.
Į rytus nuo Balio salos eina Voliso linija.
Salas supa koraliniai rifai.
Klimatas karštas, vasaros lietingos.
Ekonomika
Derlingose, vulkaninėse uolienose, pritaikius dirbtinį drėkinimą gerai auga ryžiai, kava, cukranendrės, tabakas. Svarbus turizmo vaidmuo.
Istorija
Balio sala, nepaisant jos mažumo, Malajų salyno istorijoje visada buvo atskiras kultūrinis ir politinis vienetas, saugojęs savo nepriklausomybę ir savitą identitetą.
Paskutinis hinduizmo avanpostas
Madžapadhito imperija, kilusi iš Javos, suvienijo visą Malajų salyną, ir 1343 m. prijungė Balį. Maždaug apie 1500 m., vis labiau įsigalint islamui, imperija silpo. Visuotinė islamizacija sukėlė hinduizmo kultūros propaguotojų migracijas iš Javos. Dauguma jų kėlėsi į gretimą Balį. Tokiu būdu Balis liko vienintele neislamizuota sala salyne, ir šią kultūrą jis išsaugojo iki šiol.
Kolonizacija
1597 m. saloje netoli Kutos išsilaipino olandas Kornelis de Hutmanas (Cornelis de Houtman), nors 1585 m. salą jau buvo pasiekę portugalai. Saloje esančios karalystės priešinosi olandų kolonizacijai. Olandai pasitelkė sasakus iš gretimos Lomboko salos, nukariavo salos šiaurę bei rytus, po to – Badungą pietuose. Ilgiausiai priešinosi Tabanano, Karangasemo ir Gianjaro (Gianyar) karalystės.
Nepriklausoma Indonezija
1950 m. Balis įėjo į Indonezijos sudėtį.
Demografija
Saloje gyvena maždaug 3,1 mln. gyventojų. Vyraujančios tautos: baliečiai, javiečiai, madūriečiai. Kalbos – baliečių ir indoneziečių.
Pasiskirstymas pagal religijas:
Juodkrantės valsčius
Juodkrantės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje, Kuršių nerijoje. Centras – Juodkrantė.
Istorija
Valsčius įkurtas 1874 m. birželio 4 d. 1886 m. birželio 22 d. nuo jo atskirtas naujas Nidos valsčius, o 1906 m. spalio 5 d. – Kopgalio valsčius. Juodkrantės valsčius panaikintas 1947 m. lapkričio 6 d. Valsčiaus teritorija perduota Juodkrantės vasarvietei.
Nidos apylinkė
Nidos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Kuršių nerijoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1947 m. lapkričio 6 d. apylinkė panaikinta, jos teritorija prijungta prie Nidos vasarvietės.
Magdalena (reikšmės)
Žodis Magdalena reiškia:
Magdalena
Magdalena (kitomis kalbomis Magdalene, Magdalen) – moteriškas vardas, naudojamas Bulgarijoje, Čekijoje, Graikijoje, Ispanijoje, Lenkijoje, Lietuvoje, Rumunijoje, Skandinavijoje, Slovakijoje, Slovėnijoje, Vokietijoje.
Vardas biblinės kilmės, kilęs iš hebrajų kalbos ir reiškia 'iš Magdalos'.
Žinomos moterys vardu Magdalena:
Žinomos moterys vardu Magda ar Magdė:
Beržė (Šilalė)
Beržė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Palentinio, kairiajame Nakačios upelio krante. Seniūnaitijos centras.
Palenkės Bialos Palaimintojo Honorato Kožminskio bažnyčia
Palenkės Bialos Palaimintojo Honorato Kožminskio bažnyčia  – katalikų bažnyčia esanti Palenkės Bialos mieste. Bažnyčioje įsikūrusi Palenkės Bialos Palaimintojo Honorato Kožminskio parapija. Bažnyčia pastatyta 1992-1998 metais, architektai Janusz Jaworski ir Witold Kalinowski.
Vanga (Indija)
Vanga – istorinė valstybė, kurios politinis ir kultūrinis centras buvo Bengalijos regiono pietrytinėje dalyje, dabartiniame pietų Bangladeše. Ši valstybė yra viena svarbiausių Bengalijos istorijoje. Egzistavo iki vieningos Bengalijos sukūrimo VIII a., o vėliau tapo istoriniu regionu.
Istorija
IV a. pr. m. e. Vanga buvo minima kartu su kitomis kaimyninėmis valstybėmis Gauda, Pundra ir Kamarupa. III a. kinų šaltiniuose ji buvo vadinama Panyueh. Spėjama, kad graikų šaltiniuose minima Gangaridai gali būti tapatinama su Vanga. Šios valstybės gyventojai visur aprašomi kaip geri jūrininkai ir prekybininkai.
Nuo pirmųjų mūsų eros amžių Vangos teritorija greičiausiai augo, ir ji tapo viena iš didžiausių valstybių tuometinėje Bengalijoje, konkuravusi su Gauda. Gali būti, kad Šašanko laikais (VII a.) Vanga kontroliavo visą rytų Bengaliją. Maždaug apie tą laiką piečiausia, pajūrinė Vangos teritorija pradėta vadinti Vangala, iš ko, spėjama, kilo visos Bengalijos pavadinimas.
750 m. gretimoje Gaudoje prasidėjus Palų dinastijai, ji prijungė Vangą prie savo imperijos, suvienydama visą Bengaliją. Tai užbaigė Vangos valstybingumą.
José Manuel Reina
Chosė Manuelis Reina Paesas ( (sutr. José Reina); g. 1982 m. rugpjūčio 31 d. Madride) yra ispanų vartininkas, kuris šiuo metu žaidžia italų „AC Milan“ sudėtyje.
Jis yra žymaus Atlético Madrid vartininko Miguel Reina Santos sūnus. 2005–2006, 2006–2007 ir 2007–2008 m. sezone Reina yra laimėjęs FA Premier League tris auksinių pirštinių apdovanojimus. Pradėjo savo karjerą būdamas 18-os FC Barselonoj. 2000–2001 m. žaidė UEFA taurėje, bet pusfinalyje pralaimėjo Liverpuliui. 2002-aisiais buvo paskolintas Villarreal CF komandai, kuriai padėjo pasiekti UEFA Čempionų lygą. 2004–2005 m. sezone išgelbėjęs komandą nuo septynių baudos smūgių.
Liverpool FC
2005-ųjų liepą Reina pasirašė kontraktą su Liverpuliu ir debiutavo naujoj komandoj prieš Total Network Solutions FC 2005–2006 m. sezone Reina pradėjo žaisti pagrindinėje sudėtyje pakeisdamas 2005-ųjų Čempionų lygos herojų Jerzy Dudeką. Tą patį sezoną (2005-ųjų rugpjūčio 17 d.) debiutavo Ispanijos rinktinėje tarptautinėse draugiškose varžybose prieš Urugvajaus rinktinę, kuriose Ispanija laimėjo rezultatu 2-0.
Asmeninis gyvenimas
2006 gegužės 19 d. Kordoboje, Reina vedė ilgametę draugę Yolanda Ruiz. Pora turi dukterį Grecia, gimusią 2007 vasario mėn. Reinos kaimynas yra Liverpulio komandos ir Ispanijos rinktinės puolėjas Fernando Torres.
[[spain|🇪🇸]] Villarreal
Pirma vieta
[[england|🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿]] Liverpool
Pirma vieta
Kundos kultūra
Pavadinta pagal 1933–1937 m. R. Indreko tyrinėtą stovyklą Estijos šiaurėje ties Kunda-Lamasmagi. Manoma, kad Kundos kultūra susiklostė vėlyvosios Svidrų kultūros pagrindu.
Charakteristika
Kundos kultūrai būdingi kauliniai ir raginiai žeberklai, ietigaliai, durklai ir peikenos, kalteliai, kirveliai, strėlių antgaliai.
Kundos kultūros žmonės, medžiotojai, kūrė laikinas gyvenvietes prie upių ir ežerų, gyveno palapinės tipo būstuose ar stulpinės konstrukcijos keturkampiuose arba ovaliuose pastatuose su židiniais. Vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko maistą – agarų sėklas, laukines slyvas. Naudojo titnaginius (daugiausiai rasta Estijoje), gamintus skeltine technika ir kaulinius dirbinius. Skeltės darytos iš vienagalių kūginių skaldytinių. Kundos kultūros gyvenvietėse rasta daug kampinių rėžtukų, galinių gremžtukų, Pulli tipo antgalių su koteliu.
Lietuvoje
Lietuvoje Kundos kultūros paminklų aptinkama šiaurės rytų dalyje ir Žemaitijos aukštumoje. Žinoma apie 20 stovyklų ir apie 40 dirbinių radimviečių. Jose rasta kaulinių žeberklų su užbarzdomis ir įkartomis, apvalių arba šeivos pavidalo, tribriaunių ir su titnago ašmenėliais ietigalių, durklų ir peikenų, kirvelių, dažniausiai su skyle kotui, t. p. gludintų kirvelių, titnaginių gremžtukų, gintarinių sagučių. Kundos kultūra ilgainiui pavirto Narvos kultūra.
Genetika
2017 m. vasarį „Current Biology“ paskelbtame genetiniame tyrime buvo nustatyta, kad Kundos kultūros atstovai ir juos pakeitusi Narvos kultūra turėjo artimesnį genetinį ryšį su Vakarų Europos medžiotojais-rinkėjais negu su Rytų Europos medžiotojais-rinkėjais.
2018 m. sausį „Nature Communications“ publikuotame genetiniame tyrime buvo analizuojami vyro ir moters, priskirtų Kundos kultūrai, palaikai. Buvo nustatyta, kad ištirtas vyras turėjo haplogrupę I ir U5b2c1, o moteris – U4a2. Ištirta, kad jie turi „labai artimą ryšį“ su Vakarų Europos medžiotojais-rinkėjais, nors ir su senovės šiaurės eurazijiečių „reikšmingu indėliu“. Jų genetinė kilmė, perimta iš senovės šiaurės euraziečių, buvo mažesnė negu Skandinavijos medžiotojų-rinkėjų. Taip pat nurodoma, kad minėta genetinė kilmė Skandinaviją pasiekė be kirtimo per Baltijos jūrą.
2018 m. vasarį „Nature“ paskelbtame genetiniame tyrime buvo įtraukta individų, palaidotų Zvejnieki kapavietėse ir kurių dauguma susijusi su Kundos ir ją pakeitusią Narvos kultūromis, analizė. Išgauta mtDNR priklausė išimtinai U5, U4 ir U2 haplotipams. Kalbant apie Y-DNR, didžioji dauguma mėginių priklausė R1b1a1a ir I2a1 haplotipams. Rezultatai patvirtino, kad Kundos ir Narvos kultūros turėjo apie 70 % Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų ir 30 % Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės. Netoliese buvusioje tuometinėje Šukinės duobelinės keramikos kultūroje buvo nustatyta apie 65 % Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės.
Jevgenijus Lebedevas
Jevgenijus Lebedevas (g. 1917 m. sausio 15 d. Balakovas, dab. Saratovo sritis – 1997 m. birželio 9 d. Sankt Peterburgas) – rusų kino ir teatro aktorius.
Zaltriškiai
Zaltriškiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Baltrušaičių, prie kelio. Per kaimą teka Malūngrabio upelis, yra pelkė, vadinama Šioriškiais, nedidelė kalvelė, vadinama Panaskabris, senos kaimo kapinės, vadinamos Kapeliškiais.
Istorija
Iki 1940 m. veikė pradinė mokykla. Spaudos draudimo metais veikė knygnešiai A. Bružas, M. Survila.
Paleozojus
thumb|Flora Devono periode Paleozojus ( 'senoji gyvybė' ) – geologinė era, prasidėjusi prieš 541 mln. metų ir trukusi beveik 300 mln metų (baigėsi prieš 252 mln. metų) (ICS, 2004 ). Paleozojus yra pirma iš trijų erų fanerozojaus eone. Tai ilgiausia fanerozojaus epocha ir suskirstyta į 6 periodus: kambras (seniausias), ordovikas, silūras, devonas, karbonas ir permas (jauniausias). Šie periodai taip pat smulkiau skirstomi į epochas.
Paleozojaus era pasižymi geologiniais, klimato ir evoliucijos pokyčiais. Šioje eroje įvyko sausumos persiskirstymas – Gondvanos suirimas ir Pangėjos žemyno susidarymas, įvairūs vandenyno transgresijos ir regresijos laikotarpiai, daugiausiai nulemti tektoninių judesių, bei keli apledėjimai. Taip pat išryškėja klimato zoniškumas, nors zonų konfigūracija visai kitokia nei šiais laikais dėl kintančios ašigalio vietos. Įvyko ir reikšmingi biologiniai pokyčiai, pradedant pirmųjų skeletinių bestuburių atsiradimu kambre, sausumos augalijos pasirodymu devone ir senųjų paparčių bei kordaitų įsivešėjimu karbone ir baigiant pirmųjų žuvų ordovike ir silūre bei roplių karbone ir perme atsiradimu. Pirmoji gyvybė prasidėjo vandenyno dugne, tačiau vėlyvajame paleozojuje persikėlė į sausumą, kur įsivyravo visokių rūšių organizmai. Žemynus dengė įvairūs primityvūs augalai, o baigiantis erai – ir miškai, iš kurių susidarė didžioji dalis anglies nuogulų Europoje ir rytinėje Šiaurės Amerikoje. Taip pat eros pabaigoje vyravo dideli, sudėtingesnės sandaros ropliai bei atsirado pirmieji modernesni (spygliuočių) augalai. Paleozojaus pabaiga laikomas didžiausias masinis išnykimas Žemės istorijoje – Permo-triaso masinis rūšių išnykimas. Ši katastrofa buvo tokia niekojanti, kad užtruko 30 mln. metų mezozojaus eroje, kol gyvybė žemėje (pirmiausiai vandenyje) atsigavo.