cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vladimiras Sakavičius
Biografija
Nuo 1919 m. dėstė istoriją Vilniaus mokyklose, tarp jų ir Vytauto Didžiojo gimnazijoje. Aktyvus Vilniaus krašto periodinės spaudos bendradarbis – rašė recenzijas į leidinius: „Kūryba ir kritika”, „Przegląd litewski”, „Litwa“ ir „Echo Litwy“. Parašė keletą knygų kultūros tematika.
Maverick Viñales
Maverick Viñales Ruiz (g. 1995 m. sausio 12 d.) – Grand Prix motociklų lenktynininkas iš Ispanijos. 2013 m. jis laimėjo Moto3 pasaulio čempionatą ir 2015 m. buvo išrinktas geriausiu MotoGP naujoku. Viñales pasirašė sutartį su „Yamaha“ komanda ir atstovaus jai 2017–2018 m.
Sezono
* Sezonas vis dar tęsiasi.
Lenktynių
(legenda) (Bold - pole pozicija, italics - greičiausias ratas) * Sezonas vis dar tęsiasi.
Jukla
Jukla  – gyvenvietė pietų Australijoje, Vakarų Australijos valstijoje. Įsikūrusi 1434 km į rytus nuo Perto, Didžiosios Australijos įlankos pakrantėje, 11 km nuo sienos su Pietų Australija. Praeina Australiją juosiančio plento atkarpa Pertas–Adelaidė. Svarbus pakelės sustojimas (viešbutis, restoranas, golfo klubas). Vietos gyventojai verčiasi žvejyba. Yra buvusi telegrafo stotis.
Istorija
Jukla pradėjo kurtis 1873 m. pastačius telegrafo stotį. 1885 m. oficialiai įkurtas Juklos miestelis. XIX a. pab. senasis Juklos miestelis buvo užpustytas smėlio ir perkeltas naujon vieton.
Reichskomisariatas
Reichskomisariatas – civilinis okupacinis administracinis vienetas, sudarytas Trečiojo Reicho teritorijoms, okupuotoms per Antrąjį pasaulinį karą, administruoti. Reichskomisariatų vadovai buvo vyriausybės paskirti pareigūnai, vadinami reichskomisarais. Nors teisine prasme šie subjektai buvo oficialiai už Vokietijos Reicho ribų, juos tiesiogiai kontroliavo aukščiausios civilinės valdžios institucijos (reichskomisarai).
Ramataugis
Ramataugis – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Visalaukės.
Ščiutino rajonas
Ščiutino rajonas  – rajonas Baltarusijoje, Gardino srityje, Lietuvos pasienyje. Centras – Ščiutinas.
Istorija
Rajonas sukurtas 1940 m. Baranovičių srityje. Nuo 1944 m. – Gardino srities dalis.
Gyventojai
1999 m. surašymo duomenimis 41,1 % gyventojų sudarė baltarusiai, 50,5 % – lenkai, 6,5 % – rusai. 2009 m. surašymo duomenimis, 19 300 žmonės gyveno miestuose ir miesteliuose (38,6 %).
Gyvenvietės
Vienintelis miestas – Ščiutinas, miesto tipo gyvenvietės – Žaludkas ir Astryna.
Šašėnai
Šašėnai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Skėmių, prie plento. Šašėnus iš trijų pusių supa Gudžiūnų miškas. Kaime yra tvenkinėlis.
Buildcon FC
Ndolos „Buildcon“ – Zambijos futbolo klubas iš Ndolos. Šis straipsnis apie futbolo ekipą, kuri rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. Angliškuose šaltiniuose žinomas kaip Buildcon Football Club arba Buildcon Ndola.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2012 m. Kitados vadinosi AM Welding Football Club.
2017 m. sausio mėn. perkeltas į Ndolos miestą ir tapo Buildcon Football Club.
Nuo 2017 m. rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. Debiutiniame sezone užėmė devintą vietą ir išsaugojo vietą Superlygoje.
2019 m. sezone Superlyga padalinta į dvi grupes. „B“ grupėje Buildcon užėmė antrą vietą iš dešimties dalyvių. Kovoje dėl bronzos medalių susitiko su Zanaco FC ir nugalėjo varžovus rezultatu 3:1.
2022–2023 m. sezone tapo 18 Superlygos dalyvių liko paskutiniai ir po sezono buvo perkelti į žemesnį divzioną.
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia Levy Mwanawasa vardo stadione, talpinančiame 44 000 tūkst. žiūrovų.
Šašiai (reikšmės)
Šašiais vadinami kaimai:
Grateful
Grateful – dešimtasis studijinis amerikiečių įrašų prodiuserio DJ Khaled albumas, išleistas 2017 m. birželio 23 d. Albumo singlas „I'm the One“, įrašytas kartu su Justin Bieber, Quavo, Chance the Rapper ir Lil Wayne, susilaukė didelio pasisekimo visame pasaulyje ir pateko į daugelio šalių dešimtukus, tarp jų – ir pirmosios vietos JAV bei Jungtinėje Karalystėje. Singlas „Wild Thoughts“, įrašytas kartu su Rihanna ir Bryson Tiller, taip pat susilaukė populiarumo ir pasiekė pirmąją vietą Jungtinėje Karalystėje ir antrąją JAV.
Albumas sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir, per pirmąją savaitę JAV pardavus 149 tūkstančius kopijų, debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas antruoju DJ Khaled įrašu, pasiekusiu šią viršūnę. 2022 m. sausio mėnesio duomenimis, JAV parduota per du milijonus albumo kopijų ir jis tapęs dukart platininiu.
Vladimiras Lenskis
thumb|right|200px|Lenskių harbas Ostoja Vladimiras Marija Marijonas Lenskis, (1879 m. birželio 22 d. – 1941 m. rugsėjo  1 d. Sibire) – Ostojos herbo Lietuvos bajoras, mecenatas.
Biografija
Gimė Lietuvos Didžiosiojoje Kunigaikštystėje žinomoje šeimoje – senelis Aleksandras Lenskis buvo Minsko ir Vilniaus gubernijų maršalka. Vladimiro motina Marija buvo kilusi iš kunigaikščių Druckių–Liubeckių šeimos. Lenskiai valdė nemažus turtus – dvarą Baltojoje Vokėje ir keletą namų Vilniuje, prie Žaliojo tilto. Vl. Lenskis 1914 m. Vilniuje vedė Mariją Olgą Briol–Pliateraitę, su kuria susilaukė dviejų dukterų: Kristinos (1914–2010) ir Marijos Teresės (1825 m. – ?).
Hilaris Lenskis (1834–1920) kartu su sūnumi Vladimiru fundavo naujos Baltosios Vokės Šv. apaštalo Pauliaus Atsivertimo bažnyčios statybą. 1910 m. ji buvo pašventinta, o 1921 m. tapo parapijine. Tėvas ir sūnus ne tik finansiškai parėmė šventovės statybą, bet ir skyrė sklypą parapijos kapinėms. Vl.Lenskio valdomas dvaras XX a. ketvirtame dešimtmetyje buvo išparceliotas – į pietus nuo Panerių geležinkelio stoties išdalintas naujiems savininkams. Ten turėjo atsirasti nauja gyvenvietė Jagielonuvas, suplanuota pagal tuo metu tarp architektų madingą miesto–sodo koncepciją. Kai prieš Antrąjį pasaulinį karą Vilniaus kraštą užėmė Raudonoji armija, Vl. Lenskis buvo suimtas ir kaip priešiškas sovietinei santvarkai elementas ištremtas į Sibirą. Po kelių mėnesių jis mirė.
Atminimo įamžinimas
Prie įėjimo į Vaidotų Šv. apaštalo Pauliaus Atsivertimo bažnyčią atidengta memorialinė lenta, skirta mecenatų Lenskių ir Lasockių šeimoms atminti.
Krymo operacija
Krymo operacija – karinė operacija įvykusi 1918 m. balandį, kai Ukrainos kariuomenė ir Vokietijos imperijos kariuomenė išvalė Krymą nuo bolševikų.
Operacija
Padedant Vokietijos imperijai, per Krymo puolimą, Tauridės Tarybų Socialistinę Respubliką greitai užėmė Ukrainos Liaudies Respublikos pajėgos, kurioms vadovavo Petro Bolbochanas. Iki 1918 m. balandžio pabaigos dauguma Centrinio vykdomojo komiteto ir Liaudies komisarų tarybos narių, įskaitant tarybos vadovą Antoną Sluckį ir vietos bolševikų vadą Janą Tarvackį, buvo areštuoti ir sušaudyti Aluštoje sukilusių Krymo totorių, kaip atsaku į tai, kad anksčiau, vasario mėn., bolševikai nužudė totorių nepriklausomybės lyderį Nomaną Čelebicihaną. Balandžio 30 d. buvo panaikinta Tauridės SSR. kairėje|miniatiūra|250x250px|Ukrainos karo laivai [[Sevastopolis|Sevastopolio uoste, 1918 m.]] Ir ukrainiečių, ir vokiečių tikslas buvo kontroliuoti Juodosios jūros laivyną, įtvirtintą Sevastopolyje. 1918 m. balandžio 29 d. buvęs štabo viršininkas Michailas Sablinas iškėlė Ukrainos Liaudies Respublikos spalvas ir perkėlė dalį savo laivyno į Novorosijską, kad išgelbėtų jį nuo vokiečių užgrobimo. Leninas jam įsakė nuplukdyti savo laivus, bet jis atsisakė tai padaryti.
Dauguma laivų grįžo į Sevastopolį, kur juos iš pradžių kontroliavo vokiečiai, kol 1918 m. lapkričio mėn. juos ėmė kontroliuoti sąjungininkai, kurie vėliau laivus atidavė baltagvardiečiams.
FK VPK-Agro
Ševčenkivkos futbolo klubas „VPK-Agro“, trumpiau Ševčenkivkos „VPK-Agro“ bei FK „VPK-Agro“ – Ukrainos futbolo klubas iš Ševčenkivkos.
Istorija
Klubas įkurtas 2011 metais. Nuo 2020/21 m. žaidžia Pirmoje lygoje.
Spalvinė gama
Juoda, Žalia ir balta - klubo spalvos.
Sudėtis
Atnaujinta: 2020 m. rugpjūčio 30 d.
Galilaukė (Zarasai)
Galilaukė – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Gaspariškių.
Šašiai (Joniškis)
Šašiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Bučiūnų.
Cindy & Bert
200px|miniatiūra|Cindy & Bert Cindy & Bert – vokiečių šlagerio vokalinis duetas, kurį sudarė Jutta Gusenberger (g. 1948 m. sausio 26 d.) ir Norbert Berger (1945 m. rugsėjo 12 d. – 2012 m. liepos 14 d.). Duetas populiarus buvo XX a. 8-ajį dešimtmetį, kai dalyvavo 1974 m. Eurovizijoje.
Konstitucijos apsaugos biuras
(latv. Satversmes aizsardzības birojs) – viena iš trijų Latvijos saugumo tarnybų, šalia Valstybės saugumo tarnybos (kontržvalgyba) ir Karinės žvalgybos ir saugumo tarnybos (karinė žvalgyba). Lietuviško VSD atitikmuo Latvijoje.
Vadovai
SAB vadovus Latvijos nacionalinio saugumo tarybos (latv. Nacionālās drošības padome, lietuviškos Valstybės gynimo tarybos atitikmuo) teikimu tvirtina Saeima.
Ožiškės (Zarasai)
Ožiškės (Aziškė) – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Antazavės.
Sanikovo žemė
Sanikovo žemė – mitinė sala Arkties vandenyne. Mitas apie Sanikovo žemę paplito XIX a. Rusijoje. Jo pagrindu tapo rusų keliautojo Jakovo Sanikovo, 1809–1810 m. kartografavusio Naujojo Sibiro salas, pasakojimas apie regėtą salą šiauriau Kotelno salos. Jo teigimu, tai buvusi plati žemė su aukštais kalnais. 1886 m. regioną tyrinėjęs Eduardas Tolas taip pat minėjo regėjęs salą į šiaurę nuo Kotelno. Tačiau tais pačiais metais ten plaukęs Fritjofas Nansenas jokių arktinio žemyno kontūrų nepastebėjo. 1901 m. Tolis su laivu „Zaria“ surengė ekspediciją su tikslu atrasti Sanikovo žemę, tačiau toliau į šiaurę praplaukti negalėjo dėl pako sangrūdų, pats keliautojas mirė.
1937 m. tarybinis ledlaužis „Sadko“ savo dreifo metu praplaukė pro teritorijas, kuriose, kaip manyta turėjusi būti Sanikovo žemė, bet nieko ten nerado. Akademiko Vladimiro Obručevo prašymu į tą patį regioną pasiųsta arktinė aviacija. Buvo patvirtinta, kad Sanikovo žemė tėra mitas.
Tikėtina, kad tai, ką Sanikovas ir Tolas palaikė žeme, buvo nykstanti sala: bent keletas Arkties salų netolimos istorijos bėgyje išnyko ištirpus įšalui.
1926 m. Vladimiras Obručevas parašė fantastinį romaną „Sanikovo žemė“. Vaizduojama, kad ten įsikūrę Arkties gyventojai onkilonai, išstumti kitų Sibiro tautų. Ten taip pat gyveną mamutai ir neandertaliečiai. Šilumą salai teikia veikiantis ugnikalnis. 1973 m. pagal knygą pastatytas filmas.
Vladas Skardinskas
Vladas Skardinskas (1882 m. spalio 26 d. Šlapiškių vns., Antalieptės valsčiuje – 1954 m. lapkričio 14 d. Marijampolėje) – Lietuvos inžinierius, politinis ir valstybės veikėjas.
Biografija
Augo gausioje valstiečių šeimoje. Brolis Jonas–Mykolas tapo katalikų kunigu, Antanas – agronomu, Jonas – Rusijos caro kariuomenės karininku, Leonas – Centralinio valstybės archyvo archyvaru, Juozas – Jurbarko ligoninės buhalteriu. Sesuo Pranciška – medikė, Antanina – mokytoja.
Vladas Skardinskas studijavo Rygos politechnikos institute, aktyviai dalyvavo studentiškoje veikloje – buvo Lietuvių studentų draugijos „Viltis“ valdybos nariu. Institutą baigė 1916 m. Po Pirmojo pasaulinio karo pradėjo tarnauti Kaune naujai įsteigtoje Susisiekimo ministerijoje. 1920 m. paskirtas Kauno regiono Vandens kelių viršininku. Po to dirbo Plentų ir vandens kelių valdyboje, 1924–1925 m. buvo jos viršininku. Kartu su J.Linartu organizavo Kauno miesto autobusų susisiekimą. 1925 m. atstovavo Lietuvos Respubliką tarptautinėse konferencijos miško plukdymo Nemunu klausimais Kopenhagoje ir Lugane. Kaip Ūkininkų sąjungos atstovas buvo išrinktas į Pirmąjį seimą.
Vienas iš AB Mechanikas ir Lietuvos rajoninių elektros stočių AB steigėjų, 1922 m. buvo išrinktas Lietuvos pramonininkų sąjungos pirmininku. Vėliau dalyvavo Ugniagesių sąjungos veikloje, 1925–1927 m. buvo šios organizacijos valdybos pirmininku. Redagavo kai kuriuos žurnalo Ugniagesis numerius, pelnė gaisrininkų apdovanojimus. Priklausė Ateitininkų sąjungai.
Laisvalaikiu buriavo, 1922 m. buvo išrinktas Lietuvos jachtklubo valdybos pirmininku.
Pjaustymo lentelė
thumb|240px|Medinė pjaustymo lentelė thumb|240px|Ant plastikinės lentelės supjaustytas maistas
Pjaustymo lentelė – virtuvinis reikmuo, naudojamas kaip pagrindas pjaustant. Pjaustymo lentelė apsaugo stalviršius nuo peilio įrėžių bei pjaustomo maisto išskyrų, maistą – nuo paviršių nešvaros, peilius – nuo šipinančio paviršių poveikio. Paprastai lentelės būna stačiakampio pavidalo su anga pakabinimui ir/arba suėmimui, arba mentelės pavidalo. Tradiciškai pjaustymo lentelės gaminamos iš medienos, dabar būna ir plastmasinių, bambukinių, stiklinių, plieninių.
Kuzmiškis (Zarasai)
Kuzmiškis – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Avilių.
Karinės žvalgybos ir saugumo tarnyba
(latv. Militārās izlūkošanas un drošības dienests, sutr. MIDD) – viena iš trijų Latvijos saugumo tarnybų, šalia Valstybės saugumo tarnybos (kontržvalgyba) ir Konstitucijos apsaugos biuro (žvalgyba). Lietuviško AOTD atitikmuo Latvijoje.
Stainiškės II
Stainiškės II – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Avilių II.
4:44
4:44 – keturioliktasis amerikiečių reperio Jay-Z albumas, išleistas 2017 m. birželio 30 d. Albumas buvo išleistas specialiai tik „Tidal“ muzikos klausymosi internetu platformoje. Po savaitės, liepos 7 d., albumas buvo perleistas fiziniu pavidalu su trimis papildomomis dainomis. Taip pat tą pačią dieną albumas tapo prieinamas ir kitose muzikos platformose.
Albumas susilaukė labai gerų kritikų įvertinimų ir, per pirmąją savaitę JAV pardavus 262 tūkstančius kopijų, debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas keturioliktuoju Jay-Z įrašu, pasiekusiu šią viršūnę. 2017 m. duomenimis, JAV parduota virš milijono albumo kopijų ir jis tapęs platininiu.
2018 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose albumas nominuotas metų albumo ir geriausio repo albumo kategorijose. Daina „The Story of O.J.“ taip pat nominuota metų įrašo, geriausios repo dainos ir geriausio vaizdo klipo kategorijose, „4:44“ – metų dainos ir geriausio repo atlikimo, o „Family Feud“ – geriausio dainuojamojo repo atlikimo.
Leonora
Leonora gali reikšti:
Cassiel Rousseau
Kasielis Ruso (Cassiel Rousseau, g. 2001 m. vasario 4 d.) – Australijos šuolininkas į vandenį, olimpietis, pasaulio čempionas šuoliuose iš 10 m platformos.
Senelis – Michel Rousseau, prancūzų dviratininkas, olimpinis sprinto čempionas.
Biografija
2022 m. Sandraugos žaidynėse iškovojo vieną aukso ir du bronzos medalius.
2023 m. pasaulio vandens sporto čempionate kartu su Domonic Bedggood užėmė 5-ą vietą sinchroninių šuolių rungtyje. Individualiuose šuoliuose nuo tramplino Rousseau pelnė pirmąjį istorijoje Australijos aukso medalį pasaulio čempionate, bei pelnė pakvietimą į 2024 m. vasaros olimpines žaidynes.
MFK Kristal Cherson
Chersono savivaldybės futbolo klubas „Kristalas“ arba trumpiau Chersono „Kristalas“, bei MFK „Kristalas“ – Ukrainos futbolo klubas iš Chersono. Namų rungtynes žaidžia „Kristalo“ arenoje, kuri talpina tris tūkst. žiūrovų. Dalyvauja Pirmos lygos pirmenybėse (nuo 2020 m.).
Istorija
Klubas įkurtas 1961 metais. Nuo 2020/21 m. žaidžia Pirmoje lygoje.
Spalvinė gama
Mėlyna, žalia ir balta - klubo spalvos.
Paliesis (Zarasai)
Paliesis – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Mukulių.
Michel Rousseau
Mišelis Ruso (Michel Rousseau, 1936 m. vasario 5 d. Paryžiuje – 2016 m. rugsėjo 23 d. Sent Irje la Perše) – Prancūzijos treko dviratininkas, olimpinis ir daugkartinis pasaulio čempionas.
Sprotininko anūkas Cassiel Rousseau yra pasaulio šuolių į vandenį čempionas.
Biografija
Melburne vykusiose dešimtosiose moderniose 1956 m. vasaros olimpinėse žaidynėse prancūzas dalyvavo dviračių treko varžybose. Rousseau finale įveikė italą Guglielmo Pesenti ir iškovojo aukso medalį individualaus sprinto varžybose. Jis tapo pirmuoju prancūzų po antrojo pasaulinio karo laimėjusiu treko sprinto olimpinio čempiono titulą. Tais pačiais metais sportininkas pirmą kartą tapo ir pasaulio čempionu.
1957 m. ir 1958 m. pasaulio sprinto čempionas.
1961 m. Rousseau iškovojo savo paskutinį pasaulio čempionatų medalį. Sprinto rungties finale prancūzas nusileido Italijos atstovui Antonio Maspes ir iškovojo sidabro medalį.
Šaškai
Šaškai – kaimas Visagino savivaldybėje, 6 km nuo Gaidės, Vilkaragio pusiasalyje. Netoli jo pastatyta Ignalinos atominė elektrinė.
Istorija
Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai, Naugarduko vaivadijai, nuo 1926 m. – Vilniaus vaivadijai.
1921 m. Lenkijos gyventojų surašymo duomenimis, kaime gyveno 55 žmonės, visi – lenkai katalikai. Tuo metu kaime buvo 6 namai. 1938 m. namų skaičius išaugo iki 8, o kaime gyveno jau 54 žmonės.
Nuo 1940 iki 1990 m. priklausė Lietuvos TSR. 1983 m., pastačius Ignalinos AE, kaimas nunyko, išliko tik keli namai ir poilsio aikštelė. Nuo 2003 m. priklauso Visagino savivaldybei.
Povilas Butkevičius (1923)
miniatiūra|Povilas Butkevičius Povilas Butkevičius (1923 m. gegužės 26 d. Kaune – 1985 m. balandžio 4 d. Kaune) – Lietuvos gydytojas, visuomenės veikėjas, politinis kalinys, humanistas.
Biografija
Gimė inteligentų šeimoje. Tėvas Pranas Butkevičius – Lietuvos kariuomenės karininkas, motina Marija Grineveckaitė-Butkevičienė  – moterų ir vaikų ligų gydytoja. Tėvai rūpinosi sūnaus mokymu: jis buvo leidžiamas į karininkų vaikams įsteigtą darželį, vėliau privačiai mokomas muzikos ir užsienio kalbų.
1932 m. įstojo į Jėzuitų gimnaziją Kaune, kurią baigė 1940 metais. Mokydamasis gimnazijoje daug bendravo su mokytojais B. Juška ir K. Bauba, kurie darė įtaką P. Butkevičiaus pasaulėžiūrai.
1940 m. įstojo į Vytauto Didžiojo universiteto Medicinos fakultetą. Studijuodamas įsitraukė į antisovietinio pasipriešinimo organizavimą. 1941 m. birželio 22 d. vakare įsijungė į Zanavykų g. mokykloje organizuoto sukilimo štabo veiklą, gavo ginklą ir saugojo štabą, o sekančią dieną patruliavo štabo nurodytuose miesto rajonuose. Vėliau, vokiečiams nušalinus Laikinąją Vyriausybę, kun. R. Liutkio vadovaujamame būryje vykdė antinacinio pasipriešinimo veiklą, studijavo Medicinos fakultete.
1943 m. kovo mėnesį uždarius Vytauto Didžiojo universitetą, išvyko į Šiaulius, kur mokėsi Prekybos institute. Tais pačiais metais nutraukęs studijas, įstojo į Jėzuitų vienuolyną. Vis dėlto, susirgęs plaučių tuberkulioze, buvo priverstas iš vienuolyno išeiti ir gydytis Raudono kryžiaus sanatorijoje Panemunėje. Nuo 1944 m. gyveno kartu su tėvais Kaune. Iki nacių okupacijos pabaigos kartu su tėvais savo namuose slėpė 1944 m. kovo 27-28 d. „vaikų akciją“ išgyvenusią ir iš Kauno geto slapčia atgabentą ketverių metų gydytojos F. Gurvičienės dukterėčią Noemi.
Prasidėjus antrajai sovietinei okupacijai, 1945 m. pradžioje grįžo į Medicinos fakultetą tęsti studijų. Tuo pat metu, ypač paveiktas Klepočių įvykių, įsijungė į antisovietinio pasipriešinimo pogrindinės organizacijos Lietuvos išlaisvinimo taryba (LIT) veiklą, palaikė glaudžius ryšius su Jėzuitų gimnazijos absolventu S. Šinkūnu. Kai S. Šinkūnas 1945 m. balandžio mėnesį tapo LIT vadovu, Povilas Butkevičius, kaip vienas artimiausių jo bendražygių, vadovavo LIT organizacinei veiklai, o S. Šinkūną suėmus – ėmėsi vadovauti LIT. Būdamas medicinos studentu, šioje organizacijoje P. Butkevičius taip pat gamino padirbtus dokumentus, kurie atleido lietuvius vyrus nuo patekimo į Raudonąją armiją, bei perduodavo medikamentus Lietuvos partizanams gydyti.
1945 m. liepos mėnesį buvo suimtas ir nuteistas 10 metų kalėjimo lageryje bei 5 metams tremties. Kalintas Intos, Syktyvkaro ir Abezės lageriuose. Sunkios lagerio sąlygos lėmė tai, kad stipriai suintensyvėjo sergama plaučių tuberkuliozė. Išsekintas neužsiveriančių kavernų plaučiuose, 1950 metais, buvo perkeltas į Abezės lageryje esančią ligoninę. Tuo metu Abezės lagerio ligoninėje jau dirbo gydytojas V. Šimkūnas, felčeris Alfonsas Svarinskas, o ligoninės ūkvedys buvo V. Nasevičius. Ligoninėje dirbusių lietuvių ir iš Lietuvos motinos siųstų vaistų dėka P. Butkevičius sustiprino sveikatą. Kadangi P. Butkevičius buvo medicinos studentas, sustiprėjęs jis ir pats pradėjo dirbti Abezės lagerio ligoninės felčeriu. Gilinti medicinines žinias padėjo iš motinos Lietuvoje siunčiamos medicininės knygos ir kartu dirbantys kalintieji medikai profesionalai.
Dirbdamas ligoninėje daug bendravo su kalinčiais įvairių tautų intelektualais, gilinosi į jų pasaulėžiūras. Vakarais visa tai aptardavo su kitais politiniais kaliniais, iš kurių išsiskyrė fizikos mokslų profesorius Antanas Žvironas ir filosofas, istorikas Levas Karsavinas. Kartu Abezės lageryje kalėjusio A. Svarinsko teigimu, mėgstantis diskutuoti ir mąstyti P. Butkevičius dažnai būdavo vienintelis pof. L. Karsavino klausytojas.
Atlikusiam dešimties metų kalėjimo lageryje bausmę, buvo likusi 5 metų tremtis. Tačiau lagerio ligininėje dirbusio Vlado Šimkūno aprašyta P. Butkevičiaus sveikatos būklės ataskaita lėmė tai, kad ir jis, kaip itin prastos sveikatos kalinys, jau 1955 m. grįžo į Lietuvą giminių globai.
Sugrįžęs į Medicinos fakultetą nebuvo priimtas. Draugų padedamas įsidarbino Pakuonio medicinos punkte. Pakuonyje susituokė su ten dirbusia mokytoja Ona Agota Ginkute. Įvertinę jo darbą Medicinos instituto vizituotojai rekomendavo P. Butkevičiui tęsti studijas Medicinos institute Kaune. Tačiau KGB norėjo jį matyti talkininku. Atsisakius, prasidėjo represijos. Pirmiausia, neleido gyventi Kaune. Povilui teko į paskaitas važinėti iš Mauručių, tačiau jis savo nuostatų neatsisakė. Miesto ir respublikinėje spaudoje pasirodė jį juodinantys straipsniai. Nežiūrint atkaklių P. Butkevičiaus pastangų, baigti Medicinos instituto jam nebuvo leista. Teko išvažiuoti dirbti į provinciją. Ilgesniam laikui apsistojo Kartenoje, kur sutvarkė medicinos darbą, o su rajono sekretorės gera charakteristika gavo leidimą išlaikyti valstybinius egzaminus ir po daugelio metų atkaklių pastangų įgijo gydytojo diplomą.
1964 m. P. Butkevičių paskyrė gydytoju į Kazlų Rūdą. Įsitraukęs į profesinę veiklą, pasižymėjo nuoširdumu ligoniams ir reiklumu kolegoms bei administracijai. Su žmona susilaukė trijų vaikų. Mokykloje juos ėmė raginti stoti į komjaunimą, ypač kad ir jo žmona – mokytoja. P. Butkevičius perkėlė vaikus į Kauną, kur tas spaudimas ne toks ryškus, o pats prof. Stalioraitytei padedant, 1974 m. įsidarbino Kauno 3-ojoje ligoninėje.
Gyvendamas Kaune, kartu su visa šeima dalyvavo kraštotyrininkų judėjime. Palaipsniui Butkevičių namai tapo patriotinio ir aktyvaus katalikiško jaunimo būrimosi vieta. Pradėjus eiti LKB Kronikai, ji čia būdavo aptariama, ir jai, taip pat „Aušrai“, teikė kronikinę medžiagą, straipsnius. Vis labiau įsitraukė į disidentinę veiklą. Drauge Butkevičių namai tapo įvairios medicininės ir psichologinės paramos židiniu – čia kreipdavosi pagalbos kitur jos nesulaukę įvairūs žmonės. Ši veikla vis labiau erzino sovietinės valdžios saugotojus. Buvo siunčiami šnipai ir provokatoriai. 1977 m. vėl krata namuose, vėl pasirodė pikti straipsniai apie „moraliai luošinamą“ jaunimą, ypač, kai kratos metu rado „Aušrą“, straipsnių pogrindžio leidiniams, Maskvoje leidžiamos disidentų spaudos. Nežiūrint viso to, P. Butkevičius, šeimai palaikant, ne tik nemetė, bet dar labiau išplėtė veiklą, drauge su jaunaisiais talkininkais leido „Pastogę“, „Lietuvos ateitį“ ir kitus leidinius.
Varnakiai
Varnakiai – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Šunelės.
Jaras
Jaras − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Jarienė (ištekėjusi moteris) ir Jaraitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Šatiliškis
Šatiliškis – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Noriūnų.
Kalgurlis
Kalgurlis-Boulderis, Kalgurlis – miestas Australijoje, Vakarų Australijos valstijos pietuose, Goldfildso-Esperanso regione, 595 km į rytus-šiaurės rytus nuo Perto, Didžiosios Viktorijos dykumos pietvakariniame pakraštyje. Dabartinis Kalgurlio-Boulderio miestas įkurtas 1989 m., sujungus gretimus Kalgurlio ir Boulderio miestus. Svarbus kasybos centras, išsidėstęs šalia taip vadinamos „Auksinės mylios“  – vienos didžiausių aukso gyslų pasaulyje.
Istorija
1893 m. būsimo miesto apylinkėse radus aukso, netrukus įkurtos aukso ieškotojų gyvenvietės Kalgurlis ir Boulderis. 1896 m. iki Kalgurlio nutiestas siaurasis geležinkelis iš Perto, 1903 m. – 560 km ilgio vandentiekis iš Manderingo užtvankos netoli Perto. 1901 m. Kalgurlyje gyveno 6652, Boulderyje – 4601 gyventojas. Kartu sudėjus tai buvo trečias pagal dydį Vakarų Australijos miestas po Perto ir Frimantlo. 1917 m. baigtas tiesti Transaustralijos geležinkelis iš Kalgurlio į Port Ogastą Pietų Australijoje, sujungęs Kalgurlį ir Pertą su rytinėmis Australijos valstijomis.
Klimatas
Kalgurliui būdingas pusdykumių klimatas su karštomis vasaromis ir švelniomis žiemomis. Vidutinis kritulių kiekis per metus siekia 260 mm. Vidutinė aukščiausia temperatūra sausio mėnesį – +33,6 °C, dažnos temperatūros virš +40 °C, kai pučia karšti, sausi šiaurės-šiaurės rytų vėjai. Karščiausia oro temperatūra – +46,5 °C, registruota 1990 m. sausio 22 d. Liepos vidutinė aukščiausia temperatūra siekia +16,5 °C, vidutinė žemiausia – +4,8 °C. Bent kartą per žiemą pasitaiko šaltos, drėgnos dienos, kai oras išyla mažiau nei iki +12 °C. Keletą kartų per žiemą temperatūra naktimis nukrenta žemiau nulio. Rekordinė neigiama temperatūra registruota 1969 m. liepos 12 d., kai oras atvėso iki -3,4 °C.
Ekonomika ir transportas
Miesto ekonomikos pagrindą sudaro kasybos pramonė. Kasamas auksas, nikelio rūda. Didžiausias miesto darbdavys – Kalgoorlie Consolidated Gold Mines bendrovės eksploatuojama Super Pit aukso kasykla. Mieste yra metalo apdirbimo, mašinų gamybos įmonės, alaus darykla. Išvystytas turizmas. Turistų lankoma Super Pit kasykla, kasyklų muziejai, aukso karštligės laikus menantys istoriniai pastatai.
Per miestą eina Perto – Sidnėjaus geležinkelis, Kalgurlio stotyje stoja transkontinentinis Indian Pacific (Sidnėjaus – Adelaidės – Perto) traukinys. Kartą per dieną (savaitgaliais – dukart) kursuoja Prospector traukiniai į Pertą. Mieste baigiasi Didysis Rytų plentas, jungiantis Kalgurlį su Pertu. Miesto pietinėje dalyje yra Kalgurlio–Boulderio oro uostas, iš kurio vykdomi skrydžiai į Pertą ir Melburną. Už miesto viešąjį transportą atsakinga TransGoldfields bendrovė, mieste veikia trys autobusų maršrutai.
Malta (upė)
Prasideda Latgalos auštumoje, išteka iš Salajo ežero, nors neretai ištakomis laikomi ir aukščiau ežero tekantys Mostoukos, Klismetkos bei Taco upeliai. Ilgis 105 km, baseino plotas 730 km²; metinis nuotėkis 0,25 km³. Teka į šiaurės vakarus. Esant aukštam vandens lygiui per Kozupę į Maltą nuteka Raznos ežero vandenys. Iki 1966 m. Malta įtekėdavo į Lubano ežerą, tačiau vėliau Maltos-Rėzeknės kanalu vanduo nukreiptas į Rėzeknės upę.
Intakai: Balda, Aina, Mozgupė, Liska, Čiornaja, Sperga (kairieji), Kozupė, Vertukšnia, Prezma, Leičupė, Tiskadė, Lauza (dešinieji).
Pagrindinės gyvenvietės prie Maltos – Malta, Krukai, Vilianai, Nagliai.
Sibujano jūra
thumb|250px|right|Sibujano jūros vieta Filipinuose Sibujano jūra  – maža tarpsalinė jūra Filipinų salyne, skirianti Visajų salas nuo šiaurinės Filipinų salos Lusono.
Pietuose jūra ribojasi su Panajo sala, vakaruose – su Mindoru, rytuose su Masbate, šiaurėje – su Marinduque ir su Lusono salos Bikolo pusiasaliu.
Sibujano jūra vakaruose Tablaso sąsiauriu jungiasi su Sulu jūra, šiaurės vakaruose per Isla Verde sąsiaurį – su Pietų Kinijos jūra, pietryčiuose per Jintotolo sąsiaurį – su Visajų jūra.
Sibujano jūroje yra Romblono salos.
Jūros gylis iki 1700 m. Centrinėje jūros dalyje yra Sibujano sala. Jūros rajone klimatas tropinis, iškrinta iki 3000 mm kritulių per metus. Dažni taifūnai. Jūros vandens temperatūra 23–28 °C, druskingumas – 32,0–32,5‰. Potvynių aukštis viršija 2 m.
1944 m. spalio 24 d. Sibujano jūroje įvyko mūšis tarp JAV ir Japonijos karinių laivynų, kuris vadinamas Sibujano jūros mūšiu.
Strateginė mokykla
Strateginė mokykla – šachmatų uždavinių šachmatų kompozicijos kryptis, pradžioje vadinta Naująja amerikietiškąja mokykla. Ji skiria dėmesio taktinių idėjų ir mechanizmų atskleidimui kompozicijoje. Jai būdingas idėjų pasikartojimas keliuose uždavinio variantuose. Kompozicijose svarbiausi kriterijai:
Prie svarbių meninės raiškos faktorių strateginė kompozicija priskiria sumanymo raiškumą ir žaidimo harmoniją, kuri pasireiškia idėjinių variantų, juodųjų gynybos ir baltųjų atsakymų lygiavertiškumu.
Pagrindiniai žanrai yra dviejų ėjimų (mokyklos atsiradimo pradžioje) ir ir trijų ėjimų (nuo XX a. penktojo dešimtmečio vidurio) uždaviniai. Strateginės mokyklos kompozicijų tematiką galima skirstyti į dvi pagrindines dalis:
Dviejų ėjimų uždaviniai
thumb|Kominsas Mansfildas (1896–1984), [[Britai|britų šachmatų kompozitorius.]] thumb|left|[[Argentina|Argentinos šachmatų kompozitorius Arnoldas Elermanas (1893–1969), nuotrauka daryta 1922 m. ]]
XIX amžiaus pabaigoje XX a. pradžioje kai kurie šachmatų kompozitoriai (daugiausiai amerikiečiai ir anglai: Jamaikietis Artūras Mekenzy (Arthur Ford Mackenzie (1861–1905)), amerikietis Mary Marblas (Murray Marble (1885–1919)) , Australijos kompozitorius Artūras Mozelis (Arthur James Mosely (1867–1930)) ), nesitraukdami nuo tada uždavinio žanre, dominavusios dviejų ėjimų angliškosios mokyklos principų, savo darbuose pradėjo naudoti taktinius elementus: matinės zonos laukelių blokavimą, juodųjų figūrų užstojimą, šachus baltųjų karaliui. Prie tokių elementų platesnio naudojimo prisidėjo ir brito Kominso Mensfildo (Comins Mansfield (1896–1984)) bei argentiniečio Arnoldo Elermano (Arnoldo Ellerman (1893–1969)) kompozicijos.
Propaguojant naująją tematiką žymų vaidmenį suvaidino susivienijimas „Geras kompanjonas“. Pastovus šachmatų konkursų teisėjas A. Vaitas pradėjo leisti „Kalėdinę seriją“, skirtą geriausių šachm. kompozitorių kūrybai ir kompozicijų teorinėms problemoms.
Perspektyvi tolimesniam vystymuisi buvo baltųjų kombinacijų tema, sudariusi galimybių siekti tam tikro loginių ir strateginių idėjų susiliejimo, suteikusi ypatingo gilumo kompozicijai.
Į to laikotarpio dviejų ėjimų uždavinio vystymasi ne mažą indėlį įnešė: JAV, Anglijos, Nyderlandų, Italijos, Danijos, Belgijos, Vengrijos, Rumunijos ir kt. šalių šachm. kompozitoriai.
Trijų ėjimų uždaviniai
Strateginės mokyklos pirmieji bandymai panaudoti dviejų ėjimų uždavinio idėjas, kuriant trijų ėjimų uždavinius, buvo atlikti XX a. trečiajame dešimtmetyje. Svarbų vaidmenį 1928 m. suvaidino Leonido Kubelio straipsnis “Apie teisingus ir neteisingus matus trijų ėjimų uždavinyje“, kuriame jis pripažino lygiavertėmis abi kryptis bei pateikė uždavinio pavyzdį su visu strateginių temų rinkiniu, kuriame nebuvo nei vieno taisyklingojo mato.
Penktojo dešimtmečio pradžioje dviejų ėjimų uždavinio tematika iš esmės buvo išsemta. Dar 1928 m. italų kompozitorius Albertas Maris (Alberto Mari (1892–1953)) atkreipė dėmesį į galimybę praplėsti uždavinio turinį, remiantis dviejų idėjinių kompleksų apjungimu. Jo uždaviniai demonstravo pagrindinius, anksčiau neturėjusių analogų žaidimo kaitos principus.
Strateginės mokyklos trijų ėjimų uždavinio vystymasis išaugo po 1945 m.; pradžioje idėjinis turinys apsiribojo taktikos naudojimu pirmajame juodųjų ėjime, toliau vis daugiau dėmesio buvo skiriama juodųjų žaidimo aktyvinimui ir antrajame ėjime. Vengrų šachmatų kompozitorių atrastas matų kaitos principas, leido įtraukti į trijų ėjimų uždavinio turinį ir baltųjų matuojantį ėjimą.
Postūmį greitam žaidimo kaitos tematikos vystymuisi davė Jefimo Ruchlio ( Efim Naumovich Rukhlis; 1925–2006) uždavinys (1946, Ruchlio tema). Didelį indėlį įnešė L. Lošinskis 1951 m., paskelbęs straipsnį, kuriame klasifikavo ir analizavo kaitos mechanizmus; L. Zagoruika, pasiūlęs vienoj pozicijoj paraleliai naudoti ne dvi, o tris žaidimo sistemas. Taip atsirado naujų galimybių plėsti strateginio uždavinio turinį.
Trijų ėjimų uždaviniai pasirodė labiausiai tinkami, įgyvendinant daugelį aštrių ir paradoksalių sumanymų, panaudojus: Lošinskio, Umnovo, gynybos grėsmės laukelyje ir kitas temas.
Konstruktyvi priemonė, įgyvendinant paradoksalias idėjas, buvo laukelio išlaisvinimo mechanizmas. Vienas strateginės mokyklai būdingų bruožų yra platus panašių mechanizmų, vadinamų padėties mechanizmais, naudojimas. Praeityje jie buvo vertinami, kaip dviejų ėjimų uždavinių konstrukcinis elementas (Pikenini tema). Šiuolaikinėje kompozicijoje daugumas jų įgijo savarankišką reikšmę (albino, žvaigždutės, kryžiuko, daugkartinio vertimo į figūras temos).
Šiuolaikinėje kompozicijoje į strateginės mokyklos trijų ėjimų uždavinio dominuojančią padėtį nemažą indėlį kruopščiu darbu įnešė daugelio šalių šachm. kompozitoriai, pažymėtini: Robertas Metjūzas (Robert (Robin) Charles Olivier Matthews (1927–2010), Didžioji Britanija), Janas Hartongas (Jan Hartong (1902–1987) , Ėlčės Fisermanas Eeltje Visserman (1922–1978)) (abu iš Nyderlandų), Karlas Larsenas (Karl Adolf Koefoed Larsen (1896–1963)) , Knudas Hanemanas (Knud Harald Hannemann (1903–1981) (abu iš Danijos) Nilsas Van Daikas (Nils Gustav Gerhard van Dijk (1933–2003)) (Norvegija) , Ferencas Flekas (Ferenc Fleck (1908–1994) (Vengrija) , Nenadas Petrovičiaus (Nenad Petrović (1907–1989)) , Hvojės Bartolovičiaus (Hrvoje (Vojko) Bartolović) (1932–2005) (abu iš (Kroatijos)), Milano. Vukčevičiaus (Milan Radoje Vukcevich (1937–2003)) (JAV), Hansas Remas (Hans Peter Rehm (1942)) (Vokietija) , Petko Petkovas (Petko Andonov Petkov (1942)) (Bulgarija) , Leonidas Kubelis (Leonid Kubel (1891–1942)) , Levas Lošinskis (Lev Ilich Loshinsky) (1913–1976) , Jakovas Vladimirovas (Yakov Georgevich Vladimirov (1935)) , Leonidas Zagoruika (Leonid Zagorujko (1923–1999)) , Viktoras Čepižnis (Viktor Ivanovich Chepizhny (1934), (Rusija) , Valentinas Rudenko (Valentin Fedorovich Rudenko (1938–2016) (Ukraina) bei kt.
Ortodoksinės tematikos skverbimasis į daugelio ėjimų uždavinius dalinai padėjo išskirti keturių ėjimų žanrą, kurio turinys šiame vystymosi etape dažniausiai apsiribodavo dviem idėjiniais variantais. Trijų ėjimų uždavinyje tai buvo įmanoma padaryti, tik panaudojus pakankamai sudėtingus ir nepaprastus sumanymus.
Žaidimo, matų ir ėjimų funkcijų kaita
Svarbiausias meninis žaidimo kaitos uždavinio reikalavimas yra iliuzinio žaidimo, buvimas. Jis galėtų būti įvairiomis formomis: bloko, klaidinančio pėdsako, sukuriančio iliuzinį žaidimą, idėjinių variantų prisotinimu taktiniais momentais, idėjinių variantų apjungimu, padėties, juodosios korekcijos mechanizmais.
Įvairiapusis kaitos tematikos vystymasis padėjo pervertinti iliuzinio žaidimo vietą uždavinyje. L. Lošinskio straipsnyje buvo teigiama, kad žaidimo fazės (iliuzinė ir tikroji) yra nevienodos vertės: iliuzinės reikšmė – pagalbinė. Šiuolaikinis požiūris sako, kad visos žaidimo fazės yra lygiavertės. Kas reiškia, kad pagrindinis žaidimas turėtų būti nemažiau už iliuzinį įdomus ir išplėtotas.
Plačias ėjimo funkcijos kaitos galimybes buvo tiriamos teoriškai ir praktiškai. Į uždavinį pradėta įtraukti praktiškai visus uždavinio elementus: pradinį ėjimą ir klaidinančius pėdsakus, grėsmes, paneigimus, juodųjų gynybas ir baltųjų atsakus. Pirmą kartą šį principą panaudojo 1958 m. latvių šachmatų kompozitorius Alfredas Dombrovskis (Dombrovskio tema).
Ėjimo funkcijos keitimo principo įtraukimas į klasikinės žaidimo kaitos tematiką leido, kuriant uždavinius naudoti originalius ir sudėtingus idėjinius kompleksus, išsiskiriančius dideliu tikslumu ir harmonija.
Šiuolaikinės tendencijos
Strateginę mokyklą pakeitė šiuolaikiniai šachmatų uždaviniai, kuriuose pabrėžiamas ėjimų tarpusavio ryšys, o ne taktinis jų turinys. Jiems kurti vis labiau naudojama tam tikrų mechanizmų grupės, sudarančios galimybių labiau išplėsti uždavinio turinį. Jas sudaro įvairios gynybų, matų, paneigimų, kombinacijos bei pokyčių ir jų kaitų kombinacijos. Šachmatų kompozicijos pasaulyje pagausėjo uždavinių sudarymo principų. Idėjinis kompozicijų turinys nuolat papildomas naujomis kombinacijomis, naujovėmis, plačiau taikomos pozicinės galimybės.
Uždaviniai
K. Mensfildo uždavinys puikus strateginės mokyklos pavyzdys. Jame autorius pirmą kartą įgyvendino pusinio surišimo idėją, kurią pakartoja šešiuose variantuose, Kiekviename jų išryškėja vis kiti taktiniai motyvai.
Uždavinys sprendžiamas ėjimu – '''1. Rc7!'''. Po 1….Ra5 seka matas – 2.Bb6#, nes žirgas Žd4 surištas, o laukelį a5 blokuoja savas rikis. Po 1…Ra3 sektų matas ėjimu 2.b3# dėl analogiškų taktinių motyvų: juodųjų žirgas d4 yra surištas, laukelį a3 blokuoja juodųjų rikis.
Variantuose – '''1…Rc3 2. Bb3# ir 1…Rd2 2.Vc2# juodųjų žirgas laukelyje d4 – surištas, o rikis b4''' užstoja arba c2, arba e2 bokštus. Sprendinys baigiamas teminiais variantais: '''1 Žc6 2. Ba5#; 1…Žb5 2.bxaV#'''.
Be didelio vienos taktinės idėjos variantų skaičiaus, uždavinyje siekta įgyvendinti viename variante kiek galima daugiau idėjų.
Argentiniečio Arnoldo Elermano uždavinys atitinka ankstyvojo strateginio uždavinio reikalavimams: penkiuose variantuose yra panaudotos pusinio surišimo, užstojimo, laukelio blokados taktinės idėjos. .
Šiame sudėtingame variante susietos keturios taktinės idėjos: pusinis surišimas (Bd6), baltųjų figūros atrišimas (Žb6), juodųjų figūros išlaisvinimas (Žd5) ir šachas baltųjų karaliui.
A. Dombrovskio uždavinys parodo ėjimų funkcijos kitimą. Mėginimas '''1. Rc1 su grėsme 2.Žf4# (A) paneigiamas ėjimu 1…Rd2!(a)'''. Mėginimą '''1. Žg3?, grasinantį – 2. Bd4# (B) juodieji atremia ėjimu – 1…Ve2! (b)''' Sprendinys yra po '''1. Že3! grėsmė 2. Vc2#''' Jame, atsakant į juodųjų ėjimus, kurie mėginimuose buvo jų paneigimai buvusios grėsmės tampa matais: '''1….Rd2 (a) 2. Žf4# (A) ir 1….Ve2 (b) Bd4# (B) '''
Analitinė kalba
Analitinė kalba – kalba, kurioje gramatinius santykius daugiausia perteikia sintaksė, t. y. tarnybiniai žodžiai (prielinksniai, polinksniai, pagalbiniai, modaliniai veiksmažodžiai ir t. t.), pastovi žodžių tvarka, kontekstas ir (arba) intonavimo variacijos, o ne žodžio dalių (galūnių, priesagų, priešdėlių ir t. t.) kaityba. Kitaip sakant, fleksinėse ir agliutinacinėse kalbose žodžių gramatiniai santykiai reiškiami jų morfemomis, kurios yra neatsiejamos jų dalys, o analitinėse kalbose šie ryšiai perkeliami už žodžio ribų, t. y. vyksta funkcijų pasidalijimas tarp gramatinę reikšmę nurodančių tarnybinių žodžių (prielinksnių, polinksnių, pagalbinių, modalinių veiksmažodžių ir kt.) ir savarankiškų leksinių vienetų, kurių forma nekinta arba kinta nežymiai. Pvz., 'eisiu' asmenį žymi tik įvardis I 'aš', būsimąjį laiką rodo pagalbinis veiksmažodis will, o go 'eiti' yra gryna šaknis be galūnės ar kitokio kaitybinio afikso;  'kaimuose' in yra prielinksnis 'į', the yra žymimasis/daugiskaitos artikelis, villages – daiktavardžio village 'kaimas' daugiskaita, nerodanti jokio linksnio.
Tradiciškai ryškiais analitinių kalbų pavyzdžiais laikomos afrikanų, anglų, olandų, naujoji persų, makedonų ir bulgarų kalbos, nors visų šių kalbų pirmtakės buvo gerai paliudytos fleksinės kalbos. Ryškus polinkis į analitiškumą matomas visose romanų kalbose, sakykime, prancūzų, kurioje analitinis gramatinių santykių reiškimo būdas vardažodžiuose visiškai įsigalėjęs ir tuo labai kontrastuoja su fleksine lotynų kalba, iš kurios ši kalba kilusi.
Dažnai analitinėms kalboms būdingos izoliacinių kalbų ypatybės, ir atvirkščiai.
Valstybės gynimo taryba
Tarybos veiklą reglamentuoja specialus VGT įstatymas.
Organizavimas
Reguliarius Tarybos posėdžius (paprastai kas mėnesį), kviečia ir jų darbotvarkę tvirtina Prezidentas. Teisę teikti klausimus svarstyti Taryboje turi visi jos nariai. Neeilinius Tarybos posėdžius šaukia Prezidentas savo ar bent vieno Tarybos nario siūlymu. Nė vienam iš Tarybos narių negalima perduoti savo įgaliojimų kitiems asmenims.
Kviestiniai
Į Tarybos posėdžius paprastai kviečiami: Į posėdžius Prezidentas gali pasikviesti ir kitus žmones.
Šatinskai
Šatinskai – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 12 km nuo Liudvinavo.
Priekulės dvaras
Priekulės dvaras, dar vadinamas Priekulės riteriškuoju dvaru – buvusio dvaro sodyba, esanti Priekulės II kaime, Klaipėdos rajone.
XIX a. II p. - XX a. I p. laikotarpiui priskiriamą saugomų dvaro pastatų kompleksą sudaro rūmai, skalbykla, spirito varyklos rūsys, arklidė, kiaulidė, kluonas, karvidės liekanos, svirnas, kumetynas, smuklė, sodybos parko fragmentai. Teritorija užima 113 600 kv. m. Į šiaurės vakarus nuo dvaro sodybos yra dvaro kapinės, kuriose laidoti dvarininkai. Iš pietų pusės dvaro teritorija ribojasi su Priekulės senamiesčiu.
Rūmai (gyvenamasis namas), manoma, pastatyti XIX a. II pusėje. Pastatas tradicinės (liaudiškosios) ir istorizmo laikotarpio architektūros stiliaus, tinkuoto keramikinių plytų mūro, vieno aukšto, su pastoge ir mezoninu, pusvalminiu stogu. Šalia kilmingojo dvaro įveistam nedideliam parkui priklauso išretėjęs medžių masyvas, kelios medžių grupės (liepų, uosių ir ąžuolų alėjos), pavieniai medžiai, tarp kurių vyrauja vietinės kilmės augalai: paprastasis klevas, mažalapė liepa, paprastasis uosis. Yra apžvalgos kalva, tvenkinys, kabamasis pėsčiųjų tiltas per Miniją į Stragnus I.
Šiuolaikinė peizažinio Vingio parko teritorija Minijos kilpoje, Kliošių miško parkas taip pat buvo valdomi Priekulės dvarininkų. Vieno iš jų, užvaizdo ir amtmono Pusernos žiaurų elgesį su baudžiauninkais savo romane „Aukštujų Ši­monių likimas“ aprašė kraštietė Ieva Simonaitytė.
Istorija
Bajoriško riterių dvaro pirmtakė buvo Priekulės krašto prižiūrėtojo įstaiga, paminėta dokumentuose dar 1664 m. Jos sodybai priklausė didelis žemės plotas. 1723 m. ji tapo Priekulės valsčiaus nuomojamu dvaru. Ilgai priklausęs daugeliui pareigūnų, ėjo iš rankų į rankas. Po paskutiniojo krašto prižiūrėtojo Frydricho Vernerio žemės valda vis didinta, ją nuomojo seniūnai Rautenbergas, Arnoldtas. 1764 m. dvarą išsinuomojo Jakobas Poserna, po jo mirties nuo 1796 m. turtą valdė sūnus Frydrichas Liudvikas Poserna, Karaliaučiuje mokęsis agronomijos, pirkęs žemes aplinkiniuose kaimuose, Šilokarčemos apskrityje. Vėliau dvaras priklausė škotui bankininkui Ričardui Maklynui, nuo 1838 m. – Eduardui Braunui. Dvaro žmonės garsėjo savo nepaklusnumu dvarininkams bei valdžiai. 1848 m. kovo 29 d. didelė minia griebėsi smurto: užpuolė ir nuniokojo teismo įstaigą, išvaikė tarnautojus, čiupo skandinti Minijoje mokesčių rinkėją, primušė dvaro savininką. Tvarka atstatyta tik atsiuntus būrį kareivių.
1851 m. surengus dvaro varžytines, jo savininku tapo Hermanas Šperberis. Jis pasiekė, kad 1866 m. karališkąja privilegija dvarui būtų suteiktas riteriškojo dvaro statusas. Tokio dvaro rangas leido savininkui būti išrinktam į landtagą (tuometinį parlamentą), bet draudė dvarą parduoti dalimis. Paskutinysis dvaro šeimininkas buvo jo sūnus Kurtas Šperberis, perėmęs valdas 1867 m. Jam šeimininkaujant dvaras suklestėjo. Dvaro sodyba išliko atskira Priekulės dalimi, savarankiška gyvenviete, įkurtas Vingio parkas. 1915 m. mirus K. Šperberiui, per Pirmqjį pasaulinį karą dvaro ūkis patyrė didelių nuostolių, jį ne visai tinkamai valdė ir galiausiai praskolino našlė Ženy fon Hautevile-Šperber. Ji garsėjo teikiama pagalba karo aukoms, 1917 m. buvo apdovanota Nuopelnų kryžiumi. Per šį karą žuvo jos sūnus Bruno. Nustekentą dvarą XX a. 3-iojo dešimtmečio pabaigoje perėmė Rytprūsių krašto bankas.
Atvykstantieji į Priekulės riteriškąjį dvarą, norėdami pasiekti toliau stūksantį nedidelį dvaro rūmą ar už jo nuošaliau puoselėtą kuklų parką, iš pradžių atsidurdavo prie didžiųjų tvartų, daržinių, sandėlių. Pokariu dvaras buvo nacionalizuotas, perduotas tvarkytis Priekulės tarybiniam ūkiui. Lietuvai atgavus nepriklausomybę, išlikę nykstantys pastatai buvo remontuoti ir rekonstruoti. Dvaro rūmai pritaikyti gyvenamajai paskirčiai.
Mensaidas Bairaševskis
Mensaidas Bairaševskis (1924 m. sausio 18 d. Sankt Peterburgas – 2015 m. liepos 14 d. Druskininkuose) – Lietuvos totorių visuomenės veikėjas.
Biografija
Gimė Pirmojo pasaulinio karo pabėgėlių iš Lietuvos šeimoje, kurioje augo dar trys vaikai. Mensaidas pasuko vyresniojo brolio Aleksandro – žinomo jūrinės navigacijos specialisto – pėdomis ir tapo ryšininku. Studijavo Charkove ir Gakante, dėstė Leningrado jūreivystės mokykloje. Po Antrojo pasaulinio karo pervažiavo gyventi į Vilnių. Dirbo Ryšių ministerijos eksploatacijos skyriaus viršininku, Telegrafo vyr. dispečeriu, Elektros skaičiavimo centre. Paskutinius metus prieš pensiją darbavosi „Sąjunginėje spaudos” respublikiniame padalinyje. Vėliau apsigyveno Druskininkuose.
M. Bairaševskis padėjo daug pastangų gaivinant totorių kultūrą šalyje. Lietuvos radijuje ilgus metus rengė totoriams skirtas laidas, spaudoje paskelbė daugybę straipsnių šios tautos istorijos ir kultūros klausimais. Jis buvo Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo narys, Lietuvos kultūros fondo prezidiumo narys.
Užaugino dvi dukras – istorikę Tamarą ir matematikę Šviesą.
...And Justice for All
...And Justice for All gali reikšti:
Martinas Reišys
Martynas Reišys ((1891 m. rugsėjo 4 d. Kuršlaukiuose (dab. Gargždų miesto dalis) – 1955 m. rugsėjo 12 d. Bad Reichenhale (Aukštutinė Bavarija, VFR)) – Klaipėdos krašto lietuvininkų veikėjas, verslininkas ir bankininkas.
Biografija
Gimė ir augo žinomo lietuvninkų visuomenės veikėjo Martyno Reišio šeimoje. Pirmojo pasaulinio karo metais jaunasis Martynas Reišys tarnavo vokiečių kariuomenėje, vėliau ūkininkavo. Pasireiškė lietuvninkų organizacijų veikloje. Kaip Dovilų kaimo ir visuomeninių organizacijų atstovas dalyvavo Vyriausiojo Mažosios Lietuvos gelbėjimo komiteto 1923 m. sausio 19 d. Šilutėje organizuotame Krašto seime ir pasirašė deklaraciją, pritariančią Klaipėdos krašto prijungimui prie Lietuvos Respublikos.
Buvo vienas iš pirmųjų neskaitlingų Klaipėdos lietuvninkų verslininkų. 1927 m. įkūrė Laivininkystės ir krovos darbų bendrovę „Sandėlis“ ir jai vadovavo. Buvo nupirkti laivai: „Lydys“ (1928 m.), „Nida“ (1936 m.), „Neringa“ (1937 m.) ir „Venta“ (1938 m.). Kartu su Jonu Žiliumiu atgautame Klaipėdos uostamiestyje įsteigė Ūkio kredito banką, tapo jo direktoriumi. Namų ir ūkio savininkų draugijos bei Pirklių ir amatininkų draugijos pirmininkas. Su Erdmonu Simonaičiu 1928 m. redagavo laikraštį „Nachrichten der Wirtschaftspartei“.
kai 1925 m. gegužės 13 d. Klaipėdoje buvo įsteigtas Čekoslovakijos garbės konsulatas, M.Reišys buvo paskirtas garbės konsulu. 1939 m. kovą hitlerinikams atplėšus Klaipėdos kraštą nuo Lietuvos respublikos, ši įstaiga buvo uždarytas. Martynas Reišys persikėlė gyventi į Kauną. Antrojo pasaulinio karo metais nacistinių valdžios organų buvo suimtas ir 1943–1944 m. kalintas Klaipėdos kalėjime.
Išleistas iš įkalinimo įstaigos, artėjant frontui, nusprendė trauktis į Vakarus. Ties Dancigu žuvo kartu keliavęs tėvas. Martynas Reišys apsigyveno Vakarų Berlyne, vėliau pervažiavo į kurortinį Bad Reinchall miestelį šalies pietuose. Ten ir mirė, palaidotas miesto Waldfriedhof kapinėse.