cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baltų-slavų kalbos
Individualios įžvalgos
Kaip pažymi V. Ivanovas, skiemeniniai sonantai vienodai pakito baltų, slavų ir germanų kalbose. Anot V. Georgijevo, panašūs indoeuropiečių sklandžiųjų ir nosinių sonantų pokyčiai, kokie turimi baltų ir slavų kalbose, sutinkami tocharų ir indoiranėnų kalbose, pavyzdžiui, senojoje indų kalboje (Vedų kalboje, sanskrite) būta junginių ir, ur. Savo ruožtu V. Porcigas pažymi, kad minėtieji skiemeninių sonantų virsmai negali būti taikomi indoeuropiečių kalboms klasifikuoti, matyt, jie terodo šių kalbų tarpusavio sąveiką.
Priešininkų argumentai
Genetinio baltų ir slavų kalbų giminingumo priešininkų argumentus, šiuo atveju – dėl fonetinių, fonologinių ir morfonologinių (morfologinių-fonologinių) ypatybių, savo straipsnyje nurodo A. Klimas:
Savo ruožtu A. Dubasova darbe apie baltų ir slavų kalbų priebalsių sistemų pokyčius pažymi, kad abiejose kalbų grupėse vyko tokie procesai: ide. skardieji aspiruoti priebalsiai virto paprastais skardžiaisiais (pvz., *gʰ > *g), jotavimas (pvz., *d > *di̯ > *dj), palatalizacija (priebalsių suminkštinimas), vėliau – asimiliacija, disimiliacija (panašių garsų skyrimasis), metatezė (garsų susikeitimas vietomis) ir priebalsių tam tikrose padėtyse iškritimas (žr. žemiau). A. Dubasovos manymu, tokia panašių virsmų virtinė gali liudyti buvus ypatingus baltų ir slavų kalbų santykius, tačiau, prieš darant išvadas apie tokių santykių kokybinį pobūdį, būtina išnagrinėti šių procesų priežastis, padarinius ir intensyvumą.
Tad apžvelgdama jotavimą, A. Dubasova pabrėžia, kad esama esminių baltų ir slavų jotavimo skirtumų, kuriuos mokslininkai pastebėję jau seniai. Be to, net pačiose baltų kalbose jotavimo apraiškos skirtingos, todėl, kaip teigia mokslininkė, paprastai daroma išvada, jog atskirose baltų kalbose šis procesas vyko po baltų prokalbės skilimo, o slavų jotavimas, akcentuoja A. Dubasova, siekia jau slavų prokalbės laikus. Kalbant apie palatalizaciją, tai ji, pasak A. Dubasovos, tipologiniu atžvilgiu yra trivialus fonetinis pokytis ir negali būti kokių nors baltų ir slavų kalbų genetinių saitų įrodymas, juolab kad yra esminių baltų ir slavų palatalizacijos skirtumų. Atskirą šiam fonetiniam reiškiniui skirtą straipsnį A. Dubasova pradeda konstatuodama, kad tyrėjai susiduria su baltų prokalbės fonologinės sistemos rekonstravimo sunkumais, susijusiais su prūsų kalbos medžiagos problemomis, o įvairių tyrėjų požiūriai į prūsų kalbą dažnai būna skirtingi. Nurodydama latvių ir slavų kalbų palatalizacijos panašumus, A. Dubasova drauge pažymi, kad sąlygos ir ypatybės, dėl kurių prieš tam tikrus balsius priebalsiai pasikeitė arba, priešingai, liko nepakitę, šiose kalbose buvo skirtingos. Savo darbe apie skardžiųjų ir dusliųjų priebalsių asimiliaciją baltų ir slavų kalbose A. Dubasova teigia, kad tokios asimiliacijos būta jau slavų prokalbėje, o ją sukėlė itin sutrumpintų (redukuotų) balsių iškritimas, tačiau baltų prokalbei redukuoti balsiai nerekonstruojami, kas, pasak jos, rodo kitokią baltų kalbų asimiliacijos prigimtį. Kalbant apie priebalsių žodžių gale nukritimą, slavų prokalbėje, kaip teigia A. Dubasova, šis procesas buvo bendrõsios tendencijos padarinys, tačiau baltų prokalbėje žodžių gale priebalsiai iš viso nebuvo numetami. O metatezė, pasak šios kalbininkės, baltų prokalbėje buvo savarankiškas reiškinys, nesusijęs, priešingai negu slavų prokalbėje, su atvirojo skiemens dėsniu (baltų prokalbėje tokio dėsnio nebuvo, jo nėra ir dabartinėse baltų kalbose). Aptariant pridėtinius, įterptinius priebalsius ir judrųjį s, tai pirmasis reiškinys slavų kalbose žymiai dažnesnis negu baltų; antruoju atveju, etimologiškai nepagrindžiami įterptiniai k, g prieš švilpiamuosius ir šnypščiamuosius priebalsius slavų kalbose, kitaip negu baltų, nėra paplitę; savo ruožtu judrusis s slavų prokalbėje daugumoje atvejų išnykęs, o baltų kalbose pavyzdžių su judriuoju s yra ganėtinai daug ir šiomis dienomis. Apžvelgdama geminaciją (geminatų išnykimą), A. Dubasova pabrėžia, kad kalbininkai laikosi dvejopos nuomonės: vieni į šį reiškinį žiūri kaip į savarankišką kalbų raidą, kiti – kaip į genetiškai bendrą pokytį. A. Dubasova pateikia kitų specialistų požiūrį į priebalsių sistemą, ir nors pažymi, kad bendros nuomonės nėra, atkreipia dėmesį į baltų ir slavų prokalbėse turimus alveolinių ir dantinių priebalsių skirtumus. Pasak jos, visa tai leidžia daryti išvadą, kad:
Savo darbe apie baltų ir slavų prokalbių fonologinių sistemų panašumus ir skirtumus, vykusius keičiant indoeuropiečių prokalbės sistemą, A. Dubasova nagrinėja kai kuriuos panašius baltų ir slavų prokalbių fonetikos reiškinius. Kalbėdama apie indoeuropiečių palatalinių gomurinių priebalsių asibiliaciją ji pažymi, jog nėra visuotinai pripažintos nuomonės, kad ide. palatalinių gomurinių priebalsių raida baltų ir slavų prokalbėse būtų buvusi identiška, tačiau, pasak jos, laikantis tradicinės rekonstrukcijos (ide. *ḱ,*ǵ, *ǵʰ  > balt. prok. *š, *ž, sl. prok. *s, *z), ide. palatalinių gomurinių likimas šiose kalbose labiau rodo jų nepriklausomą raidą. Savo ruožtu straipsnyje apie gomurinių palatalinių priebalsių sumišimą su dantiniais priebalsiais baltų ir slavų kalbose, A. Dubasova teigia, kad, skirtingai negu baltų, slavų prokalbėje šis sumišimas neturėjo didelės įtakos priebalsių sistemos raidai, ir todėl, jos manymu, galima daryti prielaidą, kad slavų prokalbėje tai buvo ne savarankiškas reiškinys, o baltų dialektų įtakos rezultatas.
Šalininkų argumentai
Klasikinės slavų akcentologijos atstovo J. Kurylovičiaus teigimu, baltų ir slavų priegaidžių sistemos laikytinos naujais reiškiniais, kurių ne tik kilmė ir raida yra bendros, bet ir, priegaidėms darant įtaką morfologijai, šiose kalbose yra susidarę daugybė bendrų ypatybių. J. Kurylovičius ypač pabrėžia tai, kad baltų ir slavų kalbose ši prozodijos evoliucija paveikė esmines kalbos sistemos puses ir pakeitė šių kalbų tiek fonetikos pobūdį, tiek ir sudarė prielaidas atsirasti lygiagretiems, o kai kuriais atvejais – ir tapatiems jų morfologinės sandaros pokyčiams. Konkretindamas jis teigia, kad bendruoju baltų-slavų paveldu, susidariusiu priegaidėms paveikus morfologiją, galima laikyti šiuos reiškinius:
Vladimiras Dybo, vienas iškiliausių Maskvos akcentologijos mokyklos narių, slavų akcentologijos „po Illič-Svityčiaus eros” atstovas, viename iš savo veikalų daro išvadą, jog baltų ir slavų kalbos yra kilusios iš bendros baltų-slavų prokalbės, nes baltų ir slavų prokalbių kirčiavimo sistema iš esmės buvo vienoda, o ji, kaip teigia V. Dybo, negali būti vienų iš kitų perimta, pasiskolinta. Straipsnyje apie baltų-slavų prokalbėje susidariusių kirčiavimo tipų tyrimus V. Dybo teigia, kad slavų prokalbei ir pralietuvių kalbai rekonstruojama kirčiavimo tipų sistema leidžia atkurti dvi prokalbės sistemas, kurios žodžių darybos ir kirčiavimo atžvilgiais kartais sutampa, o kartais atspindi paskiras jo postuluojamos „faktiškai vienodos sistemos” dalis ar „atplaišas”, o jas, V. Dybo manymu, tęsiant rekonstravimo darbus, būtų galima sudėlioti į vieną visumą.
Baltų ir slavų prokalbių tarpusavio santykių problemą V. Dybo nuodugniausiai išnagrinėjo veikale, skirtame lyginamajai istorinei baltų ir lietuvių kalbos istorinei akcentologijai. Savo veikalą jis pradeda S. Bernšteino požiūrio kritika ir prieina prie išvados, kad sunku sutikti su jo teiginiu dėl antrinio baltų ir slavų prokalbių suartėjimo, nes jos abi išlaikė:
Be to, matyti pluoštas bendrų akcentologijos naujovių, pavyzdžiui:
V. Dybo teigia, kad minėtieji reiškiniai verčia atsisakyti S. Bernšteino siūlomo kalbų „bendrijos” termino ir tiriant vertėtų laikytis bendros baltų-slavų prokalbės hipotezės, nes, jo manymu, sunku daryti prielaidą, kad tokia bendrai išlaikytų senųjų bruožų ir susidariusių naujovių gausa būtų galėjusi atsirasti sąveikaujant dviem prokalbėm, kurių vartotojai tarpusavyje nebūtų susišnekėję ir kurių abipusė sąveika neva prasidėjusi po indoeuropiečių bendrystės laikotarpio.
Kritika
Kaip ir visi Maskvos akcentologijos mokyklos tyrėjai ir daug kitų kalbininkų, V. Dybo savo darbo „Slavų akcentologija: Slavų prokalbės kirčiavimo paradigmų sistemos rekonstravimo patirtis“ metodologiją grindžia „paradigmų akcentologija”, kurią iš pagrindų kritikavo J. Stepanovas: jis V. Dybo priekaištavo, kad šis, sekdamas F. Sosiūru, į šakninę morfemą žvelgia atsietai, nors iš tiesų „vedinio kirčiavimo tipo ir šakninės morfemos priegaidės ryšį lemia žodžių darybos tipas, žodžių darybos modelis kaip visumos dalis ir pan.”
Individualios įžvalgos
Kalbėdamas apie priegaidžių pasiskirstymą ir vartoseną J. Kurylovičius pažymi, kad baltų ir slavų prokalbių morfologinė sandara buvo tapatinga iki susidarant bendroms priegaidėms. J. Ševeliovas atkreipia dėmesį, kad baltų, slavų akūto ir cirkumflekso priešprieša bei toks pats reiškinys graikų kalboje susidarė nepriklausomai, jau suskilus indoeuropiečių prokalbei. K. Stangas manė, kad slavų akūtas, priešingai negu lietuvių, yra išlaikęs baltų-slavų laikotarpio pobūdį.
Klasikinės slavų akcentologijos atstovo L. Mošinskio teigimu, bendroji baltų-slavų kalba iš indoeuropiečių prokalbės buvo paveldėjusi dvi savarankiškas prozodijos ypatybes – kirčio stiprumą ir ilgumą, o trečioji ypatybė – priegaidė – savo ruožtu rodo bendrą baltų-slavų naujovę. Be to, „ankstyvojoje praslavų kalboje” (, L. Mošinskio terminas), tam tikrų baltų-slavų dialektų junginyje, iš kurio vėliau išsirutuliojo slavų prokalbė, greta iš indoeuropiečių prokalbės paveldėto ilgumo atsirado papildoma ypatybė − balsio kokybės pokytis.
Suradgalis
Suradgalis – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 7 km į pietryčius nuo Truskavos, Laukagalio miško apsuptyje. Keliu jungiasi su Daugėliškiu. Vakaruose stūkso Šukionių piliakalnis.
Baltų-slavų kalbos
Individualios įžvalgos
Indoeuropiečių kirčiavimui skirtame straipsnyje T. Pronkas nurodo, kad, išskyrus senovės indų kalbą, galbūt tiktai slavų, bet ne baltų prokalbės priegaidės tiesiogiai tęsia indoeuropiečių prokalbės tonų sistemą. T. Pronko manymu, slavų prokalbės priegaidės nėra naujadaras ir į jas žvelgti kaip į baltų-slavų naujovę būtų sudėtinga. Taip pat jis pažymi, kad Dybo pastabas apie kirčio vietą slavų prokalbėje aiškinti būtų paprasčiau, jei šis prozodijos reiškinys būtų nagrinėjamas kaip kirčio vietos indoeuropiečių prokalbėje paveldas.
Suradgalis
Istorija
XIX a. pabaigoje buvo 2 palivarkai ir okolica.
Baltų-slavų kalbos
Individualios įžvalgos
K. Stangas ir juo sekantys F. Kortlandtas, V. Skliarenka bei daugybė kitų šiuolaikinių akcentologų neigia, kad slavų prokalbėje galiojo Sosiūro-Fortunatovo dėsnis. O Maskvos akcentologijos mokyklos atstovai (V. Dybo, S. Nikolajevas) vienoje iš savo alternatyvių slavų prokalbės kirčiavimo rekonstrukcijų sutinka, kad šioje prokalbėje Sosiūro-Fortunatovo dėsnis galiojo. Z. Zinkevičius pabrėžia, kad šis dėsnis aiškiai matomas tik lietuvių kalboje, tad baltų prokalbėje jo dar neturėjo būti.
Savo ruožtu olandų kalbininkas P. Hendriksas kritikuoja Maskvos akcentologijos mokyklos atstovus, konkrečiai – V. Dybo, nes pastarasis kalbininkas, abejodamas galimybėmis Hirto dėsnį taikyti tam tikriems slavų prokalbės kirčiavimo reiškiniams, šiam dėsniui suteikė miglotą statusą. O T. Chazagerovas Hirto dėsnį laiko abejotinu.
Gretutinė pozicija
H. Majeris pažymi, kad, skirtingai nuo baltų prokalbėje turėtų grynai fonologinių naujovių, baltų ir slavų kalbų panašumai susidarė dėl tarpusavio sąveikos ir jų bendras kirčiavimo inovacijas lėmė morfologija bei sintaksė. K. Ebelingas, slavų akcentologijos „po Illič-Svityčiaus eros” atstovas, slavų akcentologijos reiškinių chronologijos apžvalgoje teigia, kad didelis baltų ir slavų kirčiavimo sistemų artumas gali būti aiškinamas „analogiška, bet ne identiška raida, kurios ištakos – ta pati indoeuropiečių prokalbės schema”.
V. Illič-Svityčiaus manymu, nors, sugretinus baltų ir slavų vardažodžio kirčiavimo paradigmų sistemas, daroma išvada, kad jos yra tapačios, vis dėlto sunku pasakyti, ar toks artumas rodo buvus bendrą baltų-slavų vardažodžio kirčiavimo paradigmų sistemą, nes paslankus kirtis baltų ir slavų kalbose gali būti iš ide. paveldėtas archaizmas. Kalbant apie kirčio iš galūnės atitraukimą (Hirto dėsnį), jis iš tiesų yra naujovė, tačiau turima taip pat ir keltų-italikų kalbose.
Nors T. Olanderis savo akcentologijos tyrimuose sutinka, jog baltų ir slavų kalbos šiuo atžvilgiu glaudžiai susijusios, bet taip pat jis pažymi, kad tokios bendros naujovės gali būti interpretuojamos įvairiai – tiek kaip bendrõs baltų-slavų prokalbės paveldas, tiek kaip dialektų, iš kurių kilo baltų ir slavų prokalbės, artimų kontaktų padarinys. Be to, pasak jo, metodologiškai į bendrą baltų-slavų prokalbę būtų galima žvelgti kaip į patogų modelį, įgalinantį apibrėžti bendrąjį baltų ir slavų prokalbių paveldą, tačiau šių prokalbių prototipinių dialektų santykiai galėję būti žymiai sudėtingesni.
Priešininkų argumentai
Įžymus ukrainiečių akcentologas L. Bulachovskis, klasikinės slavų akcentologijos atstovas, daugybėje savo darbų aptardamas baltų ir slavų kalbų santykių klausimą, kaip ir N. van Veikas teigia, kad Sosiūro-Fortunatovo dėsnis gali būti šių kalbų lygiagrečios raidos padarinys. O kad Hirto dėsnis būtų galiojęs slavų prokalbėje, tai patikimų įrodymų, jo manymu, nėra, nors Ler-Splavinskio slavų prokalbei suformuluotos Hirto dėsnio pataisos jo galiojimą šioje kalboje daro įtikinamesnį. L. Bulachovskis pažymi, kad nemažai kitų akcentologijos sugretinimų, pavyzdžiui, metatonija, neatrodo įtikinamai. Kalbėdamas apie priegaidžių pobūdį jis teigia, kad „abiejose lyginamose kalbų grupėse vidiniai skirtumai (net iki visiškų priešybių) ne mažesni, negu jas lyginant kartu paėmus”.
Šalininkų argumentai
Genetinio baltų ir slavų kalbų giminingumo šalininkai pateikia tokius su morfologijos ir sintaksės ypatybėmis susijusius argumentus:
Kritika
Oponuodami genetinio baltų ir slavų kalbų genetinio giminingumo šalininkams, kritikai dėl šių argumentų išsako tokias pastabas:
Priešininkų argumentai
Savo ruožtu baltų ir slavų kalbų genetinio giminingumo priešininkai nurodo morfologijos ypatybes, kurios, jų manymu, įrodo, kad bendros baltų-slavų prokalbės nebuvo:
Šalininkų argumentai
Viename iš savo keturiolikos punktų O. Semerenis atkreipia dėmesį į žymią dalį bendros leksikos, kurios kitose indoeuropiečių šakose nėra. Be to, daugiau kaip 200 baltų ir slavų kalbų žodžių yra išskirtinės bendrybės.
Siūlydamas taikyti naują leksikos statistikos metodą, M. Sajenka teigia, kad bazinė baltų ir slavų prokalbių leksika rodo daug bendrų naujovių, o tai, anot jo, gali būti svarus argumentas baltų-slavų kalbinės vienovės naudai.
Kritika
Genetinio giminingumo priešininkų nuomone, į didelę šios leksikos dalį galima žvelgti kaip į nepriklausomai išlaikytus indoeuropiečių archaizmus, abipusio skolinimosi arba arealinio supanašėjimo padarinius. Taip pat jie pažymi, kad oponentai ignoruoja substrato poveikį, susijusį su kažkada aktyviai kontaktavusių baltų ir slavų etniniu maišymusi.
Individualios įžvalgos
S. Bernšteino manymu, tiriant šių kalbų leksiką, būtina skirti bendrąjį indoeuropiečių prokalbės laikų leksikos paveldą ir bendras žodyno naujoves, susidariusias baltų ir slavų kontaktų metu, tačiau, sakykim, R. Trautmanas to kitados nepadarė: 1923 m. išleistame „Baltų – slavų žodyne” (, Getingenas) jis pateikia net apie 1 700 žodžių, tačiau daugiau kaip 75 % šio žodyno nėra išskirtinės baltų ir slavų bendrybės, nes tie žodžiai turimi ir kitose indoeuropiečių kalbose, jungia dalį baltų ir slavų kalbų arba priklauso tik vienai kuriai kalbai.
Priešininkų argumentai
Savo ruožtu genetinio giminingumo priešininkai teigia, kad esama žymių baltų ir slavų kalbų leksikos bei semantikos skirtumų, kurie siekia labai senus laikus. Svarbiausios, priešininkų manymu, sąvokos, pavyzdžiui: kiaušinis, mušti, kančia, pilvas, mergina (merga), slėnis, ąžuolas, kirsti, balandis, viešpats, svečias, žaizdras – baltų ir slavų kalbose įvardijamos skirtingais žodžiais.
Dapkiškių piliakalnis
Dapkiškių piliakalnis, vadinamas Pilaite – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas ) Tauragės rajono savivaldybės teritorijoje, 1 km į pietus nuo Dapkiškių kaimo, Tauragės seniūnija. Pasiekiamas plentu Tauragė – Dapkiškiai pervažiavus Daubos upelį ir pasukus į dešinę rytų–pietryčių kryptimi, už 300 m yra kiek dešiniau, už sodybos, lauko pakraštyje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Jūros dešiniajame ir Daubos kairiajame krantuose, jų santakoje. Piliakalnio aikštelė trikampė, išsidėsčiusi šiaurės - pietų kryptimi, 23 m ilgio ir 8 m pločio šiauriniame gale, kuriame supiltas 5 m aukščio, 34 m pločio pylimas, kurio išorinis 4 m aukščio šlaitas leidžiasi į 18 metrų pločio ir pusantro metro gylio griovį. Pylimas nupjauto kūgio formos - 7 x 8 m dydžio.
Į šiaurę nuo piliakalnio 0,8 ha plote yra papėdės senovės gyvenvietė, kurioje rasta geležies šlako.
Sidhiai
Sidhius dar vadina, ar , ir laiko arba protėvių dvasiomis, arba gamtos dvasiomis, arba tokiais dievais. Sidhiai neretai vadinami 'Deivės Danu tauta', jie laikomi airių mitologijos dievybėmis ir sudievintais protėviais. Kai kurie šaltiniai sidhius laiko Deivės Danu tautos likučiais, kurie, nugalėti mileziečių, pasitraukė į kitą pasaulį. Pagal Lebor Gabála Érenn ('Airijos užėmimo knyga'; ) mileziečiai (legendinio dabartinių airių protėvio Míl Espáine sūnūs) kautynėse sumušė Deivės Danu tautą.
Pralaimėjusi Deivės Danu tauta pagal pasidavimo sutartį sutiko pasitraukti ir apsigyventi po žeme Airijos žemes nusėjusiose kalvose ir pilkapiuose, kurie vadinami sídhe (, vnsk. síd). Kiekvienos Deivės Danu tautos genties vadui teko po vieną kalvą. Pagal kalvų pavadinimą sídhe daugelyje tautų vadinami sidhiai, kadangi vėliau angliškuose tekstuose žodžiu sídhe vadino tiek kalvas, tiek jose gyvenančius žmones.
Faktas, kad daugelis kalvų, kuriose, kaip buvo manoma, gyveno sidhiai, yra senoviniai pilkapiai, laikomas patvirtinančiu hipotezę, kad sidhiai buvo tolimi airių (gėlų) protėviai.
Pagal liaudies tikėjimus sidhius stengėsi palenkti aukomis, stengėsi jų nesupykinti ir neįžeisti. Sidhius dažniausiai vadindavo netiesiogiai, eufemizmais, pvz., „gerieji kaimynai“, „doroji tauta“ ar tiesiog „tauta“. Buvo tikimasi, kad jei žmonės taip vadins sidhius, tai jie tokie ir bus. Su šia tradicija siejamas ir kitas jų pavadinimas 'taikos žmonės'. Kartais sidhiai laikomi karingais savo buveinių sargybiniais, saugančiais savąsias fėjų kalvas, fėjų ratus, ypatingus medžius (paprastai gudobeles) ar tam tikrą ežerą ar giraitę. Būdavo manoma, kad gėlų kitas pasaulis būna artimesnis prieblandoje (vakare ar auštant), todėl toks paros metas buvo laikomas ypatingu sidhiams. Dažniausiai sidhiai aprašomi kaip nuostabiai gražūs, nors kartais – kaip baisūs ir bjaurūs.
Nuorodos
Sidh
Tadas Blinda (TV mini serialas)
Tadas Blinda – nuotykinis filmas apie XIX a. plėšiką Tadą Blindą, išleistas	1972 m.
Pirmasis lietuviškas nuotykių filmas.
Nauja adaptacija
2011 m. išleistas pirmas Nepriklausomoje Lietuvoje nuotykinis istorinis veiksmo filmas Tadas Blinda. Pradžia.
Vyžūnė
Vyžūnė (Phragmipedium) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso dirvožemyje augančios, epifitinės ir litofitinės orchidėjos. Stiebas iki 80 cm aukčio, su 2-3 žiedais.
Natūraliai augalai paplitę Šiaurės vakarų Meksikoje, Centrinėjs ir Pietų Amerikoje.
Yra daug tarprūšinių hibridų. Gentyje virš 20 rūšių:
Rūšys
ir kt.
Rudyard Kipling
Joseph Rudyard Kipling (Džozefas Radjardas Kiplingas; 1865 m. gruodžio 30 d. Bombėjuje – 1936 m. sausio 18 d. Londone) – anglų rašytojas, poetas, prozaikas. 1907 m. tapo Nobelio literatūros premijos laureatu. Tuo metu buvo jauniausias Nobelio literatūros premiją gavęs rašytojas.
XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje Radjardas Kiplingas buvo tarp populiariausių Jungtinės Karalystės rašytojų.
Vaikystės ir ankstyvosios jaunystės metai
thumb|200 px|left|Bombėjus 1865 m. Radjardas Kiplingas gimė 1865 m. gruodžio 30 d. Bombėjuje, kur jo tėvas profesorius Džonas Lokvudas Kiplingas dėstė dekoratyvinį meną anglų mokykloje. Jau vaikystėje Kiplingas susipažino su senosiomis indų legendomis, išmoko hindi kalbą, o 1871 m. būdamas penkerių metų kartu su trimete seserimi Alisa buvo išsiųstas į Angliją mokytis privačioje mokykloje. Nuo 1871 m. spalio mėn. iki 1877 m. Anglijoje Radjardas Kiplingas gyveno Lorne-Lodžo privačiame pensione, kurį išlaikė buvusio prekybinio laivo kapitono Price ir jo žmonos Saros Holovėjų pora. Sutuoktiniai blogai elgėsi su mažuoju Kiplingu, neretai jį bausdavo. Toks pensiono šeimininkų elgesys paveikė būsimąjį rašytoją, dėl to jis iki gyvenimo pabaigos kentėjo nuo nemigos.
Abu Kiplingų vaikai Anglijoje neturėjo artimųjų, kuriuos būtų galėję dažnai aplankyti, išskyrus motinos tetą Džordžianą ir jos vyrą Edvardą Burne-Džonesą, gyvenusius Londone jų namuose „The Grange“. Šiuos giminaičius vaikai lankydavo per šv. Kalėdas. Jų namus Kiplingas vėliau pavadino: „Rojumi, kuris, be abejo, manau, mane išgelbėjo“.
1878 m. sausio mėn. Radjardas Kiplingas buvo priimtas į koledžą, skirtą berniukų paruošimui kariuomenei. Iš pradžių mokslo režimas jam pasirodė šiurkštus, tačiau vėliau jis prie jo priprato. Mokslo metus koledže jis aprašė knygoje „Stalky & Co“. (1899). Baigiantis mokslo metams paaiškėjo, jog Radjardas Kiplingas neturi galimybių patekti į Oksfordo universitetą. Jo tėvams trūko lėšų mokslui finansuoti, todėl Kiplingo tėvas Džonas Lokvudas įsidarbino Lahoro meno koledžo direktoriumi ir muziejaus kuratoriumi, kad uždirbtų daugiau pinigų. Radjardas Kiplingas 1882 m. rugsėjo 20 d. išplaukė iš Anglijos į Indiją, kur turėjo dirbti Lahoro vietinio laikraščio „Civil and Military Gazette“ redaktoriaus padėjėju.
1883 m. vasarą Kiplingas aplankė Šimlą, Britų Indijos vasaros sostinę. Tuomet buvo įprasta, kad Indijos vicekaralius ir vyriausybės nariai šešiems mėnesiams persikeldavo į šį miestą ir miestas tapdavo „valdžios ir laisvalaikio centru“. Kiplingo šeima kasmet aplankydavo Šimlą. Radjardas Kiplingas nuo 1885 m. iki 1888 m. į Šimlą atostogauti taip pat važinėjo kasmet. Miesto istorijos atsispindėjo jo reportažuose laikraščiui.
Nuo 1886 m. lapkričio iki 1887 m. birželio mėnesio minėtame Lahoro laikraštyje pasirodė 39 Kiplingo pasakojimai. Daugumą jų Kiplingas įtraukė į savo pirmąjį prozos rinkinį, pavadintą „Paprasti pasakojimai iš kalvų“ („Plain Tales from the Hills"), kurį išleido 1888 m. Kalkutoje. 1887 m. lapkričio mėn. Radjardas Kiplingas buvo perkeltas dirbti į didesnį „Gazette“ seserinį laikraštį „The Pioneer“ Alahabade, kur dirbo redaktoriaus padėjėju ir 1888–1889 m. gyveno Belvederio namuose.
Kiplingas daug rašė. 1888 m. jis išleido šešis apsakymų rinkinius: „Trys kareiviai" („Soldiers Three“), „The Story of the Gadsbys“, „Juodai balta" („In Black and White“), „Under the Deodars“, „Fantomas Rikša" („The Phantom Rickshaw“) ir „Wee Willie Winkie“. Be to, būdamas specialiuoju „The Pioneer“ korespondentu vakariniame Radžputanos regione, Kiplingas parašė daug juodraščių, kurie vėliau buvo surinkti į „Letters of Marque“ rinkinį ir išleisti knygoje „Nuo jūros iki jūros ir kiti eskizai, kelionių laiškai“ („From Sea to Sea and Other Sketches, Letters of Travel"). 1899 metais kaip laikraščio „Pioneer“ korespondentas R. Kiplingas vyko į Japoniją, Pietų Afriką, Šri Lanką, Australiją, Naująją Zelandiją, ketverius metus gyveno Jungtinėse Amerikos Valstijose. Anglų – būrų karo metu Kiplingas buvo nuvykęs į Afriką palaikyti anglų kareivių kovinės dvasios.
1889 metų pradžioje, kilus konfliktui su redaktoriumi, Kiplingas buvo atleistas iš „The Pioneer“. Tuo metu jis vis labiau galvojo apie savo ateitį. Kiplingas pardavė savo šešių apsakymų rinkinių teises už 200 svarų sterlingų, o rinkinį „Paprasti pasakojimai“ – už 50 svarų. Be to, jis iš „The Pioneer“ gavo šešių mėnesių atlyginimo dydžio išeitinę išmoką.
Kelionė iš Indijos į Londoną ir gyvenimas jame
thumb|150 px|left|Radjardas Kiplingas 1891 m. (autorius Džonas Koljeris) thumb|150 px|right|Radjardas Kiplingas su tėvu Džonu Lokvudu Kiplingu R. Kiplingas nusprendė persikraustyti į Londoną. 1889 m. kovo 9 d. jis išvyko iš Indijos, pakeliui aplankė San Franciską, Rangūną, Singapūrą, Honkongą ir Japoniją. Ypač pastaroji ilgam išliko rašytojo atmintyje. Vėliau R. Kiplingas rašė, kad jis „neteko širdies“ dėl geišos, kurią jis vadino O-Toyo. Jis rašė: „Aš palikau nekaltus Rytus toli už nugaros, O-Toyo, brangioji, O-Toyo."
R. Kiplingas keliavo po Jungtines Valstijas rašydamas straipsnius laikraščiui „The Pioneer“. Šie strapsniai vėliau buvo išspausdinti knygoje „Nuo jūros iki jūros ir kiti eskizai, kelionės laiškai“.
Iškeliavęs iš Indijos ir atsidūręs Šiaurės Amerikoje, R. Kiplingas pirmiausiai aplankė San Franciską, vėliau jis vyko į šiaurę iki Portlando, Sietlo, nuvyko iki Viktorijos ir Vankuverio, aplankė Britų Kolumbiją, Albertą, vėl keliavo atgal į Jungtines Amerikos Valstijas, į  Jeloustouno nacionalinį parką. Nuvyko iki Solt Leik Sičio, vėliau traukė į rytus iki Omahos ir toliau į Čikagą, pasiekė Biverio miestą Pensilvanijoje, aplankė profesoriaus Hilio šeimą. Kartu su profesoriumi R. Kiplingas važiavo apžiūrėti Niagaros krioklio, į Torontą, Vašingtoną, Niujorką ir Bostoną. Šios kelionės metu Elmiroje, Niujorke Radjardas Kiplingas susitiko su Marku Tvenu ir buvo labai sužavėtas šia pažintimi. R. Kiplingas iš anksto nepranešęs atvyko į M. Tveno namus. Kaip bebūtų, M. Tvenas mielai sutiko R. Kiplingą ir su juo dvi valandas kalbėjosi apie anglų-amerikiečių literatūros tendencijas ir apie tai, ką M. Tvenas rašys „Tomo Sojerio" tęsinyje. M. Tvenas svarstė, jog nėra apsisprendęs dėl kūrinio pabaigos: arba Sojeris bus išrinktas į Kongresą, arba jis bus pakartas.
1889 m. spalio mėnesį Radjardas Kiplingas perplaukė Atlantą ir atvyko į Liverpulį. Netrukus jis debiutavo Londono literatūriniame pasaulyje ir sulaukė didelio pripažinimo. Londone R. Kiplingas parašė keletą istorijų, kurias priėmė spausdinti žurnalai. Jis rado gyvenamąją vietą Villiers gatvėje (pastate, vėliau pavadintame „Kiplingo namu“). Per kitus dvejus metus Radjardas Kiplingas išleido romaną „Šviesa, kuri užgeso" („The Light that Failed", 1891), taip pat kentėjo nuo nervų ligos. Vėliau rašytojas susitiko su amerikiečių rašytoju ir leidybos agentu Volkotu Balestieriu, su kuriuo bendradarbiavo kurdamas romaną „The Naulahka“. 1891 m., kaip patarė gydytojai, R. Kiplingas dar kartą nuplaukė jūra į Pietų Afriką, Australiją, Naująją Zelandiją ir dar kartą aplankė Indiją. Jis nutraukė planus praleisti Šv. Kalėdas su šeima Indijoje, kai išgirdo apie staigią Balestierio mirtį nuo vidurių šiltinės, ir nusprendė nedelsiant sugrįžti į Londoną. 1891 m. pabaigoje Londone buvo išleistas R. Kiplingo apsakymų apie britus Indijoje rinkinys „Life's Handicap“. 1892 m. sausio 18 d. Karolina Balestier (29 m.), Volkoto Balestierio sesuo, ir Radjardas Kiplingas susituokė Londone. Vestuvės vyko centriniame Londone, Visų sielų bažnyčioje.
Gyvenimas Jungtinėse Amerikos Valstijose
Šiame name taip pat atsirado pirmieji „Džiunglių knygos“ štrichai. „Bliss Cottage“ namo išorėje sniego būdavo prikritusio iki pat palangių. R. Kiplingas vėliau prisiminė, jog buvo pradėjęs čia rašyti pasakas apie berniuką, kurį Indijoje užaugino vilkai. Vėliau šios pasakos pavirto į dvi džiunglių knygas.
Gimus Džozefinai, „Bliss Cottage“ pasidarė ankšta, todėl galiausiai pora iš Karolinos brolio Beatty Balestierio nusipirko žemės – 10 akrų (4,0 ha) ant uolėtos kalvos šlaito, nuo kurio atsivėrė vaizdas į Konektikuto upę. R. Kiplingas šią vietą pavadino „Naulakha“, pagerbdamas žmonos brolį Volkotą ir jų buvusį bendradarbiavimą, ir šį kartą pavadinimas buvo parašytas teisingai (to paties pavadinimo romane užrašyta klaidingai). Nuo pat ankstyvųjų gyvenimo metų Lahore Kiplingas buvo susižavėjęs Mogolų architektūra, ypač Naulakhos paviljonu, esančiu Lahoro forte, kuris galiausiai įkvėpė ir jo romaną, ir namą pavadinti šiuo vardu. Namas vis dar tebestovi netoli Bratleboro, Vermonte.
Vos per ketverius metus Radjardas Kiplingas kartu su „Džiunglių knygomis“ parašė apsakymų knygą „Dienos darbas“ („The Day's Work“), romaną „Drąsūs kapitonai“ ir gausybę poezijos, įskaitant leidinį „Septynios jūros“ („The Seven Seas“). Knyga „Kareivinių baladžių rinkinys“ („The collection of Barrack-Room Ballads“) buvo išleista 1892 m. kovo mėn. Šiame rinkinyje buvo išspausdintos dvi gerai žinomos Radjardo Kiplingo poemos „Mandalay“ ir „Gunga Din“. Pačiam R. Kiplingui ypač patiko rašyti „Džiunglių knygas“ ir susirašinėti su daugeliu vaikų, kurie jam apie jas rašė laiškus.
Ramų kūrybinį Kiplingų gyvenimą Naulakhoje kartais nutraukdavo lankytojai, įskaitant R. Kiplingo tėvą, kuris, išėjęs į pensiją, iš karto apsilankė pas sūnų. Taip pat Kiplingus dažnai lankydavo rašytojas Artūras Konanas Doilis, kuris atsiveždavo savo golfo lazdas ir išbūdavo svečiuose dvi dienas, mokydamas R. Kiplingą žaisti golfą.
R. Kiplingas mėgo pasivaikščioti. Vermonte, atėjus rudeniui, prikrisdavo daug lapų. Šis gamtos peizažas žavėjo rašytoją. 1896 metų vasarį gimė antroji poros dukra Alisa Kipling. Laiške draugui 30-metis Kiplingas davė patarimą: „Santuoka iš esmės moko griežtesnių dorybių, tokių kaip nuolankumas, santūrumas, tvarka“. Tais pačiais metais rašytojas laikinai dėstė Kanados Kvebeko vyskupų koledže.
Radjardas Kiplingas mėgo gyvenimą Vermonte ir galėjo jį nugyventi ramiai, jei ne du įvykiai – vienas, susijęs su politika, kitas – su nesantaika šeimoje. 1890 metų pradžioje kilo Jungtinės Karalystės ir Venesuelos ginčas dėl sienos su Britų Gviana. JAV pateikė keletą arbitražo pasiūlymų, tačiau 1895 m. naujasis JAV valstybės sekretorius Richardas Olney užėmė priešišką britams poziciją, argumentuodamas, kad JAV neva turinti teisę spręsti dėl Amerikos žemyno reikalų. Tai sukėlė nepasitenkinimą Didžiojoje Britanijoje, ir padėtis peraugo į didelę anglų-JAV krizę, kai abi šalys ėmė kalbėti apie karą.
Nors krizė vėliau atslūgo, ir šalys ėmė bendradarbiauti, R. Kiplingą glumino antibritiškos nuotaikos spaudoje. Laiškuose bičiuliams jis dėstė nuogąstavimus dėl jį supančios aplinkos. 1896 m. sausio mėn. Kiplingas nusprendė nutraukti savo šeimos „gerą, visavertį gyvenimą JAV“ ir ieškoti laimės kitur.
Gyvenimas Devone ir kelionė į Afriką
Iki 1896 m. rugsėjo mėn. Kiplingai gyveno Torki mieste, Devone, pietvakarinėje Anglijos pakrantėje, name su vaizdu į Lamanšo sąsiaurį. Nors Radjardas Kiplingas nelabai rūpinosi savo naujuoju namu, kurio dizainas, jo teigimu, buvo niūrus, jam pavyko išlikti produktyviam ir socialiai aktyviam.
1897 m. rugpjūčio mėnesį Kiplingams gimė pirmasis sūnus Džonas. Rašytojas pradėjo dirbti prie dviejų eilėraščių: „Recesijos“ („Recessional”, 1897) ir „Baltojo žmogaus našta“ („The White Man's Burden”, 1899), kurie vėliau sukėlė diskusijų. Kai kurie kritikai šiuos eilėraščius vertino kaip įamžinančius Viktorijos laikų nuotaikas, kiti juose įžvelgė įžūlaus imperializmo ir su juo susijusios rasinės nesantaikos propagandą, treti juos skaitydami jautė ironiją.
Devone R. Kiplingas taip pat parašė koledžo istorijų rinkinį „Stalky & Co.“. Pasak jo šeimos, R. Kiplingui patiko garsiai skaityti „Stalky & Co“ istorijas. 1898 m. pradžioje Kiplingai žiemos atostogų metu keliavo į Pietų Afriką, taip pradėdami tradiciją kasmet apsilankyti šiame kontinente. Pietų Afriką Kiplingai lankė iki 1908 m. Jie apsistojo „The Woolsack“ name, priklausiusiame Sesiliui Rodsui. Radjardas Kiplingas, jau turėdamas žinomo poeto reputaciją, buvo šiltai priimtas kai kurių įtakingų Kapo kolonijos politikų, įskaitant Sesilį Rodsą, serą Alfredą Milnerį ir Leanderį Starą Džamesoną. R. Kiplingas palaikė su jais bičiuliškus ryšius ir žavėjosi jų politika. 1898–1910 m. laikotarpis buvo svarbus Pietų Afrikos istorijoje, nes vyko Antrasis būrų karas (1899–1902 m.), vėliau sekė taikos sutartis ir 1910 m. susikūrė Pietų Afrikos Sąjunga. Dar Anglijoje R. Kiplingas parašė eilėraščių, jais palaikydamas britus būrų kare, o 1900 m. pradžioje apsilankęs Pietų Afrikoje, R. Kiplingas tapo Blumfonteino laikraščio „The Friend“ korespondentu. Nors rašytojo žurnalistinis laikotarpis turėjo trukti tik dvi savaites, tai buvo pirmasis Kiplingo darbas laikraštyje vėl po to, kai jis daugiau kaip prieš dešimt metų paliko „The Pioneer“ Alachabade. Dirbdamas laikraštyje „The Friend“ rašytojas užmezgė visą jo tolesnį gyvenimą trukusias draugystes su Percevaliu Landonu, H. A. Gwynne ir kitais. Jis taip pat parašė straipsnių, išreikšdamas savo požiūrį į konfliktą Pietų Afrikoje. R. Kiplingas sukūrė užrašą žuvusiųjų memorialui Kimberlyje.
Šlovė ir Nobelio premija
thumb|150 px|left|R. Kiplingas Pietų Afrikoje 1900-1901 m. thumb|250 px|right|R. Kiplingo „Bateman's“ namas, kuriame rašytojas gyveno iki pat mirties 1897 m. Kiplingai iš Torki persikėlė į Rotingdiną, esantį netoli Braitono, Rytų Sasekse, iš pradžių į „North End House“, vėliau į „Elms". 1902 m. R. Kiplingas nusipirko namą „Bateman's“, pastatytą 1634 m., stovėjusį Bervošo kaimelyje. „Bateman's“ namas tapo rašytojo namais nuo 1902 m. iki pat jo mirties 1936 m. Valdą sudarė pats namas ir jį supantys pastatai, malūnas ir 13 ha žemės. Valda buvo nupirkta už 9 300 svarų. Name nebuvo vonios kambario, elektros, bet R. Kiplingui ši vieta patiko.
Radjardas Kiplingas tuo metu įsitraukė į diskusijas dėl Didžiosios Britanijos reakcijos į Vokietijos karinių jūrų pajėgų didinimą, vadinamąjį Tirpico planą. Vokietija siekė sukurti laivyną, galintį mesti iššūkį Karališkajam laivynui. 1899 m. viešnagės JAV metu, Kiplingų dukrai Džozefinai išsivystė plaučių uždegimas, nuo kurio ji mirė. Po dukters mirties R. Kiplingas surinko medžiagą, kuri tapo knygos „Just So Stories for Little Children“ pagrindu. Knyga išleista 1902 m., t. y., kitais metais po romano „Kimas“ („Kim“). Amerikiečių literatūros mokslininkas Deividas Skotas teigė, kad „Kimas“ paneigia Edvardo Saido teiginį apie R. Kiplingą kaip orientalizmo propaguotoją.
1902 m. eilėraštyje „Irkluotojai“ R. Kiplingas užpuolė Vokietijos kaizerį, kuris, jo manymu, kėlė grėsmę Britanijai. Interviu prancūzų laikraščiui „Le Figaro“ R. Kiplingas pavadino Vokietiją grėsme ir paragino Anglijos ir Prancūzijos aljansą ją sustabdyti. Tuo pačiu metu kitame laiške R. Kiplingas apibūdino Vidurio Europos žmones kaip gyvenančius „viduramžiais su automatais“.
R. Kiplingas parašė keletą apsakymų, įskaitant „Svajonių armiją“ („The Army of a Dream“), kuriuose jis siekė parodyti efektyvesnę ir atsakingesnę kariuomenę negu tuo metu egzistavo, ir dvi mokslinės fantastikos istorijas „Su naktiniu paštu“ („With the Night Mail“, 1905 m.) ir „Lengva kaip A.B.C.“ („As Easy As A.B.C.", 1912 m.). Šiais kūriniais vėliau kaip pavyzdžiu kūryboje vadovavosi mokslinės fantastikos kūrėjas Robertas Hainlainas.
1907 m. Radjardui Kiplingui buvo įteikta Nobelio literatūros premija, kurią tais metais pasiūlė Oksfordo universiteto profesorius Čarlzas Omanas. Premijos citatoje sakoma, kad: „Šio pasaulinio garso autoriaus kūrybai būdingas pastabumas, vaizduotės originalumas, idėjų veržlumas ir puikus pasakojimo talentas“. Nobelio premija buvo įsteigta 1901 m., o R. Kiplingas tapo pirmuoju anglų rašytoju, ją gavusiu. Apdovanojimų ceremonijoje Stokholme 1907 m. gruodžio 10 d. premiją įteikiant, Švedijos akademijos nuolatinis sekretorius Karlas Davidas af Virsenas gyrė tiek R. Kiplingą, tiek trijų šimtmečių anglų literatūrą. thumb|200 px|right|R. Kiplingas Londone Gavęs premiją R. Kiplingas išleido du susijusius tarpusavyje poezijos ir pasakojimų rinkinius: „Pakas iš Puko kalvų“ („Puck of Pook's Hill“, 1906 m.) ir „Apdovanojimai ir fėjos“ („Rewards and Fairies”, 1910 m.). Pastarajame rinkinyje buvo įdėtas jo eilėraštis „Jei“ („If“). 1995 metų BBC apklausoje ši poema buvo išrinkta mėgstamiausia Jungtinės Karalystės poema.
Tuo metu R. Kiplingas buvo toks populiarus, jog jo draugas Maksas Aitkenas paprašė rašytojo įsikišti konservatorių vardu į 1911 m. Kanados rinkimų procesą. 1911 m. svarbiausias klausimas Kanadoje buvo tarpusavio sutartis su Jungtinėmis Valstijomis, kurią pasirašė liberalų ministras pirmininkas seras Vilfridas Lorjė ir kuriai griežtai priešinosi konservatoriai, vadovaujami sero Roberto Bordeno. 1911 m. rugsėjo 7 d. laikraštis „Montreal Daily Star“ pirmame puslapyje išspausdino R. Kiplingo atsišaukimą dėl susitarimo. R. Kiplingas rašė: „''Šiandien Kanada rizikuoja savo pačios siela. Kai šią sielą dėl kokių nors priežasčių prireiks užstatyti, Kanada neišvengiamai turės prisitaikyti prie komercinių, teisinių, finansinių, socialinių ir etinių standartų, kuriuos jai nustatys žymiai galingesnės Jungtinės Valstijos''“. Tuo metu „Montreal Daily Star“ buvo skaitomiausias Kanados laikraštis. Kitą savaitę R. Kiplingo atsišaukimas buvo perspausdintas kiekviename Kanados angliškame laikraštyje ir buvo pripažintas kaip padėjęs nukreipti Kanados viešąją nuomonę prieš liberalų vyriausybę.
R. Kiplingas buvo nusistatęs prieš Airijos autonomiją. Jis draugavo su Dubline gimusiu Alsterio unionizmo lyderiu Edvardu Karsonu. R. Kiplingas laiške draugui parašė, kad Airija – ne šalis ir, kad, prieš anglams atvykstant 1169 m., airiai buvo barbariškai gyvenusių ir vienas kitą žudžiusių galvijų vagių gauja. Jo nuomone, tik britų valdžia užtikrinusi Airijos pažangą. Airijoje R. Kiplingas apsilankė 1911 metais. Todėl 1912 m. rašytojas parašė eilėraštį „Ulster“.
R. Kiplingas buvo bolševizmo priešininkas. Politikos klausimais R. Kiplingas dažnai diskutuodavo su savo draugu Henriu Raideriu Hagardu, su kuriuo susibičiuliavo, atvykęs į Londoną. Jie liko bičiuliais visam gyvenimui.
Kaip rašė anglų žurnalas „Masonic Illustrated“, R. Kiplingas tapo masonu apie 1885 m. Masonų pažiūras rašytojas išreiškė eilėraštyje „The Mother Lodge“, masonų simbolius panaudojo romane „Žmogus, kuris norėtų būti karaliumi“ („The Man Who Would Be King“).
I pasaulinio karo metais
thumb|150 px|left|Džonas Kiplingas jaunesnysis thumb|150 px|right|Pirmojo leidimo „Džiunglių knygos“ viršelis I pasaulinio karo pradžioje, kaip ir daugelis kitų anglų rašytojų, R. Kiplingas kūrė brošiūras ir eilėraščius, entuziastingai palaikančius Jungtinės Karalystės tikslus atkurti Belgiją, kai ją okupavo Vokietija. 1914 m. rugsėjo mėn. britų Vyriausybė paprašė Kiplingo sukurti propagandinio pobūdžio tekstų. Kiplingo tekstai lankstinukuose ir brošiūruose karo metu buvo populiarūs britų tarpe. Rašytojas stengėsi šlovinti Didžiosios Britanijos kariuomenę, garbino kareivių dydvyriškumą. 1914 m. R. Kiplingas buvo vienas iš 53 pagrindinių britų autorių, tarp kurių buvo H. Dž. Velsas, Artūras Konanas Doilis ir Tomas Hardis, pasirašiusių „Autorių deklaraciją“. Šis manifestas skelbė, kad Vokietijos invazija į Belgiją buvo žiaurus nusikaltimas.
1915 m. rugsėjo mėn. Loso mūšyje žuvo 18 metų amžiaus R. Kiplingo sūnus Džonas. Džonas karo pradžioje norėjo įstoti į Karališkąjį laivyną, tačiau po nesėkmingos medicininės apžiūros dėl blogo regėjimo jo prašymas buvo atmestas. Radjardas Kiplingas draugavo su buvusiu Didžiosios Britanijos kariuomenės vadu ir Airijos gvardijos pulkininku lordu Robertsu, kurio paprašė sūnų priimti į Airijos gvardijos gretas. Džonas Kiplingas buvo išsiųstas į mūšį, kuriame žuvo ir buvo palaidotas Prancūzijoje. Po sūnaus mirties Radjardas Kiplingas sukūrė eilėraštį, pavadintą „Karo epitafija“ („Epitaphs of the War“), kuriame rašė: „Jei kyla klausimų, kodėl mes mirėme, pasakykite jiems, jog mūsų tėvai melavo“. Kritikai spėjo, kad šie žodžiai gali išreikšti Kiplingo kaltę dėl jo vaidmens organizuojant Džono tinkamumo kariuomenei melagingą komisiją.
Su Džono mirtimi siejamas 1916 m. R. Kiplingo eilėraštis „Mano berniukas Džekas“, tačiau jis buvo paskelbtas pasakojimo apie Jutlandijos mūšį pradžioje ir atrodo, kad jis susijęs su mirtimi jūroje. Nurodytas „Džekas“ tikriausiai yra bendrinis „Džekas Taras“. Kiplingų šeimoje Džekas buvo šeimos šuns vardas, o Džonas Kiplingas visada buvo Džonas, todėl „My Boy Jack“ pagrindinio veikėjo tapatybė su Džonu Kiplingu kiek abejotina. Nepaisant to, Kiplingą iš tiesų emociškai sunaikino sūnaus mirtis. Teigiama, kad jis slopino sielvartą garsiai skaitydamas Džeinės Osten romanus savo žmonai ir dukrai.
Karo metu Kiplingas parašė brošiūrą „Laivyno pakraščiai“ („The Fringes of the Fleet”), kurioje buvo įdėta esė ir eilėraščių įvairiomis karo jūrose temomis. Pagal kai kuriuos iš šių eilėraščių muziką sukūrė anglų kompozitorius Edvardas Elgaras.
R. Kiplingas susidraugavo su prancūzų kareiviu Maurice Hammoneau, kurio gyvybė buvo išgelbėta, kai jo drabužio kairėje kišenėje buvusi romano „Kimas“ kopija sustabdė kulką. Hammoneau padovanojo Kiplingui knygą su vis dar neišimta kulka ir savąjį „Karo kryžiaus“ apdovanojimą dėkingumo vardan. Jie toliau susirašinėjo, o kai Hammoneau susilaukė sūnaus, Kiplingas norėjo jam grąžinti knygą ir medalį, netgi reikalavo juos priimti.
1918 m. rugpjūčio 1 d. „The Times“ pasirodė R. Kiplingo eilėraštis „Senasis savanoris“ („The Old Volunteer”). Kitą dieną jis parašė laikraščiui, jog tai ne jo eilėraštis ir pasirodė pataisa. Nors „The Times“ tyrimui pasitelkė privatų detektyvą, šio kūrinio autorius niekada nebuvo nustatytas ir detektyvas įtarė, kad autorius visgi yra pats R. Kiplingas.
Vėlesnieji gyvenimo metai
thumb|200 px|left|Radjardas Kiplingas, Šv. Andriaus universiteto rektorius, 1923 m. thumb|150 px|right|Radjardas Kiplingas vėlyvaisiais gyvenimo metais (Elliott & Fry portretas) Iš dalies dėl Džono mirties, R. Kiplingas prisijungė prie sero Fabiano Veiro Imperatoriškųjų karo kapų komisijos (angl. „Commonwealth War Graves Commission”), atsakingos už britų kareivių kapus. Pagrindinis jo indėlis į projektą buvo parinkta biblinė frazė – „Jų vardas gyvas kartų kartose“ („Their Name Liveth For Evermore") ir pasiūlymas įrašyti frazę „Dievui žinomas“ nežinomų kareivių antkapiuose.
R. Kiplingas parašė dviejų tomų Airijos gvardijos istoriją, kurioje aprašė sūnaus pulką. Kūrinys publikuotas 1923 metais ir laikytas vienu geriausių aprašytų pulko istorijos pavyzdžių. R. Kiplingo apysakoje „Sodininkas“ vaizduojami apsilankymai karo kapinėse, o eilėraštyje „Karaliaus piligrimystė“ (1922 m.) nupasakota karaliaus Jurgio V kelionė po karo kapų komisijos sutvarkytas kapines ir pastatytus memorialus.
Populiarėjant automobiliams, R. Kiplingas tapo britų spaudos keliaujančiu korespondentu, entuziastingai aprašė keliones po Angliją ir užsienį, nors pats dažniausiai nevairuodavo – jį veždavo vairuotojas.
Po I pasaulinio karo R. Kiplingas manė, jog Jungtinės Amerikos Valstijos atsisakys izoliacionizmo ir pokario pasaulyje vyraus Anglijos, Prancūzijos ir Amerikos aljansas. Jis tikėjosi, kad Jungtinės Valstijos vykdys aktyvesnę užsienio politiką, o Teodoras Ruzveltas, kuriuo rašytojas žavėjosi, vėl taps prezidentu. R. Kiplingą nuliūdino T. Ruzvelto mirtis 1919 m. Rašytojas teigė, jog tai buvo vienintelis amerikiečių politikas, galėjęs išlaikyti Jungtines Valstijas pasaulio politikos „žaidime“. Radjardas Kiplingas buvo priešiškai nusiteikęs komunizmo atžvilgiu. Įvykus bolševikų perversmui 1917 m. Rusijoje, jis rašė, jog šeštadalis pasaulio „kūnu išėjo iš civilizacijos“.
1920 m. Radjardas Kiplingas kartu su H. R. Hagardu ir Lordu Sidnamu įkūrė „Laisvės lygą“. Ši neilgą laiką egzistavusi draugija sutelkė dėmesį į klasikinių liberalių idealų propagavimą kaip atsaką į didėjančią komunistų galią Didžiojoje Britanijoje arba, kaip sakė R. Kiplingas, „kovai su bolševizmo pažanga“.
Radjardas Kiplingas pasisakė už Anglijos ir Prancūzijos aljansą palaikyti taikai, 1920 m. Didžiąją Britaniją ir Prancūziją pavadinęs „dviem Europos civilizacijos tvirtovėmis“. R. Kiplingas ne kartą perspėjo visuomenę neperžiūrėti Versalio sutarties Vokietijos naudai, kas, jo manymu, galėjo sukelti naują pasaulinį karą. Prancūzijos politiko Raimono Puankarė gerbėjas R. Kiplingas buvo vienas iš nedaugelio britų intelektualų, palaikiusių Prancūzijos vykdytą okupaciją Rūro srityje 1923 m., tuo metu, kai Didžiosios Britanijos vyriausybė ir didžioji visuomenės dalis buvo nusistačiusi prieš tai.
1924 m. R. Kiplingas priešinosi Ramzio Makdonaldo leiboristų vyriausybei kaip „bolševizmui be kulkų“. Jis manė, kad leiborizmas buvo komunistinė organizacija. 1920-aisiais rašytojas kažkiek žavėjosi Benitu Musoliniu, tačiau buvo nusistatęs prieš fašizmą. 1935 m. rašytojas Benitą Musolinį pavadino pašėlusiu ir pavojingu egomaniaku.
Nepaisant antikomunistinių rašytojo pažiūrų, pirmieji žymesni R. Kiplingo kūriniai išversti į rusų kalbą, valdant Leninui 1920-ųjų pradžioje. Tarpukariu R. Kiplingas buvo populiarus tarp rusų skaitytojų. Jis turėjo įtakos daugeliui jaunesnių rusų poetų ir rašytojų, pavyzdžiui, Konstantinui Simonovui. R. Kiplingo stiliaus aiškumas, šnekamosios kalbos vartojimas buvo laikomi pagrindinėmis poezijos naujovėmis, kurios patiko daugeliui jaunesnių rusų poetų. Nors sovietiniams žurnalams buvo privaloma pradėti R. Kiplingo vertimų publikaciją nuo išpuolio, vaizduojant jį kaip „fašistą“ ir „imperialistą“, Rusijos skaitytojai R. Kiplingą pamėgo taip, kad jo darbai Sovietų Sąjungoje nebuvo uždrausti iki pat 1939 m.
Daugelio ankstyvųjų Radjardo Kiplingo knygų leidimo viršeliuose buvo atspausdinta svastika, susieta su dramblio, nešiojančio lotoso žiedą, paveikslu, atspindinčiu Indijos kultūros įtaką. R. Kiplingas svastiką naudojo remdamasis Indijos saulės simboliu, suteikiančiu sėkmę, ir sanskrito žodžiu, reiškiančiu „sėkmingas“ arba „gerovė“.
Mirtis
Radjardas Kiplingas kūrė iki 1930-ųjų pradžios, tačiau lėčiau ir mažiau negu anksčiau. 1936 m. sausio 12 d. naktį dėl vidinio kraujavimo jam buvo atlikta operacija, tačiau nepraėjus nė savaitei, 1936 m. sausio 18 d., būdamas 70 metų, rašytojas mirė Midlsekso ligoninėje nuo dvylikapirštės žarnos opos. Apie jo mirtį anksčiau buvo neteisingai paskelbta žurnale, į kurį jis parašė: "Ką tik perskaičiau, kad esu miręs. Nepamirškite ištrinti manęs iš savo prenumeratorių sąrašo.“ Radjardo Kiplingo laidotuvėse dalyvavo Jungtinės Karalystės ministras pirmininkas Stanlis Boldvinas. R. Kiplingo urna su pelenais buvo palaidota „poetų kampe“ Vestminsterio abatijos pietinėje dalyje, šalia Čarlzo Dikenso ir Tomo Hardžio kapų.
Bangininis ryklys
Bangininis ryklys (Rhincodon typus) – ryklių (Selachomorpha) antbūrio, ūsuotųjų ryklių (Orectolobiformes) būrio, monotipinės bangininių ryklių (Rhincodontidae) šeimos rūšis.
thumb|220px|left|Bangininio ryklio dydžio palyginimas su [[Žmogus|žmogumi: