cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baltų prokalbė
Būdvardis
Aukščiausiasis laipsnis, be priesagos *-isto, indoeuropiečių prokalbėje galėjo būti sudaromas ir su priesaga *-ṃmo. Jos reliktų randama prūsų kalboje (auctimien 'aukščiausią'; vns. vard. *aug(s)timas 'aukščiausias'). Tokiu atveju būdvardžio aukščiausiojo laipsnio formos baltų prokalbėje galėjo būti *labimas, -iman (bev. g), -imā (mot. g.) 'geriausias, -ia, -ia' ir t. t., kur vyriškosios ir bevardės giminės būdvardžiai linksniuojami pagal o kamieną, o moteriškosios − pagal ā. Pastabos:
Skaitvardis
Skaitvardis *dešimts (ide. *deḱmt < *deḱṃ su *-t- iš kelintinių skaitvardžių) '10' turėjo visų skaičių formas. Linksniuotas kaip priebalsinis daiktavardis.
Skaitvardžiai '11 – 19' buvo nusakomi frazėmis *ainas leikti / likā pā dešimtes 'vienas lieka / liko po dešimties', *d(u)u̯ō leikti / likā pā dešimtes 'du lieka / liko po dešimties' ir t. t. Lietuviai pasiliko šio junginio dalį 'liko' (vienuo-lika), o latviai – 'po dešimties', pvz.,.
Dešimčių '20 – 90' pavadinimai buvo sudaromi ne dūriniais kaip indoeuropiečių prokalbėje, pvz., *trīkomt '30', *k u̯ etu̯ṛkomt '40', bet su skaitvardžiais '2' – '9' ir su jais suderintu '10', pvz., *d(u)u̯ai dešimte '20', *trii̯es dešimtes '30', *ketures dešimtes '40' ir t. t. Dešimtys su vienetais, matyt, buvo nusakoma frazėmis, pvz., *d(u)u̯ai dešimte ir (er, ar) ainas '21', *trii̯es dešimtes ir (er, ar) penkes '35' ir t. t.
'100' reikšti vartota visus skaičius turėjusi iš indoeuropiečių prokalbės paveldėta o kamieno bevardės giminės forma *šimtan (ide.*ḱṃtom).
Šimtų '200 – 900' pavadinimai buvo sudaromi tokiu pačiu būdu, kaip ir dešimčių: *ainan šimtan '100', *d(u)u̯ai šimtai '200', *trii̯es šimtā '300', *ketures šimtā '400' ir t. t. Šimtai su dešimtimis ir vienetais tikriausiai buvo reiškiami žodžių junginiais, pvz., *trii̯es šimtā aštōnes dešimtes ir (er, ar) penkes '385'.
Kelintiniai skaitvardžiai 'I – X' baltų prokalbėje buvo tokie (pateikiamos vns. vard. vyr. g. formos): *pirmas (ide. *pṛmos) 'I', *antaras (ide. *ontoros / *onteros) 'II', *treti̯as / *tirt(i̯)as (ide. *tri-t-) 'III', *ketu̯irtas (ide. *k u̯ etu̯ṛtos) 'IV', *penktas (ide. *penk u̯ tos) 'V', *uštas / *seštas (ide. *u̯eḱstos / *su̯eḱstos) 'VI', *septmas (ide. *septṃos) 'VII', *aštmas (*-mas iš *septmas; ide. oḱtuu̯os / *oḱtōu̯os) 'VIII', *neu̯intas (*-tas iš kitų skaitvardžių; ide. *neuṇos) 'IX', *dešimtas (ide. *deḱṃtos) 'X'. Visų šių skaitvardžių vyr. ir bev. g. linksniuota kaip o kamieno, mot. g. − kaip ā kamieno daiktavardžiai. Kelintiniai skaitvardžiai '11 – 19', '20 – 90' ir kelintiniai šimtų pavadinimai buvo sudaromi kaip ir kiekiniai, tik pirmuoju dėmeniu ėjo atitinkamas kelintinis skaitvardis.
Įvardis
Jau indoeuropiečių prokalbėje įvardžių linksniavimas gerokai skyrėsi nuo vardažodžių. Baltų prokalbėje, kaip ir indoeuropiečių, parodomieji įvardžiai skyrė trijų lygių nutolimo nuo kalbėtojo lygius: artimo rodymo *šis ir *is, tolimo rodymo *anas ir neutralaus *tas. Pastarasis gimininis parodomasis įvardis vartotas ir trečiam asmeniui (tolygu liet. 'jis') reikšti. Turėti du asmeniniai negimininiai įvardžiai − *ež (*eš) 'aš' ir *tu / *tū 'tu', kurie nuo indoeuropiečių prokalbės laikų pasižymėjo supletyvinėmis (skirtingašaknėmis) linksnių formomis. Sangrąžinis įvardis *seu̯e 'savęs', kaip ir dabar baltų kalbose, turėjo tik vienaskaitą (be vardininko).
Įvardžių daugiskaita ir dviskaita bei jų tarpusavio santykis reikalauja platesnių komentarų, todėl kiekvieno gramatinio skaičiaus lentelės pateikiamos atskirai ir kitokiu nei kitų kalbos dalių eiliškumu. Pastabos:
F. Kortlandtas įsitikinęs, kad baltų (ir slavų) prokalbei turi būti rekonstruotos tik seniausiosios, neatnaujintos įvardžių formos. Z. Zinkevičiaus manymu, senosios įvardžių formos turėtos tik ankstyvuoju prokalbės laikotarpiu. Senovinių formų naudininkai *nōmas 'mums', *ṷōmas 'jums' pakeitė indoeuropiečių prokalbės *ṇsmei, *usmei: įvardžių paradigma gavo daiktavardines galūnes. Pirmajame ir antrajame asmenyse dėl *i̯ūs įtakos ilgasis kamienų balsis ō buvo pakeistas į ū, o visi *i̯ūs linksniai, išskyrus galininką, kamieno pradžioje dėl vardininko įgijo i̯-. Vėliau rytų baltai į pirmojo asmens kamieno pradžią visuose linksniuose dėl *mes įtakos įsivedė m- (,, ir kt.). Įnagininkas ir vietininkas, kaip ir vienaskaitoje, susidarė vėliau nei kiti linksniai.
Asmeninių įvardžių dviskaita pateikiama remiantis F. Kortlandtu, o jų atnaujintos formos – pagal L. Palmaičio siūlomas proporcijas, kurios yra analogiškos daugiskaitos atnaujintosioms. Šių įvardžių (1. ir 2. asmenų) dviskaitos vardininko ir galininko kamienai – supletyviniai, simetriški daugiskaitai, tik be daugiskaitos rodmenų: ide. dgs. *ṷe-i 'mes' – baltų prok. dvs. *ṷe 'mes du', dgs. *nō-s 'mus' – dvs.*nō 'mus du'; dgs. *i̯ū-s 'jūs' – dvs. *i̯ū 'jūs du', dgs. *ṷō-s 'jus' – dvs. *ṷō 'jus du'. Įvardžio kamienas *ṷe išlaikytas lietuvių tarmėse (vedu 'mudu'), jis atitinka seniausiuosius, turimus kitose indoeuropiečių kalbose. Z. Zinkevičius lietuvių dviskaitos kamieną ju-du linkęs laikyti naujai perimtu iš daugiskaitos, tačiau panašus daugiskaitos ir dviskaitos santykis turėtas ir pragermanų (dgs. *jūz – dvs. *jut), F. Kortlandtas dviskaitos kamieną *i̯ū rekonstruoja ir slavų prokalbei, o A. Sihleris jį nukelia į indoeuropiečių prokalbės laikus.
Parodomųjų įvardžių dviskaita (šie įvardžiai vartoti ir trečiajam asmeniui reikšti) rekonstruojama pagal W. Eulerį. Remdamasis lietuvių tarmine skaitvardžio forma dviejaus 'dviese', W. Euleris atkuria dviskaitos kilmininko-vietininko prabaltišką formą *dṷaii̯aus su kamieno dvibalsiu *ai (skaitvardis du linksniuotas kaip parodomieji įvardžiai). Tačiau čia pat jis pabrėžia, kad tokia forma neatitinka kitoms indoeuropiečių kalboms ir indoeuropiečių prokalbei rekonstruojamų formų su kamiene esančiu ide. *o > baltų *a. M. Villanueva Svenssonas dviskaitos kilmininko-vietininko galūnę su dvibalsiu *oi (> baltų *ai) atsargiai teikia indoeuropiečių prokalbei. Pastabos:
Klausiamieji įvardžiai buvo du: vyr. g. *kat[a/e]ras, bev. g. *kat[a/e]ra, mot. g. *kat[a/e]rā 'kuris, kuri; katras, katra' ir vyr. g. – mot. g. *kas, bev. g. *ka 'kas'. Pastarasis buvo vartojamas ir kaip būdvardinis (santykinis) įvardis − kaip lietuvių kalboje kuris, koks prijungiamuosiuose sakiniuose. Z. Zinkevičiaus teigimu, būdvardiniai įvardžiai turėjo visas tris gimines, ir, pasak V. Mažiulio, vartojant santykinio įvardžio reikšme, turėta mot. g. forma *kā. Šie įvardžiai buvo linksniuoti kaip parodomasis gimininis įvardis *tas.
Veiksmažodis
250px|right|thumb|VI–VII a. vakarų baltų [[Olštyno kultūra|Olštyno kultūros plokštinės segės (Kosevas ir Tumianai, Lenkija).]] Baltų prokalbės veiksmažodžiui rekonstruoti daugiausia tenka remtis rytų baltų kalbų duomenimis. Rekonstruota veiksmažodžio sistema priskirtina vėlyvesniam etapui. Baltų veiksmažodis, skirtingai nuo kitų kalbos dalių, patyrė gana daug permainų − buvo pakeista indoeuropiečių prokalbės laikų, nuosakų ir rūšių sistema: iš indoeuropiečių prokalbėje buvusių esamojo (prezento), aoristo, perfekto (ir galbūt sigmatinio būsimojo) gramatinių laikų baltai išsaugojo tik prezentą (esamąjį laiką) ir sigmatinį futūrą, kai kurių tyrėjų laikomą indoeuropiečių prokalbės veldiniu. Indoeuropiečių prokalbėje turėtos šios nuosakos: indikatyvas (tiesioginė nuosaka), konjunktyvas, reiškęs tariamą ir norimą veiksmą, optatyvas, kuriuo buvo nusakomas galimas arba norimas veiksmas (skirtumas nuo ide. konjunktyvo ne visai aiškus), ir imperatyvas (liepiamoji nuosaka). Baltų prokalbėje indikatyvas išliko, tačiau senąjį konjunktyvą pakeitė naujai sudaryta tariamoji nuosaka, vadinama kondicionaliu. Imperatyvui (liepiamajai nuosakai) buvo pritaikytos optatyvo formos. Ide. buvo dvi veiksmažodžio rūšys − aktyvas (veikiamoji rūšis) ir medijas, arba mediopasyvas (vidurinė rūšis). Mediją baltai pakeitė sangrąžiniais veiksmažodžiais. Buvo sudarytos naujos neveikiamosios rūšies (pasyvo) ir atliktinių laikų (perfekto, pliuskvamperfekto ) formos. Nepaisant šių naujovių, esamasis ir, kaip neretai teigiama, sigmatinis būsimasis laikai yra paveldėti iš indoeuropiečių prokalbės. Archajiška baltų prokalbės ypatybė − išlaikytas atematinis asmenavimas. Minėtieji pokyčiai sudarė prielaidas savitai baltų veiksmažodžio sistemai susiformuoti.
Neskaitant sudėtinių perfekto ir pliuskvamperfekto, būta trijų laikų: esamojo (prezento), būtojo (preterito) ir būsimojo (futūro), trijų skaičių − vienaskaitos, dviskaitos bei daugiskaitos, trijų asmenų – pirmojo, antrojo ir trečiojo. Išskirtinė baltų veiksmažodžio ypatybė − visų trijų skaičių trečiasis asmuo turi tą pačią formą. Iš esamojo laiko kilusios galūnės buvo pritaikytos visiems laikams bei nuosakoms, o šių buvo trys: tiesioginė, turinti visus tris laikus, liepiamoji ir tariamoji, kurioms laiko kategorija nebuvo būdinga. Veiksmažodis turėjo tris kamienus: esamojo, būtojo laikų ir bendraties. Pavyzdžiui, veiksmažodžio 'nešti' kamienai buvo tokie: *neša-, *nešē-, *neš-; veiksmažodžio 'sėdėti' kamienai: *sēdi-, *sēdējā-, *sēdē-. Palyginkime su lietuvių k. nẽša, nẽšė, nèšti; sė́di, sėdė́jo, sėdė́ti.
Bendratis baltų prokalbėje buvo sudaroma su priesagomis *-tei, *-tēi, *-ti: *eitei, *-tēi, *-ti 'eiti', *darītei, *-tēi, *-ti 'daryti'. Bendratis yra kilusi iš ti kamieno vardažodžių vienaskaitos naudininko (*mirtei 'mirčiai') ir vietininko (*mirtēi 'mirtyje'; priebalsinis kamienas *darānti 'darančiame'). Bendraties ryšys su naudininku jaučiamas ir dabar, pavyzdžiui, kėdė yra sėdėti '…sėdėjimui', ne metas liūdėti '…liūdėjimui'. Indoeuropiečių prokalbėje bendraties dar nebūta, įvairios jos formos indoeuropiečių kalbose buvo pasidarytos vėliau.
Siekinys baltų prokalbėje buvo sudaromas su priesaga *-tun < ide. *-tum: *eitun, *darītun. Tai nekaitoma veiksmažodžio forma, vartota su slinkties veiksmažodžiais tikslo ir siekimo aplinkybėms reikšti. Siekinys kilęs iš tu kamieno vardažodžių vienaskaitos galininko (*leitun 'lietų'). Sąsaja su galininku apčiuopiama ir šiais laikais: lietuvių tarmių siekinį einu šieno pjautų galima pakeisti einu į šieno pjovimą (pjūtį). Šitokios darybos siekinys žinomas ir kitoms indoeuropiečių kalboms, taigi turėtų būti gana senų laikų veldinys.
Veikslas (kaip liet. rinkau – eigos veikslas, surinkau – įvykio veikslas) baltų prokalbei galėjo būti nebūdingas, nes išnyko įvykio (netęstinį) veikslą reiškiantis aoristas, kuris sudarė priešpriešą su eigos (tęstinį) veikslą žyminčiu esamuoju laiku.
Esamasis laikas
Esamojo laiko daryba buvo gana sudėtinga. Turėti atematiniai ir tematiniai veiksmažodžiai. Atematiniai po šaknies neturėjo balsio – temos, kuri sudaro kamiengalį: galūnės buvo jungiamos tiesiai prie šaknies. Pagal kamiengalį tematiniai veiksmažodžiai skirstomi į tris: o > baltų a (*renka 'renka'), i (*turi 'turi') ir ā (*laikā 'laiko') – kamienų asmenuotes. Greta o kamieno buvo ir variantas i̯o > baltų i̯a. Laikantis Ch. Stango pasiūlyto skirstymo, tradiciškai i ir ā kamienų veiksmažodžiai vadinami pusiau tematiniais, tad visiškai tematiniai, kaip ir vardažodžiai (pvz., daiktavardžiai), būtų tik turintieji o kamieną. Tačiau ne visi kalbininkai pritaria, kad i ir ā kamienų veiksmažodžius reikėtų laikyti ne visai tematiniais ir juos išskirti į atskirą poklasį. Esamojo laiko i kamienai sudaromi tuomet, jei būtojo laiko ir bendraties formos turi priesagą ē, plg. . Gali būti, kad baltai esamajame laike šalia i kamieno turėjo ī kamieną, jei atsižvelgtume į latvių tarmių dalyvius dzirdīms 'girdimas', gulīms 'gulimas'. Esamojo laiko ā kamieną įgydavo veiksmažodžiai, bendratyje turintys priesagas *-ā- ir *-ī-, plg. . Atematinių veiksmažodžių asmenavimas nuo indoeuropiečių prokalbės laikų pasižymėjo tam tikru savitumu. Pastabos: Nuo seno atematiniai veiksmažodžiai skyrėsi tik vienaskaitos pirmojo asmens galūne, visos kitos buvo tokios pačios, kaip ir tematinių. Be vienaskaitos 1. ir 2. asmenų galūnių *-mi, *-sei, kartais rekonstruojamos ir *-mei / *-mai, *-si / *-sai. Be to, tematinių veiksmažodžių vns. 2. asmuo netekęs kamiengalio balsio ir galūnės pradžios priebalsio *s (vietoj *renkasei yra *renkei). Pagal alternatyvią rekonstrukciją, prabaltų vns. 2. asmens galūnė *-ei vesdinama tiesiogiai iš ide. *-eh₁i.
Tematinių veiksmažodžių o (> baltų prok. a) kamieno vns. 1. asmens galūnė *-ō pavedėta iš ide. Tačiau ā kamieno veiksmažodžių vns. 1. ar 2. asmenų galūnės su ilgaisiais dvibalsiais *-āu, *-āi gali būti vėlesni dariniai, dėl jų kilmės diskutuojama.
Ir tematinių, ir atematinių veiksmažodžių dviskaitos 1. ir 2. asmenų bei daugiskaitos 1. asmens galūnė neteko pabaigos priebalsio *-s, o prieš ją einąs balsis buvo pailgintas: ide. dvs. 1. *iu̯os, dvs. 2. *itos > baltų prok. dvs. 1.*eiu̯ā 'mudu einame', dvs. 2. *eitā 'judu einate'; ide. dgs. 1. *imes > baltų prok. dgs. 1. *eimē 'einame'. Pailgintas galūnės balsis matyti ir dgs. 2. asmenyje: ide. dgs. 2. *ite > baltų prok. dgs. 2. *eitē 'einate'.
Buvo panaikinta atematinių veiksmažodžių šaknies balsio laipsnių kaita: vienaskaitoje indoeuropiečių prokalbėje visuose asmenyse turėtas normalusis laipsnis (*eimi 'einu', *esmi 'esu'), o dviskaitoje ir daugiskaitoje – silpnasis arba nulinis (*iu̯os 'mudu einame', *su̯os 'mudu esame', *imes 'mes einame', *smes 'mes esame'). Baltai visiems skaičiams apibendrino vienaskaitos šaknį su normaliuoju balsio laipsniu (*eiu̯ā 'mudu einame, *esu̯ā 'mudu esame', *eimē 'mes einame', *esmē 'mes esame'). Tačiau silpnasis ir nulinis balsio laipsnis išliko baltų veikiamosios rūšies esamojo laiko dalyviuose: *i̯ents 'einąs', *sants  'esąs'.
o kamieno veiksmažodžiai neteko dviskaitos ir daugiskaitos antrojo asmens kamiengaliuose indoeuropiečių prokalbėje buvusios e: o (> baltų prok e: a) kaitos: ide. dvs. 1.*bherou̯os 'mudu imame', bet 2. *bheretHos 'judu imate'; ide. dgs. 1. *beromes 'imame', bet 2. *bherete 'imate'. Tad vietoj lauktinų dvs. 2. *renketā 'judu renkate', dgs. 2. *renketē 'jūs renkate' buvo apibendrintas kamiengalis su a iš kitų asmenų − *renkatā, *renkatē.
Baltai 3. asmens galūnę apibendrino visiems trims skaičiams: atematinių ji kilusi iš vienaskaitos (*-ti), o tematinių veiksmažodžių 3. visų skaičių asmuo reiškiamas grynu kamienu. Tradiciškai manoma, kad čia nukrito vadinamoji antrinė ide. 3. asmens galūnė *-t. Tačiau V. Toporovo ir kai kurių kitų kalbininkų teigimu, 3. asmuo senojoje indoeuropiečių prokalbės fazėje jokios galūnės neturėjo, jis reikštas grynu kamienu, buvo nežymėtas, mat 3. asmuo komunikacijos akte (tiesiogiai kreipiantis, besikalbant) nedalyvauja. Todėl šios baltų formos galinčios būti didžiai archajiškos. Pagal alternatyvią rekonstrukciją, tematinių veiksmažodžių 3. asmens galūnė (t. y. kamiengalis) *-a kilęs iš ide. *-e (baltų prok. *-a < ide. *-o – kitas ide. galūnės (kamiengalio) laipsnis, atspindintis ide. *e : *o kaitą).
Esamajame laike baltų prokalbėje iš indoeuropiečių prokalbės laikų kai kurie veiksmažodžiai turėdavo intarpą *-n-, pvz., *liptei 'lipti', *lipā 'lipo', bet *linpa 'limpa'. Ilgainiui šis intarpas buvo įsivestas ir į pozicijas, kuriose ide. nebuvo būdingas − prieš pusbalsius *l, *r, *i̯, *u̯, plg. < *šanla, kiūra < *ki̯unra, gyja < *gini̯a, pūva < *punu̯a ir t. t. Kai dėl fonetinių priežasčių intarpas *-n- buvo nepatogus, baltai išplėtojo esamojo laiko veiksmažodžių klasę su priesagomis *-do-, *-sto- ir keletu kitų, pvz., lietuvių kalbos virti, virė, bet verda; dingti, dingo, bet dingsta (ir 'šalti', sala 'šalo', bet salst 'šąla'). Veiksmažodžiams su intarpu ir šiomis priesagomis būdinga intranzityvinė (negalininkinė, savaiminė) reikšmė. Priesaga *-sto- susidarė jau baltų prokalbės dirvoje. Būta veiksmažodžių ir su intarpu, ir su priesaga *-sto- (plg. tyžta < *tinž-sta). o kamieno veiksmažodžiai su intarpu *-n- ir jį pavaduojančiomis (ar papildančiomis) priesagomis *-do-, *-sto- bei keletu kitų vadinami negrynaisiais, o be jų − grynaisiais. Būta veiksmažodžių, kurių šaknis esamajame laike turėjo normaliojo laipsnio balsį, o kitose formose − silpnojo, pvz., *kerpa (normalusis laipsnis), bet *kirpā 'kirpo' (silpnasis laipsnis). Buvo išplėtota veiksmažodžių daryba iš vardažodžių ir kitų veiksmažodžių su priesagomis *-āi̯o-, *-ēi̯o-, *-ii̯o-, *-ōi̯o-, *-ino- / *-inā- ir kt. Būtajame laike paminėtosios priesagos įgydavo ā kamiengalį (*-āi̯ā-, *-ēi̯ā- ir t. t.)
Būtasis laikas
Būtojo laiko veiksmažodžiai galėjo būti dviejų kamienų − ā arba ē. Atematiniai veiksmažodžiai gaudavo vieną iš jų (atematiškai asmenuota tik esamajame laike): *dōsti 'duoda' – *daṷē 'davė', *desti 'deda' – *dēi̯ā 'dėjo', *ēsti 'ėda' – *ēdē 'ėdė', *leikti 'lieka' – *likā 'liko', *sneigti 'sninga' – *snigā 'snigo' ir t. t.; atematiniai veiksmažodiai *būtei 'būti' ir *eitei 'eiti' turėjo supletyvinę paradigmą – *esti 'yra, esti' – *bii̯ā 'buvo' (plg. 'buvo'), *eiti 'eina' – *gāi̯ā 'ėjo' (plg.  'ėjo', liet. tarm. gojo 'skubiai ėjo', skr. vns. 3. asmens aor. a-gā-t 'nuėjo'). Būtojo laiko veiksmažodžiai dažniausiai išlaikydavo tarp šaknies ir bendraties formanto *-tei (*-tēi, *-ti) esančią priesagą. Būtojo laiko kamienų ā ir ē kilmė neaiški. Tikėtina, kad kai kurių būtojo laiko kamienų pagrinde glūdi senoviniai aoristo ar perfekto kamienai. W. Schmido manymu, būtojo laiko kamienų pasirinkimą lemdavęs šaknies balsis. W. R. Schmalstiegas su tuo nesutikdamas teigė, jog baltų būtasis laikas su *-ē- (bent jau tokių veiksmažodžių, kaip ) yra analogiškos raidos kaip būtojo laiko formos su *-ā-. V. Ilič Svityčius, sekdamas A. Schleicheriu, pritarė prielaidai, kad ē kamienas yra kilęs iš i̯ā kamieno, o tokia raida susijusi su skiemens atvirumu ir kompensaciniu pailgėjimu. W. Schmidas baltų prokalbei pateikia tokias penkias būtojo laiko kamienų pasirinkimo „taisykles“:
Tačiau šiose W. Schmido taisyklėse nenumatytas būtojo laiko kamienų pasirinkimas atematiniams bei esamojo laiko i ir ā kamienams, šios schemos pritaikytos tik esamojo laiko > baltų prok. a kamienui, jeigu jis bendratyje tarp šaknies ir formanto *-tei neturi priesagos – nenagrinėjamos o kamieno struktūros  – tekėjo (bendratis tek-ė-ti), 'teka' – tecēja (bendratis tec-ē-t),  – akėjo (bendratis ak-ė-ti),  < *druṷēi̯a 'tiki' – *druṷēi̯ā (bendratis druw-ī-t, čia  < *-ē-t-),   – mazgojo (bendratis mazg-o-ti),  < *mazgāi̯a 'mazgoja' – mazgāja < *mazgāi̯ā (bendratis mazg-ā-t),  – sodino (bendratis sod-in-ti) ir kt.
Anot Z. Zinkevičiaus, būtojo laiko ā kamieną įgaudavo veiksmažodžiai, kurie būtajame laike turėjo priesagas *-ā- ir *-ē- (*eišk-ā-i̯ā 'ieškojo', *tek-ē-i̯ā 'tekėjo', *sēd-ē-i̯ā 'sėdėjo'). Pasak šio kalbininko, būtajame laike ā kamieną taip pat įgydavo tie veiksmažodžiai, kurie esamajame laike turėjo: Būtajame laike ē kamieną, anot Z. Zinkevičiaus, įgydavo veiksmažodžiai, kuriems esamajame laike buvo būdingas: Kitų veiksmažodžių priklausymą vienam iš dviejų būtojo laiko kamienų nusakyti sunku. Kalbant apie balsių kaitą, greta esamojo laiko pamatinio šaknies laipsnio būtajame laike veiksmažodžiai dažnai turi silpnąjį (ypač o kamieno veiksmažodžiai) arba pailgintąjį laipsnį (*renka 'renka' – *rinkā 'rinko', *geri̯a 'geria' – *gērē 'gėrė'). Manoma, kad būtasis laikas su pailgintuoju šaknies laipsniu gali būti kiek vėlesnės kilmės negu su silpnuoju. Būtajame laike silpnajam šaknies laipsniui visų pirma būdingas ā kamienas. Dalies veiksmažodžių esamojo ir būtojo laikų šaknies laipsnis nesiskiria (*bēga 'bėga' – *bēgā 'bėgo').
Dėl būtojo laiko galūnių žr. esamojo laiko skyrelį, nes būtojo laiko galūnės sudarytos esamojo laiko galūnių pavyzdžiu (plg. esamojo laiko ā kamieno asmenavimą).
Būsimasis laikas
Baltų prokalbėje turėtas sigmatinis būsimasis laikas − su priesaga *-s(i)- po kamieno. Visiško sutarimo nėra, tačiau sigmatinis būsimasis laikas neretai laikomas paveldėtu iš vėlyvojo indoeuropiečių prokalbės laikotarpio. Būsimasis laikas sudaromas iš bendraties kamieno, išlaikant tarp šaknies ir formanto *-tei (*-tēi, *-ti) esančią priesagą, jeigu ji turima. Galūnės − kaip esamojo laiko. Visi veiksmažodžiai asmenuojami pagal i kamieną. Trečiasis asmuo po priesagos *-s(i)- galūnės ar kamiengalio balsio neturi. Šaknies priebalsio ir priesagos *-s(i)- sandūrų pokyčiai: š, ž + s(i) = š(i) (*nešsi̯ō > *neši̯ō, *ṷežsi̯ō > *ṷeši̯ō); t, d + s(i) = s(i) (*metsi̯ō > *mesi̯ō, *ṷedsi̯ō > *ṷesi̯ō). Paliudytos ir atematinės formos be teminio balsio i (i̯) tarp priesagos *-s- ir galūnės (pvz., ). Toliau pateikiamas tematinis asmenavimas.
Perfektas ir pliuskvamperfektas
Sudėtiniai veikiamosios rūšies tiesioginės nuosakos laikai sudaromi su asmenuojamu veiksmažodžiu *būtei 'būti' ir būtojo laiko veikiamuoju dalyviu (žr. „Būtojo laiko dalyviai“). Darybos modelis tas pats, kaip ir neveikiamosios rūšies tiesioginės nuosakos laikų (žr. „Neveikiamoji rūšis“), tik vartojami veikiamosios rūšies dalyviai.
Perfektas, reiškiantis jau įvykusį veiksmą, kurio rezultatas tebetrunka iki šiol, sudaromas su *būtei 'būti' esamuoju laiku ir būtojo laiko veikiamosios rūšies dalyviu, pvz., *esmi turēi̯ents (arba *esmi turēi̯ēs) 'esu turėjęs'.
Pliuskvamperfektas, reiškiantis senesnį už kitą įvykusį veiksmą, sudaromas su *būtei 'būti' būtuoju laiku ir būtojo laiko veikiamosios rūšies dalyviu, pvz., *bii̯āu turēi̯ents (arba *bii̯āu turēi̯ēs) 'buvau turėjęs'. Sudėtiniai laikai su dalyviais nėra paveldėti iš indoeuropiečių prokalbės, jų sistema ir vartosena buvo išplėtotos vėlyvu laikotarpiu. Panašūs sudėtiniai laikai žinomi ir slavų, germanų, albanų bei kai kurioms kitoms indoeuropiečių kalboms.
Dalyviai
Baltų prokalbėje turėti veikiamosios ir neveikiamosios rūšių dalyviai. Tradiciniu požiūriu, veikiamosios rūšies dalyviai buvę jau indoeuropiečių prokalbėje. Dalyviai buvo kaitomi tais pačiais linksniais, kaip ir vardažodžiai. Šauksmininkas tikriausiai sutapo su vardininku. Turėjo tris gimines − vyriškąją, moteriškąją ir bevardę, tris skaičius − vienaskaitą, dviskaitą ir daugiskaitą, ir tris laikus − esamąjį, būtąjį ir būsimąjį. Veikiamieji dalyviai reiškia daikto ypatybę, kylančią iš jo paties veiksmo. Neveikiamieji dalyviai reiškia daikto ypatybę, kylančią iš kito veikėjo veiksmo.
Esamojo laiko dalyviai
Esamojo laiko veikiamieji dalyviai buvo sudaromi prie esamojo laiko veiksmažodžių kamieno pridedant priesagą *-nt-, tad turėjo tris kamienus − o, i ir ā. Atematiniai veiksmažodžiai turėjo iš indoeuropiečių prokalbės esamojo laiko dviskaitos ir daugiskaitos perimtą nykstamojo (nulinio) laipsnio šaknies balsį: *sants 'esąs', *i̯ents 'einąs'. Jie gaudavo o kamieną (linksniuoti kaip *renkants 'renkąs'). Vyriškosios ir bevardės giminės dalyviai linksniuoti kaip priebalsinio kamieno vardažodžiai (žr. daiktavardžius *u̯aišpats, *sēmen), moteriškosios − kaip i̯ā kamieno kamieno vardažodžiai su *-ī galūne vienaskaitos vardininke (žr. *rankā). Visų laikų veikiamosios rūšies bevardės giminės dalyvių dviskaitos ir daugiskaitos vardininko-galininko-šauksmininko formos pateikiamos remiantis prielaida, kad jos atitiko priebalsinio linksniavimo daiktavardžių formas.
Esamojo laiko padalyviai, turimi dabartinėse lietuvių ir latvių kalbose, yra kilę iš esamojo laiko veikiamosios rūšies vyr. ar bev. g. vienaskaitos naudininko formų (*laikāntei, *darāntei). Latvių kalbos netiesioginės nuosakos esamojo laiko formos su priesaga -ot < baltų prok. *-ant- yra kilusios iš esamojo laiko veikiamosios rūšies dalyvių vienaskaitos galininko.
Neveikiamosios rūšies esamojo laiko dalyviai sudaromi prie esamojo laiko veiksmažodžių kamienų pridedant priesagas *-mo- (vyr. ir bev. g.), *-mā- (mot. g.). Prūsų kalboje paliudyta ne visai patikima forma su priesaga -mana-, tad galbūt galėję būti arealinių skirtumų. Neveikiamosios rūšies esamojo laiko dalyviai bus susidarę vėliau, daugumoje kitų indoeuropiečių kalbų priesagos *-mo-, *-mā- paprastai pasitelkiamos būdvardžiams sudaryti. Atematinių veiksmažodžių neveikiamieji dalyviai gaudavo o kamieną. Linksnių galūnės − kaip o (vyr. ir bev. g.) ir ā (mot. g.) kamienų daiktavardžių.
Pusdalyviai, turimi lietuvių ir latvių kalbose (, 't. p.'), siejami su neveikiamosios rūšies esamojo laiko dalyviais. Jiems pradžią bus davę esamojo laiko veiksmažodžiai su priesaga *-do- > baltų *-da-: *verda + *-mo-, *-mā- − *verdamas, -ma, -mā. Vėliau priesaga *-do- buvo išplėsti ir kiti veiksmažodžiai, šių darinių reikšmė ėmė tolti nuo esamojo laiko neveikiamųjų dalyvių.
Būtojo laiko dalyviai
right|160px|thumb|I a. pr. m. e. baltų [[Brūkšniuotosios keramikos kultūra|brūkšniuotosios keramikos kultūros puodas (Dievukalnas netoli Lielvardės, Latvija).]] Būtojo laiko veikiamieji dalyviai buvo sudaromi iš būtojo laiko veiksmažodžių kamienų su priesaga *-us-, atmetus kamiengalio balsius ā, ē. Atematiniai veiksmažodžiai sudaromi taip pat, kaip ir tematiniai (*bii̯ents, *bii̯uses). Bendratyje turintys priesagą *-ī- veiksmažodžiai (*laikītei) po šaknies išplėsti priesaga *-i̯- (*laiki̯us-). Vardažodinės kilmės priesaga *-us- į dalyvių paradigmą buvo įtraukta tik kai kuriose indoeuropiečių kalbų šakose, siauriau negu esamojo laiko veikiamųjų dalyvių priesaga *-nt-. Bevardės giminės vienaskaitos ir daugiskaitos vardininkas–galininkas–šauksmininkas bei vyriškosios giminės vienaskaitos ir daugiskaitos vardininkai – šauksmininkai turi priesagą *-ent-. Manoma, kad ji įsivesta iš esamojo laiko *-nt-, kitų giminingų kalbų duomenys rodo vns. vardininke buvus pailgintojo balsių kaitos laipsnio priesagą *-u̯ōs (*-us- – šios priesagos silpnasis kaitos laipsnis). Ir baltų prokalbei linkstama rekonstruoti senesniąją vns. vardininko priesagą *-ēs < *-u̯ēs, kuri pradžioje turėjusi būti vartojama su ē kamieno veiksmažodžiais, o vėliau galėjo būti pasitelkta ir su veiksmažodžių ā kamienu.
Todėl visos būtojo laiko veikiamųjų dalyvių formos su priesaga *-ent- yra ginčytinos, galimi alternatyvūs rekonstrukcijos variantai, pavyzdžiui: vns. vyr. g. vard. – šauksm.*turēi̯ēs, *laikēs; vns. bev. g. vard.–gal.–šauksm. *turēi̯us, *laiki̯us; dgs. vyr. g. vard.–šauksm. *turēi̯uses, *laiki̯uses; dgs. bev. g. vard.–gal.–šauksm. *turēi̯usā, *laiki̯usā.
Vyr. ir bev. g. dalyviai linksniuoti kaip priebalsiniai daiktavardžiai, moteriškosios − kaip i̯ā kamieno daiktavardžiai su galūne *-ī vienaskaitos vardininke. Bevardės giminės dalyvių dviskaitos ir daugiskaitos vardininko-galininko-šauksmininko formos pateikiamos darant prielaidą, kad jos atitiko priebalsinio linksniavimo daiktavardžių formas.
Būtojo laiko padalyviai, vartojami lietuvių kalboje (laikius), yra kilę iš būtojo laiko veikiamosios rūšies dalyvių vyr. ir bev. g. vienaskaitos naudininko (*laiki̯usei).
Būtojo laiko neveikiamieji dalyviai sudaromi ne prie būtojo laiko, bet prie bendraties kamieno pridėjus priesagą *-to- (vyr. ir bev. g.), *-tā- (mot. g.). Tai iš senų laikų paveldėta daryba, ši priesaga turima daugumoje indoeuropiečių kalbų. Jei tarp šaknies ir bendraties formanto *-tei yra priesaga, ji išlaikoma. Vyriškosios ir bevardės giminių neveikiamieji būtojo laiko dalyviai linksniuoti kaip o, moteriškosios − kaip ā kamieno daiktavardžiai.
Reikiamybės dalyviai, vartojami lietuvių kalboje (turėtinas), kilmės požiūriu siejami su būtojo laiko neveikiamosios rūšies dalyviais. Reikiamybės dalyviuose yra susiliejusios priesagos -to- ir *-no-. Kai kurie kalbininkai reikiamybės dalyvių priesagą vesdina tiesiai iš ide. *-tṇno-.
Būsimojo laiko dalyviai
Būsimojo laiko veikiamieji dalyviai sudaromi su priesaga *-nt- iš būsimojo laiko veiksmažodžių (jų daryba grįsta bendraties kamienu). Tačiau dalyviams taikoma ne priesaga *-si-, kaip veiksmažodžiams, o *-si̯o-. Būsimojo laiko veikiamųjų dalyvių paradigma bus susidariusi vėliau nei kitų laikų. Vyr. ir bev. g. dalyviai linksniuoti kaip priebalsiniai daiktavardžiai, moteriškosios − kaip i̯ā kamieno daiktavardžiai su galūne *-ī vienaskaitos vardininke. Kaip ir esamajame bei būtajame laikuose, bevardės giminės dalyvių dviskaitos ir daugiskaitos vardininko–galininko–šauksmininko formos pateikiamos remiantis prielaida, kad jos atitiko priebalsinio linksniavimo daiktavardžių formas.
Būsimojo laiko padalyviai, vartojami lietuvių kalboje (laikysiant), yra kilę iš būsimojo laiko veikiamosios rūšies dalyvių vyr. ir bev. g. vienaskaitos naudininko (*laikīsi̯antei). Latvių kalbos netiesioginės nuosakos būsimojo laiko formos su priesaga -šot (būšot) < baltų prok. *-si̯ant- yra kilusios iš būsimojo laiko veikiamosios rūšies dalyvių vienaskaitos galininko.
Būsimojo laiko neveikiamosios rūšies dalyviai sudaromi iš veiksmažodžio būsimojo laiko, t. y. bendraties kamieno su priesagomis *-mo- (vyr. ir bev. g.) ir *-mā- (mot. g.) − kaip ir atitinkami esamojo laiko dalyviai. Yra paliudytos dvi būsimąjį neveikiamųjų dalyvių laiką žyminčios priesagos: *-s(i)- ir *-si̯o- − *eisimas ir *eisi̯amas. Kadangi to paties laiko veikiamieji dalyviai sudaromi su priesaga *-si̯o-, Ch. Stangas mano esant senesnę pastarąją. Formos su priesaga *-si̯o- pateikiamos ir lentelėje. Vyriškosios ir bevardės giminių neveikiamieji būsimojo dalyviai linksniuojami kaip o, moteriškosios − kaip ā kamieno daiktavardžiai.
Nuosakos ir rūšys
160px|thumb|right|I–III a. baltų [[Brūkšniuotosios keramikos kultūra|brūkšniuotosios keramikos kultūros pasaginė sąsaga (Malyškos, Vileikos rajonas, Baltarusija).]] Aukščiau nurodyti veiksmažodžio laikai priklauso veikiamosios rūšies tiesioginei nuosakai, kuri nurodo iš veiksnio kylantį, tam tikru laiku vykstantį, vykusį ar vyksiantį veiksmą. Baltai buvo pasidarę naują tariamąją nuosaką, pakeitusią indoeuropiečių prokalbės konjunktyvą, o senasis optatyvas buvo pasitelktas liepiamajai nuosakai sudaryti – optatyvo formos imtos vartoti ne tik pageidavimui, bet ir liepimui reikšti. Tariamajai ir liepiamajai nuosakoms laiko kategorija nebūdinga. Buvo sudaryta nauja neveikiamoji rūšis.
Tariamoji nuosaka
Tariamoji nuosaka (kondicionalis), reiškianti norimą arba galimą veiksmą, rytiniame baltų areale buvo sudaroma iš siekinio, kuris turi bendraties kamieną, pridėjus priesagą *-bi- ir asmens galūnę, pvz., *laikī-tun-bi-mē 'laikytume', kur *laikī- yra bendraties kamienas, *-tun − siekinio formantas, *-bi- − tariamosios nuosakos priesaga, ir *-mē − asmens galūnė. Priesaga *-bi- yra kilusi iš veiksmažodžio *būtei 'būti' būtojo laiko (plg. < *bii̯ā 'buvo') arba iš senovinių perfekto ar optatyvo (dar plg. sen. liet. ir liet. tarm. formą bit(i) 'buvo', kuri, kalbininkų manymu, gali būti kilusi iš senovinio imperfekto). Šios tariamosios nuosakos formos rytų baltų epochai rekonstruojamos visų pirma lietuvių kalbos duomenimis, o kad panašių vedinių būta latvių kalboje, rodo latvių senųjų raštų ir latvių aukštaičių vns. 1. asmens dûtubu arba dūtumu 'duočiau' tipo formos. Tokios tariamosios nuosakos formos turbūt išriedėjo iš sudėtinių modalinių konstrukcijų, elementas *bi pradžioje turėjęs būti apylaisvis, jis, matyt, galėjęs eiti tiek prieš siekinį, tiek po jo. G. Michelini’io manymu, sudėtinės modalinės konstrukcijos su siekiniu ir elementu *bi ėmė sutapti su konjunktyvo semantine funkcija vėlyvuoju bendrabaltiškuoju laikotarpiu. Prūsų kalboje paliudyta tariamoji nuosaka su dalelyte lai, pridėta prie bendraties kamieno: boulai (< *bū-lai) 'būtų', niturrīlai (< *ne-turē-lai) 'neturėtų'. Dalelytė lai atitinka lietuvių ir latvių kalbų lai 'tegu', ji kilusi iš veiksmažodžio *laistei 'leisti'. Tariamosios nuosakos daryba su *bi apima platesnį arealą, ji žinoma dar ir slavams (*nesli bimъ < *nesli bi-mъ atitinka *neštun-bi-mē 'neštume'), tik slavų pagalbinis veiksmažodis *bi- < *bī- jungiamas prie dalyvio. Tariamosios nuosakos daryba su siekiniu ir priesaga *-bi- pateikiama lentelėje. Dėl priesagos *-bi- asmenuojama pagal i kamieną.
Vienaskaitos 1. asmuo turi supletyvią formą su galūne *-ti̯ā́, kurios kilmė neišaiškinta. Trečiajame asmenyje priesaga *-bi- turėjo labai seniai nukristi, baltų kalbose paliudytas tik grynas siekinys trečiajam asmeniui reikšti, todėl tariamosios nuosakos priesaga *-bi- su trečiuoju asmeniu pateikiama skliausteliuose kaip galima lytis. Kaip ir slavų kalbose, į šias formas būtų galima žvelgti kaip į sudėtines, sudarytas iš siekinio ir pagalbinio veiksmažodžio *bi-, turinčio i kamieno galūnes: *eiti̯ā / *eitun bi̯ō 'eičiau' (nesupletyvi tikėtina forma su i kamieno vns. 1. asmens galūne *-i̯ō), *eitun bei 'eitumei', *eitun biu̯ā 'mudu eitumėme', *eitun bitā 'judu eitumėte', *eitun bimē 'mes eitumėme', *eitun bitē 'jūs eitumėte', *eitun bi 'eitų'.
Liepiamoji nuosaka
Liepiamoji nuosaka buvo sudaryta iš senojo indoeuropiečių prokalbės optatyvo priesagų, jungiamų prie esamojo laiko kamienų. Atematiniai veiksmažodžiai galbūt turėjo o kamieno formas: *esais 'būk', *esaiu̯ā 'mudu būkime', *esaimē 'mes būkime'. Tačiau tikėtina, kad atematiniai veiksmažodžiai galėjo būti sudaromi ir su priesaga *-i-, kilusia iš ide. atematinių veiksmažodžių *-ī, kuri iš daugiskaitos ir dviskaitos buvo pasitelkta ir vienaskaitai − *esis 'būk'. Atematinių veiksmažodžių daugiskaitos ir dviskaitos priesaga *-ī buvo taikoma ir i bei ā kamienų veiksmažodžiams: *turi + ī + s > *turīs 'turėk', *laikā + ī + s > *laikāis 'laikyk'. Vienaskaitos antrasis asmuo su galūnės priebalsiu -s paliudytas prūsų kalboje (wedais arba wedeys, weddeis 'vesk'). Kaip ir indoeuropiečių prokalbės optatyvo formose, kamienai o ir ā, susiliejus kamiengalio balsiui su priesaga, sudarydavo dvibalsius. Ankstyvuoju indoeuropiečių prokalbės laikotarpiu liepiamoji nuosaka buvo reiškiama grynu kamienu. Baltų prokalbėje galėjo būti išlaikyta reliktinių šakninių veiksmažodžio formų, pvz., *dō 'duok', *dē 'dėk', *ei 'eik', vartotų liepimo reikšme visiems asmenims. Pastabos:
Neveikiamoji rūšis
Sangrąžiniai veiksmažodžiai pakeitė indoeuropiečių prokalbės vidurinę rūšį (žr. straipsnį „Indoeuropiečių prokalbė: Vidurinė rūšis“). Sangrąžiniai veiksmažodžiai, reiškiantys sau pačiam taikomą arba savaiminį veiksmą, buvo sudaromi su sangrąžinio įvardžio naudininku *sei ar galininku *se. Ilgainiui buvo apibendrintas naudininkas: *darāu sei 'darausi', *suka sei 'sukasi'. Sangrąžinio įvardžio naudininkas *sei ir galininkas *se buvo gana paslankūs: galėjo eiti tiek prieš veiksmažodį, tiek po jo arba įsiterpti tarp veiksmažodžio ir priešdėlio.
Neveikiamoji rūšis (pasyvas) sudaroma sudėtinėmis (analitinėmis) konstrukcijomis, asmenuojant veiksmažodį *būtei 'būti' su neveikiamosios rūšies dalyviais. Lietuvių kalboje neveikiamoji rūšis sudaroma ir su esamojo, ir su būtojo laiko neveikiamaisiais dalyviais, latvių kalboje – tik su būtojo laiko. Pasak dalyvių raidą tyrusio lietuvių kalbininko V. Ambrazo, į veiksmažodžio formų sistemą būtojo laiko neveikiamieji dalyviai (su priesaga *-to-) buvo įtraukti seniau, esamojo laiko neveikiamieji dalyviai (su priesaga *-mo-) – tik baltams reikšmingiau suskilus, todėl toliau pateikiami neveikiamosios rūšies pavyzdžiai tik su būtojo laiko neveikiamaisiais dalyviais. Neveikiamąja rūšimi reikštas į veikėją nukreiptas veiksmas, kylantis iš kito veikėjo veiksmo. Tad šalia veikiamosios rūšies *mēn mīli 'mane myli', *tēn mīli 'tave myli' ir t. t. buvo sudarytos naujoviškos neveikiamosios rūšies formos *esmi mīlētas 'esu mylimas / mylėtas', *esei mīlētas 'esi mylimas / mylėtas'. Asmenį, skaičių, tiesioginėje nuosakoje ir laiką rodo veiksmažodis *būtei (prūsų kalboje paliudyta nevienareikšmiškai vertinama *būtei būtojo laiko šaknis *bē(i)- vietoj rytų baltų *bi- / *bī-), o dalyvis žymi ne tik skaičių, bet ir veiksnio natūraliąją ar gramatinę giminę. Tokia neveikiamosios rūšies daryba nėra paveldėta iš indoeuropiečių prokalbės, šie dariniai vėlyvi ir baltų kalbų atžvilgiu, todėl bet kokias sudėtines formas priskirti baltų prokalbės laikams galima tik su išlygomis − tai labiau aktuali tolimesnės raidos iliustracija. Dalyviai į rūšių ir laikų sistemą buvo įtraukti dėl savo pusiau pažyminio, pusiau atstojančios tarinį (pusiau predikatinės) reikšmės, mat tokia vartosena laikoma pirmine ir seniausia, plg. liet. tėvas grįžęs atsigulė; matau obelį nuskintą.
Litvinizmas
thumb|Savamokslio istoriko Mikolos Jermalovičiaus menama „istorinė Lietuva“ Litvinizmas – teorija, daugelio istorikų įvardijama pseudoistoriografine, teigianti, kad tikrieji Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kūrėjai yra baltarusiai. Pasak teorijos, Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė buvusi slaviška ir (arba) baltarusiška valstybė, viduramžių lietuviai – tai baltarusiai, o šiuolaikinė Lietuva – istorijos klastojimo padarinys. Litvinizmo reiškinys sietinas ne tiek su istorine tikrove, kiek su kai kurių baltarusių motyvais konstruoti savąją tapatybę. Terminas „litvinizmas“ gali būti taikomas ir platesne prasme tam tikrai baltarusiškojo nacionalizmo sričiai, susidedančiai iš daugelio skirtingų interpretacijų, apibūdinti.
Baltų prokalbė
Neveikiamoji rūšis
Kitos rekonstruotos neveikiamosios rūšies formos toliau aptariamos darant prielaidą, kad jos buvo analogiškos turimoms dabartinėse baltų kalbose. Neveikiamosios rūšies tariamoji nuosaka sudaroma su tariamojoje nuosakoje asmenuojamu veiksmažodžiu *būtei ir būtojo laiko neveikiamosios rūšies dalyviu (*būti̯ā mīlētas 'būčiau mylimas / mylėtas'). Neveikiamosios rūšies liepiamoji nuosaka sudaroma su liepiamojoje nuosakoje asmenuojamu veiksmažodžiu *būtei ir būtojo laiko neveikiamosios rūšies dalyviu (*esis mīlētas 'būk mylimas / mylėtas'). Šiose nuosakose dalyvis derinamas gimine ir skaičiumi taip pat, kaip ir neveikiamosios rūšies tiesioginėje nuosakoje. Kaip ir veikiamosios, neveikiamosios rūšies tariamajai ir liepiamajai nuosakoms laiko kategorija nebūdinga.
Litvinizmas
Litvinizmo terminą pirmasis pavartojo lietuvių istorikas Tomas Baranauskas.
Istorija
Anot Tomo Baranausko, litvinizmas yra carinės Rusijos istoriografijos, kurioje buvo kalbama apie lietuvių–rusų valstybę, ir marginalinės lenkų istoriografijos, atsiradusios karinio konflikto dėl Vilniaus metu, sintezė. Litvinizmo užuomazgos siejamos su Rusijos imperijos siekiais, gavus dalį ATR teritorijos, kuo greičiau pakeisti senąjį LDK identitetą į naują, labiau atitinkantį imperijos reikmes. Su carine administracija bendradarbiavęs iš Vilniaus krašto kilęs Sankt Peterburgo universiteto profesorius Juozapas Senkovskis apie 1835 m. pradėjo plėtoti teoriją, kad Lietuvos valstybės kilmė – slaviška ir kad ją, jo nuomone, sukūrė nuo mongolų antpuolių labiau į Vakarus pasitraukusi rusėnų dalis, o jo bendraamžis pseudoistorikas I. Kulakovskis propagavo tezes teigdamas, kad Lietuva buvo slaviška dar iki LDK sukūrimo.
Baltų prokalbė
Prieveiksmiai
Kiti baltų prokalbės prieveiksmiai: Rytiniame baltų areale paliudyti prieveiksmiai *nū, *nūnai 'dabar, nūnai', *kur 'kur', vakariniame − *tendau 'iš ten', *kendau 'iš čia'.
Priesagos
Be daugybės iš indoeuropiečių prokalbės paveldėtų priesagų, kai kurios baltų kalbose itin produktyvios, tad gali būti nukeltos į baltų prokalbės laikus:
Priešdėliai, prielinksniai ir polinksniai
Prielinksniai yra kilę iš senų senovėje kaitytų žodžių. Baltų prokalbėje prielinksniai jau buvo atsiskyrę nuo prieveiksmių ir buvo vartojami ir kaip priešdėliai. Baltų prokalbei rekonstruojama: Rytiniame baltų areale paliudyta buvus prielinksnių *anta 'ant', *ati / *ata 'at(i)-', *nā (*nō variantas) 'į; ant; link', *pas 'pas', *ažō 'už', *už 'ant'. Vakarinių baltų vartotas prielinksnis *au 'iš'.
Litvinizmas
Istorija
thumb|Litvinistų mitingas [[Minskas|Minske, viename iš plakatų yra užrašas: „Sugrąžinkite žmonėms senuosius jos simbolius: Vyčio (Pahonia) herbą ir baltai–raudonai–baltą vėliavą, taip pat šalies pavadinimą – Litva, sostinė – Minskas!“, 1991 m. rugsėjo 19 d.]] Žlungant Sovietų Sąjungai, šias idėjas perėmė kai kurie savo tautinės tapatybės ieškantys baltarusių nacionalistai. Savamokslis baltarusių istorikas Mikola Jermalovičius teigė, kad Lietuva prasidėjo teritorijoje tarp Naugarduko ir Minsko, baltarusiškose žemėse, kurių dalį, anot jo, užėmusi dabartinė Lietuva. Pasak M. Jermalovičiaus, lietuviška arba baltiška teritorija galima laikyti tik Žemaitiją, o Aukštaitija – tai dirbtinai sugalvotas etnografinis regionas, užimantis dalį baltarusiškų žemių. Baltarusių išeivijoje litvinizmo teorijos plėtotos dar anksčiau – tyrinėtojas Pavlas Urbanas savo pseudomokslines teorijas išdėstė studijose „Apie nacionalinį LDK pobūdį ir istorinį terminą Litva“ (1964 m.), „Istorinių faktų šviesoje“ (1972 m.), „Senovės litvinų etninės priklausomybės klausimu“ (1994 m.) ir „Senovės litvinai. Kalba, kilmė, etninė priklausomybė“. XX a. pab. radosi ir daugiau litvinizmo idėjų platintojų: Vytautas Čaropka užsiėmė LDK, kaip baltarusių valstybės su baltarusių vadovais, populiarinimu, Aliaksandras Kraucevičius įrodinėjo, kad senoji Lietuvos valstybės sostinė ir Mindaugo karūnavimo vieta buvo Naugardukas.
Pastaraisiais metais litvinizmo pasekėjų Baltarusijoje daugėja, vyksta skaidymasis į dar smulkesnes, neretai gana radikalias istorines ir ideologines kryptis. Litvinizmo propaganda daugiausia skelbiama Baltarusijoje leidžiamose knygose bei internete, taip pat ir anglų kalba, kuria užsieniečiams aiškinami M. Jermalovičiaus „atradimai“ ir „tikroji“ LDK istorija. Litvinizmas yra smarkiai skatinamas Aleksandro Lukašenkos autoritarinio režimo, kadangi baltarusių istorikai, kartu su rusų istorikais, melagingai teigia, kad Lietuvos valdovai buvo stačiatikiai slavai, taigi yra daromos išvados, kad visa LDK buvo stačiatikių ir slavų valstybė, bizantiškosios kultūros dalis, nors iš tikrųjų didžioji dalis Baltarusijos istorinio paveldo iki 19-ojo amžiaus – pilys, dvarai, bažnyčios, cerkvės, vienuolynai ir kita yra vakarietiški. Vis dėlto, anot ekspertų, litvinizmo idėja nėra paplitusi – ji yra marginali ir kartais siejama su prorusiškomis idėjomis. Baltarusijos mokslinėje bendruomenėje vyrauja įvairios idėjos: senieji istorikai orientuojasi pagal sovietines gaires ir metodologiją, tačiau netrūksta ir litvinistinės pakraipos mokslininkų. LDK jie dažniausiai vertina atsargiai, ieškodami kompromisų.
Baltų prokalbė
Priešdėliai, prielinksniai ir polinksniai
Rytų baltų vietininkai su prijungtais polinksniais *šakān-nā 'šakon', *šakās-p(r)ei 'šakos link', *šakāi-p(r)ei 'prie šakos', *šakāi-en 'šakoje' ir prūsų kalbos iliatyvinė forma andangonsven 'danguose (danguosna)' leidžia atkurti senąją baltų prokalbės būklę, kai bemaž visi prabaltų prielinksniai, keisdami linksnio reikšmę, galėjo eiti po linksniuojamojo žodžio – buvo vartojami kaip polinksniai. Tai patvirtina išsamūs baltų kalbų sintaksės tyrimai, tokia vartosena labai senoviška.
Sintaksė
Tyrimai rodo, kad baltų prokalbėje turėjusi būti išlaikyta senoji indoeuropiečių prokalbės žodžių tvarka SOV (veiksnys − papildinys − tarinys; kaip lietuvių kalboje 'sūnus rugius pjauna'). Tokią žodžių tvarką išsaugojo ir Homero laikų graikų bei senoji lotynų kalbos.
Su Baltijos finų kalbų įtaka siejami rytiniame baltų kalbų areale pasidaryti postpoziciniai vietininkai su priaugusiais polinksniais: inesyvas *šakāi + en > *šakāi̯en 'šakoje', iliatyvas *šakān + nā > *šakānā 'į šaką, šakon', adesyvas *šakāi + prei > *šakāip(r)ei 'prie šakos (būti)', aliatyvas *šakās + prei > *šakāsp(r)ei 'prie šakos (artintis)'. Finų įtaka aiškinamas ir platus nederinamojo pažyminio (kilmininko) vartojimas, kur kitos indoeuropiečių kalbos paprastai taiko būdvardinį derinamąjį pažyminį, pvz., lietuvių kalba, bet vokiškai – litauische Sprache 'lietuviška kalba'.
Buvo labai išplėtota vartosena dalyvių, kurie iš pat pradžių buvo tik tam tikri veiksmažodiniai būdvardžiai. V. Ambrazo tyrimai rodo, kad anksčiausiai į laikų paradigmą turėjo būti įtraukti veikiamieji dalyviai (su priesagomis *-nt- ir *-us-), vėliau − neveikiamieji dalyviai su priesaga *-to-, o visų vėliausiai − su priesaga *-mo-. Dėl šių pokyčių tarinys imtas reikšti ne tik veiksmažodžiu, bet ir naujomis neasmenuojamomis veiksmažodžio formomis − dalyviais. Be to, ilgainiui išsirutuliojo vadinamoji netiesioginė (atpasakojamoji) nuosaka, kai veiksmažodis keičiamas dalyviu, norint perpasakoti iš kitų girdėtus įvykius arba nesant įsitikinusiam, jog veiksmas tikras, pvz., − sako, ten žmogus gyvenęs; tau reikės pasistengti − sako, tau reikėsią pasistengti. Tikėtina, kad tokią įvairiapusę dalyvių vartoseną lėmė ne tik baltų kalbų vidinė raida, bet tam bus davusios postūmį ir Baltijos finų kalbos, nuo seno turėjusios panašias konstrukcijas.
Tačiau absoliutusis naudininkas su dalyviu (kaip 'saulei tekant') nukeltinas į ankstyvuosius baltų arba net indoeuropiečių prokalbės laikus − kaip ir vardininkas su bendratimi, pvz.,. Neretai šios konstrukcijos laikomos baltų archaizmais.
Žodynas
thumb|280px|right|Unikalūs [[Virvelinės keramikos kultūra|laivinių kovos kirvių kultūros (IV–II tūkst. pr. m. e.) karoliai, suverti iš gyvulių dantų ir kriauklelių (Praha, Čekija).]] Baltų prokalbės žodynas rekonstruojamas pagal atitikmenis, randamus visose trijose paliudytose baltų kalbose (lietuvių, latvių, prūsų) arba jungiančius dalį šių kalbų. Prie rekonstrukcijos prisideda išnykusių baltų kalbų substrato tyrimai. Didžiąją baltų prokalbės žodyno dalį turėjo sudaryti indoeuropiečių prokalbės veldiniai, tačiau aptinkama nemažai reikšmės pokyčių ir tik baltams būdingų leksemų. Rekonstruoti baltų prokalbės žodyną sudėtinga, nes baltų kalbos palyginti anksti ėmė atsiskirti viena nuo kitos, tik lietuvių ir latvių kalbos tebevartojamos iki šiol, prūsų kalba paliudyta skurdokai.
Atkuriamų žodžių kiekis priklauso nuo atrankos kriterijų ir metodų, todėl atskirų kalbininkų atkurto baltų prokalbės žodyno apimtis skiriasi. Norvegų kalbininkas Ch. Stangas priskaičiuoja apie 70 žodžių sąrašą. Z. Zinkevičius baltų prokalbės laikams taip pat priskiria apie 70 leksinių vienetų, A. Sabaliauskas su tam tikromis išlygomis išplečia sąrašą net iki 320 žodžių, W. Smoczyńskis jų pateikia 150, kuriuos aiškiai skirsto į indoeuropiečių prokalbės paveldą, turinčius atitikmenų slavų kalbose žodžius ir tik baltams būdingą leksiką. 2015 m. buvo išleistas „Etimologinis baltų kalbų leksikos paveldo žodynas“ („Etymological Dictionary of the Baltic Inherited Lexicon“), kurį parengė R. Derksenas. Jame pateikta daugiau kaip 5 400 baltų kalbų leksinių vienetų. Tačiau tik maža šios leksikos dalis laikytina prabaltiška, atsižvelgiant į tai, kad į šį skaičių įeina daug to paties žodžio fonetinių variantų ir vėlyvų vedinių, be to, žodyne baltiški žodžiai pasitelkiami akcentologijai, fonetikai bei fonologijai iliustruoti. R. Derkseno žodyno vertė nukenčia ir todėl, kad jame nepelnytai mažas dėmesys skiriamas latvių kalbos leksikai ir baltų tarmių duomenims. Nepaisant didelių sunkumų, pastaraisiais dešimtmečiais koordinuojami tarptautiniai kalbotyros projektai, kuriais siekiama maksimaliai rekonstruoti baltų prokalbės žodyną.
Seniausiajam, indoeuropiečių prokalbės sluoksniui priklauso *akis 'akis', *akmō 'akmuo', *nebas (kilm. *nebeses) 'debesis', *deinā 'diena', *deiu̯as 'dievas', *mātē (kilm. *māteres) 'motina', *nakt(i)s 'naktis', *naui̯as 'naujas', *duktē (kilm. *dukteres) 'duktė', *brātē (kilm. *brāteres) 'brolis', *senas 'senas', *sesō 'sesuo', *sūnus 'sūnus', *šu̯ō 'šuo', *u̯ilkas 'vilkas', *u̯īras 'vyras', *žeimā 'žiema', *žemē 'žemė', *žmō 'žmogus', *undō 'vanduo' ir daugybė kitų senųjų veldinių.