cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ulemistė
2010 m. „DHL Express“ krovininis orlaivis Antonov An-26 buvo priverstas leistis ant užšalusio Ulemistės ežero, avarijos metu išsiliejo 1,5 t kuro. Laimei, teršalai buvo greitai pašalinti, nė vienas iš 6 įgulos narių nepatyrė sužalojimų.
Mitologija
Ežero dugne guli riedulys, pavadintas Lindakivi (Lindos akmuo) vardu. Pasak estų mitologijos, vieną iš riedulių Linda norėjo nunešti link Kalevo kapo, esančio ant Katedros kalvos, tačiau šis iškrito iš jos prijuostės. Ji atsisėdo ant riedulio ir ėmė verkti, tokiu būdu sukurdama ežerą.
Taip pat manoma, jog ežere gyvena legendinė mitologinė būtybė Ulemistė, sutikta ji paklaustų: „Ar Talinas jau baigtas statyti?“. Jeigu tas žmogus atsakytų „Taip“, būtybė užtvindytų miestą. Todėl teisingas atsakymas turėtų būti: „Ne, dar daug ką reikia atlikti“.
Saudo Arabija
Saudo Arabija, oficialiai Saudo Arabijos Karalystė  – valstybė Vakarų Azijoje, Artimuosiuose Rytuose. Šiaurėje ribojasi su Jordanija, Iraku ir Kuveitu, rytuose – su Kataru ir Jungtiniais Arabų Emyratais, pietuose – su Jemenu, pietryčiuose – su Omanu. Vakaruose Saudo Arabija prieina prie Raudonosios jūros, šiaurės vakaruose – prie Akabos įlankos, rytuose – prie Persijos įlankos. Šalies sostinė ir didžiausias miestas – Rijadas.
Saudo Arabija tarp musulmonų kartais vadinama „dviejų šventųjų mečečių žeme“, nes šalyje yra dvi švenčiausios islamo religijai vietos – Mekos ir Medinos miestai. Karalystę įkūrė Abdul-Aziz bin Saud, 1902 m. užėmęs savo gimtąjį Rijado miestą ir ilgainiui suvienijęs visą šalį. Saudo Arabijos valstybė buvo pripažinta 1932 m.
Šalis pirmauja pagal naftos eksportą.
Istorija
Iki VIII a. visas Arabijos pusiasalis buvo apgyvendintas daugybės klajoklių arabų genčių, kurios kontroliavo prekybos kelius (vadinamąjį smilkalų kelią), einančius iš Romos imperijos į Jemeną. Šių kelių dėka Hidžazo regione susiformavo stiprūs prekybos centrai, tokie kaip Meka ar Jatribas, į šias teritorijas ėmė skverbtis aukštesnio lygio kultūra, krikščionybė, judaizmas.
VII a. Hidžaze susiformuoja islamas. Prasideda didieji arabų užkariavimai ir islamo plitimas Azijoje, Afrikoje ir Europoje. Tokiu būdu buvo sukurtas Arabų kalifatas, viena didžiausių imperijų pasaulio istorijoje.
Pasibaigus kalifų dinastijai, Arabija vėl neteko savo politinės reikšmės, kadangi Kalifato centrai persikėlė į Siriją, vėliau į Iraką (Bagdado Kalifatas), dar vėliau valdė Egiptas (Fatimidai), Turkai (Osmanai). Tačiau Hidžazo regionas ir ypač šventieji Islamo miestai visą laiką išlaikė religinį autoritetą ir buvo traktuojami kaip Islamo pasaulio centras. thumb|right|Modernios Saudo Arabijos įkūrėjas Abdul Azizas ibn Saudas šnekasi su [[JAV prezidentu Franklinu Ruzveltu.]] Suirus Bagdado Kalifatui, rytinės Saudo Arabijos dalys, kaip ir Omanas, Kataras, Bahreinas, Kuveitas priklausė istoriniam Bachreino regionui, čia klestėjo smulkios prekybinės valstybės, prekiavusios su Persija ir Indija. Tuo pačiu metu vidiniai Arabijos regionai buvo labai prastai kontroliuojami, Nedžo regione įsigalėjo smulkios arabų gentinės valstybės, tarp kurių svarbiausia buvo Saūdo gentis.
Musulmonų vahabistų sektos lyderis (Abd al-`Azīz Āl Sa`ūd) Abdul Azizas ibn Saudas (1880–1953) XX a. pirmaisiais dešimtmečiais, žlungant Osmanų imperijai užkariavo visą Nedžą, Hidžazą, arabų kunygaikštystes ir paskelbia Saudo Arabijos Karalystę. (1932 m. rugsėjo 23 d. nacionalinė šventė).
1934 m. karas su Jemenu, 1962 m. uždrausta vergija. 1966 m. su Kuveitu, o 1975 m. su Iraku pasidalina neutraliąsias teritorijas.
Politinė sistema
thumb|180px|Karalius [[Salmanas ibn Abdulazizas Al Saudas|Salman ibn Abd al-Aziz]]
Svarbiausia valdymo institucija – Saudo monarchija. 1992 m. išleistas pagrindinis vyriausybės įstatymas skelbia šalį monarchija, kurią valdo pirmojo valstybės karaliaus Abd Al Aziz Al Saud palikuonys. Jis taip pat teigia, kad Koranas yra valstybės konstitucija, o šalis valdoma remiantis šariatu (islamo įstatymais). Savaitraščio „The Economist“ duomenimis, šalis yra devinta nuo galo pagal demokratijos indeksą.
Šalyje neveikia jokios politinės partijos, nevyksta valstybiniai rinkimai, neskaitant vietinių rinkimų, kurie vyko 2005 m., o juose dalyvauti galėjo tik vyriškosios lyties atstovai. Karaliaus galia teoriškai ribojama šariato ir Saudo Arabijos tradicijų.
Žmonių teisės
Labai ribotos žmonių, ypatingai moterų, teisės Saudo Arabijoje kritikuojamos tokių tarptautinių žmogaus teises ginančių organizacijų kaip Human Rights Watch, Amnesty International, JTO Žmogaus teisių komiteto. Tačiau pati šalies vyriausybė tam neskiria dėmesio, teigdama, kad tai visiškas melas.
Saudo Arabija buvo vienintelė šalis pasaulyje, kur moterims drausta vairuoti viešuose keliuose. Čia moterims leista vairuoti tik visureigius ir tik tam tikroje privačioje teritorijoje. Naujasis sosto įpėdinis Mohammad bin Salman nuo 2018-ųjų birželio šį draudimą panaikino, jo politika rodo kryptį švelninti draudimus ir suteikti daugiau teisių Saudo Arabijos gyventojams.
Administracinis suskirstymas
Saudo Arabija padalinta į 13 emyratų (manatiq, – singular mintaqah). Emyratai dar dalinami į gubernijas.
Klimatas
thumb|right|Didelę šalies dalį užima dykumos. Nepaprastas karštis yra būdingas Saudo Arabijos klimatui. Temperatūra čia yra pakilusi iki 50 °C, o oficialus karščio rekordas siekia 51,7 °C. Žemiausia šalyje užregistruota temperatūra kalnuotame Turaife – -12 °C.
Plotas
Karalystė užima apie 80 procentų Arabų pusiasalio. 2000 m. tarp Saudo Arabijos ir Jemeno buvo pasirašytas susitarimas sienų ginčams išspręsti. Tačiau vis dar nėra pasirašyta sienos sutarčių su kaimynininiais Jungtiniais Arabų Emyratais ir Omanu, todėl tikslus valstybės plotas lieka nežinomas. Pačios šalies vyriausybės teigimu, šalies plotas siekia 2 217 949 km². Kitų šaltinių statistika rodo, kad šalies plotas 1 960 582 km² ar 2 240 000 km². Paprastai šalis pagal plotą laikoma 14-a tarp didžiausių pasaulio valstybių.
Ekonomika
thumb|right|Karaliaus Abdullah finansų centras [[Rijadas|Rijade yra vienas iš daugiausiai investicijų pritraukiančių centrų Viduriniuose Rytuose.]] Pagrindinė ekonomikos prekė – nafta. Šalis priklauso OPEC ir turi bene didžiausius šio produkto išteklius pasaulyje. Nemažai pajamų gaunama iš turizmo, nes į Meką plūsta musulmonai iš viso pasaulio.
Demografija
thumb|left|Gyventojų skaičiaus kitimas 1961–2003 m. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais. thumb|left|Gyventojų amžiaus piramidė. Priešingai nei daugelyje valstybių, vyrų Saudo Arabijoje yra ženkliai daugiau nei moterų. Gyventojų skaičius Saudo Arabijoje 2009 m. liepą buvo 28 686 633, įskaitant 5 576 076 šalyje gyvenančių imigrantų iš užsienio. Šalies gyventojų skaičius labai sparčiai auga. 1961 m. šalies populiacija buvo 4 198 691  – beveik septynis kartus mažesnė nei dabar. Pastaruoju metu populiacijos augimą stabdo didelė emigracija. Šalies gyventojai, bendrai paėmus, yra jauni – 14 metų ir jaunesni žmonės sudaro 38 % visos populiacijos. Palyginimui, Europos sąjungos vidurkis yra 15,44%. 2009 m. duomenimis, vidutinė gyvenimo trukmė Saudo Arabijoje yra 76,3 m. Šalis turi vieną iš mažiausių mirtingumo rodiklių pasaulyje: 2009 m. apskaičiavimais, tūkstančiui žmonių per metus vidutiniškai tenka tik 2,5 mirčių. 82 % populiacijos gyvena miestuose ir šis skaičius sparčiai didėja. 2003 m. duomenimis, vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas Saudo Arabijoje yra 78,8 % (vyrų – 84,7 %, moterų – 70,8 %).
Vergovė Saudo Arabijoje buvo panaikinta tik 1962 m. XX a. 6-ajame dešimtmetyje vergai vis dar sudarė nemažą dalį (~20 %) šalies gyventojų. Iki 7-ojo XX a. dešimtmečio didžioji gyventojų dalis buvo klajokliai, tačiau dabar, dėl greito ekonomikos augimo ir urbanizacijos, daugiau kaip 95 % yra sėslūs.
Pasak JAV valdžios, Saudo Arabijoje yra daugiau nei 8 milijonai užsieniečių, daugiausiai iš Indijos (1,6 mil.), Bangladešo (1,5 mil.), Filipinų (1,2 mil.), Pakistano (1 mil.), Egipto (600 000), Indonezijos (400 000), Šri Lankos (350 000) ir Nepalo (250 000). Taip pat šalyje yra maždaug 100 000 žmonių iš Vakarų pasaulio ir 250 000 palestiniečių. Pastarieji neturi teisės turėti ir netgi prašyti Saudo Arabijos pilietybės. Pasak Arabų lygos, taip yra daroma tam, kad „būtų išsaugotas jų identitetas ir laisvė grįžti į savo gimtąjį kraštą“. Aštuntame ir devintame XX a. dešimtmečiuose Saudo Arabijoje taip pat gyveno keli šimtai tūkstančių korėjiečių, bet dabar daugelis jų jau yra grįžę namo. 1990–1991 m. Saudo Arabija ištrėmė 800 000 iš Jemeno kilusių gyventojų, nes norėjo nubausti Jemeną už oponavimą Persijos įlankos karui prieš Iraką.
Religija
thumb|[[Meka|Mekoje esanti Kaabos šventykla yra švenčiausia vieta Islamo religijoje.]] Valdžia gyventojams primeta griežtą ir konservatorišką sunitų pakraipos islamą. Kitas religijas praktikuoti šalyje yra draudžiama. Nesilaikantys oficialios interpretacijos musulmonai gali būti nubausti religinės policijos, kuri turi teisę suimti netinkamai bendraujančius priešingų lyčių žmones bei bandančius atversti į kitą religiją, draudžia alkoholio vartojimą, rengimąsi ne pagal taisykles ir kitų religijų praktikavimą.
Didžioji gyventojų dalis yra sunitai, 10-15 % šalies populiacijos yra šiitai. Taip pat Saudo Arabijoje yra bent vienas milijonas krikščionių.
Ilgaletenės smiltpelės
Ilgaletenės smiltpelės (Taterillus) – pelinių (Muridae) šeimos graužikų gentis. Nugara nuo šviesiai geltonos iki šviesiai rudos ar tamsiai rudos spalvos. Šonai šviesesni. Pilvas baltas arba beveik baltas. Burnos šonuose virš akių ir ausų užpakalinėje dalyje dažnai būna baltos dėmės. Kūnas 10-14 cm, uodega 14-17 cm ilgio. Akys labai didelės. Užpakalinės galūnės ilgesnės, su plikomis pagalvėlėmis. Uodega apaugusi tankiais ir trumpais plaukais. Uodegos gale pailgėję plaukai sudaro šepetėlį.
Paplitusios Afrikoje: Senegale, Nigerijoje, Sudane, Ugandoje, Kenijoje, Etiopijoje ir kt. Apsigyvena bemiškėse lygumose, apaugusiose krūmais. Gyvena bendruomenėmis. Rausia gana sudėtingus urvus. Aktyvūs naktį.
Gentyje yra 8 rūšys:
Juozas Šnapštys-Margalis
Biografija
Mokėsi Panevėžio ir Šiaulių gimnazijose. 1899 m. baigė Kauno kunigų seminariją, 1900 m. įšventintas kunigu. Kunigavo Latvijoje, Baltarusijoje, Lietuvoje (Akmenėje, Tauragnuose, Kaune, Sudeikiuose).
Thomas Cook
Thomas Cook (1808 m. lapkričio 22 d. Melbournas, Derbišyras – 1892 m. liepos 18 d.) – sukūrė pirmąją kelionių agentūrą, kuri dabar yra Thomas Cook Group.
Biografija
Tomas Kukas buvo Elizabetos ir Džono sūnus, kurie gyveno Melbourne, Derbišyre. Poros pirmasis vaikas buvo pavadintas Elizabetos tėvo vardu. Džonas mirė kai Tomui buvo treji ir jo motina ištekėjo dar kartą tais pačiais metais.
Būdamas dešimties Tomas pradėjo dirbti padėjėju vietiniame turguje už šešis pencus per savaitę. Sulaukusį keturiolikos jį apmokė Džonas Pegas ir penkerius metus jis dirbo kabinetų įkūrėju. Tomas buvo priimtas į Baptistų bendruomenę ir 1826 m. tapo pamokslininku, pristatė kaimą kaip evangelistų darydamas bukletus, ir dirbo kabinetų įkūrėju tam kad užsidirbtų pinigų. Po darbo Baptistų pamokslininku ir bukletų skleidėju jis tapo Baptistų ministru 1828 m. 1832 m. Tomas Kukas atsikraustė į Adamo ir Evos gatvę Market Harborough‘e. Įtakotas vietinio Baptistų ministro Francio Beardsalio jis prisiėmė saikingumo skleidėjo pareigas ir organizavo susitikimus bei procesijas prieš alkoholio vartojimą. 1833 m. kovo 3 d. Tomas Kukas vedė Marianą Mason. Džonas Masonas Kukas buvo jų vienintelis sūnus, kuris gimė 1834 m. sausį.
Veikla
Kuko idėja siūlyti ekskursijas atsirado jam laukiant pašto karietos Kibvorte Londone. 1841 m. liepos 5 d. jis suorganizavo besigydančių nuo alkoholizmo parapijiečių išvyką į blaivybės šalininkų sambūrį Lafbore (Didžioji Britanija) už vienuolikos kilometrų. Dvasininkas subūrė 570 bendraminčių ir pats jiems organizavo kelionę traukiniu bei pasirūpino šių žmonių maitinimu, nakvyne bei pramogomis, siekdamas parodyti, kad pramogos galimos ir be svaigalų. Jis susitarė su geležinkelio kompanija įkainoti kelionę vienu šilingu vienam žmogui, į ką įėjo bilietas ir maistas šiai traukinio kelionei. Per ateinančias tris vasaras jis suplanavo ir vadovavo blaivybės šalininkų ir sekmadienio mokyklos vaikų ekskursijoms. 1844 m. vidurio apygardų geležinkelio kompanija sutiko pasirašyti nuolatinę sutartį su Tomu Kuku įpareigodama jį surasti keleivių. Ši sėkmė leido jam pradėti nuosavą verslą organizuojant keliones ir imti procentinį mokestį už geležinkelio bilietus.
1845 metų rugpjūčio 4 dieną jis suorganizavo apgyvendinimą partijai žmonių keliaujantiems iš Leičesterio į Liverpulį. 1846 m. jis 350 žmonių parengė turą po Škotiją, deja, komercinių galimybių trūkumas privedė jį prie bankroto. Tomas Kukas užsispyrė ir sulaukė sėkmės kai įtikino visuomenę kad gali suplanuoti kelionę daugiau nei 165 000 žmonių į Didžiąją Parodą (Great Exhibition) Londone. Po ketverių metų jis suorganizavo pirmąją užsieninę kelionę į „Calais“, kuri sutapo su paroda Paryžiuje. Kitais metais jis pradėjo teikti savo žiedines keliones po Europą („Grand circular tours“). Per 1860-ius metus jis pardavė kelionių paketų į Šveicariją, Italiją, Egiptą ir Jungtines Valstijas. Kukas kūrė nepriklausomas keliones. Turistai pirkdami bilietus sumokėdavo už kelionę, maistą ir gyvenamąjį plotą nekintamam laikui bet kuriuo pasirinktu maršrutu. Jo sėkmė buvo tokia, kad Škotijos geležinkelio kompanijos atsisakė teikti savo paramą tarp 1862 m. ir 1863 m. su tikslu patiems išbandyti turizmo verslą.
Su Džonu Kuku jis suformavo kompaniją ir pervadino kelionių agentūrą į „Thomas Cook and Son“. Jie įgijo įgaliojimus Flyto gatvėje, Londone. Tuo metu Kukas sustabdė savo asmeninių kelionių organizavimą ir tapo užsienio ir vidaus kelionių agentu. Įstaiga taip pat turėjo parduotuvę kurioje pardavinėjo svarbius kelionei daiktus, tokius kaip turisto vadovus, bagažus, teleskopus ar avalynę. Tomas matė savo rizikingus sumanymus kaip religinę ir socialinę tarnybą, o jo sūnus ėmėsi komercijos, kas leido kompanijai plėstis. Dėl savo įsitikinimų Tomas ir jo žmona įkūrė nedidelį blaivybės šalininkų viešbutį virš biuro. Jų verslo modelis buvo rafinuotas pagal viešbučio kupono pateikimą 1866 m. Nuplėšiamos kuponų šaknelės buvo išduodamos turistui. Jos galiojo viskam: restorano patiekalams ir nakvynei viešbutyje. Tai rodė kad jie yra Kuko sąraše.
1865 m. agentūra organizavo keliones po Jungtines Valstijas paimant keleivius iš kelių išvykimo taškų. Džonas Masonas Kukas vadovavo kelionėms po kelis civilinio karo mūšio laukus. Trumpa bet aštri partnerystė buvo susiformavusi su vienu iš amerikos verslininkų 1871 m. ir pavadinta „Cook, Son and Jenkins“, bet po kelių rimtų nesutarimų agentūra vėl atgavo savo seną pavadinimą. Kelionės aplink pasaulį prasidėjo 1872 m., kur už 200 ginėjų buvo galima garlaiviu perplaukti atlantą, vagonu kirsti Ameriką, garlaiviu su mentiniu ratu pasiekti Japoniją ir sausuma kirsti Kiniją ir Indiją, kas truko 222 dienas.
Interesų konfliktai tarp tėvo ir sūnaus išsisprendė kai sūnus įtikino tėvą, Tomą Kuką, atsistatydinti 1879 m. Jis persikraustė atgal į Leičesterį ir ramiai gyveno iki pat mirties. Firmos augimą sustiprino Džonas Masonas Kukas ir jo du sūnūs, ypač padėjo karinio transporto ir pašto sistemos įsitraukimas Anglijoje ir Egipte per 1880-ius, kai Kukas pradėjo organizuoti keliones į viduriniuosius rytus. Apie 1888 m. kompanija įkūrė biurų visame pasaulyje, netgi 3 Australijoje ir vieną Auklande, Naujoje Zelandijoje ir 1890 m. kompanija pardavė virš 3,25 milijonų bilietų. Džonas Masonas Kukas išgarsėjo ir vadovaujant ekskursijoms, pavyzdžiui, Viduriniuosiuose Rytuose buvo apibūdintas kaip antras šauniausias žmogus Egipte. Deja, suplanavęs Vokietijos Imperatoriui Vilhelmui antrajam kelionę į Palestiną 1898 m. jis susirgo dizinterija ir po metų mirė.
Džono sūnūs, Frenkas Henris, Tomas Albertas ir Ernestas Edvardsas nebuvo tokie talentingi ir versle nesusilaukė tokios sėkmės kaip Džonas ar Tomas. Nepaisant centrų atidarymo Berklio skvere, Londone 1926 m., Tomo Kuko ir sūnaus kompanijos vardas egzistavo tik iki 1928 m., kai ji buvo parduota „Wagons-Lits“ kompanijai. Per 1930-ius kelionių agentūra sustiprino ypač keliones į Egiptą ir Palestiną. Iš tikrųjų kompanija buvo pagrindinė darbdavė Egipte, įtraukiant laivininkystę, trasnportą ir turizmo operacijas. Po antrojo pasaulinio karo protrūkio „Wagons-Lits“ kompanijos centrai Paryžiuje buvo konfiskuoti okupuojančiųjų jėgų. Vėliau jos gražinimo Anglijai pareikalavo vyriausybė. 1941 m., po šimtmečio nuo kompanijos susikūrimo, Tomas Kuko ir sūnaus kompanija buvo parduota keturioms didesnėms kompanijoms siekiant jos išsiplėtimo ateityje.
Kompanijos nuosavybė
Kompanija buvo nacionalizuota 1948 m. kaip dalis Anglijos Transporto Pavedimo. 1950 m. pradžioje kompanija pradėjo aukštinti užsienio šalis, ypač Italiją, Ispaniją ir Šveicariją rodydama informacinius filmus miesto salėse visoje Anglijoje. Vis dėlto jie padarė brangiai kainavusį sprendimą nekurti pigių atostogų kelialapių į kuriuos įeitų transportas ir gyvenamojo ploto nuoma į vieną paketą. Kompanija toliau brido į nuosmukį ir buvo išgelbėta tik „Trust House Forte“, „Midland Bank“ ir „Automobile Association“ kompanijų susivienijimo, kurios nupirko kompaniją iš Anglijos vyriausybės 1972 metų kovo 26 dieną. Vėliau, „Midland Bank“ įgijo visas teises kompanijos valdyme per 1977 m. Jungtinių Valstijų įstatymai pradėjo drausti nacionalinių bankų nuosavybę į kelionių agentūras, taigi, Jungtinių Valstijų procesai buvo parduoti „Dun & Bradstreet“ 1975 m. Po kompanijos persitvarkymo ir kelionių čekių verslo atidarymo kompanija vėl suklestėjo.
2019 m. rugsėjo 23d. agentura paskelbė apie bankrotą.
Mikulėnienė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Mikulėnaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Mikulėnas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Botafogo de Futebol e Regatas
Botafogo de Futebol e Regatas – Brazilijos futbolo klubas, 1904 metais įkurtas Rio de Žaneire.
2007–2008 m. sezone rungtyniavo Brazilijos Campeonato Brasileiro Série A.
Lotidė
Lotidė (Lotis, ) graikų mitologijoje – nimfa, Poseidono arba Nerėjo duktė. Ji buvo paversta lotosu, kad būtų išgelbėta nuo Priapo persekiojimų.
Adomauka
Adomauka – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 10 km nuo Imbrado.
Kojeliškis
Kojeliškis – viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Papilio, Biržų girios pakraštyje. Teka Molinos upelis (Serbentos intakas).
Pirmą kartą minimas 1850 m. žmonių surašyme Tiškevičiaus dvare. 1923 m. buvo 1 kiemas.
Mištautų apylinkė
Mištautų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Atapaskų kalbos
thumb|250px|Na-dene kalbų paplitimas iki kolonizacijos
Mištautų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Dotnuvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dotnuvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Kėdainių rajono Tubių apylinkės.
Atapaskų kalbos
Atapaskų kalbos arba atabaskų kalbos – Šiaurės Amerikos indėnų kalbų šeima, vartojama atapaskų. Tai antra pagal kalbančiųjų skaičių Šiaurės Amerikos kalbų šeima, nusileidžianti tik jutų-actekų kalboms.
Atapaskų pavadinimas kilo nuo anglicizuoto kri kalbos vietovardžio Atabaskos ežerui (aðapaskāw).
Atapaskų kalbomis kalba centrinėje Aliaskoje, šiaurės vakarų Kanadoje, JAV Ramiojo vandenyno pakrantėje bei pietvakarių JAV. Atapaskų kalbos drauge su ejakų ir tlingitų kalbomis jungiamos į bendrą Na-Dene superšeimą.
Skirstymas
Atapaskų kalbos skirstomos į 3 pagrindines grupes:
Gvantanamas
Gvantanamas  – miestas pietryčių Kuboje, Gvantanamo įlankos pakrantėje, Guaso upės deltoje. Provincijos centras. Iš šiaurės miestą supa Siera Maestros kalnai. Geležinkelių ir plentų mazgas. Gvantanamo jūrų uostas įsikūręs Kaimaneroje. Maisto, tekstilės, tabako, avalynės, metalo apdirbimo pramonė, statybinių medžiagų gamyba. Garinama valgomoji druska. Greta miesto yra liūdnai pagarsėjusi JAV karinė jūrų bazė.
Papalčiai
Papalčiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybės pietvakarinėje dalyje, 4 km į pietvakarius nuo Krekenavos. Seniūnaitijos centras.
Mikutis
Mikutis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mikutienė (ištekėjusi moteris) ir Mikutytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Primera División (Urugvajus)
'Primera División' ('Pirmasis divizionas') – aukščiausia Uragvajaus futbolo lyga, organizuojama Urugvajaus futbolo asociacijos. Šiuo metu lygoje žaidžia 16 komandų.
Istorija
Nuo 1900 iki 1931 m. lyga buvo mėgėjų lygio, o nuo 1932 m. sezono joje dalyvauja tik profesionalų komandos.
Nuo 1994 m. varžybos buvo padalintos į dvi dalis, pavadintas Atidarymo čempionatu (Torneo Apertura) ir Uždarymo čempionatu (Torneo Clausura), o sezono pabaigoje abiejų čempionatų nugalėtojai varžėsi tarpusavyje dėl absoliutaus lygos nugalėtojo vardo.
Komandos
2022 m. sezone varžėsi šios komandos:
Čempionatų nugalėtojai
Urugvajaus lygą yra laimėję šie klubai:
Berberinis liūtas
Berberinis liūtas (Panthera leo leo), atlasinis liūtas, nubinis liūtas – išnykęs liūto (Panthera leo) porūšis. Manoma, kad Europos zoologijos soduose yra apie 40, o kituose pasaulio zoologijos soduose – dar beveik šimtas liūtų, turinčių berberinių liūtų kraujo.
Anksčiau berberinių liūtų arealas apėmė Šiaurės Afriką nuo Maroko iki Egipto. Paskutinis žinomas laukinis berberinis liūtas buvo nušautas Atlaso kalnuose 1922 m. Buvo manoma, kad nelaisvėje berberiniai liūtai irgi yra išnykę. Tačiau zoologijos soduose ir cirkuose paskutiniais metais aptikta daug liūtų, kurie galbūt yra berberinių liūtų palikuonys, bet tai nėra įrodyta.
Berberiniai liūtai buvo laikomi sunkiausiu dabartinių liūtų porūšiu. Pagal paskaičiavimus jų patinai svėrė 200–272 kg, o patelės – 120–180 kg. Kiti ekspertai mano, kad šios reikšmės yra gerokai padidintos, ir kad berberiniai liūtai savo mase panašūs į Rytų Afrikos liūtus.
Berberinis liūtas pasižymėjo tankiais tamsiais karčiais, kurie apėmė ir krūtinę, siekė pilvą. Dėl įspūdingų karčių berberinių liūtų kailis buvo laikomas puikiu trofėjumi.
Kiti du stambieji Šiaurės Afrikos plėšrūnai buvo atlasinis rudasis lokys ir berberinis leopardas, kurie dabar išnykę ar ant išnykimo ribos.
Berberiniai liūtai nelaisvėje ir spėjamai išlikę individai
thumb|250px|left|Spėjamai berberinis liūtas Liublianos zoologijos sode. Viduramžiais Londono Tauerio žvėryne laikyti liūtai buvo berberiniai liūtai. Tai rodo 1937 m. Taueryje iškastų dviejų gerai išlikusių liūtų kaukolių DNR analizė. Radioaktyviosios anglies metodas parodė, kad tiedu liūtai žuvo 1280–1385 ir 1420–1480 m. Manoma, kad civilizacijų vystymasis palei Nilą ir Sinajaus pusiasalyje II tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje sustabdė genetinius mainus, ir berberinių liūtų populiacija pasidarė izoliuota. Berberiniai liūtai toliau gyveno dabartinėje Libijoje, Tunise, Alžyre ir Maroke iki maždaug 1900 m.
XIX a. ir XX a pradžioje berberinius liūtus dažnai laikydavo viešbučių ir cirkų žvėrynuose. 1835 m. Tauerio žvėryno liūtus hercogo Velingtono įsakymu perkėlė į Londono Zoologijos sodą, kur buvo tinkamesnės žvėrių laikymo sąlygos. Garsus grynakraujis berberinis liūtas vardu Sultonas 1896 m. gyveno Londono zoologijos sode.
Keliasdešimt dabar zoologijos soduose gyvenančių liūtų individų laikomi galimais berberinio porūšio atstovais. Pvz., Port Lympne Laukinių žvėrių parke yra keletas spėjamai berberinių liūtų. , kurie kilę iš Maroko karaliui priklausiusių liūtų. Vienuolika manomai berberinių liūtų gyvena Adis Abebos zoologijos sode, jie palikuonys liūtų, priklausiusių Etiopijos imperatoriui Hailei Selasijai I.
Mykolas Tvarauskas
Mykolas Tvarauskas (1844 m. gruodžio 16 d. Kaupiškiai, Vilkaviškio apskritis – 1921 m. rugpjūčio 8 d. Niujorkas) – JAV lietuvių pirmųjų spaudinių autorius, leidėjas, redaktorius.
Biografija
Mokytojavo Suvalkų gubernijoje. Dalyvavo 1863 m. sukilime, buvo sužeistas. Apie 1868 m. atvyko į JAV. 1874 m. Šamokine įsteigė spaustuvę. 1875 m. išleido atsišaukimą „Mieli broliai“ ir anglų-lietuvių ir lietuvių-anglų kalbų žodyną „Tlumočius, arba Slovnikas angielskai lietuviškas“. 1874 m. buvo sumanęs leisti lietuvišką laikraštį. 1879–1880 m. leido ir redagavo pirmąjį JAV lietuvių laikraštį „Gazieta lietuviška“, 1884–1885 m. laikraštį „Unija“ (iki 1885 m. balandžio 25 d. kartu su J. Šliūpu), 1891–1892 m. redagavo „New Yorko gazietą lietuvišką“, 1905 m. – „Emigrant Polski“ lenkų kalba.
Lietuvos apskritys
Apskritis (istoriškai dar vadinta pavietu, ujezdu) – Lietuvos istorinis administracinis vienetas, egzistavęs nuo XIV a. Kaip administracinis vienetas su pertraukomis egzistavo iki 2010 m. Dabar Lietuvos teritorija suskirstyta į 10 apskričių, kurios yra tik teritorinis, bet ne administracinis vienetas.
LDK apskritys (pavietai) XIV-XVIII a.
thumb|300px|LDK apskritys LDK apskritys ėmė kurtis naikinant dalines ir sritines kunigaikštystes, sudarant vaivadijas, stiprėjant bajorų luomams. Apskritys buvo sudaromos pagal Lenkijos administracinio suskirstymo pavyzdį. Iki 1564–1566 m. reformų apskritys buvo nestabilus teritorinis vienetas, jų ribos sutapo su valdovo skirta valstybės pareigūno feodaline valda.
Pagal lenkišką apskrities pavadinimą powiat, LDK apskritys vadintos pavietais. Pirmąkart šis terminas minimas 1388 m. Vytauto privilegijoje Bresto žydams, tačiau pavieto statusas dar nebuvo aiškiai suformuluotas, dokumentuose jis vadintas tai apskritimi, tai valsčiumi. 1495 m. jau minima Kauno apskritis, o 1496 m. – Trakų apskritis. XVI a. pradžioje žinomos tokios LDK apskritys: Per XVI a. 2-ojoje pusėje atliktą administracinę reformą vaivadijose sudarytos tokios apskritys: Apskritys buvo stambūs administraciniai vienetai: pačios mažiausios apėmė bent 5000 km². Dabartinės Lietuvos teritorijoje buvo 5 apskritys ir 1 seniūnija.
Carinės Rusijos apskritys (ujezdai)
thumb|300px|Lietuva 1867-1914 m. Padalijus lietuviškas žemes 1795 m. Rusijai atiteko 122.853 km² ploto. Jos buvo suskirstytos į 6 gubernijas:
Didžioji dalis dabartinės Lietuvos teritorijos 1795–1797 m. ir nuo 1801 metų priklausė Vilniaus gubernijai, o 1797–1801 m. – Lietuvos gubernijai. Tačiau 1843 metais Lietuva suskirstyta jau į dvi gubernijas – Kauno ir Vilniaus. Be to, pietinė dabartinio Varėnos rajono dalis ir Druskininkų savivaldybė nuo 1801 m. įėjo į Gardino guberniją. Palanga ir Šventoji su apylinkėmis priklausė Kuršo gubernijos Gruobinios apskričiai (1795–1917 m.). Šios žemės pagal 1921 m. Lietuvos ir Latvijos sienų konvenciją grąžintos Lietuvai.
Gubernijos buvo suskirstytos į apskritis, kurių teritorijos dalinai atitiko senąsias LDK apskritis. Tačiau didalė dalis jų buvo susmulkintos. Dabartinės Lietuvos teritorijoje buvo 14 apskričių. Pačios mažiausios (Užnemunėje) savo dydžiais buvo vos didesnės nei 1000 km², o didžiausios (pvz. Vilniaus apskritis) išlaikė senąjį dydį. 1843–1914 m. lietuviškas apskritis žr. čia (1843 m.) ir čia (1867–1914 m.).
Caro laikais apskritis buvo sudaroma vadovaujantis gyventojų policinės priežiūros, kurią vykdė ispravnikas, ir mokesčių rinkimo kriterijais. Po 1861 m. apskritys suskirstytos į valsčius.
Lietuvos apskritys 1915-1939
thumb|left|Oberosto apskritys 1917 m. thumb|300px|Lietuvos Respublikos apskritys Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Lietuvos teritorija 1915–1918 m. priklausė Vokietijos imperijai. Lietuvos apskritys sudarė didesniąją Oberosto teritorijos dalį. Vokiečių administracija naikino senąsias Rusijos apskritis (ujezdus) ir jas smulkino, kurdama naujas (kreise). Dauguma senųjų apskričių buvo padalintos į 2-3 dalis. Per keletą metų buvo atliktos kelios administracinės reformos, kurių metu apskritys buvo keletą kartų skaidomos ir jungiamos. 1919 m. pradžioje Lietuvoje buvo 31 apskritis (išsamiau čia).
1930 m. buvo 23 apskritys (kartu su 3 Klaipėdos krašto apskritimis, išsamiau čia). Apskritys buvo labai nevienodo dydžio, pvz., Seinų buvo 1100 km² ir 41 tūkst. gyventojų, tuo tarpu Šiaulių – 4780 km² ir 191 tūkst. gyventojų. Apskritys suskirstytos į valsčius. Kauno miestas, Klaipėdos miestas, Panevėžio miestas, Šiaulių miestas ir Ukmergės miestas taip pat turėjo atskirų apskričių statusą. Apskritį valdė apskrities viršininkas, vietos savivaldos organai – taryba ir apskrities valdyba, apskritis turėjo savo agronomą, žemėtvarkininką, akušerę, felčerį, gydytoją.
Po karo Vilniaus kraštas atiteko Lenkijai, ir ten buvo įvesta Lenkijos administracija. Vilniaus vaivadija irgi buvo skirstoma į apskritis, kurios buvo suformuotos vokiškųjų apskričių pagrindu.
Kuomet Klaipėdos kraštas perėjo Lietuvai, ten suformuotos 3 apskritys: Klaipėdos, Pagėgių ir Šilutės. 1939 m. susigrąžinus Vilniaus kraštą, dalis jo apskričių perėjo Lietuvos administracijai. 1940 m. Lietuvoje buvo 23 apskritys.
Sovietinės ir Trečiojo Reicho apskritys (1940-1950 m.)
thumb|right|Trečiojo Reicho administracija Rytų Europoje 1941 m. Lietuvoje prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, Trečiasis Reichas rėmėsi iki tol buvusia administracija, tik grupavo apskritis į didesnes krašto apygardas (Lietuvos teritorijoje tokios buvo 4).
1945 m. karui pasibaigus, galutinai suformuota rytinė Lietuvos siena su Baltarusija. Vėl atgavus Klaipėdos kraštą, prijungtos trys tarpukario apskritys. Ankstyvuoju sovietmečiu apskritys buvo išlaikytos, tačiau netrukus pradėtos smulkinti. 1946–1947 m. sudaryta 11 naujų apskričių, o 1949 m. – dar 4. Tais metais LSSR iš viso buvo 41 apskritis (išsamiau čia).
1950 m. birželio 20 d. LSSR AT prezidiumo įsaku Lietuvoje įvesta nauja administracinio–teritorinio suskirstymo sistema – apskritys buvo panaikintos, o Lietuva padalinta į 4 sritis:
Vėliau sritys panaikintos ir buvo sudaryti rajonai, kurių skaičius buvo bemaž dvigubai didesnis nei anksčiau buvusių apskričių.
Lietuvos apskritys 1995-2010 m.
Lietuvai atgavus nepriklausomybę, 1994 m. liepos 19 d. priimtas įstatymas Nr. I-558 „Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas“. Juo atkurtos apskritys ir Lietuvos teritorija padalinta į 10 apskričių, kuriose buvo 56 savivaldybės. 1994 m. gruodžio 15 d. priimtas Lietuvos Respublikos Apskrities valdymo įstatymas Nr. I-707. 1994 m. gruodžio 20 d. Lietuvos Respublikos Seimas įstatymu Nr. I-711 „Dėl Lietuvos Respublikos apskrities valdymo įstatymo įgyvendinimo“ nustatyta funkcijų ir įgaliojimų perdavimo apskričių valdytojams tvarka.
Teisinis statusas
Lietuvos apskritis buvo Lietuvos Respublikos teritorijos aukštesnysis administracinis vienetas, kurio valdymą ministerijas bei kitas Vyriausybės institucijas organizavo Vyriausybė. Apskrities valdymas buvo sudėtinė valstybės valdymo dalis. Apskrities ribas bei centrą nustatė ir keitė, pavadinimą jam suteikdavo ir keisdavo Lietuvos Respublikos Seimas Vyriausybės teikimu.
Apskrities viršininkas
Apskrities viršininko uždaviniai buvo:
Apskrities viršininkas bendradarbiavo su savivaldybių valdymo institucijomis, joms pavaldžiomis valdymo įstaigomis, koordinavo bendras apskrities savivaldybių programas, bet savivaldybės jam nebuvo pavaldžios. Šiems tikslamas apskrities viršininkas inicijuodavo regiono plėtros tarybos sudarymą.
Dentino hiperjautrumas
Simptomai
right|thumb|Danties skerspjūvis. Ne dentino sluoksnis yra padengtas emaliu arba cementu ir gingiva.
Kahuzi-Bjegos nacionalinis parkas
Kahuzi-Bjegos nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija Kongo Demokratinės Respublikos rytuose, Pietų Kivu provincijoje, netoli vakarinio Kivu ežero kranto ir Ruandos sienos. Parkas įkurtas 1970 m. ir apima 6000 km² teritoriją.
Parkas apima miškingus kalnus (aukštis iki 3307 m, Kahuzio k.), kuriuose gyvena nykstantis kalnų gorilų porūšis Gorilla beringei graueri. XX a. pab. čia gyveno ~600 šių gorilų. 1980 m. Kahuzi-Bjegos nacionalinis parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą, bet nuo 1997 m. yra rizikos grupėje, kadangi dėl brakonieriavimo, miškų naikinimo, karinių konfliktų gorilų populiacija sparčiai nyksta.
Mikėnaitė
Mikėnaitė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Mikėnienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Mikėnas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Smidriniai
Smidriniai (Asparagaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kuriai priklauso daugiametės žolės arba krūmokšniai su gerai išaugusiu, mėsingu, požeminiu šakniastiebiu. Stiebas labai šakotas. Vaisius – mažasėklė uoga. Žiedai nedideli, pažastiniai arba viršūniniai.
Lietuvoje auga šių genčių augalai:
Auginami:
Varšuvos tvirtovė
thumb|right|250px|Tvirtovės citadelės maketas thumb|right|250px|Tvirtovės objektų planas Varšuvos tvirtovė – XIX a. rusų tvirtovė Varšuvoje, Lenkijoje. Buvo viena iš trijų tvirtovių carinės Rusijos gynybinėje linijoje, nusidriekusioje Lenkijos karalystėje, šiaurės-pietų kryptimi, į kurią įėjo Varšuvos citadelė, Modlino tvirtovė ir tvirtovė Ivangorode (dab. Demblinas, Liublino vaivadija).
Istorija
Varšuvos tvirtovė Rusijos imperijos teritorijoje buvo viena iš keturių stipriausių, pirmosios klasės, karinių tvirtovių: 1896 m. iš 25 imperijoje pastatytų karinių tvirtovių, be jos, pirmos klasės tvirtovėms priklausė dar Modlino (Novogeorgijevsko), Bresto (Brest-Litovsko) ir Kauno tvirtovės.
Caras Nikolajus I nutarė pastatyti tvirtovę po lenkų sukilimo 1830 m. lapkričio mėnesį. Projekto pagrindu paimta tvirtovė Antverpene, kertinį akmenį padėjo Lenkijos karalystės namestnikas feldmaršalas Ivanas Paskevičius (Иван Фёдорович Паскевич). Statyboms vadovavo rusų inžinierius generolas Ivanas Denas (Иван Иванович Ден). 1832–1834 m. pastatyta tvirtovės centrinė dalis – Aleksandro citadelė (Александровская цитадель). 1835 m. priešais citadelę dešiniajame Vyslos krante pastatytas Slivickio fortas, pavadintas ten palaidoto pulkininko Slivickio garbei. Po 1850 m. aplink citadelę buvo pastatyta eilė gynybinių įtvirtinimų: Vladimiro, Aleksejaus, Pavelo, Georgijaus, Sergejaus. 1863 m. tvirtovė užėmė 36 ha plotą, turėjo 555 įvairaus kalibro patrankas, garnizone buvo 16 000 kareivių.
1881 m. caras patvirtino planą tvirtovės sustiprinimui. 1883 m. pradėti statyti pirmosios linijos, o 1886 m. – antrosios linijos fortai. Iki 1890 m. pastatyta apie 20 fortų su juosiančiais gynybiniais pylimais, grioviais, neskaitant daugelio kitų karinės paskirties objektų. Techninis Rusijos karo pramonės atsilikimas lėmė, kad, baigus tvirtovės fortų statybą, jie jau buvo gynybiniu požiūriu pasenę, neturėjo šarvuotos apsaugos elementų, negalėjo atlaikyti atsiradusios galingesnės artilerijos apšaudymo. Nuo 1890 m. atsisakyta mūrinių statinių, imta juos keisti betoniniais. 1895 m. fortai buvo perstatyti, atnaujinta jų ginkluotė, išplėstas atskirus objektus jungiančių kelių tinklas. Šiam laikotarpiui tvirtovė turėjo 29 fortus.
Po pralaimėjimo Rusijos-Japonijos kare, caras 1909 m. išleido potvarkį panaikinti Varšuvos tvirtovę ryšium su Rusijos imperijos pasikeitusiais strateginiais planais, ji buvo pradėta ardyti. Tik I Pasaulinio karo pradžioje suskubta tvirtovę atstatyti ir sutvirtinti. Puolant vokiečių kariuomenei, rusai ją paliko be kovos, suspėdami susprogdinti kai kuriuos infrastruktūros objektus, tiltus, geležinkelį. 1920 m. tvirtovės senųjų objektų pagrindu stiprintos gynybinės linijos ruošiantis atremti Rusijos kariuomenė puolimą. 2 Pasauliniame kare fortai daugiausiai pasitarnavo kaip sandėliai.
Tvirtovės būklė
Pokaryje Varšuvos tvirtovės likimui daug įtakos turėjo miesto urbanistinės plėtros nuoseklaus plano nebuvimas. Daugumą objektų yra užėmusios Lenkijos ginkluotosios pajėgos. Kai kurie atskiri fortai pritaikyti rekreaciniams tikslams, kiti negrįžtamai sunyko, atsidūrė privačiose rankose. Citadelėje nuo 1963 m. veikia muziejus.
Turkijos lira
Turkijos lira – Turkijos bei Šiaurės Kipro piniginis vienetas, lygus 100 kurušų.
Įvesta 2005 m. sausio 1 d., ji pakeitė iki tol buvusią Turkijos lirą. 1 naujoji lira lygi 1 000 000 senųjų, ją sudaro 100 naujųjų kurušų.
Türk lirası
Adomava (Anykščiai)
Adomava (arba Adamava) – viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kurklių.
Idrottsparken
2008–2009 m. stadionas perstatytas. Vietų skaičius sumažintas nuo 19 414 iki 16 700.
Garnys (reikšmės)
Garnys yra:
Séverine (dainininkė)
Séverine (tikrasis vardas – Josiane Grizeau; g. 1948 m. spalio 10 d. Paryžiuje) – prancūzų dainininkė.
Mikšienė
Mikšienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Mikšaitė arba Mikšytė (mergautinė pavardė).
Séverine (dainininkė)
Séverine du kartus dalyvavo vokiečių atrankoje į Euroviziją – 1975 ir 1982 metais, tačiau nelaimėjo. 2006 m. buvo Eurovizijos konkurso Atėnuose Monako delegacijos narė.
Mikšienė
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Mikšas, Mikša arba Mikšys.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Bresto vaivadija (1793)
Bresto vaivadija  – buvo trumpalaikis Abiejų Tautų Respublikos, LDK administracinis teritorinis vienetas, egzistavęs nuo 1793 m. iki 1795 m. pradžios, dabartinės Baltarusijos pietvakariuose ir Lenkijos rytuose. Centras – Brestas.
Istorija
Vaivadija buvo įkurta 1793 m. lapkričio 23 d. Gardino seimo nutarimu iš didžiosios dalies Bresto vaivadijos, Bresto apskrities žemių. Lenkijos Karalystės Seime vaivadija turėjo savo atstovus: vaivadą ir kaštelioną bei šešis atstovus renkamus ketveriems metams (po du iš visų trijų apskričių). Po III Abiejų Tautų Respublikos padalijimo į rytus nuo Vakarinio Bugo buvusios teritorijos atiteko Rusijos imperijos, Slanimo gubernijai, o vakarinės žemės Habsburgų monarchijos Vakarų Galicijai.
Vytautas Merkys (1929)
Vytautas Merkys (1929 m. balandžio 29 d. Čivuose, Kupiškio raj. – 2012 m. liepos 25 d. Vilniuje ) – Lietuvos istorikas.
Biografija
1951 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultetą. 1951–1953 m. LTSR revoliucijos muziejaus darbuotojas. 1952 m. paskirtas į Lietuvos istorijos institutą, bet dėl ideologinių motyvų kartu su Mečislovu Juču tuoj pat atleistas. Nuo 1953 m. Lietuvos istorijos instituto mokslinis bendradarbis. 1957 m. Istorijos institute apgynė istorijos mokslų kandidato disertaciją „Revoliucinis Vilniaus darbininkų judėjimas 1895–1904 m.“ 1969 m. apgynė istorijos mokslų daktaro disertaciją „Pramonės raida ir proletariato susidarymas Lietuvoje XIX a.“.
1990 m. tapo Lietuvos mokslų akademijos tikruoju nariu, 2001 m. išrinktas Lietuvių katalikų mokslo akademijos akademiku. Už fundamentalius darbus, skirtus draudžiamosios spaudos keliui 1864–1904 m. bei to laikotarpio knygnešiams, 1997 m. apdovanotas Lietuvos mokslo premija. 1995 m. apdovanotas LDK Gedimino ordino Komandoro kryžiumi.
Gegutės
Gegutės gali reikšti:
Rostkai (Kolno apskritis)
Rostkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Staviskų valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietryčius nuo Staviskų, apie 19 km į rytus nuo Kolno ir apie 70 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Kaimas įkurtas 1415 m., pirmasis šių žemių savininkas buvo Tomas iš Rosteko. Ilgus šimtmečius kaimas priklausė įvairiems bajorams iš kurių paskutiniai buvo Kisielnicai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. kaimas priklausė Abiejų Tautų respublikai.
Kuciūnai
Kuciūnai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Papilio, į pietus nuo plento Biržai – Rokiškis. Teka Kubilių upelis (Rovėjos intakas).
Istorija
Minimas 1775 m. dvarų dūmų surašymo dokumentuose. 1923 m. buvo 20 kiemų. 1950-1991 m. Papilio kolūkio kaimas.
Laibach
„Laibach“ – slovėnų eksperimentinės muzikos grupė. Jos kūryboje ypač jaučiami industrial, martial ir neo-klasikos elementai.
Grupė įkurta 1980 metais Slovėnijoje, o jos pavadinimas yra vokiškas žodis, reiškiantis Liublianą – Slovėnijos sostinę.
Laibach muzika paveikė dabartinį martial muzikos stilių, taip pat grupės Rammstein kūrybą.
Laibach yra ypač žinomi dėl senų populiarių dainų perdarymo, dažnai taip, kad naujosios versijos savo nuotaika ir potekste mažai beturi ką bendro su originaliomis. Tarp kitų, jie yra išleidę savas Bitlų albumo Let It Be dainų versijas (išskyrus pačią Let It Be), Status Quo In The Army, septynias skirtingas The Rolling Stones dainos Sympathy for the Devil versijas, Life is Life bei grupės Juno Reactor dainos God is God perdarytas versijas. Paskutiniame Laibach albume Volki kiekviena daina yra apie kurią nors valstybę, inspiruota kažkurios jai svarbios istorinės epochos ar konkrečių įvykių, ir visur naudojami jų himnų elementai. Ši grupė yra dažnai kritikuojama tiek dėl kraštutinai kairiojo, tiek dėl kraštutinai dešiniojo įvaizdžio, komunistinės ir fašistinės simbolikos naudojimo. Tačiau jie patys kategoriškai neigia turintys ką nors bendro su šiomis pažiūromis, o simboliką teigia naudojantys tik meno tikslais.
Mikšytė
Mikšytė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šiurpiškė
Šiurpiškė – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 9 km iki Batakių. Per kaimą teka Kertenio upelis, kurio krante buvęs Šiurpiškės palivarkas, priklausęs Rakauskui, tačiau pastatai neišliko. St. Rakauskas palaidotas Skaudvilės senosiose kapinėse.
Mikšytė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Mikšienė (ištekėjusi moteris).
Milas
thumb|uniforma iš milo
Mikšytė
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Mikšis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Milas
Milas – storas veltas vilnonis drobinio arba satininio pynimo audinys. Buvo audžiamas namie 4, 6 arba 8 nytimis. Natūralios pluošto spalvos arba dažytas, buvo veliamas namie arba vėlyklose.
Nyderlandų Antilų guldenas
Guldenas  – dviejų iš penkių salų, iki 2010 m. sudariusių Nyderlandų Antilus, valiuta. Padalintas į 100 centų. Kitose salose 2011 m. sausio 1 d. guldenas buvo pakeistas į JAV dolerį: Bonere, Saboje and Sint Eustatijuje. Kiurasao ir Sint Martene Nyderlandų Antilų guldenas bus pakeistas naujai sukurta valiuta  – Karibų guldenu ne anksčiau nei 2013 metais.
Milas
Lietuvoje
Iki XX a. vidurio milą ausdavo kaimo moterys, iš jo valstiečiai siūdinosi šiltus viršutinius drabužius (radines, vyriškus kostiumus, paltus, švarkus). Archeologų rasta storo IX a. – XII a. austo milo fragmentų. XVI a. ir XVII a. rašytiniai šaltiniai mini, kad valstiečiai dėvėjo iš storo milo pasiūtas rudines. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje milo drabužius dėvėjo ir miesto darbininkai. Iki XIX a. Lietuvoje milas buvo vienspalvis, daugiausia pilkas, juodas, rudas, vėliau raštuotas, įvairių spalvų siūlų, skirtingų metmenų ir ataudų. Nuo žodžio milas lietuvių kalboje kilo žodis milinė – kariškas paltas.
Kalbutiškės
Kalbutiškėmis vadinami kaimai:
Skilvioniai (Panevėžys)
Skilvioniai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybės pietvakarinėje dalyje, 5 km į pietvakarius nuo Krekenavos. Iš šiaurės, pietų ir vakarų kaimą supa Skilvionių miškas, greta teka upelis Lokaušėlė. Pro Skilvionius eina Žibartonių-Krekenavos kelias. Aplinkiniuose miškuose gausu partizanų kapaviečių.
Čebatoriai (reikšmės)
Čebatoriais vadinami kaimai:
Gendžė
Gendžė (seniau Giandžas) – miestas vakarų Azerbaidžane, Mažojo Kaukazo šiaurės rytų papėdėje, prie Giandžačajaus upės. Antrasis pagal dydį Azerbaidžano miestas. Svarbus transporto centras – veikia oro uostas, geležinkelio stotis, prie Tbilisį ir Baku jungiančio plento. Išvystyta lengvoji (medvilnės, tekstilės, kilimų audimo), maisto pramonė, yra aliuminio, porceliano fabrikai. 4 aukštosios mokyklos (tarp jų – Azerbaidžano žemės ūkio akademija, valstybinis universitetas), mokslų akademija, 2 teatrai, muziejai (kraštotyros, archeologijos ir etnografijos, poeto Nizami ir kt.).
Pavadinimo kilmė
Miesto vardo kilmė nėra aiški. Populiaresnė versija teigia, kad tai kilo iš vidurio iranėnų žodžio ganj („brangenybė, lobis“), nors kita teigia, kad nuo azerbaidžaniečių žodžio genç („jaunas“).
Istorija
Arabų šaltiniai nurodo, kad miestą 859–860 m. įkūrė regiono valdytojas Muhamadas ibn Kalidas. Pasak legendos, jis susapnavo balsą, kuris teigė, kad po viena iš trijų kalvų, kur jis įkūrė stovykla, paslėptas lobis. Balsas liepė panaudoti lobį miesto statybai. Apie tai jis pranešė kalifui, kuris paskyrė Muhamadą miesto valdytoju su paveldėjimo teise mainais už lobį.
thumb|left|240px|Imamzadė mauzoliejus
X a. armėnų istorikas Movses Kagankatvatsi teigia, kad arabai įkūrė miestą 846–847 m.
Gendžė atsigavo, kai Safavidai atėjo į valdžią 1501 m. ir prijungė Azerbaidžaną. Osmanų imperija valdė miestą 1578–1606 ir 1723–1735 m. XVIII a. buvo Gendžės chanato centras. 1804 m. Rusijos imperijos generolas Pavelas Tsitsianovas užėmė ir nusiaubė Gendžę. Kai kurie Vakarų šaltiniai teigia, kad buvo nužudyta 3 tūkst. miesto gyventojų. Rusijos imperija laimėjo Rusijos-Persijos karą (1804–1813 m.) ir pagal Gulistano taikos sutartį prijungė Gendžės chanatą. Nuo 1804 m. iki 1918 m. vadintas Jelizavetpoliu. 1868 m. tapo gubernijos centru. 1918 m. buvo laikinoji Azerbaidžano sostinė. 1935–1989 m. laikotarpiu pervadintas į Kirovabadą sovietų funkcionieriaus S. Kirovo (1886–1934 m.) garbei. Po Antrojo pasaulinio karo tapo pramonės centru.
Architektūra
Gendžės XI a. geležiniai miesto vartai XII a. buvo pervežti į Gelati vienuolyną, dalis jų įmūryta į vienuolyno sieną. Miesto centre išliko Imazadė mauzoliejus, aplink jį – mečetės ir vienuolynas. Gei Imamo kulto kompleksas (XIV–XVII a.), Džuma mečetė (XVII a.), rotušė.
Nica
Nica – miestas pietų Prancūzijoje, Viduržemio jūros pakrantėje; Pajūrio Alpių departamento administracinis centras. Stambus infrastruktūros centras, uostas. Nica yra vienas didžiausių Prancūzijos Rivjeros kurortinių centrų, jai būdingas švelnus klimatas. Palei jūros pakrantę yra suformuotas 7 km ilgio bulvaras.
Gyventojai dirba daugiausia aptarnavimo sferoje, taip pat yra maisto, tekstilės, siuvimo, parfumerijos, baldų, elektrotechnikos ir kitų pramonės įmonių. Priemiesčiuose išvystyta gėlininkystė ir vaisių auginimas (citrusai, alyvuogės, vynuogės). Nicoje yra prekybos, žvejybos ir keleivių uostas, oro uostas. Su Paryžiumi jungia geležinkelis ir autostrada.
Mieste veikia universitetas (įkurtas 1965 m.), kino studija, 8 muziejai (archeologijos, gamtos istorijos, meno, laivyno ir kt.). Pakrantės architektūrai būdingas prašmatnus XIX–XX a. pr. eklektinis stilius, mieste – XVII–XVIII a. italų Baroko stiliaus bažnyčios ir rūmai.
2021 m. Nicos kurortas buvo UNESCO pripažintas kaip pasaulio paveldo objektas.
Istorija
Miesto apylinkėse pirmykščiai žmonės gyveno mažiausiai prieš 400 000 metų. Prie Mon Barono kalno rastos pirmykščių dramblių medžiotojų stovyklos.