cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kauno modernizmo architektūra
thumb|Prisikėlimo bažnyčia thumb|Vytauto Didžiojo karo muziejus thumb|Kauno centrinis paštas
Kauno modernizmo architektūra, dar žinoma kaip Tarpukario Kauno architektūra – grupė architektūros objektų, statytų tarpukario Kaune 1919–1940 m. laikotarpiu. Juos vienija bendri architektūriniai stilistiniai bruožai, atspindėję tuo metu Vakarų šalyse populiarų modernizmo stilių. Tarp labiausiai šį stilių atspindinčių statinių yra Karininkų Ramovė, Centrinis paštas, Kristaus Prisikėlimo bažnyčia, Vytauto Didžiojo karo muziejus ir kiti. Iš viso šiuo laikotarpiu Kaune pastatyta 12 tūkst. naujų pastatų.
Daliai šių objektų 2015 m. buvo suteiktas Europos paveldo ženklas. Jie taip pat pretenduoja tapti pasaulio paveldo objektais ir yra įrašyti į UNESCO paveldo paminklų preliminarųjį sąrašą. Šios architektūros analogai, jau turintys pasaulio paveldo statusą, yra Berlyno modernistinių namų kompleksas, Tel Avivo Baltasis miestas, Asmara: modernizmo miestas Afrikoje, Jože Plečnik kūriniai Liublianoje – į žmogų orientuoti miestovaizdžiai.
Kaune susiformavęs lietuviškasis modernizmo stilius, o neretai ir konkretūs projektai, tarpukario laikotarpiu buvo perkeliami ir į kitus Lietuvos miestus. Šios modernizmo architektūros pavyzdžių galima rasti Jonavoje, Klaipėdoje, Palangoje, Birštone, Pasvalyje, Ukmergėje, Šiauliuose ir kitur.
Bendrieji bruožai
1919 m. jaunos Lietuvos Respublikos sostinę perkėlus į Kauną (tuo metu beveik visiškai surusėjusį, sukarintą Imperijos tvirtovės miestą), prasidėjo spartus jo vystymasis. Čia persikėlė valdžia, inteligentija, buvo pradėtas kurti naujas valstybės politikos, ekonomikos, švietimo ir kultūros centras. Be to, tuo metu stiprėjant lietuviškajai tapatybei ir nacionalizmui, Kaunas tapo laisvos Lietuvos, lietuvybės simboliu. Čia kūrė intelektualai, dėję pagrindus modernios Lietuvos savimonei ir minties raidai.
Į miestą masiškai kėlėsi gyventojai tiek iš Vilniaus krašto, tiek iš visos Lietuvos. Per šį laikotarpį miestas sparčiai plėtėsi. Iki tapdamas laikinąja sostine, Kaunas apėmė tik Senamiestį, Naujamiestį, Karmelitus (taip vadinamą teritoriją, įsiterpusią tarp Laisvės alėjos ir Geležinkelio stoties) ir dalį Žaliakalnio (vadinamąjį Ąžuolų kalną, esantį arčiausiai Senamiesčio). 1919 m. į miestą integruota likusi Žaliakalnio dalis, Aleksotas ir Vilijampolė, o 1932 m. – Šančiai. Su naujomis miesto dalimis centras sujungtas dviem tiltais. Svarbiausios vietos, kur išdygo modernistinė architektūra buvo Naujamiesčio gatvės (V. Putvinskio, Maironio, K. Donelaičio, Kęstučio, A. Mickevičiaus), Karmelitai (Vytauto pr.) ir Žaliakalnis (vadinamasis Radijo rajonas bei rajonas aplink Prisikėlimo bažnyčią).
Kaunas tapo labai daugiatautis: mieste gyveno 59 proc. lietuvių, 31 proc. žydų, 3 proc. vokiečių, taip pat rusai, lenkai ir kitos tautinės mažumos. Vienu iš tokio urbanistinio daugiatautiškumo simbolių buvo Karmelitų rajonas. Karmelitų kapinės ir teritorijos aplink jas buvo padalintos rusams (pietinė dalis, kur pastatytos rusų cerkvės, mokyklos), katalikams (dab. Ramybės parkas), musulmonams (čia pastatyta Mečetė), evangelikams-reformatams (šiaurinė dalis, kur kūrėsi daugiausia vokiečiai). Didelė dalis Kauno žydų koncentravosi Vilijampolėje, kur dar tarpukaryje stovėjo Didžiosios sinagogos liekanos.
Per mažiau nei 20 metų Kaunas iš provincijos miestelio sugebėjo virsti modernia sostine, kurioje architektūros objektai suvaidino labai svarbų vaidmenį ne tik kuriant miesto infrastruktūrą, bet ir stiprinant tapatybę. Laikinoji sostinė buvo Lietuvos vizitinė kortelė, būdas parodyti šalies sėkmės istoriją ir pasiekimus. Todėl, anot M. Drėmaitės, šiai architektūrai yra būdingas optimizmas ir tikėjimas, tautiškumo idėjos.
Architektai ir architektūra
thumb|Kauno centrinio pašto interjeras. Grindų raštas atkartoja tautinės juostos ornamentus Modernizmo architektūros suklestėjimui didžiulę įtaką padarė lietuviai ir kitataučiai architektai, grįžę iš studijų užsienio universitetuose ir pasisėmę naujų idėjų. Jie savo kūriniais visiškai atitiko tuometinį Europos kontekstą, ir kūrė architektūrą, kuri neatsiliko nuo europinių tendencijų, bet kartu vystė ir nacionalinį, išskirtinį stilių. Tai buvo antrasis kartas Lietuvos istorijoje (po baroko), kuomet vietiniai architektai buvo lygiaverčiai formuojant lietuvišką Europos architektūros tradiciją.
Svarbiausi Kauno modernizmo architektai buvo Rygoje studijas baigęs Feliksas Vizbaras (1880–1966), Romoje studijavęs Vytautas Landsbergis-Žemkalnis (1893–1993), Sankt Peterburge studijavęs Edmundas Alfonsas Frykas ir kiti. Kauno plano autorius buvo Antanas Jokimas (1894–1964). Kaune dirbo ir nelietuviai architektai, kurie rado čia prieglobstį ir įsitraukė į miesto kūrimo procesą. Tarp jų buvo, pvz., rusų kilmės architektas Vladimiras Dubeneckis (1888–1932), pabėgęs nuo bolševikų persekiojimo Sovietų Sąjungoje, latvis Karolis Reisonas (1894–1981), rusas Arnas Funkas (1898–1957) ir kt. thumb|left|Gyvenamojo pastato fasadas Svarbiausia architektūrinė tradicija, kuria rėmėsi Kauno modernizmas buvo Vokietijoje susiformavusi Bauhaus architektūra, siekusi derinti funkcionalumą su estetika. Jai būdingos išgrynintos, minimalistinės ir ritmiškai pasikartojančios architektūrinės formos. Čia svarbi fasadų dermė ir geometrinių formų žaismas. Daug dėmesio skiriama šviesai, higienai, pastato funkcijai ir patogumui.
Išgrynintojo Kauno modernizmo pastatai naudojo daug vertikalių, dėl ko, ypač visuomeninių pastatų atveju, pastatų langai yra siauri ir ilgi. Daugiaaukščiuose pastatuose būdingas per visą pastato aukštį einantis portalas, dar labiau pabrėžiantis vertikalumą. Jis tarnaudavo kaip laiptinė. Tačiau greta tiesių linijų buvo naudojama ir nemažai lenktų. Gyvenamiesiems pastatams būdingi išsikišę apvalių formų balkonai, apvalūs langai. Ypač inovatyviuose sprendimuose naudotas lenktas stiklas. Svarbi puošybos detalė buvo durys, estatiškai pritaikomos prie pastato stilistikos.
Objektai
Kauno modernizmo architektūros objektai atspindėjo to meto Lietuvos ir Kauno situaciją. Daugiausia buvo statomi gyvenamieji, ekonominės paskirties, švietimo ir kultūros paskirties pastatai.
Visuomeniniai pastatai
thumb|Teisingumo ministerijos rūmai Administracinės paskirties objektai Kaune buvo beveik nestatomi. Nors per labai trumpą laiką mieste reikėjo turėti svarbiausius sostinei reikalingus pastatus, Kaunas visada buvo traktuojamas tik kaip laikinoji sostinė, tikintis greitu laiku sostinę vėl perkelti į Vilnių. Dėl tos priežasties administracinių statinių funkcijoms dažniausiai buvo pritaikomi kitos paskirties seniau statyti statiniai. Pvz. Prezidentūra buvo įsikūrusi Kauno gubernatoriaus rezidencijos pastate, Užsienio reikalų ministerija – Žemės banke, Seimas iš pradžių glaudėsi gimnazijos pastate, ir pan. Viena iš išimčių buvo 1929 m. pastatyti A. Fryko suprojektuoti Teisingumo ministerijos rūmai, kuriuose nuo 1936 m. rinkosi ir Seimas.
Tuo laikotarpiu Kaune buvo sukurta labai daug visuomeninių ir reprezentacinių pastatų, kurie tarnavo skirtingoms visuomenės grupėms bei bendruomenėms kaip susirinkimų namai. Adolfo Lukošaičio projektuoti Darbo rūmai (1939 m., Vytauto pr. 79) rūpinosi darbininkų švietimu, profesiniu lavinimu, kultūra. Labdaringa moterų zitiečių draugija buvo įsikūrusi specialiai tuo tikslu statytuose Zitiečių rūmuose (1924 m., Gimnazijos g. 7), ateitininkai nuo 1931 m. pasistatė savo Ateitininkų sąjungos rūmus (Laisvės al. 13), ir pan. Žydų bendruomenės pastatas buvo įsikūręs Nemuno g.
Vienas iškiliausių tokio tipo pastatų pavyzdžių yra Kauno įgulos karininkų ramovė, tarnavęs kaip karininkų susirinkimo klubas. Pagal V. Dubeneckio projektą rūmai pradėti statyti 1931 m., o užbaigti 1937 m. Šis pastatas sudėjo visus svarbiausius funkcionalizmo ir tautinės architektūros bruožus, matomus tiek fasade, tiek viduje. Šiame pastate puikiai išlikęs prabangus interjeras. Pirmame aukšte buvo didžiausias Kaune (ir Pabaltijyje) restoranas „Trys milžinai“, kuriame buvo įrengta ypač moderni tam laikmečiui ventiliacijos sistema. Antrame aukšte buvo visos reprezentacinės salės, tokios kaip Vytauto Didžiojo seklyčia, Prezidento kambarys ar Kunigaikščių salė. Trečiajame aukšte buvo įsikūręs karininkų salonas, o ketvirtame – viešbutis.
Svarbią vietą miesto architektūroje užėmė ir socialinės infrastruktūros statiniai. Ryškiausias jų pavyzdys yra Kauno centrinis paštas Laisvės alėjoje, baigtas statyti 1931 m. pagal F. Visbaro projektą. Derindamas funkcionalizmą su tautine puošyba ir naudodamas daug naujoviškų architektūrinių sprendimų, šis statinys tapo Kauno modernizmo stiliaus etalonu. Kiti socialinės infrastruktūros statiniai buvo Funikulieriaus stotelės, 1930 m. statyti Kauno ugniagesių rūmai, Kauno apskrities savivaldybė (1934 m. Vytauto pr. 91) ir kt.
Sveikatos apsaugos situacija tuometinėje Lietuvoje nebuvo gera, ir Kaune ilgą laiką nebuvo modernios ligoninės. Pagrindinė gydymo įstaiga funkcionavo dar carinės Rusijos laikais 1908 m. statytame Ligoninės pastate. Tiesa, mieste kūrėsi privačios gydymo įstaigos, kurių pavyzdžiai galėtų būti Antano Gylio ligoninė (1934 m. Putvinskio g. 62), ar Prano Mažylio moterų ligoninė (1936 m. Putvinskio g. 3). Tik 1936 m. galutinai apsispręsta dėl Kauno klinikų statybos. Šis labai ambicingas kompleksas Žaliakalnio pakraštyje buvo pabaigtas 1939 m., prieš pat karą. Pagal prancūzų architekto Urbain Cassan projektą statytuose penkiuose pastatuose sukurta viena didžiausių Pabaltijyje gydymo įstaiga, pasižymėjusi laikmečiui moderniais sprendimais. Pastatus sujungė požeminiai tuneliai, turėję tarnauti ir kaip gynybinės slėptuvės.
Eglės tvenkinys
Eglės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, Druskininkų miesto rytiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Grūtos upę (Nemuno intakas) 1,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 1,06 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 100,5 m. Krantai aukšti, aplinkui stūkso Balainės miškas. Pasroviui už 34 m telkšo Grūtos tvenkinys, priešsroviui už 17 m telkšo Girininkijos tvenkinys. Į šiaurę įsikūrusi „Eglės sanatorija“, į pietvakarius – Druskininkų ligoninė. Pietrytinėje pakrantėje yra stovyklavietė.
Kauno modernizmo architektūra
Švietimo ir sporto paskirties pastatai
Mieste labai padaugėjo mokyklų. Pirmosios jų kūrėsi dar cariniuose pastatuose (pvz. Saulės (VIII) gimnazija, Aušros mergaičių (II) gimnazija ar Aušros (I) gimnazija), tačiau greitai pradėti statyti ir specialiai tam tikslui skirti statiniai. Remiantis funkcionalizmo idėjomis, edukacinę tokių objektų paskirtį išduoda platūs fasadų langai, kurie turėjo teikti pakankamai šviesos klasėms. Tarp jų gražiausi modernizmo architektūros pavyzdžiai buvo Jono Jablonskio gimnazija (1931 m., Aušros g. 3), Kauno III gimnazija (1937 m., Aukštaičių g. 78), Stasio Kudoko projektuota Kauno VI gimnazija (1938 m., Skuodo g. 27).
Savo švietimo įstaigas turėjo ir tautinės mažumos. Vienas didžiausių mokyklos pastatų Kaune buvo Kauno žydų realinė gimnazija (1931 m., Kęstučio g. 85). Tuo metu laikyta, kad šios gimnazijos rūmai buvo vieni gražiausių ir moderniausių ne tiktai Kaune, bet ir Lietuvoje. Juose buvo 16 klasių, piešimo ir gimnastikos salės, darželiai, dušai, prausyklos. Vokiečių švietimu rūpinosi Vokiečių realinė gimnazija, baigta statyti 1930 m. pagal V. Landsbergio-Žemkalnio projektą, rusų švietimu – 1925 m. užbaigta Kauno Rusų gimnazija (dab. Pedagogų švietimo centras Vytauto pr. 44), o lenkų švietimu – 1931 m. užbaigta Adomo Mickevičiaus gimnazija (Miško g. 1).
Vystėsi ir aukštesnysis bei aukštasis švietimas. Susikūrus ir plečiantis Lietuvos universitetui buvo pradėti statyti atskirų fakultetų pastatai. Pagrindiniai rūmai įsikūrė K. Donelaičio ir A. Mickevičiaus gatvių kampe, 1931 m. ant Aleksoto kalno baigti statyti M. Songailos Fizikos ir Chemijos fakulteto rūmai (neišlikę), 1933 m. – V. Dubeneckio projektuoti Medicinos fakulteto rūmai, nuo 1930 m. Jonas Jasiukaitis projektavo Veterinarijos akademiją. Be pagrindinės aukštosios mokyklos Kaune buvo pastatyta ir Kauno meno mokykla (1923 m., A. Mackevičiaus g. 27), Kauno konservatorija (1933 m., J. Gruodžio g. 3), S. Kudoko projektuota Aukštesnioji technikos mokykla (1938 m., Tvirtovės al. 35).
Tarpukario Kaune buvo daug dėmesio skiriama ir fiziniam lavinimui bei sporto švietimui. Su sportu susiję pastatai daugiausia koncentravosi Žaliakalnyje ant Vytauto kalno, integruoti į Ąžuolyno teritoriją. 1934 m. pagal V. Landsbergio-Žemkalnio projektą baigti statyti Kūno kultūros rūmai (Sporto g. 6). 1937 m. lietuvių krepšininkams iškovojus Europos čempionų titulą, 1939 m. gegužės mėn. Kaune turėjo įvykti Europos čempionatas. Tuo tikslu per keturis žiemos mėnesius buvo pastatyta Kauno sporto halė, kurioje čempionatas įvyko sėkmingai. Pagal Anatolijaus Rozenbliumo projektą statytas pastatas galėjo sutalpinti 11 tūkst. žiūrovų, pasižymėjo itin moderniais sprendimais ir buvo vertinamas kaip vienas iš geriausių šio tipo statinių Europoje.
Kulto pastatai
thumb|Švč. Jėzaus Širdies bažnyčios interjeras Atsigaunant lietuvių tapatybei, stiprėjo religijos įtaka Lietuvos gyvenime. Be to, plečiantis miesto teritorijai prireikė naujų bažnyčių naujai prijungtose miesto dalyse. Todėl modernistiniu stiliumi buvo statomos bažnyčios, tarp kurių paminėtinos Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (arch. Antanas Bistrickas, 1936 m.) netoli Zoologijos sodo, Šv. Vincento Pauliečio bažnyčia (arch. Nikolajus Mačiulskis, 1934 m.) Petrašiūnuose, Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (arch. Algirdas Šalkauskis, 1938 m.) Šančiuose, Evangelikų reformatų bažnyčia (arch. Vaclovas Michnevičius, 1940 m.) Naujamiestyje.
Tačiau svarbiausias atgimstančios tautos simbolis buvo Kristaus Prisikėlimo bažnyčia, kuri nuo 1926 m. buvo kuriama kaip pagrindinis miesto akcentas. Šiam ambicingam K. Reisono projektui įgyvendinti prireikė gausių visuomenės aukų, dėl ko bažnyčios statyba ne karto stojo. Bačnyčia nebuvo pabaigta iki karo, ir galutiniai statybos darbai ir pritaikymas pagal paskirtį įvykdyti tik atkūrus Lietuvos nepriklausomybę.
Kultūros paskirties pastatai
Viena iš to meto visuomenės pramogų buvo kinas, ir kino teatrų, vadintų kinematografais skaičius augo. 1940 m. mieste buvo 17 veikiančių kino teatrų. Ankstyvieji kino teatrai kūrėsi seniau statytuose pastatuose, juos pertvarkant naujoms funkcijoms. Pirmasis toks žinomas pavyzdys buvo 1919 m. Laisvės alėjos ir Maironio gatvės kampiniame pastate įsikūręs Pallas (dab. Laisvės al. 82). Vėliau Kaune buvo pastatyta nemažai specialiai tam tikslui pritaikytų pastatų. Seniausias toks kino teatras buvo 1925 m. statytas Odeon, kuriame dabar įsikūręs Kauno lėlių teatras. Kiti iki mūsų dienų išlikę modernistiniai kino teatrų pastatai yra Daina (1936 m.), Aušra (1939 m.), Pasaka (1940), Romuva (1940) ir kiti.
Ekonominės paskirties pastatai
Augant Lietuvos Respublikos ekonomikai, Kaunas tapo svarbiausu valstybės ekonomikos centru, ir čia atsirado labai daug įstaigų, susijusių su ūkiniu šalies gyvenimu: bankai, įmonės, gamyklos ir pan.
1924 m. paskelbtas tarptautinis konkursas pastatyti šalies ekonomikos šventovei – Lietuvos bankui. Projektą pasiūlė ir įgyvendino M. Songaila. 1928 m. bankas pastatytas K. Donelaičio ir Maironio gatvių sankryžoje, netoli Vienybės aikštės. Jo eksterjeras buvo istoristinis su modernizmo elementais. Interjere vyrauja tautiniai motyvai, čia gausu autentiškų baldų ir meno kūrinių. Banko rūmai buvo aprūpinti mechaniniu šildymu, drėkinimu, elektriniais liftais. Rūsyje buvo įrengti seifai su specialiais kontroliniais ko­ridoriais ir kameromis. Tame pačiame komplekse buvo ir darbuotojų butai, o trečiojo atikinio aukšto kampinėje dalyje gyveno ministras pirminin­kas A. Voldemaras. Ant stogo te­rasos buvo užveis­tas sodas.
Kitas svarbus Kauno bankas buvo panašiu metu (1925 m.) statytas Centralinis žydų bankas (Laisvės al. 106), kurį projektavo Grigorijus Mazelis ir Mikas Grodzenskis. Jis taip pat atliko ir visuomeninio centro funkciją: patalpose buvo įsikūrę parduotuvės, kavinė, biblioteka. Į pastatą vedė unikalus pasažas, formavęs prekybinę gatvelę. 1932 m. baigti statyti E. Fryko projektuoti Lenkų kredito draugijos rūmai (Donelaičio g. 76), pasižymėję neobarokinėmis formomis.
Pirmieji Tarpukario bankų pastatai buvo mažai nutolę nuo senesnio istorizmo. Tačiau 1935 m. K. Reisono pastatytas Žemės bankas (Donelaičio g. 73, dab. KTU rektoratas) jau yra atsisakęs daugelio istorizmo bruožų ir pasižymi modernizmo elementais. Čia labai vertinama šviesa, paprastumas, švara. Dar toliau modernizmo kryptimi nuėjo kitas svarbus Lietuvos ekonomikos simbolis – V. Landsbergio-Žemkalnio statyti Kauno prekybos, pramonės ir amatų rūmai (1939 m., Donelaičio g. 8).
Svarbiausi Kauno įmonių pastatai koncentravosi pagrindinėje miesto atrterijoje – Laisvės alėjoje ir turėjo daug aukštų. Tai buvo pirmieji Lietuvos daugiaaukščiai, labiausiai išsiskyrę dviaukštėje miesto architektūroje, pretendavę tapti „dangoraižiais“. Jie labai išsiskyrė senesnių Rusijos imperijos pastatų kontekste, kuomet aukštingumas buvo ribojamas iki 2 aukštų. Tarp šių pastatų išraiškingiausi buvo Laisvės al. 53 įsikūrę Pažangos rūmai (1934 m., arch. F. Visbaras). Tai buvo leidyba užsiimančios „Pažangos“ bendrovės statydintas biurų pastatas, kuriame įsikūrė ir Lietuvos tautininkų sąjunga, „Lietuvos aido“ bei kitų laikraščių redakcijos. Šalia jų 1934 m. pastatytas Pienocentro bendrovės pastatas, projektuotas V. Landsbergio-Žemkalnio. Jame buvo taip pat įsikūrusi parduotuvė, valgykla ir moderniausia Kauno kirpykla. Laisvės alėjoje 1940 m. taip pat baigti A. Funko projektuoti Taupomųjų kasų rūmai (dab. Kauno miesto savivaldybės pastatas).
Pagrindinės gamyklos kūrėsi miesto periferijose. Viena iš pramoninių teritorijų buvo tarp Griunvaldo, Gedimino ir Karmelitų gatvių, vadinamasis Tilmansų prekybos namų sklypas. Čia pastatytas audinių fabrikas „Litex“, „Kauno audiniai“ (1932). Arčiau stoties atsikūrė Volfas Engelman alaus darykla. Vilijampolėje įsikūrė gelumbės audimo fabrikas „Boston“ (A. Stulginskio g. 41), kojinių fabrikas „Silva“ (Raudondvario pl. 93), galanterijos fabrikas „Kaspinas“ (Raudondvario pl. 76). Šančiuose veikė fabrikai „Drobė“ (Drobės g. 62), „Cotton“ (Ukrainiečių g.), kaklaraiščių fabrikas „Flora“ (Virvių g.). Žaliakalnyje veikė vilnos fabrikas „Lima (Jonavos g.), alaus gamykla „Ragutis“ ir daug kitų gamyklų.
Gyvenamieji pastatai
thumb|Tipinis gyvenamasis modernizmo namas Žaliakalnyje. Jame buvo įsikūręs Japonijos konsulatas Apie 7 tūkst. tarpukariu statytų pastatų yra gyvenamieji, ir šis skaičius parodo miesto gyventojų augimo tendencijas. Tuometiniame Kaune jau atsirado moderni infrastruktūra, į daugumą rajonų atvestas vandentiekis ir kanalizacija, elektra.
Didžioji dauguma pastatų buvo privatūs namai, skirti gyventi vienai šeimai ir buvo statomi pagal tipinius projektus. Didelė jų koncentracija yra Ąžuolyne ant Vytauto kalno, Žaliakalnyje, kur iki šiol išlaikytas to meto architektūros paveldas ir išplanavimas. Šiuose namuose dažniausiai yra po kelerias duris, tarnaujančias skirtingoms reikmėms. Buvo mėgstamos sustumiamos pertvaros, sieninės spintos, sandėliukai bei kita buitį gerinanti įranga. Namų viršutinis aukštas po stogu buvo vadinamas salkomis. Tarp tipinių gyvenamųjų namų išsiskiria keli labai autentiški pastatai. Tarp jų yra Kudoko vila (Mykolaičio-Putino g. 11, 1937 m.), kurią sau pasistatė architektas S. Kudokas, ir kuri išsidėsčiusi ant šlaito. Netoliese yra Vila Eglutė, o prie Ąžuolyno – Sližių namas (Sporto g. 4, 1931 m.) ir kiti šiek tiek išskirtinesnės architektūros pastatai.
Daugėjant gyventojų Kaune išpopuliarėjo ir pirmieji daugiabučiai. Neretai juos savo darbuotojams statydavo didžiosios įmonės, o kartais ir valstybė, tačiau dažnai juos pastatydindavo ir to meto turtingieji, kurie užimdavo vieną tokio daugiabučio aukštą, o kitus nuomodavo. Tarp tokių daugiabučių yra Juozo Daugirdo namas (Vytauto pr. 30, 1930 m.), Socialinis būstas (Griunvaldo g. 8, 1941 m.), Lapėnų namas (Kęstučio g. 38, 1932 m.), pastatai Laisvės al. 83-85 (1940 m.), Taubės Elšteinienės namas (Sapiegos g. 4, 1935 m.), Kazimiero Škėmos namas (V. Putvinskio g. 60, 1933 m.), Aleksandros Iljinienės namas (K. Donelaičio g. 19, 1934 m.) ir kt.
Likimas
thumb|Apleistas kino teatras [[Daina (kino teatras)|„Daina“]] Tarpukario modernizmo architektūros raidą 1940 m. drastiškai nutraukė Antrasis pasaulinis karas. Nemažai šio stiliaus statinių buvo sunaikinti arba stipriai nukentėjo per karą, kai kurie jų nunyko ar buvo nugriauti sovietmečiu. Nepaisant to, tarpukariu ir pirmaisiais LTSR dešimtmečiais susiformavusi architektūrinė tradicija kartu su tuo laikmečiu išugdytais architektais įsiliejo į sovietinės architektūros stilių ir ją dalinai veikė.
TSRS laikotarpiu didžioji jų dalis pakeitė savo funkcijas. Neretai pirminė statinių forma, interjeras buvo sunaikinamas pristatant menkanverčius priestatus ar anstatus, performuojant erdves, juos pritaikant sandėliams, gamykloms, butams ir pan. Pvz. Prisikėlimo bažnyčia buvo naudojama kaip Radijo gamyklos priestatas, Žydų banko fasadas paslėptas po kitu fasadu ir paverstas Tado Ivanausko zoologijos muziejumi ir pan. Didelė dalis pastatų buvo neprižiūrimi, neremontuojami ir nevertinami. Pagal tuometinę ideologiją Lietuvos Respublikos laikotarpis buvo demonizuojamas arba pajuokiamas, bandoma įdiegti mintis, jog jo metu nebuvo sukurta nieko reikšmingo ar svarbaus. Tiesa, pasak V. Petrulio, jau 1972 m. atsirado judėjimas, siekiantis šią architektūrą apsaugoti, todėl apie 20 proc. vertingiausių pastatų buvo įtraukti į paveldo sąrašą dar sovietmečiu.
Nepaisant prabėgusio nemažo laikotarpio, iki dabar išliko didelė dalis šių pastatų, kurie yra labai įvairios būklės. Stipresnis susidomėjimas šiuo paveldu Lietuvoje prasidėjo po 2010 m. Su Kauno miesto savivaldybės parama buvo imtasi renovuoti ir restauruoti sunykusius fasadus. Tiesa, didelė dalis statinių vis dar neturi savo šeimininkų bei paskirties, ir jų ateitis nėra aiški.
2015 m. kai kurie šios architektūros objektai buvo pažymėti Europos paveldo ženklu. Tai paskatino teikti paraišką UNESCO, siekiant šią architektūrą pripažinti pasaulio paveldo objektu.
Europos paveldo ženklas
44 Kauno tarpukario modernizmo architektūros objektai, įtraukti į Europos paveldo ženklo sąrašą:
Olandiškoji Vikipedija
Olandiškoji Vikipedija – olandų kalba kuriama laisvosios internetinės enciklopedijos Vikipedijos versija. Ši versija buvo pradėta leisti 2001 m. birželio 19 d.
Vilhelmina Kaušilaitė
Vilhelmina Kaušilaitė-Kutavičienė (1936 m. kovo 3 d. Saldutiškyje, Molėtų valsčiuje – 1988 m. kovo 23 d. Vilniuje) – Lietuvos šachmatininkė, SSRS sporto meistrė (1988 m.), daugkartinė Lietuvos moterų šachmatų čempionė (1961, 1968, 1971, 1972, 1974–1977 m.) ir vicečempionė (1956, 1958, 1960, 1964, 1966, 1976, 1977, 1980 m.), Lietuvos moterų šachmatų rinktinės narė (1957–1979 m.).
Olandiškoji Vikipedija
2022 m. birželio mėn. olandiškoji Vikipedija yra šešta pagal dydį Vikipedijos versija, kurioje yra 2 092 983 straipsniai. Tai buvo ketvirtoji Vikipedijos versija, pasiekusi milijono straipsnių ribą, po angliškos, vokiškos ir prancūziškos Vikipedijos versijų. 2016 m. balandžio mėn. 1154 aktyvūs redaktoriai per tą mėnesį atliko bent penkis pakeitimus.
Bendradarbiavimo kokybė yra žema, o straipsniuose yra mažai turinio, palyginti su straipsnių kiekiu. 2013 m. duomenimis, 57 % straipsnių buvo sukurti botų.
Olandiškosios Vikipedijos projekto dalyviai, atsakydami į Vikimedijos apklausą, projekte vyraujančią atmosferą apibūdino neigiamai (būdingi vaidai, tvyro nepasitikėjimas), kaip pagrindinės konfliktų priežastys, išskirti dalyvių ego ir užsispyrimas. Teigiama, esą padėtį projekte realiai kontroliuoja nedidelis naudotojų branduolys.
Vilhelmina Kaušilaitė
Biografija
Vyras kompozitorius Bronius Kutavičius.
San Bernardino apygarda
San Bernardino apygarda  – apygarda Jungtinėse Amerikos Valstijose, Kalifornijos pietrytinėje dalyje. Remiantis 2021 m. duomenimis, apygardoje gyveno 2 194 710 žmonių. Apygardos būstinė yra įsikūrusi San Bernardino mieste. San Bernardino apygarda yra pati didžiausia apygarda Jungtinėse Amerikos Valstijose, tačiau kai kurios Aliaskos apylinkės pagal plotą yra didesnės. Apygarda tęsiasi nuo Los Andželo priemiesčių iki Nevados ir Arizonos ribos.
Istorija
San Bernardino apygarda buvo įkurta 1853 m., po kelių metų, kai Kalifornija tapo Jungtinių Amerikos Valstijų dalimi. Buvo suformuota iš Los Andželo, Mariposos ir San Diego apygardų regionų. Dabartinę formą įgavo 1893 m., kai Riversaido apygarda nuo jos atsiskyrė. San Bernardino apygarda buvo pavadinta Bernardino Sieniečio garbei.
Gyventojai
2020 m. duomenimis, San Bernardino apygardoje 27,6 % gyventojų buvo baltieji, 7,71 % afroamerikiečiai, 7,18 % azijiečiai, 2,19 % mišrios kilmės, 0,84 % kitų rasių, 53,8 % lotynoamerikiečiai.
Klinoko valsčius
Klinoko valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio Baltarusijos teritorijoje. Centras – Klinokas.
Leipalingio tvenkinys
Leipalingio tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, Leipalingio miestelio šiaurvakariniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Simaniškės upelį (Seiros intakas) 0,09 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,34 km, plotis – iki 0,15. Altitudė 108,1 m. Krantai aukšti. Aplinkui auga Leipalingio parkas, vakarinis krantas užpelkėjęs. Pietinėje pakrantėje yra poilsiavietė.
Dumortieritas
miniatiūra|dešinėje|Dumortieritas iš Madagaskaro
Dumortieritas – aliuminio borosilikatas, mineralas, kurio cheminė formulė – Al7BO3(SiO4).
Dumortieritas kristalizuojasi ortorombinėje sistemoje. Atrastas 1881 metais Alpėse ir pavadintas prancūzų paleontologo Eugène Dumortier garbei. Tipinė radimvietė – aukštatemperatūrinė aliuminio praturtinta regioninio metamorfizmo uolienų zona ir boro praturtintuose pegmatituose.
Naudojimas
Naudojamas porceliano gamybai, kaip kolekcinis mineralas, rečiau naudotas juvelyrikoje.
Galiaskaro Kamalo totorių akademinis teatras
thumb|Kamalo teatras Galiaskaro Kamalo totorių akademinis teatras  – totorių teatras Kazanėje, Rusijoje. Pavadintas dramaturgo Galiaskaro Kamalo garbei. Atidarytas 1906 m. gruodžio 22 d.
Prūdiškių II tvenkinys
Prūdiškių II tvenkinys - tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, 4,5 km į pietus nuo Juodšilių. Suformuotas Rudaminos ir Petešos upių slėnyje, į šiaurės rytus nuo santakos. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius - 0,33 km, plotis - iki 0,29 km. Altitudė 142,5 m. Krantai žemi, rytuose apaugę medžiais. Į šiaurę iškart telkšo Prūdiškių III tvenkinys, iš kurio kanaliuku nuteka vandens perteklius į žemiau esantį Prūdiškių II tvenkinį. Pietuose išteka 70 m ilgio kanalas į Petešos upę. Rytinė pakrantė apaugusi mišku. Į rytus už 20 m telkšo Prūdiškių tvenkinys, į vakarus už Rudaminos upės įsikūrusi Prūdiškių sodų bendrija, į pietus už Petešos upės stūkso Parudaminio miškas.
Valstybės turto fondas
thumb|right|250px|Valstybės turto fondo logotipas thumb|right|250px|Fondo buveinė Valstybės turto fondas – Lietuvos institucija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės, veikusi 1998–2014 m.
Kažkoks keistas tipas
Turinys
Populiarus atlikėjas Adrianas Čelentano kartu su grupe bei vadybininku vyksta į kurortinį miestelį Amalfį, kuriame tikisi pailsėti nuo publikos dėmesio. Taip pat vėliau čia atvyksta jo nuotaka Emanuela su tėvu, kurį Adrijanas turi įtikinti, kad yra vertas vesti jo dukrą.
Valstybės turto fondas
Istorija
Įmonė įkurta 1998 m., pertvarkius Lietuvos valstybinę privatizavimo agentūrą. Ji turėjo vykdyti valstybės įmonių ir turto privatizavimą.
2012 m. įstaigoje įkurtas Valdymo koordinavimo centras, ėmęs vykdyti valstybės įmonių priežiūrą, o 2014 m. fondas prijungtas prie Turto banko.
Nuorodos
Fondo tinklalapis 2008 m.
Navasiolkų valsčius
Navasiolkų valsčius buvo:
Puka Puka
thumb|240px|Palydovinė salos nuotrauka thumb|240px|Puka Puka Tuamotu žemėlapyje
Puka Puka  – koralinė sala Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu salyne. Yra šiaurinėje salyno dalyje, Nusivylimo salų spiečiuje, 1150 km į rytus nuo Taičio, 182 km nuo Fakahinos (artimiausia sala). Plotas – 5 km², lagūnos plotas – 2 km².
Sala nedidelė, 6 km ilgio, 3,3 km pločio. Lagūna uždumblėjusi, maža, neturi nuolatinės protakos į vandenyną.
2017 m. Puka Pukoje gyveno 163 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Te One Mahina. Veikia oro uostas (nuo 1979 m.). Verčiamasi daugiausia kopros paruošimu, turizmu. Puka Puka sudaro komuną. Priešingai nei kitose Tuamotu saloje, Puka Pukoje kalbama ne paumotų, o pietų markiziečių kalba.
Puka Puka buvo pirmoji Tuamotu sala, pasiekta europiečių – 1521 m. sausio 21 d. ją pasiekė Fernando Magelano ekspedicija ir pavadino Šv. Pauliaus sala (San Pablo). 1616 m. salą pasiekusi olandų ekspedicija ją pavadino „Šunų sala“ (Honden Eiland). 1947 m. liepos 30 d. pro salą praplaukė Turo Heredalo ekspedicija Kon Tiki. Tai buvo pirmoji ekspedicijos pasiekta sausuma po išplaukimo iš Peru (tiesa, joje neišsilaipinta). 1996 m. salą nusiaubė uraganas.
Mahilnos valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo laikinai atiteko Lenkijai, 1920 m. – Baltarusijai.
Moluvėnų kenesa
Moluvėnų kenesa – buvę karaimų maldos namai, stovintys Trakų rajone, Moluvėnų kaime (Lentvario sen.), 0,6 km į pietus nuo magistralės (tarp Grigiškių ir Rykantų), vakarinėje Didžiulio ežero pusėje. Kenesa neveikianti, jos pastatas nenaudojamas, užmūrytais langais, stovintis šalia buvusių fermų ir griūvančių sandėlių. Statinio aplinka pasirūpinama – nupjaunami medžiai, retkarčiais nušienaujama augmenija.
Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas
Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas – geografinis žinynas, išleistas 1981 m. ir aprašantis Lietuvos upių ir ežerų etimologiją.
Moluvėnų kenesa
XIX a. pabaigoje statytas kenesos pastatas 2002 m. buvo įtrauktas Į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas
Aprašymas
XX a. buvo renkami Lietuvos hidronimai, nustatant ir jų etimologines lytis. Kazimieras Būga sudarė 75 000 vietovardžių ir asmenvardžių kartoteką. XX a. 2-ojoje pusėje ji buvo išplėsta iki 300 000. Vėliau buvo išleistas LTSR upių ir ežerų vardynas (didžiuma vietovardžių paimta būtent iš šio leidinio). Po to vietovardžiai buvo pildomi ir toliau. Žodyną rengiant taip pat panaudotas B. Savukyno ežerų vardų tyrimas. Taip pat buvo panaudotas Latvijos vietovardžių žodynas, tuo metu tik įpusėtas leisti. Daugelis hidronimų žodyne aiškinama pirmąkart.
Moluvėnų kenesa
Istorija
1863 m. Rusijos caro Aleksandro II įsakymu Trakų karaimų dvasinei valdybai Moluvėnuose buvo paskirta 160 ha žemės. Po 1867 m. pradėta formuoti dvaro sodyba su gyvenamaisiais ir ūkiniais pastatais. Moluvėnuose apsigyvenęs karaimų religinis vadovas Isaakas Boguslavas Kaplanovskis (1814–1898) dėl senyvo amžiaus nepajėgė važinėti į pamaldas Trakuose, todėl prie namų sumūrijo kenesą. Projektavo, manoma, jo sūnus inžinierius. Po religinio vadovo mirties 1898 m. kenesa perdaryta į gyvenamąjį namą.
Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas
Aprašymas
Kaip pagrindiniai žodyno trūkumai išskiriama tarminės leksikos pavyzdžių taikymas etimologijai pagrįsti ir netikslus formų transponavimas į bendrinę kalbą.
Moluvėnų kenesa
Istorija
1935 m. buvo daromas kenesos remontas: ištinkuotas vidus ir išorė, išcementuotos grindys, stogas uždengtas medžio lentelėmis. Joje buvo įrengtas svirnas. Pastato sutvarkymo bei remonto darbais rūpinosi ir juos atliko ilgametis dvaro ūkvedys ir nuomininkas A. Pileckis.
Architektūra
Statinys kompaktiško, vientiso kubinio tūrio, kvadratinio plano, 1 aukšto, ant akmenų mūro pamatų. Stogo forma piramidinė, konstrukcijos medinės, gegninės. Langų ir durų angos stačiakampės, fasaduose įkomponuotos segmentinių arkų nišos. Viename iš fasadų įrengti du akmens ir plytų mūro kontraforsai. Įėjimas į kenesą buvo šiaurinėje pusėje. Plytų mūro sienos tinkuotos. Pastate yra rūsys. Jo anga su segmentine sąrama, perdanga skliautinė, cilindrinė su liunetėmis.
Arnoldas Kulboka
Arnoldas Kulboka (g. 1998 m. sausio 4 d.) – Lietuvos krepšininkas.
Karjera
2015 m. rugpjūtį A. Kulboka pasirašė penkių metų sutartį su Bambergo „Brose Baskets“.
2018 m. NBA naujokų biržoje Šarlotės „Hornets“ pasirinko jį 55-uoju šaukimu. A. Kulboka debiutavo NBA rungtynėse 2021 m. gruodžio 11 d. prieš Sakramento „Kings“ ir tapo 15-uoju lietuviu sužaidusiu rungtynes NBA. Su Šarlotės „Hornets“ A. Kulboka iš viso sužaidė tik 2 rungtynes.
2022 m. liepos 5 d. A. Kulboka pasirašė vienų metų sutartį su Graikijos krepšinio lygoje besivaržančioje Patrų „Promitheas“ komanda.
Nubijos dykuma
Tai sausringas regionas, daugiausia smiltainio plynaukštė. Joje yra daug vadžių, tekančių į Nilą. Nubijos dykumoje praktiškai nelyja, joje nėra oazių. Vietiniai Nubijos gyventojai – nubai.
Arnoldas Kulboka
Šalies rinktinė
A. Kulboka atstovavo Lietuvos vyrų krepšinio rinktinei 2014, 2015 ir 2016 m. jaunimo iki 18 metų Europos krepšinio čempionatuose. 2015 m. iškovojo bronzą, o 2016 m. vidutiniškai pelnydamas 15,7 taškus per rungtynes (daugiausiai rinktinėje) – sidabrą. A. Kulboka taip pat atstovavo rinktinei 2017 m. jaunimo iki 19 metų pasaulio krepšinio čempionate, kuriame vidutiniškai pelnė 13,7 taškus per rungtynes.
2018 m. vasario 26 d. A. Kulboka debiutavo Lietuvos vyrų suaugusiųjų rinktinėje rungtynėse prieš Kosovo vyrų krepšinio rinktinę. Rungtynėse krepšininkas pelnė 9 taškus, atkovojo 5 kamuolius, bei atliko 2 rezultatyvius perdavimus.
Nubijos dykuma
Dykumoje, Nabta Plajoje, stūkso vienas ankstyviausių archeoastronominių megalitų.
Šiaurėje pereina į Arabijos dykumą.
Susy Andersen
Susy Andersen (g. 1940 m. balandžio 20 d. Puloje) – italų aktorė, gimusi dabartinės Kroatijos teritorijoje, kuri tuo metu priklausė Italijos karalystei.
Jos karjera pasižymėjo vaidmenimis komedijose, nuotykių („peplum“), taip pat B kategorijos filmuose.
Jugoslavija
1941 m. balandžio 6 d. Jugoslavijos karalystę užpuolė ir okupavo Ašies valstybės. 1943 m. jugoslavų partizanai paskelbė Demokratinę Jugoslavijos Federaciją. 1944 m. ją kaip legitimią vyriausybę pripažino tuomet tremtyje gyvenęs karalius Petras II. Vėliau, 1945 m. liepos mėnesį monarchija buvo panaikinta. 1946 m. Jugoslavijoje įsigalėjus komunistams ši buvo pervadinta Jugoslavijos Liaudies Respublika. Iš karą pralaimėjusios Italijos valstybė įgijo Istriją, Rijeką ir Zadarą. Šalies vadovu tapo Jugoslavijos partizanų vadas Josip Broz Tito ir juo išbuvo iki mirties 1980 metais. 1963 m. šalis buvo darkart pervadinta į Jugoslavijos Socialistinę Federacinė Respubliką (JSFR).
Jugoslavijos Socialistinę Federacinę Respubliką sudarė šešios respublikos: Bosnijos ir Hercegovinos SR, Juodkalnijos SR, Kroatijos SR, Makedonijos SR, Serbijos SR ir Slovėnijos SR. Į Serbijos sudėtį įėjo dvi autonominės socialistinės provincijos, Vojvodina ir Kosovas, kurios po 1974 m. tapo beveik lygios su kitomis federacijos narėmis. Po ekonominės ir politinės krizės šalyje XX a. devintajame dešimtmetyje ir tautinių judėjimų Jugoslavija suskilo į penkias respublikas pagal jų tuometes sienas ir prasidėjo Jugoslavijos karai. Laikotarpiu tarp 1993 ir 2017 m. Tarptautinis karinis tribunolas buvusiajai Jugoslavijai teisė karinius ir politinius buvusios Jugoslavijos vadovus už karo nusikaltimus, genocidą ir kitokio pobūdžio nusikaltimus, įvykdytus karų metu.
Po šalies dezintegracijos Juodkalnija ir Serbija sudarė federacinę valstybę, Jugoslavijos Federacinę Respubliką, 2003–2006 m. žinomą Serbijos ir Juodkalnijos vardu. Ši šalis pretendavo būti vienintele Jugoslavijos Socialistinės Federacinės Respublikos teisių perėmėja, tačiau tai ginčijo buvusios kitos respublikos. Galop Badinterio arbitražo komiteto įtikinta, pripažino, kad nėra vienintelė buvusios Jugoslavijos palikuonė ir 2003 metais oficialiai pakeitė šalies pavadinimą į Serbija ir Juodkalnija. 2006 m. birželį Juodkalnijai paskelbus nepriklausomybę šalis iširo. Dar po dvejų metų Kosovas paskelbė nepriklausomybę nuo Serbijos ir iki šiol turi ribotą tarptautinį pripažinimą.
Bresto unija
thumb|196x196px|Religinė situacija Abiejų Tautų Respublikoje 1573 m. Bresto unija – Lietuvos Brastoje 1596 m. spalio 9 d. bažnytiniame susirinkime (sinode) sudaryta ir Zigmanto Vazos 1596 m. gruodžio 15 d. universalu patvirtinta Abiejų Tautų Respublikos stačiatikių ir katalikų bažnyčių sąjungos sutartis, kuria stačiatikiai pripažįsta popiežiaus valdžią, dogmas ir svarbiausias katalikų bažnyčios apeigas. Stačiatikių bažnyčia išlaikė savo struktūrą ir vidaus organizaciją, hierarchiją, senąsias Rytų bažnyčios apeigas, bažnytinės slavų kalbos vartojimą pamaldose. Į unitų pusę perėjo dauguma Abiejų Tautų Respublikos stačiatikių. Unitų bažnyčia perėmė stačiatikių bažnyčios organizaciją, graikai katalikai tapo pavaldūs Kijevo metropolitui, kuris XVII a. savo rezidenciją perkėlė į Vilnių. thumb|194x194px|Religinė situacija Abiejų Tautų Respublikoje 1750 m. Abiejų Tautų Respublikos padalijimai buvo lemtingi unitų Bažnyčiai, kurią carinė Rusija savo užimtose teritorijose naikino: 1795 m. ją likvidavo Ukrainoje, 1839 m. Lietuvoje ir Baltarusijoje, 1875 m. - Lenkijoje. 1839 m. buvusios LDK teritorijoje likviduota unitų Bažnyčia pasitraukė į pogrindį. Tuo metu ji jau buvo tapusi neatskiriama vakarų rusėnų, - ukrainiečių ir baltarusių tautinės savimonės dalimi, o tai garantavo jos gyvavimą ir ateityje.
Ayla Erduran
thumb|Ayla Erduran Ayla Erduran (g. 1934 m. rugsėjo 22 d. Stambule) – turkų violončelininkė.
Biografija
Būdama Karlo Bergerio studente pirmąjį savo rečitalį atliko būdama 10 metų. Nuo 1946 m. iki 1951 m. studijavo Paryžiaus tarptautinėje konservatorioje pas Banedetti ir Benvenuti. Baigusi studijas išvyko į JAV, kur liko į 1955 m.
Nuo 1957 iki 1958 m. Erduran studijavo pas Davidą Oistrachą Maskvos konservatorijoje.
Savo violončelininkės mokytojos karjerą tęsė nuo 1973 iki 1990 m. Šveicarijoje.
Marytė Bižytė
miniatiūra|250px|right|Paminklas M. Bižytei Rudne
Marytė Bižytė (1936 m. balandžio 17 d. Radvilonyse, Veisiejų valsčius – 1959 m. rugpjūčio 11 d. Rudne, Kazachijos TSR) – lietuvių kilmės didvyrė Kazachstane, neeiliniu poelgiu savo gyvybės sąskaita išgelbėjusi dvi mažametes mergaites.
Biografija
M. Bižytė gimė batsiuvio Juozo Bižio šeimoje. Turėjo jaunesnių brolių. 1946 m. tragiškai žuvo jos motina, netrukus dėl ligos tėvui buvo amputuota koja. Šeimai sunkiai verčiantis, jai teko palikti Veisiejų mokyklą. Pradėjo dirbti valgyklos virtuvėje, statybose, toliau mokėsi vakarinėje mokykloje. Viena augino gimusią dukrą Vidą.
1959 m. gegužę išvyko iš Lietuvos, antrus metus pradėjusią dukrą palikusi gimtinėje laikinai globai. Ji patraukė uždarbiauti į Kazachstaną, į besikuriančio miesto Rudno statybas. Čia, prie naujo geležies rūdos perdirbimo kombinato pradėtame statyti mieste, rinkosi darbininkai iš visos SSRS. Ji įsidarbino „Sokolovrudstroj“ valdyboje, kur dirbo krovike. Daugiausia tekdavo iškrauti plytas iš geležinkelio vagonų. Tų pačių metų rugpjūčio 10 d., pasibaigus sunkiai darbo dienai, ėjo namo į savo bendrabutį. Pakeliui gatvėje pamatė dvi trejų ar ketverių metų mergaites ir atriedantį iš už kampo savivartį sunkvežimį, kuris pasuko tiesiai ant mažamečių. Ji puolė prie mergaičių, paskutinę akimirką sugebėjusi išstumti jas iš po ratų. Tačiau ji pati nukentėjo nuo automobilio ir buvo mirtinai sužeista, o po dienos, rugpjūčio 11 d., mirė.
Didelė Rudno gyventojų dalis merginą palydėjo į paskutinę kelionę. 1959 m. rugpjūčio 16 d. miesto laikraštyje „Znamia Oktiabria" bendradarbiai rašė: „Marytė Bižytė didvyriškai mirė, paaukojusi savo gyvenimą dėl vaikų. Jaunosios herojės atminimas išliks amžinai mūsų širdyse“. Buvo palaidota vietos kapinėse.
Įamžinimas
Kazachstane, Rudne yra M. Bižytės gatvė, miesto skvere 1968 m. pastatytas jai skirtas paminklas. Veisiejuose nuo 2010 m. yra jos vardo gatvė, 2021 m. pastatytas koplytstulpis. Gimtoji sodyba Radvilonių kaime neišlikusi.
Kuveitas 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Kuveito sportininkai 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse varžėsi po olimpine vėliava kaip nepriklausomi atletai. Tai nuspręsta po to, kai šalis buvo įspėta antrą kartą per penkerius metus dėl vyriausybės kišimosi į sporto veiklą.
Iš viso komandoje buvo 9 sportininkai, kurie varžėsi 3 rungtyse.
Kuveito šaulys Fehaid Al-Deehani tapo pirmuoju nepriklausomu sportininku, pelniusiu aukso medalį.
Saulius Gudas
miniatiūra|Saulius Gudas - profesorius, daktaras (HP), informatikas, VU Duomenų mokslo ir skaitmeninių technologijų instituto Kibersocialinių sistemų inžinerijos grupės vadovas. |link=Special:FilePath/Gudas-Saulius-viki.jpg Saulius Gudas (g. 1952 m. birželio 10 d. Kaune) - profesorius, daktaras (HP), informatikas, VU Duomenų mokslo ir skaitmeninių technologijų instituto Kibersocialinių sistemų inžinerijos grupės vadovas. 1969 m. baigė Klaipėdos K. Donelaičio vidurinę mokyklą (dabar – Vytauto Didžiojo gimnazija). 1974 m. baigė su pagyrimu Kauno politechnikos institutą (dabar – Kauno technologijos universitetas (KTU)). 1978 – 1981 – KPI Valdymo sistemų k-dros doktorantas. 1982 m. įgijo technikos mokslų kandidato laipsnį Maskvos Inžinerinės fizikos institute (MIFI) valdymo informacijos sistemų projektavimo srityje. 2005 m. perėjo habilitacijos procedūrą tema „Žiniomis grindžiamos informacijos sistemų inžinerijos procesų modeliai“. Nuo 2005 – Vilniaus universiteto profesorius (informatika) ir KTU profesorius (informatikos inžinerija).
1986 – 1988 – KPI Automatikos fak. prodekanas, 1984 - KTU Informacijos sistemų katedros docentas. 2002 – 2008 – VU Kauno Humanitarinio fakulteto prodekanas informatikos reikalams, 2008 – 2013 - VU KHF dekanas. Nuo 2014 - VU Matematikos ir informatikos instituto vyriausiasis mokslo darbuotojas, Programų sistemų inžinerijos skyriaus vedėjas. Nuo 2016 – VU Duomenų mokslo ir skaitmeninių technologijų instituto Kibersocialinių sistemų inžinerijos grupės vadovas. Parengė septynis mokslų daktarus. Monografijos autorius Informacijos sistemų inžinerijos teorijos pagrindai. Monografija, Vilnius, Vilniaus universiteto leidykla, 2012, 382 p. Vadovėlių Organizacijų veiklos modeliavimas (2000) aut., Informacijos sistemos ir duomenų bazės bendraaut. (kartu su V. Sekliuckiu, G. Garšva, 2003, 2004, papildytas leidimas 2006, 2007).
Mokymo knygų autorius: Sistemų teorija: pagrindinės sąvokos ir elementai, Vilniaus universitetas, 2008, ISBN 978-9955-33-191-9 (e-leidinys), Veiklos analizė ir informacinių poreikių specifikavimas, Kaunas, Naujasis lankas, 2002; Organizacijų veiklos modeliavimo praktiniai darbai.– Klaipėdos universiteto leidykla, 2008; Žiniomis grindžiama sistemų inžinerija, Kaunas, KTU, 2011, 230p. (e-knyga) eISBN 978-609-433-060-5 bendraautorius (kartu su A. Lopata).
Lietuvos kompiuterininkų sąjungos narys. Tarptaut. informacijos apdorojimo federacijos (IFIP) techninio komiteto TC8 "Informacijos sistemos" narys. VU atstovas Nacionalinėje skaitmeninėje koalicijoje (NSK) ir Lietuvos standartizacijos departamento Technikos komitete LST TK 8l ,,Kultūros vertybių išsaugojimas".
Moškėnų-Laukupėnų kraštovaizdžio istorinis draustinis
Moškėnų-Laukupėnų kraštovaizdžio istorinis draustinis – saugoma gamtos ir kultūrinė sritis Lietuvoje, Rokiškio rajone, 10 km į vakarus nuo Rokiškio, tarp Moškėnų ir Laukupėnų kaimo, prie Nemunėlio intako Laukupės. Įsteigtas 1960 m.
Draustinyje saugomas Vakarų Aukštaičių plynaukštės kalvotas vakarinis pakraštys su Moškėnų piliakalniu ir senovės gyvenvietės liekanomis.
Malženicė
Malženicė  – kaimas ir savivaldybė vakarinėje Slovakijoje, Tranavos regione. Savivaldybėje būta 1560 gyventojų (2022 m. gruodžio 31 d. duomenimis). Malženicės kaimas įsikūręs Dunojaus kalvose, Dunojaus žemumos dalyje prie Blavos upelio, 10 kilometrų nuo Trnavos ir 12 kilometrų nuo Hlohoveco.
Istorija
Vietovė pirmą kartą paminėta rašytiniuose šaltiniuose 1113 metais.
Paveldas
Romos katalikų bažnyčia, iš pradžių pastatyta XIII amžiuje, tuomet buvo romaninio stiliaus.
XVII amžiuje perstatyta į trijų navų renesanso stiliaus bažnyčią.
Rukaičiai (Gaižaičiai)
Rukaičiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Juodeikių, 3 km į pietvakarius nuo Gaižaičių, šalia Girkančių–Tyrelio miškų. Likusios kapinaitės.
Lietuvos vietovardžių žodynas
Lietuvos vietovardžių žodynas – leidinys, kurį nuo 2008 m. leidžia Lietuvių kalbos institutas. Pagrindiniai autoriai – Laimutis Bilkis, Vitalija Maciejauskienė, Marytė Razmukaitė. Žodyne pateikiami iš gyvosios lietuvių kalbos užrašyti Lietuvos vietovardžiai. Šalia nurodomi įvardijamieji objektai ir vietovardžių paplitimas. Vietų vardai išdėstomi kilminiais lizdais, t. y. tos pačios kilmės vietovardžiai sudaro vieną žodyno straipsnį. Sudarius lizdus paaiškinama juose pateiktų vietovardžių kilmė. Šis žodynas yra norminamasis ir mokslinis darbas, tačiau svarbiausias jo tikslas – mokslinis vietovardžių darybos ir kilmės tyrimas. Tai bus labai didelės apimties darbas, apimsiantis 10 ar daugiau tomų.
Žodynas iš dalies siejasi su Lietuvos vietovardžių geoinformacinė duomenų baze ir Istorinių vietovardžių duomenų baze.
Rukeliai
Rukeliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Kriaunų.
Indie pop
Indie pop – muzikos žanras ir tuo pačiu subkultūra, kurioje poprokas susilieja su savarankiško darbo etika (angl. DIY – „Do it yourself“), siekdami išgauti skambesį ir stilių, nebūdingą įprastai pop muzikai. Šios muzikos ištakos siekia vėlyvojo aštunto dešimtmečio britų post-panką, po kurio ėmė vis labiau klestėti fanzinai, nepriklausomi įrašų leidėjai, koncertų ciklai ir kt. Skirtumas lyginant su indie roku yra toks, kad šiame žanre muzika švelnesnė, paprastesnė, apsieina be aštresnių melodijų. Bet panašiai, kaip ir indie roko, šio žanro atlikėjai ne visada sulaukia pasaulinio pripažinimo. Ilgainiui atsirado požanriai – chamber pop ir twee pop.
Mozūriškių miškas
Mozūriškių miškas – miškų masyvas Lietuvoje, Prienų rajone, 4 km į pietryčius nuo Veiverių. Priklauso Dubravos mokomajai miškų urėdijai (Jiesios girininkijai). Apima 11,4 km² plotą.
Miško paviršius lygus. Būdingi velėniniai jauriniai glėjiški bei glėjiniai dirvožemiai (priemoliai). Mišku teka Jiesios baseino upės – Rudė (su intakais Kekliu, Spudupiu), Skerdupis, Beržupis.
Medynai:
Mozūriškių miške sutinkami briedžiai, stirnos, šernai.
Miške įsikūrę Garančiškės, Barauskinės kaimai, aplink – Juodbūdis, Mozūriškės, Pakeklys, Bagniškė, Grabava, Skerdupis, Kazimierava.
Navasiolkų valsčius (Ihumenas)
Navasiolkų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio Baltarusijos teritorijoje. Centras – Navasiolkai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Johannes Cornelisz Verspronck
Johanesas (ar Janas) Verspronkas (, apie 1606-09 m. – palaidotas 1662 m. birželio 30 d. Harleme) − XVII a. Nyderlandų tapytojas, portretistas.