cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Folkoristika
Istorija
Į tautosakinę veiklą įsitraukė daug studentų, mokytojų, kitų profesijų žmonių. Ypač aktyvus buvo tautosakos rinkimas. Per ekspedicijas ir pavieniui įvairią tautosaką rinko Lietuvių kalbos ir literatūros institutas, regioniniai muziejai, aukštosios mokyklos, Kraštotyros draugija ir pavieniai kraštotyrininkai. Buvo sisteminamos surinktos medžiagos pagrindinės rūšys – dainos, proza, patarlės ir priežodžiai, publikuojama tautosaka. Pažymėtini tautosakos tyrėjai Jurgis Lebedys, Zenonas Slaviūnas, Kazys Grigas, Leonardas Sauka, Donatas Sauka, Ambraziejus Jonynas, Norbertas Vėlius, Bronislava Kerbelytė, Bronė Kazlauskienė, Danutė Krištopaitė ir kiti. 1980 m. LKLI pradėjo leisti daugiatomį fundamentinį leidinį „Lietuvių liaudies dainynas“. Tautosakos problemas yra nagrinėję lingvistas, semiotikas Algirdas Julius Greimas, archeologė Marija Gimbutienė.
Per šį laikotarpį išleisti anksčiau sukauptų lietuvių liaudies dainų, pasakų, patarlių ir priežodžių rinkiniai, parašyta nemažai teorinių darbų iš istoriografijos („Lietuvių tautosakos apybraiža“), toliau tyrinėti įvairūs tautosakos žanrai. Tarptautiniu lygiu pripažinti K. Grigo darbai, D. Saukos veikalas „Tautosakos savitumas ir vertė“, L. Saukos dainų eilėdaros, N. Vėliaus mitologijos, B. Kerbelytės pasakojamosios tautosakos ir kitų folkloristų tyrimai. Išeivijoje atsidūręs J. Balys tęsė su tautosaka susijusią mokslinę veiklą: skelbė sukauptą medžiagą ir jos tyrinėjimus lietuvių ir užsienio leidiniuose.
Tautosakos tyrimai šiandien
Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę spartūs pokyčiai vyko visose su tautosaka susijusiose srityse. Susidarė galimybė kaupti, publikuoti ir tirti iki tol draustus folkloro klodus. Fiksuojant tautosaką pradėtos naudoti šiuolaikinės technologijos, imtasi kopijuoti archyvinę medžiagą. Ieškoma būdų elektroninėms tautosakos duomenų bazėms kurti, susidarė palankesnės sąlygos susipažinti su užsienio folkloro teorijomis ir užmegzti ryšius su Vakarų mokslo pasauliu.
Šiuo metu tautosaka tyrinėjama keliose šalies institucijose. Pagrindinis mokslinio tautosakinio darbo centras yra 1990 m. padalijus Lietuvių kalbos ir literatūros institutą suformuotas Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas.Institute įvairių tautosakos žanrų, mitologijos, etnomuzikologijos, archyvinės medžiagos tyrimus vykdo trys skyriai, kuriuose dirba 29 darbuotojai. Čia saugomi ir toliau kaupiami didžiuliai tautosakos fondai (1 500 000 tautosakos kūrinių), leidžiamas mokslinis žurnalas „Tautosakos darbai“.
Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Muzikologijos instituto Etnomuzikologijos skyrius yra etnomuzikologinių tyrinėjimų ir etnomuzikologų rengimo centras. Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto Etnologijos ir folkloristikos katedros dėstytojai skaito etnologijos, etnomuzikologijos, tautosakos kursus. Universitete vykdoma etnologijos ir folkloristikos bakalauro ir magistro studijų programa. Vilniaus universiteto Filologijos fakulteto Lietuvių literatūros katedroje bakalauro lygio studentams skaitomi keli tautosakos kursai.
Vilniaus pedagoginio universiteto Lituanistikos fakulteto Lietuvių literatūros katedroje taip pat skaitomi kursai iš lietuvių folkloristikos, o Slavistikos fakulteto Rusų literatūros katedra vykdo rusų tautosakos ir etnokultūros tyrimus.
Klaipėdos universiteto humanitarinių mokslų fakulteto Baltų kalbotyros ir etnologijos katedra turi Folkloro laboratoriją, kuri veikia kaip dielektologijos, tautosakos, etnografijos duomenų kaupimo bei mokymo proceso aptarnavimo bazė.
Lietuvos liaudies kultūros centras veikia kaip taikomojo mokslinio pobūdžio įstaiga. Jame kaupiama informacija apie etninės kultūros paveldą ir šiuolaikines jos įgyvendinimo formas, rengiama ir leidžiama etninės kultūros literatūra, garso ir vaizdo publikacijos, žurnalas „Liaudies kultūra“.
Mojamba
Mojamba – sostinė ir didžiausias Mojambos apygardos miestas Siera Leonės Pietų provincijoje. Su 40 483 gyventojų Mojamba yra antras pagal dydį ir gyventojų skaičių Pietų provincijos miestas po Bo.
Mieste labiausiai paplitusios krio ir mende kalbos.
Čia gimė seras Miltonas Margajas, kurio vadovaujama Siera Leonė tapo nepriklausoma valstybe.
Aldona
Aldona Ona Gediminaitė (apie 1309 m. – 1339 m. gegužės 26 d. Krokuva, pirmoji moteris, palaidota Vavelyje) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikštytė, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino duktė, Lenkijos karalienė 1333-1339 m.
Biografija
To meto istoriniai šaltiniai mini tik krikščionišką Onos vardą. Aldonos vardą nurodė XVI a. kronikininkas Motiejus Strijkovskis.
Ištekėjo už Lenkijos karaliaus Vladislovo I Lokietkos sūnaus Kazimiero, kuris 1333 m. tapo karaliumi, prieš vedybas pakrikštyta Onos vardu. Jos vedybos sustiprino 1325 m. sudarytą Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos sąjungą, nukreiptą prieš Vokiečių ordiną. Kazimierui vedybų metu buvo 15 ar 16 metų. Nuotaka buvo apytiksliai to paties amžiaus. Santuoka įvyko 1325 m. balandžio 30 d. ar spalio 16 d.
Po Vladislovo I Lokietkos mirties 1333 m. balandžio 30 d. Aldona Ona, nepaisant anytos, Jadvygos Kališietės prieštaravimo, buvo paskelbta Lenkijos karaliene. 1335 m. gegužės 16 d. karališkajai porai gimė antroji duktė, Kunigunda (mirė 1357 m.), kurios vyras buvo Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Liudviko IV sūnus Brandenburgo elektorius Liudvikas VI. Kunigunda ir Liudvikas palikuonių nesusilaukė.
Aldona pasižymėjo pamaldumu ir meile muzikai, ją visur kelionėse lydėjo dvaro orkestro muzikantai. Janas Dlugošas netgi manė, kad cimbolai, kurių ji mėgo klausytis, turėjo kažkokį ryšį su lietuvių pagoniškomis tradicijomis. Aldona mirė netikėtai 1339 m. gegužės pabaigoje ir buvo palaidota Krokuvoje, karalių pilies požemyje. Manoma, kad jos mirtis, kaip ir vedybos buvo susiję su politiniais įvykiais. Jos vyras po Aldonos mirties vedė dar tris kartus.
Politinė reikšmė
thumb|100px|left|Kazimieras Didysis, Aldonos Onos vyras Aldonos vedybos buvo tiktai politinis manevras, kad sustiprintų pirmąją Lenkijos ir Lietuvos koaliciją prieš kryžiuočius. Nors sutarties sąlygos nėra žinomos, tačiau žinoma, kad po jos Gediminas išlaisvino visus, apie 25 000 lenkų belaisvių, paimtų ankstesniuose mūšiuose. Jau tų pačių metų vasarą jungtinės Lietuvos ir Lenkijos kariuomenės surengė didelį žygį į Brandenburgą.
Koalicija nebuvo stipri ir žlugo apie 1330 m., tačiau ji buvo įžanga 1385 m. Krėvos unijai ir 1569 m. Liublino unijai, sukūrusiai naują valstybę, Abiejų Tautų Respubliką.
Lenkijai jos valdovo santuoka su Lietuvos dinastijos atstove, suteikė tam tikrą teisėtumą Piastų dinastijai, 1289 m. pakeitusiai Pšemyslio dinastiją.
Maironių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kelmės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kelmės rajonui. 1954 m. prijungta Daujočių apylinkė, 1963 m. – Laugalio apylinkė. 1977 m. balandžio 4 d. Maironių apylinkė panaikinta, jos teritorija prijungta prie Liolių apylinkės (didžioji dalis) ir Tytuvėnų apylinkės.
Apatiškės
Apatiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 10 km nuo Rūdiškių.
Vėžionys (Alytus)
Vėžionys – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 8 km nuo Daugų.
Plungės Senamiesčio mokykla
Plungės Senamiesčio mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi pagrindinė mokykla Plungėje, Minijos g. 5, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 291130450.
Istorija
1974 m. spalio 18 d. padėtas Plungės 4-osios vidurinės mokyklos kertinis akmuo, o 1975 m. rugsėjo pirmąją įvyko mokyklos atidarymo šventė. Darbų vykdytojas K. Dobrovolskis įteikė simbolinį raktą mokyklos direktoriui Vladui Mikalauskui. Mokykloje dirbo 49 mokytojai, mokėsi 1226 mokiniai.
1996 m. mokykla pavadinta Senamiesčio vidurine mokykla. 2013 m. neteko vidurinės mokyklos statuso.
Mokiniai
Per 25-erius metus išleisti 1497 abiturientai
Mokyklos himnas
Senamiesčio kiemas
Ten pasakas skaitėm, antai
Svajojom užaugti,
Su slibinu kautis,
Gardaus valgio šaukšto
Mes esam ištroškę visi,
Save nugalėti,
Nelinkti, neklupti kely.
Į Šviesą, į Tiesą
Knyga kelią tiesia,
Neleis pasiklysti nakty.
Viliotų mus gelmės
Ar kviestų viršūnės,
Telydi šviesos spindulys. Pried.
Ne trupinio aukso,
O rungtis, laimėti,
Žodžiai mokytojos G. Matevčiūtės, muzika mokytojos R. Urniežienės
Vilkevičiūtė
Vilkevičiūtė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Vilkevičienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Vilkevičius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Danguolė Rasalaitė
Danguolė Rasalaitė (1983 m. gegužės 19 d. Telšiuose – 2000 m. sausio 10 d. Malmėje, Švedija) – prekybos žmonėmis auka, filmo apie prekybą žmonėmis ir prostituciją „Lilija amžinai“ prototipas.
Gyvenimas Lietuvoje
Gimė 1983 m. gegužės 19 d. Telšiuose. Mergaitė vaikystėje buvo labai tyli, uždara. Jos tikrasis tėvas, Reginos Rasalienės pirmasis vyras, įsivėlė į muštynes ir penkeriems metams atsidūrė už grotų. Visą gyvenimą pardavėja dirbusi Regina ištekėjo antrą kartą, jos naujasis vyras įdukrino Danguolę. Mergina nebuvo iš skurstančios šeimos, mama ir visi giminaičiai ypatingai darbštūs, nė vienas neturėjo didelių nepriteklių. Žiežmariuose gyvenusi močiutė Janina idealiai prižiūrėdavo savo daržą ir nedidelį namelį, užaugintas gėrybes parduodavo turguje. Teta Irena, prižiūrėjusi merginą mamai išvykus į JAV, dirbo buhaltere, o jos vyras Vidmantas – Kaišiadorių priešgaisrinės apsaugos viršininkas. Mergaitei gyvenant su mama name Kaune, Šančiuose jai buvo skirtas atskiras kambarėlis. Mergaitė vis būdavo namuose, piešdavo savo kambarėlyje arba ką nors dirbdavo. Mama jos niekur neišleisdavo, rasdavo darbo namuose. Mokėsi Danguolė gerai, apskritai buvo pareiginga, tvarkinga mergaitė.
Merginos motina Regina Rasalienė kartu su dukra į Žiežmarius atsikraustė 1997 m. pradžioje. Moteris ruošėsi kelionei į JAV – laimėjo žaliąją kortą. Pardavė Kaune Šančiuose turėtą pusę namo, kad turėtų lėšų gyvenimo pradžiai užsienyje. Vieno kambario butas bendrabutyje Žiežmariuose buvo tik laikinas prieglobstis. Laukdama vizos Rasalienė bute gyveno viena – jos jauniausioji duktė Danguolė metus mokėsi Vokietijoje, Vasario 16-osios gimnazijoje. Ten ja rūpinosi vyresnioji sesuo Jolanta, ištekėjusi už vokiečio. Sesers vyras nupirko kompiuterį, o dėdė su teta mokėjo už jos mokslą po 700 markių kas mėnesį. Mergaitė gyveno gerai, bet paskui jai kažkas atsitiko. Pradėjo ja skųstis mokyklos administracija, galiausiai merginos mama nuvažiavo į Vokietiją ir parsivežė Danguolę atgal į Lietuvą.
Gavusi JAV vizą, merginos motina išvyko viena – dukrą paliko prižiūrėti savo seseriai Irenai, gyvenusiai Žiežmariuose, kaimyniniame name. Moteris nusprendė, kad pirma įsikurs pati svetimoje šalyje, o kai Danguolei sukaks 16 metų ir nebereikės Danguolės tėvo leidimo jai išvykti į užsienį, pasiims dukrą kartu. Pusantrų metų Danguolė Žiežmariuose gyveno bute bendrabutyje. Kartu su ja gyveno Irenos sūnus Sergejus, Danguolės pusbrolis. Pasak merginos dėdės, jų dviejų kambarių butas buvo per ankštas keturiems žmonėms, neturėjo galimybės Danguolei skirti atskirą kambarį, todėl sutarė, kad ji gyvens netoliese esančiame mamos bute.
Vokietijoje kardinaliai pasikeitusią merginą teta Irena nuvedė į Žiežmarių vidurinę mokyklą, mergaitė turėjo lankyti devintą klasę, bet mokyklos ji nelankė. Tuomet teta Irena susitarė, kad perves merginą į jaunimo mokyklą – 1998 m. spalio 26 d. jos dokumentai perduoti į Jaunimo mokyklą. Giminės stengėsi, kad mergaitė užbaigtų bent devynias klases. Merginos motina jai ir močiutei siuntė pinigus, teta Irena merginai pirko drabužius. Netrukus ir teta Irena išvažiavo į Angliją, po to persikėlė į JAV pas seserį Reginą.
Gyvendama viename iš Žiežmarių bendrabučių buvusiame motinos bute mergina pradėjo gyventi palaidą gyvenimą. Merginą pažinoję bendrabučio gyventojai tikina, jog merginai patiko toks gyvenimo būdas. Bendrabutyje ji pasirodydavo retai, bet būtinai triukšmingai – vos jai parsiradus, atvykdavo vyriškiai, reikalaudavo, kad Danguolė važiuotų su jais. Jei mergina neatidarydavo durų, belsdavo tol, kol išlauždavo duris ir išsiveždavo ją. Po dvi tris dienas nepilnametę kažkur laikydavo, po to mergina vėl parsirasdavo į bendrabutį.
Niekas nepastebėdavo mušimo žymių, gyventojai nusprendė, kad mergina savo noru leidžiasi į pavojingus nuotykius. Juo labiau kad rengėsi ji visuomet labai gerai, dažnai bendrabutyje pasirodydavo tik tam, kad persirengtų. Bendrabučio gyventojai pasakojo, kad vyresnis pusbrolis Sergejus, turėjęs prižiūrėti merginą, neturėjo jai jokios įtakos.
Vieną dieną girti vyrai vidury dienos merginą nurengė nuogai Žiežmariuose prie tvenkinio ir paleido eiti namo, nuo tos dienos ji dar rečiau pasirodydavo bendrabutyje. Viena iš Danguolės draugių pasakojo, kad mergina Kauno ir Vilniaus stotyse teikdavo intymias paslaugas vyrams. Draugę tai stebino, nes merginai niekada netrūko pinigų, ja nuolat rūpinosi mama, padėdavo pasiturinčiai gyvenantys mamos broliai ir seserys.
Kurį laiką motinos sesers vyras ir močiutė rūpinosi mergina, bet jie įtakos jai nebeturėjo, ji gyveno pas kažkokius vyrus Kaišiadoryse, o galiausiai apskritai pradingo. Merginos motina iškvietimą dukrai atvykti į JAV išsiuntė 1999 m. vasarą. Jis kurį laiką gulėjo pas sesers vyrą – vyriškis negalėjo surasti dukterėčios. Praėjus pusei metų po merginos dingimo sesers vyras paskelbė jos paiešką.
Gyvenimas Švedijoje
Švedijos dienraštis „Aftonbladet“ rašė, kad Danguolė atvyko į Švedijos miestą Karlstadą 1999 m. rugsėjo 17 d. su padirbtu pasu Kristinos Ašmenaitės vardu. Suteneris mergaitę nuvežė į Arliovo miestelį į šiaurę nuo Malmės. Ten ji buvo laikoma bute prostitucijai.
Tuo metu, kai mergina gyveno pas makedonietį, jos ieškojo suteneris rusas. Jis reikalavo, kad mergina jam atidirbtų 20 000 Švedijos kronų (7 tūkstančius litų) už pasą, su kuriuo mergaitė išvyko iš Lietuvos. 2000 m. sausio 7 d. mergina susipyko su tame pačiame bute buvusia moterimi, išbėgo į gatvę ir jau po 10 minučių gulėjo po viaduku. Ji nukrito ant plento E22 nuo tilto Krusegatan gatvėje. Po trijų dienų ligoninėje paauglė mirė. Švedijos policija šį įvykį vertina kaip savižudybę, nors liudytojų, mačiusių mergaitę šokant nuo tilto, nėra.
Medikai, radę po tiltu sunkiai sužalotą mergaitę, nežinojo, kas ji – mergina neturėjo su savimi jokių dokumentų. Sužeistosios kišenėje rasti trys lietuviškai ranka rašyti neišsiųsti laiškai ir telefono numeris. Tų laiškų ir telefono numerio dėka pavyko nustatyti merginos tapatybę.
Laiškuose, kuriuos vėliau Švedijos žurnalistai pristatė adresatams, mergina pasakojo, kaip buvo apgaule išvežta į Švediją rinkti daržovių, bet vietoj darbo žemės ūkyje buvo priversta pardavinėti savo kūną. Pasakojo, kad buvo užrakinta bute, kad pavyko pabėgti nuo „ruso“.
Po mirties
Merginos pelenai palaidoti JAV. Toks buvo Danguolės mamos prašymas – atsiųsti jai dukters pelenus. Švedijos pareigūnai įvykdė šį motinos norą. Amerikoje merginos motina ištekėjo trečią kartą, jos vyras buvusios Jugoslavijos pilietis. Moteris labai pergyveno dėl dukters žūties, kaltino save, kad pernelyg pasitikėjo mergaite, pervertino jos savarankiškumą, tikėjo, kad ši sugebės pusantrų metų išgyventi viena.
2000 m. merginos draugę Kristiną Ašmenaitę apklausė policija – buvo siekiama nustatyti, kaip nepilnametė Danguolė išvyko į užsienį, kas ją išvežė. Pareigūnams Kristina prisipažino, kad Danguolė išvyko su jos pasu. Pasak Kristinos, 1999 m. rudenį Danguolė, dar neturėjusi savo paso, atvažiavo pas ją su kažkokiu vyriškiu. Kas tas vyriškis, Kristina nežino, bet pasą ji jam atidavė į rankas – ne už dyką. Už kokią sumą pardavė pasą, Kristina nenurodė. Nuo to laiko ji draugės nebematė.
Po merginos mirties Žiežmarių bendrabutyje lankėsi Švedijos televizijos žurnalistai, jų filmo kadrai iš pastato išdaužytomis durimis, smirdinčiu koridoriumi privertė švedus patikėti, kad tarp šių sienų žmogus negali būti laimingas, juo labiau motinos palikta keturiolikmetė. Žurnalistai susitiko su merginos draugėmis ir giminėmis, Žiežmarių seniūnijos darbuotojais. Per Švedijos televiziją buvo parodyti keli filmai apie Danguolės gyvenimą Lietuvoje, apie ją daug rašė laikraščiai, atidarytas Danguolei skirtas interneto puslapis.
Filmas
2002 m. rugpjūčio mėnesį Švedijos kino teatruose pasirodė apie merginos likimą pasakojantis žymaus Švedijos režisieriaus Luko Mudisono filmas „Lilija amžinai“. Mergaitės vaidmenį atliko penkiolikmetė Oksana Akinšina.
Filmas per pusmetį parodytas daugelyje Europos šalių, JAV ir Australijoje. Visur jis sulaukė didžiulio susidomėjimo. Filmo premjera įvyko Stokholme 2002 m.rugpjūčio 23 d. Per pusę metų filmas buvo parodytas visose Skandinavijos šalyse, kur jį ypatingai gerai sutiko tiek kritikai, tiek ir žiūrovai. 2003 m. Švedijoje filmas tapo šalies kino apdovanojimų nominantu – iš galimų šešių nominacijų filmas gavo penkias. Švedija taip pat šiuo filmu pretendavo į geriausio užsienio filmo kategoriją 75-iuosiuose Oskarų apdovanojimuose. JAV kino akademijos svarstymai, ar filmas tinkamas kandidatuoti, kai pagrindinė filmo kalba nėra švedų, sukėlė nesutarimų. Galiausiai filmui buvo leista kandidatuoti, tačiau jis nominuotas nebuvo. „Lilija amžinai“ taip pat buvo nominuotas Europos kino apdovanojimų geriausio filmo ir geriausios aktorės kategorijose.
Sokolų Senosios žydų kapinės
Sokolų Senosios žydų kapinės  – žydų kapinės įkurtos XVIII a. pabaigoje Sokolų kaime, šalia pl. Mickiewicz aikštės. Kapinės buvo sunaikintos per II pasaulinį karą. Kapinėse neišliko paminklų.
Medžialenkė
Medžialenkė – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 2–3 km į pietus nuo Užlieknės. Į pietryčius nuo kaimo telkšo Medžialenkės ežeras. Saugomas Medžialenkės ąžuolas, yra sapropelio telkinys. miniatiūra|220px|left|Vieškelis šalia Medžialenkės ąžuolo
Ėgliškių (Andulių) kapinynas
Ėgliškių, Andulių kapinynas (valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalus kodas - 5269; senas registro kodas - A463P, istorijos ir kultūros paminklų sąrašo Nr. AR551) – kapinynas Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Ėgliškių kaime, 70 m į pietus nuo kelio Kretinga–Triušiai, Danės kairiajame ir Šaltupio (Kapupio) dešiniajame krante.
Kapinynas
Įrengtas aukštumoje į pietryčius – pietus nuo Ėgliškių pilkapyno. Teritorija dirvonuojanti, buvusi ariama. Viduryje auga sena dvikamienė liepa, šiaurinę dalį kerta dujotiekis. Didesnioji kapinyno dalis yra Ėgliškių, o pietinė buvusi išnykusio Andulių kaimo žemėje, todėl literatūroje ir šaltiniuose kapinynas vadinamas Ėgliškių arba Andulių vardu. 1972 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR549), 1997 m. įrašytas į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą, 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu, kuris 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Į pietvakarius nuo kapinyno yra Ėgliškių (Andulių) piliakalnis ir senosios kaimo kapinės, į šiaurės vakarus – Ėgliškių IV pilkapis, o į šiaurės rytus – VI ir VII pilkapiai.
Tyrimai
Tyrė: 1895, 1903 m. – Albrechtas Goetze (Berlyno tautotyros muziejus), 1895, 1897, 1899, 1902 m. –  E. Froelichas, 1901, 1903, 1906, 1908 m. –  Adalbertas Becenbergeris (Karaliaučiaus universitetas), žemės savininkas Martynas Blyža, 1972 m. – Ignas Jablonskis, 1988 m. – I. Jablonskis, Julius Kanarskas ir Donatas Butkus (Kretingos kraštotyros muziejus), 2002 m. – Audronė Bliujienė, 2005 m. – J. Kanarskas. Žvalgė: 1959 m. – Juozas Mickevičius (Kretingos kraštotyros muziejus), 1963 m. – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (vadovas Adolfas Tautavičius), 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (vadovas Romas Olišauskas), 1987 m. – Lietuvos dailės muziejus (archeologė A. Bliujienė), 1990 ir 1991 m. – J. Kanarskas.
Iš viso 1895–2005 m. ištirta 1 degintas III–I a. pr. m. e., daugiau kaip 845 nedegintų II–XII a. ir sudegintų IX–XIII a. kapų. Rasta darbo įrankių ginklų, namų apyvokos reikmenų, įvairių papuošalų – antkaklių, karolių, smeigtukų, segių, kabučių, apyrankių, žiedų, romėniškų monetų, lipdytos ir apžiestos keramikos ir pan. Dalis papuošalų dengta kalstytomis sidabro plokštelėmis, su mėlyno stiklo akutėmis.
Iki 1945 m. Berlyno, Karaliaučiaus, Įsruties ir Klaipėdos muziejuose saugotų radinių likimas neaiškus. Po karo daugiausia radinių sukaupta Kretingos muziejuje, dalis pateko į Lietuvos dailės ir Nacionalinį muziejus, keletas radinių išlikę Karaliaučiaus istorijos muziejuje.
Kapinynas datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. pabaiga – 1263 m., priklausė 1253–1263 m. minimai Kretingos piliai.
Arvydas Matulionis
Arvydas Matulionis (g. 1940 m. balandžio 1 d. Dūbliškiai, Kupiškio valsčius) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritys: nepusiausvirųjų vyksmų, fliuktuacinių reiškinių teorija, puslaidininkių kinetika stipriuose elektros laukuose, karštųjų elektronų reiškinių puslaidininkiuose modeliavimas. Parašė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių. ES ir JAV programų ir projektų mokslinių grupių vadovas. 6 išradimų, 4 monografijų autorius.
Franz Vranitzky
Francas Vranickis (Franz Vranitzky, g. 1937 m. spalio 4 d. Vienoje) – ekonomistas, Austrijos politinis veikėjas.
Biografija
1955 m. baigė Maturos realinę gimnaziją, 1960 m. Vienos pasaulinės prekybos institutą, 1969 m. komercijos daktaras.
1961 m. Siemens Schuckert GmbH, vėliau Austrijos nacionalinio banko tarnautojas, 1970 m. Austrijos finansų ministerijos konsultantas, 1976 m. Creditanschtalt banko generalinio direktoriaus pavaduotojas, 1981 – 1986 m. Austrijos Žemių banko generalinis direktorius. 1991 m. Vienos universiteto senatorius. Nuo 1997 m. Westdeutschen Landesbank konsultantas.
1987 m. Austrijos socialistų partijos (SPOe) valdybos narys, 1988 m. – 1997 m. SPOe pirmininkas, 1989 m. SI vicepirmininkas.
1984 – 1986 m. Austrijos Finansų ministras, 1986 – 1997 m. Austrijos respublikos federalinis kancleris. Jam vadovaujant, Austrija 1995 m. tapo Europos Sąjungos nare.
Palėvenėlės Švč. Mergelės Marijos bažnyčia
'''Palėvenėlės Švč. Mergelės Marijos bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Palėvenėlės kaime, Lėvens dešiniajame krante, prie kelio į Alizavą. Klasicistinė, su baroko elementais. Parapija vadinama Palėvenėlės Švč. Mergelės Marijos Nekalto Prasidėjimo parapija.
Istorija
1769 m. pastatyta medinė koplyčia. Jai sudegus, dvaro savininkas Kazimieras Moigis 1803 m. pastatė mūrinę bažnyčią. 1851 m. pradėtos rašyti metrikų knygos. 1864–1904 m. Palėvenėlėje kunigavo Domininkas Šafronas, 1917–1920 m. – teologijos ir filosofijos mokslų daktaras Simonas Šultė (abu palaidoti šventoriuje).
miniatiūra|250px|left 1910 m. bažnyčia suremontuota, primūryta zakristija. Per Pirmąjį pasaulinį karą apdaužyta. Po karo suremontuota, pristatyta zakristija. Iki 1926 m. Palėvenėlė buvo Kupiškio parapijos filija.
1923–1926 m. filialistas Stanislovas Baltrimas atnaujino bažnyčią, perdengė stogą, baigė statyti ūkinius trobesius, išrūpino Palėvenėlei parapijos teises. Pirmasis klebonas Antanas Pauliukonis 1926–1929 m. išdažė bažnyčią, perdengė varpinę. Klebonas Kazimieras Pukenis 1932–1935 m. įsigijo bažnytinio inventoriaus, išmūrijo tvartą, klojimą. 1941–1947 m. klebonavo Bronius Jareckas. Jis atstatė per karą nuverstus bokštelius, 3 altorius, apdengė klebonijos stogą.
Architektūra
miniatiūra|Palėvenėlės bažnyčia Bažnyčia klasicistinė, su baroko elementais, halinė (18,8 × 10,3 m), vienanavė, su 2 bokšteliais. Įrengti 3 altoriai. Šventorius apjuostas akmens mūro tvora. Priešais pagrindinį bažnyčios fasadą – iš plytų pastatyti santūrių formų varpinė–vartai (pastatyti 1803 m.), baltai tinkuoti ir įjungti į šventoriaus tvorą. Keturšlaitį stogą remia keturkampiai stulpai. Pagrindinio fasado stulpai sujungti segmentine arka. Pastogėje – klasicistinis kelių traukų karnizas. miniatiūra|Palėvenėlės bažnyčios varpinė miniatiūra|Palėvenėlės bažnyčia minint Lietuvos atkūrimo šimtmetį 2018 m.
Paminklo apsauga
1992 m. Palėvenėlės Švč. Mergelės Marijos bažnyčios statinių kompleksas įrašyta į Kultūros vertybių registrą (u. k. 1490 ). Kompleksą sudaro:
2005 m. kompleksas pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
Literatūra
Kupiškio, Palėvenės ir Palėvenėlės bažnyčių varpai ir skambinimas jais
Klausa
Klausa – sugebėjimas girdėti. Ją turi daugybė gyvūnų, skiriasi tik girdėjimo dažnių intervalai.
Žmogus gali pasakyti iš kurios pusės sklinda garsas, dėl to, kad į vieną ausį ateina stipresnis garso bangos signalas, o į kitą silpnesnis. Ir tam nebūtina taikyti laiko intervalų skirtumo per kurį signalas pasiekia skirtingu laiku, kad išgautume stereoskopinį girdėjimą. Tačiau mokslininkai seniai ginčijasi, kaip gali žmogus išgirsti tokį trumpą intervalą, papuolantį į skirtingas ausis, kai žmogaus smegenų neuronų dažnis žymiai mažesnis nei turėtų būti, kad galėtų užfiksuoti laiko skirtumus garso signalo atėjimo tarp dviejų ausų.
Girdėjimo ribos
Žmogus gali girdėti garsus, kurių dažnis yra tarp 20 Hz ir 20 000 Hz, o katės girdi garsus iki 32 000 Hz, šunys – net iki 46 000 Hz.
Vilkutaitis
Vilkutaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Vilkutaitienė (ištekėjusi moteris) ir Vilkutaitytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ščecinas
Ščecinas, iki 1945 m. lietuvių kalba vadintas – Štetinas (, kaš. Szczecëno,, ) – miestas-apskritis Lenkijos šiaurės vakaruose, prie Oderio įtekėjimo į Ščecino įlanką vietos, Vakarų Pamario vaivadijos sostinė. Miestas yra vienas iš Europos plytų gotikos kelio stočių. Svarbus pramonės, transporto (jūrų uostas ir upių uostas), mokslo ir kultūros centras. Universitetai: Ščecino universitetas, Ščecino Pamario medicinos universitetas, Ščecino Vakarų Pamario techninių mokslų universitetas ir taip pat Ščecino jūrų universitetas, Ščecino dailės akademija, Ščecino aukštoji teologijos seminarija ir daug daugiau.
Chrysler Imperial
Chrysler Imperial buvo didelės klasės prabangus automobilis, kurį koncenas Chrysler pristatė 1926 metais. Automobilis buvo gaminamas iki 1954 metų, kai modelis tapo atskira marke Imperial. Automobilis grįžo į prekyba Chrysler pavadinimu 1990 metais ir buvo gaminamas iki 1993 metų. 2006 metais buvo pristatyta automobilio kocepcija, tačiau koncernas patvirtino, kad parodoje pristatyto automobilio negamins.
2006
200px|thumb|left|2006 m. Chrysler Imperial parodoje 2006 metų Šiaurės Amerikos tarptautinėje automobilių parodoje buvo pristatytas Chrysler Imperial koncepcinis automobilis. Koncepcija naudojo Chrysler LX platfomą. Kai kurios automobilio detalės priminė 7-dešimtmečio Imperial modeliais. Po to kai automobilis buvo pristatytas parodoje koncernas turėjo planų išleisti sierijinės gamybos modelį, tačiau 2007 metų liepos 17 diena, koncernas oficialiai paskelbė, kad nebegamins parodoje pristatyto Imperial automobilio, iš esmės dėl to, kad automobilis negalėtų atitikti naujai priimtų kuro suvartojimo standartų.
Ščecinas
Transportas
Daugybė geležinkelio jungčių, pavyzdžiui, į šiuos miestus Svinouiscis, Kolobžegas, Gdanskas, Suvalkai, Varšuva, Krokuva, Poznanė, Berlynas ir Liubekas. Dvylika tramvajų linijų. Miesto autobusų tinklas su miestu Policės (autobusai ir tramvajai ). Miesto dviračiai nuoma Bike_S Szczeciński Rower Miejski. Jūrų uostas ir upių uostas. Greitkelis į Berlyną. Greitas kelias į miestus Svinouiscis, Gožuvas, Zeliona Gura, Legnica ir taip pat Stargardas. Tarptautinis oro uostas prie miesto Goleniuvas.
Lietuviai
Pokaryje kartu su lenkų tautybės repatrijantais į miestą atvyko nemažai lietuvių. Ilgą laiką jie neturėjo savų patalpų ir rinkdavosi tai vienur, tai kitur. Lenkijos lietuvių visuomeninės draugijos skyrius buvo įregistruotas 1966 m. gruodžio 31 d.; išrinkus skyriaus pirmininku Joną Želepienį, jos veikla suaktyvėjo. Ščecino lietuviai globoja paminklą Dariui ir Girėnui Pščelnike, 1987 m. ščecinietis Jonas Želepienis išleido knygą apie lakūnus. Buvo leidžiamas biuletenis Ščecino lietuvis, iš viso pasirodė 15 numerių. 1984 m. Ščecino Šv. Jokūbo katedroje buvo aukojamos lietuviškos mišios šv. Kazimiero 500-tosioms mirties metinėms pažymėti – pirmosios lietuviškos pamaldos po Antrojo pasaulinio karo šiame mieste. Nuo 2006 m. Ščecine veikia Lietuvos respublikos garbės konsulatas, 2008 m. šv. Jokūbo katedroje atidengta S. Dariaus ir S. Girėno atminimo lenta. Dabartinis (2009 m.) Lenkijos lietuvių draugijos Ščecino skyriaus pirmininkas yra Viktoras Buvelskis.
1959 m. Ščecino mieste apsigyveno buvęs trakietis Bronius Rožinskas. Padedant broliui Adolfui iš JAV pasistatė jachtą „Hermes II“. 1962 m. rugsėjo 7 d. kartu su trimis įgulos nariais lenkais išplaukė iš Ščecino ir 1963 m. sausio 15 d. pasiekė Martinikos salos krantus. Bronius Rožinskas raštiškai pareiškė, kad šį žygį atliko lietuvių tautos garbei.
Galerija
thumb|center|800px|Ščecinas
Šv. Andriaus parapija (Barbadosas)
'''Šv. Andriaus parapija''' – viena iš vienuolikos Barbadoso parapijų. Ši parapija yra šiaurinėje salos dalyje. Ši salos dalis yra aukščiausia – joje yra aukščiausias salos taškas Hilabio kalnas (336 m). Parapijos vardas duotas nuo Apaštalo Andriaus vardo.
Sokolų Naujosios žydų kapinės
Sokolų Naujosios žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos XIX a. Sokolų kaime, ''ul. Nowy Świat'' gatvėje. Kapinių plotas 0,8 ha. Kapinės buvo sunaikintos per II pasaulinį karą. Kapinėse neišliko paminklų. Vėliau čia buvo įrengta sporto aikštelė.
Vidgiriai (Marijampolė)
Vidgiriai – kaimas Marijampolės savivaldybėje. Netoli kaimo išlikę Tabariškių dvaro rūmai ir parkas.
Vilsonas
Vilsonas − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Apeikiškis
Apeikiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Obelių.
Habsburgų monarchija
Habsburgų monarchija (dažnai vadinama Austrijos monarchija arba tiesiog Austrija) – teritorijos, valdytos Habsburgų dinastijos Austrijos šakos ir vėlesnės Habsburgų-Lotaringų šakos tarp 1526 ir 1867/1918 m. Sostinė buvo Viena. Habsburgų monarchija po 1804 m. gavo oficialų pavadinimą – Austrijos imperija, o tarp 1897 ir 1918 m. – Austrija-Vengrija.
Monarchija susidarė iš Habsburgų valdomų teritorijų (daugiausia buvusių dabartinėje Austrijoje ir Slovėnijoje), kurias Habsburgai pamažu užvaldė nuo 1278 m., nesudariusių vieningos valstybės. Habsburgų monarchijos reikšmė išaugo iki europinio lygio, kai Austrijos didysis kunigaikštis Ferdinandas, jaunesnysis Karolio V brolis, po Čekijos ir Vengrijos karaliaus Liudviko II žūties Mohačo mūšyje su turkais, buvo išrinktas šių dviejų šalių karaliumi. Habsburgų valdos sudarė didelę jų šimtmečius valdytos Šventosios Romos imperijos dalį.
Terminologija
Teritorijos, kuri vėliau tapo Austrija-Vengrija (su nedidelėmis išimtimis) pavadinimai:
Teritorijos
miniatiūra|Jūrinė vėliava, nuo 1804 m. naudota oficialiai Nors Habsburgų Austrijos šakos valdytos teritorijos laikui bėgant keitėsi, pagrindą visada sudarė trys grupės:
Austrijos Habsburgai tarp 1553 ir 1740 bei tarp 1745 ir 1806 m. taip pat buvo ir Šventosios Romos imperijos imperatoriai.
Bruožai
Austrijos Habsburgų valdos faktiškai nesudarė vieningos valstybės. Tai greičiau buvo įvairių valdų rinkinys, kurio atskiros dalys turėjo savo privilegijas, dažnai net atskiras teisines bei atstovavimo sistemas. Iki XVII a. nebūtinai visas Habsburgų teritorijas turėjo valdyti tas pats asmuo – jaunesni valdančiosios šeimos nariai dažnai valdydavo atskiras „Paveldimųjų žemių“ dalis kaip privačias valdas. Pirmos rimtos pastangos centralizuoti šalį prasidėjo valdant Marijai Terezai ir ypač jos sūnui Jozefui II XVIII a. viduryje, tačiau daugelio radikalių centralizacijos reformų buvo atsisakyta dėl plataus pasipriešinimo, nors palaipsnė centralizacija vyko toliau.
Dar kartą šalies centralizacija užsiimta 1849 m., numalšinus įvairias 1848 m. revoliucijas. Pirmą kartą ministrai pabandė transformuoti monarchiją į centralizuotą biurokratinę valstybę, valdomą iš Vienos. Vengrijos karalystė nustojo egzistuoti kaip atskiras vienetas, nes buvo padalinta į keletą sričių. Po Habsburgų pralaimėjimų 1859 ir 1866 m. karuose šios politikos atsisakyta, o kelerių metų eksperimentų XIX a. 7-tojo dešimtmečio pradžioje buvo prieita prie garsiojo Ausgleich arba kompromiso (1897 m.), pagal kurį sukurta vadinamoji dualistinė Austrijos-Vengrijos monarchija. Šioje sistemoje Vengrijos karalystei buvo suteiktas suverenitetas ir parlamentas, paliekant personalinę uniją ir bendrą užsienio ir karinę politiką su Austrija. Nors nevengriškos Habsburgų žemės, dažnai klaidingai vadinamos „Austrija“, ir turėjo savo centrinį parlamentą (Reichsrat arba Imperijos taryba) bei ministerijas, tačiau jų oficialus pavadinimas – „Karalystės ir Žemės atstovaujamos Imperijos taryboje“ rodo, kad šios teritorijos nebuvo unitarine valstybe. Aneksavus Bosniją ir Hercegoviną (po ilgų okpuacijos ir administravimo metų) ji nebuvo priungta nei prie vienos iš Habsburgų monarchijos dalių, o valdoma bendro finansų ministro.
Austrija-Vengrija žlugo dėl neišspręstų etninių klausimų ir pralaimėjimo Pirmajame pasauliniame kare. Pagal taikos sutartį didelės teritorijos buvo perduotos Rumunijai ir Italijai, sukurtos Austrijos (vokiečių-austrų teritorijos iš „Paveldimųjų žemių“) ir Vengrijos (iš vengriškosios senosios karalystės dalies) respublikos, o likusią monarchijos teritoriją pasidalino naujai susikūrusios valstybės – Lenkija, Serbų, kroatų ir slovėnų karalystė (vėlesnė Jugoslavija) ir Čekoslovakija).
Irako dinaras
– Irako valiuta. Dinaro simbolis yra ع.د, ISO 4217 kodas IQD. Padalinta į 1000 filsų, tačiau jie nebekaldinami.
Habsburgų monarchija
Habsburgų valdomos teritorijos už Habsburgų monarchijos ribų
Habsburgų monarchija neturėtų būti painiojama su įvairiomis kitomis teritorijomis skirtingais laikotarpiais valdytais Habsburgų dinastijos atstovų. Habsburgų ispaniškoji šaka valdė Ispaniją ir daugelį kitų teritorijų nuo 1516 m. iki dinastijos išnykimo 1700 metais. Jaunesnioji Habsburgų dinastijos šaka valdė Toskaną tarp 1765 ir 1801 bei tarp 1814 ir 1859. Ištremta iš Toskanos ši šaka valdė Zalcburge nuo 1803 iki 1805 ir Viurcburge nuo 1805 iki 1814. Kita šaka nuo 1814 iki 1859 m. valdė Modenos kunigaikštystę, o antroji Napoleono Bonaparto žmona ir Austrijos imperatoriaus Franco duktė Marija Luiza Austrė tarp 1814 ir 1847 m. valdė Parmos kunigaikštystę.
Abronia umbellata
Abronia umbellata – dyvinutinių (Nyctaginaceae) šeimos, Abronia genties rūšis. Tai dekoratyvinis augalas kilęs iš JAV.
1984 metų JAV prezidento rinkimai
1984 metų JAV prezidento rinkimai buvo tuometinio JAV prezidento respublikono Ronaldo Reigano ir demokrato, buvusio JAV viceprezidento Volterio Mondeilo rinkiminė kova. Reiganui laimėti rinkimus padėjo žymus ekonomikos atsigavimas po 1981-1982 metų ekonomikos nuosmukio (recesijos). Reiganas laimėjo 49-iose iš 50-ties valstijų, tapdamas antruoju tai padariusiu prezidentu po Ričardo Niksono pergalės 1972 metų JAV prezidento rinkimuose. Mondeilas laimėjo tik savo gimtojoje valstijoje - Minesotoje, ir Kolumbijos apygardoje, kurioje nuo seno yra palaikoma JAV demokratų partija. Reigano surinkti 525 (iš 538) JAV rinkikų kolegijos narių balsai yra didžiausias kada nors vieno kandidato į prezidentus surinktas rinkikų kolegijos narių balsų skaičius. Mondeilas, surinkęs 13 rinkikų kolegijos narių balsų, yra antras mažiausiai kolegijos narių balsų surinkęs kandidatas į prezidentus (pirmoje vietoje - Alfas Landonas su 8 rinkikų balsais, gautais 1936 metų JAV prezidento rinkimuose). Reiganas surinko 58,8 % rinkėjų valsų, o Modeilas - 40,6 %.
Vinikaitis
Vinikaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šv. Jurgio parapija (Barbadosas)
'''Šv. Jurgio parapija''' – viena iš 11 Barbadoso parapijų. Tai yra viena iš dviejų Barbadoso parapijų, neturinčių ribų su Atlanto vandenynu. Taip pat ši parapija ribojasi su daugiausiai kitų Barbadoso parapijų – 6.
Vinikaitis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Vinikaitienė (ištekėjusi moteris) ir Vinikaitytė (mergautinė pavardė).
Lapija
Lapija (arba Laplandija; ; ; SV Lappland) – Suomijos regionas, apimantis Suomijai priklausančią Laplandijos dalį. Iki 2009 m. regionas sutapo su to paties pavadinimo provincija. Regionas pietuose ribojasi su Šiaurės Ostrobotnijos regionu, vakaruose su Botnijos įlanka ir Švedija (Norboteno lėnu), šiaurėje su Norvegija (Trumso apskritimi) bei rytuose su Rusija (Murmansko sritimi).
Istorija
thumb|left|100px|Lapijos provincijos (grafystės) herbas Dabartinės Laplandijos teritoriją sudarė istorinės Laponijos, Ostrobotnijos ir Vesterboteno provincijos. XIX a. nuo Švedijos atskyrus Suomiją, istorinė Laponija buvo padalinta tarp Švedijos ir Suomijos. Suomijos teritorijoje visa dabartinė Lapija buvo administruojama kaip Oulu grafystės dalis.
Atskira Laplandijos provincija (ar grafystė) buvo įkurta 1936 m., atskyrus teritorijas nuo Oulu provincijos. Po Antrojo pasaulinio karo Petsamo ir Salla teritorijos buvo perleistos Sovietų Sąjungai. Administraciškai provincija sutapo su Lapijos regionu (ji ir Alandų salos buvo vienintelės Suomijos provincijos kartu esančios ir regionai).
Provincijos savivaldai atstovavo iš 7 provincinių ministerijų sudaryta valstybinė Laplandijos provincinė valdyba. Laplandijos provincijos herbą sudarė istorinių Laponijos ir Ostrobotnijos provincijų herbai.
2009 m. Suomijoje panaikinus provincijas, panaikinta ir dvigubas Lapijos valdymas. Dabar Lapija yra tik regionas.
Valdymas
Regionas smulkiau skirstomas į 6 subregionus, kurie dar skirstomi į 21 savivaldybę arba municipalitetą. 21 municipalitetas sudaro 1 regioną, kuris valdomas Laplandijos Regioninės Tarybos (SV Lapplands förbund)
Lapijoje gyvena apie 3,6 % visų Suomijos gyventojų, ir tai yra mažiausiai apgyvendinta Suomijos teritorija. Didžiausi miestai yra Rovaniemis (administracinis centras), Kemis, ir Tornijas. Iš 185 000 gyventojų, 5 % sudaro samiai.
Šiauriausios Laplandijos savivaldybės, kuriose samiai sudaro daugumą, suformuoja Samių juridinę teritoriją. Ši samių organizacija veikia lygiomis teisėmis su provincija.
Laplandijos regionas naudoja istorinės Laponijos herbo variantą.
Goldman Sachs
Goldman Sachs Group Inc. – pelningiausias visų laikų Volstrito investicinis bankas. Šis bankas teikia įmonių susijungimų ir įsigijų patarimus, turto valdymo, maklerystės, pirminio viešo vertybinių popierių platinimo paslaugas. „Goldman Sachs“ taip pat užsiima prekyba vertybiniais popieriais savo sąskaita ir sudarinėja privataus kapitalo sandorius.
Šiaurinė Bačkos apygarda
Šiaurinė Bačkos apygarda – Serbijos administracinis vienetas, viena iš 7 apygardų, esančių autonominėje Voivodinos provincijoje, šiauriniame šalies pasienyje su Vengrija. Apygardos teritorija plyti geografiniame Bačkos regione. 2011 m. duomenimis, turėjo apie 187 tūkst. gyventojų. Administracinis centras – Suboticos miestas.
Savivaldybės
Šiaurinę Bačkos apygardą sudaro 3 savivaldybės:
Religija
Konfesinė priklausomybė (2002 m. duom.):
Galvos smegenų kamienas
Smegenų kamienas  – arčiausiai nugaros smegenų esanti galvos smegenų dalis. Galvos smegenų kamieno dangtyje yra gyvybiškai svarbūs centrai. Kvėpavimo, kraujagyslių, širdies veiklos centrus formuoja neuronų kompleksas. Į jo struktūrą įeina visceralinių jutimo branduolio, klajoklio nervo parasimpatinio bei motorinio branduolio neuronai. Kamiene yra savitųjų struktūrų bei nervinių centrų, valdančių sudėtingesnes ir net gyvybiškai svarbias funkcijas. Todėl kamieno, kaip atskiros galvos smegenų dalies išskyrimas pagrįstas ir mediciniškai.
Smegenų kamiene yra ir kitų refleksinių centrų: prakaitavimo, mirkčiojimo, ašarų sekrecijos, čiaudėjimo, rijimo, vėmimo. Kraujotakos sutrikimai kamiene, jo traumos ar kitų ligų sukeltos pažaidos gali būti daugelio svarbių funkcijų (rijimo, kvėpavimo, širdies veiklos, kūno jutimų, valingo judėjimo) sutrikimo priežastis.
MTV Europos muzikos apdovanojimai
MTV Europos muzikos apdovanojimai dar žinomi kaip „EMA“ pirmą kartą surengti 1994 m. Juose apdovanojami populiariausi Europos atlikėjai bei dainos. Iš pradžių šie apdovanojimai buvo sukurti kaip amerikiečių MTV video muzikos apdovanojimų alternatyva, tačiau dabar tai populiariausias MTV žiūrovų mėgstamos muzikos renginys. Nugalėtojus išrenka MTV žiūrovai iš visos Europos.
MTV Europos muzikos apdovanojimai vyksta vis kitame mieste. Apdovanojimai jau vyko penkis kartus Vokietijoje, keturis kartus Jungtinėje Karalystėje.
Apdovanojimai yra pristatomi kiekvienais metais ir transliuojami gyvai per „MTV Europe“, „MTV Live HD“, daugelį tarptautinių „MTV“ kanalų bei internete.
1994
thumb|right|250px| [[Brandenburgo vartai, Vokietija]]
1996
thumb|right|250px| Alexandra Palace, [[Anglija]]
1998
Regioninės nominacijos
1999
Regioninės nominacijos
2000
Regioninės nominacijos thumb|right|250px| Ericsson Globe, [[Švedija]]
2001
Regioninės nominacijos thumb|right|250px| Festhalle Frankfurt, [[Vokietija]]
2002
Regioninės nominacijos thumb|right|250px| Palau Sant Jordi, [[Ispanija]]
2003
Regioninės nominacijos thumb|right|250px| Ocean Terminal, [[Anglija]]
2004
Regioninės nominacijos
2005
thumb|left|250px| Pavilhão Atlântico, [[Portugalija]]
Regioninės nominacijos
Senovės Makedonija
Senovės Makedonija – senovinis istorinis regionas Balkanų centrinėje dalyje (dab. Graikijos Makedonijoje). Jos gyventojai buvo antikiniai makedonai.
MTV Europos muzikos apdovanojimai
2006
thumb|left|250px| Bella Center, [[Danija]]
Senovės Makedonija
Senovės Makedonija apėmė gerokai mažesnes teritorijas nei dabartinis Makedonijos regionas. Dabartinis Makedonijos regionas be senovės Makedonijos apima ir senovės Pajoniją šiaurėje.
MTV Europos muzikos apdovanojimai
2006
Regioninės nominacijos
Senovės Makedonija
Geografija
thumb|left|Makedonijos regiono žemėlapis Regionas buvo vienas iš negraikiškai kalbančių („barbariškų“) Senovės Graikijos istorinių regionų, kuris pietuose lietėsi su Tesalija (riba buvo ties Olimpo kalnu), vakaruose – su Epyru (skyrė Pindo kalnai), rytuose – su Trakija. Šiaurėje buvo Pajonija.
MTV Europos muzikos apdovanojimai
2007
thumb|left|250px| Olympiahalle, [[Vokietija]]
Senovės Makedonija
Geografija
Pats regionas nebuvo geografiškai ir kultūriškai vieningas, ir buvo dalijamas į daug smulkesnių subregionų:
MTV Europos muzikos apdovanojimai
2007
Regioninės nominacijos
Senovės Makedonija
Nepriklausomybės laikotarpis
thumb|250px|Makedonijos plėtra I tūkst. pr. m. e. viduryje Makedonijoje buvo bent trys gentiniai susivienijimai, vadinamosios lygos. Makedonijos lyga susiformavo I tūkst. pr. m. e. I pusėje derlingame Botijos subregione. Turbūt VIII a. pr m. e. pabaigoje ar VII a. pradžioje čia įsitvirtino Argeadų dinastija, kuri kildino save iš Argolidės regiono. Tuo metu buvo įkurta senoji Makedonijos sostinė Aigai. Pamažu valdovų įtaka konsolidavo visą Botiją. Jau V a. pr. m. e. Makedonijos karalystė ėmė plėsti savo teritorijas į kalnuotas sritis rytuose ir pietuose, iki 431 m. pr. m. e. užimdama Migdoniją, Krestoniją, Bizaltiją, Pieriją. Po šios plėtros, apie 400 m. pr. m. e. sostinė buvo perkelta į Pelą. Šiek tiek vėliau, valdant Amynthas III (393–370), Makedonija išplėtė teritorijas į Vakarus, užimdama visą Aukštutinę Makedoniją. Taip susikūrė Makedonijos lyga – makedonų genčių konfederacija, valdoma iš Pelos.
MTV Europos muzikos apdovanojimai
2008
thumb|left|250px| Echo Arena Liverpool, [[Anglija]]
Senovės Makedonija
Nepriklausomybės laikotarpis
Tuo pat metu Makedonijos pajūrio regionai (Chalkidikė, Antemus, Botikė) jau buvo aktyviai kolonizuoti graikų, ir čia įsikūrė daugybė nepriklausomų polių, kurie 478 m. pr. m. e. įsijungė į Delo sąjungą. Apie 430 m. pr. m. e. dauguma jų susibūrė į Chalkidikės lygą, vadovaujamą Olinto miesto. Kita dalis polių į vakarus nuo jų, būrėsi į Botikės lygą.
Makedonijos lyga buvo toli nuo kitų graikų miestų valstybių, todėl mažai kišosi į Klasikinės Graikijos karus ir sąjungas. Nepaisant to, IV a. pr. m. e. ji palengva įsitraukė į graikų pasaulio įvykius. Valdant Pilypui II (359–336 m. pr. m. e.) Makedonijos karalystė pertvarkė savo armiją ir pradėjo sparčią ekspansiją, užimdama Pajoniją, didelę dalį Trakijos, o vėliau ir pagrindinę savo priešę Chalkidikės lygą. Tokiu būdu sukurta galinga Makedonijos karalystė.
MTV Europos muzikos apdovanojimai
2009
thumb|left|250px| O2 World, [[Vokietija]]
Regioninės nominacijos
Senovės Makedonija
Nepriklausomybės laikotarpis
356–352 m. pr. m. e. Graikijoje vykstantis Trečiasis Šventasis karas leido Makedonijai pirmą kartą aktyviai įsikišti į Graikų reikalus. 346 m. pr. m. e. Makedonija tapo lemiama jėga, pabaigusia graikų karus, ir tokiu būdu įgijusia čia sprendžiamąją galią. Po 338 m. pr. m. e. Cheronėjos mūšio beveik visa Graikija tapo pavaldi Makedonijai, ir čia sukurta šiai pavaldi Korinto lyga.
MTV Europos muzikos apdovanojimai
2011
thumb|left|250px| Odyssey Arena, [[Šiaurės Airija]]
Regioninės nominacijos Geriausio pasaulinio atlikėjo nominacijos
2012
Regioninės nominacijos Geriausio pasaulinio atlikėjo nominacijos
Senovės Makedonija
Nepriklausomybės laikotarpis
Po Aleksandro Makedoniečio mirties jo generolai pradėjo kovoti dėl valdžios, suardydami jo imperiją į keletą naujai įkurtų karalysčių. Makedonija, valdžiusi visą Balkanų pusiasalį, su sostine Tesalonikuose, buvo viena jų. Šioje karalystėje tarpusavyje kovojo dviejų dinastijų, Antipatridų ir Antigonidų atstovai, iš kurių galutinai įsitvirtino pastarieji. Antigonidai Makedonijos soste buvo iki 146 m. pr. m. e., kai juos galutinai nugalėjo romėnai.