cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Durjodhana
Durjodhana ( – 'sunkiai nugalimas') – vienas pagrindinių „Mahabharatos“ veikėjų, vyriausiasis iš aklo karaliaus Dhritaraštros sūnų Kauravų.
Durjodhana gimė Gandharei po labai ilgo nėštumo. Buvo labai stiprus, mokėsi kautis pas Kripą ir Droną, pas Balaramą tapo kovos buožėmis virtuozu. Durjodhana tapo labai geru draugu su Karna, iš kurio tyčiodavosi Pandavai, dėl jo žemos kilmės (nors iš tiesų, jis buvo jų brolis). Durjodhana vedė Pragjotišos karaliaus Vasantrajos dukrą Mayuri, susilaukė dviejų vaikų – Lakšman Kumaros ir Lakšmanos.
Durjodhana buvo pagrindinis kandidatas į Hastinapuros sostą, tačiau to nenorėjo pripažinti mirusio karaliaus Pandaus sūnūs Pandavai, ir pretendavo į sostą. Dėdė Šakunis pasiūlė Durjodhanai Pandavus sudeginti, kai jie viešėjo mediniame name. Taip pat bandė nunuodyti Bhymą, bet jį išgelbėjo naga.
Dhritaraštra suteikė Pandavams pusę karalystės, o šie užėmė dideles žemes ir pasiskelbė pasaulio valdovais. Kauravas, apsilankęs Pandavų rūmuose Indraprasthoje, buvo sužavėtas jų grožiu ir pateko į kelias gėdingas situacijas (pvz., įkrito į baseiną, manydamas jį esant krištolu).
Vėliau, po žaidimo kauliukais, Durjodhana atgavo faktinio valdovo poziciją. Po 13-os metų, iš tremties grįžus Pandavams, kilo Kurukšetros mūšis. Durjodhana išsilaikė iki pat jo pabaigos, tačiau paskutinę dieną stojo į kovą vėzdais su savo senu priešu Bhyma. Nors abiejų karių jėgos buvo lygios, Krišnos paragintas, Bhyma smogė į šlaunį Durjodhanai (prisiminęs Draupadės paniekinimą) ir taip jį nužudė.
Dūmešis
Dūmešis – upelis Klaipėdos rajone, dešinysis Akmenos (Danės) intakas, įtekantis 15,8 km atstumu nuo jos žiočių. Priklauso Lietuvos pajūrio upių baseinui, jo hidrologinis nr.– 20010650.
Upelio kertamoje teritorijoje yra reikšmingų archeologijos objektų. Vidurupyje, kairiajame krante yra kultūros paveldo objektas Stančių senovės gyvenvietė, žemupyje – Kalnuvėnų kapinynas. Dūmešis prasideda atviruose dirbamuose laukuose piečiau Stančių, teka šiaurės kryptimi link Kretingalės geležinkelio stoties, kur toliau pasuka vakarų ir pietų kryptimis. Iki pat žemupio vaga ištiesinta, du kartus ji kerta kelią ir geležinkelio liniją Klaipėda–Kretinga. Žemupyje, ties Klaipėdos miesto šiaurine riba esančių Kalnuvėnų apylinkėse, Dūmešis prateka tvenkinį. Pastebimi sezoniniai vandens lygio svyravimai, kuomet per vasaros karščius upelio vaga ženkliai nusenka.
Artimiausios gyvenvietės: Stančiai, Peskojai, Kopūstai, Kalnuvėnai.
Upėvardis kildinamas nuo žodžio dūmas („dūmų spalvos, dūminis“), taip pat dumė („tamsios spalvos karvė“), dūmaka („rūkas, migla, ūkana“), („didelis debesis, lietingas oras“).
Tongos istorija
Tongos karalystės istorija apima laikotarpį nuo maždaug 4000 m. pr. m. e. iki dabartinių laikų. Šios karalystės išskirtinis bruožas – ji vienintelė iš Okeanijos šalių nebuvo praradusi savivaldos.
Pirmieji gyventojai
Pagal archeologinius duomenis pirmieji Lapita kultūros žmonės į salas atkeliavo iš Santa Kruzo salų (Saliamono salos) maždaug prieš 6000 metų. Šios kultūros žmonės gyveno aplinkinėse Tongos, Samojos ir Fidžio salose apie 1000 metų, kol atrado Markizo, Taičio ir greičiausiai visas kitas Ramiojo vandenyno salas, kurias apgyvendino. Seniausi archeologiniai radiniai (Lapita keramika) datuojama 2800–2750 m. pr. m. e.(seniausi Polinezijoje), todėl Tonga laikytina viena iš Polinezijos kultūros židinių. Nuo seniausių laikų buvo auginamos kiaulės, vištos, prijaukinti šunys.
Iš seniausių laikų išlikę monumentinaiai senųjų kultūrų megalitiniai statiniai – Ha’amonga (Trilitonas) ir Langi. Trilitonas – masyvus 5 m aukščio trijų koralinės kilmės akmenų statinys (kiekvienas sveria po 40 t), Langi – terasinis 2-3 pakopų senųjų monarchų kapinynas.
Tongos imperija
XII–XIII a. Tongos ekspansijos metu Tongos valdovas Tu’i Tonga buvo plačiai žinomas Okeanijoje – nuo Niujės iki Saliamono salų. Tongos imperija kontroliavo ir dalį Fidžio salų. Imperijos pagrindas buvo stiprus laivynas: tongiečiai turėjo laivus, kurie talpindavo iki 150 karių, kas leido jiems įgyti hegemoniją milžiniškame Ramiojo vandenyno plote.
Nuo XIII a. II pusės iperija silpo, XV a. ir XVII a. salose kilo vidiniai karai. Vidaus reformos ir besivystanti visuomenė nulėmė dviejų naujų, paralelių dinastijų įsiviešpatavimą. Tui Tonga liko daugiau religinė ir dvasinė valdžia, tuo tarpu XVI a. įkurta Tui Haatakalaua ir XVII a. įkurta Tui Kanokupolu perėmė pasaulietinę.
Pirmieji europiečiai
Europiečiai salas atrado 1616 (olandai Willem Schouten ir Jacob Le Maire, prie Niuatoputapu salos). Daugiau žinių apie salas atsirado po Džeimso Kuko 1773, 1774 ir 1777, Londono misionierių 1797 bei metodisto Valterio Laurėjaus (Walter Lawrey) 1822 ekspedicijų.
Suvienijimas
1799 m. Imperijoje kilo pilietiniai karai, kol galiausiai Tongą į karalystę 1845 suvienijo (nutraukė vidaus karus) jaunas ambicingas karys ir oratorius Taufa'ahau (pilnas vardas – Siaosi Taufa’ahau Tupou Maeakafaua). Po dėdės mirties jis tapo 19-uoju Tui Kanokupolu (taip vadinamas Tupou rūmų valdovas), panaikino abi kitas dinastines linijas ir pradėjo šalies modernizavimą.
Taufaahau 1862 m. panaikino baudžiavą (vergovę). Pagal krikščioniškas tradicijas pasivadino karaliumi Jurgiu I (George Tupou I). 1875, padedant misionieriui Shirley Baker, šis karalius Tongą paskelbė konstitucine monarchija, išleido pagrindinius įstatymus dėl vergų, žemės valdymo, spaudos laisvės, apribojo valdovų funkcijas.
XX a. istorija
1900 gegužės 18 Tonga pasirašė draugystės sutartį su Britanija mainais už tai, kad britai padėjo karaliui vidaus kovose (Tonga tapo britų protektoratu). Ši sutartis galiojo iki 1970 birželio 4. Nuo 1970 – Britų Sandraugos, nuo 1999 – JT narė.
Tongos monarchų sąrašas
Tongos monarchų sąrašas po Tongos suvienijimo 1875 lapkričio 4:
Kepaliai (Kelmė)
Kepaliai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kletiškės.
Lėktuvas
Lėktuvas, skirtas keleiviams gabenti, vadinamas oro laineriu arba keleiviniu lėktuvu. Kariniai ir civiliniai lėktuvai gali būti įvairios paskirties: keleiviniai, krovininiai, mokomieji, specialiosios paskirties (naudojami stichinių nelaimių atveju, gaisrams gesinti, ligoniams ar sužeistiesiems gabenti, geologinės žvalgybos). Civiliniai lėktuvai gali būti sportiniai, žemės ūkio, eksperimentiniai.
Pirmieji bandymai
thumb|Brolių Raitų skrydis, 1903 m.
Anglas George Cayley yra laikomas modernaus lėktuvo kūrėju. Jis pirmasis atrado keturių jėgų (svorio, traukos, keliamosios jėgos bei pasipriešinimo) svarbą orlaiviui bei 1799 m. sukūrė lėktuvo koncepciją.
1903 m. gruodžio 17 d. broliai Raitai atliko pirmąjį skrydį sunkesniu už orą aparatu. Lėktuvas per 12 sekundžių nuskrido 37 metrus. Henri Fabre 1910 m. Prancūzijoje, Martigo mieste, išbandė pirmąjį hidroplaną (lėktuvą, kylantį nuo vandens), kuris nuskrido maždaug pusę kilometro.
Pirmasis pasaulinis karas ir tarpukaris
Pirmasis pasaulinis karas paskatino visos aviacijos tobulėjimą. Lėktuvai pradėti naudoti ir aktyviems kariniams veiksmams, bombardavimai nebevyko tiesiog mėtant granatas, pradėtos kurti aviacinės bombos. 1915 m. sukurtas pirmasis sinchronizuotas su propelerio sukimusi ginklas.
1919 m. birželį įvyko pirmasis skrydis be sustojimo per Atlanto vandenyną. Jį atliko britų lakūnai John Alcock ir Arthur Whitten Brown. Modifikuotu Vickers Vimy dvimotoriu lėktuvu birželio 14 d. jie iš Niufaundlando salos pakilo skristi per Atlantą, po nepilnos paros nusileido netoli Golvėjaus Airijoje. Nusileidimo metu lėktuvas sudužo, bet lakūnai nebuvo sužeisti.
Nuo Antrojo pasaulinio karo iki XXI a.
thumb|[[De Havilland Comet, pirmasis keleivinis reaktyvinis lėktuvas ]] thumb|[[Antonov An-225|AN-225 gabena erdvėlaivį Buran]] 1939 m. buvo sukurtas pirmasis reaktyvinis lėktuvas – vokiečių Heinkel He 178. 1947 m. spalio 14 d. JAV išbandė Bell X-1 reaktyvinį naikintuvą, kuris pirmasis viršijo garso greitį, skridęs 1127 km/h greičiu 13 km aukštyje.
1952 m. pradėjo skraidyti britų De Havilland Comet, pirmasis reaktyvinis keleivinis lėktuvas.
1958 m. pristatytas pirmasis komerciškai sėkmingas keleivinis reaktyvinis lėktuvas Boeing 707. Modelio gamyba vyko net 21-erius metus, iki 1979 m., pagaminta 1010 tokių lėktuvų. Skirtingos versijos galėjo gabenti nuo 140 iki 219 keleivių. Lėktuvą į orą kėlė 4 reaktyviniai varikliai.
1968–1969 m. pristatyti pirmieji keleiviniai viršgarsiniai lėktuvai Concorde ir TU-144. Populiarumo nesulaukusį TU-144 aštunto dešimtmečio pabaigoje nustota eksploatuoti, o 2000 m. sudužus Concorde, šis patyrė nuosmukį, jo eksploatacija tapo per brangi ir 2003 m. oficialiai nuspręsta Concorde nebenaudoti skrydžiams.
Mergina rūke
Mergina rūke – 2017 m. sukurtas filmas. Tai režisieriaus Donato Carrisi debiutas, o juosta sukurta pagal jo paties romaną.
Lėktuvas
Nuo Antrojo pasaulinio karo iki XXI a.
2005 m. pirmąjį bandomąjį skrydį atliko Airbus A380 lėktuvas – didžiausias iki šiol pagamintas keleivinis lėktuvas. 2021 m. gruodžio 18 d. paskutinis Airbus A380 buvo perduotas „Emirates Airlines“ kompanijai.
Mergina rūke
Turinys
Mažame miestelyje Alpėse dingsta 16-metė mergina Ana Lu. Tirti įvykio atvyksta inspektorius Vogelis, praeityje žinomas ir dėl ne visai legalių tyrimų metodų. Įsitikinęs, kad mergina nebegyva, jis deda visas pastangas rasti nusikaltėlį, tuo tikėdamasis išgelbėti savo reputaciją. Vogelio praeitis į miestelį atvilioja ir žurnalistus, todėl rasti nusikaltėlį jam tampa gyvybiškai svarbu…
Lėktuvas
Sparnų tvirtinimas
Nors daugumos lėktuvų sparnai įtvirtinti nejudamai, tačiau yra lėktuvų, kurie gali suglausti sparnus, kad nutūpus juos būtų lengviau saugoti ar transportuoti (tai būdinga laivuose bazuojamiems lėktuvams). Dar mažiau lėktuvų (daugiausia kovinių) gali keisti sparnų padėtį skrisdami, parinkdami optimalią skridimo sąlygoms sparno geometriją. Yra taip pat pavieniai koviniai modeliai, galintys keisti sparno tvirtinimo kampą.
Lėktuvo valdumas
Lėktuvas keičia vietą erdvėje vairų pagalba sukdamasis aplink tris ašis: skersinę, išilginę ir vertikaliąją.
Lėktuvų tipai
Propeleriniai
Būtent su propeleriu, suteikiančiu varomąją jėgą, prasidėjo lėktuvų aviacijos istorija. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos, bei Korėjos karo pradžios jie dominavo aviacijoje. Vėliau juos keitė modernesni bei greitesni lėktuvai, tačiau ši rūšis neišnyko. Gal ji ir dingo iš karinės technikos rikiuotės, bet ir toliau yra naudojami civilinėje aviacijoje, dažniausiai kaip mažieji lėktuvai. Sraigto sukuriamos nedidelės jėgos pilnai užtenka pakelti nedidelį lėktuvėlį, pavyzdžiui, Cessna. Taip pat šio tipo lėktuvai vertinami akrobatiniame skraidyme.
Atskira rūšis, galingesni lėktuvai – turbosraigtiniai lėktuvai. Šio tipo varikliai turi turbinas. Jie seniau buvo naudojami artimiems skrydžiams skirtiems lėktuvams, bet pamažu tokių jau atsisakoma. Kita naudojimo paskirtis yra krovininiai lėktuvai, žymiausi Lockheed C-130 Hercules, An-12. Šiuo metu Lietuva naudoja 3 C-27J Spartan lėktuvus.
Reaktyviniai
Šio tipo lėktuvus skraidina reaktyviniai varikliai. Jie daug galingesni negu stūmokliniai, leidžia išjudinti didesnius svorius, bei sukuria didesnį greitį, tačiau visa tai atsiliepia ir kuro sąnaudoms. Pradėti kurti 1939 m. Vokietijoje kaip naikintuvų varikliai, tačiau labiausiai ištobulinti jau po karo. De Havilland Comet buvo pirmuoju ne kariniu lėktuvu, naudoančiu reaktyvinius variklius. Vėliau juo pasekė visos kompanijos besispecializuojančios šioje srityje: Boeing, Airbus, Douglas, Ilyushin. Šio tipo lėktuvai gali skristi iki 900 km/h greičiu. Su dideliais degalų bakais nuskrendamas atstumas gali siekti iki 18 000 km.
Viršgarsiniai
Tai itin didelės galios varikliais aprūpinti orlaiviai, dažniausiai kariniai naikintuvai, bombonešiai arba keleiviniai lėktuvai, pvz., Concorde. Jų varikliai leidžia viršyti garso greitį. Tačiau jų išlaikymas labai brangus ir reikalauja kruopštaus taisymo: būtent dėl to buvo nutraukti Concorde skrydžiai, bei neatsiranda naujų lėktuvų, kurie ženkliai pagreitintų tolimas keliones. Dar vienas trukdis – itin didelis jų skleidžiamas garsas, tad virš gyvenamų vietovių jiems draudžiama skristi visu greičiu. Karinėje aviacijoje šie varikliai plačiai paplitę ir nepanašu, jog artimiausiu metu jų bus atsisakyta. Naujausi 5 kartos naikintuvai, pvz., F-22 Raptor, jau nebesivaiko didesnio greičio, kas buvo siekiama senesnės kartos naikintuvuose, tačiau jiems vis dar būtinas didesnis nei garso greitis. Jiems svarbiausias uždavinys – užvaldyti ir kontroliuoti oro erdvę karo veiksmų teatre.
Raketiniai
Pirmasis tokio tipo lėktuvas, Me 163 Komet, buvo išbandytas 1944 metais. Tai lėktuvai – raketos, leidžiantys išvystyti itin didelius greičius. Savo laiku šie lėktuvai mušė rekordus: būtent tokio tipo lėktuvas pirmasis sugebėjo skristi greičiau už garsą. Taip pat jų sparnai nejudantys. Daugiausiai bandymų su raketiniais varikliais lėktuvuose buvo atliekama XX a. 6–7 dešimtmetyje: JAV sukurti aparatai Bell X-1, North American X-15, tačiau per visą tarnybos laikotarpį jie jokiose kovinėse operacijose nedalyvavo.
Šiuo metu, šį variklių tipą bando gaivinti kompanija Virgin Galactic, sukurdama lėktuvą-erdvėlaivį SpaceShipOne. Juo siekiama gabenti žmones į kosmosą. Jau išbandytas lėktuvas pasiekė naują aukščio rekordą – pakilo iki 111 996 m aukščio. Iki tol šis rekordas priklausė XX a. 7 dešimtmečio lėktuvui X-15.
„Kvėpuojantis“ reaktyvinio tipo
Angliškai vadinami Ramjet. Išskirtiniai varikliai, kuriuose nėra greitai judančių dalių, sugeba suspausti orą, išpurkšti kurą, uždegti tą mišinį ir sukurti didelę jėgą. Efektyviai veikia skrisdami 3 machų greičiu, tačiau savo laiku sukurti varikliai sugebėjo įbėgėti lėktuvą iki 6 machų. Žymiausias tokio tipo lėktuvas – Lockheed D-21.
Smuikas
Smuikas – styginis instrumentas turintis keturias stygas, suderintas kvintomis. Žemiausia styga yra G („sol“). Tai yra pats mažiausias ir aukščiausiai suderintas instrumentas, priklausantis smuiko šeimai. Šiai šeimai taip pat priklauso violončelė ir altas. Panašus gaubtas styginis kontrabosas praktiškai priklauso tai pačiai, bet šiek tiek atskirai violų šeimai. Žmogus, grojantis smuiku vadinamas smuikininku arba fidleriu.
Smuiko istorija
Smuikas pasirodė šiaurės Italijoje ankstyvame XIV a. Manoma, kad pirmieji smuikų gamintojai sudėjo tris skirtingus to meto muzikinių instrumentų tipus: senovinį tristygį smuiką, naudotą nuo X a., Renesanso fidelį ir lyrą da braccio. Indijos ravanastroną irgi galima laikyti smuiko pirmtaku. Pirmasis tikslus instrumento apibrėžimas, aprašant ir jo skambesį, pasirodė Epitome musical rubrikoje Jambe de fer žurnale, išleistame Lione 1556-ais. Tuo laiku smuikas plito po Europą.
Pirmąjį „teisingą“ smuiką sukonstravo Andrea Amati XIV a. viduryje, vykdydamas Medici šeimos užsakymą. Jie norėjo, kad jis pagamintų instrumentą gatvės muzikantams, kuris skambėtų panašiai kaip liutnia, tuo metu labai populiari tarp didikų. Smuikas netrukus tapo populiarus ir tarp gatvės muzikantų, ir tarp didikų, remiantis tuo, kad pats Prancūzijos karalius Karolis IX XVI-ame a. paprašė Amati pastatyti pilną orkestrą.
Seniausias išlikęs smuikas, kurio datą galima rasti viduje, yra „Karolis IX“ (Charles IX), pagamintas Andrea Amati Kremonoje 1564-ais. „Mesijas“ arba „Le Messie“ (taip pat žinomas kaip Salabue), kurį 1761 m. pagamino Antonijus Stradivarijus, išlieka pirmykščiu smuiku, kuris dar niekad nebuvo panaudotas. Dabar jis yra Oksfordo Ešmolio muziejuje. Žymiausi smuikadariai tarp vėlyvojo XVI a. ir XVIII a. buvo šie:
XVIII a. atsirado ir keletas pakeitimų, daugiausia keičiant kaklelio alkūnės ilgį ir žemutinę bosinę dalį. Senųjų instrumentų matmenys pakito, taigi akivaizdžiai skiriasi ir tuo, kaip iš instrumento sklinda garsas ir atgarsis. Tačiau dabartinėje būklėje esantys instrumentai tarsi nurodo standartą smuiko garso ir meistriškumo tobulybei, ir visi pasaulio smuikų gamintojai stengiasi kurti tokius modelius, kurie būtų kaip įmanoma arčiau idealaus varianto.
Šiandien instrumentai iš smuikų „Aukso amžiaus“, ypač gamintų Stradivarijaus ir Guaneri del Gesu, yra labiausiai ieškomi smuikininkų ir kolekcionierių.
Konstrukcija
thumb|350px|Smuiko dalys
Smuiko korpuso viršutinė dalis yra gaminama iš eglės, o šonai ir dugnas – iš klevo. Smuikas susideda iš elegantiško viršaus, klevo lapo formos briaunų ir atramos, korpuso, kaklelio, galvutės, tilto, grifo, garso dėžės, keturių stygų ir kitų įvairių detalių kaip smakro geldelė, pritvirtinta ant arba postygio kairėje. Jie palengvina smuiko laikymą (nors atrodo, kad muzikantas smuiką prilaiko kairiąja ranka, tačiau iš tikro jis laikomas smakru prispaustas prie raktikaulio (viršuje). Skiriamasis smuiko korpuso bruožas – „smėlio laikrodžio“ forma ir jo apačios ir išvirkštinis išlinkimas. Smėlio laikrodžio forma susideda iš viršutinės dalies, apatinės ir dviejų per smuiko „liemenį“ įgaubtų C dalių, suteikiančių įlinkiui išbaigtumo.
Smuiko „balsas“ priklauso nuo jo formos, medienos, iš kurios gaminamas smuikas, nuo korpuso storio ir nuo lako, apsaugančio paviršių. Lakas, o ypač mediena, su amžiumi gerėja, dėl ko negausių senųjų smuikų paklausa tik didėja.
Visoms dalims, kurios tik yra suklijuotos, buvo naudojami odos klijai, tradiciškai naudojama stipri, vandeniui atspari medžiaga, kuri yra reversinė, jei suklijuotas jungtis prireiktų išardyti. Silpnesni, atskiesti klijai dažniau naudojami viršui prie briaunos ir ramstukui prie postygio pritvirtinti, nes patobulinus smuiko sandarą šios dalys tapo kilnojamosios.
Purflingas (dar vad. ūsu), įtaisytas apie elegantiško viršaus pakraščius, iš dalies apsaugo nuo įdaužimų, galinčių atsirasti ties kraštais. Jis taip pat leidžia viršui lengviau lenktis. Nupaišytas dirbtinis purflingas rodo, kad instrumentas yra prastesnės kokybės. Korpusas ir briaunos dažniausiai gaminamos iš klevo medienos, prie kurios dažnai taikoma dryžuota figūra, vadinama „liepsna“, „fidelio korpusu“ arba „tigro dryžiu“ (techniškai vadinama skersasluoksniu klevu).
Kaklelis irgi dažniausiai yra iš klevo kartu su liepsnos formos figūra, kuri derinasi su figūra, esančia ant korpuso. Jis siekia postygį, kuris dažniausiai gaminamas iš juodmedžio, bet kartais ir iš kitos medienos, nudažytos juodai. Juodmedžio mediena yra mėgstama dėl savo kietumo, grožio ir ilgaamžiškumo. Klevo kaklelis pats vienas nėra toks stiprus, kad atlaikytų stygų tempimą nesulinkęs ir neatsirėmęs į jungtį su postygiu. Kaklelio ir postygio forma nusako kaip lengva bus groti smuiku. Postygiai yra pažymėti tam tikra skersine linija ir turi mažą pailgą „kaušelį“ arba įgaubimą, šiek tiek daugiau išreiškiantį žemesnių stygų skambesį, ypač kai stygos iš žarnų ar sintetinės.
Kai kurie seni smuikai (ir kiti, kurių išvaizda senoviška) turi prijungtą galvutę, regimai priklijuotą tarp kojelių ir kaklelio. Dauguma senų autentiškų instrumentų kakleliai atsukti į šiek tiek padidintą alkūnę ir pailginti apie centimetrą. Kaklelio jungtis leidžia originalią galvutę laikyti Baroko stiliaus smuikuose, taip išreiškiant skirtumą nuo modernių darbų.
Tiltas – preciziškai išbaigtas klevo gabalėlis, formuojantis žemesnį stygų vibracijų dažnį ir perduoda stygų virpesius į smuiko korpusą. Viršutinė jo linija laiko stygas reikiamame aukštyje nuo postygio išlinkime ir leidžia kiekvienai skambėti atskirai, braukiant stryku. Garso dėžė arba „siela“, preciziškai prisitaiko tarp korpuso ir viršaus, po triguba tilto kojele ir perduoda tilto ir garso dėžės virpesius į instrumento korpusą.
Postygis patempia stygas į žemesnius smuiko dažnius, pasinaudodamas stygų pabaiga, kuri apsivynioja apie galinį kaištį, o jis pritaikytas į nusmailintą skylę apatinėje dalyje. Labai dažnai E akordas turi garso reguliavimo svertą, valdomą mažu sraigtu, pasukamu pirštais. Garso reguliavimo svertai gali būti taikomi ir kitoms stygoms, ypatingai besimokančio instrumente, ir kartais jos gali būti įtaisytos postygyje.
Galvutės gale, stygos užsivynioja ant reguliuojamųjų kojelių. Stygos dažnai turi spalvingą „šilko“ įvyniojimą abiejuose galuose, kad būtų galima atskirti ir kad nebūtų trinties į kojeles. Nusmailintos kojelės leidžia grojančiam padidinti arba sumažinti trintį, taikant atitinkamą spaudimą palei kojelių ašį, ją sukinėjant.
Stygos
Pirmykštės stygos buvo gaminamos iš avių žarnų, ištempiamos, išdžiovinamos ir susukamos. Šiuolaikinės stygos dabar gali būti padarytos iš gryno plieno, standaus plieno arba įvairių sintetinių priedų, maišytų su kitais metalais.
Smuikininkai nešiojasi pakaitinių stygų savo instrumentams, jei netyčia kuri styga nutrūktų. Stygos gana trumpaamžės – be objektyvių priežasčių (pvz., stygos vyniojimasis atrišus nuo susinešiojimo) smuikininkas taip pat keičia stygą, jei ji neišgauna „tikro“, be pašalinio trukdymo intonacijai garso, arba jei ji praranda reikalingą toną. Stygos amžius priklauso nuo to, kaip dažnai ir kaip daug smuikininkas groja.
Garsų diapazonas
Smuiko garsų intervalas, lyginant su šiuolaikiniu fortepijonu, apima nuo G akordo žemiau vidutinio C akordo iki aukštesnės natos nei šiuolaikiniame fortepijone. Vis dėlto aukštos natos dažnai išgaunamos natūralių arba dirbtinių harmonikų, dedant pirštus arti tilto ant aukščiausios stygos, gali skleisti nemalonų arba netikslų garsą.
Akustika
Išgaubta forma, medienos storis ir jo fizikinės savybės valdo smuiko garsą. Mazgų struktūros (nejudančios vietos), pagamintos, naudojant smėlį ar klijus, užšlakstytus ant lentelės, kartu su lentele vibruojančios tam tikrais dažniais, pavadintos „Chladni struktūromis“, dažnai smuikininkų naudojamos patikrinti darbui prieš parduodant instrumentą.
Dydžiai
Vaikai, kurie mokosi griežti, naudoja mažų dydžių smuikus: 3/4, 1/2. 1/4, 1/8, 1/10 ir 1/16. Kartais naudojamas net 1/32 dydžio instrumentas. 7/8 dydžio smuiką, kaip paskutinį, profesionalų instrumentą, bet retai tarpinį, kartais naudoja suaugę, esantys žemo ūgio.
Pilnas „normalaus dydžio“ arba 4/4 smuikas (be grifo) yra 35.6 cm (14 colių) arba mažesnių modelių iš XVII a. 3/4 smuiko ilgis – 33 cm (13 colių), o 1/2 dydžio – 30 cm (12 colių). Alto dydis nusakomas centimetrų ar colių ilgiu, nenaudojant dydžių numerių. Normalaus dydžio altas yra maždaug 40 cm (16 colių) ilgio.
Derinimas
thumb|250px
Smuikas derinamas įtempiant ar atleidžiant stygas sukynėmis, įtaisytomis smuiko galvutėje arba reguliuojant sraigtus postygyje. Visi smuikai turi sukynes; garso reguliavimo sraigtai neprivalomi. Dauguma sraigtų yra metaliniai ir judina svertą, prie kurio pritvirtintos stygos. Jie leidžia koreguoti garsus lengviau negu tai daroma sukynėmis.
Garso reguliavimo sraigtai paprastai naudojami su gryno metalo stygomis, kurias būtų sunku reguliuoti vien sukynėmis; jie nenaudojami stygoms, pagamintoms iš žarnų, kurios yra lankstesnės ir adekvačiai neatsako į mažus pakoregavimus sraigtais. Kai kurie smuikininkai, dažniausiai pradedantieji arba tie, kurie mėgsta metalines stygas, naudoja visus keturis sraigtus. Kiti naudoja sraigtą tik E stygai, kad apribotų įtampą, kuria sraigtai paveikia instrumento garsą.
Smuikas derinamas pagal G-D-A-E akordus. Nors, pavyzdžiui, kai kurie lietuvių liaudies muzikantai smuiką derina natomis G E A E. Kiti derinimai dažniausiai sukuriami; pvz., G styga gali būti derinama kaip A. Klasikinėje muzikoje nestandartinis derinimas vadinamas scordatura; kai kuriuose folk stiliuose – „sukryžiuotu derinimu“. Vienas žinomiausių scordaturos pavyzdžių klasikinėje muzikoje yra Saint-Saëns Danse Macabre, kur viena smuiko styga E yra pažeminta, kad į kompoziciją įneštų baugaus disonanso.
Paprastai smuikai turi keturias stygas, bet būna ir tokių instrumentų, kurie turi ir penkias, šešias arba septynias. Papildomos stygos tokiuose smuikuose dažniausiai yra žemesnio dažnio nei G akordas, šios stygos dažniausiai suderintos kaip C, F ar žemas B. Jeigu instrumento arba stygų ilgis nuo ramstuko iki tilto yra lygus standartiniam pilnos gamos smuikui (mažiau nei 33 cm), tuomet jis atitinkamai gali vadintis smuiku. Panašūs instrumentai būna ilgesni, bet jau turėtų būti vadinami altais. Smuikai su penkiomis ir daugiau stygų naudojami džiaze arba folkloro muzikoje.
Strykai
thumb|35px|Strykas
Kilpos gale, sraigtas įtempia arba atlaisvina siūlelį. Toliau nuo kilpelės, odinė buka pagalvėlė ir apvija apsaugo stryką ir smuikininkui pagerina jo laikymą. Apvija gali būti laidas, šilkas arba banginio ūsas (dabar imituojamas iš geltono ir juodo plastiko). Kai kuriuose mokinių strykuose (pagaminti iš gryno stiklo pluošto) apvijai ir laikymui pakeisti plastikiniai tuščiaviduriai velenai.
Stryko siūlelis dažniausiai paimamas iš „balto“ (šiaip jau – pilko) arklio, nors pigesni strykai gali turėti ir sintetinio pluošto siūlelį. Reta trintis į kanifoliją verčia siūlelį trūkčiojančiai kibti į stygas, taip sukeldama vibraciją. Lazdelė dažniausiai gaminama iš Brazilijos medienos, nors lazdelė, pagaminta iš šio tipo medienos, kuri yra rinktinė (ir brangesnė), priskiriama pernambuko medienos gaminiui (nes abi rūšys iš tos pačios medienos rūšies). Kai kurie mokinių strykai pagaminti ir stiklo pluošto. Naujausiais pakeitimais, dabar jau galima naudoti iš anglies pluoštą lazdelei visuose meistriškumo lygiuose.
Griežimas smuiku
Teisinga smuiko laikymo padėtimi laikoma, kai smuikas yra po smakru, paremtas kairiuoju petimi į peties atramą. Ši praktika vyrauja Indijos kultūrose (Karnatų ir Hindustano), kur smuikininkai groja atsisėdę ant grindų ir pasideda instrumento galvutę ant pėdų krašto. Stygas jie brauko skersai (arco) arba, kitu būdu, timpčioja jas (pizzicato). Kairė ranka reguliuoja stygos skambėjimo ilgį, paliečiant ją pirštų galais grife ir taip išgaunant skirtingus garsus.
Kairė ranka ir garsų išgavimas
Kairės rankos pirštų padėties nesąlygoja instrumento ladai; atlikėjai patys turi žinoti, kur užspausti stygą konkrečioje vietoje, kad išgautų teisingą garsą. Gera intonacija pasiekiama daug praktikuojantis.
Pradedantieji dažnai priklauso nuo juostelių uždėtų ant grifo kelete vietų, kad pažymėtų konkrečias vietas, kur reikia padėti pirštą, bet mokytojai pataria jiems kuo greičiau išmokti groti be juostelių, kad mokiniai darytų pažangą. Kita žymėjimų technika besinaudojantys paprasčiausiai pažymi taškus kanceliarine korekcijos priemone, kuri po ilgos praktikos nusitrina.
Pirštai tradiciškai sunumeruoti nuo 1 (smiliaus) iki 4 (mažojo pirštelio). Ypač smuiko kursuose, skaičiai virš natų parodo, kuriuo pirštu užspausti stygą, pažymint „O“ kaip neliečiamą stygą, kurios nereikia užspausti. Lentelė dešinei rankai rodo natų išsidėstymą iš pirmos pozicijos.
Kairės rankos piršto vieta priklauso nuo klausos ir rankų, ne nuo žiūrėjimo. Taip yra dėl to, kad pirštų užspaudimo vietos turi stiprius akustinius ir lytėjimo komponentus; grojant žiūrėti reikia minimaliai. Nata (neparodyta lentelėje), prie kurios intervalas priartėja arčiau negu pirštai, tonu kyla nuo ramstuko. Faktiškai, nuo tada, kai stygų ilgis tarp piršto ir tilto ir tono aukštis, ar dažnis, yra atvirkščiai proporcingi, atstumas tarp dviejų natų yra pakeltas oktava. Geltonos juostelės ant lentelės kraštų pažymi tris pagrindines pirštų padėtis pradedantiesiems, 1-am, 2-am ir 3-am pirštams.
Pozicijos
Kairės rankos pirštų padėtis nusakoma pagal „pozicijas“. Pirmoji pozicija, nuo kurios beveik visi pradeda (nors kai kurie pradeda ir nuo trečiosios), yra labiausiai paplitusi, mokantis groti styginiais. Žemiausia nata šioje pozicijoje yra G akordas; aukščiausia – grojama ketvirtuoju pirštu ant E stygos, skleidžianti B garsą, arba pustoniu aukščiau (dar vadinama „pailgintu arba temptu ketvirtuoju pirštu“) – C akordą, dviem oktavomis aukščiau standartinio C.
Ta pati nata gali skambėti visiškai skirtingai, priklausomai nuo stygos, kuria ji bus pagrota. Kartais kompozitorius tiksliai nurodo stygą, kurią reikia užspausti, norint išgauti reikiamą tonaciją; visa tai muzikoje yra žymima, pvz., sul G reiškia grojimą G styga. Pvz., grojimas aukštame registre A, G ir D stygomis skleidžia charakteringai nenatūralų garsą, o grojimas per G stygos intervalo vidurį skleidžia sodrų garsą. Kita vertus, pozicijų keitimas dažniausiai naudojamas taktiniais sumetimais, kad būtų galima išgauti aukštesnes natas išvengiant stygų susikryžiavimo.
Laisvos stygos
Braukiant ar timpčiojant laisvąją stygą – t. y. neužspaustą stygą – išgaunamas visai kitoks garsas, nei užspaudus kitas stygas, nes styga ties ramstuku vibruoja laisviau nei po pirštu. Kitaip nei žemu G akordu (kurio kitaip nepagrosi), grojimas laisvomis stygomis vengtinas, jeigu tik kompozitorius jų neįtraukia į savo kūrinį, norėdamas gauti specialų efektą, arba pragrojamas greitu pasažu, kur stygų skambesys neišsiskiria. Laisvos stygos gali duoti aštresnį garsą (ypač E styga, skleidžianti metalinį toną), ir todėl, kad neįmanoma groti vibrato laisvąją styga, tokio grojimo muzikantai vengia, bent jau klasikinėje muzikoje. Grojimas laisvomis stygomis laikomas kaip neskoningas, jeigu autorius kūrinyje to nereikalauja.
Grojimas laisva styga tuo pat metu su užspaustąja gretimose stygose skleidžia ūžesį, panašų į dūdmaišio, dažnai kompozitorių naudojamą kaip folk muzikos imitaciją. Kartais dvi natos būna identiškos (pvz., užspaustoji A ant D stygos ir laisvoji A styga), skleidžiančios trumpą spengimą. Šitoks grojimas dar gali būti naudojamas kai reikia daugiau garso, ypatingai orkestruose.
Griežimas smuiku iš karto dviem stygomis ir burdonai
Griežiant smuiku dviem stygomis yra užspaudžiamos iš karto dvi stygos, ir per jas tuo pat metu braukiama stryku, išgaunant akordo dalį. Kartais reikalinga perkelti kairę ranką aukščiau, norint pasiekti abi natas vienu metu. Šalia skambant laisvajai stygai kartu su užspaustąja irgi galima išgauti tam tikrą garsą. Kartais toks griežimas dar vadinamas burdonu, nes burdono tonas gali būti ilgas skirtingų natų, grojamų gretimąja styga, pasažui. Trys ar keturios natos dar gali būti grojamos tuo pat metu (trigubu ar keturgubu užspaudimu), ir priklausomai nuo muzikos stiliaus, natos gali būti griežiamos tuo pat metu, kaip griežimas užspaudus dvi natas, taip išgaunant aukštesnes natas.
Vibrato
Vibrato – kairės rankos technika, kurios metu natos aukštis kinta pulsuojančiu ritmu. Kitoms rankos dalims esant užimtoms, stygos ilgis nežymiai reguliuojamas pirštų galiukais. Smuikininkai virpina stygą atitraukdami ranką atgal arba akordu žemiau nuo reikiamos natos, nes percepcija reikalauja aukščiausių akordų, grojant kintančiu garsu. Vibrato tik nežymiau paslepia detonuojantį garsą: kitaip tariant, vibrato – tik mažas pakaitalas gerai intonacijai. Vis dėlto, ladai ir kiti pratimai, norint išlavinti darbą su intonacija tipiškai grojami be vibrato, kad groti būtų lengviau. Studentus moko, kad net jei ir nepažymėtas, vibrato nėra fiktyvus ir netgi būtinas. Tai gali būti kliūtis mokiniams, norintiems groti klasikinio tipo kūrinius, kur vibrato mažas arba jo išvis nėra, kaip, pvz., Baroko muzika ir kiti smuiko muzikos stiliai.
Vibrato panaudojimas kompozicijoje priklauso nuo stiliaus ir skonio. Akustikos terminais, reikšmė, kurią vibrato suteikia garsui, turi skambėti, kaip obertono jungtis (arba garso spalva, tembras) ir tiesioginis garso projekcijos modelis pasikeičia kartu su garso aukščiu. Kai užspaudžiama styga skirtingose dalyse, ritminiu atžvilgiu, vibrato tviskėjimo arba gyvumo garsais sukuria gerai pagaminto smuiko įspūdį.
Harmonija
Lengvai pirštų galiukais spaudžiant stygą ant harmonikos taškų ir braukiant stryku arti tilto sukuriama harmonija. Vietoj normalaus sodraus tono girdimas nežymiai skambantis obertono aukštesnio registro akordas. Kiekvienas taškas yra visų stygų padalijime, pvz., pusiaukelėje arba vienoje trečiojoje stygos ilgio. Jautrus instrumentas skambės įvairiausiuose įmanomuose harmonikų taškuose per visą stygų ilgį.
Harmonika muzikoje žymima mažyčiu ratu virš natos, kuris nurodo harmonikos aukštį. Harmonikos yra dviejų tipų: natūraliosios harmonikos ir dirbtinės (taip pat žinomos kaip netikrosios).
Natūraliosios harmonikos grojamos neužspaudžiant stygų. Laisvosios stygos aukštis vadinamas fundamentaliuoju dažniu. Harmonikos dar vadinami obertonais. Jie sutinkami sveikųjų skaičių pagrindų daugyboje, kuri vadinama pirmine harmonika. Antinė harmonika yra pirmasis obertonas, trečioji harmonika yra antrasis obertonas ir t. t. Antroji harmonika yra per stygos vidurį ir skamba viena oktava aukščiau nei stygos registras. Trečioji harmonika padalina stygą į tris, o ketvirtoji padalina į keturias dalis. Antrosios harmonikos garsas yra visų švariausias, nes tai yra bendras taškas, gerai skambantis su lyginėmis harmonikomis (4-ąja; 6-ąja ir t. t.). Trečiąją harmoniką (ir tolesnes nelygines harmonikas) groti sunkiau, nes jos dalina stygą į tris (ir kitas nelyginių skaičių) dalis ir neturi tiek daug bendrų taškų su kitomis harmonikomis.
Dirbtines harmonikas išgroti sunkiau nei natūraliąsias, nes grojant reikia užspausti dvi stygas vienu metu ir groti harmoniką užspaustosiomis natomis. Naudojant „oktavos rėmą“ – standartinį nuotolį tarp pirmojo ir ketvirtojo pirštų bet kurioje pozicijoje – ketvirtuoju pirštu vos liečiant stygą kvarta aukščiau nei užspaustoji styga, išgaunama ketvirtoji harmonika, dviem oktavom aukščiau užspaustos stygos. Piršto vieta ir užspaudimas, kaip ir stryko braukimo greitis, spaudimas ir garsinis taškas – visi yra būtini norint išgauti norimą harmonikos garsą. Pasunkinus užduotį, pasažuose iš skirtingų natų, grojamų dirbtinėse harmonikose, atstumas tarp spaudžiančio piršto ir harmonikos piršto turi nuolat keistis, nes atstumai tarp natų keičiasi pagal stygos ilgį.
„Harmonikos pirštas“ dar gali liesti ir mažoro terciją virš užspaustos natos (šešta harmonika) arba kvinta aukščiau (trečia harmonika). Šios harmonikos naudojamos nedažnai; dėl mažoro tercijos, harmonika negroja taip, kaip turėtų; dėl kvintos įtempimas didesnis negu smuikininkai išgali jį gerai išlaikyti.
Įmantrūs pasažai dirbtinėse harmonikose randami virtuoziško smuiko literatūroje, ypatingai XIX a. ir ankstyvame XX a. Du žinomi pavyzdžiai yra ištisa Vittorio Monti Csárdás sekcijoje ir Piotro Iljicho Čaikovskio Smuiko Koncerto trečiosios dalies pasažas link vidurio.
Griežimo technika
Svarbiausia braukymo stryku technikos dalis yra stryko laikymas. Paprastai jis laikomas sulenktu nykščiu vietoje tarp kilpos ir stryko apvijos. Kiti pirštai vienodai išsidėstę skersai stryko viršutinė dalies.
Tembrui įtakos turi ir tai, kur strykas perbraukia stygą. Braukimas arti tilto (sul ponticello) duoda intensyvesnį garsą, taip pažymėdamas aukštesnes harmonikas, o grojant stryku arti grifo pabaigos (sul tasto), išgaunamas rafinuotas, eterinis garsas, pabrėždamas fundamentalųjį dažnį. Dr. Suzuki apibūdino garso tašką kaip „Kraislerio magistralę“; kiti gali įvardyti skirtingus garsinius taškus kaip vieškelius toje magistralėje.
Įvairūs braukimo stryku metodai skleidžia skirtingas artikuliacijas. Yra daug griežimo technikų, leidžiančių metų metais smuikininkams, mokytojams ir orkestrams ieškoti įvairių sprendimų ir kurti suvienodintas technikas visai grupei.
Pizzicato
Nata, partitūroje pažymėta pizz. (pizzicato santrumpa), reiškia grojimą, timpčiojant stygą dešinės rankos pirštu (dažniausiai smiliumi). Kartais virtuozų solo partijose, kur stryką laikanti ranka užimta (arba kaip pasirodymo elementas), kairės rankos pizzicato bus žymimas su „+“ ženklu žemiau arba virš natos. Tada stygą patemps didysis pirštas, o žemiau esančiu bus reguliuojamas aukštis.
Col legno
Col legno žymėjimas (it. „su medžiu“) partitūroje reiškia stygų perbraukimą stryko lazdele, o ne plauku. Ši technika naudojama retai, o rezultatas yra duslus perkusinis garsas. Prasta smuikų sekcijos kokybė, grojant col legno panaudojama kai kuriose simfoninėse dalyse, pvz., Berliozo „Fantastinės simfonijos“ paskutinėje dalyje „Raganų šokis“. Kiti smuikininkai vis dėlto prieštarauja tokiam grojimo stiliui, sakydami, kad jis gali būti neišbaigtas ir sugadinti gero stryko vertę.
Sordina
Pridėjus prie smuiko tilto mažą metalinį, guminį ar medinį priedą, pavadintą „sordina“, galima išgauti sodrų bei malonų garsą su kiek daugiau obertonų. Dalys, grojamos su sordina, žymimos cos sord., it. sordino – duslus. (Nurodymas groti normaliai, be sordinos, žymimas senza sord.) Galima pridėti ir didesnes metalines, gumines ar medines sordinas. Jos vadinamas „praktikavimosi sordinomis“ arba „viešbučio sordinomis“ ir naudojamos tik tam, kad prislopintų smuiko garsą repetuojant, pvz., viešbučio kambaryje. Tokios sordinos paprastai nenaudojamos atliekant kūrinius. Kiti kompozitoriai naudodavo sordinas, kad gautų specialų efektą, pvz., Lučiano Berio Sequenza VIII pabaiga smuiko solo partijai arba Dmitrijaus Šostakovičiaus Styginių Kvarteto Nr. 8 trečia ir penkta dalys.
Klasikinė muzika
Nuo Barokoepochos smuikas tapo vienas svarbiausių iš visų instrumentų klasikinėje muzikoje dėl keleto priežasčių. Smuiko tonacija išsiskiria iš visų instrumentų, todėl juo patogu vesti melodija. Patyrusio smuikininko rankose instrumentas tampa gyvas ir gali atlikti staigias ir sudėtingas natų sekvencijas.
Smuikai sudaro didelę orkestro dalį ir paprastai būna padalinti į dvi dalis, žinomas kaip pirmieji ir antrieji smuikai. Kompozitoriai dažnai priskiria melodiją vesti pirmiesiems, o antrieji sukuria harmoniją, akompanavimo struktūras arba melodiją oktava žemiau nei pirmieji smuikai. Styginių kvartetą sudaro pirmasis ir antrasis smuikai, altas ir violončelė, rečiau – kontrabosas.
Džiazas
Džiaze smuikas naudojamas kaip solinis instrumentas, nors šiaip jis šiame žanre – retenybė; jis retai derinamas su saksofonu, trimitu, fortepijonu ar gitara. Vis dėlto, jis puikiai tinka džiazo muzikoje ir dauguma atlikėjų teigiamai įvertina smuiko galimybes.
Anksčiausi išlikę džiazo pasirodymai, naudojant smuiką, atrasti XX a. pirmuose dešimtmečiuose. Pirmasis smuikininkas džiaze buvo Džo Venuti (Joe Venuti), geriausiai žinomas dėl bendradarbiavimo su gitaristu Edžiu Langu (Eddie Lang) 1920-ais. Nuo to laiko atsirado ir daugiau profesionalių improvizuojančių smuikininkų – Stuff Smith, Ray Perry, Ray Nance, Elek Bacsik, Claude „Fiddler“ Williams, Leroy Jenkins, Billy Bang, Mat Maneri, Malcolm Goldstein, Regina Carter, Jean-Luc Ponty.
Smuikai džiazo įrašuose taip pat sukuria orkestro foną.
Populiarioji muzika
Kol smuikas dar mažai buvo derinamas su gitara ir bosine gitara, pop muzikoje iškilo daug pradedančiųjų smuikininkų kaip Vanessa Mae, Bond, Linda Brava, Miri Ben-Ari, The Corrs, Nigel Kennedy, Yellowcard, Dave Matthews Band with Boyd Tinsley, Arcade Fire, Jean-Luc Ponty, Camper Van Beethoven, Nickel Creek and The Who (jų 1971-ųjų dainos pabaigoje Baba O’Riley). Nepriklausomi atlikėjai, pvz., Final Fantasy ir Andriu Birdas (Andrew Bird) irgi buvo paakinti susidomėjimo instrumentu. Smuikas dalinai buvo naudojamas ir postroko žanre, grupių Broken Social Scene ir Hope of the States.
60-ųjų ir 70-ųjų Motown grupės populiariuose įrašuose dainų sandaroje styginiai užėmė didžiąją dalį. Ankstesniuose pop muzikos žanruose, atskirai nuo rokenrolo, vyravo tendencija panaudoti orkestrų muziką; toks pavyzdys gali būti JAV sentimentalių dainų atlikėjai kaip Bing Crosby.
Nuo 1970-ųjų dauguma pop muzikos stilių naudojo styginius, bet 1980-aisiai prasidėjus elektroninės muzikos erai jų vietą užėmė sintezuotos styginių sekcijos. Nuo XX a. pabaigos tikrieji styginiai vėl ėmė po truputį rastis pop kūriniuose.
Indijos ir Arabijos pop muzika tiesiog perpildyta smuikų garsų – tiek solo, tiek ansamblio pavidalu.
Kai kurios folk/viking metal grupės naudoja smuiką (pvz., Thyfing), o kitos turi ir nuolatinį smuikininką (pvz., Ásmegin).
Viena daugiausiai įrašų parduodanti 1990-ųjų grupė The Corrs, stipriai atskleidžia smuikininkės Šeron Kor (Sharon Corr) talentus. Smuikas nežymiai suderintas su airišku metaliniu švilpuku, airišku būgnu (bodhran) ir atlieka intro ir outro dalis jų keltiškose poproko dainose.
Smuiką naudoja lietuvių folkroko grupė Atalyja.
Indijos klasikinė muzika
Pietų Indijos klasikinei muzikai itin svarbus smuiko vaidmuo kompozicijose (Karnatakiškoji muzika). Spėjama, kad jis buvo įvestas Baluswamio Dikshitar. Iš pradžių naudotas tik kaip akompanuojantis instrumentas, vėliau smuikas tapo populiariu solo instrumentu to meto Indijos scenoje. Indijos smuiko piktograma yra sukurta Dr. L. Subramaniam, kuris išpopuliarino Karnatų smuiką visame pasaulyje. Dar keli žinomi smuikininkai buvo T. N. Krishnan, Kunnakudi Vaidhyanathan ir Lalgudi Jayaraman.
Folk muzika ir grojimas
Kaip ir daugelis kitų klasikinės muzikos instrumentų smuikas kilo iš tolimųjų protėvių, naudotų folk muzikoje. Pagal intensyvų plėtimosi periodą vėlyvajame Renesanse, daugiausia Italijoje, smuiko kokybė vis gerėjo (garso, tonacijos, gyvumo atžvilgiu) iki to, kad jis tapo ne tik vienu svarbiausių instrumentų muzikos mene, bet ir atskleidė liaudies muzikantų patrauklumą, paplitęs labai plačiai, kartais net išstumdamas senesniuosius styginius instrumentus. Etnomuzikologai pastebėjo šį reiškinį Europoje, Azijoje ir Amerikoje.
Daugumoje liaudies muzikos tradicijų, natos ne užrašytos, bet įsimenamos talentingų muzikų kartų ir perduodamos formaliai arba neformaliai.
Fidelis
Šnekamojoje kalboje (ypač JAV) smuikas kartais vadinamas fideliu (fiddle). Dažniausiai smuikas fideliu vadinamas tuomet, kai juo grojama tradicinė liaudies muzika. Tokie smuikai kartais derinami kitaip negu įprastiniai, siekiant palengvinti tam tikros rūšies muzikos grojimą.
Nėra jokių techninių skirtumų tarp smuiko ir fidelio, bet grodami fideliu, kai kurie atlikėjai keičia juos dėl įvairių priežasčių. Vienas pavyzdžių galėtų būti randamas JAV (pvz., blue – grass ir senųjų laikų muzikos) grojimas: šiuose stiliuose tiltas kartais nuleistas žemiau, kad išlaikytų tiesę. Taip lengviau groti iš karto užspaudus dvi arba tris natas ir nepatirti diskomforto.
MIDI
Tikro smuiko garsas gali būti modifikuojamas elektroniniu būdu su MIDI ( – muzikinio instrumento skaitmeninis įtaisas) sistema, naudojant elektroninį sintezatorių. Po MIDI visi instrumentai yra sunumeruoti, vienas smuikas grojantis arco yra instrumentas #41, skaičiavimas prasideda nuo #1. Nors paprastas MIDI neleidžia atskirti viršutinių strykų nuo apatinių, įmanoma varijuoti tarp staccato ir legato nustatant akordų dažnio trukmes, kurias dauguma notacijų programų gali sutalpinti į MIDI formatą. Paprastas MIDI taip pat turi pastovų pizzicato bet ne kairės rankos pizzicato, bet kuriuo atveju, po MIDI, pizzicato yra realiausiai atitinkantis įprastą garsą.
Elektrinis smuikas
Elektrinis smuikas yra smuikas, kuriame įdiegta elektrinės signalų išvestis ir paprastai būna specialiai sukonstruotas, pvz.:
Kad būtų geri kaip akustiniai instrumentai, elektro – akustiniai smuikai turi daug rezonuojančios korpuso dalies ir dažnai atrodo beveik panašiai arba tiesiog identiškai tikram smuikui ar fideliui. Jie nulakuoti, šviesių spalvų ir pagaminti iš medienos pakaitalų. Pirmieji, specialiai sukonstruoti, elektriniai smuikai pasirodė 1930-ais, jų autoriai Viktoras Pfeilas (Victor Pfeil), Oskaras Fyrlingas (Oskar Vierling), Džordžas Aizenbergas (George Eisenberg), Benžaminas Mysneris (Benjamin Miessner), Žordžas Bušo (George Beauchamp), Hugas Benioff ir Fredrėjus Kislingberis (Fredray Kislingbury). Pirmaisiais elektriniais smuikais daugiausia naudojosi džiazo ir pop muzikos atlikėjai.
Nuorodos
Anglų kalba
Mantartiškių apylinkė
Mantartiškių apylinkė (arba Montartiškių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Akmenės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Akmenės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Akmenės apylinkės.
Šošonai
Šošonai – Amerikos indėnų genčių grupė, kurią galima padalyti į tris dalis:
Tradiciškai jie kalba šošonų kalba, kuri yra numių kalbų dalimi, kurios priklauso jutų-actekų kalbų šeimai. Šiandien šošonų kalbą naudoja apie 5000 žmonių.
Pavadinimas
Genties pavadinimas yra kilęs nuo šošonų žodžio „sosoni“, kuris reiškia aukštai augančią žolę. Kai kurios kaimyninės gentys vadino šošonus „Žolės namų žmonės“, nes jų tradiciniai namai buvo pastatyti iš sosoni žolės. Be to, kaimyninės gentys ir pirmieji amerikiečiai kartais vadino šošonus 'indėnai gyvatės'.
Vasario revoliucija
Rusijos 1917 metų vasario revoliucija – pirmasis Rusijos revoliucijos etapas, kurio metu buvo nuversta Pirmojo pasaulinio karo susilpninta caro valdžia.
1917 m. kovo mėnesį (pagal Julijaus kalendorių tai buvo vasaris) Petrograde (dabar Sankt Peterburgas) prasidėjo darbininkų streikas, kuris peraugo į visuotinį streiką. Valdžia bandė streiką pažaboti, bet prie jo prisidėjo 60 tūkst. Petrogrado garnizono kareivių. Streikai ir kareivių maištai prasidėjo ir kitose Rusijos regionuose, buvo pradėtos kurti Tarybos. Kovo 15 d. (kovo 2 d. pagal Julijaus kalendorių) imperatorius Nikolajus II, prieš pat atsisakydamas sosto, valdžią perdavė Laikinajai vyriausybei, vadovaujamai kunigaikščio Georgijaus Lvovo. Revoliucija įvyko dėl duonos trūkumo, nesėkmių fronte ir nepasitenkinimo caro valdžia.
Petrogrado darbininkų ir kareivių deputatų tarybos Vykdomasis komitetas
left|Revoliucionerių laidotuvės. Plakate užrašyta: „Amžina atmintis žuvusiems laisvės kovotojams“|thumb|220px Petrogrado darbininkų ir kareivių deputatų tarybos Vykdomasis komitetas buvo sudarytas pirmosiomis revoliucijos dienomis. Tarybos rinkimai prasidėjo savaveiksmiškai, iš pradžių atskiruose fabrikuose bei gamyklose, paskui per kelias dienas apėmė visas įmones. Vasario 27 dienos metu, dar prieš Tarybai susirenkant į pirmąjį posėdį, menševikai likvidatoriai K. Gvozdevas, B. Bogdanovas ir Valstybės Dūmos nariai N. Čcheidzė, M. Skobelevas ir kiti, norėdami patys vadovauti Tarybai, pasiskelbė Tarybos Laikinuoju vykdomuoju komitetu. Tos pačios dienos vakare įvykusiame pirmajame tarybos posėdyje buvo suformuotas Tarybos prezidiumas (N. Čcheidzė ir M. Skobelevas). Taryba pasiskelbė darbininkų ir kareivių deputatų organu ir faktiškai iki Tarybų I suvažiavimo (1917 m. birželio mėn.) buvo visos Rusijos centras. Taryba suėmė senosios valdžios atstovus ir paleido iš kalėjimų politinius kalinius. Kovo 1 d. Taryba išleido „Įstatymą Nr. 1 Petrogrado karinės apygardos įgulai“, turėjusį didžiulę reikšmę kariuomenės revoliucionizavimui. Faktiškai valdžia buvo Tarybos rankose. Tačiau lemiamu momentu, naktį į kovo 2 d. valdžia perduota Laikinajai vyriausybei.
Laikinoji vyriausybė
Laikinoji vyriausybė buvo suformuota 1917 m. kovo 2 d. Valstybės dūmos Laikinajam komitetui susitarus su Petrogrado darbininkų ir kareivių deputatų tarybos Vykdomojo komiteto lyderiais eserais ir menševikais. Vyriausybės nariai buvo šie: kunigaikštis G. Lvovas (Ministrų tarybos pirmininkas ir vidaus reikalų ministras), kadetų lyderis P. Miliukovas (užsienio reikalų ministras), oktebristų lyderis A. Gučkovas (karo ir laikinai karo laivyno ministras) ir kiti stambiosios buržuazijos bei dvarininkų atstovai, taip pat trudovikas A. Kerenskis (teisingumo ministras).
Karna (Mahabharata)
thumb|200px|Karnos žūtis
Karna  – vienas iš „Mahabharatos“ veikėjų, didvyris, princo Durjodhanos geriausias draugas.