cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lenkija
Kalbos
Oficiali šalies kalba yra lenkų. Pasak 2002 m. surašymo, ja kalba 97,8 % šalies gyventojų. Lenkų kalba priklauso Slavų kalbų grupei, vakarų slavų šakai. Iki paskutinių kelių dešimtmečių populiariausia antra kalba buvo rusų, bet dabar ją pakeitė anglų ir vokiečių kalbos. Pasak 2005 m. apklausos, angliškai gali susikalbėti 29 % Lenkijos gyventojų (neskaitant tų, kuriems ji yra gimtoji), rusiškai – 26 %, o vokiškai – 19 %.
Lenkijoje oficialiai pripažinta viena regioninė kalba – kašubų. Taip pat 10 kalbų pripažįstamos kaip tautinių mažumų kalbos: armėnų, baltarusių, čekų, vokiečių, jidiš, hebrajų, lietuvių, rusų, slovakų ir ukrainiečių, o kitos – kaip etninių mažumų kalbos – karaimų, rusėnų, totorių bei du romų dialektai.
Religija
Dėl holokausto ir pokarinės vokiečių bei ukrainiečių deportacijos iš valstybės, beveik visi Lenkijos gyventojai yra Romos katalikai. Romos katalikų bažnyčiai priklauso 89,8 % populiacijos (maždaug 75 % praktikuoja). Didžiausias religines mažumas sudaro ortodoksai (~506 800), įvairūs protestantai (~150 000) ir Jehovos liudytojai (126 827). Nors Lenkijos konstitucija garantuoja religijos laisvę, tik vienas procentas visų Lenkijos mokyklų leidžia pasirinkti etikos kursą vietoje krikščioniškos tikybos.
Nors šiuo metu religijas praktikuojančių žmonių skaičius yra mažesnis nei jis buvo praeityje, Lenkija išlieka viena iš religingiausių Europos valstybių. 2005 m. apklausoje 80 % Lenkijos gyventojų teigė, jog jie „tiki, kad yra Dievas“ ir 15 % sakė manantys, jog „yra kokia nors dvasia arba dvasinė energija“.
Kultūra
thumb|[[Ščecinas|Ščecino filharmonija]]
Lenkijos kultūra glaudžiai siejasi su tūkstantmete šalies istorija, kurios eigoje grynasis slaviškasis koloritas buvo praturtintas kitų kultūrų, ypač germaniškosios, lotyniškosios, bizantiškosios, taip pat įtaką darant ir šalyje gyvenusioms etninėms grupėms ir mažumoms. Lenkija nuo seno buvo laikoma svetinga užsienio menininkams ir atvira kitose šalyse paplitusioms kultūros ir meno madoms. XIX–XX a. Lenkijos skiriamas dėmesys kultūrai dažnai būdavo precedentu politinei ir ekonominei veiklai. Šie veiksniai prisidėjo prie Lenkijos meno įvairiapusiškumo su visais jo niuansais.
Muzika
Klasikinė Lenkijos kompozitorių muzika yra žinoma ir už šalies ribų. Garsiausi klasikai – Frederikas Šopenas, Arturas Rubinšteinas, Ignacas Janas Paderevskis ir Kšyštofas Pendereckis. Lenkijoje taip pat itin populiarus dainuojamosios poezijos žanras, o disco polo muzikos žanro atsiradimas apskritai siejamas su Lenkija. Be pop muzikos Lenkijoje populariausiais muzikos žanrais laikomi šokių muzika ir rokas.
Lenkijos muzikos istorija siekia III a.; Stary Sončio miestelyje rasti rankraščiai su polifonine kompozicija.
Menas
Menas Lenkijoje visuomet atspindėdavo Europos madas, taip pat išlaikydamas savitumą. Krokuvos vaizduojamojo meno akademijoje (vėliau pavadinta garsaus tapytojo Jano Matejkos vardu) buvo įprasta vaizduoti Lenkijai reikšmingus istorinius įvykius. Kiti institutai, pvz., Varšuvos vaizduojamojo meno akademija, buvo įnovatyvesni ir koncentravos tiek ties tradiciniu, tiek moderniuoju stiliais.
Architektūra
Lenkijos miestuose ir miesteliuose galima rasti įvairiausių Europos architektūrinių stilių. Romanikos stilių atspindi Krokuvos šv. Andriejaus ir Gdansko švč. Marijos bažnyčios. Puošnios renesanso architektūros pavyzdys – Poznanės miesto rotušė. Kurį laiką vėlyvasis renesansas (vadintas manierizmu) sugyveno kartu su ankstyvuoju baroko stiliumi (architektūrinis pavyzdys – Krokuvos Šv. Petro ir Pauliaus bažnyčia.
Daug miestų nukentėjo pasaulinių karų metų, ypač per Antrąjį pasaulinį karą ir ypač Varšuvoje. Dėl to nemažai žymiausių architektūros paminklų buvo kapitaliai rekonstruoti arba atstatyti iš naujo.
Literatūra
Anksčiausiu Lenkijos literatūriniu kūriniu laikoma XII a. užsieniečio vienuolio Galaus Anonimo lotynų kalba parašyta chronika apie Lenkiją. Pagal Lenkijos literatūrines tradicijas lenkiška literatūra įvardinama ir apie Lenkiją ne lenkų parašyti kūriniai.
Romantizmo srovės literatūroje žymiausi vadinamieji trys bardai, gimę pirmaisiais metais po paskutiniųjų ATR padalijimų: Adomas Mickevičius, Julijus Slovackis ir Zigmuntas Krasinskis. Adomą Mickevičių lietuviai taip pat laiko savo rašytoju.
Kinas
Lenkijos kinas turi pakankamai seną istoriją. Kai kurie lenkų kino režisieriai, prodiuseriai, animatoriai ir aktoriai yra pelnę kino pasaulio pripažinimą, ypač Holivude. Be to, lenkų išradėjai vaidino svarbų vaidmenį pasaulio kinematografijos ir šių laikų televizijos technologijų vystyme. Tarp garsiausių režisierių ir prodiuserių, dirbusių Lenkijoje ir užsienyje, – Romanas Polianskis, Andžėjus Vajda, Samuelis Goldvynas, Broliai Varneriai (Haris, Albertas, Semas ir Džekas), Maksas Fleišeris, Li Strasbergas, Agnieška Holan ir Kšyštofas Kiešlovskis.
Sportas
Lenkijoje itin populiarūs tinklinis ir futbolas. Šalis turi turtingą dalyvavimo šių sporto šakų varžybose istoriją. Kitos šalyje populiarios sporto šakos – lengvoji atletika, krepšinis, rankinis, boksas, maišyti kovos menai, motociklų sportas, šuoliai su slidėmis, sportinis slidinėjimas, ledo ritulys, tenisas, fechtavimas, plaukimas ir sunkumų kilnojimas. Tarp žymiausių lenkų sportininkų – Robert Lewandowski, Lukas Podolski, Zbigniew Boniek, Joanna Jędrzejczyk, Marcin Gortat, Robert Kubica, Agnieszka Radwańska, Kamil Stoch, Justyna Kowalczyk ir Irena Szewińska.
2012 m. Lenkijoje ir Ukrainoje vyko XIV Europos futbolo čempionatas.
Nuorodos
Bendros nuorodos: Pagrindinės žinių svetainės: Žemėlapiai:
Antanas Valaitis (1890)
Biografija
Nuo 1926 m. gyveno Vilniuje. 1937-1939 m. turėjo knygyną, kuris iš tikrųjų buvo „Spaudos fondo“ skyrius. Sovietinės valdžios represuotas, mirė lageryje Kazachijoje.
Parašė scenos vaizdelių iš vaikų gyvenimo, išvertė į lietuvių kalbą užsienio rašytojų kūrinių.
Karalkai
Karalkai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Svirkų.
Istorija
Seniau kaimas vadintas Mažuoju Stajėtiškiu.
Sunkusis rokas
Sunkusis rokas  – roko muzikos forma, kurios šaknys siekia XX a. septintąjį dešimtmetį. Šioje muzikoje dominuoja atkaklus, „kalantis“ ritmas, trumpos melodinės frazės, ekspresyvus, forsuotas vokalas, palydimas aštraus, karkiančio gitarų gausmo, maištingas dainų turinys.
Instrumentuotė
Tipiniai sunkiojo roko instrumentai – elektrinės gitaros, bosinė gitara ir būgnai. Dauguma sunkiojo roko grupių turėjo du gitaristus – ritmo ir solo. Solo gitaristas groja solo ir pagrindinius rifus. Sunkiojo roko solo gitaristai, norėdami padidinti solo ir rifų atlikimo greitį atrado įvairių alternatyvių grojimo būdų. Ritmo gitaristo pagrindinis vaidmuo – palaikyti ritmą, akompanuoti solo gitarai ir onizuoti visos grupės atliekamą muziką. Būgnininkas turi išlaikyti ritmą, o bosistas – išlaikyti harmoniją.
Istorija
Sunkusis rokas po 1970 m. susiformavo į atskirą kryptį, kuri buvo aiškiai išreikšta Blue Cheer, Cream ir kitų grupių kūryboje.
Sunkusis rokas inicijavo metalo stilių atsiradimą, tiesa, pastarieji gerokai skiriasi savo muzikine struktūra. Sunkiojo metalo pradininkai – Led Zeppelin, Deep Purple ir Black Sabbath neretai priskiriami abiem stiliams iš karto, o grupės kaip AC/DC, Aerosmith, Nazareth ar KISS priskiriamos tik sunkiajam rokui.
Tinklinis olimpinėse žaidynėse
thumb|Olimpinis tinklinio logotipas thumb|[[Tinklinis 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.]] Tinklinis olimpinėse žaidynėse vykdomas nuo 1964 m. Kvalifikaciją ir olimpines varžybas prižiūri tarptautinė tinklinio federacija. Paplūdimio tinklinis į programą įtrauktas 1996 m.
Vjedma
Vjedma  – miestas Argentinoje, Negro upės žemupyje, apie 30 km nuo Atlanto vandenyno. Rio Negro provincijos administracinis centras, išsidėstęs pačiame šiaurės rytiniame provincijos pakraštyje, Buenos Airių provincijos pasienyje, priešais Karmen de Patagonesą. 47,3 tūkst. gyventojų.
Istorija
Vjedma kartu su Karmen de Patagones yra seniausia Patagonijos gyvenvietė. Įkurta Francisco de Viedma y Narváez 1779 m. balandžio 22 d. Nuestra Señora del Carmen pavadinimu. Vykdant „Dykumos užkariavimo planą“ (Conquista del desierto) tapo Patagonijos regiono sostine. Vėliau Patagonijai suskilus į smulkesnes provincijas, Vjedma tapo Rio Negro teritorijos sostine. 1879 m. gavo Vjedmos vardą. XX a. dėl Negro upės potvynių buvo perkelta į dabartinę Čoele Čoelio miesto vietą, bet netrukus grąžinta atgal. Valdant prezidentui Alfonsinui Vjedmą siekta paversti šalies sostine, tačiau ši idėja didelio pritarimo nesulaukė.
Susisiekimas
Iš Vjedmos keliai veda į Bahija Blanką, Ušuają, Neukeną, Bariločę. Pro miestą eina Bahija Blankos–Eskjelio geležinkelis. Iš Gobernador Castello oro uosto vyksta skrydžiai į Buenos Aires ir svarbiausius Patagonijos miestus. Laivyba Negro upe.
Turizmas
Svarbiausi miesto lankytini objektai – katedra, Salesiano kolegija, keletas muziejų. Dauguma turistų vyksta į netoliese esančius paplūdimius ir kurortus (pvz., El Cóndor).
Vytauto Didžiojo universiteto Botanikos sodas
180px|thumb|left|Botanikos sodo oranžerijoje. 260px|thumb|right|VDU Botanikos sodo administracijos pastatas. 260px|thumb|right|Dekoratyviųjų augalų ekspozicija. 260px|thumb|right|Bijūnų kolekcija. 260px|thumb|right|Rožynas.
Vytauto Didžiojo universiteto Botanikos sodas (VDU Botanikos sodas) − universitetinis botanikos sodas, esantis Kaune, Aukštojoje Fredoje, Ž. E. Žilibero g. 6. Užima 62,5 ha plotą, visuomenės lankymui atviros ekspozicijos − apie 30 ha plotą. Sodas atvertas lankytojams visus metus. Įėjimas mokamas.
Svarbiausia VDU Botanikos sodo funkcija yra formuoti, kaupti, saugoti, atnaujinti ir tirti augalų kolekcijas. Šios kolekcijos yra svarbios botaninei įvairovei išsaugoti, mokslo tyrimams, studijoms, edukacijai ir visuomenės ekologiniam švietimui.
Veikia 3 skyriai – Mokslo, Ekspozicijų ir kolekcijų bei Paslaugų ir edukacijos. Mokslo skyriuje yra dendrologijos ir fitopatalogijos, Vaistinių ir prieskoninių augalų bei Pomologijos mokslo sektoriai. Ekspozicijų ir kolekcijų skyrių sudaro gėlininkystės kolekcijų sektorius, floros sistematikos grupė ir oranžerija. 2019 m. dirbo 62 darbuotojai, iš jų 7 mokslo darbuotojai.
Sode auginama daugiau kaip 14700 augalų rūšių, veislių ir formų. Botanikos sode gausu įvairių ekspozicijų: vienmečių ir daugiamečių gėlių, vaistinių augalų, sidabrakrūmių ir spygliuočių, hortenzijų, petunijų ir energinių augalų. Atnaujintos rožių, jurginų, tulpių ir kitų svogūninių augalų bei bijūnų kolekcijos, floros sistematikos ekspozicija. Įrengta gruntą valančių augalų ekspozicija, kuri 2019 m. apdovanota Lietuvos pramonininkų konfederacijos konkurso „Lietuvos metų gaminys“ aukso medaliu. Auginamas edukacinis daržas.
VDU Botanikos sodas aktyviai bendradarbiauja su Lietuvos bei tarptautinėmis organizacijomis, kartu būdamas ir jų nariu: Lietuvos universitetų botanikos sodų asociacijos (LUBSA), Baltijos botanikos sodų asociacijos, Europos botanikos sodų konsorciumo, Tarptautinės botanikos sodų organizacijos (BGCI). Jau daug metų botanikos sodas įsitraukęs į Tarptautinio augalų mainų tinklo (IPEN) veiklą, vykdo sėklų mainus su viso pasaulio botanikos sodais ir mokslinėmis institucijomis.
Botanikos sode kasmet organizuojama Užgavėnių šventė, pavasarinės ir rudeninės mugės, „Augalų žavadienis“, „Kvapų naktis“, Aleksoto šventė. , vyksta įvairūs kultūriniai ir pažintiniai renginiai: koncertai, parodos, paskaitos, mokymai, kūrybinės dirbtuvės.
Istorija
Botanikos sodas Kaune įkurtas 1923 m. prie Lietuvos universiteto (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo) Matematikos-gamtos fakulteto kaip Lietuvos botanikos mokslų centras. Jam parinktas 70 ha žemės plotas Aukštojoje Fredoje, į kurį pateko buvęs J. Godlevskio dvaro parkas su tvenkiniais ir dalis Kauno tvirtovės gynybinių įrenginių. Vadovauti botanikos sodui iš Tartu universiteto (Estija) pakviestas prof. Konstantinas Regelis. Kaip buvo įprasta tuo metu, pilno klasikinio universiteto botanikos katedros vedėjas kartu buvo ir botanikos sodo vedėjas. Tad K. Regelis iš karto ėmė organizuoti botanikos sodo darbą ir jau 1922 m. vasarą aplankė universitetų botanikos sodus septyniose Vakarų Europos valstybėse.
Su kitų botanikos sodų pagalba, ypač Berlyno, Karaliaučiaus ir Sankt Peterburgo, Lietuvos universiteto botanikos sodas kūrėsi labai sparčiai ir kvalifikuotai. 1923 m. vasario 15 d. oficialiai paskirta teritorija, o tų pačių metų liepos 8 d. botanikos sodas iškilmingai pašventintas, prezidentas Aleksandras Stulginskis padėjo kertinį akmenį būsimai oranžerijai. 1925 m. pastatytuose dviejuose šiltnamiuose imta auginti atogrąžų augalus, tarp jų ir gigantiškąją viktoriją, riešutinį lotosą.
Per kelerius metus botanikos sodas tapo ne tik biologijos, medicinos ir farmacijos studentų mokomąja baze, bet ir svarbiu botanikos mokslo centru. Daug dėmesio buvo skiriama augalų aklimatizacijos, introdukcijos, paveldimumo, ligų, sistematikos ir kitiems klausimams nagrinėti. 1926 m. botanikos sodo kolekcijose buvo 4650 rūšių augalų, 1932 m. – 5987, 1934 m. – 7180, 1936 m. – 7200 rūšių. 1937 m. pastatyta 12,2 m aukščio palmėms auginti skirta oranžerija su baseinu.
1940 m. sodo įkūrėjas ir pirmasis vedėjas K. Regelis pasitraukė į Šveicariją. 1941 m. įsteigus Lietuvos mokslų akademiją (MA), botanikos sodas perėjo jos žinion. Antrojo pasaulinio karo metais sodas gana stipriai nukentėjo. Žuvo dalis augalų oranžerijose, sunaikinta rožių kolekcija, sumažėjo dekoratyviųjų augalų. Po karo, nuo 1946 m., botanikos sodas tapo MA Biologijos instituto, po 1959 m. reorganizacijos – Botanikos instituto sudėtine dalimi.
Didelės centrinės dalies rekonstrukcija prasidėjo nuo 1974 m., pagal kraštovaizdžio architektės Dainoros Juchnevičiūtės 1972 m. parengtą projektą. Buvo įrengti nauji gėlynai, takai, laistymo sistema. 1983–1986 m. pastatyti eksperimentiniai šiltnamiai su laboratorijų bloku. 1989 m. botanikos sodas Kaune tapo Botanikos instituto filialu, 1990 m. – savarankiška Lietuvos MA įstaiga, 1992 m. sausio 31 d. įjungtas į atkurtą Vytauto Didžiojo universitetą.
1997 m. botanikos sode įrengta unikali ekspozicija akliesiems ir silpnaregiams, kurioje auginamus vaistinius, uoginius, prieskoninius augalus galima liesti, uostyti, o pavadinimai parašyti Brailio raštu. 2011 m. buvo pasodinta Birutės Galdikas ąžuolų giraitė. 2016 m. atstatyta medinė ažūrinė pavėsinė – pergolė (arch. Rimas Vieštautas). Piečiausioje jos dalyje įrengta apžvalgos aikštelė. Pergolė supa didžiausią Lietuvoje rožyną.
Botanikos sodo mokslininkai (R. Daubaras ir L. Česonienė) išvedė ir įteisino dvi sodinių šilauogių veisles 'Freda' ir 'Danutė', penkias spanguolių veisles 'Reda', 'Vita', 'Amalva', 'Žuvinta' ir 'Vaiva' , tris paprastojo putino veisles 'Aras', 'Perlas' ir 'Dievind' ir vieną margalapės aktinidijos veislę 'Milema'.
2018 m. Parc Floral de Paris (Prancūzija) vykusiame 30-tajame tarptautiniame jurginų konkurse A. Balsevičiaus išvesta jurginų veislė 'Orija' pelnė Vaikų prizą ir antrąją vietą publikos rinkimuose.
2023 m. minint VDU Botanikos sodo 100 metų jubiliejų Lietuvos paštas išleido keturių pašto ženklų bloką „VDU botanikos sodui – 100 metų“.
Motiejus Juozapas Ancuta
Motiejus Juozapas Ancuta (apie 1650 m. – 1723 m. sausio 18 d. Juchnoviecas, Palenkės vaivadija) – Vilniaus vyskupas, Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės visuomenės veikėjas.
Biografija
Brolis (ar pusbrolis) Jurgis Kazimieras Ancuta. 1695 m. Vilniaus katedros kanauninkas, 1705 m. Lietuvos referentas. 1710–1717 m. titulinis Mosynopolio vyskupas ir Vilniaus vyskupas sufraganas. 1717–1721 m. vyskupo K. Bžostovskio koadjutorius. 1721–1723 m. Vilniaus akademijos kancleris. 1722–1723 m. Vilniaus vyskupas.
Vilniaus vyskupijoje pastatė ar atnaujino bažnyčių, rūpinosi vyskupijos ekonominiais reikalais, religinio gyvenimo stiprinimu.
Bernardinės
thumb|250px|Vienuolynas [[Vilniaus senamiestis|Vilniaus senamiestyje (dabar įsikūręs „Arkangelo“ konferencijų ir meno centras)]]thumb|Bernardinė Bernardinės, Šv. Pranciškaus Asyžiečio trečiojo reguliariojo ordino seserų (bernardinių) vienuolija (, OSF-B) – katalikių moterų ordinas, pranciškonų ordino šaka.
Popiežiaus teisių ordinas, jas 1395 m. patvirtino popiežius Bonifacas IX. Laikosi Šv. Pranciškaus trečiojo ordino (tretininkų) regulos. Dėvi rudą abitą, sujuostą balta virvele, škaplierius, baltą bindą (juostelę) ir antkrūtinį, juodą nuometą (novicijos – baltą). Prie virvelės segi pranciškonų septynių paslapčių rožinį. Bernardinės duodavo klusnumo ir skaistybės įžadus, neturėjo bažnyčių, nesilaikė griežtos klauzūros.
Istorija
Belgijoje, Lenkijoje, Prancūzijoje bernardinėmis buvo vadinamos ir cistersės. Lenkijoje ir Lietuvoje bernardinės veikė kaip savarankiški vienuolynai, kurie įsikūrė prie mažesniųjų brolių bernardinų, (iš čia kilo ir jų pavadinimas) vienuolynų.
LDK bernardinių vienuolynų buvo Vilniuje (2 vienuolynai), Kaune, Gardine, Minske ir Slanime.
Apie 1468 m. bernardinės įsikūrė Kaune. 1625–1634 m. A. Masalskio lėšomis pastatyta bažnyčia ir vienuolynas. Bernardinės siuvo liturginius rūbus, mokė miestiečių bei bajorų dukteris.
1495 m. bernardinės įsikūrė Vilniuje, Užupyje. Reformuotos tretininkų regulos vienuolėms 1594 m. pastatyta Šv. Mykolo bažnyčia, 1627 m. L. Sapiegos lėšomis – vienuolynas.
Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje 1566 m. popiežius Pijus V įvedė bernardinių klauzūrą ir iškilmingus įžadus.
Po 1863 m. sukilimo Rusijos valdžia vienuolynus ėmė uždarinėti. Vilniuje ordino veikla atkurta 1921–1949 m.
Veikla
Bernardinės globojo ir mokė mergaites, apie 50 jų nuolat išlaikė. Ordinas turėjo noviciatą, novicijos dirbo vaikų darželyje, pradžios mokykloje, turėjo audyklą. Sovietinės okupacijos metais nuo 1949 m. bernardinės veikė pogrindyje. 1989 m. buvo 22 bernardinės. Jos kepė kalėdaičius ir komunikantus Vilniaus miesto ir krašto parapijoms. Siuvo neturtingoms šeimoms, siuvinėjo liturginius drabužius. Katekizavo vaikus, lankė mirštančiuosius. 1966–1989 m. bernardinės aprūpindavo liturginiais reikmenimis bažnyčias Ukrainoje, Baltarusijoje, Kazachstane.
1995 m. ordinas atgaivino veiklą ir bendrą gyvenimą, įsikūrė Rudaminoje prie Vilniaus. Laikosi naujai suredaguotos ir popiežiaus Jono Pauliaus II patvirtintos regulos ir konstitucijos – nuolatinis Dievo garbinimas, kentėjimų apaštalavimas. Vienuolija kontempliatyvi. Yra 12 amžinųjų ir 3 laikinųjų įžadų seserys (2001 m.).
Šiuo metu Lietuvoje gyvena 8 amžinųjų įžadų seserys bernardinės (2011 m.).
Milaičiai
Milaičiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Baltrušaičių. Milaičiuose yra Lietuvos nepriklausomybės 10-mečiui skirtas paminklas, taip pat yra privati pirtis.
Radeikiškis
Radeikiškis – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Žemaitkiemio.
Maniuliškių piliakalnis
Maniuliškių piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5713; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1503; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1011KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24109) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, 0,5 km į šiaurės vakarus nuo Maniuliškių kaimo (Antazavės seniūnija), apie 0,7 km į pietryčius nuo Kumpuolio ežero ir apie 0,8 km į pietvakarius nuo kelių Aleksandravėlė–Suviekas ir Kumpuoliai – Antazavė sandūros.
Piliakalnis
Maniuliškių piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje. Šlaitai statūs, iki 14 m aukščio. Aikštelė trapecinė, 50 x 29 m. Jos vakariniame krašte supiltas 2 m aukščio, 20 m pločio, 5 m aukščio pylimas. Aplink Maniuliškių piliakalnį yra papėdės gyvenvietė, ji užima 3 ha plotą.
Pasakojama, kad piliakalnį 1655 m. supylė švedų kariai.
Tyrimai
Tirtas 1933 m. (vadovas Petras Tarasenka), rastas iki 1,2 m storio kultūrinis sluoksnis, geležinis smeigtukas, kaulinė yla, molinis verpstukas, svarelis, brūkšniuotosios, grublėtosios ir gludintosios keramikos dirbinių. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – II tūkstantmečio pradžia. 1949 ir 1972 m. piliakalnį tyrinėjo Lietuvos istorijos instituto darbuotojai, 1975 m. – Mokslinės metodinės tarybos archeologai, kurių radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 32000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1228000 m².
Kaliningrado sritis
Kaliningrado sritis arba Karaliaučiaus kraštas – Rusijos federacijos sritis, esanti Šiaurės Vakarų federalinėje apygardoje. Kaliningrado sritis sudaryta 1946 m. balandžio 7 d. po Antrojo pasaulinio karo iš užimtos Vokietijos Rytų Prūsijos provincijos vidurio šiaurinės dalies. Tai pusiau eksklavas, toliausiai į vakarus nutolusi Rusijos teritorija.
Srities plotas – 15,1 tūkst. km² (13,3 tūkst. km² be Kuršių marių ir Aistmarių). Gyventojų – 1,018 624 mln. (2021 m.). Atstumas iš šiaurės į pietus – 108 km, iš vakarų į rytus – 205 km. Pietuose Kaliningrado sritis ribojasi su Lenkija, šiaurėje ir rytuose – su Lietuva. Vakaruose Kaliningrado sritį skalauja Baltijos jūra.
thumb|260px|right|[[Ruduo|Rudeninis vakarų Kaliningrado srities kraštovaizdis Zelenogradsko rajone prie Šatrų ežero (Озеро Шатры)]] thumb|260px|right|Kaliningrado srities fizinis žemėlapis
Istorija
''Kaliningrado srities istorija iki 1945 m. – žr. Prūsijos istorija
Rytprūsiai, tiksliau šiaurinė jų dalis (apie 1/3 Rytų Prūsijos dalies), į Rusijos sudėtį pateko po Antrojo pasaulinio karo pabaigos pagal Potsdamo susitarimus. Iškart po Sovietų Sąjungos pergalės kare su Trečiuoju Reichu, buvo sukurta Specialioji Kionigsbergo karinė apygarda, kuri užsiėmė ir civiliniais klausimais. 1945 m. ši apygarda performuota į Kionigsbergo sritį Rusijos TFSR, 1946 m. rugsėjo 7 d. pervadinta į Kaliningrado sritį ir vienašališkai įtraukta (aneksuota) į RTFSR sudėtį. Buvusių gyventojų likučiai iki 1947 m. buvo deportuoti į Vokietiją. Kaliningrado sritis tapo labiausiai militarizuota Sovietų Sąjungos dalis, kartais vadinta „nepaskandinamu sovietų lėktuvnešiu“. Nuo 2009 m. stipriai militarizuojama.
Geografija
Iš šiaurės vakarų skalauja Kuršių marios, yra Kuršių nerijos pietinė dalis, pietvakariuose – Aismarės ir Aismarių nerijos šiaurinė dalis.
Paviršius daugiausia lygus: šiaurėje plyti Nemuno žemuma, pietryčiuose siekia Baltijos aukštumas (iki 230 m aukščio Vištyčio aukštumoje). Pajūryje yra polderių.
Klimatas vidutinių platumų, pereinamasis iš jūrinio į žemyninį. Sausio mėnesio vidutinė temperatūra nuo –3 °C iki –5 °C, liepos 15–17 °C. Per metus iškrinta apie 700 mm kritulių.
Didžiausios upės: Prieglius (su Alna, Įsručiu, Angrape, Pisa), Nemunas (su Šešupe). Didžiausias ežeras – Vištyčio.
Miškingumas apie 15 % (yra Romintos girios pakraštys). Įsteigtas Kuršių nerijos nacionalinis parkas.
Gyventojai
2002 m. gyventojų surašymo duomenimis, Kaliningrado srityje gyveno 955,2 tūkst. gyventojų. Iš jų 741,8 tūkst. gyveno miestuose, 213,4 tūkst. – kaime. Kaliningrado mieste gyvena beveik pusė srities gyventojų – 430,3 tūkst. žmonių.
Kaliningrado srities gyventojų tautinė sudėtis pagal 2010 m. Rusijos gyventojų surašymą jiems nurodžius tautybę:
Administracinis teritorinis suskirstymas
Kaliningrado srityje tęsiama administracinė reforma ir 2022 m. pradžioje vėl bus keičiami administracinių teritorinių derinių suskirstymai.
2021 m. Kaliningrado srityje yra 22 municipaliniai dariniai: 8 sritinio reikšmingumo miestai, 1 sritinio reikšmingumo miesto tipo gyvenvietė bei 13 municipalinių rajonų, dar skirstomų į savivaldžias miesto ar kaimo gyvenvietes.
thumb|560px|right|Kaliningrado srities 2021 m. administracinio susiskirstymo žemėlapis. Administraciniai teritoriniai dariniai nurodyti gretimose trijose lentelėse
Orohena
Orohena  – kalnas Prancūzijos Polinezijoje, Draugijos salyne (Priešvėjinėse salose), Taityje (Tahiti Nui centrinėje dalyje). Aukštis 2241 m (aukščiausia Prancūzijos Polinezijos vieta). Orohena – vulkaninės kilmės kalnas.
Kaliningrado sritis
Miesto tipo gyvenvietės
Panaudota:
Ekonomika ir transportas
Kaliningrado srityje išvystyta transporto (vagonų gamykla) ir kėlimo įrenginių (gamykla „Baltkran“) mašinų gamyba, laivų statyba ir remontas (Kaliningrade ir Sovetske). Taip pat automobilių surinkimas, televizorių gamyba, statybinių medžiagų gamyba (Kaliningrado gelžbetonio kontrukcijų gamykla). Išvystyta maisto pramonė.
Kaliningrade, Pionerske ir Baltijske yra dideli prekybiniai uostai, Černiachovske ir Sovietske – upių uostai. Kaliningrado uostą ir Sankt Peterburgą jungia keltų linija.
Lietuvos ir Kaliningrado srities santykiai
Lietuvos ir Rusijos Federacijos Kaliningrado srities santykius apibrėžia 1991 m. pasirašytas Susitarimas dėl bendradarbiavimo ekonominėje ir socialinėje – kultūrinėje Kaliningrado srities raidoje.
Veikia Lietuvos ir Kaliningrado srities ilgalaikio bendradarbiavimo taryba.
Iki 2002 m. pagrindinis klausimas, susijęs su Kaliningrado sritimi, buvo tranzito problematika. Pasienyje su Lenkija esantis Suvalkų koridorius – vienas iš alternatyvių sausumos ruožų tarp Rusijos eksklavo ir sąjungininkės Baltarusijos.
Idžebu
Idžebu (jorubų kalba: Ijebu) – jorubų tautos etninė subgrupė, gyvenanti Jorubalando (dabartinės Nigerijos pietvakarių dalis) pietryčiuose. Daugiausia jie koncentruojasi Ondo valstijoje. Jie sukūrė istorinę to paties pavadinimo karalystę.
Juos supa šios jorubų etninės subgrupės: avoriai vakaruose, egbai šiaurės vakaruose, biniai (ne jorubai) rytuose.
Istorija
Idžebu sukūrė to paties povadinimo valstybę. Pasak legendų, Idžebu buvo viena iš septynių valstybių, kurias įkūrė mitinio Ifės karaliaus Oduduvos sūnus. Tai buvo sūnus Obgoroganas. Jis įkūrė Idžebu sostinę ir vėliau buvo žinomas kaip Obanta.
Idžebu karalystė buvo svarbi Benino karalystės prekybos partnerė, patyrusi stiprią įtaką iš šios rytinės savo kaimynės. Buvo daroma įtaka jos menui, rūmų papročiams, valdovų insignijoms. Tačiau vis dėlto nėra tiksliai aišku, ar Idžebu buvo politiškai priklausoma nuo Benino.
Valdovų avudžale valdžią karalystėje ribojo religinė organizacija osugbo (ogboni atitikmuo), taip pat kei kurie ministrai ir amžiaus grupių nariai.
Karalystė ypač išaugo XVIII a. Ji nebuvo prijungta prie tuo metu didelės Ojo imperijos, ir savarankiškai kontroliavo prekybos kelius tarp žemyno ir pajūrio (Lagoso uosto), labai turtėdama iš prekybos. XIX a. pabaigoje ji nusilpo nuo vidinių nesutarimų, kas leido kolonialistams įtvirtinti valdžią šalyje.
1892 m. britai užpuolė Idžebu ir ją nusiaubė, tuo būdu pralauždami vartus į tolesnę Jorubalando kolonizaciją. Idžebu tapo Nigerijos dalimi.
Oncidija
Oncidija (arba jaguarūnė, ) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitinės ir kelios dirvožemyje augančios orchidėjos. Gentį pirmą kartą 1800 m. aprašė Olof Swartz. Pavadinimas iš graikų k. žodžio onkos – auglys; ant lūpos yra sukietėjimas.
Plačiai paplitusios nuo Šiaurės Meksikos, Karibų iki Pietų Amerikos.
Pankrokas
thumb|The Clash - viena populiariausių britų pankroko grupių Pankrokas (Punk Rock; 'atliekos', amer. angl. 'kekšė') – roko muzikos atmaina, susiformavusi JAV XX a. aštuntojo dešimtmečio pradžioje iš garage rock, pasižyminti paprastumu, energingumu, greitumu.
Jungtinę Karalystę pankroko banga užplūdo 1976-aisiais. Esminis postūmis buvo minėtais metais įvykęs niujorkiečių „The Ramones“ turas Didžiojoje Britanijoje, nors nemažai įtakos turėjo ir ankstesnė britų glamroko banga.
Nors iš esmės takoskyra tarp garage rock ir pankroko nėra griežta. Kaip pirmąsias JAV punk grupės būtų galima įvardinti The Stooges ir MC5 iš Detroito bei New York Dolls, The Ramones ir The Dictators iš Niujorko. Tarp pirmųjų grupių Jungtinėje Karalystėje – Sex Pistols, The Clash, The Damned . Tokios pankroko grupės kaip Rancid, The Offspring, Bad Religion, Screeching Weasel, Green Day pankroką iškėlė iš pogrindžio ir pristatė platesnėms masėms.
Pankroko muzikai būdinga paprasta muzikinė struktūra, didžioji dalis pankroko dainų neviršija dviejų minučių. Pankroko muzika yra neatsiejama pankų judėjimo dalis.
Susiję muzikos stiliai
Pankrokui taip pat artimi stiliai yra:
Home Farm FC
Dublino „Home Farm“ – mėgėjiškas Airijos futbolo klubas iš Dublino.
Istorija
1972 m. prisijungė klubą Drumcondra FC. 1970–1999 m. klubo komanda žaidė šalies futbolo lygoje.
1999 m. klubo komandą nupirko Ronan Seery ir įkūrė naują komandą, kuri 2001 m. pavadinta Dublin City (iširo 2006 m.) ir perėmė geriausius klubo žaidėjus.
Sezonai
Šaltiniai:
Ona Kotryna Sanguškaitė
Ona Kotryna Sanguškaitė, (1676 m. rugsėjo 23 d. Rakave – 1746 m. gruodžio 23 d. Palenkės Bialoje) – Karolio Stanislovo Radvilos žmona, Kazimiero Antano Sanguškos ir Povilo Karolio Sanguškos sesuo.
Mažasis Plockas
Malų Plockas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Malų Plocko valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 14 km į pietryčius nuo Kolno ir apie 80 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Pirmą kartą kaimas paminėtas XIV a. pabaigoje. Apie 1405 m. kaimą buvo užėmęs Kryžiuočių ordinas. XV a. pirmoje pusėje įkurta Malų Plocko Šv. Kryžiaus parapija. Nuo 1569 m. iki 1795 m. kaimas priklausė Abiejų Tautų respublikai.
Auksinis scenos kryžius
200px|dešinėje|frameless Auksinis scenos kryžius (sutr. ASK) – aukščiausias Lietuvos teatro apdovanojimas, skirtas pagerbti teatralus už pernai metais atliktus darbus. Laureatai apdovanojami kasmet kovo 27-ąją, Tarptautinę teatro dieną.
Nuo 2008 m. apdovanojimas sudarytas iš simbolinio prizo (metalinis pakabukas „Auksinis scenos kryžius“) ir vienkartinės 55 BSI (2021 m. - 2200€, 2022 m. – 2310€, 2023 m. – 2695€ ) išmokos.
Komisija
Konkrečių apdovanojamųjų kategorijų nominantus bei nugalėtojus renka Kultūros ministro 3 metams tvirtinama Profesionaliojo scenos meno vertinimo (vad. Auksinių scenos kryžių) komisija, sudaryta iš 9 narių.
2022 m. lapkričio 8 d. ministro S. Kairio patvirtinta komisija :
2020 m. rugsėjo 29 d. ministro M. Kvietkausko patvirtinta komisija
Istorija
thumb|right|„Auksinio scenos kryžiaus“ [[Žalvaris|metalinis pakabukas]]
1992 m. kovo 27 d. įvyko pirmieji įv. sričių teatro menininkų apdovanojimai. Jie buvo suskirstyti į 14 nominacijų.
1995–2002 m. organizavo Teatro ir kino fondas prie Teatro sąjungos. Prizu buvo S. Kuzmos sukurtos „Kristoforo“ statulėlės.
2002–2003 m. siekiant kilstelėti meninį lygį, apdovanojimus perėmė Kultūros ministerija. „Kristoforo“ statulėles pakeitė 5000 litų prizas. Jis teatralų netenkino, mat tik piniginė išmoka neįprasmino apdovanojimo.
2004 m. nominacijų padaugėjo iki 17-os. Simboliniu prizu tapo dailininkės (LDS narės) Rūtos Panavaitės-Ničajienės sukurtas metalinis pakabukas „Auksinis scenos kryžius“, su viduryje įkomponuotu 1930 m. įsteigtu Valstybės teatro garbės ženkleliu, kuriuo tarpukario Lietuvoje buvo apdovanojami labiausiai nusipelnę teatro menininkai. Laureatams palikta 5000 litų išmoka.
2007 m. išmoka padidinta iki 7150 Lt.
Boriso Dauguviečio auskaras
Nuo 2009 m. kasmet per „Auksinių scenos kryžių“ ceremonija įteikiamas specialus prizas, skiriamas už novatoriškus ir originalius teatro sprendimus.
2009–2012 m. apdovanojimą teikė Boriso Dauguviečio duktė Galina Dauguvietytė. Nuo 2013 m. teikimas patikėtas B. Dauguviečio anūkui, teatralui Dariui Meškauskui.
Gūžys (liga)
thumb|300px|Struma| II ligos stadija thumb|200px|Struma| III ligos stadija Gūžys – skydliaukės išvešėjimas ar padidėjimas. Jis būna endeminis, sporadinis ir epideminis. Atsiradimo priežastys – jodo trūkumas aplinkoje, vitaminų trūkumas, blogos sanitarinės sąlygos. Anatomiškai gūžys gali būti tolygiai išsivystęs (struma diffusa), mazginis (struma nodosa) ir mišrusis (struma diffusonodosa). Gydomas mažomis jodo dozėmis, primaišant į valgomąją druską kalio jodido. Taip gydoma pradinė gūžio stadija, kitoms reikalinga operacija.
Duobgirė
Duobgirė – kaimas šiaurinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 9 km į šiaurės rytus nuo Telšių.
Pusvaškiai (Ukmergė)
Pusvaškiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Žemaitkiemio.
Pantomima
Pantomimos kūrinio atlikėjas – mimas. Mimai įprastai būna apsirengę juodai baltais drabužiais, grimo pagalba nusidažę veido odą taip pat juoda ir balta spalvomis. Akys ir lūpos dažniausiai pagrimuojamos juoda spalva, o visas veidas – balta. Žinomas mimas buvo prancūzas Marselis Marso (Marcel Marceau).
Lietuvoje
Kaune šiuo metu veikia vienintelis Lietuvoje profesionalus repertuarinis pantomimos teatras su nuolatine trupe – Kauno pantomimos teatras.
Šaltiniai
Mimo
Bytomas
Bytomas – miestas-apskritis pietų Lenkijoje, Aukštutinės Silezijos aglomeracijoje, į šiaurės vakarus nuo Katovicų. Miestas įsikūręs Silezijos aukštumoje, prie Bytomkos upės (Odros baseinas).
Pramonė
Akmens anglių, švino ir cinko rūdos gavyba. Juodoji metalurgija, metalo apdirbimas (lynų, vielos gamyba), mašinų (metalurgijos įmonių, kasyklų įrangos), statybinių medžiagų gamyba, gumos, siuvimo, maisto (mėsos, alaus) pramonė, medžio apdirbimas. Lenkijos MA verslo ir vadybos tyrimų centras. Silezijos technologijų universiteto transporto fakultetas, Silezijos medicinos universiteto padalinys.
Architektūra
Yra neogotikinė Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų bažnyčia (1253 m., perstatyta XIX a.), barokinė pranciškonų, neogotikinė Šv. Margaritos, neoromantinė Šv. Hiacinto bažnyčios. Neoklasicistiniai operos teatro rūmai (1901 m.).
Istorija
XII a. minima Bytomo pilis. 1254 m. gavo miesto teises, augo kaip kalnakasybos ir amatų cetras. Nuo 1335 m. priklausė Čekijai, vėliau Austrijai, Prūsijai.
Fra Filippo Lippi
right|thumb|180px| Fra Filipas Lipis su sūnumi ir pagalbininkais (apie [[1469, Spoleto katedra)]]
Fra Filippo Lippi arba Lippo Lippi (tikr. Filippo di Tommaso Lippi, apie 1406–1469 m. spalio 8-10 d.) – italų XV a. ankstyvojo renesanso dailininkas iš Florencijos. Tarp svarbiausių jo darbų – romantiški madonų atvaizdai ir freskos Prato ir Spoleto katedrose.
Biografija
Filipas di Tomasas Lipis gimė apie 1406 m. Florencijoje skurdžioje ir gausioje šeimoje. Tėvas Tommaso ir motina Antonia greitu laiku mirė palikdami Filipą našlaičiu. Būsimą dailininką prižiūrėjo teta Lapaccia, tačiau kuri greitu laiku terado Filipui ir jo broliui vienintelę išeitį − atiduoti juos vienuolyno globai. Apie 1414 m. Filipas jau buvo priskirtas karmelitų vienuolynui Santa Maria del Carmine, įžadus priėmė 1421 m. liepos 8 d. Giorgio Vasari liudijimu, Filipas buvo prastas vienuolis, jo nedomino mokslai, o labiau pramogos ir piešimas ant vienuolyno knygų. Esą vienuolyno vyresnysis galų gale nusprendė leisti Filipui realizuoti save tapyboje ir čia būsimasis dailininkas negalėjo surasti geresnio pavyzdžio kaip to paties vienuolyno bažnyčios Brankači koplyčioje buvę vieni reikšmingiausių italų renesanso dailės darbų − Mazačo freskos. Pirmieji Filipo darbai vienuolyne išlikę tik menkais fragmentais. left|thumb|240px| „Madona miške“ (apie 1459, [[Paveikslų galerija Berlyne)]]
Apie 1424 m. Fra Filipas Lipis metė vienuolyną (fra − liet. „brolis“), tačiau nebuvo atleistas nuo įžadų. Filipo buvimas dokumentuotas tuo metu Pistojoje ir Sienoje. 1426 m. jis pabuvojo Prate, po ko grįžo į Florenciją. Apie 1431 m. datuojamas pirmas reikšmingas darbas − „Madonna Trivulzio“ savo buvusio vienuolyno Santa Maria del Carmine bažnyčioje. Apie 1434 m. Filipas Lipis dirbo Padujoje. Po to seka nežinomas laikotarpis, kurį Giorgio Vasari aprašo taip: esą su valtimi išplaukusį dailininką kartu su draugais užpuolė piratai ir visus pavertė vergais. Esą dailininkas sugebėjo pelnyti piratų vado malonę anglies gabaliuku nupiešęs šiojo atvaizdą. Po to esą Filipas nupiešė piratų vadui ir kitų, spalvotų darbų, bei buvo paleistas prie Neapolio po 18 mėn. vergijos. Sunku nustatyti, kiek tikroviška ši istorija ir, ar apskritai nėra tik Giorgio Vasari prasimanymas.
1437 m. datuotas Florencijos arkivyskupo užsakymas − paveikslas „Marija soste su kūdikiu“, kuris Filipo Lipio nupieštas Mazačo maniera. Maždaug tuo metu, tikriausiai Fra Filipas Lipis susipažino su Fra Andželiko darbais, kurio įtaka pradėjo jaustis Filipo darbuose. Tuo metu dailininkas pateko į įtakingų Florencijos bankininkų Medičių globą. Florencijoje dailininkas atliko grupę darbų religinėmis temomis bažnyčioms ir klierikų užsakymams. Šiuose darbuose persipina Mazačo ir Fra Andželiko įtakos, kaip „Marijos karūnavime“ ir „Gerojoje naujienoje“. Augantį dailininko autoritetą rodo 1452 m. užsakymas Prato miesto katedroje, kuris buvo iš pradžių siūlytas Fra Andželikui. Prato katedroje iki 1465 m. Fra Filipas Lipis sukūrė iš tiesų aukštos klasės subrendusio kūrėjo freskas Šv. Stepono ir Šv. Jono Evangelisto gyvenimų motyvais. right|thumb|200px| „Madona su kūdikiu ir 2 angelai“ (apie 1465, [[Uficių galerija, Florencija)]]
1456 m. Prate dailininkas susikompromitavo meilės nuotykiu su Lucrezia Buti, kuri, manoma, buvo kilmingos šeimos duktė, patikėta vienuolyno globai ir auklėjimui. Pasak Giorgio Vasari, dailininkas ją buvo jėga pagrobęs ir uždaręs savo namuose. Su Lucrezia Buti Filipas susilaukė dviejų vaikų: 1457 m. sūnaus Filipino (būsimo irgi garsaus renesanso dailės meistro) ir 1465 m. duktės Alesandros. Šiuo laikotarpiu Filipo talentas pasiekė viršūnę. Be Prato katedros freskų sukurti pačiais geriausiais laikomi jo paveikslai: „Madona su kūdikiu ir 2 angelai“, „Madona miške“ (Berlyno ir Uficių variantai), „Bartolinio tondo“. Nors dailininkas tuo metu nestokojo pajamų, tačiau dėl įvairių nuotykių ir išlaidavimo buvo beveik skurdžius.
1467 m. Fra Filipas Lipis gavo užsakymą freskoms Spoleto katedroje Mergelės Marijos gyvenimo tema. Tai buvo paskutinieji jo darbai. Tuo metu Filipo Lipio mokiniu Spolete jau buvo nė 10 metų nesulaukęs sūnus Filippino Lippi. Giorgio Vasari liudijimu, popiežius buvo suteikęs Filipui išrišimą nuo vienuolystės įžadų tam, kad jis galėtų vesti Lucrezia Buti, tačiau dokumento dailininkas nesulaukė. Fra Filipas Lipis mirė 1469 m. spalio 8 arba 10 d. Spolete. Spoleto katedros freskoje „Marijos mirtis“ dailininkas prieš pat savo mirtį pavaizdavo save, sūnų Filippo ir artimiausius pagalbininkus, bei mokinius Fra Diamante ir Pier Matteo d'Amelia. Dailininko kūno išvežimui į Florenciją pasipriešino Spoleto gyventojai. Fra Filipas Lipis palaidotas prie Spoleto katedros. Vėliau Medičiai finansavo monumento ant kapo pastatymą, kurį sukūrė jo sūnus Filippino Lippi.
Kūryba
Daugeliu atveju Fra Filipas Lipis suvienijo savo kūryboje Mazačo ir Fra Andželiko kūrybines įtakas, jo darbuose vyrauja paprastumas. Filipo Lipio madonos vaizduojamos kaip paprastos motinos su vaikais, panašiai ir freskų Prate bei Spolete veikėjai. Vaizdavime dominuoja romantiniai motyvai be didelių pretenzijų į paslėptas ar menamas veikėjų aistras ar išgyvenimus. Filipas Lipis tikriausiai pirmasis iš renesanso dailininkų panaudojo ovalo formos paveikslą (vad. tondo), kaip „Bartolinio tondo“. Taip pat, pirmasis suteikė ypatingą dėmesį veikėjų drapiruočių ir aksesuarų tiksliam ir puošniam vaizdavimui. Jo piešiniai pasižymi aiškia ir tikslia linija. Šiuos bruožus perėmė Sandras Botičelis, kuris buvo jo mokiniu ir dirbo su Fra Filipu Lipiu Prate.
Karašilis
Karašilis – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 1 km nuo Pakruojo, prie Savėlio upelio. Iš pietų supa Paežerių–Rozalimo miškai. Ties Karašiliu kertasi keliai ir, praeina Radviliškio–Pakruojo geležinkelio šaka. Karašilis sudaro Pakruojo konurbaciją: šiaurėje ribojasi su Linksmučiais, rytuose – su Jovarais.
Istorija
XIX a. pradžioje pateko į Pakruojo dvaro valdas.
Vytautas Bakas
Vytautas Bakas (g. 1977 m. Vilniuje) – teisininkas, politinis bei visuomeninis veikėjas.
Nuo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo Nacionalinio saugumo ir gynybos komiteto pirmininkas, Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjungos frakcijos narys.
Pomėgiai
Aktyvus poilsis, istorinė literatūra.
Cosmas Damian Asam
Kosmas Damianas Asamas (1686 m. rugsėjo 28 d. – 1739 m. gegužės 10 d.) – vienas žymiausių vokiečių vėlyvojo baroko tapytojų ir architektų.
Jis daugiausiai dirbo su savo brolių Egid Quirin Asam, kuris buvo tinkuotojas ir skulptorius. Asamas buvo vienas pagrindinių pietų Vokietijos meistrų baroko ir rokoko laikais.
Mauricijaus herbas
thumb|250px
Mauricijaus herbas patvirtintas 1906 m. Jame pavaizduoti įvairūs salos atributai. Laivas simbolizuoja kolonizaciją, palmės – tropinį šalies klimatą. Skydo apačioje nupiešti raktas ir balta penkiakampė žvaigždė simbolizuoja lotynišką užrašą herbo apačioje Stella Clavisque Maris Indici (liet. Indijos vandenyno žvaigždė ir raktas). Skydą, apsuptą cukranendrių, laiko salos simboliu tapęs, XVII a. išnykęs paukštis dodo kairėje ir zambaras dešinėje.
Herbe naudojamos mėlyna, auksinė, žalia, raudona ir sidabrinė spalvos.
Prasada
thumb|250px|Dievybei aukojama prasada – bananai, kokosai, ryžiai, gėlių žiedlapiai
Prasada  – hinduizme reiškia dievybei per pūdžą aukojamą maistą, taip pat sadhui, guru ar kitam šventam žmogui paskirtą maistą. Prasadą sudaro virti ryžiai, vaisiai, saldumynai, vanduo, taip pat gėlės.
Dievybė arba šventasis simboliškai paragauja (ar pauosto) atnašaujamą maistą ir taip jį pašventina. Šitokiu dieviškuoju prisilietimu palaimintas maistas ar kitas medžiagiškas daiktas tampa prasada. Tada apeigoje dalyvaujančių atsidavusiųjų prasada išsidalijama kaip dvasiniai simbolinių vaišių atlaikai ir suvalgomi kaip švęstinis, tapatus dievybės malonei. Tokios religinės vaišės vadinamos bhoga.
Kazimieras Kuzavinis
Biografija
Mokėsi Kupiškyje, 1947 m. sidabro medaliu baigė Kupiškio gimnaziją. 1947–1952 m. studijavo Vilniaus universiteto Filologijos fakultete – iš pradžių lietuvių kalbą ir literatūrą, vėliau baigė klasikinės filologijos studijas, domėjosi sanskritu.
1951–1965 m. dirbo mokytoju Vilniaus miesto mokyklose, ilgiausiai dėstė lietuvių kalbą Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinėje mokykloje. 1954–2000 m. Vilniaus pedagoginio instituto (nuo 1992 m. VPU) Lituanistikos fakulteto dėstytojas, nuo 1978 m. docentas. Dėstė lietuvių kalbos istorinę gramatiką, baltų filologiją, akcentologiją, lotynų ir graikų kalbas. 1979–1985 m. VPI Lietuvių kalbos ir literatūros fakulteto prodekanas. Žuvo patekęs į autoavariją kelyje Žviliūnai-Surdegis. Palaidotas Mitošiūnų kapinėse.
Kūryba
Redagavo „Lotynų-lietuvių kalbų žodyną“ (1955 m.). Išvertė Antoine Meillet knygą „Lyginamasis metodas istorinėje kalbotyroje“ (1956 m.). 1964 m. išėjo knyga „Prūsų kalba“. 1971 m. leidinyje „Vardai ir žodžiai“ išspausdintas parengtas „Lietuvių vardų etimologinis žodynas“ (su B. Savukynu). 1982 m. išleido „Lietuvių kalbos vadovėlį“ specialiosioms vidurinėms mokykloms (su kitais autoriais), 1987 m. – „Lietuvių vardų kilmės žodyną“ (su B. Savukynu), 1996 m. – „Lotynų-lietuvių kalbų žodyną“. Kelių lotynų kalbos vadovėlių aukštosioms ir vidurinėms mokykloms bendraautoris (1960 m., su J. Dumčiumi ir kt.). Paskelbė straipsnių akcentologijos, onomastikos, etimologijos (apie Lietuvos vardo kilmę ir kt.) klausimais „Kalbotyroje“ ir kt.
AT331
AT331 – Austrijos Tirolio žemės Išorinio žiedo vok. Außerfern apskričių grupės Reuto apskrities teritorijos (NUTS:AT) administracinių vienetų suskirstymas pagal LAU, smulkių vietinių administracinių vienetų suskirstymo į teritorinius statistinius vienetus sistemą.
LAU vietiniame lygmenyje pratęsia NUTS, pranc. Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques, Teritorinių statistinių vienetų nomenklatūrą, patvirtintą 2003 m. gegužės mėn. Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 1059/2003, galiojančiu nuo 2003 m. liepos 1 d.
Apskričių centrai – riebiu šriftu.
Lietuvos futbolas 2006 m.
Lietuvos futbolo 2006 m. sezono išsamus aprašymas.
Atstovavimas Europos turnyruose
2006 m. UEFA organizuojamuose turnyruose dalyvavo 5 vyrų ir vienas moterų klubai.
Anatolijus Rezepovas
Anatalijus Rezepovas (g. 1947 m. balandžio 29 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, teisėjas.
Karauskiai
Karauskiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Vijurkų.
Anatolijus Rezepovas
Biografija
1967 m. su Vilniaus „Saliutu“ tapo Lietuvos čempionu.
Baigęs žaidėjo karjerą dirbo teisėju.
Lietuvos futbolas 2006 m.
UEFA taurė
Marijampolės klubas pirmajame atrankiniame etape bendru rezultatu 2:1 įveikė komandą, o antrame etape pralaimėjo  bendru rezultatu 7:2. Kauno FBK pirmajame atrankiniame etape bendru rezultatu 4:1 nugalėjo komandą, antrame etape bendru rezultatu 2:3 pralaimėjo danų.
UEFA Moterų taurė
UEFA taurės varžybose pirmajame etape žaidė Šiaulių „Gintra-Universitetas“. Šiaulių klubas pateko į 5 grupę, kurioja taip pat žaidė „Vitebsk“, „Fiammamonza“ ir „Sarajevo“ klubai. Šioje grupėje lietuvių komanda užėmė paskutinę vietą, per trejas rungtynes surinkusi tik 1 tašką.
Regionų taurė
UEFA Regionų taurės 2006-2007 m. sezono varžybose dalyvavo Alytaus „Alytis“, kuris pereinamame etape sužaidė lygiosiomis su prancūzų 	„Basse-Normandie“, pralošė Airijos Respublikos bei Baskų krašto mėgėjų rinktinėms.
Vyrų rinktinė
2006 m. pradėjo dalyvavimą 2008 m. Europos čempionato atrankoje. Rugsėjo 2 d. rinktinė išvykoje lygiosiomis sužaidė su pasaulio čempione, rugsėjo 6 d. namuose pralaimėjo , o spalio 7 d. Farerų salose laimėjo prieš.
Jaunimo rinktinės
Jaunimo (iki 21 metų) rinktinė nepateko į 2006-2007 m. vykusį jaunių čempionatą, todėl oficialių rungtynių nežaidė.
LFF Supertaurė
2006 m. kovo 22 d. Palangoje sužaistos Supertaurės rungtynės, kuriose žaidė 2005 m. čempionai ir taurės laimėtojai. Taurę laimėjo Panevėžio klubas. Geriausiais komandų žaidėjais pripažinti Eduardas Kurskis (Kauno FBK) ir Arūnas Klimavičius („Ekranas“).
LFF taurė
2006 m. LFF taurę laimėjo. Varžybų aštuntfinalyje iškrito „Vėtra-2“, „Lietava“, „Šiauliai“, „Šilutė“, „Žalgiris-2“, „Kruoja“, „Kauno jėgeriai“ ir „Alytis“. Ketvirtfinalyje iškrito Vilniaus „Vilnius“ įveikė Vilniaus „Žalgirį“, Klaipėdos „Atlantas“ nugalėjo, laimėjo prieš Vilniaus „Vėtrą“, o  įveikė Kėdainių „Nevėžį“. Pusfinalyje įveikė Klaipėdos „Atlantą“, o  - Vilniaus „Vilnių“. Spalio 21 d. vykusiame finale laimėjo rezultatu 1:0.
A lyga
2006 m. A Lygos čempionate liko visi 2005 m. žaidę klubai.
Galutinė lentelė:
LFF I lyga
Lygoje 2006 m. sezone žaidė 18 komandų, iš jų 6 - A lygos dublerių komandos. Galutinė lygos turnyrinė lentelė: