cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peribsenas
Peribsenas vardo sereche vietoj Horo sakalo simbolio naudojo Seto gyvūno simbolį. Kodėl jis nesilaikė tradicinio karaliaus vardo užrašymo, neaišku. Tikriausiai tai susiję su to meto politika ir karaliaus instituto ideologija. Gali būti, kad dievo Seto šalininkai tuo metu buvo įgiję persvarą prieš Horo šalininkus. Peribsenas, skirtingai nuo prieš tai valdžiusių antrosios dinastijos karalių, buvo palaidotas Abydoso Um el Kaabo nekropolyje šalia pirmosios dinastijos karalių ir jo vardo užrašai rasti tik Aukštutiniame Egipte, kas galėtų nurodyti, kad karalius valdė tik šią Egipto dalį. Galbūt jis giminiškai buvo kilęs iš pirmosios dinastijos karalių. Iš žynio Šerio kapo įrašų Sakaroje tikėtina, kad pomirtinis Peribseno kultas buvo palaikomas Žemutiniame Egipte. Įrašuose Abydose Peribsenas paminėtas „Setdžeto užkariautoju“. Egiptologai linkę tikėti, kad Setdžeto miestas buvo Nilo deltoje, bet tokiu atveju Peribsenas turėjo būti ir Žemutinio Egipto karaliumi. Indas su jo vardu rastas ankstesnės karalienės Merneitės kape, kas paaiškinama tik tuo, kad jis ten perneštas vėliau. Prie jo kapo Abydose rastos dvi Peribseno stelos ir Elefantine rastas oficialus antspaudas iš jo laikų.
Mike McCready
Michael „Mike“ David McCready (g. 1966 m. balandžio 5 d.) – amerikiečių kilmės muzikantas, geriausiai žinomas kaip alternatyvaus roko grupės „Pearl Jam“ gitaristas. Kartu su Jeff Ament, Stone Gossard ir Eddie Vedder jis buvo vienas iš grupės įkūrėjų. Taip pat muzikantas yra grojęs tokiose grupėse, kaip „Flight to Mars“, „Temple of the Dog“, „Mad Season“ ir „The Rockfords“.
2017 m. balandį, kartu su „Pearl Jam“, buvo įtrauktas į „Rokenrolo šlovės muziejų“.
Česlovas Mazūras
Česlovas Mazūras (g. 1942 m. rugsėjo 8 d. Šiaulaičiai, Šiaulėnų valsčius, Šiaulių apskritis) – Lietuvos architektas.
Biografija
Broliai Petras Mazūras ir Vitalijus Mazūras. Baigė Šiaulėnų vidurinę mokyklą. 1966 m. baigė Kauno politechnikos institutą.
Nuo 1966 m. Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filialo, 1967–1992 m. šio instituto Vilniuje grupės vadovas, projektų vadovas, instituto vyr. architektas. 1987–1993 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1991 m. VGTU) dėstytojas; nuo 1989 m. docentas. Nuo 1993 m. bendrovės „Jungtinės architektų dirbtuvės“ Vilniuje kūrybinės grupės vadovas, projektų vadovas.
Vilniuje, Lazdynuose 1974 m. ir 1982 m. suprojektavo dvi segmentinės struktūros mokyklas, 1980–1985 m. – 16 aukštų monolitinius keramzitbetonio gyvenamuosius namus, vienbučių ir daugiabučių gyvenamųjų namų.
Šaras
Šaras  – miestas šiaurės rytų Kazachstane, Rytų Kazachstano srityje, Žarmos rajone, prie Šaro upės (Irtyšiaus intakas). Geležinkelio stotis prie Semėjaus–Ajagozo linijos, eina Semėjaus–Zaisano kelias. Veikia geležinkelio aptarnavimo įmonė, galanterijos, cemento gamyklos.
Smarklicė
Smarklicė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Drohičino valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į šiaurę nuo Drohičino, apie 16 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 77 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Alytaus Dzūkija 2012–2013 m. sezonas
2012–2013 metų sezonas – 1-asis Alytaus „Dzūkija“ krepšinio klubo sezonas. Komanda rungtyniavo NKL – antrose pagal pajėgumą šalies krepšinio pirmenybėse. Pirmąsias oficialias rungtynes Alytaus „Dzūkija“ sužaidė 2012 m. spalio 4 d. Alytaus Arenoje prieš Vilniaus „Statybą“. Reguliariajame sezone iškovotos 26 pergales ir patirti 8 pralaimėjimai, turnyrinėje lentelėje užimta antroji vieta. Atkrintamųjų varžybų metu sėkmingai nukeliauta iki finalo, kuriame sezonas užbaigtas 2013 m. balandžio 14 d. didžiajame finale nusileidžiant Mažeikių „Mažeikiai“ ekipai. Debiutiniame sezone Alytaus „Dzūkija“ pasidabino NKL vicečempionų medaliais.
Sezonas
NKL debiutantai jau pirmajame sezone nestokojo ambicijų. Tą bylojo ne tik užsibrėžti tikslai, bet ir komandos komplektacija - Alytaus „Dzūkijos“ branduolį sudarė įvairių varžybų patirties turintys ir NKL pirmenybėse nugalėti galintys krepšininkai. Klubas pasirašė sutartį su iš Švedijos sugrįžusiu Povilu Šakiniu, LKL patirties turinčiais Mindaugu Reminu ir Giedriumi Kurtinaičiu bei jau anksčiau NKL sėkmingai rungtyniavusiu legionieriumi Bryan Harrison. Prieš pat 2012 metų sezoną klubą papildė NBA patirties turintis Cezary Trybanski. Komandos sudėties stiprinimas buvo pratęstas ir sezono metu - prieš Kalėdas klubą papildė Lukas Brazdauskis, o po Naujųjų metų - Tomas Lekūnas ir Žydrūnas Kelys. Sezonui įpusėjus prie trenerių štabo prisijungė Robertas Kuncaitis, o prie klubo vadovybės - buvęs ilgametis Vilniaus "Lietuvos Ryto" krepšinio klubo vadovas - Jonas Vainauskas.
Pirmąsias oficialias varžybas Alytaus "Dzūkija" žaidė savo arenoje, tačiau jas pralaimėjo Vilniaus "Statybos" ekipai, rezultatu 88:93. Šis pralaimėjimas ekipos neišmušė iš vėžių, reguliariajame sezone ji iškovojo 26 pergales ir patyrė 8 pralaimėjimus, ir taip, nusileidusi tik Mažeikių "Mažeikiams", turnyrinėje lentelėje užėmė antrą vietą. Alytaus "Dzūkija" tapo rezultatyviausia ir naudingiausia NKL komanda, o klubo varžybos namų aikštėje sutraukdavo daugiausiai lygoje - vidutiniskai po 1142 žiūrovus.
Aštuntfinalyje Alytaus klubas dukart įveikė Molėtų "Ežerūno-Kario" ekipą, ketvirfinalyje Šakių "Zanavyką" ir pateko į finalinį NKL ketvertą. Dar prieš ketvirtfinalių pabaigą, NKL pranešė, kad finalinis lygos ketvertas bus surengtas Alytuje. Pusfinalyje "Dzūkija" rezultatu 81:70 įveikė Kauno "Žalgirį-Sabonio Mokyklą", o patekusi į finalą, 65:78 pralaimėjo reguliariojo sezono nugalėtojams Mažeikių "Mažeikių" krepšininkams.
Tapusi NKL vicečempione, sportiniu principu Alytaus "Dzūkija" į LKL lygą nepateko.
Statistika
NKL (Reguliarusis sezonas + Atkrintamosios varžybos)
Barclay de Tolly
Michailas Barklajus de Tolis (Barclay de Tolly, 1761 m. gruodžio 24 d. Pamūšyje, Pakruojo rajone – 1818 m. gegužės 26 d. Įsrutyje) – kunigaikštis 1815 m., Rusijos imperijos kariuomenės vadas, feldmaršalas. Palaidotas Barklajaus de Tolio mauzoliejuje (Estija).
Biografija
Kilęs iš škotų giminės, kurios dalis XVII a. viduryje pasitraukė iš Škotijos į Livoniją, po to kai O. Kromvelis įvedė Anglijoje diktatūrą.
1776 m. pradėjo tarnauti Rusijos imperijos kariuomenės Pskovo karabinierių pulke. Dalyvavo daugelyje Rusijos karų: su Osmanų imperija (1787–1791 m.), Švedija (1788–1790 m.), Prancūzija (1806–1807 m.), slopino Kosciuškos sukilimą. Buvo Suomijos generalgubernatorius. 1810–1812 m. Rusijos karo ministras. 1812 m. karo su Prancūzija metu buvo Rusijos kariuomenės Pirmosios Vakarų armijos vadas. Vengdamas susidūrimų su Napoleono vadovaujama Prancūzijos kariuomene, traukėsi į Rusijos gilumą, ir tokiu būdu išsaugojo Rusijos kariuomenės pagrindines jėgas. Vadovavo Rusijos ir Prūsijos jungtinei kariuomenei 1813–1814 m. kare su Prancūzija.
Kulmas
thumb|Vandens bokštas
Kulmas  – miestas Lenkijoje, Kujavijos Pamario vaivadijoje, 40 km. į šiaurės rytus nuo Bydgoščiaus, prie tarptautinio kelio E75 Cešynas-Gdanskas. Apskrities centras. 20 822 gyventojai (2006 m.).
Geografija
Kulmas įsikūręs Vyslos dešiniajame krante, prie jos ir Frybos upių santakos. Nedidelis upių uostas. Išplėtota metalo dirbinių (baldų furnitūros, statybinių apkaustų), žemės ūkio mašinų dalių gamyba, siuvimo, baldų, maisto pramonė, amatai. Vienas iš Lenkijos turizmo bei piligrimystės centrų. Yra Krašto muziejus.
Istorija
Nuo X a. dabartinio miesto vietoje gyvavo prūsų gyvenvietė su pilimi, baltų Kulmo žemės istorinis centras. Nuo XI a. iki XII a. dėl Kulmo kovojo prūsai ir Mazovija (Mozūrija), kurį laiką buvo jos kaštelionijos centras. Mazovijos kunigaikštis Konradas I Mazovietis, vėl užvaldęs Kulmą, 1207 m. padarė jį savo sostine. Per lenkų kovas su prūsais 1217 m. miestas sunaikintas. Konradas, nepajėgdamas įveikti prūsų, 1228 m. Kulmą atidavė Vokiečių ordinui kaip atsparos punktą kovai su prūsais. 1232 m. kryžiuočiai pasistatydino mūro pilį, atkūrė miestą ir pavadino jį Kulmu. 1233 m. privilegija (atnaujinta 1251 m.) Kulmo miestiečiai gavo savivaldos teisę. 1234 m. popiežius Grigalius IX Vokiečių ordinui pripažino teise valdyti Kulmą ir visas užkariaujamas prūsų ir lietuvių žemes. 1251 m. popiežius Inocentas IV Lietuvą paskelbė Šv. Petro sosto nuosavybe ir pavedė Kulmo vyskupui Mindaugą karūnuoti Lietuvos karaliumi.
Dėl kolonistų ir patogaus prekybinio kelio Vysla miestas sparčiai plėtėsi, tapo amatų, prekybos centru. Kulmo teismas tapo aukščiausia teismine instancija visiems Vokiečių ordino miestams. Dėl to Kulme iš Magdeburgo teisės ilgainiui susiklostė Kulmo teisė.
Nuo 1473 m. veikė garsi mokykla, 1692 m. pertvarkyta į akademiją. XIX a. vyko germanizacija, bet reiškėsi ir lenkų tautinis atgimimas, buvo keli jų kultūriniai centrai, veikė gimnazija, ėjo spauda lenkų kalba. Nuo 1883 iki 1991 m. veikė siaurojo geležinkelis linija iki Kornatuvo. Nuo 1902 m. vokiečiai Kulmą įtvirtino, pavertė karine tvirtove. Nuo 1920 m. Kulmas vėl priklausė Lenkijai. Per Antrąjį pasaulinį karą buvo prijungtas prie Vokietijos, nužudyta apie 5000 Kulmo ir apylinkių gyventojų. Buvo svarbus lenkų antinacinio, o 1945–1949 m.- antikomunistinio pasipriešinimo centras.
Architektūra
Bažnyčios:
Žmonės
Kulme gimė arba dirbo:
Daugailiai
Daugailiai – miestelis Utenos rajono savivaldybėje, prie kelio, 18 km į šiaurės rytus nuo Utenos. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Gatvinis miestelis, su trikampio formos aikšte centre. Svarbiausi statiniai: barokinė medinė Daugailių Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (pastatyta 1883 m., su dviem bokštais ir varpine), Lietuvos nepriklausomybės dvidešimtmečio paminklas (1940 m. apgadintas, 1989 m. restauruotas), Senoji pašto stotis. Veikia Daugailių pagrindinė mokykla (nuo 1988 m. joje veikia krašto muziejus), paštas (LT-28042), ambulatorija, vaikų darželis, kultūros centras, biblioteka.
Miestelio šiaurės vakariniame pakraštyje telkšo Indrajai. Plentais pasiekiami Utena, Zarasai, Dusetos.
miniatiūra|left|Daugailių kultūrinių renginių vieta
Etimologija
Pasakojama, kad šiose vietose buvę pelkėti miškai, kuriuose augo daug gailių. Daugailių vardas aptinkamas nuo XIII a. Pavadinimas taip pat kildinamas nuo asmenvardžio Daugėla (galbūt tai buvęs dvarininkas, įkūręs Daugailius).
Istorija
thumb|left|Paminklas pokario partizanams miestelio centrinėje sankryžoje
Šiauriniame miestelio pakraštyje stūkso Daugailių I piliakalnis, pietiniame – Daugailių II piliakalnis. Ant pirmojo 15–18 m aukščio stačiašlaičio piliakalnio, apsupto pelkių, 1254 m. pastatyta Daugailių pilis pilis, kuri kovų su kalavijuočiais metu atliko svarbų vaidmenį ginant kraštą. 1435 m. sutriuškinus Livonijos ordiną ji prarado strateginę reikšmę ir sumenko. Prieš 1685 m. ant piliakalnio pastatyta pirmoji Daugailių bažnyčia, ji 1766 m. perstatyta, vėliau 1766 m. ją sudegino žaibas. 1745 m. Daugailiai minimi kaip miestelis.
Vietos gyventojai aktyviai dalyvavo 1831 m. sukilime. 1836 m. per Daugailius nutiestas traktas Sankt Peterburgas–Varšuva, veikė arklių keitimo stotis. Įsteigus pašto stotį bei nakvynės namus, Daugailiai pradėjo augti. XIX a. 2-ojoje pusėje kelionę diližanu pro Daugailius ir apsilankymą juose aprašė poetas Antanas Baranauskas. Gyventojai aktyviai dalyvavo 1863 m. sukilime, spaudos draudimo laikotarpiu platino lietuvišką spaudą. XIX a. pabaigoje Daugailiai buvo privatus miestelis Zarasų apskrityje.
Per I pasaulinį karą Daugailiai sudegė. 1938–1947 m. veikė sveikatos punktas, vėliau ambulatorija.
thumb|Miestelio panorama nuo [[Daugailių I piliakalnis|I piliakalnio]] thumb|[[Daugailių bažnyčia ir piliakalnis]] thumb|Kultūros centras
Žymūs žmonės
Daugailiuose gimė:
Vidmantas Plečkaitis
Vidmantas Plečkaitis (g. 1957 m. vasario 17 d. Klaipėdoje) – dailininkas tapytojas, tapantis jūrine tematika, Lietuvos ir Klaipėdos miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Aktyviai skatinantis jūrinį turizmą, siekiantis pritraukti kuo daugiau Jūrinių regatų į Klaipėdos uostą ir taip populiarinti Klaipėdą.
Biografija
1993 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Klaipėdos miesto skyriaus narys, skyriaus pirmininko pavaduotojas, 2006 m. Klaipėdos skyriaus pirmininkas.
2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Marytė, vaikai Tomas, Marius.
Veikla
Nuo 2006 m. Žemaičių dailininkų sąjungos narys. Tapo paveikslus daugiausia jūrine tematika. Teatro pjesių autorius. Vienas iš TV serialo „Kaimynai“ scenarijaus bendraautorių.
E4
Europos kelias E4 – ~1590 km ilgio greitkelis, jungiantis Tornėją ir Helsingborgą.
Farerų futbolo varžybos 1981 m.
Farerų futbolo varžybos 1981 m.
Kinkiai I
Kinkiai I – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 11 km nuo Papilės.
Netoliese įsikūrę Kinkiai II.
Magnus Ducatus Poesis
Magnus Ducatus Poesis (Poezijos Didžioji Kunigaikštystė) yra Vidurio Europos tautų – lietuvių, baltarusių, latvių (ir latgalių), lenkų, rusų, ukrainiečių bei kitų – poetų ir poezijos vertėjų, muzikų, dailininkų, kitų poezijai artimų menininkų bendrija, kuriama siejant save su estetinėmis bei etinėmis vertybėmis, taip pat, Vandos Zaborskaitės žodžiais tarus, su LDK respublikoniškomis laisvės ir tolerancijos idėjomis, asmens orumo ir piliečio pareigos vertybėmis. Pirmasis viešas Magnus Ducatus Poesis pasirodymas – poezijos ir muzikos vyksmas Lietuvos Respublikos ambasadoje Minske 2006 m. liepos 5 d., minint Lietuvos Valstybės (Mindaugo karūnavimo) dieną. Idėjos autorius – lietuvių poetas Vladas Braziūnas.
Aisė
Aisė – upė Klaipėdos ir Šilutės rajonų savivaldybių teritorijose, Veiviržo dešinysis intakas.
Prasideda Brožių kaime (Vėžaičių seniūnija) ir teka Pajūrio žemuma į pietvakarius 7 km ištiesinta vaga, Trepkalnio kaimo apylinkėse pasuka į vakarus, teka Padumblės miško pakraščiu, ties Šiūparių gyvenviete pasuka į pietus, teka per Pėžaičius, Dvylius; Dyglių kaime pasuka į pietvakarius, teka Stonaičių miško pakraščiu ir pasiekusi Aisėnus, pasukusi į vakarus, įteka į Veiviržą 10 km nuo jo žiočių.
thumb|left|235px|Aisė šalia [[Aisėnų dvaras|Aisėnų dvaro malūno]]
Slėnis 200–400 m pločio, išryškėja žemiau Pėžaičių. Vagos plotis 6–10 m, gylis 0,4–2,5 m. 17 km nuo ištakos vaga reguliuota. Vidutinis nuolydis 2,59 m/km. Srovės greitis 0,1–0,3 m/s.
Aisė priklauso Veiviržo ichtiologiniam draustiniui. Nuo 2003 m. Aisėje saugomi šlakiai, upėtakiai, nėgės, paprastieji kūjagalviai. Nuo spalio 1 d. iki gruodžio 31 d. Aisėje mėgėjiška žūklė uždrausta visais mėgėjiškos žūklės įrankiais ir būdais.
Vietovardis sietinas su indoeuropietiško žodžio „eis“ šaknimi, kurio prasmė „judantis“, „greitai judėti“. 1384 m. Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymai mini Ayse, Kasparas Henenbergeris 1576 m. žemėlapyje Eisse.
Intakai:
Joe Slovo
Joe Slovo (1926 m. gegužės 23 d. Obeliai, Lietuva – 1995 m. sausio 6 d. Pietų Afrikos Respublika) buvo Lietuvos žydų kilmės politikas, Pietų Afrikos Respublikos komunistų partijos vadovas, Afrikos nacionalinio kongreso narys.
Biografija
Joselis Mašelis Slovo gimė Obeliuose, Lietuvoje, žydų šeimoje. Kai Joe sukako aštuoneri, šeima emigravo į Pietų Afriką. Tėvas Johanesburge dirbo sunkvežimių vairuotuoju. 1941 m. būdamas penkiolikos Joe metė mokyklą ir dirbo pasiuntinuku. Vėliau jis dirbo vienos parduotuvės valdytoju ir kartu su National Union of Distributive Workers organizavo streikus.
Slovo 1942 m. prisijungė prie SACP. Susižavėjęs Raudonosios Armijos laimėjimais prieš nacius per Antrąjį pasaulinį karą, jis prisijungė prie daugiarasės organizacijos „Springbok Legion“.
1961 m. Slovo ir Abongz Mbede tapo karinio dalinio Umkhonto we Sizwe vadais. Nuo 1963 m. jis gyveno tremtyje. Gyveno Jungtinėje Karalystėje, Angoloje, Mozambike ir Zambijoje. 1984 m. jis išrinktas SACP generaliniu sekretoriumi.
1990 m. jis grįžo į Pietų Afriką ir atsistatydino iš SACP generalinio sekretoriaus pareigų 1991 m.
1994 m. jis tapo vienu iš Nelson Mandela vyriausybės ministrų. Jis buvo vienas iš pagrindinių tarpininkų per baltųjų ir juodaodžių partijų derybas dėl valdžios perdavimo Nelsono Mandelos šalininkams.
1995 m. Joe Slovo mirė. Mirties priežastis – vėžys.
Asmeninis gyvenimas
1949 m. Slovo vedė Ruth First, Latvijos žydų kilmės aktyvistę. Jie susilaukė trijų dukterų: Shawn, Gillian ir Robyn.
1982 m. Craig Williamson užsakė Joe žmonos Ruth First nužudymą. Rugpjūčio 17 d. Ruth buvo nužudyta atplėšus paštinę bombą.
Joe vyriausia dukra Shawn yra scenaristė. Gillian Slovo tapo rašytoja. Jauniausioji dukra yra garsi filmų prodiuserė.
Kūryba
Jo parašyta esė „No Middle Road“, kuri peikė Apartheido politiką, tapo vienu iš Pietų Afrikos išlaisvinimo simbolių. 1989 m. jis parašė knygą „Has Socialism Failed?“, kurioje jis papasakojo apie socializmo trūkumus ir peikė Stalino politiką, tačiau vis tiek nepakeitė savo socialistinių pažiūrų.
Antisionizmas
Būdamas uolus marksistas ir internacionalistas, Slovo buvo aktyvus antisionizmo šalininkas. Jis peikė Izraelio politiką ir ryšius su apartheidine Pietų Afrikos vyriausybe.
Jormundgandas
thumb|Toras kaunasi su Jormundgandu Skandinavų mitologijoje Jormungandas – milžiniška mitinė jūros gyvatė, chtoniška pabaisa, dievo Lokio ir milžinės Angrbodos palikuonis. Pagal „Jaunesniąją Edą“, Odinas įkalino tris pabaisas, Lokio palikuonis: Fenrį, Helą ir Jormungandą. Odinas gyvatę įkalino Midgardą supančio vandenyno gelmėse. Jormundgandas ragnaroko metu susikaus su Toru, abu žus.
Jormundgandas taip pat vadinamas Pasaulio gyvate, Midgardo gyvate. Buvo sakoma, kad gyvatė išaugo tokia didelė, kad galėjo apjuosti žemę.
Ragnarokas
Jormundgandas išlįs iš vandenyno ir apnuodys dangų. Toras užmuš Jormundgandą, paėjęs 9 žingsnius kris negyvas nuo gyvatės nuodų.
Smorčevas
Smorčevas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Drohičino valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į šiaurę nuo Drohičino, apie 19 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 76 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Nyderlandai Eurovizijos šokių konkurse
Nyderlandai Eurovizijos šokių konkurse dalyvavo du kartus. Debiutavo 2007 m. Londone, Jungtinėje Karalystėje ir užėmė 12 vietą. Ją pasiekė šokėjai Alexandra Matteman ir Redmond Valk.
Nuorodos
Oficiali Nyderlandų „Eurovizijos“ svetainė
Basel XI
Bazelio vienuolikė – buvusi Šveicarijos futbolo komanda, sukurta atstovauti Bazeliui UEFA mugių taurės varžybose. Žaidėjų dauguma buvo iš FC Basel klubo.
PAK
Triraidė santrupa PAK gali reikšti:
Veliuonos I piliakalnis
Veliuonos I piliakalnis (arba Gedimino Kapas, Gedimino piliakalnis, Ramybės piliakalnis) – piliakalnis ir gyvenvietė Jurbarko rajono savivaldybės teritorijoje, Veliuonos miestelyje, Veliuonos seniūnija. Pasiekiamas plentu Veliuonos centre pasukus į šiaurę. Šiaurrytinis kalnas -­ pagrindinis piliakalnis, šiaurės vakarinis – papilys.
Piliakalnis
Piliakalnis (Gedimino Kapas) įrengtas Nemuno ir Veliuonėlės santakoje esančiame aukštumos kyšulyje. Aikštelė keturkampė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 54x25 m dydžio. Aikštelės šiaurinėje dalyje yra apie 10 m skersmens, 2 m gylio duobė-griovys, kuris gali būti ir aikštelę į 2 dalis skyrusio griovio liekana, užversta pietinėje dalyje; Liudvikas Kšivickis 1912 m. jos dugno nepasiekė net 8 m gylyje. Aikštelės vakariniame gale supiltas 15 m ilgio, 2,5 m aukščio, 20 m pločio pylimas plokščiu 10 m skersmens viršumi. Už pylimo iškastas 30 m pločio, 17 m gylio griovys, skiriantis piliakalnį nuo papilio. Šlaitai statūs, iki 30 m aukščio. Aikštelė dirvonuoja, šlaitai apaugę retais medžiais. Paminklo plotas: 130 m ilgio rytų – vakarų kryptimi ir iki 90 m pločio.
Piliakalnį apardė įvairi žmonių veikla, aikštelės šiaurinė dalis nuplauta Veliuonėlės. Piliakalnis tvarkomas: įrengti laiptai, išretinti medžiai, sustabdyta šlaito erozija į Veliuonėlę.
Piliakalnio vakarinėje ir pietinėje papėdėse 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1992 m., 1995 m., 2003 m. Joje rastas 30 cm storio kultūrinis sluoksnis, jame – žiesta keramika, arbaletinis strėlės antgalis, žalvarinės pasaginės segės.
Tyrimai
1912 m. piliakalnio aikštelę, iš viso apie 1000 m² plotą ­ tyrinėjo L. Kšivickis ir Tadas Daugirdas. Panašu, kad buvo ištirtas tik viršutinis kultūrinio sluoksnio horizontas. Aptikta sudegusių pastatų dalių, daug apdegusio molio, akmenų grindinių, apdegę dviejų 25-­35 metų vyrų griaučiai, žiestos keramikos, nemažai strėlių, ypač arbaleto, antgalių ir kitų XI a. – XIV a. radinių, gyvulių kaulų, sudegusių grūdų.
Piliakalnis datuojamas XI a. – XIV a. (Liudvikas Kšivickis), XIII a. – XV a. pradžia (Gintautas Zabiela).
Istorija
Piliakalnyje stovėjo Junigėdos (po 1319 m. Veliuonos) pilis, pastatyta 1291 m. balandį. Jau statybos metu, kaip rašo Petras Dusburgietis „Prūsijos žemės kronikoje“, ją nesėkmingai bandė užimti kryžiuočiai. Jie pilį puolė gana dažnai: 1292 m. birželio mėn., 1293 m. žiemą (sudegino du papilius), 1293 m. liepos pabaigoje (vėl sudeginti papiliai), 1313 m., 1314 m. rudenį (užėmė ir sudegino papilį), 1317 m. (vėl sudegino papilį), 1318 m. rudenį (sudegino papilį), 1319 m. balandį (sugriautas papilys), 1339 m. žiemą. Ir tik 1348 m. rugpjūčio mėn. po 4 dienų apgulos ją užėmė ir sudegino.
1349 m. Veliuonos pilį lietuviai atstatė. Ją kryžiuočiai nesėkmingai puolė 1357 ir 1360 m. 1363 m. balandžio mėnesį magistras Vinrichas Kniprodė, nuniokojęs Naujojo Kauno ir Pieštvės pilis, atsitraukdamas apsupo Veliuonos pilį, įsistiprino palei ją ir panaudodamas apgulos mašiną ketvirtą dieną ją užėmė. Pilis buvo sudeginta, o jos pylimas nuskleistas. Tačiau Veliuonos pilis buvo atstatyta dar kartą ir išstovėjo iki 1367 m. rugpjūčio 8 d., kai magistrui su kariuomene pasirodžius šalia pilies, ją sudegino patys gynėjai, prieš tai pasitraukę iš pilies.
Trečią kartą Veliuonos pilis atstatyta 1411 m. vasarą, joje palikta stipri 400 vyrų įgula. Spėjama, kad ši pilis buvo pastatyta ankstesnės pilies papilio (Ramybės Kalno) vietoje. Ji tapo svarbių didžiojo kunigaikščio Vytauto ir Lenkijos karaliaus Jogailos diplomatinių susitikimų su Ordino atstovais vieta. Susitikimai vyko 1416 m. spalio 15–17 d., 1418 m. spalio 13­–22 d. ir 1420 m. rugsėjo 8–11 d. Pilyje 1423 m. gegužės 8, 9–18 d. vykusio tokio susitikimo metu buvo ratifikuota 1422 m. rugsėjo 27 d. sudaryta Melno taikos sutartis, pagal kurią vakarinės Lietuvos sienos išliko iki XX a.
Bernardas Brazdžionis
thumb|220px|Bernardo Brazdžionio kapas [[Petrašiūnų kapinėse]] miniatiūra|220px|right|Pašto ženklas, 2007 m. miniatiūra|220px|right|Biustas Kaune, Taikos pr.
Bernardas Brazdžionis (1907 m. vasario 2 d. Stebeikėliuose, Pumpėnų valsčius, Biržų apskritis – 2002 m. liepos 11 d. Los Andžele) – lietuvių prozininkas, poetas, dramaturgas, spaudos darbuotojas, muziejininkas, literatūros kritikas.
Slapyvardžiai: ''Vytė Nemunėlis, J. Brazaitis, J. Stebeikis, B. Brn., B. Nardis Brazdžionis, Bern. Žvainius, J. Braz., Jaunasis Vaidevutis, B. Br. Gintvytis, B. Nardis, J. Žadeikis, A. Pagramantis, Mikas Lašavikas, Jonas Baika, M. Kiškutis, V. Klevelis''.
Biografija
Nuo 1908 m. su tėvais gyveno JAV. 1914 m. grįžo į Lietuvą. Pirmajam pasauliniam karui tėvą mobilizavus Rusijos imperijos kariuomenėn, su motina apsigyveno Pasvalio valsčiaus, Žadeikių dvare.
Pradžios mokyklą lankė Pasvalyje, Žadeikiuose. 1921–1929 m. mokėsi Biržų gimnazijoje. 1929–1934 m. Vytauto Didžiojo universitete Humanitarinių mokslų fakultete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. Universitete dalyvavo studentų akademiniuose būreliuose: ateitininkų „Šatrijos“ draugijoje, Humanitarų draugijos literatūros sekcijoje, nuo 1931 m. jai vadovavo. 1931 m. išleido eilėraščių rinkinį „Amžinas žydas“. Dalyvavo Kauno ir kitų miestų literatūros vakaruose.
Mokytojavo, nuo 1937 m. dirbo „Sakalo“ knygų leidykloje, nuo 1940 m. – Maironio literatūros muziejaus direktorius.
1933 m. redagavo studentų laikraštį „Lietuvos studentas“, 1932–1940 m. – „Ateities spinduliai“, 1934–1935 m. – „Pradalgės“, 1938–1939 m. – „Dienovidis“, 1942 m. – almanachą „Literatūros metraštis“. Jono Brazaičio slapyvardžiu spausdino kritinius straipsnius leidiniuose „Židinys“, „Naujoji Romuva“, „Vairas“, „XX amžius“, „Aidai“, „Gabija“.
1944 m. pasitraukė į Vakarus. Ravenbsurge dalyvavo išeivijos lietuvių kultūriniame gyvenime. 1947 m. suredagavo Lietuvių rašytojų draugijos metraštį „Tremties metai“. 1949 m. atvyko į JAV. Gyvendamas Bostone, dirbo „Lietuvių enciklopedijos“ Visuotinės literatūros skyriaus redaktorium, 1949–1950 m. redagavo vaikų laikraštį „Eglutė“.
Nuo 1955 m. gyveno Los Andželo mieste. 1955–1972 m. žurnalo „Lietuvių dienos“ vyriausias redaktorius. Mirė 2002 m. liepos 11 d., palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Kūryba
Pirmąjį eilėraštį išspausdino 1924 m. jaunimui skirtame „Pavasario“ laikraštyje. 1926 m. dar būdamas gimnazistu, išleido pirmąjį eilėraščių rinkinį „Baltosios dienos“. 1928 m. atskiru leidiniu išleido poemą „Verkiantis vergas“. 1928 m. būdamas aštuntos klasės mokiniu, dalyvavo jaunųjų poetų antologijoje „Pirmas dešimtmetis“.
Bibliografija
Poezijos rinkiniai:
Vytės Nemunėlio slapyvardžiu išleistos knygelės vaikams:
Poetiniu požiūriu B. Brazdžionis yra tarp didžiųjų Lietuvos poetų. Asmeniškuose ir gamtos motyvuose pasiekia universaliosios poezijos subtilumą ir gelmę. Vaikams skirtoji literatūra yra aukščiau specialiosios literatūros lygio.
Audeniai
Audeniai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 12 km nuo Užvenčio.
Veneros atmosfera
thumb|right|250px|Veneros atmosferos debesų struktūra 1979 m. Veneros atmosfera buvo atrasta 1761 Michailo Lomonosovo. Iš kitų Žemės grupės planetų atmosferų, ji išsiskiria dideliu tankiu, ir kaitra. Ties paviršiumi temperatūra siekia 740 K, o slėgis 93 Pa. Debesys Veneros atmosferoje sudaryti iš sieros rūgšties. Jie neskaidrūs optinio diapazono spinduliams, todėl informacija apie planetos paviršių gauta naudojant radijo bangas. Pagrindinės dujos sudarančios atmosferą yra anglies dvideginis ir azotas. Kitų cheminių junginių yra labai nedaug.
Priešingai negu Žemė, Venera magnetinio lauko neturi. Jos atmosferą nuo išorinio kosmoso ir Saulės vėjo atskiria jonosfera. Šis jonizuotas sluoksnis atriboja Saulės magnetinį lauką ir suteikia Venerai savitą magnetinę aplinką, kuri vadinama Veneros indukuotąja magnetosfera. Lengvesnės dujos, įskaitant vandenį, yra nuolatos nupučiamos Saulės vėjo per indukuotąją magnetinę uodegą. Manoma, kad senovėje Veneros atmosfera buvo panašesnė į Žemės, ant planetos paviršiaus galėjo egzistuoti skystas vanduo. Stiprėjantį šiltnamio efektą galėjo sukelti paviršinio vandens išgaravimas, ir po to padidėjęs šiltnamio dujų lygis atmosferoje.
Nepaisant atšiaurių sąlygų ties Veneros paviršiumi, atmosferos slėgis ir temperatūra maždaug nuo 50 iki 60 km aukštyje yra beveik tokie patys, kaip Žemėje. Žemei artimesnių sąlygų nei tos kurios egzistuoja viršutinėje Veneros atmosferoje saulės sistemoje nėra. Dėl slėgio ir temperatūros panašumų, bei fakto, kad kvėpavimui tinkamas oras (21 % deguonies, 78 % azoto) yra keliančios dujos Veneroje (Žemės atmosferoj tokios keliančios dujos yra helis) buvo pasiūlyta, kad viršutiniai atmosferos sluoksniai yra tinkama vieta Veneros tyrinėjimams ir kolonizavimui.
Sudėtis
Veneros atmosferoje daugiausia yra anglies dioksido taip pat aptinkama azoto bei labai nedideli kiekiai kitų elementų. Azoto kiekis atmosferoje lyginant su anglies dvideginio kiekiu yra mažas, tačiau, kadangi Veneros atmosfera yra daug tankesnė nei Žemės, bendras azoto kiekis joje yra maždaug 4 kartus didesnis negu Žemės atmosferoje, kurioje azotas sudaro net 78 %.
Atmosferoje aptinkama nedideli kiekiai įvairių kitų junginių. Tarp jų vandenilio chloridas (HCl), vandenilio fluoridas (HF), anglies monoksidas, vandens garai, molekulinis deguonis. Pagal teorijas, daug vandenilio planeta prarado kosmose, likęs susijungė į sieros rūgštį ((H2SO4)) ir vandenilio sulfidą. Dėl šių priežasčių, atmosferoje vandenilio liko nedaug. Nemažą vandenilio kiekio praradimą rodo didelis deuterio ir vandenilio santykis atmosferoje. Šis santykis siekia 0,025. Palyginimui Žemės atveju jis yra lygus tik 1,6. Be to Veneros atmosferos viršutiniuose sluoksniuose deuterio ir vandenilio santykis yra 1,5 karto didesnis nei likusioj atmosferos dalyje.
Troposfera
Atmosfera dalijama į kelis sluoksnius pagal jų aukščius. Tankiausia atmosferos dalis Troposfera prasideda ties paviršiumi ir tęsiasi aukštyn 65 km. Ties paviršiumi vėjų greitis nedidelis, temperatūra aukšta. . Tačiau troposferos viršutinėje dalyje, temperatūra ir slėgis panašus kaip Žemėje, o debesys pasiekia 100 m/s greitį.
Paviršinis Veneros atmosferos slėgis yra milžiniškas: maždaug 92 kartus didesnis nei slėgis Žemės paviršiuje. Vandenynuose toks slėgis būna 910 metrų gylyje. Veneros atmosferos masė 4,8 kg. Tai lygu maždaug 93 Žemės atmosferos masėms. Slėgis Veneros paviršiuje yra toks didelis, kad anglies dioksidas yra nebe dujos o superkritinis skystis. Oro tankis ties paviršiumi yra 67 kg/m³, tai sudaro 6.5% skysto vandens Žemėje tankio.
Didelis CO2 kiekis, vandens garai ir sieros dioksidas sukuria stiprų šiltnamio efektą, neleidžiantį Saulės energijai ištrūkti atgal į kosmosą, ir pakeliantį paviršiaus temperatūrą maždaug iki 720 K. Tai didžiausia temperatūra tarp visų Saulės sistemos planetų. Net Merkurijuje, kuris yra arčiau Saulės ir gauna daugiau jos energijos, temperatūra yra žemesnė. Vidutinė paviršiaus temperatūra yra aukštesnė nei reikalinga išlydyti švinui (600 K), alavui (505 K), cinkui (693 K). Stora Veneros atmosfera sušvelnina temperatūros svyravimus planetoje. Venera apie savo ašį sukasi lėtai todėl saulinė para planetoje yra labai ilga ir tęsiasi 116,5 Žemės parų. Tačiau temperatūra dienai keičiant naktį, svyruoja nedaug.
99% Veneros atmosferos masės sudaro troposfera. Net 90% Veneros atmosferos sutelpa į 28 km sluoksnį virš paviršiaus, tačiau kadangi Veneros atmosferos masė yra labai didelė, jos slėgis su slėgiu Žemės paviršiuje susilygina tik 50 km aukštyje. Veneros atmosfera yra santykinai tanki dideliuose aukščiuose, priešingai negu Žemės atmosfera, kurios 90% susikaupę iki 10 km virš paviršiaus. Naktinėje Veneros pusėje aptinkami debesys esantys 80 km aukštyje.
Labiausiai į Žemės panaši troposferos dalis yra netoli tropopauzės – ribos tarp troposferos ir mezosferos. Ji yra truputį aukščiau 50 km nuo paviršiaus. Pagal Magellan ir Venus Express matavimus, zonos nuo 52,5 iki 54 km temperatūra yra tarp 293 K ir 310 K, o ties 49,5 km virš paviršiaus, slėgis pasidaro toks pat, kaip Žemėje ties jūros lygiu. Ateityje pilotuojamiems kosminiams laivams pasiekus Venerą, zona tarp 50 ir 54 km būtu tinkamiausia Veneros stebėjimų bazei įkurti. Temperatūra čia tokia, kad gali egzistuoti skystas vanduo, o atmsoferos slėgis toks pat, kaip gyvenamuose Žemės regionuose.
Cirkuliacija
Veneros atmosferos cirkuliacija atitinka taip vadinama ciklotropine aproksimaciją. Jos vėjų greitį apytiksliai nusako slėgio gradiento ir išcentrinės jėgos balansas. Šiė vėjai yra beveik visiškai zoniniai. Tiesiogiai vėjų greitis gali būti išmatuotas tik viršutinėje troposferoje (tropopauzėje) maždaug 60-70 km aukštyje. Tokiame auštyje yra viršutinis debesų sluoksnis. Debesų judėjimas dažniausiai yra tiriamas ultravioletinėje spektro srityje, kurioje debesys yra kontrastingiausi. Linijinis vėjo greitis šių debesų aukštyje, platumose žemesnėse kaip 50°, siekia 100±10 m/s. Vėjai pučia atgalinio planetos sukimosi kryptimi. Aukštesnėse platuomse vėjų greitis staigiai mažėja ir pasiekia 0 ties poliais. Tokie stiprūs viršutinių debesų lygyje pučiantys vėjai yra reiškinio, vadinamo atmosferos super-sukimasis, priežastis. Kitaip tariant, šie vėjai apskrieja apie planetą greičiau, nei Venera apsisuka. Veneros atmosferos super-sukimasis yra diferencinis. Tai reiškia, kad troposfera ties pusiauju sukasi lėčiau, nei troposfera virš vidutinių platumų. Be to vėjo greitis dar priklauso ir nuo aukščio. Einant gilyn į troposferą, jis krinta maždaug 3 m/s kas kilometrą. Ties Veneros paviršiumi vėjų greičiai tesiekia kelis kilometrus per valandą (vidutiniškai nuo 0,3 iki 1 m/s) ir yra daug lėtesni nei vėjai ties Žemės paviršiumi, tačiau dėl didelio atmosferos tankio, šio greičio pakanka paviršiumi pernešti dulkes ir mažus akmenėlius. Šis procesas primena lėtai tekančią vandens srovę.
Visi Veneros vėjai yra varomi konvekcijos. Ties pusiauju Saulės įkaitintas karštas oras kyla aukštyn ir slenka link planetos polių. Toks beveik visą planetą apimantis troposferos judėjimas vadinamas Hadlio cirkuliacija. Vis dėlto oro judėjimas išilgai dienovidinių yra daug lėtesnis, nei zoniniai vėjai. Ties ±60°platuma oras pradeda leistis ir grįžta prie pusiaujo žemiau debesų lygio. Tokia interpretacija yra paremta anglies monoksido pasiskirstymo tyrimais. Nustatyta, kad didžiausia jo koncentracija yra apie ±60° platuma. Ties 60°-70° laipsnių platumas egzistuoja vėsesnės polinės apykaklės. Jų temperatūra yra maždaug 20-30 K mažesnė nei aplinkinių platumų viršutinės troposferos temperatūra. Šio temperatūros sumažėjimo priežastis greičiausiai yra adiabatinis dujų atvėsimas atsiradęs dėl oro leidimosi. Tokią interpretaciją paremia faktas, jog apykaklėse esantys debesys yra tankesni, be to jie kybo 70-72 km aukštyje, tai yra maždaug 5 km aukščiau, nei debesys esantys žemesnėse platumose ir ties planetos poliais. Manoma, kad tarp vėsių apykaklių ir vėjų dideliais greičiais pučiančių vidutinėse platumose gali egzistuoti ryšys. Tokie vėjai išplaukia iš Hadley tipo cirkuliacijos, ir turėtų egzistuoti tarp 55 ir 60° platumų.
Ties ašigaliais, supamos vėsių polinių apykaklių egzistuoja struktūros vadinamos poliariniais sūkuriais. Šios struktūros, tai milžiniškos uraganinės audros keturis kartus didesnės, nei žemiškieji jų atitikmenys. Kiekvienas sukurys turi dvi „akis“ – sukimosi centrus, kurie sujungti išsiskiriančia S – formos debesų struktūra. Tokios dviejų akių struktūros taip pat vadinamos poliariniais dipoliais. Sūkuriai sukasi maždaug trijų dienų periodu, tokia pat kryptimi, kaip ir visa atmosfera. Linijinis vėjo greitis ties jų išoriniais kraštais siekia 35–50 m/s, o ties poliais nukrenta iki 0. Poliniuose sūkuriuose esančių debesų paviršiuje temperatūra siekia 250 K ir yra daug aukštesnė nei greta esančių polinių apykaklių. Manoma, kad poliniai sūkuriai yra anticiklonai kurių centre dujos leidžiasi žemyn, o polinėse apykaklėse dujos kyla aukštyn. Panaši cirkuliacija vyksta žiemos poliariniuose anticikloniniuose sūkuriuose Žemėje ypač ties Antarktida. Tyrinėjimai atlikti infraraudonųjų spindulių diapazonuose, kuriems laidi atmosfera rodo, kad ties poliais vykstanti anticikloninė cirkuliacija, gali prasiskverbti iki 50 km aukščio tai yra maždaug iki apatinės debesų dalies. Viršutinė poliarinė troposfera ir mezosfera yra labai dinamiška. Dideli šviesūs debesys čia gali atsirasti ir išnykti kelių valandų laikotarpyje. Vienas toks įvykis buvo stebėtas kosminio aparato venus Express tarp 2007 sausio 9 ir 13. Tuo laikotarpiu, pietų poliarinis regionas pašviesėjo 30%. Šį įvykį greičiausiai sukėlė sieros dioksido patekimas į mezosferą. Mezosferoje šis cheminis junginys galėjo kondensuotis į šviesų rūką. Dviejų akių susidarymas sukūryje dar nepaaiškintas.
Viršutinė atmosfera ir jonosfera
Veneros mezosfera tęsiasi nuo 65 km iki 120 km aukščio. Maždaug ties 120 km prasiseda termosfera, kuri ties maždaug 220–350 km pereina į egzosferą. Egzosfera prasideda tokiame aukštyje, kuriame atmosferą sudarančios dalelės juda be susidūrimų.
Veneros atmosfera gali būti padalinta į du sluoksnius: žemesnį kuris tęsiasi nuo 62 iki 73 km, ir aukštesnį, kuris tęsiasi nuo 73–95 km. Pirmajame sluoksnyje temperatūra yra beveik pastovi ir lygi 230 K. Šis sluoksnis sutampa su debesų viršūnėmis. Antrajame sluoksnyje temperatūra vėl pradeda žemėti ir 95 km aukštyje pasiekia 165 K. Aukščiau prasideda mezopauzė. Mezopauzė yra riba tarp mezosferos ir termosferos ji tęsiasi nuo 95 iki 120 km aukščio. Mezopauzės apačia yra šalčiausia dieninės Veneros atmosferos pusės dalis. Kylant mezopauze aukštyn temperatūra išauga iki maždaug pastovios, termosferoje vyraujančios 300–400 K, reikšmės. Naktinės Veneros pusės termosfera yra daug šaltesnė nei dieninės pusės. Čia temperatūra nukrinta iki 100 K. Dėl žemos temperatūros kartais ši atmosferos dalis vadinama kriosfera.
Cirkuliacija, vykstanti viršutinėje mezosferoje ir termosferoje, visiškai kitokia nei apatinės atmosferos dalies cirkuliacija. 90 – 150 km aukštyje dujos juda iš dieninės į naktinę Veneros pusę. Auštyn oro srautas sukasi ties apšviesta planetos puse, o žemyn – ties tamsiąja puse. Sukimasis žemyn ties naktine puse sukelia adiabatinį oro įšilimą, dėl kurio 90-120 km aukštyje susiformuoja šiltas mezosferos sluoksnis. Šio sluoksnio temperatūra siekia 230 K ir yra daug aukštesnė nei tipinė naktinės termosferos pusės temperatūra kuri siekia vos 100 K. Oras, atslenkantis iš dieninės planetos pusės, taip pat atneša deguonies atomų. Šie atomai po rekombinacijos suformuoja sužadintas deguonies molekules. Šios molekulės yra ilgai gyvuojančioje singleto būsenoje. Relaksacijos iš šios būsenos metu yra spinduliuojama 1,27 μm bangos ilgio infraraudonieji spinduliai. Relaksacijos procesas vyksta 90 – 100 km aukštyje virš naktinės Veneros pusės ir dažnai stebimas iš Žemės, bei kosminių aparatų. Viršutinė mezosfera ir termosfera esanti virš naktinės planetos pusės taip yra CO2 ir NO molekulių nelokalios termodinaminės pusiausvyros emisijos šaltinis.
Kosminis laivas Venus Express stebėdamas kaip Venera uždengia žvaigždę parodė, kad atmosferinis rūkas virš naktinės pusės tęsiasi daug aukščiau nei virš dieninės. Virš dieninės pusės debesų sluoksnio storis siekia 20 km, ir tęsiasi maždaug iki 65 km aukščio, tuo tarpu virš naktinės pusės debesys pasiekia mezosferą. 90 km aukštyje dar aptinkamas tirštas rūkas, kuris retėdamas tęsiasi iki 105 km aukščio.
Veneros jonosfera yra 120–300 km aukštyje. Jonosfera beveik sutampa su termosfera. Didelis jonizacijos lygis Veneros jonosferoje yra tik virš dieninės planetos pusės. Virš tamsiosios pusės elektronų jonosferoje beveik nėra. Veneros jonosferą sudaro trys sluoksniai: pirmas tarp 120 ir 130 km virš paviršiaus, antras tarp 140 ir 160 km, trečias tarp 200 ir 250 km. Ties 180 km gali būti papildomas sluoksnis. Didžiausias elektronų tankis tūrio vienete yra antrajame jonosferos sluoksnyje. Viršutinė jonosferos riba – jonopauzė yra 220–375 km aukštyje. Jonopauzė atskiria tarpplanetinės kilmės plazmą nuo jonosferos plazmą. Pirmą ir antrą jonosferos sluoksnius daugiausia sudaro O2+ jonai, trečiame labiausiai paplitę O2 jonai.
Debesys
Veneros atmosferoje nuolatos stebimi tankūs debesys. Šie debesys sudaryti iš sieros dioksido ir sieros rūgšties lašelių. Debesys atspindi 75 % į juos krintančios Saulės šviesos. Dėl šių gerai spinduliuotę atspindinčių debesų, neįmanoma įžiūrėti planetos paviršiaus. Nuo debesų atsispindėjusi šviesa tokia stipri, kad kosminių aparatų saulės baterijos nukreiptos į debesis veikia beveik taip pat efektyviai, kaip ir nukreiptos į Saulę.
Dėl tankių debesų, gerai Saulės šviesą atspindinčių debesų, tik nedidelis Saulės šviesos kiekis pasiekia paviršių, todėl jo apšviestumas yra apie 5000–10000 liuksų, o matomumas siekia tris kilometrus. Bendras Veneros paviršių pasiekiantis Saulės energijos kiekis yra mažesnis nei pasiekiantis Žemės paviršių. Oro drėgmė čia vos siekia 0,1 %. .
Fotocheminių reakcijų metu, viršutiniuose Veneros atmosferos sluoksniuose gaminasi sieros rūgtšis. Mažesnio nei 169 nm bangos ilgio fotonai, suardo anglies dioksido molekulę į anglies monoksidą ir atominį deguonį. Labai aktyvus atominis deguonis reaguoja su sieros dioksidu. Susidaro sieros trioksidas. Šis junginys jungiasi su vandens molekule. Susidaro siera.
Lietus krentantis iš šių debesų paviršiaus nepasiekia. Dėl didelės temperatūros lašeliai pereina į dujinę būsena daug anksčiau.
Veneros debesyse gali vykti žaibavimas. Pirmuosius reiškinius kaip manoma susijusius su žaibavimu, aptiko Sovietų Sąjungos zondai. Vėlesni tyrimai surinko daugiau žaibavimo Veneroje įrodymų. 2006–2007 metais ESA zondas Venus Express registravo elektromagnetinę spinduliuotę, kuri buvo susieta su žaibavimu. Žaibavimas veneroje vyksta rečiau nei Žemėje.
Šiaulių apygardos administracinis teismas
thumb|200px|Šiaulių apygardos administracinis teismas, Dvaro g. 80 thumb|150px|left|Lentelė
Šiaulių apygardos administracinis teismas – vienas iš 5 apygardų administracinių teismų Lietuvoje ir vienas iš 2 apygardų teismų Šiauliuose. Adresas - Dvaro g. 80, 76298 Šiauliai.
Nagrinėja administracines bylas, kuriose bent viena iš šalių yra valstybė, savivaldybė arba valstybės ar savivaldybės institucija, įstaiga, tarnyba, tarnautojas. Taip pat bylas dėl administracinių teisės pažeidimų, kuriose nutarimus yra priėmę valstybės įgaliotų institucijų pareigūnai.
Įkurtas 1999 m. (kaip ir kiti administraciniai teismai Lietuvoje).
1999 m. gegužės 3 d. savo veiklą pradėjo buvusiose Šiaulių rajono apylinkės teismo patalpose (Dvaro g. 80, Šiauliai).
Teisėjai, tarnautojai
thumb|200px|left|[[Šiaulių rajono apylinkės teismas. Dvaro g. 81]]
thumb|200px|Kitoje gatvės pusėje - [[Šiaulių apygardos teismas|apygardos teismas Dvaro g. 83]] 1999 m. teisme darbą pradėjo 3 teisėjai – Donatas Daunys (iki to laiko dirbęs Raseinių rajono apylinkės teismo teisėju), Marytė Švažienė (buvusi Telšių rajono apylinkės teismo teisėja) ir Laisvutė Kartanaitė (Šiaulių miesto apylinkės teismo teisėja), taip pat teismo darbuotojai.
Nuo 2001 m. sausio 2 d. iš Šiaulių apygardos teismo teisėjų Edmundas Gedvilas perkeltas į Šiaulių apygardos administracinio teismo teisėjus (mirė 2003 m. lapkričio mėn.), 2004 m. liepos 26 d. Šiaulių apygardos teismo teisėju paskirtas Virginijus Stankevičius (iki tol dirbęs Šiaulių apygardos teisme), 2008 m. liepos 30 d. - Žanas Kubeckas (dirbęs Šiaulių miesto apylinkės teisme).
Nuo 1999 m. balandžio 19 d. teismo pirmininkas - Gražvydas Poškus (g. 1966 m.), iki tol dirbęs Šiaulių miesto apylinkės teismo pirmininko pavaduotoju. Dirba 6 teisėjai, 4 teisėjų padėjėjai, 3 teismo posėdžių sekretorės, 6 darbuotojai raštinėje (raštinės vedėja, 2 vyr. specialistės, 2 specialistės, 1 tarnautoja), kiti darbuotojai (5).
Tikrosios angys
Tikrosios angys (Viperinae) – angių (Viperidae) šeimos nuodingų gyvačių pošeimis.
Aprašymas
Šio pošeimo gyvatės neturi termolokatorių, kurių pagalba jaučia aplinkui esančius šilumą išskiriančius gyvūnus (duobagalvės angys tokius termolokatorius turi). Kūnas nuo 28 cm (Namagvos nykštukinė margė (Bitis schneideri)) iki 2 m ilgio (Gabono angis (Bitis gabonica)). Didenės dalis rūšių gyvena ant žemės, bet kai kurios, pvz., krūmyninės afrikinės angys, pirmenybę teikia medžiams. Gyvagimdės, bet persijinė angis deda kiaušinius.
Paplitimas
Tikrosios angys paplitusios Europoje, Azijoje ir Afrikoje. Madagaskaro saloje jų neaptikta.
Gentys ir rūšys
Pošeimyje yra 12 genčių ir 66 rūšys:
Zapoliarnas
Istorija
Gyvenvietė pradėjo kurtis 1955 m., pastačius vario ir nikelio apdirbimo kombinatą.
1957 m. Zapoliarnas gavo miesto tipo gyvenvietės, o 1963 m. miesto statusą.
Kinkiai II
Kinkiai II – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 11 km nuo Papilės.
Kontesa Entelina
Kontesa Entelina – nedidelis miestelis Sicilijos Palermo regione (Italija). Turi apie 2000 gyventojų.
Istorija
Kontesa buvo įkurta apie 1450 m. graikų – albanų imigrantų iš Bizirio karinės kolonijos. Žodis Entella pridėtas apie 1875 m., kilęs nuo to paties pavadinimo senovinio kaimelio.
Šalia miestelio dalinai išlikusi Kalatamauro pilis, pastatyta Bizantijos valdymo metais, bei Entelos fortas (Rocca d’Entella).
PGM
Triraidė santruma PGM gali reikšti:
Nauru vėliava
thumb|250px|right|[[Vaizdas:FIAV 010100.svg|23px Vėliavos santykis: 1:2]] Nauru vėliava – vienas oficialių Nauru valstybės nacionalinių simbolių. Patvirtinta 1968 m. sausio 31 d.
Vėliavą sukūrė Australijos vėliavų gamintojo Evanso pasamdytas vietos gyventojas. Priešingai nei kitų Okeanijos šalių (pvz.: Vanuatu vėliava), Nauru vėliava sukėlė mažai ginčų.
Kastilijos provincija
Kastilijos provincija  – provincija Peru, Arekipos departamento centrinėje dalyje. Provincija padalinta į 14 apygardų. Sostinė – Aplao.
Dalelių greitintuvas
right|thumb|350px|Didžiojo hadronų priešpriešinių srautų greitintuvo tunelis
Dalelių greitintuvas – įrenginys, kuris elektrinio ir (arba) magnetinio lauko pagalba greitina elektrinį krūvį turinčias daleles, suteikdamas joms dideles energijas. Yra du pagrindiniai greitintuvų tipai: tiesinis (linijinis) ir žiedinis.
Tiesiniai greitintuvai
Šiuose greitintuvuose dalelės greitinamos tiesia linija, kol susiduria su kliūtimi. Paprasčiausias ir dažniausiai naudojamas linijinis greitintuvas yra katodinių spindulių vamzdis (CRT), kuris taip pat naudojamas greitinti mažos energijos daleles prieš joms patenkant į žiedinį greitintuvą. Didžiausias tokio tipo įrenginys pasaulyje yra Stanfordo linijinis greitintuvas (SLAC), kurio ilgis 3 km.
Žiediniai greitintuvai
Žiediniuose greitintuvuose dalelės juda ratu, tam panaudojami galingi elektromagnetai. Pagrindinis privalumas, kad juose greitinamos dalelės gali judėti žiedo formos tuneliu neribotą laiką ir įgauti daug didesnį energijos kiekį. Tokio tipo įrenginiai turi trūkumą: priklausomai nuo dalelių masės ir greitinant joms suteikiamos energijos jos spinduliuoja sinchrotroninę radiaciją. Žinoma, kad visos elektrinį krūvį turinčios dalelės greitinamos pradeda skleisti elektromagnetinę radiaciją ir antrinį spinduliavimą. Kai dalelės juda greitintuvo tuneliu, jų greičio ir pagreičio vektoriai yra nukreipti į apskritimo centrą, o spinduliavimas – apskritimo liestinės kryptimi tiesiai. Šis spinduliavimas vadinamas sinchrotronine šviesa ir daugiausiai priklauso nuo greitinamos dalelės masės. Dėl šios priežasties dauguma elektronų greitintuvų yra linijiniai.
Šiandien Fermilab laboratorijoje JAV veikia 6 km ilgio sinchrotronas, o didžiausias kada nors pastatytas žiedinis greitintuvas yra LHC (Šveicarijoje CERN laboratorijoje). Jo žiedo ilgis – 27 km.
Devinto dešimtmečio pabaigoje Teksase buvo pradėtas statyti Superlaidusis superkolaideris (SSC), kuris būtų turėjęs net 87 km ilgio žiedą. Išleidus 2 milijardus dolerių ir pastačius penktadalį viso įrenginio, kongresas nutraukė šį projektą.