cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baltagalvis jūrinis erelis
Migracija
Baltagalviai jūriniai ereliai dalinai migruojantys paukščiai. Gyvenantys prie vandens telkinių, kurie žiemą užšąla, migruoja į pietus, tuo tarpu gyvenantys prie neužšąlančių telkinių yra sėslūs.
Mityba
Baltagalvis jūrinis erelis minta daugiausia žuvimi (ypač upėtakiais, lašišomis), neretai – dvėseliena. Taip pat kartais gaudo smulkius žinduolius – kiškius, triušius, meškėnus, ondatras, elnių jauniklius, be to paukščius (ypač antinius), krabus, driežus.
Kita
Skrisdami pasiekia 56–70 km/h greitį. Baltagalvis jūrinis erelis yra JAV nacionalinis paukštis.
Vikšriniai
Vikšriniai (Juncaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) šeima, kuriai priklauso įvairiamžės žolės su kuokštinėmis šaknimis arba šliaužiančiu šakniastiebiu. Antžeminiai stiebai kartais sudaro retus arba tankius kerus. Pats stiebas apvalus, dažnai vagotas, apatinėje dalyje lapuotas. Lapalakščiai cilindriški, kai kurių rūšių su skersinėmis pertvaromis viduje. Žiedai gana smulkūs, sutelkti skėtiškuose arba šluotelės pavidalo žiedynuose. Vaisius – dėžutė.
Šeimoje yra apie 400 rūšių, priklausančių 8 gentims. Lietuvoje auga dviejų genčių augalai:
Į Lietuvos raudonąją knygą įrašyti šie vikšriniai:
Aleksas Garunkštis
Biografija
1952 m. baigė Vilniaus universitetą. 1958 m. geografijos mokslų kandidatas.
1952–1964 m. Lietuvos mokslų akademijos Geologijos ir geografijos instituto mokslinis bendradarbis, 1959–1963 m. Sapropelio laboratorijos vadovas. 1964–1968 m. Geologijos instituto Kvartero geologijos sektoriaus vadovas. 1968–1992 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas, nuo 1990 m. profesorius.
Mokslinės veiklos kryptys – ežerų raidos, vidaus vandenų ir kraštovaizdžio apsaugos tyrimai.
Tavo blogis užrakintas ir tik aš turiu raktą
Tavo blogis užrakintas ir tik aš turiu raktą – 1972 m. Italijoje sukurtas giallo stiliaus filmas.
Turinys
Olivjera – degraduojantis rašytojas, gyvenantis atokiame name netoli Venecijos ir labiau besirūpinantis savo katinu Šėtonu nei žmona Irina. Kamuojamas vaikystėje patirtos motinos dominavimo pasekmių, jis rengia vakarėlius hipiams, viešai žemina Iriną ir miega su tarnaite. Kartą jis knygyne susipažįsta su mergina, kurią pakviečia į pasimatymą, tačiau pasigeria ir į jį nenueina. Kitą rytą pas sutuoktinius pasirodo policija, kuri praneša, kad mergina rasta negyva ir Olivjera tampa įtariamuoju.
Kol sutuoktiniai bando suprasti kas įvyko, jų namuose nužudoma tarnaitė. Bijodami kviesti policiją, jie paslepia kūną rūsyje.
Po keleto dienų pas juos atvyksta Olivjeros giminaitė Floriana. Seksuali mergina iš pradžių suvilioja Iriną, vėliau – ir rašytoją, kurį erzina Florianos draugystė su motociklininku Darijumi. Sužinojusi, kad vyras yra jai neištikimas su savo giminaite ir bijodama dėl savo gyvybės, Irina jį nužudo. Įkalbėjusi Florianą padėti nuslėpti nusikaltimą, jos paslepia kūną. Floriana kaip užmokestį pasiima šeimos brangenybes, tačiau greitai paaiškėja, kad Irina nėra paprasta užguita namų šeimininkė, o šaltakraujiškai viską suplanavusi kartu su draugu Valteriu. Šiam atsikračius Florianos ir Darijaus, Irina nužudo ir savo meilužį, tačiau, atvykus policijai, ją netikėtai išduoda katinas Šėtonas.
Žagvaribė
Žagvaribė  – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Searos valstijoje. Prasideda Sera Grandės masyve valstijos pietuose (460 m aukštyje), Taua savivaldybėje, susiliejus Karapateiro ir Trisio upėms. Aukštupyje teka į pietryčius, vėliau į šiaurės rytus. Žemupyje (48 km nuo žiočių) sudaro Limoeiro do Nortės upinę salą. Įteka į Atlanto vandenyną ties Fortinu, sudaro pelkėtą, mangrovėmis apaugusią deltą.
Didžiausi intakai: Bostijinšas, Salgadas (dešinieji), Banabuju (kairysis).
Žaguaribė vandeningiausia būna sausio–liepos laikotarpiu, sausuoju metu smarkiai nusenka. Įrengtos dvi didelės hidroelektrinės: Oroso ir Kaštanjauno. Didžiausi miestai prie Žagvaribės: Igvatu, Žagvaribė, Limoeiro do Nortė, Itaisaba, Arakati.
Upės pavadinimas tupių kalba reiškia „jaguarų upė“ (îagûarype).
Švento Jono kalnas (Lenkija)
Švento Jono kalnas – kalnas esantis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Grudeko valsčiuje, šalia Krulovi Mosto kaimo. Kalno aukštis 209 metrai virš jūros lygio. Tai vienas iš Šventųjų kalvų kalnų, kurie išsidėstę Balstogės aukštumose, Knišino girioje. Taip pat kalnas yra vienas iš Šventųjų kalvų turistinio tako objektų.
Lietuva 2007 m. Eurovizijoje
Atranka į 2007 m. Euroviziją Lietuvoje vyko keliais lygmenimis. Pradžioje visus dalyvius vertino iš grupės LT United sudaryta komisija. Vėliau atlikėjai buvo suskirstyti pagal pajėgumą ir rungėsi ketvirtfinaliuose bei pusfinaliuose, kur balsavo komisija ir žiūrovai. Finalas buvo sudarytas iš dviejų dalių: pradžioje žiūrovai atrinko 3 geriausias dainas, o iš jų vieną.
FC Triesen
Tryzeno FC – Lichtenšteino futbolo klubas iš Tryzeno. Klubo ištakos siekia 1932 m.
Julija Gascevičiūtė
Julija Gascevičiūtė-Zmirskienė (1928 m. sausio 2 d. Pociūnėliai, Radviliškio valsčius – 2018 m. kovo 25 d.) – Lietuvos teatro aktorė.
Biografija
1944–1945 m. Žemaičių teatro Telšiuose, 1946–1948 m. ir 1950–1990 m. Šiaulių dramos teatro aktorė, 1948 m. baigė šio teatro dramos studiją, vadovas Kazys Juršys.
Álvaro Pereira
Alvaras Danielis Pereira Baraganas (Álvaro Daniel Pereira Barragán; 1985 m. lapkričio 25 d.) – Urugvajaus futbolininkas, krašto gynėjas.
Karjerą pradėjo Urugvajaus klube Miramar Misiones, tęsė Argentinoje. 2008 m. išvyko į Europą – žaidė Rumunijoje, Portugalijoje.
Debiutavo Urugvajaus rinktinėje 2008 m. draugiškose rungtynėse prieš Prancūziją.
Vikšris
Vikšris (Juncus) – vikšrinių (Juncaceae) šeimos augalų gentis. Genties pavadinimas iš lotynų k. jungere – surišti, supinti, mat, augalai buvo naudojami pynimo darbams. Tai daugiamečiai šakniastiebiniai augalai su kuokštinėmis šaknimis. Lapų lakštai su skersinėmis pertvaromis. Žiedynai įvairaus pavidalo. Augalai pašarinės vertės neturi, todėl gyvuliai juos ėda blogai.
Gentyje yra daugiau kaip 220 rūšių, Lietuvoje – 17 rūšių:
Abchazijos herbas
Herbo skydas su auksiniu bordiūru, perskeltas, heraldiškai dešinysis laukas baltas, kairysis – žalias. Skydo galvoje – dvi auksinės aštuonkampės abchaziškos žvaigždės, papėdėje – viena tokia pati didelė žvaigždė. Skydo centre – stilizuotas legendinis raitelis Nartas Sasrykva, skriejantis ant pasakiško žirgo Arašo ir šaunantis vertikaliai į viršų (pagal legendą – į Šiaurinę žvaigždę). Raitelis, žirgas visos jų dalys auksiniai.
Herbo siužetas pagrįstas herojiniu Nartų epu.
Žalia spalva jaunystę ir gyvenimą, balta – dvasingumą. Didžioji žvaigždė – soliarinis atgimimo simbolis, o dvi mažesniosios žvaigždės viršuje – simbolizuoja dviejų kultūrinių pasaulių – Rytų ir Vakarų, – vieningumą.
San Fernandas
San Fernandas ( – 'Šv. Ferdinandas') gali reikšti:
Kruvini irisai
Kruvini irisai – 1972 m. Italijoje sukurtas kriminalinis filmas.
Turinys
Lifte randama nužudyta prostitutė. Po kelių dienų nužudoma kūną radusi naktinio klubo šokėja.
Netrukus į nužudytosios butą įsikelia iš Anglijos atvykęs foto modelis Dženifer, kuri greitai supranta tapusi kitu žudiko taikiniu. Įtariamaisiais tampa buvęs Dženifer vyras, desperatiškai mėginantis ją susigrąžinti, naujasis pažįstamas Andrėja, kolegė modelis Merlina ir kaimynė Šeila...
Vilaičiai (Raseiniai)
Vilaičiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Girkalnio.
Teatras (Klaipėda)
Teatras – mėnesinis žurnalas, ėjęs 1937–1939 m. Klaipėdoje.
Istorija
Leido Klaipėdos valstybės teatro propagandos komisija ir Pranas Srugys, redagavo Juras Arnas Šaltenis (1911–1959 m.). Išėjo 17 numerių, paskutinieji du, Klaipėdą užgrobus naciams sunaikinti spaustuvėje.
Spausdino lietuvių ir užsienio dramaturgijos bei repertuaro apžvalgas, populiarino teatro meną. 1939 m. Nr. 6 (9) buvo skirtas Vydūnui.
Inuktitutas
Inuktitutas – dviejų giminingų inuitų kalbų grupė, turinti savo rašto sistemą. Kalbama Kanados šiaurėje. Kalba apie 30 000 žmonių.
Margarita Čiuplytė
Daugkartinė Lietuvos kiokušin karate vaikų, jaunučių, jaunimo ir suaugusių varžybų prizininkė ir čempionė.
Biografija
M. Čiuplytė ilgą laiką treniravosi Kauno klube „Rifas“, o pagrindiniu jos treneriu buvo Ričardas Poška.
Dirbo Lietuvos policijos mokymo centro Kaune Bendrųjų profesinių įgūdžių ir sporto skyriaus specialiste. Dabar gyvena Vilniuje, treniruojasi klube „Shin“, o pagrindinis jos treneris – Lietuvos rinktinės narys Dmitrijus Aleksandrovas. M. Čiuplytė treniruoja vaikus, subūrė moterų savigynos grupę, dėsto kūno kultūrą vienoje Vilniaus gimnazijoje.
2004 m. Margarita Čiuplytė tapo Europos vicečempione (iki 65 kg). Prieš tai ji yra daugelį kartų dalyvavusi nacionalinio lygmens varžybose.
2009 m. Margarita Čiuplytė tapo pasaulio čempione savo svorio kategorijoje (virš 65 kg)
San Fernando de Apūrė
Istorija
1788 m. miestą įkūrė Fernandas Mijaresas i Gonsalesas. 1793 m. gyvenvietei suteiktas miestelio statusas. 1856 m. tapo valstijos sostine. 1961 m. pastatytas tiltas per Apūrę, ženkliai palengvinęs susisiekimą su šiaurine šalies dalimi.
Margarita Čiuplytė
Biografija
2011 m. balandžio 16 d. Vilniuje svorio kategorijoje virš 65 kg tapo Europos čempione.
2013 m. balandžio 14 d. Vilniuje svorio kategorijoje virš 65 kg tapo Pasaulo čempione.
Lietuvių liaudies menas
Lietuvių liaudies menas – albumų serija, ėjusi 1956–1992 m. Vilniuje.
Istorija
Tomą sudaro 250–600 senųjų lietuvių liaudies dailės kūrinių fotografijų. Išėjo 17 tomų: po 2 architektūros, medžio drožinių, skulptūros, papuošalų, audinių, po 1 mažosios architektūros, keramikos, grafikos ir tapybos, juostų, drabužių. Tiražas – 4000-8000 egz. Leido Valst. grožinės lit-ros leidykla, nuo 1965 m. „Vagos“ leidykla.
Johanesas Brysmanas
Johanesas Brysmanas (, 1488 m. gruodžio 31 d. Kotbusas – 1549 m. lapkričio 1 d. Karaliaučius) – vokiečių protestantų teologas, daktaras, bažnyčios reformatorius, Prūsijos, Mažosios Lietuvos ir Livonijos pamokslininkas, pranciškonas.
Biografija
1508-1522 m. studijavo Frankfurto ir Vitenbergo universitetuose, filosofijos daktaras.
1519 m. priėmė liuteronybę. Kunigaikščiui Albrechtui Brandenburgiečiui kviečiant, Martynas Liuteris jį pasiuntė į Karaliaučių, kurio katedroje 1523 m. rudenį pasakė pirmuosius protestantiškus pamokslus. Kunigaikščio tarėjas. 1527-1530 m. Rygos katedros pamokslininkas. Livonijos bažnyčioms sudarė „Trumpą bažnyčios tarnystes tvarką su prakalba apie apeigas“ (Korte Ordeninge des Kerckendenstes sampt einer Vorrede van Ceremonien 1530 m.). Nuo 1531 m. Karaliaučiaus katedros klebonas, nuo 1546 m. Sembos vyskupijos prezidentas. Daug nuveikė 1542-1544 m. steigiant Karaliaučiaus universitetą, jo kuratorius. Artimai bendravo su S. Rapolioniu, per jo laidotuves pasakė pamokslą. Išleido pamokslų, reformacijos apologijos raštų.
Brikas
Brikas, brika – ilgas didelis porinis darbinis keturių ratų vežimas.
Istorija
Atsirado XVIII a. antrojoje pusėje Didžiojoje Britanijoje. Lietuvoje pradėtas naudoti XVIII a. pabaigoje, jais veždavo dvarų ir pirklių krovinius. Nuo XIX a. pr. kelioninių, gerai apkaustytų brikų turėjo Žemaitijos ir Vidurio Lietuvos turtingi valstiečiai. Vėliau jie plačiai naudoti ūkio darbams.
Ovidijus Vyšniauskas
Ovidijus Vyšniauskas (g. 1957 m. kovo 19 d. Marijampolėje) – Lietuvos pop dainininkas, kompozitorius.
Biografija
Jaunystėje lankė dziudo. Mokėsi Kapsuko 4-ojoje vidurinėje mokykloje, Biblijos mokykloje Rygoje. Baigė sutrumpintą universiteto kursą. Vilniuje gyveno 20 metų, dabar gyvena Kaune.
Šeima
Motina gydytoja, tėvas mokytojas.
Žmona - Auksė. Dukros Vaiva ir Aušrinė, sūnus Adomas.
Muzikinė veikla
Groja gitara, pianinu, mušamaisiais. Koncertavo vienas arba su grupe Lietuvoje ir užsienyje. Su latvių muzikantais – Amerikoje, Rusijoje, Ukrainoje, Vakarų Europoje. Įvairių tarptautinių konkursų dalyvis ir laureatas Tarptautiniame šlagerių festivalyje „Palanga 2011" tapo šlagerių karaliumi. Garsiausios dainos: „Mažytė“, „Išdalinau“, „Žemyn upe“, „Suvalkijos berniokai“, „Žiema“, „Tiktai ne šiandien“, „Neišeik, neišeik tu iš sodžiaus“ ir kt. Išleido apie dešimt solinių albumų. Dainavo estradinės muzikos grupėse „Combo“, „Labirintas“, „Vilnius“, „Vilniaus aidai“. Autorinių dainų kūrėjas, liaudies dainų aranžuotojas; jo sukurtas dainas dainuoja: Inga Valinskienė, Linas Adomaitis, Irena Starošaitė, Sasha Song ir kiti.
Pirmasis Lietuvos atstovas „Eurovizijoje“. 1994 m. balandžio 30 d. šiame konkurse, vykusiame Airijoje, su lyrine daina „Lopšinė Mylimai“ užėmė paskutinę vietą. Dėl nesėkmingo debiuto Lietuva vieneriems metams neteko teisės dalyvauti „Eurovizijoje“, tačiau sugrįžo tik 1999 m.
TV3 „Chorų karai“ komisijos narys. Dalyvavo „Mūsų dienos – kaip šventė“, „Nidos“ festivalyje. 2008 m. televizijoje kartu su aktore Larisa Kalpokaite dalyvavo LNK muzikiniame šou „Žvaigždžių duetai-2“, o 2010 m. kartu su verslininke Irena Matijošaitiene – „Žvaigždžių duetai-4“. Nors ir turėdamas milžinišką žiūrovų palaikymą, duetas I. Matijošaitienės iniciatyva pasitraukė iš projekto „dėl požiūrio į repeticijas neatitikimo" ).
Po pasaulį keliaujančioje latvių roko operoje „Game Is Over“, lydimas choro, baleto šokėjų, simfoninio orkestro ir roko muzikantų atliko vieną iš pagrindinių – vienuolio pranašo – vaidmenį.
Skandičis
1774 m. Skandičis paminėtas kaip Tori, o vėliau buvo išplėstas.
Miki Biasion
Miki Biasion (g. 1958 m. sausio 7 d.) – Italijos autosporto lenktynininkas, du kartus Pasaulio ralio čempionato nugalėtojas su Lancia Delta Integrale automobiliu.
Italas nuo 1998 m. iki 2012 m. dalyvavo Dakaro ralyje sunkvežimių kategorijoje.
Pasaulio ralio čempionato pergalės
! Nr. ! Ralis ! Sezonas ! Šturmanas ! Automobilis
Vilma (gamybinis susivienijimas)
thumb|2023 m. thumb|2011 m.
„Vilma“ – Vilniaus radijo matavimo prietaisų gamykla (, iki 1971 m. – Lietuvos valstybinė prietaisų gamykla), 1960–1994 m. Žirmūnuose veikusi karinė gamykla, Adresas – „Pašto dėžutė 4151“ ( (1960–1961 m. naudotas adresas „Pašto dėžutė 52“), tikrasis adresas – Žirmūnų g. 68). XX a. devintojo dešimtmečio pradžioje pertvarkyta į gamybinį susivienijimą „Vilma“.
Istorija
XX a. aštuntojo dešimtmečio pradžioje greta karinės produkcijos pradėta gaminti civilines prekes – magnetofonus „Vilma“, „Rūta“, „Tonika“, „Skif“ ir kt. Devintojo dešimtmečio pradžioje pertvarkyta į gamybinį susivienijimą, į kurį taip pat įėjo Vilniaus magnetinio įrašymo konstruktorių biuras ir Alytaus gamykla „Alma“.
Pirmasis Sovietų kariuomenės reikmėms skirtas vielinis magnetofonas „MN-61“ pradėtas gaminti 1961 m. Vėliau pradėta gaminti magnetofoninius blokus „Vilnelė“, skirtus įstatymui į „Minija“ serijos magnetolas. Pirmasis buitinis magnetofonas „Vilma M-1“ (lempinis, juostinis) pradėtas gaminti 1971 m., nors jo aprašymas žurnale „Radio“ pasirodė dar 1969 m.
1994 m. pradžioje paskelbtas bankrotas, gamykla tapo valstybine įmone.
FC Ruggell
Rugelio FC – Lichtenšteino futbolo klubas iš Rugelio. Klubo ištakos siekia 1958 m.
Stokholmo sindromas
Stokholmo sindromas  – psichologinis reiškinys, kuomet pagrobimo metu įkaitai (aukos) ima jausti teigiamus jausmus (pvz., savanorišką paklusnumą, pagarbą, meilę ir pan.) jų pagrobėjams. Įkaitai nelaisvės metu neretai užmezga psichologinį ryšį su savo pagrobėjais, nepaisydami to, kad pagrobimo metu yra pavojus jų gyvybei ar sveikatai.
Stokholmo sindromas niekada nebuvo įtrauktas į psichikos sutrikimų diagnostikos ir statistikos vadovą JAV (DSM – 5). Daugiausia dėl to, jog trūksta nuoseklių akademinių tyrimų, kadangi šis sutrikimas ypač retas ir kiekvienas atvejis yra unikalus.
Pirmą kartą šį terminą žiniasklaida pavartojo 1973 m., kai per banko apiplėšimą Stokholme, Švedijoje, buvo paimti keturi įkaitai. Iš šios nusikaltimo vietos ir kilo sindromo pavadinimas.
Įkaitai po išleidimo gynė savo pagrobėją ir nesutiko liudyti teisme prieš jį. Kiek vėliau paaiškėjo, jog pagrobtieji kur kas labiau bijojo policijos nei grobiko, netgi buvo dėkingi pagrobėjui, kadangi jis elgėsi maloniai, vienai iš pagrobtųjų davė savo striukę, kai ši ėmė šalti. Netikėčiausia tai, jog kai kurie iš pagrobtųjų vyko lankyti pagrobėjo į kalėjimą.
Įvairios šio sindromo variacijos dažnai pasitaiko ir šeimose, kuriose smurtaujama. Panašūs į Stokholmo sindromo simptomai ir elgesys buvo nustatyti ir seksualinės prievartos, prekybos žmonėmis, ekstremizmo, terorizmo, ekonominės priespaudos, finansinių represijų, politinių represijų bei religinio persekiojimo aukoms.
Psichologai, policininkai, socialiniai darbuotojai gali papasakoti daugybę liūdnų istorijų, kai mušama moteris ima ginti prieš ją smurtavusį vyrą nuo policininkų. Moterys dažnai tvirtina, kad vyras yra didžiausia gyvenimo meilė, be kurio negali gyventi ir galvoja, jog viskas vyksta dėl jos kaltės.
Stokholmo banko apiplėšimas
miniatiūra|Buvęs Kreditbanken pastatas Stokholme, Švedijoje, 1973 m. Norrmalmstorg apiplėšimo vieta (fotografuota 2005 m.) 1973 m. lygtinai paleistas nuteistasis Janas Erikas Olsonas per nesėkmingą banko apiplėšimą įkaitais paėmė penkis vieno didžiausių Stokholmo (Švedija) bankų „Kreditbanken“ darbuotojus (keturias moteris ir vieną vyrą). Užpuolikas šovė į apsauginį, jį sužeidė ir užsidarė su keturiomis darbuotojomis pinigų saugykloje (įkaitus laikė 6 dienas).
Stadion Rote Erde
Stadion Rote Erde yra atletikos ir futbolo stadionas Dortmunde, Vokietijoje. Anksčiau vadintas Kampfbahn Rote Erde, įrengtas 1926 m. Strobelallee. Prie pat yra Signal Iduna Park.
Stokholmo sindromas
Stokholmo banko apiplėšimas
Prasidėjus deryboms, vyriškis pareikalavo trijų milijonų kronų, dviejų pistoletų ir apsauginių liemenių bei šalmų, taip pat automobilio su pilnu baku degalų ir ,svarbiausia, išlaisvinti iš kalėjimo patyrusį bankų plėšiką Klarką Olofsoną. Policijai nereikėjo daug laiko, kad išsiaiškintų, jog derasi su lygtinio paleidimo tvarką pažeidusiu ir į kalėjimą turėjusiu grįžti Janas Erikas Olsonas. Pastarasis tikrai nebuvo patyręs nusikaltėlis, tačiau nusiteikęs labai ryžtingai, net pareikalavo (ir šis reikalavimas buvo patenkintas) pokalbio su premjeru Ulofu Palme. Pagrobėjo draugas Klarkas Olofsonas buvo atvežtas ir įleistas į vidų. Beje, vėliau jam pavyko įrodyti teisme, jog nedalyvavo apiplėšime ir negali būti traktuojamas kaip bendrininkas, o priešingai, bandė padėti įkaitams.
Stadion Rote Erde
Istorija
thumb|left|Stadionas Rote Erde su Maratono vartais Nuo 1937 m. iki pastatant Westfalenstadion (dabar Signal Iduna Park) stadionas buvo Borussia Dortmund „namais“.
Stokholmo sindromas
Stokholmo banko apiplėšimas
Buvo pristatytas automobilis, atvežti pinigai, tačiau Janas Erikas Olsonas delsė, nes suprato, kad palikęs patalpą, taps puikiu taikiniu policininkų kulkoms. Saugykloje tuo metu vyko keisti dalykai. Pagrobėjas ir darbuotojos greitai tarpusavyje pajuto draugiškumą. Jie pasakojo įvairias istorijas, žaidė loginius žaidimus. Kai vienai iš įkaičių Kristinai Enmark pasidarė šalta, pagrobėjas džentelmeniškai atidavė jai savo striukę. Beje, ji net paskambino Švedijos ministrui pirmininkui ir prašė leisti Janui Erikui Olsonui ir Klarkui Olofsonui išvykti, nenaudoti smurto, net siūlėsi vykti kartu su jais, kaip garantas, kad abi pusės laikysis susitarimo. Kai įkaitai buvo paleisti, nė vienas iš jų teisme nebuvo liudytoju prieš pagrobėjus, vietoj to jie pradėjo rinkti pinigus jų gynybai.
Stadion Rote Erde
Istorija
Šeštajame XX a. dešimtmetyje dėka papildomai įrengtos medinės stovėjimui skirtos tribūnos stadionas galėjo sutalpinti iki 42 000 žiūrovų.
Stokholmo sindromas
Stokholmo banko apiplėšimas
Švedų kriminalistas ir psichiatras Nilsas Bejerotas sugalvojo sindromo terminą po to, kai Stokholmo policija paprašė jo pagalbos analizuojant aukų reakcijas į 1973 m. įvykdytą banko apiplėšimą, ir jų įkaitų statusą. Kadangi smegenų plovimo idėja nebuvo nauja sąvoka, Nilsas Bejerotas apibūdino įkaitų reakcijas dėl jų pagrobtųjų smegenų plovimo. Jis pavadino jį Norrmalmstorgssyndromet (pagal Normalmstorgo aikštę, kurioje buvo bandyta apiplėšti), reiškiančią „Normalmstorgo sindromas“. Vėliau už Švedijos ribų jis tapo žinomas kaip Stokholmo sindromas. Iš pradžių Stokholmo sindromo sąvoką apibrėžė psichiatras Frankas Ochbergas.
Stadion Rote Erde
Istorija
Karo metais Dortmundas buvo bombarduotas, stadionas taip pat nukentėjo. Pokario metais pertvarkytas. Penktajame ir šeštajame dešimtmečiuose Borussia Dortmund čia laimėjo nemažai rungtynių. Atidarius Westfalenstadion, pagalbinė medinė tribūna buvo nugriauta.
Stokholmo sindromas
Merė Makelroj
1933 m. keturi ginkluoti vyrai pagrobė Merę Makelroj iš namų, nusivedė ją į apleistą sodybą ir prirakino prie sienos bei reikalavo išpirkos iš jos šeimos. Išėjusi į laisvę ji gynė pagrobėjus. Taip pat ji toliau lankė savo pagrobėjus, kol jie buvo kalėjime. Galiausiai ji nusižudė ir paliko tokį užrašą: „Mano keturi pagrobėjai, tikriausiai, yra vieninteliai žmonės Žemėje, kurie nelaiko manęs visiška kvaile. Jūs jau turite mirties bausmę – todėl, prašau, suteikite jiems antrą šansą“.
Stadion Rote Erde
Istorija
Šiandien Rote Erde stadionas yra lengvosios atletikos stadionas, talpinantis iki 25 000 žiūrovų, iš jų 3 000 po stogu. Čia ir toliau treniruojasi bei žaidžia antroji Borussia Dortmund vyrų komanda.
Stokholmo sindromas
Patricija Herst
Patricija Herst labiausiai buvo žinoma kaip laikraščių leidėjo Viliamo Randolfo Herst anūkė, kuri 1974 m. buvo pagrobta ir laikoma įkaite. Nelaisvės metu ji smerkė ir išsižadėjo savo šeimos, pakeitė savo vardą ir netgi prisijungė prie savo pagrobėjų grupuotės ir buvo pastebėta dirbanti kartu su jais, plėšiant bankus San Franciske. Vėliau Patricija Herst buvo areštuota ir teisme teigė, jog viską darė paveikta Stokholmo sindromo, tačiau jos gynyba neveikė ir ji buvo nuteista. Vėliau septynerių metų laisvės atėmimo bausmė buvo pakeista, o galiausiai prezidentas Bilas Klintonas jai suteikė malonę ir buvo pranešta, kad ji veikė ne savo noru.
Simptomai ir elgesys
Dažniausiai aukos jaučia teigiamus jausmus savo pagrobėjams, atsisako juos palikti, net jei aukoms suteikiama galimybė pabėgti. Aukos jaučia užuojautą pagrobėjų atliktiems veiksmams bei išsikeltiems tikslams. Taip pat aukos jaučia neigiamus jausmus policijos pareigūnams ar kitoms valdžios institucijoms, kurios tiria įvykusį nusikaltimą.
Priežastys
Daugelis tyrinėtojų, psichologų ir kriminologų nevisiškai supranta ir pripažįsta Stokholmo sindromą, o kai kurie ir toliau diskutuoja, ar jis apskritai egzistuoja dar ir dėl to, jog jis nėra įtrauktas į penktąjį psichikos sutrikimų diagnostikos ir statistikos vadovo (DSM – 5) leidimą.
Tačiau ekspertai mano, kad Stokholmo sindromas gali išsivystyti, kai:
Galimi evoliuciniai paaiškinimai
Kalbant apie evoliuciją, yra moksliniais tyrimais pagrįstų įrodymų, kurie patvirtina Stokholmo sindromą. Panašios į žmonių, patyrusių nelaisvę, reakcijos pastebėtos kai kurių roplių, žinduolių elgesyje. Buvo pastebėtas smurtas tarp šimpanzių, kurio metu auka pasiduoda ir pataikauja smurtautojui, todėl po šio stebėjimo buvo galima teigti, jog Stokholmo sindromas kilo iš evoliucinių poreikių.
Gyvenimas „Evoliucinio prisitaikymo aplinkoje“ (EEA), pasak tyrinėtojo, Izraelio karo istoriko Azaro Gato, yra panašus į kelių likusių medžiotojų – rinkėjų draugiją. Azaras Gatas tvirtina, jog karas ir pagrobimai buvo būdingi jau žmonijos priešistorei. Buvo dažnas atvejis patekti į kaimyninių genčių nelaisvę, net ir moterims. Kai kuriose gentyse (pavyzdžiui, Yanomamo) beveik visi genties nariai yra kilę iš belaisvių. Yra skaičiuojama, jog net 1 iš 10 moterų buvo pagrobta į gentį. Manoma, jog tokiems pagrobtiesiems buvo liepiama žudyti savo vaikus, nepaklūstant rizikuodavo ir savo gyvybe. Kai tokia atranka buvo intensyvi ir nuolatinė, prisitaikymo bruožai buvo universalūs populiacijai, kad išliktų.
Myli tam, kad išgyventų
Pirmą kartą publikuotas 1994 m. autoriaus Dee Grahamas Stokholmo sindromas, kuris apibūdino grupines ar kolektyvines reakcijas į traumą, o ne individualias reakcijas. Dee Grahamas orientavosi ir ypač daug dėmesio skyrė Stokholmo sindromą patyrusioms moterims, kurios buvo mušamos ir išnaudojamos. Jis tvirtino, jog tiek psichologine, tiek visuomenine prasme šias moteris apibrėžia jų baimės jausmas, kurį jos patiria jausdamos vyro smurto grėsmę. Ši nuolatinė baimė skatina moteris atlikti tuos veiksmus, kurie, jų nuomone, leis vyrui jausti malonumą. Moterys tai daro tik dėl to, kad išvengtų emocinės, fizinės ar seksualinės prievartos, kuri kyla dėl vyro pykčio. Dee Grahamas aiškina paralelę tarp moterų ir įprastų Stokholmo sindromo aukų ta prasme, jog moterys prisiriša prie vyrų, kad išgyventų, nes yra tarsi belaisvės su savo „vyrais pagrobėjais“. 1995 m. Dee Grahamas sukūrė 49 punktų skalę, kuri buvo skirta Stokholmo sindromui nustatyti.
Gydymas
Stokholmo sindromas yra nepripažintas psichologinis sutrikimas ir neturi standartizuoto apibrėžimo. Dėl to oficialių rekomendacijų dėl jo gydymo nėra. Atsigavimą po Stokholmo sindromo paprastai apima psichiatrinis arba psichologinis gydymas, kurio metu pacientui padedama suvokti, kad jo jausmai kilo iš įgimtų žmogaus išgyvenimo metodų. Atkūrimo procesas yra tarsi atsigavimas aukų gyvenime, įskaitant pagalbą aukai išmokti sumažinti savo išgyvenimų skatinamą elgesį. Psichoterapija ir vaistai gali padėti palengvinti su traumos atsigavimu susijusias problemas, tokias kaip depresija, nerimas.
Prievarta prieš vaikus
Vaikai, patiriantys prievartą, taip pat dažnai patiria Stokholmo sindromo požymius. Vaikas gali stengtis nenuliūdinti savo smurtautojo, laikydamasis jo reikalavimų. Prievartautojai taip pat gali rodyti gerumą vaikui, kuris gali būti suvokiamas kaip tikras jausmas. Tad rodomas dėmesys dar labiau supainioja vaiką ir šis nesupranta neigiamų santykių, ignoruoja prievartą prieš jį, viską užgoždamas smurtautojo dėmesiu, gerumu.
Yra įrodymų, kad kai kurios seksualinės prievartos prieš vaikus aukos jaučia ryšį su savo skriaudėju. Jie dažnai jaučiasi pamaloninti suaugusiųjų dėmesio arba bijo, kad atskleidimas sukels sutrikimus šeimoje. Jau suaugusios aukos priešinasi atskleisti vaikystėje patirtą seksualinį priekabiavimą dėl emocinių ir asmeninių priežasčių.
Seksualinė prekyba žmonėmis
Dažnai žmonės, kurie yra išnaudojami seksualinėje prekyboje, paklūsta smurtautojams, norėdami gauti būtiniausius dalykus – maistą, vandenį. Aukos dažnai gali priešintis bendradarbiavimui su policija, bijodami keršto arba norėdami apsaugoti save turi apsaugoti savo skriaudikus.
Sportininkų treniravimas
Sportininkų treniravimas – puiki veikla, daranti teigiamą įtaką tiek treneriui, tiek sportininkui, tačiau dažnai pasitaiko atvejų, kai trenerio ir sportininko santykiai tampa neigiami. Itin griežti treniravimo metodai gali tapti smurtu ar prievarta. Sportininkas gali sakyti, jog griežtesnis elgesys ir trenerio veiksmai yra jo paties labui, geresnių rezultatų pasiekimui, tačiau, remiantis 2018 m. atliktais tyrimais, galima teigti, jog išsivysto Stokholmo sindromo forma.
Diagnostikos ir statistikos vadovas (DSM – 5, 2013 m.)
Diagnostikos ir statistikos vadovas yra plačiai naudojamas kaip psichologinių sutrikimų klasifikavimo sistema, priimta Amerikos psichiatrų asociacijos. Stokholmo sindromas nebuvo įtrauktas į šį diagnostikos ir statistikos vadovą, nes daugelis mano, kad jis patenka į trauminio susiejimo ar potrauminio streso sutrikimo sferą, taip pat dėl to, jog nėra teisingo, bendrai priimto Stokholmo sindromo paaiškinimo. Be to, nėra daug mokslinių tyrimų, kurie padėtų išspręsti neįtraukimo į statistikos vadovą, nors prieš išleidžiant penktąjį leidimą (DSM – 5), Stokholmo sindromą buvo svarstoma įtraukti į „Disorders of Extreme Stress, Not Otherwise Specified“ (liet. ypatingi stresiniai sutrikimai, nenurodyti/neapibūdinti kitaip).
Namnijakas ir kt. (2008 m.)
Namnijakas vadovaujama tyrimų grupė išsiaiškino, kad nors Stokholmo sindromas plačiai aprašomas žiniasklaidoje, tačiau šis reiškinys nebuvo daug ištirtas. Buvo atlikta mažai tyrimų ir ne visada sutariama, kas yra Stokholmo sindromas, taip pat, pasak Namnijako grupės, nėra aiškių simptomų apibrėžimo, kurie diagnozuotų Stokholmo sindromą.
FTB teisėsaugos ataskaita (1999 m.)
1998 m. FTB ataskaitoje, kurioje buvo daugiau nei 1200 įkaitų incidentų, nustatyta, kad tik 8% pagrobimo aukų turėjo Stokholmo sindromo požymių. Atmetus aukas, rodančias neigiamus ir teigiamus jausmus, procentas sumažėja iki 5%.
1989 m. FTB ir Vermonto universitetas atliko 600 policijos agentūrų apklausą, tačiau nerado nė vieno atvejo, kai emocinis aukos ir pagrobėjo įsitraukimas trukdytų užpuolimui ar sukeltų jam pavojų. Daroma išvada, jog nors Stokholmo sindromas vaizduojamas grožinėje literatūroje ir filmuose bei dažnai minimas žiniasklaidoje, tačiau realybėje šis reiškinys pasitaiko retai.
Jesė Hil (2019 m.)
Australų žurnalistė Jesė Hil savo 2019 m. traktate apie smurtą šeimoje „See What You Made Me Do“ (liet. Pažiūrėk, ką privertei mane padaryti) apibūdino sindromą kaip „abejotiną patologiją be diagnostinių kriterijų“ ir pareiškė, kad ji „apsaugota mizoginijos ir pagrįsta melu“; ji taip pat pažymėjo, kad 2008 m. literatūros apžvalga atskleidė, kad „daugumą Stokholmo sindromo diagnozių nustato žiniasklaida, o ne psichologai ar psichiatrai“.
Visų pirma, Jesė Hil analizė atskleidė, kad Stokholmo valdžia, tiesiogiai vadovaujama Nilso Bejeroto, reagavo į apiplėšimą taip, kad įkaitams daugiau grėsmės kėlė policija, o ne jų pagrobėjai. Įkaitė Kristina Enmark kalbėjo su Švedijos ministru pirmininku Ulofu Palme. Ministras pirmininkas įkaitei pasakė, kad vyriausybė nesiderės su nusikaltėliais, taip pat, jog „turėsite pasitenkinti tuo, kad mirsite ten, kur esate“; Be to, ji pastebėjo, kad Bejeroto diagnozė Enmark buvo ne tik nustatyta su ja nesikalbėjus, bet ir tiesioginis atsakas į jos viešą kritiką dėl jo veiksmų apgulties metu buvo neteisingas.
Teatras (žurnalas)
Teatras – Lietuvos teatro sąjungos ketvirtinis leidinys, leistas 1957–1991 m. Vilniuje.
Istorija
Iki 1990 m. leido LTSR teatro draugija bei LTSR teatro veikėjų sąjunga. Tiražas 1981 m. – 3000 egz., 1988 m. – 10 000 egz., 1991 m. – 2000 egz.
Spausdino teatrų programas, spektaklių recenzijas, interviu, sezonų apžvalgas, teatro teorijos bei istorijos straipsnius, archyvinę medžiagą.
Redagavo Remigijus Vilkaitis, A. Kalinauskas, Ema Mikulėnaitė, A. Gudelis, A. Vabalas, A. Vengris, V. Rupšienė, L. Gudelienė.
Vanaginiai
Vanaginiai (Accipitridae) – vanaginių paukščių (Accipitriformes) būrio plėšriųjų paukščių šeima. Neretai dalis mokslininkų vanaginių šeimą priskiria sakalinių paukščių (Falconiformes) būriui. thumb|left|210px|[[Amerikinis kregždinis peslys (Elanoides forficatus)]]
thumb|right|200px|[[Mažasis erelis rėksnys (Clanga pomarina)]] thumb|right|200px|[[Paprastasis suopis (Buteo buteo)]] thumb|right|200px|[[Paprastasis gyvatėdis (Circaetus gallicus)]] thumb|right|200px|[[Stepinė lingė|Stepinės lingės (Circus macrourus) patinas]] thumb|right|200px|[[Australinis palšasis peslys (Elanus axillaris)]] thumb|right|200px|[[Avėdra (Gypaetus barbatus)]] thumb|right|200px|[[Palšasis grifas (Gyps fulvus)]] thumb|right|200px|[[Baltapilvis jūrinis erelis (Haliaeetus leucogaster)]] thumb|right|200px|[[Harpija (paukštis)|Harpija (Harpia harpyja)]] thumb|right|200px|[[Pilkasparnis giedvanagis (Melierax poliopterus)]] thumb|right|200px|[[Rudasis peslys (Milvus milvus)]] thumb|right|200px|[[Paprastasis vapsvaėdis (Pernis apivorus)]] thumb|right|200px|[[Afrikinis linginis vanagas (Polyboroides typus)]]
Paplitimas
Pirmųjų vanaginių fosilijos žinomos iš ankstyvojo eoceno laikotarpio, maždaug prieš 50 milijonų metų, bet iš šio laikotarpio jų radiniai labai fragmentiški. Kaip ir daugumos kitų plėšriųjų paukščių atveju, šios grupės fosilijos įrašai yra gana išsamūs nuo vėlesniojo eoceno (prieš 35 milijonus metų) epochos, o šiuolaikinės gentys yra gerai dokumentuotos nuo ankstyvojo oligoceno epochos, maždaug prieš 30 milijonus metų.
Mūsų laikais vanaginiai paplitę visuose žemynuose, išskyrus Antarktidą. Gyvena įvairiuose biotopuose, išskyrus arkties tundrą ir sausringiausias dykumas.
Išvaizda
Tai nedideli, vidutinio dydžio ir dideli, žemyn lenktu, gana trumpoku snapu paukščiai. Turi gerai išsivysčiusią regą. Jų kojos stiprios, prisitaikę griebti ar nešti grobį, o užpakalinio ir priekinių pirštų nagai stipriai lenkti ir aštrūs. Vanaginiai paukščiai turi ilgus, o daugelio rūšių ir gana plačius sparnus, kurie padeda sklandyti ir sklęsti. Viršutinės kūno dalies plunksniniame apdare dažniausiai dominuoja rudi, juodi, pilki atspalviai, apatiniame – šviesesni atspalviai. Lytinis dimorfizmas pasireiškia kūno masėje, kuomet visų rūšių patelės yra stambesnės. Pavyzdžiui labiausiai lytinis dimorfizmas masėje pasireiškia tarp aktyviai paukščius medžiojančių rūšių, tokių kaip tikrieji vanagai (Accipiter), kurių patelės stambesnės 25–50%. Tarp rūšių, kurios medžioja smulkesnius graužikus, driežus, varliagyvius, žuvis, vabzdžius, patelių ir patinėlių dydis skiriasi nuo 5% iki 30%. Skirtingų lyčių individų dydis beveik nesiskiria pas Senojo pasaulio grifus mintančius dažniausiai dvėseliena ar kitus vanaginius mintančius gyvatėmis, nors vidutiniškai ir jų patelės gali būti sunkesnės už patinėlius. Nedidelė dalis rūšių, pavyzdžiui lingės (Circus) turi lytinį dimorfizmą plunksniniame apdare, tokiu atveju patinėlių plunksnos ryškesnės nei pas pateles, o patelės panašesnės į jauniklius.
Smulkiausios rūšys yra perlamutrinis peslys (Gampsonyx swainsonii) ir afrikinis mažasis paukštvanagis (Accipiter minullus) – abiejų kūno ilgis 23 cm, sveria 85 g. Stambiausia šeimos rūšis yra tamsieji grifai (Aegypius monachus), kurie sveria iki 14 kg, jų kūno ilgis 98–120 cm, skersmuo tarp išskleistų sparnų galų 250–310 cm. Apie 1400 metus Naujojoje Zelandijoje išnykęs milžiniškasis Hasto erelis (Harpagornis moorei) svėrė iki 15 kg ir kūno dydžių, svoriu pralenkė šiuo metu gyvenančias visas plėšriųjų paukščių rūšis.
Kiškiagrikis
Kiškiagrikis (Luzula) – vikšrinių (Juncaceae) šeimos augalų gentis. Gentis pavadinimas iš lotynų k. luceo – blizgėti, švytėti; daugelio rūšių žiedai sidabriškai blizga. Tai daugiamečiai žoliniai augalai lapuotais stiebais. Lapai su plaukuotais pakraščiais ir uždaromis, be auselių makštimis. Žiedai sukrauti skėtiškuose arba šluotelės pavidalo žiedynuose.
Vanaginiai
Gyvenimo būdas
Gyvenimo būdas labai įvairus. Beveik visos rūšys aktyvios šviesiu paros metu, tik nedaug rūšių aktyvios naktį. Pavyzdžiui raštuotasparnis palšasis peslys (Elanus scriptus) aktyvus naktį ir prietemose. Beveik visos rūšys monogamai – poruojasi visam gyvenimui, tik nedidelė dalis rūšių poliginai ir poliandrai. Lizdus krauna abu poros nariai, bet daugiausia lizdui medžiagos atneša patinėliai. Lizdus krauna ant klifų, medžiuose arba ant žemės. Deda nuo 1 iki 9 kiaušinių. Priklausomai nuo rūšies, peri nuo 28 iki 60 dienų. Daugumoje rūšių peri abu poros nariai. Grobį gaudo ant žemės, medžių, rečiau ore ir vandenyje, o Senojo pasaulio grifai daugiau minta negyvais gyvūnais. Dauguma minta gyvu grobiu – paukščiais, dažniausiai smulkiais graužikais ir kitais nedideliais žinduoliais, ropliais, varliagyviai, žuvimis, bestuburiais, vaisiais.
Gyvenęs laisvėje vanaginių šeimos paukštis yra išgyvenęs 38 metus. Gyvenę nelaisvėje žmonių priežiūroje, stambūs ereliai ir grifai yra išgyvenę iki 60 metų.
Kiškiagrikis
Gentyje yra daugiau kaip 60 rūšių. Lietuvoje auga 5 rūšys:
Vanaginiai
Vanaginių pošeimiai ir gentys
Vanaginių pošeimių klasifikacija iki šiol vienodai nenusistovėjusi ir keičiasi. Priklausomai nuo mokslinio šaltinio autorių, vanaginių pošeimių skaičius nurodomas skirtingai, bei skirtingas genčių priklausomumas pošeimiams. Cornell Lab of Ornithology išskiria 69 gentis ir 250 rūšių. Howard and Moore pasaulio paukščių klasifikacija išskiria 67 gentis ir 233 rūšis.
Žemiau, vanaginių 14 pošeimių ir 68 genčių klasifikacija abėcėlės tvarka:
Lietuvos vanaginiai
Lietuvoje – 21 rūšis (sąraše nuo stambiausios iki smulkiausios rūšies, remiantis svoriu ir kūno ilgiu):
Mimikrija
thumb|right|150px|[[Geltonasis žiedvoris (Misumena vatia) ant baltų vainiklapių]] thumb|right|150px|[[Geltonasis žiedvoris (Misumena vatia) ant žalios skrotelės]] thumb|150px|[[Musinis ofris (Ophrys insectifera)]] Mimikrija – reiškinys, kai organizmas savo spalva ir forma yra panašus į kitos rūšies organizmą arba negyvą daiktą, dėl ko jo gebėjimas išgyventi būna didesnis. Tai specialus prisitaikymo būdas, kai augalas arba gyvūnas (mėgdžiotojas) supanašėja su kitu augalu, gyvūnu ar kitokiu objektu (modeliu).
Mimikrija padeda gyvūnams apsisaugoti nuo plėšrūnų arba plėšrūnams suklaidinti grobį.
Mimikrija skiriasi nuo slepiamosios spalvos turėjimo. Pvz., tai, kad baltosios meškos yra sunkiai pastebimos snieguose, yra ne mimikrija. O tai, kad kai kurių rūšių tropinės medžiuose gyvenančios varlės nejudėdamos primena prilipusį paukščio išmatų gabalėlį, yra mimikrija. Kai kurios rūšys, pvz., chameleonai ar varlės gali keisti savo spalvą priklausomai nuo aplinkos. Toks spalvos keitimas vadinamas homochromija, bet tai irgi ne mimikrija.
Kai kurie nepavojingi gyvūnai yra labai panašūs į pavojingesnes rūšis, pvz., nenuodingos gyvatės gali būti panašios į labai nuodingas gyvačių rūšis. Daug vabzdžių, neturinčių kitų apsaugos priemonių, yra panašios spalvos kaip ir geluonį turintys vabzdžiai.
Antigenų mimikrija
Kai kurios bakterijų ir kitų mikroorganizmų rūšys sugeba savo paviršiuje pamėgdžioti makroorganizmo molekules ar jų fragmentus. Dėl to žmogaus ar kito bakterijos šeimininko imuninė sistema pripažįsta jas kaip „savas“ ir nepradeda atsako į infekciją.
Augalų mimikrija
Augalai ofriai mimikriją pritaikė dauginimuisi – jų žiedai panašūs į Eucera genties bičių pateles, o skleidžiamas panašus kvapas privilioja bičių patinėlius.
Vorų homochromija
Kai kurios vorų rūšys sugeba pakeisti kūno spalvą ir prisitaikyti prie aplinkos. Geltonojo žiedvorio (Misumena vatia) lytiškai subrendusių patelių spalva labai varijuoja: ant geltonų žiedų aptinkami vorai su geltonu pilveliu, ant baltų žiedų – su baltu, ant dobilų – su raudona dėme ant pilvelio. Spalvų įvairovė tokia didelė, kad kai kurie autoriai šiuos spalvinius variantus laikė atskiromis rūšimis. Šis persidažymas vyksta negreitai, o trunka apie 3 dienas.
Gembė
thumb|200px|Kronšteinas Gembė arba kronšteinas ( – atsikišęs akmuo) – konstrukcinis elementas architektūroje ir technikoje. Iš sienos išsikišusi atrama pastato ar įrenginio dalims arba puošybiniams elementams laikyti.
Marija Kutraitė
Marija Kutraitė (1911 m. sausio 24 d. Vinkšniniuose, Biržų rajonas – 1985 m. rugsėjo 19 d. Vilniuje) – Lietuvos komunistinio judėjimo veikėja.
Biografija
1929 m. įstojo į LKJS. 1933 m. kalinta. 1934–1935 m. Maskvoje mokėsi partinėje mokykloje. 1935–1937 m. LKP Biržų parajonio komiteto narė. 1937–1940 m. kalinta. 1940 m. Liaudies Seimo atstovė. 1941–1942 m. dirbo Kirovo srityje. 1942–1943 m. tarnavo 16-ojoje lietuviškojoje divizijoje. 1944 m. baigė partinių ir sovietinių darbuotojų kursus Šujoje. 1944–1961 m. dirbo įvairiose Lietuvos vietose. 1949 m. baigė Respublikinę partinę mokyklą.
Nemakščių herbas
Nemakščių herbas – Nemakščių miestelio ir seniūnijos heraldinis atributas.
Aprašas
Žaliame skydo lauke auksinis dešinysis kaspinas su keturiais juodais ratais, virš kurių kaspine siauras juodas kaspinėlis nukirstais galais.
Simbolika
Nemakščių herbe pavaizduotas bajoro P. Neveravičiaus išradimas – aštuonratė savaeigė važiuoklė, kuri, išlaikydama stabilumą, galėjo įveikti griovius, kitus žemės paviršiaus nelygumus. Šis jo išradimas buvo užpatentuotas Rusijoje 1907 m., tačiau I pasaulinis karas nutraukė P. Neveravičiaus sumanymo pritaikymą praktikoje. Pasibaigus karui P. Neveravičius grįžo iš Rusijos, apsigyveno Pužų kaimo Julinų dvarelyje ir toliau tobulino išrastosios važiuoklės mechanizmą. 1930 m. rugpjūčio 5 d. P. Neveravičius gavo patentą nr. 316, jo išradimas buvo pavadintas „automobilių konstrukcijų pagerinimu“. Nemakščių konstruktorius buvo pirmasis aštuonių ratų važiuoklės išradėjas pasaulyje. Deja, nepalankiai susiklosčius istorinėms aplinkybėms, išradimo autoriaus šlovė atiteko ne jam.
Istorija
Istorinio herbo Nemakščiai neturėjo. Herbas patvirtintas 2005 m. rugpjūčio 1 d. Prezidento dekretu. Etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Viksviniai
Viksviniai – buvęs viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Žemaitkiemio.
Technika (žurnalas)
Technika – Lietuvos universiteto Technikos fakulteto leidinys, tęstinis mokslo darbų leidinys, ėjęs 1924–1941 m. Kaune.
Istorija
Spausdino Valstybės spaustuvė Kaune.
Spausdino mokslinių tyrinėjimų rezultatus, mokslinius straipsnius, mokslinių pranešimų referatus, konkrečių pramones šakų analitines apžvalgas, svarstė naujos technikos įdiegimo Lietuvos ūkyje problemas ir kt. klausimus. Bendradarbiavo L. Gimbutas, S. Grinkevičius, M. Songaila, J. Šimoliūnas, T. Šulcas, Jurgis Vidmantas ir kt.
Redaktoriai: Pranas Jodelė, Kazys Vasiliauskas, Steponas Kolupaila, Vytautas Mošinskis, J. Šimkus, Jeronimas Šliogeris.
Sandomiežo kunigaikštystė
Sandomiežo kunigaikštystė – Lenkijos dalinė kunigaikštystė, egzistavusi nuo 1138 m. iki 1320 m. dabartinės Lenkijos pietrytinėje dalyje, Mažosios Lenkijos istoriniame regione. Kunigaikštystės sostinė buvo Sandomiežas.
Istorija
Po kunigaikščio Boleslovo III Kreivaburnio mirties 1138 m., pagal jo paliktą testamentą Lenkija buvo padalinta į penkias kunigaikštystes keturiems sūnums. Taip suformuota Sandomiežo kunigaikštystė, kuri atiteko vienam iš jauniausių sūnų – Henrikui. Kadangi šis buvo dar mažametis, Sandomiežo kunigaikštystės regentu paskirtas jo vyresnysis brolis Vladislovas II Tremtinys, Senjorato provincijos kunigaikštis. 1146 m. pastarąjį ištrėmus, Henrikas galėjo gauti realią valdžią, tačiau vis tiek buvo priklausomas nuo vyresniųjų brolių.
Henrikas buvo aktyvus kryžiaus žygių dalyvis, į savo valdas pasikvietęs Hospitaljerus. Kartu su broliais jis rengė žygius prieš prūsus, ir viename jų žuvo 1166 m. Testamentu jis padalino kunigaikštystę tarp trijų savo brolių: Boleslovas IV Garbanius gavo Sandomiežą ir jo kunigaikščio titulą, jaunesnysis brolis Kazimieras (iki tol neturėjęs savo dalies) – nedidelę teritoriją Vislicoje, o likusios dalys atiteko Meškai. thumb|left|Samdomiežas ir kitos Lenkijos kunigaikštystės Kazimiero II laikais 1173 m. mirus Boleslovui, Kazimieras perėmė visą Sandomiežo kunigaikštystę ir ėmė tituluotis kunigaikščiu. Būdamas ambicingas, jis sudarė sąmokslą prieš tuometinį Krokuvos kunigaikštį Mešką, kol 1177 m. jį išvijo ir tapo Lenkijos didžiuoju kunigaikščiu. Netrukus jis užėmė ir Mazoviją. Jam mirus 1194 m., jo sūnus Lešekas Baltasis perėmė visas tėvo valdas ir toliau tęsė kovą dėl Krokuvos su savo dėde Meška. 1227 m. mirė Lešekas, Sandomiežą palikdamas sūnui Boleslovui, kuris nuo 1243 m. tapo ir Krokuvos kunigaikščiu. Boleslovas neturėjo palikuonių, todėl jam mirus baigėsi trumpa Sandomiežo (Mažosios Lenkijos) Piastų linija. Kunigaikštystę paveldėjo Lešekas Juodasis iš Kujavijos Piastų linijos. Šiam mirus 1288 m. dėl Sevežo sosto varžėsi Mazovijos Boleslovas II Mazovietis, Konradas II Čerskis ir Silezijos Henrikas IV Teisusis. 1290 m. kunigaikštystę gavo Vladislovas Lokietka iš Kujavijos. Ji buvo įjungta į Lenkijos karalystę ir nunyko kaip atskira feodalinė valda. Jos teritorijoje suformuota Sandomiežo vaivadija.
Zambijos armija
Sudėtis
Zambijos armiją sudaro šie daliniai:
Arnaud Clément
Arno Klemenas (g. 1977 m. gruodžio 17 d.) – profesionalus Prancūzijos tenisininkas, olimpietis. Klemenas gimė Aix-en-Provence, Prancūzijoje. Dabar jis gyvena Ženevoje, Šveicarijoje. Arno profesionalu tapo 1996 metais. Didžiausias jo karjeros pasiekimas buvo patekimas į Australian Open turnyo, vyrų vienetų finalą. Aukščiausias Arno pasiekimas ATPreitinge buvo dešimtoji vieta. Per savo karjerą Klemenas laimėjo 4 ATP titulus.
Santoro-Klemeno Mačas
2004 metais, French Open turnyre Klemenas pralaimėjo Fabricui Santoro po šešių valandų ir 33 minučių kovos, rezultatu 6–4, 6–3, 6–7, 3–6, 16-14. Tai ilgiausiai trukęs vienetų mačas vyrų teniso istorijoje.
Vilčkai
Vilčkai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Kruonio, prie Burčiakų miško ir kelio (šalia jo sankirtos su ).
Brusualis
Brusualis  – miestas Venesueloje, Apūrės valstijoje; Munjoso savivaldybės centras. Keliai į Gvanarę, Arauką. Yra upių uostas. Verčiamasi prekyba žemės ūkio produkcija.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1800 m. kaip Manga Angulera. 1873 m. pervadinta generolo Manuelio Esekielio Brusualio garbei.
Maršalo Salos
Maršalo Salų Respublika (Maršalo salos) – salų valstybė Ramiajame vandenyne, Mikronezijoje, asocijuota su JAV. Susideda iš kelių šimtų koralinių salų, atolų ir rifų.
Vakaruose ir pietvakariuose ribojasi su Mikronezijos Federacinių Valstijų, o pietuose su Kiribačio teritoriniais vandenimis, kitose dalyse – su neutraliais Ramiojo vandenyno vandenimis.
Salos pavadintos britų kapitono Džono Maršalo, kuris kartu su kapitonu Tomu Gilbertu 1788 m. kalinių pervežimo į Naująjį Pietų Velsą metu ištyrė archipelagą, vardu.
Istorija
Mikroneziečiai salas apgyvendino II tūkstantmetyje pr. m. e. Apie salyno istoriją iki europiečių pasirodymo nieko nežinoma. Pirmąja sala, pastebėta europiečių, buvo Bokako atolas, atrastas ispanų jūrininko Alonso de Salasaro 1526 m. Daugelį salų 1529 m. pastebėjo ispanų jūrininkas Alvaras de Saavedra, bandęs iš Molukų kirsti Ramųjį vandenyną. 1530 m. dalį salų „atrado“ Migelis Lopesas de Legaspis. Maršalo Salos oficialiai buvo laikomos Ispanijos valda (Ispanijos Rytų Indijos), tačiau iš tikro jas kontroliavo vietiniai.
1788 m. salas tyrė Dž. Maršalas ir T. Gilbertas (Anglija). 1886 m. Maršalo salos tapo Vokietijos imperijos kolonija, 1914 m. salas užėmė Japonijos imperija, kuri po Pirmojo pasaulinio karo jas valdė pagal Pietų Ramiojo Vandenyno Mandatą (1920–1944 m.). Antrojo pasaulinio karo metais salose japonai steigė karines bazes, vėliau jas atakavo amerikiečiai.
thumb|left|180px|Branduoliniai bandymai [[Bikinio atolas|Bikinio atole]]
Nuo 1947 m. – JAV valdoma Ramiojo vandenyno salų globojamoji teritorija. Amerikiečių okupacijos metais Maršalo Salose vykdyti branduoliniai bandymai (daugiausia Bikinio atole), nemažai gyventojų buvo iškeldinta, nukentėjo nuo radiacinės apšvitos. Kaip atskiras valstybinis darinys Maršalo salos atsirado 1983 m., padalinus JT Ramiojo vandenyno salų globojamąją teritoriją. Nuo 1986 m. salos yra „laisvai asocijuotos“ su JAV. 1990 m. Jungtinių Tautų Organizacija pripažino Maršalo salų suverenitetą.
Geografija
thumb|240px|Maršalo Salų žemėlapis
Maršalo salos susideda iš atolų ir salų, esančių Ramiajame vandenyne, šiek tiek šiauriau pusiaujo. Šalies sostinė Madžūras yra už 3438 km į vakarus nuo Havajų administracinio centro Honolulu ir 3241 km į pietryčius nuo Šiaurės Marianų salų sostinės Saipano. Artimiausi salynai – Karolinų salos, kurios priklauso Mikronezijos Federacinėms Valstijoms ir pietryčiuose esančios Gilberto salos, kurios priklauso Kiribačio respublikai.