cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kurt Fischer
Biografija
1921–1923 m. Kurtas Fišeris išvyko į TSRS, mokykloje dirbo vokiečių kalbos mokytoju. 1923 m. lapkritį CK KPD sprendimu atšauktas atgal į Vokietiją. Dirbo partijos laikraščio redaktoriumi Esene, Halėje, Kaselyje, Berlyno centrinės KPD štabo spaudos tarnybos darbuotojas. 1924 m. vasarį partijos vadovybės sprendimu gražintas į TSRS.
Nuo 1924 m. vasario TSKP narys ir iki 1928 m. dirbo informacinio skyriaus referentu {Kominternas|Kominterno] vykdomajame komitete. Nuo 1928 m. Raudonosios armijos narys. 1932 m. baigė karo akademiją
Nuo 1932 m. kovo iki 1940 m. rugsėjo Raudonosios armijos štabo IV valdybos karininkas, vadovavo žvalgybos grupėms įvairiose šalyse. 1934 m. buvo areštuotas Vienoje ir 9 mėn. praleido kalėjime. Nuo 1935 m. dirbo Tolimuosiuose Rytuose. 1936 m. suteiktas majoro laipsnis.
Nuo 1940 m. rugsėjo iki 1941 m. birželio dirbo Raudonosios armijos generalinio štabo aukštosios spec. mokyklos, žvalgybos katedros 3-iojo fakulteto, vyriausiuoju dėstytoju. Prasidėjus karui - Kuibyševo karo medicinos akademijos karo disciplinų dėstytojas. 1942–1943 m. Kazanės universiteto docentas, karinės katedros dekanas, komiteto „Laisvoji Vokietija“ narys, vedė antifašistinę propagandą vokiečių belaisvių tarpe.
1945 m. gegužę grįžo į Vokietiją ir iki 1946 m. buvo Drezdeno meru ir Saksonijos žemės valdybos pirmuoju vice prezidentu. 1946-1948 m. Saksonijos žemės vidaus reikalu ministras. Nuo 1948 m. Vokietijos vidaus reikalų valdybos prezidentas, vokiečių liaudies policijos valdybos vadovas.
Kėdainių ligoninė
thumb|235px|Priėmimo skyrius thumb|235px|Konsultacijų poliklinika thumb|235px|Vaikų ligų skyrius VšĮ Kėdainių ligoninė – regioninė daugiaprofilinė gydymo įstaiga, teikianti diagnostikos, gydymo, reabilitacijos bei slaugos paslaugas. Ligoninė įsikūrusi Budrio g. 5, Kėdainiuose. Vadovas Stasys Skauminas.
Per metus stacionarinė pagalba suteikiama daugiau negu 9000 pacientų.
Skyriai, padaliniai
Ligoninėje veikia terapijos, kardiologijos, chirurgijos, neurologijos, pediatrijos, reanimacijos, ankstyvosios reabilitacijos bei ausų, nosies, gerklės (suaugusiųjų ir vaikų) ligų skyriai, konsultacijų poliklinika.
Magnetinė konstanta
Magnetinė konstanta – vakuumo magnetinė skvarba.
Briuselis
Briuselis – Belgijos sostinė, taip pat laikoma de facto Europos Sąjungos sostine, kadangi čia yra dvi iš trijų pagrindinių sąjungos institucijų, yra ir NATO būstinė. Briuseliu dažnai vadinamas visas Briuselio-sostinės regionas, tačiau Briuselio miestas (prancūziškai Bruxelles-Ville arba Ville de Bruxelles, olandiškai Stad Brussel) yra 1 iš 19 Briuselio-sostinės regiono komunų.
Istorija
Viduramžiais Briuselis buvo Brabanto hercogų rezidencija. 1830 m. susiformavus Belgijai, tapo jos sostine. Po Antrojo pasaulinio karo tapo laikina besikuriančių tarptautinių struktūrų būstine, bet palaipsniui tapo nuolatine sostine.
1897, 1910, 1935 ir 1958 m. mieste vyko Pasaulinė paroda.
Geografija
miniatiūra|kairėje|Briuselio [[Europos kvartalas]] miniatiūra|dešinėje|Briuselio šiaurės rajonas Miestas yra Brabanto provincijos sostinė, svarbus uostas; jame daug kanalų.
Ekonomika
Išvystyta mašinų gamybos, chemijos, lengvoji, poligrafijos pramonė. Amatininkai nuo seno čia gamina puodukus, kilimus, juvelyrinius dirbinius.
Švietimas ir kultūra
Mieste yra keli universitetai, Dailės ir meno akademija, Lui Pastero institutas, Karališkieji Belgijos dailės muziejai, dailės ir istorijos muziejų grupė, Menjė muziejus ir kt. Gotikinė rotušė (XV a.), katedra (XIII–XV a.).
Susisiekimas
Yra tarptautinis Zaventem oro uostas. Veikia metropolitenas, kelios geležinkelio stotys.
Futbolas
Mieste 1972 m. vyko IV Europos futbolo čempionatas, o 2000 m. – XI Europos futbolo čempionatas. Žymiausi futbolo klubai:
Nuorodos
ܒܪܘܟܣܠ པུའུ་ལུའུ་སེལ​། Brwsel Brüssel fa:بروکسل Bryssel Bruxelles An Bhruiséil Yn Vrussyl Bruxelles ブリュッセル ಬ್ರಸೆಲ್ಸ್ 브뤼셀 Брисел Brussel Bruxelles Bruxelles Bruselj Bryssel பிரசெல்சு บรัสเซลส์ Bruxelles Brussels
Madagaskaro himnas
Ry Tanindrazanay malala ô („O, mūsų mylimasis krašte“) - Madagaskaro nacionalinis himnas. Himnas buvo parašytas 1958 metais Pastero Rahajasono.
Berimbau
thumb|right|Trijų rūšių berimbau: viola, médio ir gunga Berimbau – braziliškas vienastygis muzikos instrumentas. Naudojamas Kapueiros kovos meno muzikoje.
Berimbau skambesį (tai yra labai aukštą, vidutinį arba žemą) sąlygoja medinio lanko skersmuo, skirtingas metalinės vielos įtempimas. Berimbau pasiskirsto pagal garsus:
Grojama mediniu pagaliuku vadinamu baqueta − juo užgaunama viela. Su „akmenuku“ vadinamu dobrão (arba pedra) viela yra prispaudžiama, reguliuojamas skambėjimo tonas. Iš viso yra trys tonai: žemas (kai grojama laisva styga, neprispaudžiant akmens), šnarantis (kai akmuo lengvai priglaudžiamas prie vibruojančios vielos) ir aukštas (kai akmuo tvirtai prispaudžiamas prie vielos). Rankoje, kurioje laikomas baqueta, dažniausiai laikomas ir caxixi − grojamam ritmui sustiprinti. Caxixi (tariama − „kašiši“) – tai pintas barškutis, kurio viduje yra kruopos.
Žundiajus
Žundiajus  – miestas pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje, 60 km į šiaurę nuo San Paulo. Yra vietinės reikšmės oro uostas, geležinkelio stotis. Mašinų gamybos, tekstilės pramonė. Turizmas (Žapi kalnų parkas). Yra neogotikinė katedra, mečetė, keletas muziejų.
Ingeborgos Bachman premija
Ingeborgos Bachman premija  – svarbiausia Ingeborgos Bachman konkurso literatūrinė premija, skiriama kiekvienais metais, nuo 1977 m. Klagenfurte (Austrija). Ingeborgos Bachman konkurse iš literatūros kritikų, germanistų ir rašytojų susidedančios žiuri nominuoti autoriai privalo viešai, prieš televizijos kamerą perskaityti savo dar nepublikuotą tekstą ir galų gale atlaikyti spontanišką žiuri narių kritiką. Šalia 200 000 šilingų įvertintos Ingeborgos Bachman premijos, konkurso vardu dar įteikiama Kerteno žemės premija, Ernsto Vilnerio premija, Bertelsmano literatūrinė premija ir 3-sat stipendija. Finansiškai konkursą remia Klagenfurto miestas ir Austrijos radijas (ORF).
Žundiajus
Istorija
Žundiajus įkurtas 1655 m.
Ingeborgos Bachman premija
Ypatingoji Ingeborgos Bachman konkurso forma nėra neginčijama, tačiau šis keturias dienas besitęsiantis renginys, vykstantis vasaros pradžioje, pristato naujausias literatūros kryptis ir atskleidžia naujus talentus literatūriniame pasaulyje. Tuo pat metu tai – pokalbių tribūna leidėjams, jauniems autoriams, redaktoriams ir žurnalistams.
Hebėjus
thumb|Taihango kalnai thumb|Čengdė vasaros rūmai
Hebėjus  – provincija rytinėje Kinijos dalyje. 189 tūkst. km². Administracinis centras – Šidziadžuangas.
Administracinis suskirstymas
Hebėjus provincija padalinta į 11 prefektūrų lygmens miestų:
Šie vienetai dalijami į 172 apskričių lygmens administracinius vienetus (22 apskričių lygmens miestus, 108 apskritis, 6 autonomines apskritis ir 36 rajonus). Pastarieji – į 2207 savivaldybių lygmens vienetus (vieną viešąjį miesto biurą, 937 miestus, 979 savivaldybes, 55 etnines savivaldybes, 235 porajonius).
Geografija
Didžioji Hebėjaus teritorijos dalis yra Šiaurės Kinijos lygumoje. Vakarinėje provincijos pusėje kyla Taihang kalnai, šiaurinėje – Jano kalnai (Yan shan). Šiaurėje iš rytų į vakarus per Hebėjų eina Didžiosios Kinijos sienos atkarpa. Aukščiausia provincijos viršukalnė – Siao-utai (Xiaowutai; 2882 m).
Rytuose Hebėjų riboja Bohajaus jūra. Provincijos centrinė ir pietinė dalys yra Haihės baseine, šiaurės rytai – Luano upės baseine. Didžiausias ežeras – Baijangdianas (Baiyangdian).
Klimatas žemyninis musoninis, sausį temperatūros svyruoja nuo -16 iki -3 °C, liepą nuo 20 iki 27 °C. Metinis kritulių kiekis 400–800 mm (daugiausiai vasarą).
Kultūra ir turizmas
Provincijoje kalbama kinų mandarinų dialektais, kurie panašūs į Pekino šnektą, tapusią pagrindu bendrinei kinų kalbai. Vakaruose, kur Hebėjus ribojasi su Šansi, kalbama Jin dialektais.
Hebėjaus kinų operos atmainos vadinamos Pingdziu (Pingju), Hebei Bangdzi (Hebei Bangzi) ir Cangdžou Kuaiban Dagu (Cangzhou Kuaiban Dagu). Populiariausia atmaina yra Pingdziu. Jos tekstai artimi šnekamajai kalbai, taigi lengvi suprasti.
Provincijos centre esanti Čiujango (Qujang) sritis garsėja Dingdžou (Dingzhou) porcelianu.
Hebei virtuvėje vartojama daug kviečių, avienos, pupų.
Tarp turistų lankomų objektų yra:
Tamil Elamas
thumb|200px|Tamil Elamas Ceilone Tamil Elamas  – pasiūlyta tamilų valstybė šiaurės ir rytų Šri Lankoje. Tamil Elamas neturi oficialaus statuso ar pripažinimo tarptautinėje bendruomenėje, nors kai kurias jo teritorijas de facto valdė „Tamilų tigrai“. Šalies pavadinimas kilo nuo tamiliško Šri Lankos pavadinimo Elamas.
Administracinis valdymas ir gyventojai
1981 m. Šri Lankoje gyveno 687 200 tamilų, jie sudarė 25 % šalies gyventojų, dar 6 % sudarė Šri Lankos maurai, gyvenantys šiaurinėje ir rytinėje Šri Lankos dalyje ir kalbantys tamilų kalba. Po nepriklausomybės daug gyventojų persikėlė kitur ieškodami geresnio gyvenimo. Vyriausybė daug sinhalų perkėlė į tamiliškai kalbančias sritis.
Ampero dėsnis
Ampero dėsnis – vienas svarbiausių elektromagnetizmo dėsnių, naudojamas bet kokios formos laidininko kuriamo magnetinio lauko indukcijai apskaičiuoti:
Kartais šis dėsnis taip pat vadinamas magnetinės indukcijos cirkuliacijos teorema.
Ampero dėsnio taikymas
300px|thumbnail|right|Tiesus ilgas plonas laidas, kuriuo teka stiprio I srovė.
Tiesaus plono laidininko magnetinė indukcija
Uždaru kontūru L\; pasirenkamas R\; spindulio apskritimas. Tada pagal Ampero dėsnį galima užrašyti:
300px|thumbnail|right|Be galo ilgo solenoido fragmentas, sudarytas iš N apvijų. Kiekviena jo apvija teka stiprio I srovė.
Solenoido magnetinė indukcija
Laikoma, kad solenoidą sudaro apvijos, priglaustos viena prie kitos, bet ne ištisinis spirale susuktas laidas. Uždaru kontūru L\; pasirenkamas stačiakampis ABCD, kaip parodyta brėžinyje. Šis kontūras apima N apvijų ir kiekviena jų teka stiprio I srovė, taigi suminė srovė lygi NI. Tada pagal Ampero dėsnį galima užrašyti:
kur n\; – solenoido apvijų skaičius ilgio vienete
Pastaba: ši formulė rodo, kad ilgos ritės dalyse, esančiose toli nuo jos galų, magnetinė indukcija nekinta einant išilgai ritės. Sudėtingesni skaičiavimai rodo, kad indukcija tose dalyse nekinta ir einant skersai ritės. Vadinasi, šiose dalyse sukuriamas vienalytis magnetinis laukas.
Šias formules taip pat galima gauti ir naudojantis Bio-Savaro dėsniu, kuris taip pat naudojamas bet kokios formos laidininko kuriamo magnetinio lauko indukcijai nustatyti.
Karvelių ąžuolas
Karvelių ąžuolas – botaninis Lietuvos gamtos paveldo objektas, vienas iš kelių ąžuolų Lietuvoje, turintis daugiau kaip 7 m apimties kamieną, augantis Pyplių kaime, Ringaudų seniūnijoje, Kauno rajone.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Karvelių ąžuolas Pasak vietinių gyventojų, ąžuolas taip pavadintas, nes jame perėdavę karveliai. Kadaise šį ąžuolą norėta nukirsti ir panaudoti statomo tilto prie Aleksoto poliams, bet vyrai neturėję tokių ilgų pjūklų, kurie „apglėbtų“ storą medžio kamieną. Tačiau vis tiek sugalvoję nupjauti viršūnę ir pažiūrėti, ar medis sveikas, ar tiktų statyboms. Nupjovę jie pamatė didelę kiaurymę, todėl sumanymo jį panaudoti poliams teko atsisakyti.
Aprašymas
1968 m. Karvelių ąžuolas paskelbtas gamtos paminklu, 1987 m. priskirtas prie respublikinės reikšmės paminklų. Medis auga Pyplių kaime, Kamšos miško pakraštyje prie Kamšos miško botaninio-zoologinio draustinio. Medį patogu pasiekti iš kelio ties benzino kolonėle Mitkūnuose pasukus Pyplių link, toliau – kaimo žvyrkeliu (Piliakalnio g.) į dešinę bei nuo sodybos į dešinę apie 300 m per pasėlių lauką, viso apie 3 km. Objektas lankymui nepritaikytas: nėra informacinių nuorodų, atvirame lauke medis supamas ir stelbiamas suvešėjusių krūmų.
Karvelių ąžuolo kamieno skersmuo virš 2 m, aukštis – 17 m., asimetriška laja, o liemuo – 745 cm apimties (2015 m. duomenimis). Skelbiama, kad ąžuolas, kurio kamieno apimtis siekia 7 m, turi būti ne mažiau kaip 700 metų amžiaus. Šiam medžiui prieš 150 metų buvo nupjauta viršūnė. Per ilgus metus viršūnė užgijusi, tačiau ąžuolas taip ir likęs neaukštas. Paprastai senas medis, netekęs viršūnės, daugiau savo gyvybinės energijos skiria apatinėms šakoms, išsaugo sveikas šaknis, jo nuolat neklibina vėjai, be to, ąžuolas trumpu kamienu ir žema laja turi didesnes galimybes išlikti, sulaukti galbūt ir Stelmužės ąžuolo metų. Būtent todėl arčiausiai idealaus seno medžio modelio yra laikomas Karvelių ąžuolas.
Būklė
miniatiūra|200px|right|Kamienas 2012 m. miniatiūra|200px|right|Vaizdas iš rytų pusės (nuo Viekšnupio upelio) miniatiūra|200px|right|Vaizdas iš šiaurės pusės (nuo kaimo žvyrkelio) Atžalos auga iš kamieninių šakų. Yra ertmių kamiene, paviršiaus pažeidimų kamieno pagrinde, pačiame kamiene ir lajoje. Yra plyšių kamiene. Yra medienai kenkiančių grybelių lajoje. Medis viršijęs gamtinę brandą ir yra stagnacijos fazėje. Augimo vietos paviršius yra nepralaidus.
Adačio seniūnija
Adačis  – viena iš 23 Tokijo seniūnijų. Seniūnija padalinta į dvi dalis: mažą žemės ruožą, esantį tarp Sumidos ir Arakavos upių ir didesnį plotą į šiaurę nuo Arakavos.
2008 m. balandžio 1 d. čia gyveno apie 654,5 tūkst. gyventojų.
Istorija
Esant Ricurio sistemai, dabartinė seniūnijos dalis priklausė pietinei Adačio apskrities daliai, esančiai Musašio žemėje. 826 m., Heian laikotarpiu, čia pastatyta Nišiarai Daiši šventykla.
Simboliai
Oficiali gėlė – tulpė, medis – sakura.
Nuorodos
thumb|left|Adačis Tokijo prefektūroje
Belvederis (reikšmės)
Belvederis ( – „gražus vaizdas“) bendrąja prasme reiškia architektūrinę struktūrą, kurios paskirtis yra išnaudoti aplinkos estetinį vaizdą. Belvederis gali būti įvairios formos: bokštelis, kupolas, galerija ir t. t. Belvederiu (kaip tikrinis pavadinimas) vadinami daug pasaulio pastatų bei vietovių. Tarp jų:
Joškar Ola
Joškar Ola (mar. ir ) – miestas Rusijoje, prie Mažosios Kokšagos upės; Marių Respublikos sostinė. Yra geležinkelio stotis, oro uostas, plentai į Kirovą, Uržumą, Kazanę. Mašinų gamybos, elektronikos, chemijos, įrengimų gamybos, statybinių medžiagų, medžio apdirbimo, baldų, siuvimo, trikotažo, avalynės, maisto pramonė.
Joškar Oloje veikia Marių, technikos universitetai, pedagoginis institutas, Marių istorijos, kalbos ir literatūros mokslinio tyrimo institutai, kraštotyros (įkurtas 1920 m.), dailės (1981 m.), istorijos (1996 m.), liaudies ir taikomosios dailės (1999 m.) muziejai. Taip pat veikia Marių nacionalinis, muzikinis, rusų dramos, lėlių, jaunojo žiūrovo teatrai, Planetariumas. Yra Kristaus Prisikėlimo cerkvė (1756 m.).
2010 m. 61,2 % miesto gyventojų buvo rusai, 23,3 % – mariai, 4,1 % – totoriai.
Istorija
1584 m. įkurta Kokšažsko tvirtovė. 1781 m. gavo miesto statusą. Iki 1919 m. vadinosi Carevokokšaisku (Царевококшайск), iki 1927 m. Krasnokokšaisku (Краснококшайск). 1920 m. tapo Marių srities sostine.
Darbo teisės
Darbo teisės – subjektinės teisės darbo srityje. Jų atsiradimą, įgyvendinimą bei gynimą Lietuvoje reguliuoja LR darbo kodeksas (VI skyrius „Darbo teisių įgyvendinimas ir gynimas“).
Atsiradimo pagrindai
Darbo teisės ir pareigos gali atsirasti, pasikeisti ar pasibaigti:
Įgyvendinimas
Įgyvendindami savo teises bei vykdydami pareigas, darbdaviai, darbuotojai ir jų atstovai turi laikytis įstatymų, gerbti bendro gyvenimo taisykles bei veikti sąžiningai, laikytis protingumo, teisingumo ir sąžiningumo principų. Draudžiama piktnaudžiauti savo teise. Darbo teisių įgyvendinimas ir pareigų vykdymas neturi pažeisti kitų asmenų teisių ir įstatymų saugomų interesų. Draudžiama kliudyti darbuotojams jungtis į profesines sąjungas ir trukdyti jų teisėtai veiklai.
Gynimas
Darbo teises saugo įstatymai, išskyrus atvejus, kai jos įgyvendinamos prieštaraujant jų paskirčiai, visuomenės interesams, taikiam darbui, geriems papročiams ar visuomenės moralės principams (LR DK 36 str. 1 d.). Darbo teisių savigyna leidžiama tik įstatymo nustatytais atvejais.
Įstatymų nustatyta tvarka teismas arba kiti darbo ginčus nagrinėjantys organai darbo teises gina tokiais būdais (LR DK 36 str. 2 d.):
Išimties tvarka tik teismai pagal įstatymus gina darbo teises tokiais būdais:
Darbo įstatymų specialiai nustatytais atvejais darbo teisės ginamos administracine tvarka.
Asmuo, kurio teisė pažeista, gali reikalauti jam padarytų nuostolių atlyginimo, jeigu darbo įstatymai nenustato kitaip.
Atsakomybę už darbo teisių ir pareigų pažeidimą nustato įstatymai, kiti norminiai teisės aktai, kolektyvinės sutartys ir kiti susitarimai.
Europos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Europos šalių futbolo varžybų nugalėtojai 1997–1998 m. sezone:
Receptorius (molekulė)
thumb|right|250px|Branduolio receptoriaus veikimo schema (angliškai) thumb|right|250px|Branduolio receptorių ligandai (angliškai)
Receptorius ( 'priėmimas') – ląstelėje esantis baltymas, atsakingas už signalų iš aplinkos priėmimą ir ląstelių tarpusavio atpažinimą.
Visų receptorių pagrindinė funkcija – priimti signalą iš aplinkos ir jį perduoti toliau į ląstelę. Taip reguliuojami ląstelės vidiniai procesai, palaikomas darnus organizmo veikimas. Gavus signalą ląstelių viduje gali būti pradėta katalizuoti ar sustabdyta tam tikra reakcija, pradedamas transkribuoti tam tikras baltymas ar panašiai.
Ligandai
Signalas paprastai yra tam tikra molekulė, vadinama receptoriaus ligandu. Tačiau ne visi ligandai perduoda signalus. Ligandai yra kelių rūšių:
Agonisto molekulę prisijungęs receptorius keičia erdvinę sąrangą ir yra suaktyvinamas.
Rukai (Kėdainiai)
Rukai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybės šiaurėje, 5 km į pietvakarius nuo Gudžiūnų, prie kelio. Viduryje kaimo telkšo Rukų ežeras. Į šiaurę nuo Rukų yra Antušavos miškas.
Gyventojai
thumb|left|250px|Rukai Rukų ežero pakrantėje thumb|left|250px|Kaimo kryžius
Receptorius (molekulė)
Branduolio receptoriai
Branduolio receptoriai – viduląsteliniai baltymai, kurie jungiasi su lipofilinėmis signalinėmis molekulėmis (steroidiniais hormonais, retinoidais, vitaminu D), kurios pro plazmalemą prasiskverbia į citozolį. Branduolio receptoriai (pvz., gliukortikoidų) būna citozolyje arba branduolyje (tiroidinių hormonų). Citozoliniai receptoriai, prisijungę agonisto molekules, dimerizuojasi, pro branduolio poras patenka branduolio vidų ir keičia genų raišką.
Membranos receptoriai
Membranos receptoriai – transmembraniniai (integraliniai) baltymai (nuo vieno iki kelių kartų perveriantys membraną), turintys išorėje receptorinį domeną, kuriuo reaguoja su agonistu. Jie taip pat turi ir kitą domeną, kuris perduoda signalą į citozolio pusę.
Receptorių svarba
Receptorių pagalba ląstelės atpažįsta viena kitas, tvarkingai buriasi į audinius. Tai ypač svarbu embrioninio vystymosi metu.
Krasnyj Jaras (Parnėnai)
Krasnyj Jaras (,, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Zorino kaimo gyvenvietės kaimas.
Skaisčiūnų pagrindinė mokykla
Marijampolės savivaldybės Skaisčiūnų pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla veikusi 1923–2010 m. Marijampolės savivaldybėje, Skaisčiūnuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190378171. Steigėjas Marijampolės savivaldybės taryba.
Filialas: Marijampolės savivaldybės Skaisčiūnų pagrindinės mokyklos Balsupių skyrius
Istorija
2010 m. rudenį Skaisčiūnų pagrindinė mokykla buvo uždaryta, o jos Balsupių pradinio ugdymo skyrius priskirtas Marijampolės savivaldybės Mokolų pagrindinei mokyklai.
Žymūs mokiniai
Mokykloje mokėsi:
Šepetos pelkė
Šepetos pelkė – pelkė Kupiškio rajono savivaldybėje, esanti 5 km į pietus nuo Kupiškio ir 0,5 km į vakarus nuo Šepetos gyvenvietės, kurios bendras plotas 1650 ha.
Pasak legendos pelkė atsirado prasmegus į žemę miestui.
Geografija ir geologija
Aukštapelkė susidarė maždaug prieš 7 tūkst. metų, po paskutiniojo Baltijos ledynmečio, lėkštoje moreninėje įdauboje, Lėvens ir Šventosios vandenskyroje. Vandens nepraleidžiančioje žemėje pradėjo augti drėgmę mėgstantys augalai (daugiausia kiminai, baltoji durpinė samana).
Istorija
Tarpukaryje pelkę tyrė biologo Vinco Vilkaičio suburta mokslininkų grupė.
Nuorodos
Šepetos pelkės paslaptys
Lietuviškas vakaras
Šių dienų mokslininkai lietuviškuosius vakarus neretai apibūdina kaip liaudies arba saviveiklos, mėgėjų teatro terminu, taip pat vartojamas klojimo teatro pavadinimas.
thumb|350px|[[Margionys|Margionių klojimo teatras (Varėnos raj.), įkurtas legendinio režisieriaus Juozo Gaidžio iniciatyva XIX pab.]]
Sąjūdžio skirstymas
Teatro istorikas Vytautas Maknys skiria tris to sąjūdžio tarpsnius:
Slapti lietuviškieji vakarai Lietuvoje ir išeivijoje
thumb|250px|Klojimuose vykdavo slapti vakarai. Klojimas past. XIX a. II-oje pusėje, Utenos raj.
Slaptus vakarus Lietuvoje pradėta rengti XIX a. paskutiniame dešimtmetyje. Jie buvo susiję su JAV, Peterburge, Rygoje, Rytų Prūsijoje rengiamais lietuvių vakarais. Iš spaudos ar asmeninių kontaktų buvo plačiai žinoma apie lietuvių išeivių teatrą.
Nemažą poveikį slaptai lietuvių scenai turėjo rusų, lenkų, o ypač latvių teatras. Latvių organizuotumas, susiklausymas, drausmingumas lietuviams imponavo. Lietuvių laikraščiai dažnai parašydavo apie latvių teatro laimėjimus, dažnai primindavo, kad ir lietuviams reikėtų pasiekti jų pavyzdžiu. Tačiau Lietuvoje rengti vaidinimus, kaip ir dirbti bet kokį visuomeninį ar kultūrinį darbą, buvo uždrausta. Vilniaus generalgubernatorius važinėjo net į Peterburgą ir į Rygą rūpindamasis, kad ir ten būtų uždrausta organizuoti lietuviškuosius vakarus ir apribota lietuvių draugijų veikla.
Pirmieji slapti vaidinimai Panemunėlyje
thumb|250px|Kun. Jonas Katelė, pirmųjų lietuviškų vakarų organizatorius
Panemunėlyje XIX a. paskutiniojo dešimtmečio pradžioje susikūrė „Žvaigždės“ draugija, kurios tikslas, kaip ir kitų to meto draugijų, buvo švietimas. Draugija, vadovaujant kunigui Jonui Katelei, platino lietuvių spaudą, rinko tautosaką, rengė slaptus vaidinimus.
Polino nacionalinis parkas
Polino nacionalinis parkas (it. Parco nazionale del Pollino) – nacionalinis parkas Bazilikatoje ir Kalabrijoje, Pietų Italijoje. Jis užima 1 711,32 km² ir yra antras pagal dydį šalyje po Čilento, Diano slėnio ir Alburnio nacionalinio parko. Pavadinimas kilo nuo Polino kalnų (aukščiausia viršūnė 2 267 m).
Svarbiausi parko medžiai yra Abies alba, Acer lobelii, Fagus sylvatica, Pinus heldreichii, Pinus nigra, Taxus baccata ir kiti. Saugoma fauna: Kilnusis erelis, Italijos vilkas, Stirna, Juodoji meleta, Sakalas keleivis, Rudasis peslys, Ūdra ir Elnias.
Lietuviškas vakaras
Pirmieji slapti vaidinimai Panemunėlyje
Pirmas slaptas vaidinimas Panemunėlio apylinkėse įvyko 1893 m. Naujikuose. Buvo vaidinama Vaižganto pjesė „Nepadėjus nėr ko kasti“. Slaptieji vaidinimai dažniausiai buvo rengiami Naujikuose arba Panemunėlio dvaro daržinėje, bet pasitaikydavo jų ir sodžiuose. Žiūrovai būdavo leidžiami į vaidinimus nemokamai. Spektaklių išlaidas apmokėdavo pats Jonas Katelė. Slaptųjų vakarų rengėjai – režisieriai Panemunėlyje buvo keli: Juozas Kubilius, Juozas Otonas Širvydas, K. Keniškis, Juozas Katelė.
Panaikinus spaudos draudimą, tas pats „Žvaigždės“ vaidintojų būrelis iš pradžių slaptus, vėliau viešus spektaklius pradėjo rengti ne tik Panemunėlyje, bet ir kaimyninėse vietovėse. Netoli Panemunėlio aktyviai veikė Kamajų vaidintojų kolektyvas. Jį 1903 m. subūrė studentas Jurgis Smolskis-Smalstys. Gana anksti vaidinti pradėta ir kaimyniniame Kupiškyje. Čia beveik visa jaunuomenė buvo raštinga, nes knygnešiai šioje apylinkėje paskleisdavo daug spaudos.
1898 m. suvaidinta Vaižganto pjesė „Nepadėjus ner ko kasti“, Keturakio „Amerika pirtyje“ ir kt. Mokslininkų suskaičiuota, kad Lietuvoje buvo vaidinama daugiau kaip 200 vietų. Daugiausia vaidinta Rytų Lietuvoje (Panevėžio, Ukmergės, Švenčionių pavietai), rytų aukštaičių veiklos centras buvo Panevėžys. Taip pat dažniau buvo vaidinta Anykščiuose, Utenoje, Rokiškyje. Nemaža vaidinimų suorganizuota vidurio Lietuvoje (Kaunas, Šiauliai ir jų apylinkės), Žemaitijoje, Užnemunėje. Vilniaus apylinkėse ir apskritai pietryčių Lietuvoje lietuviškų vakarų buvo rengiama žymiai mažiau, tad galima suprasti kiek jie buvo populiarūs šiaurės rytų Lietuvoje ir Užnemunėje.
Vieši lietuviškieji vakarai
thumb|300px|Pirmojo lietuviško vaidinimo „[[Amerika pirtyje“ afiša ir organizatoriai]]
Išplitus slaptiems vakarams, išaugus teatrinei lietuvių veiklai, buvo pradėta ieškoti galimybės vaidinti viešai. Pirmasis viešas lietuviškas vakaras, turėjęs didelę reikšmę tolesnei lietuvių teatro raidai buvo surengtas 1899 m. rugpjūčio 20 d. Palangoje.
Lietuvių inteligentijos sumanymu, vietinio palangiškio, kultūros veikėjo Liudo Vaineikio, taip pat kitų inteligentų: Gabrielės Petkevičaitės-Bitės, Povilo Višinskio, Augustino Janulaičio, entuziastingai netoli Palangos tilto, patiems rengėjams vaidinant, parodytas pirmasis viešas lietuviškas spektaklis Lietuvoje – Keturakio pjesė „Amerika pirtyje“.
Pagal Lietuvos administracinį suskirstymą XIX a. pabaigoje Palanga priklausė Kuršo gubernijai, tad šioje gubernijoje negaliojo tokie drastiški spaudos ir kultūrinės veiklos draudimo įstatymai kaip Vilniaus, Kauno, Suvalkų gubernijose. Šis lietuviškas vakaras susilaukė didelio susidomėjimo tiek vietinių žiūrovų ir publikos, tiek caro valdžios žandarų.
Spodek
thumb|240px|right|Spodek arena naktį, [[Katovicai, Lenkija ]]
Lietuviškas vakaras
Vieši lietuviškieji vakarai
XX a. pradžioje Lietuvoje, kaip ir visoje Rusijos imperijoje, brendo revoliucinė situacija, stiprėjo revoliucinės nuotaikos. Jos palietė ir Lietuvos teatrinį gyvenimą: revoliucingai nusiteikusi visuomenė dažnai panaudodavo spektaklius antivyriausybinėms demonstracijoms. Vėliau, dar prieš 1905-1907 m. revoliuciją, pažangiųjų Rusijos imperijos jėgų įbaugintas, caras pradėjo daryti nuolaidų. 1904 m. gegužės 7 d. buvo panaikintas lietuviškos spaudos draudimas. Pradėta mažiau varžyti kultūrinę lietuvių veiklą, taigi revoliucinis pakilimas, nemažai pakeitė viešąjį lietuvių gyvenimą. Vakarų organizatoriai bei vaidintojai pradėjo dirbti viešai, galėjo panaudoti savo organizacinius sugebėjimus, slaptuose vakaruose įgytą patirtį, kai kuriuos sceninio darbo įgūdžius.
Spodek
Spodek yra universali arena Katovicuose, Lenkijoje, atidaryta 1971 metais Wojewódzka Hala Widowiskowo-Sportowa w Katowicach vardu.
Šiame komplekse yra sporto salė, ledo čiuožykla, viešbutis ir trys automobilių stovėjimo aikštelės. Spodek talpina 11 500 žmonių.
Lietuviškas vakaras
Vieši lietuviškieji vakarai
Didelę reikšmę teatriniam gyvenimui turėjo viešai pradėjusių kurtis kultūrinių ir kitokių draugijų veikla. Šios draugijos, Vilniaus „Kanklės“ ir „Rūta“, Kauno „Daina“, Šiaulių „Varpas“ ir kitos, tapo vienos didžiausių XX a. pradžios viešų lietuviškųjų vakarų organizavimo iniciatorėmis. Pirmieji vieši vakarai susilaukė labai didelio visuomenės dėmesio. Draugijų veikla virto ne tik savotiškomis politinėmis bei tautinėmis demonstracijomis, viena iš pagrindinių visuomeninio bei kultūrinio darbo formų, bet XX a. antrame dešimtmetyje persiorganizavo į profesionalaus meno atlikimo kolektyvus ir organizacijas.
Organizatoriai ir vaidintojai
Lietuviškųjų vakarų rengėjai, aktoriai neturėjo teatrinio išsilavinimo, daugelis niekad nebuvo matę jokio spektaklio. Vakarų rengimas pirmiausia buvo viena iš mokslus einančios jaunuomenės visuomeninės veiklos formų. Grįžę atostogų, studentai ar vyresni mokiniai, organizuodavo valstiečius, sudarydavo vaidintojų trupę, kuri per vasarą paruošdavo po kelis veikalus ir juos pakartotinai suvaidindavo gretimuose kaimuose ar bažnytkaimiuose. Kiek vėliau atsirado žymūs jaunimo talkininkai kultūrinio darbo srityje – mokytojai. Taigi dažniausiai lietuviškų vakarų sumanytojai, režisieriai paprastai būdavo inteligentai, neretai – studentai, ir vaidindavo kartu su valstiečiais.
Spodek
Šioje arenoje pasirodymus atliko tokios žvaigždės kaip - Boney M., The Cure, Delirious?, Deep Purple, Depeche Mode, Elton John, Genesis, Eric Clapton, Gary Moore, Green Day, Iron Maiden, Jean-Michel Jarre, Mike Oldfield, Megadeth, Napalm Death, Jethro Tull, Black Sabbath, Metallica, Pearl Jam, Rammstein, Robbie Williams, Slipknot, Sting, The Prodigy, Overkill, Tina Turner, Avril Lavigne.
Lietuviškas vakaras
Organizatoriai ir vaidintojai
Vaidindavo tie, kuriuos pavykdavo įtraukti į vaidinimą – labiau išprusę sodiečiai, išdaigininkai, pasakotojai, žaidimų bei įvairių pramogų organizatoriai bei dalyviai. Lietuviškų vakarų kūrėjai spektakliuose perėmė šeimos ir etnografinių švenčių: vestuvių, darbų pabaigtuvių, vakaronių, ir t. t. išryškėjusią improvizacijų, karnavalų, persirengėlių tradiciją. Vaidintojams lietuviškieji vakarai buvo nauja forma savo meniniams sugebėjimams parodyti, tradicijos keliu iš kartos į kartą perteikiant liaudies teatro palikimą.
Patalpos bei salės
Organizuojant lietuviškus vakarus sunku buvo surasti patalpas repeticijoms bei vaidinimams. Kaimuose tokias „sales“ atstodavo tušti klojimai (lietuviškieji vakarai neretai buvo vadinami klojimų vakarais). Vasarą likę tušti klojimai būdavo labai talpūs, o įrengus scenos pakylą bei suolus, gerai pasitarnaudavo lietuviškiems vakarams. Klojimai būdavo gražiai išpuošiami, kelias į klojimą apstatomas berželiais, vakare nušvisdavo įmantriai kaimo menininkų išpuoštų žibintų eilė, įeinamosios klojimo durys papuoštos vainikais, žalumynais gėlėmis. Klojimai vakarams būdavo įrengiami atokiau nuo kelio, juos pasiekti buvo galima tik siauru takeliu per pasėlius. Spektakliai klojimuose nekenkė vaidinimo kokybei, nes vaidintojai nesivaržė su scenos plotu. Kambariuose ar mažose salėse, kur būdavo miniatiūrinės scenos (pvz.: Vilniaus „Rūtos“ salė), vaidinti būdavo sunkiau.
Spodek
2009 metais čia vyko Europos krepšinio čempionato finalinis etapas.
Lietuviškas vakaras
Patalpos bei salės
thumb|right|300px|Neretai kaimuose spektaklių (lietuviškųjų vakarų) sales atstodavo vasarą likę tušti klojimai. Klojimas, past. XIX a. II-oje pusėje, Utenos raj.
Miestuose ir miesteliuose rasti vaidinimui patalpas buvo sunku. Čia rečiau pasitaikydavo tinkami klojimai, be to, jie nebūdavo tušti. Neretai miestiečiams tekdavo vadinti inteligentų namuose, nedideliuose kambariuose arba tenkintis tokiomis salėmis kaip gaisrinės, arbatinės, ūkiniai sandėliai ir t. t. Ilgainiui Lietuvoje pradėta statyti namus, skirtus kultūrinei veiklai. Dar 1907 m. „Vilniaus kanklių“ draugijos nariai savo susirinkime nutarė pasistatydinti liaudies namus, kuriuose būtų tinkama salė, scena, skaitykla ir kitos patalpos. Šią iniciatyvą palaikė Lietuvos mokslo draugija ir Lietuvių dailės draugija, tad visų lietuvių pastangomis buvo pastatyti reprezentaciniai Tautos rūmai ant Tauro kalno Vilniuje (dabar buvę Respublikos profsąjungų kultūros namai). Tuo tarpu Vilniaus lietuviai turėjo „Rūtos“ salę (dabar Vilniaus mažasis teatras), kurioje buvo renkamasi repeticijoms, rengiami vakarėliai; čia veikė biblioteka, skaitykla. Tai buvo tikras Vilniaus lietuvių kultūros centras. Savo patalpas taip pat turėjo Kauno „Dainos“, Šiaulių „Varpo“, Panevėžio „Aido“ ir kitos draugijos.
Spodek
Kiekvienas metais čia vyksta CS:GO varžybos kurios sutraukia labai daug žmonių.
Lietuviškas vakaras
Programa
Lietuviškųjų vakarų programą paprastai sudarydavo ne tik vaidinimas, bet ir deklamacijos, vadinamieji „gyvieji paveikslai“, liaudies dainos, tautiniai šokiai, vokalinė ir instrumentinė muzika, kartais būdavo skaitomos paskaitos. Svarbiausioji programos dalis buvo vaidinimas (dažniausiai nedidelė pjesė), dainavimas ir deklamacijos. Tik žymiai vėliau didesniuose miestuose, kuriuose išaugo specialios teatro draugijos, sugebėjusios pastatyti stambius veikalus, programą sudarydavo tik vaidinimas. Tačiau teatro, dainos bei muzikos draugijos dažnai statydavo nedidelius veikalus, prie kurių prijungdavo deklamacijas, dainas ir pan.
thumb|400px|Pirmoji Lietuvos [[dainų šventė Kaune, 1924 m.]]
Viena mėgstamiausia lietuviškų vakarų programos dalis – „gyvieji paveikslai“. Jų pradininkas bei uoliausias statytojas buvo dailininkas Antanas Žmuidzinavičius. Šį teatrinį žanrą kūrė žmonių grupė ar vienas vaidintojas. Paveikslų tematika buvo plati ir įvairi (pvz.: „Gedimino laidotuvės“, „Šienpjūviai“, „Vaidilutės prie aukuro“, „Lietuviai senovėje, baudžiavai esant“ ir kt.), statomi tam tikrame fone, su atitinkama dekoracija, atlikėjų grupės dekoratyviai apšviečiamos. „Gyvuosius paveikslus“ savo scenose rodė daugiausia didesnių miestų teatrinės draugijos, kurios turėjo gerą apšvietimą, dailininką dekoratorių, bei kitas reikalingas sąlygas ir išteklius.
Dainos buvo būtina kiekvieno lietuviško vakaro programos dalis, net viena iš svarbiausiųjų, labiausiai visų mėgstama bei laukiama. Retas lietuviškas vakaras praeidavo be dainų, ir tai tik tada, kai dėl kurių nors priežasčių nebūdavo galima suorganizuoti choro. Sudaryti chorą ir jį tinkamai paruošti, bei su juo pasirodyti savo apylinkėse stengėsi ne tik žymesnieji Lietuvos miestai, bet ir beveik kiekvienas bažnytkaimis.
Žymiausi lietuviškų vakarų chorų vadovai, ištobulinę šį dainos ir teatro žanrą, paskatinę lietuvių dainų šventės atsiradimą: Stasys Šimkus, Juozas Tallat-Kelpša, Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, Juozas Naujalis, Vincas Nacevičius, Mykolas Leškevičius.
Delfai
Delfai – miestas vidurio Graikijoje. Veikia archeologijos muziejus.
Delfai – archeologinis paminklas ir miestas šiuolaikinėje Graikijoje į pietvakarius nuo Parnaso kalno, Fokidės slėnyje. Delfų šventykloje gyveno Delfų orakulas, žymiausias klasikinio graikų pasaulio orakulas ir tai buvo svarbiausia Apolono garbinimo vieta. Delfai buvo visų graikų šventovė ir kas ketveri metai atletai iš visos Graikijos rungdavosi Pitijos žaidynėse. Graikai ją laikė pasaulio centru ir iš tikrųjų ji pastatyta jiems žinoto pasaulio centre.
Istorija
Tai buvo politinis ir religinis centras: Delfuose pitija skelbdavo savo pranašystes, juose posėdžiaudavo amfiktionai. Žymiausios graikų žaidynes po olimpinių vykdavo Delfuose: pitijos žaidynės, per kurias būdavo organizuojami muzikiniai, literatūriniai ir gimnastikos konkursai, taip pat procesijos Šventuoju keliu. Nugalėtojus vainikuodavo lauro (Apolono medžio) vainikais. Finansinis centras: mokėdavo, kad išgirstų orakulą ir jam atsidėkotų. Du žyniai valdė fondus (kartais skolindavo miestams) ir prižiūrėjo brangenybes (auksą, brangius daiktus), padovanotas Apolonui.
Moralinis centras: ten buvo visos graikų religinės tradicijos. Išmintingais aforizmais buvo aprašinėtos šventyklos sienos. Į ją ateidavo žmonės apsivalyti nuo nusikaltimų ir kitokios gėdos.
Delfų kraštovaizdis taip pat buvo paslaptingas ir laukinis, kupinas mitinių prisiminimų. Buvo žinomas Gajos, Žemės deivės, pirmosios vietovės deivės, pagimdžiusios gyvatę Pitoną, mitas. Švenčiant Apolono, užmušusio pabaisą, pergalę, būdavo organizuojamos žaidynės, per kurias dar kartą suvaidindavo šią dramą. Gajos aptvara buvo kaiminystėje fontano, kuriame pasiskandino Kastalija, Apolono persekiota nimfa, šventasis lauro medis, pitija. Delfuose per Dioniso gimimo šventę atlikdavo paslaptingus ritualus. Dzeusas vilkas ten taip pat turėjo savo šventyklą. Uolose gyveno plėšrieji paukščiai. Parnaso viršūnėse, esančiose visiškai arti, lankydavosi Apolonas ir mūzos. Apačioje plytinti lyguma buvo palikta natūrali: ten drausdavo dirbti žemę ir statyti pastatus.
Išsamiausiai senovės Delfų istoriją dabar tyrinėja britų istorikas Varviko universitete dr. Michael Scott, kuris už savo nuopelnus 2015 m. tapo Delfų miesto garbės piliečiu.
Friedrich Maurach
Friedrich Maurach (1811 m. spalio 4 d. Klaipėdoje – 1873 m. balandžio 20 d. Bromberge) – politikas.
Biografija
Gimė 1811 m. spalio 4 d. Klaipėdoje, vaistininko šeimoje. Baigęs mokslus dirbo Karaliaučiaus policijoje. 1863–1870 m. buvo Gumbinės apygardos prezidentu. Vėliau Otto von Bismarck iniciatyva tapo Brombergo apygardos prezidentu, kurio išbuvo 1870-1873 metais. Pasižymėjo germanizacijos skatinimu ir griežta politika kitų tautybių atžvilgiu. Mirė 1873 m. balandžio 20 d. Bromberge, buvo vedęs Charlotte von Parczinsky-Tenczin, turėjo 4 vaikus.
Mike Havenaar
(g. 1987 m. gegužės 20 d.) – olandų kilmės japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2011–2016 m., su ja dalyvavo 2013 m. FIFA konfederacijų taurės turnyre.
Lesingo premija
Lesingo premija  – premija, skiriama vokiečių rašytojui ar mokslininkui, „kurio kūriniai skatina domėjimąsi Lesingo puoselėtomis mokslo sritimis ir tuo pat metu savo menine kūryba bei kalbos forma prisideda prie vokiečių prozos vystymo“. Premiją teikia Laisvasis Hanzos miestas Hamburgas. Ji įsteigta 1929 m. Gotholdo Efraimo Lesingo 200 m. gimimo metinių proga. 1946 m. ji buvo vėl įsteigta ir įvertinta 20 000 markių. Premijos teikimo komisija ją skiria kas ketverius metus.
Gornostajiškių dvaras
miniatiūra|200px|left|Rūmai 2016 m. pavasarį miniatiūra|200px|left miniatiūra|200px|left
Gornostajiškių dvaras – dvaras Gornostajiškių km., Šalčininkų rajone. Už dvaro yra iki šiol išlikęs 4 hektarų parkas, nuo 1986 metų saugomas kaip gamtos paminklas. Išlikę ir komplekse saugomi šie objektai: Gornostajiškių dvaro sodybos rūmai, oficina, sandėlis, tvartas, vandens malūnas, grūdų sandėlis, svirnas, kumetynas, dvaro sodybos tvoros fragmentai ir vartai, taip pat 1986 m. pastatytas paminklas vienam lietuvių raštijos pradininkų, kilusiam iš Eišiškių apylinkių, Stanislovui Rapolioniui.
Istorija
Nuo XVIII a. pabaigos iki 1939 m. savininkai buvo Sekluckiai, 1863 m. valdę 800 dešimtinių žemės.
XVIII a. pab. sodybos teritorijoje stovėjo mediniai rūmai, svirnai, svaigalų darykla, vandens malūnas ir kt. – šie pastatai neišliko. Išlikę dvaro pastatai statyti XIX a. ketvirtame dešimtmetyje, parkas užveistas 1812 m., tačiau iki šiandienos neišliko, tik dvi liepų alėjos.
1863 m. už paramą, kurią Vincentas Sekluckis teikė sukilėliams, caro valdžia dvarą sekvestravo.
Paskutinis Gornostajiškių dvaro savininkas Juozapas Sekluckis buvo rezervo karininkas, dalyvavo I pasauliniame kare I lenkų korpuse (vadovaujamame gen. J. Dowbor-Muśnickiego). Visuomenės veikėjas, Lenkijos „kresų“ sąjungos narys, nužudytas 1940 m. Lydoje.
Dvaras buvo nacionalizuotas, o tarybiniu laikotarpiu čia buvo kolūkio „Lenino priesakai“ centras.
Priešais dvarą 1986 m. pastatytas paminklinis akmuo Stanislovui Rapolioniui (1485–1545), teologui ir dvasininkui, Karaliaučiaus universiteto profesoriui, vienam iš lietuvių raštijos kūrėjų, gimimo 500 metų sukakčiai paminėti.
Žvirbliniai paukščiai
250px|thumb|[[Uolinė pita (Xenicus gilviventris)]] 250px|thumb|[[Tamsiakepuris geltonpilvis tironas (Myiarchus tuberculifer)]] 250px|thumb|[[Hydrornis cyaneus]] 250px|thumb|[[Javinis auksinis plačiažiotis (Eurylaimus javanicus)]] 250px|thumb|[[Andinis akmengaidis (Rupicola peruvianus)]] 250px|thumb|[[Kaštoninis bekardas (Pachyramphus castaneus)]] 250px|thumb|[[Gelsvasis empidonaksas (Empidonax flavescens)]] 250px|thumb|[[Apykaklėtasis krūmyninis topakulas (Melanopareia torquata)]] 250px|thumb|[[Dvispalvė kanapėtoji skruzdinukė (Gymnopithys leucaspis)]] 250px|thumb|[[Rudasis australinis liputis (Climacteris picumnus)]]
Žvirbliniai paukščiai (Passeriformes) – didžiausias paukščių būrys. Pasaulyje yra apie 5200-5500 rūšių, t. y. apie 60 proc. visų pasaulio paukščių. Daugeliui rūšių būdingos sudėtingos giesmės, kurias išgauna gerklomis. Dauguma gyvena medžiuose ir krūmuose, o kai kurios rūšys prisitaikiusios gyventi ant žemės, kregždės daugiausia laiko praleidžia ore.
Paplitę viso pasaulio sausumos buveinėse, nuo dykumų iki tropinių miškų. Lietuvoje aptinkama 125 rūšys žvirblinių paukščių (sąrašas).
Kauno šv. Mikalojaus Stebukladario sentikių cerkvė
'''Kauno šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė''' – vienintelė sentikių cerkvė Kaune, Žaliakalnio rajone, ties Kapsų ir Širvintų gatvių sankryža. Pastatas vieno aukšto, su centriniu bokštu pietvakariniame fasade, stačiakampio plano (ilgis 19 m, plotis 12, m, aukštis 5 m). Šalia iškilusi Žaliakalnio progimnazija.
Istorija
Cerkvė statyta kaip Kauno sentikių religinės bendruomenės (Lietuvos senųjų stačiatikių pomorų bažnyčios) maldos namai. Statyba užtruko kiek ilgiau nei metus – nuo 1905 m. balandžio mėn. iki 1906 m. gegužės mėn. Pašventinta šv. Mikalojaus (gegužės 22 d). Pirmojo pasaulinio karo metais uždaryta, dalis tikinčiųjų pasitraukė į Rusijos gilumą.
Tarpukariu cerkvė tapo svarbiu Lietuvos sentikių religiniu ir kultūriniu centru. 1922 m. gegužės 6 d. Kaune įvyko pirmasis Sentikių pomorų bažnyčios Lietuvoje suvažiavimas. Buvo išrinktas aukščiausias Bažnyčios valdymo organas tarp suvažiavimų – Sentikių centro taryba (SCT). Tuomet jos pirmininku tapo Vasilijus Prozorovas; 1934–1938 m. SCT vadovavo Aristarchas Jefremovas, nuo 1938 m. Ivanas Prozorovas. 1922–1938 m. įvyko aštuoni Lietuvos sentikių suvažiavimai.
1923 m. prie SCT įsteigta Dvasinė komisija, kurią sudarė penki dvasios tėvai. Dvasinė komisija sprendė kanonų, pamaldų tvarkos ir disciplinos klausimus. 1926 m. įkurta biblioteka, buvo rengiami koncertai, knygų parodos ir kt. 1931–1933 m. veikė Sentikių dvasiniai kursai – sentikių šventikų ir tikybos mokytojų rengimo kursai. Juos parėmė Lietuvos švietimo ministerija. Kursus baigė 16 žmonių.
Iki 1940 m. bendruomenei priklausė sklypas su cerkve, mediniu namu, dviem ūkiniais pastatais ir mūrine bendruomenės mokykla. 1940 m. turtas nacionalizuotas.
1941 m. birželio mėn. nemažai rusų sentikių buvo deportuota į Sibirą; tarp jų – SCT pirmininkas Ivanas Prozorovas bei anksčiau ėjęs šias pareigas Vasilijus Prozorovas su šeima. 1943 m. lapkričio 23 d. įvyko Lietuvos sentikių suvažiavimas, išrinkęs naują Sentikių Aukščiausiąją Tarybą ir Dvasinį teismą.
2006 m. gegužės 22 d. paminėtas cerkvės 100 metų pašventinimo jubiliejus. 2007 m. spalio 24 d. cerkvė įrašyta į LR kultūros vertybių registrą.
2013 m. gegužės 30 d. cerkvėje kilo gaisras, išdegė dalis stogo, sudegė arba buvo sugadinta nemažai vertingų kultūros vertybių: ikonų, kryžių, senovinių knygų.
Architektūra
Cerkvės pastatas priskiriamas prie Istorizmo „plytų stiliaus“ architektūros. Ji vieno aukšto, vienabokštė su centriniu bokštu pietvakarių (priekiniame) fasade, stačiakampio plano, 19x12 m dydžio. Stogo forma - trišlaitė, bokšto - kupolinė, stogo danga - skarda. Raudonų plytų reljefinio mūro sienos su arkinių angų eilėmis sudėtos ant tašytų akmenų cokolio. Lauko dekoro elementai: ištrauktų plytų eilės, profiliuotos rievės tarp plytų, mentės, langų ir durų apvadai, palangės, karnizai. Šiaurės rytų (galiniame) fasade įkomponuotas plytų mūro reljefinis kryžius ir skaičiai „1906“.
Vidaus erdvę vienija medinė arkinė perdanga su centriniu sietynu. Vidus ir ikonostasas gausiai dekoruoti XIX a. pab.-XX a. pr. ikonomis, kurių daugelis patalpintos į puošnius kijotus.
Tombuktu regionas
Tombuktu regionas  – regionas Malio šiaurinėje dalyje, didžiausias iš visų šalies regionų. Ribojasi su Alžyru šiaurėje, su Mauritanija vakaruose, su Segu ir Mopčio regionais bei Burkina Fasu pietuose, su Gao ir Kidalio regionais rytuose. Administracinis centras – Timbuktu.
2012 m. Malis šios teritorijos nebevaldė, čia viešpatavo Azavado sukilėliai ir islamistai.
2012 m. iš regiono šiaurinės dalies sudarytas Taudenio regionas.
Geografija
Regionas yra daugiausia Sacharos dykumoje, apima dalį labai atokaus Tanezrufto krašto. Pietuose būdingos sausringos savanos, o aplink Nigerio upę – pelkynės (Vidinė Nigerio delta). Yra Fagibinės, Niangajaus ežerai, gausu senvagių. Taudenyje yra druskos kasyklos.
Gyventojai
Dauguma gyventojų yra tuaregai, iš kurių didžioji dalis yra klajokliai. Pietuose gyvena songajai, fulbiai, bozai, bambarai.
Administracinis suskirstymas
thumb|250px|Tombuktu apskritys
Regionas padalintas į 5 apskritis (skliaustuose – administracinis centras):
Abrucai
Abrucai  – centrinės Italijos regionas. Ribojasi su Marke šiaurėje, Adrijos jūra rytuose, Molise pietuose ir Lacijumi vakaruose. Regione gyvena 1,3 mln. žmonių, sostinė – Akvila.
Srities pavadinimas kilęs nuo Abruco kalnų, kurių vardas vedamas iš ('raišytas, uolingas').
Geografija
Didesniąją srities dalį užima Abrucų Apeninai. Rytuose – siaura Adrijos pajūrio lyguma. Klimatas mediteraninis (pajūryje – sausas ir karštas, kalnuose – vėsus). Kalnų upės (ypač Veramas) turi daug hidroenergijos. Peskaros, Sangro, Vibratos, Trinjo upių slėniuose daug derlingų dirvožemių. 40 % Abrucų teritorijos – miškai ir krūmai. Abrucų nacionaliniame parke srities pietinėje dalyje saugomos kalnų ožių, vilkų, lokių, erelių populiacijos.
Aleksandras Žirkevičius
thumb|Aleksandro Žirkevičiaus kapas [[Vilnius]] Aleksandras Žirkevičius (1857 m. lapkričio 29 (17) d. Latvija – 1927 m. liepos 13 d. Vilniuje, Lietuva) – rusų poetas, prozaikas, publicistas, karinis teisininkas, kolekcininkas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1888—1903 m. Vilniuje tarnavo kariniu gynėju, prokuroro padėjėju (nuo 1891 m.), kariniu tardytoju (nuo 1897 m.). 1901 m. pradžioje Vilniuje surengė dailės parodą.
Po keleto metų tarnybos Smolenske 1908 m. – karinis teisėjas Vilniuje (karinis laipsnis – generolas majoras), tačiau greitai išėjo į atsargą.
Livnai (Stabingis)
Livnai (,, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Zorino kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas Stabings prūsiškos kilmės. 1343 m. minimas Stabingen kaimas. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1947–2005 m. Kuibyševskojės apylinkės kaimas.
Cave
„Cave“ – antrasis „Muse“ singlas iš jų debiutinio albumo „Showbiz“.
Vandens pilis
Vandens pilys būna dviejų rūšių:
Vandens pilyse supantis vandens telkinys yra kliūtis galimiems užpuolikams. Taip pat vanduo iš supančio telkinio apsupties metu gali būti panaudotas ir kaip geriamasis ar gaisrams gesinti. Tokios pilys paprastai turi vienintelį įėjimą per pakeliamąjį tiltą, kuris pavojaus atveju būna pakeliamas ir uždengia pilies vartus.