cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aosta
Paveldas
Aostoje išlikusi romėnų laikų miesto dalis (stačiakampio plano). Yra miesto siena su dvejais vartais, tiltas, forumas, amfiteatras, imperatoriaus Augusto šventykla ir triumfo arka. Viduramžių architektūros paminklai yra romaninė katedra (perstatyta XV–XVI a., XIX a. perdirbtas fasadas) su lobynu ir XII a. grindų mozaika, XII-XV a. Šv. Petro bažnyčia su romanine arkada ir gotikiniu choru, kitos XII–XVIII a. bažnyčios ir rūmai. Taip pat greta Aostos stovi dvi viduramžių pilys.
Istorija
Iki romėnų čia gyveno salasių gentys. Miestas įkurtas romėnų 25 m. pr. m. e. ir vadintas Salasių Augusta Pretorija. Miestas tapo svarbiu kariniu garnizonu Alpių papėdėje. 451 m. tapo vyskupijos centru. Karolio Didžiojo laikais pro Aostą ėjo svarbus kelias į Romą.
Linksnakiai
Linksnakiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Ukrinų.
Irena Seliukaitė
Irena Seliukaitė (1954 m. gegužės 25 d. Lingėniškės, Prienų raj. – 2018 m. rugpjūčio 26 d.) – kraštotyrininkė, kultūrologė, redaktorė, valstybės tarnautoja.
Biografija
Tėvams persikėlus, augo Erzvėte (Ignalinos raj.), 1972 m. baigė Tverečiaus vidurinę mokyklą. 1976 m. baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas Vilniaus pedagoginiame institute.
Nuo 1996 m. I. Seliukaitė dirbo Lietuvos Respublikos kultūros ministerijoje, kuravo etninės kultūros, regionų kultūros plėtros sritis.
1981-1990 m. ji buvo Lietuvos kraštotyros draugijos pirmininko pavaduotoja, 1990-2005 m. – šios draugijos pirmininkė, nuo 2005 m. vėl buvo draugijos pirmininko pavaduotoja, valdybos nare.
1992-2002 m. buvo metinio kraštotyros draugijos žurnalo „Mūsų kraštas“ vyr. redaktorė. Ji taip pat buvo atnaujinto žurnalo „Gimtasai kraštas“ redkolegijos nare, Etninės kultūros globos tarybos nare.
Veikla
I. Seliukaitė buvo kraštotyrininkų, tautodailininkų ir kitų įdomių žmonių autorinių parodų organizatorė, rengė kompleksines kraštotyros ekspedicijas įvairiose Lietuvos vietose ir už jos ribų, kaupė kraštotyrinę medžiagą apie išnykusius kaimus. Šių ekspedicijų dėka parengtas beveik 3 tūkst. tomų archyvas, kuris buvo perduotas Lietuvos nacionaliniam muziejui. Ji buvo daugelio kraštotyros monografijų redakcinių kolegijų pirmininkė, monografijų, metodinių leidinių ir straipsnių rinkinių autorė ir sudarytoja. Taip pat parašė ir paskelbė per 100 straipsnių krašto etnokultūros temomis kraštotyros monografijose ir spaudoje, sukūrė scenarijus keliems dokumentiniams kino filmams.
Pluoštinis augalas
thumb|250px|Linai thumb|250px|Vilnamedis thumb|250px|Kokospalmės pluoštas
Pluoštinis augalas – augalas, auginamas dėl pluošto, sukaupto vaisiuose, lapuose ar stiebe. Išgautas augalinis pluoštas, kurį daugiausiai sudaro celiuliozė, naudojamas tekstilėje, popieriaus gamyboje ir kitose srityse. Žmonija pluoštinius augalus naudoja nuo priešistorinių laikų.
Klasifikacija
Pluoštiniai augalai gali būti skirstomi pagal tai, iš kurios augalo dalies išgaunamas pluoštas.
Sėklų pluoštas:
Stiebų pluoštas:
Lapų pluoštas:
Ežinėlis
Ežinėlis (Thelocactus) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis.
Rūšys: ir kt.
Jašha
Jašha  – senovės majų miestas Peteno regione, dabartinėje Gvatemaloje, 30 km į pietryčius nuo Tikalio, tarp Jašhos ir Saknabo ežerų. Priešingame Jašhos krante yra vėliau iškilęs majų miestas Topoštė. Miestas buvo gyvenamas tarp 600 m. pr. m. e. ir 900 m., savo klesetėjimą pasiekė klasikiniu Mezoamerikos laikotarpiu. Miesto pavadinimas reiškia „jūros bangos spalvos vanduo“.
Radimvietėje yra ~500 įvairių statinių, tarp jų 40 stelų, 13 altorių, 9 Mezoamerikos piramidės, 2 žaidimo kamuoliu laukai, sakbių (grįstų kelių) tinklas, vandentiekis. Aikštėje C yra vienintelis piramidžių-dvynių kompleksas už Tikalio ribų. Jos žymi katuną – 20 metų laikotarpį majų kalendoriuje. Manoma, kad tokią miesto stilistiką galėjo lemti Jašhos sąjunga su Tikaliu. Rasta daug keramikos dirbinių su ceremoninėmis ir mitologinėmis scenomis.
thumb|left|250px|Majų miestai
Drapaliai
Drapaliai – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 10 km nuo Raudonikių.
Čekijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Čekijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Salazaro tema
Salazaro tema –tai šachmatų uždavinių ėjimų funkcijų kaitos tarp dviejų uždavinių fazių tema. Jai būdinga pirmųjų ir mato baltųjų ėjimų kaita dviejose šachmatų uždavinio idėjinėse fazėse, atsakant į tą patį juodųjų gynybinį ėjimą.
Baterijos sudaromos, kai toliašaudė baltųjų figūra vienoje uždavinių fazėje, atsistoja už kitos baltųjų figūros, o kitoje fazėje baltųjų figūra, buvusi baterijos priešakyje, atsistoja į baterijos liniją su toliašaude figūra. Taip baltųjų figūros, pasikeisdamos tarpusavio vaidmenimis, sudaro baterijas.
Tačiau daugelyje kompozicijų šių sąlygų pilnai nesilaikoma - tiesiog pirmų ir mato ėjimų kaita priskiriama Salazaro temai.
Manusas
thumb|250px|Salos žemėlapis Manusas  – sala Papua Naujajai Gvinėjai priklausančiame Bismarko salyne, didžiausia tarp Admiraliteto salų. Skiria Bismarko jūrą ir Ramųjį vandenyną. Ilgis (vakarų – rytų kryptimi) 100 km, plotis 30 km. Manuso plotas 1600 km². Sala kalnuota, apaugusi tropikų džiunglėmis. Aukštis iki 718 m (Dremselio k.).
Manuse gyvena ~33 tūkst. gyventojų. Pagrindinis miestas – Lorengau. Sala įeina į Manuso provinciją.
Salazaro tema
Tema turi keleta formų: paprastąją, dvigubą bei kitas.
Paprastosios formos ėjimų apsikeitimo schema:
1.A? 1...a 2.B#
1.B! 1...a 2.A#
Dvigubos formos sudarymui reikia 4-ių šachmatų uždavinio fazių. Jos ėjimų apsikeitimo schema yra sekanti:
1. A ? ~ 1. ... a 2. B #, 1. ... !
1. B ? ~ 1. ... a 2. A #, 1. ... !
1. C ? ~ 1. ... b 2. D #, 1. ... !
1. D ! ~ 1. ... b 2. C #
Istorija
Tema pavadinta ispanų šachmatų kompozitoriaus, Fransisko Salazaro, ( Francisco Salazar López; 1924-2000), paskelbusio 1968 m. žurnale  Schwalbe šia tema uždavinį.
Uždaviniai šia tema tebekuriami iki šiol.
Iki 2018 m. kai kurios šachmatų uždavinių bazės šia tema turėjo sukaupusios bendrai (paprastąja plius dviguba forma) apie 1060 uždavinių.
Uždavinių pavyzdžiai
Salazaro tema šachmatų kompozitorių naudojama, kuriant: tiesioginius , atvirkščio mato ir pasakiškus šachmatų uždavinius.
Salazaro temos panaudojimą rodo tai, kad klaidinančio pėdsako pirmasis ėjimas (1. Bdx6) prie to paties gynybos ėjimo sprendinyje tampa matuojančiu (1…e3 2,. Bxd6#), o matuojantis - pirmuoju sprendinio ėjimu.
Uždavinyje Dombrovskio temos buvimą, rodo klaidinančio pėdsako paneigimo ėjimo naudojimas gynyboje, O Zagoruikos temos - tai, kad į tuos pačius gynybinius ėjimus (1…e3 ir 1…Ke3) baltieji trijose uždavinio fazėse atsako skirtingais ėjimais.
Šachmatų kompozitoriaus iš Indonezijos – Bvė Tou Hiano ( Bwee, Touw Hian; gim. 1943) dviejų ėjimų tiesioginiame uždavinyje panaudota dviguba Salazaro tema.
Jame sudaromos rikio bokšto ir valdovės bokšto baltųjų baterijos: klaidinančiame pėdsake – (Bb4 - Rc3) ir sprendinyje (Bb4 - Ve1). Uždavinyje yra keturios - trys klaidinančių pėdsakų ir viena sprendinio fazės.
Ėjimų funkcijos kinta, pereinant iš vieno klaidinančio pėdsako į  kitą: pirmasis  ėjimas iš A pėdsako,  prie to paties gynybinio ėjimo, tampa matuojančiu B pėdsake, o matuojantis iš B pėdsako - pirmuoju ėjimu A pėdsake
Sprendinyje naudojami C  klaidinančio pėdsako ėjimai:  1.Bc4? ėjimas, esant tam pačiam gynybos ėjimui (1...Va8), tampa matuojančiu (1…Va8 2. Bc4#), o matuojantis -  pirmuoju sprendinio ėjimu (1.Ve1!).
Šachmatų kompozitoriaus iš Rusijos – Anatolijaus Slesarenkos (Anatoly Vasilevich Slesarenko; gim. 1957) uždavinyje laikomasi Salazaro temos sąlygų dėl baterijų sudarymo. Jame baltųjų figūrų pora – valdovė ir bokštas klaidinančio pėdsako ir sprendinio fazių įstrižainėse ėjimais : 1. Bf4? (A) ir 1. Vh8! (C) sudaro atskiras (B-V) tipo baterijas.
Nuorodos
Salazaro temos šachmatų uždaviniai
Šturmo savaeigė
Šturmo savaeigė, šturmo pabūklas  – gerai šarvuota savaeigė, ginkluota patranka ar haubica, skirta ugnimi paremti atakuojančius pėstininkus ir tiesiu taikymu apšaudyti priešo pėstininkų ar panašias įtvirtintas pozicijas. Sukurtos ir plačiai naudotos Antrojo pasaulinio karo metais.
Šturmo savaeigės paprastai visiškai šarvuotos ir gaminamos ant tankų važiuoklių, neturi šarvuoto bokštelio. Kadangi šturmo savaeigės neturi bokštelio, jos paprastesnės konstrukcijos, pigesnės, mažiau genda. Būdamos tos pačios masės gali turėti didesnio kalibro pabūklą (į bokštelį paprastai telpa mažesnio kalibro pabūklai) ir galingesnius priekinius šarvus. Dėl bebokštės konstrukcijos šturmo savaeigės paprastai būdavo žemesnės, todėl sunkiau artilerijos pažeidžiamos.
Panaudojimas
Šturmo savaeigės naudotos tiesiu taikymu naikinti ar slopinti kulkosvaidžių ir kitus ugnies taškus. Gynyboje šturmo savaeigėmis paremdavo pėstininkų kontratakas. Šturmo savaeiges paprastai naudojo kovai su nešarvuotais taikiniais, lauko ir ilgalaikiais įtvirtinimais, miestų mūšiuose. Savaeigės paprastai važiuodavo kartu su atakuojančiais pėstininkais ir tiesiu taikymu naikindavo atrandamus taikinius. Tam padėdavo didesnis, lyginant su tankais, pabūklų kalibras.
Kai kurie šturmo savaeigių modeliai su ilgavamzdžiais pabūklais buvo naudojami ir kaip prieštankiniai ginklai.
Konstrukciniai ypatumai
Visos šturmo savaeigės pasižymėjo vienoda komponuote. Kovinis skyrius su patranka būdavo priekyje, variklio skyrius – gale.
Vokiškos ir itališkos šturmo savaeigės turėjo transmisiją priekyje, o tarybinės savaeigės – gale. Dėl tokios komponuotės vokiškų ir itališkų savaeigių priekyje, išsyk už priekinio šarvo, būdavo pavarų dėžė ir kiti transmisijos elementai, o tik toliau link mašinos centro buvo kovinis mašinos skyrius.
Vokietija
Pirmąja šturmo savaeige laikoma vokiška Sturmgeschütz III (StuG III). Šias ir kitas šturmo savaeiges Antrajame pasauliniame kare plačiai naudojo Vokietija, taip pat TSRS ir Italija. Pirmieji šturmo savaeigių padaliniai buvo septynių savaeigių StuG III baterijos Prancūzijos kampanijoje.
1939 m. Vermachto vadovybė iškėlė klausimą sukurti mobilią artileriją, kuri galėtų veikti atakuojančių pėstininkų rikiuotėje ir tiesiu taikymu naikinti sutinkamus kulkosvaidžių lizdus bei velkamuosius priešo pabūklus. Pageidaujamoms mašinoms nereikėjo sukiojamo šarvuoto bokštelio, svarbu buvo ugnies galia, maži matmenys, geri priekiniai šarvai ir pigumas.
Šiuos pageidavimus kompanijos Daimler-Benz AG konstruktoriai realizavo tanko PzKpfw III bazėje: šarvuotame koviniame skyriuje buvo įtaisyta trumpavamzdė 75 mm patranka. Priekiniai šarvai buvo pastorinti iki 50 mm (tuometinio originalaus tanko šarvas buvo tik 30 mm). Taip buvo sukurtas savaeigė StuG III, tapusi masiškiausia Vokietijos šarvuota kovos mašina, kuri gerai pasirodė kautynėse. Tiesa, ši šturmo savaeigė turėjo du trūkumus: Šias problemas išsprendė 1943 m. pradžioje, kai buvo sukurta savaeigės versija StuG III Ausf G, kuri turėjo ilgavamzdį 75 mm pabūklą, kulkosvaidį, 80 mm priekinį šarvą ir bortų ekranus, gynusius nuo kumuliacinių sviedinių.
Vėliau vokiečių konstruktoriai sukūrė seriją šturmo savaeigių tanko PzKpfw IV bazėje ir šturmo savaeigę Sturmtiger sunkiojo tanko PzKpfw VI Ausf H Tiger I bazėje.
Italija
StuG II sėkmė patraukė tiek Vokietijos sąjungininkų, tiek priešininkų dėmesį. Italijos generolai, nepatenkinti savo pasenusiais tankais, pareikalavo jų bazėje sukurti StuG III analogišką savaeigę. Kompanijos FIAT ir Ansaldo sukūrė šturmo savaeigę Semovente 75/18, o vėliau dar galingesnes šturmo savaeiges, kurios tapo smogiamosiomis Italijos šarvuotomis kovos mašinomis, kurios Šiaurės Afrikoje, o vėliau Italijoje D. Britanijos ir JAV kariuomenėms pridarė didelių nuostolių.
TSRS
TSRS karinė vadovybė negalėjo nepripažinti StuG III kovinio efektyvumo ir pareikalavo sukurti savus analogus tankų T-34 ir KV-1 bazėje. Dėl tankų gamyklų evakuacijos šios užduoties įvykdymas užtruko, bet 1942 m. lapkričio-gruodžio mėn. buvo sukurtas vidutinė šturmo savaeigė SU-122 ir sunkioji SU-152. Abi šios savaeigės puikiai pasirodė mūšiuose, tačiau dėl didelio tankų naikintuvų poreikio ir riboto gamyklų pajėgumo vidutinių šturmo savaeigių gamyba buvo nutraukta. Tuo tarpu sunkiosios šturmo savaeigės pasirodė nepakeičiamos pralaužiant gerai įtvirtintas gynybos linijas bei atakuojant įtvirtintus miestus. Ėmus gaminti sunkųjį tanką IS jo bazėje išsyk buvo sukurta sunkioji šturmo savaeigė ISU-152. Pašalinus pradinius trūkumus ši technologiška, patikima, nereikli ir gerai šarvuota šturmo savaeigė tapo geriausia to meto sunkiąja šturmo savaeige pasaulyje.
Valakijos žemuma
thumb|250px|Valakijos žemumos dalys
Valakijos žemuma (arba Rumunijos žemuma; ) – žemuma Rumunijos pietinėje dalyje, Valakijos regione, driekiasi į šiaurę nuo Dunojaus upės. Kartu su Bulgarijoje esančia Padunojės žemuma sudaro Dunojaus žemupio lygumą. Driekiasi nuo Geležinių Vartų iki Juodosios jūros 560 km. Žemuma yra tektoninėje įduboje, užpildyta liosu ir aliuviu. Teritoriją vagoja Dunojaus intakai – Oltas, Žiu, Vedeja, Ardžešas, Jalomica, Buzeu.
Didžioji dalis lygumos dirbama (javų, cukrinių runkelių pasėliai, sodai, vynuogynai). Dunojaus slėnyje yra miškų, senvagių, pelkių. Valakijos žemumoje įsikūrusi Rumunijos sostinė Bukareštas.
Dramblio Kaulo Kranto vyrų futbolo rinktinė
Dramblio Kaulo Kranto vyrų futbolo rinktinė – futbolo komanda, atstovaujanti Dramblio Kaulo Krantui. Aukščiausias rinktinės pasiekimas – laimėta Afrikos Tautų Taurė 1992 metais, kai nugalėjo Ganą vienoje ilgiausiai tarptautinėse rungtynėse trukusių baudinių serijų (laimėjo 11:10) Istorija pasikartojo 2015 m., kai čempionato finale Dramblio Kaulo Kranto futbolininkai vėl po baudinių serijos (9:8) nugalėjo Ganą. 2006 metais rinktinė pirmą kartą pateko į pasaulio čempionatą, po to – dar du kartus iš eilės.
Dalyvavimas pasaulio čempionatuose
finalinio etapo grupės varžybose pralaimėjo ir  rinktinėms, iškovojo vieną pergalę prieš  rinktinę ir užėmusi trečią vietą grupėje, į aštuntfinalį nepateko. 2010 m. čempionate rinktinė vėl pateko į „mirtininkų grupę“, kur sužaidė lygiosiomis su Portugalija, pralaimėjo Brazilijai ir nugalėjo Šiaurės Korėją. To nepakako rinktinei patekti į kitą etapą.
Fra Mauro žemėlapis
Jam sukurti prireikė kelerių metų ir labai didelių išlaidų. Žemėlapyje nupiešta labai daug smulkių detalių bei apie 3000 žodinių paaiškinimų. Tuo metu tai buvo detaliausias pasaulio atvaizdavimas. Dėl to Fra Mauro darbas laikomas vienu svarbiausių kartografijos istorijoje. Šis žemėlapis žymi biblijinės pasaulio atvaizdavimo tradicijos pabaigą, vėliau kurti žemėlapiai pradėjo daugiau remtis moksliniais duomenimis, labiau pradėtas vertinti tikslumas, o ne atitikimas religiniamas ar tradiciniams tikėjimams.
Fra Mauro buvo kamendulių vienuolis, gimęs Murano saloje šalia Venecijos. Jis dirbo kaip patarėjas ir kartografas. Pirmąjį žemėlapį, padedant jūrininkui ir kartografui Andrea Bianco jis sukūrė Portugalijos karaliaus Alfonso V užsakymu. Jis buvo pabaigtas 1459 m. balandžio 24 d. ir išsiųstas į Portugaliją. Šis žemėlapis neišliko. Jis buvo laikomas Lisabonoje, Šv. Jurgio pilyje. Žinoma, kad jis ten buvo iki 1494 m., tačiau vėliau dingo. Vėliau Fra Mauro ėmė daryti žemėlapio kopiją Venecijos respublikai, kurią po jo mirties užbaigė Andrea Bianco. Šis kūrinys vėliau buvo atrastas Mauro studijoje ir yra iki šiol saugomas ir demonstruojamas Venecijos Korero muziejuje. 1804 m. žemėlapio reprodukciją ant pergamento atliko britas William Frazer. Ši kopija laikoma Londono bibliotekoje.
Žemėlapis
thumb|right|250px|[[NASA sukurtas Fra Mauro žemėlapio ir Žemės nuotraukos iš kosmoso palyginimas.]] Šis žemėlapis yra labai didelis, jo kraštinės siekia 2,4 m (plotas 5,76 m²) ir jis yra didžiausias žemėlapis, išlikęs iš ankstyvųjų Europos laikų. Jis yra nupieštas ant aukšto lygio pergamento ir įrėmintas paauksuotuose rėmeliuose. Didesni žemėlapio piešiniai yra labai detalizuoti, o visame jame naudojama daug spalvų – mėlyna, raudona, ruda, žalia, juoda ir turkio.
Indukcija (metodas)
Indukcija ( „įvedimas“) – tai toks tikimybinis samprotavimo būdas, kai ištyrus kai kuriuos vienos klasės objektus ir nustačius, kad jie turi tam tikrą savybę, padaroma apibendrinančio pobūdžio išvada, kad tą savybę turi visi tos klasės objektai. Indukcinio samprotavimo būdo nereikėtų painioti su matematine indukcija.
Fra Mauro žemėlapis
Žemėlapis
Pagrindinės žemėlapyje vaizduojamos pasaulio dalys dalinamos į 4 mažesnes sferas:
Indukcija (metodas)
Induktyvinio mokslinio tyrimo procesas: Stebėjimai -> Stebėjimų rezultatai -> Teorijos konstravimas
Indukcinis metodas pagrįstas empiriniais tyrimais (tuo tarpu dedukcinis metodas pagrįstas logikos dėsniais).
Indukcijos išvada yra tikėtina; kadangi faktiškai ji gali būti ir teisinga, ir klaidinga. Ji reikalauja tikslesnio įrodymo.
Induktyvinio tyrimo tipas dažnai siejamas su kokybiniais tyrimais.
Indukcijos rūšys
Nepilnoji indukcija - apibendrinanti išvada daroma ištyrus kai kuriuos klasės objektus su sąlyga, kad visi klasės objektai yra panašūs. Nepilnoji indukcija gali būti populiarioji arba mokslinė.
Kita informacija
Aristotelis veikale „Metafizika“ Sokratą įvardija kaip indukcijos metodo kūrėją.
Amudarja
Amudarja (,, , senovėje: Oxus, Jayhun, Dgihun) – upė Vidurinėje Azijoje. Ilgis 1415 km (su Piandžu 2540 km). Prasideda Tadžikistano ir Afganistano pasienyje, susiliejus Vachšo ir Piandžo upėms, prasidedančioms Pamyre. Teka į vakarus ir šiaurės vakarus Uzbekijos-Afganistano, Turkmėnijos-Afganistano sienomis, toliau per Turkmėniją, dalį teritorijos Turkmėnijos-Uzbekijos siena ir likusią dalį per Uzbekiją. Seniau įtekėjo į Aralo ežerą ir sudarė deltą (dabar beveik nebepasiekia).
Upės baseiną galima skirstyti į dvi dalis: kalnų ir lygumų. Lyguminis baseinas driekiasi Karakumų ir Kyzylkumo dykumomis. Daug kur keičia vagą. Istoriniai šaltiniai mini, kad Amudarja tekėdavo į Kaspijos jūrą, arba ir į Kaspiją, ir į Aralą.
Didžiausi intakai: Kafirniganas, Surchandarja (dešinieji), Kundūzas (kairysis).
XX a. antrojoje pusėje upės debitas ties Kerkiu buvo apie 2000 m³/s (didžiausias – 9060 m³/s, minimalus – 420 m³/s). Pavasarį patvinsta. Vanduo pasižymi dideliu drumstumu (3,3 kg/m³). Žemupys didžiąją metų dalį sausas (dėl to senka Aralo ežeras), o žiemą užšąla. Laivyba nuo Čardžou.
Labai intensyviai naudojama medvilnės laukų drėkinimui. Nuo Amudarjos atsišakoja Karakumų kanalas – drėkinantis visą pietų Turkmėnistaną. Amu Bucharos kanalas drėkina centrinį Uzbekistaną. Maitina Sarykamyšo ežerą. Svarbiausi pakrančių miestai: Termezas, Nukusas (Uzbekija), Kerkis, Čardžou (Turkmėnija).
Liucijus Suslavičius
Liucijus Suslavičius (1948 m. vasario 26 d. Kaune – 2007 m. spalio 29 d. Vilniuje) – transporto ir saugaus eismo inžinierius, policijos komisaras, transporto ir karinės technikos istorikas, publicistas.
Biografija
1965 m. baigęs Kauno 4-ąją vidurinę mokyklą, įstojo į Kauno politechnikos instituto Mechanikos fakulteto automobilių transporto specialybę, 1970 m. baigęs studijas įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę. Po studijų buvo paskirtas dirbti eismo organizavimo inžinieriumi į Lietuvos TSR vidaus reikalų ministerijos Valstybinę automobilių inspekciją. Iki milicijos reorganizavimo į policiją perėjo tarnybos pakopas nuo milicijos leitenanto – inžinieriaus iki milicijos pulkininko – Valstybinės automobilių inspekcijos valdybos viršininko pavaduotojo. 1990 m. paskirtas policijos komisaru – Kelių policijos valdybos viršininko pavaduotoju. Šiose pareigose, 1994 m. paaukštintas iki vyresniojo komisaro, išdirbo iki 1998 m. Nuo 2000 m. iki mirties valstybės įmonėje „Regitra“ ėjo vyriausiojo specialisto pareigas.
Publicistinę veiklą pradėjo 1970 m. Straipsnius transporto inžinerijos ir istorijos temomis publikavo Lietuvos ir Rusijos žurnaluose ir laikraščiuose, buvo redakcijų nariu ar nuolatiniu korespondentu. Rečiau publikuodavo straipsnius kitose šalyse. Dalyvavo automobilistų – entuziastų organizacijų veikloje Lietuvoje ir užsienyje. Bendradarbiavo su Lietuvos visuomenės informavimo priemonėmis (televizija, radiju, spauda) aktualiais transporto, eismo saugumo klausimais.
Voindžama
Voindžama  – miestas šiaurės vakarų Liberijoje, kalvotoje vietovėje prie Mano upės, netoli Gvinėjos sienos. Lofos apskrities centras. Keliai į Gbarngą, Gekedu, Masentą. Verčiamasi žemės ūkiu, veikia turgus (auginama ir prekiaujama ryžiais, manijoku, daržovėmis), gaminamas palmių aliejus. Veikia katalikų bažnyčia, mečetė.
Dauguma gyventojų – mandinkai ir lormai.
Voindžama nukentėjo per Liberijos pilietinį karą.
thumb|left|200px|Voindžamos mečetė
Ispanijos futbolo varžybos 1939–1940 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1939–1940 m.
Kurčiatovas
Kurčiatovas  – Rusijos miestas, savarankiškas Kursko srities municipalinis darinys (miesto apygarda), administracinis Kurčiatovo rajono centras.
2010 m. gyventojų surašymo duomenimis, mieste gyveno 42 691 žmogus.
Miestas išsidėstęs šalia Seimo upės, Kursko tvenkinio krante, 37 km nuo Kursko. Miestas įkurtas 1968 m., statant Kursko atominę elektrinę. Pavadintas fiziko Igorio Kurčiatovo garbei.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1968–1969 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1968–1969 m.
Linkuva (viensėdis)
Linkuva – buvęs viensėdis Pakruojo rajono savivaldybėje, šiauriau Linkuvos miesto.
Albertas Zalatorius
Albertas Zalatorius (1932 m. lapkričio 13 d. Karveliuose – 1999 m. gruodžio 13 d.) – lietuvių literatūros tyrinėtojas, kritikas.
Linkuva (viensėdis)
Istorija
Viensėdis panaikintas 1972 m., tačiau dar minimas 2001 m. gyventojų surašyme.
Albertas Zalatorius
Biografija
1956 m. Vilniaus universitete baigė lituanistikos studijas. 1956–1961 m. mokytojavo Varniuose. 1961–1992 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1975–1982 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas. Nuo 1991 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame universitete, vadovavo VPU Lituanistikos fakulteto Lietuvių literatūros katedrai.
Sąjūdžio Vilniaus tarybos ir atkuriamojo Seimo tarybos narys. 1994 m. su bendraminčiais įsteigė Pasaulio lituanistikos bendriją ir jai vadovavo. Organizavo Vinco Krėvės ir jo žmonos palaikų perkėlimą iš JAV į Lietuvą, rūpinosi jų perlaidojimu Subartonyse.
Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Kūryba
Rašyti pradėjo „Literatūros ir meno“ savaitraštyje XX a. septinto dešimtmečio viduryje. Literatūros kritikoje dalyvavo nuo 1966 m. Atmetė socialistinio realizmo normatyvines sąvokas. Yra vienas Lietuvių literatūros istorijos „Lithuanian Literature“ (1997 m.) autorių.
Modernizavo lietuvių literatūros tyrinėjimo metodologiją, remdamasis R. Bartheso, J. Lotmano, A. J. Greimo idėjomis. Teigė, kad pagrindinis interpretacijos uždavinys – „ne paaiškinti, kodėl kūrinys yra toks, o atsakyti į klausimą, ką jis žmogui reiškia“.
Juozas Enčeris
Juozas Enčeris (1914 m. gegužės 25 d. Kejėnuose, Girkalnio valsčius – 2006 m. liepos 20 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius statybininkas, karininkas, politinis kalinys, Tautinės Lietuvių studentų korporacijos Neo-Lithuania pirmininkas bei atkūrėjas.
Biografija
Gimė Raseinių apskrities Girkalnio valsčiaus Kejėnų kaime, ūkininko šeimoje. Už jį anksčiau jau buvo gimusi sesutė Pranciška. 1924–1933 m. mokėsi Raseinių gimnazijoje. Nuo 1933 m. rugsėjo mėn. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Technikos fakultete Kaune. Po ketverių metų kaip karo prievolininkas pašauktas į Kauno karo mokyklą, 1938 m. rugsėjo 30 d. išleistas iš mokyklos atsargos jaunesniuoju leitenantu. Vėl grįžo į universitetą, buvo išrinktas korporacijos „Neo-Lithuania“ pirmininku. 1940 m. vasarą kaip inžinierius pradėjo dirbti statybose.
Prasidėjus sovietų okupacijai, 1940 m. spalio 14 d. suimtas ir uždarytas į Kauno kalėjimą, 1941 m. pradžioje perkeltas į Vilniaus kalėjimą, kur 1941 m. balandžio 19 d. jį nuteisė kalėti aštuonerius metus ir netrukus buvo išvežtas į Pečiorlagą tiesti geležinkelio į Vorkutą. Dirbo brigadininku. 1943 m. nuvežtas į Altajaus kraštą, 1945 m. gegužės 14 d. šio krašto Slavgorodo rajono teismas jį nuteisė dar dešimčiai metų lagerio ir penkeriems metams tremties. Vis dėlto 1954 m. paleistas iš lagerio, galėtų grįžti į Lietuvą pas tėvus, bet tėvai jau 1948 m. atsidūrė prie Laptevų jūros, gimtinė atitekusi kolūkiui. Tad važiuoja prie Laptevų jūros, pas motiną, tėvo jau nerado. 1956 m. be leidimo grįžo į Lietuvą, pradėjo dirbti aukštybinių pastatų statyboje. Už Kėdainių elevatoriaus statybą jam suteiktas LSSR nusipelniusio statybininko vardas. Vėliau vadovavo Joniškio elevatoriaus, kitų pastatų statybai.
1988 m. rugpjūčio 26 d. Kaune kartu su gydytoju Audriumi Butkevičiumi sušaukė pirmąjį politinių kalinių ir tremtinių susirinkimą. Jo rašiniai buvo spausdinami „Tremtinyje“, „Kauno dienoje“ ir kitur. Jam suteiktas dimisijos pulkininko leitenanto laipsnis.
I4
250px|thumb|right|4 cilindrų 2,5 litrų [[AMC variklis]] thumb| I4 variklis – I formos vidaus degimo variklis su 4 cilindrais. Tokių variklių darbinis tūris lengvuosiuose automobiliuose dažniausiai būna iki 2,3 litro, didžiausią darbinį tūrį turintis variklis, kuris yra gaminamas šiandien yra 2,7 litro. Mažuose sunkvežimiuose arba traktoriuose 4 cilindrų varikliai būna net 4,6 litrų tūrio.
Visajų salynas
thumb|180px|Filipinų salų grupės. Visajų salynas centre Visajų salynas (visajų kalbomis: Kabisay – an) – viena iš trijų salų grupių, sudaranti Filipinus. Tai salynas, sudarytas iš keleto stambių bei daugybės mažų salelių Visajų jūroje.
Sudaro šios salos: Panajus, Negrosas, Sebu, Boholas, Leitė, Samaras, taip pat dažnai priskiriama Masbatė ir Romblonas.
Salyne gyvena daugiausia visajų tautybės žmonės, kalbantys sebuanų, varai-varai, hiligainono kalbomis.
Tabalis (Lenkija)
Tabalis – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Naujinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 14 km į šiaurės rytus nuo Naujinės, 20 km į šiaurės rytus nuo Augustavo ir 97 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas įsikūręs šalia tokio paties pavadinimo ežero.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Transilvanijos plynaukštė
thumb|250px|Plynaukštės padėtis
Transilvanijos plynaukštė  – plynaukštė vidurio Rumunijoje, Transilvanijos regione. Iš pietų supa Pietų Karpatai, iš rytų – Rytų Karpatai, iš vakarų – Apusenų kalnai. Būdingas aukštis – 300–900 m. Sudaryta daugiausia iš smiltainio ir klinties. Būdingos stipriai sudūlėjusios kalvos ir kuestinės aukštumos. Yra druskos, gamtinių dujų telkinių.
Teritorija daugiausia išdirbta (kviečiai, tabakas, cukriniai runkeliai), yra miškastepės ruožų. Svarbiausi miestai: Klužas-Napoka, Sibiu, Brašovas, Tirgu Murešas.
Džibutis
Džibučio Respublika (Džibutis) – valstybė Rytų Afrikoje. Ribojasi su Eritrėja šiaurėje, Etiopija vakaruose ir pietuose ir Somaliu pietryčiuose, taip pat su Raudonąja jūra ir Adeno įlanka.
Istorija
Senovėje kraštai, į kuriuos patenka dabartinis Džibutis, buvo žinomi kaip Puntas (egiptiečių šaltiniuose minimas nuo XXV a. pr. m. e.). Jo valdovai palaikė santykius su Egiptu.
Arabijos pusiasalyje pradėjus plisti islamui, afarai ir somaliai vieni pirmųjų priėmė šią religiją. 1285 m. teritorijoje susikūrė Ifato sultonatas. Vyko kova tarp musulmonų bei krikščionių, ir nesant musulmonų tarpe vienybės, 1332 m. Etiopijos imperatorius Amda Sejonas I nugalėjo sultonatą. Vėliau Džibutis kaip Egipto valda (Egipto eilajetas) buvo pavaldus Osmanams. XIX a. dėl strateginės Džibučio padėties prie Bab el Mandebo sąsiaurio, čia vyko grumtynės tarp prancūzų, britų, italų ir osmanų. thumb|left|180px|Prancūzų Somalilandas 1908 m.
1869 m. kur Džibučio teritorija buvo sudaryta Prancūzų Somalilando kolonija, kurios pagrindu ir susikūrė Džibučio valstybė. Valdant prancūzams buvo nutiestas geležinkelis į Hararą, suklestėjo kavos eksportas. 1889 m. į kraštą kėsinosi Rusija, bet prancūzai antpuolį atrėmė. Po 1930 m. italams užkariavus Etiopiją, vyko susirėmimai tarp prancūzų ir italų pajėgų pasienyje. II pasaulinio karo metais naciams užėmus Prancūziją, Prancūzų Somalilandas atiteko Viši Respublikai. 1942 m. britai okupavo Džibučio uostą ir nugalėjo Ašies sąjungininkus.
1958 m., ruošiantis Somalio nepriklausomybei, buvo surengtas referendumas, kuriame dauguma balsavusiųjų palaikė sąjungą su Prancūzija, o ne prisijungimą prie Somalio. Tiesa, prancūzai prieš referendumą deportavo daug somalių iš šalies. Kylant neramumams, 1967 m. surengtas naujas referendumas. Jame afarai vėl palaikė sąjungą su Prancūzija, o somaliai buvo už nepriklausomybę, tačiau jiems trukdyta balsuoti. Po referendumo kraštas pervadintas į Prancūzijos afarų ir isų teritoriją. Ji išliko paskutine Prancūzijos kolonija Afrikoje. 1977 m. referendume jau 98,8 % gyventojų balsavo už nepriklausomybę.
1981 m. paskelbta Džibučio Respublika. Tai buvo vienpartinė valstybė, kur valdė Liaudies Sąjūdis už Progresą. 1991 m. kilo pilietinis karas, kai į valdžią bandė patekti afarų remiamos jėgos. Sudaryta taika, ir dalis afarų paskirta į valdžios postus. Nuo 1999 m. šalį valdo somalis Ismail Omar Guelleh. Jis yra remiamas JAV pajėgų, kurios šalyje įkūrė kelias bazes.
Administracinis suskirstymas
thumb|250px|Džibučio žemėlapis
Regionai:
Geografija
Džibutis yra Rytų Afrikoje, Somalio pusiasalyje, prie Raudonosios jūros Adeno įlankos. Ribojasi su Eritrėja, Etiopija, Somaliu, o Bab el Mandebo sąsiauris skiria šalį nuo Jemeno. Džibučio plotas yra 23 200 km². Šalies paviršius kalnuotas, plyti lavos plynaukštės, stūkso užgesusių ugnikalnių kūgiai, šiaurės rytuose įsiterpia Danakilių kalnagūbrio pakraščiai. Didžiąją dalį teritorijos sudaro dykumos (didžiausia – Grand Bara) ir pusdykumės. Nuolatinių upių nėra, telkšo keletas druskingų ežerų (Asalis, Abė, Afambas ir kt.) Džibučio aukščiausias taškas – Musa Ali Terara (2 063 m), žemiausia vieta – Asalio ežeras (–157 m).
Klimatas tropinis, karštas ir sausas. Vidutinė mėnesio temperatūra būna tarp 27 ir 32 °C, per metus iškrenta nuo 50 iki 100–150 mm kritulių.
Ekonomika
thumb|240px|Džibučio uostas
Džibučio ekonomika priklauso nuo didelės išeivių bendruomenės, jūrinės ir komercinės Džibučio uosto veiklos, oro uosto ir Adis Abebos–Džibučio geležinkelio linijos aptarnavimo.
Paslaugos ir prekyba sudaro didžiąją bendro vidaus produkto dalį. Džibučio svarbiausias ekonominis turtas yra šalies strateginė padėtis prie svarbiausių laivybos linijų tarp Viduržemio jūros ir Indijos vandenyno – respublika yra vakarinėje Bab el Mandebo sąsiaurio, kuris sujungia Raudonąją jūrą su Adeno įlanka, pusėje. Džibučio uostas teikia tranzitinio uosto paslaugas regionui ir yra svarbus konteinerių perkrovimo ir laivų degalų papildymo taškas. Džibučio uosto reikšmė padidėjo, kai kilus konfliktui tarp Eritrėjos ir Etiopijos Etiopijai buvo uždarytas Eritrėjos Asabo uostas. Džibutis tapo vieninteliu svarbiu uostu prie jūros neprieinančiai Etiopijai, per kurį vyko visas eksportas ir importas, įskaitant milžinišką JAV humanitarinę paramą 2000 m. per sausrą ir badą.
Apie du trečdaliai šalies gyventojų gyvena sostinėje, likusioji gyventojų dalis užsiima klajokline gyvulininkyste. Žemės ūkis ir pramonė yra mažai išvystyta, iš dalies dėl nepalankaus klimato, aukštų gamybos išlaidų, nekvalifikuotos darbo jėgos ir ribotų gamtinių išteklių. Šalyje randama nedaug gamtinių iškasenų, o sausringa dirva yra neproduktyvi – 89 % teritorijos yra dykumos, 10 % – ganyklos ir 1 % – miškai. Mažas metinis kritulių kiekis neleidžia išauginti daug daržovių ir vaisių, todėl didžioji jų dalis yra importuojama.
Demografija
76 % žmonių gyvena miestuose, kiti daugiausia klajokliai.
94 % Džibučio gyventojų išpažįsta islamą (sunitai arba nepriklausantys atšakoms), islamas yra valstybinė religija. Likę 6 % – daugiausia krikščionys (katalikai).
D'Antrkasto salos
thumb|250px|Salų žemėlapis D’Antrkasto salos  – salų grupė Saliamono jūroje, prie rytinio Naujosios Gvinėjos salos pakraščio, priklauso Papua Naujosios Gvinėjos Milno įlankos provincijai. Nuo Naujosios Gvinėjos salas skiria Vard Hanto sąsiauris. Plotas 3100 km². Sudaro trys didelės salos Gudinafas, Fergiusonas ir Normanbis. Taip pat gausu smulkių salelių ir rifų. Salos vulkaninės kilmės, kalnuotos. Aukščiausia vieta – Vineuo kalnas Gudinafo saloje (2566 m). D’Antrkasto salas dengia tropinės džiunglės.
Gyventojai verčiasi žemdirbyste, kopros, perlų rinkimu.
Konstantinas XI
Konstantinas XI Paleologas Dragasis (, 1405 m. vasario 8 d. – 1453 m. gegužės 29 d. Konstantinopolis) – paskutinis Bizantijos imperijos imperatorius, žuvęs osmanams užėmus Konstantinopolį. thumb|left|240px|Morėjos despotija (Bizantijos imperijos valda) XV a.
Biografija
Kilęs iš Paleologų dinastijos, aštuntasis iš dešimties imperatoriaus Manuelio II vaikų.
Trumpam laikotarpiui dar 1437 m. paskirtas regentu Konstantinopolyje, 1443 m. paskirtas Morėjos despotu, užimdamas šias pareigas pasižymėjo užkariavimais, kuriuos nutraukė didėjanti Osmanų imperijos įtaka regione.
Valdymas
Sostą paveldėjo mirus broliui Jonui VIII Paleologui. 1448 m. karūnuotas imperatoriumi. Bizantija dėl turkų osmanų užkariavimų apėmė tik Konstantinopolio miestą ir jo apylinkes. Energingai organizavo Konstantinopolio gynybą. Norėdamas gauti krikščioniškųjų kraštų paramą sutiko, kad Stačiatikių bažnyčia paklustų Romos popiežiui, bet, 1453 m. balandžio mėn. sultono Mehmedo II kariuomenei pradėjus Konstantinopolio šturmą, jį gynė tik keli šimtai genujiečių ir graikų. Osmanams užpuolus Konstantinopolį vadovavo jo gynybai ir žuvo mūšyje prie miesto sienų.
Paladianizmas
thumb|260px|right| [[Vila Rotonda (apie 1565). Andrea Palladio vila Vičencos apylinkėse. Tapo pavyzdžiu daugeliui paladianizmo pasekėjų]] thumb|260px|right| XVIII a. Prioro parkas Anglijoje, [[Somersetas|Somersete. Pirmajame plane − paladijietiškas tiltas (vienas iš 4 pasaulyje), ant kalvos − paladijietiška vila]] Paladianizmas (paladijanizmas, paladiškas stilius) – architektūros stilistika, ankstyvoji klasicizmo fazė. Paladianizmo architektams labai didelę įtaką padarė italų renesanso architekto Andrea Palladio (1508−1580) kūrybos principai ir pavyzdžiai. Stilistika klestėjo XVIII a. Tarp žymiausių paladianizmo pastatų: Baltieji rūmai Vašingtone ir Smolnis Sankt Peterburge.
Istorija ir stilistika
Paladianizmo architektūrą įkvėpė italų vėlyvojo renesanso architektas Andrea Palladio (1508−1580). Andrea Palladio dirbo tik Veneto regione. 1570 m. jis susumavo savo mintis apie architektūrą knygoje „I Quatro Libri dell‘Architettura“ („Keturios knygos apie architektūrą“). Savo projektuose Andrea Palladio rėmėsi Senovės Romos ir Graikijos architektūros pavyzdžiais, jam įtakos padarė romėnų architekto Vitruvijaus mintys.
Architekto Inigo Jones pastangomis paladianizmas Anglijoje pradėjo plisti XVII a. pradžioje anksčiau už baroko architektūrą. XVIII a. paladianizmas plačiai paplito Europoje ir Šiaurės Amerijoje, ypač šiaurinėse, ne katalikiškose šalyse (kaip atsvara katalikų propaguotam barokui). Paladianizmas plačiai pasireiškė užmiesčio namų statybose. Tarp žymiausių stilistikos atstovų: Francesco Maria Preti Italijoje, Thomas Jefferson JAV, Georg Knobelsdorff Vokietijoje, Charles Cameron ir Giacomo Quarenghi Rusijoje. Po perstatymų XVIII a. pabaigoje − XIX a. pradžioje Sankt Peterburgas virto beveik vien paladianizmo atviru muziejumi.
Paladianizmo bruožai:
Retkarčiais paladianizmas gali būti vadinamas neopaladianizmu, atskiriant jį nuo Andrea Palladio tiesioginio sekėjo Vincenzo Scamozzi stiliaus, kuris priskiriamas renesansui, taip pat, nuo pačių ankstyviausių sekėjų, kaip Inigo Jones.
Paladianizmas JAV
Anglų architektų veikalai, ypač James Gibbs, paveikė JAV (tuo metu Britanijos kolonija) architektus. Vienu iš pirmųjų ir būdingiausių paladianizmo pavyzdžių laikomas pastatas Draiton Holas Čarlestone, Pietų Karolinoje. Pirmuoju paladianizmo viešuoju pastatu įvardijama Redvudo biblioteka Niuporte. XVIII a. antrojoje pusėje buvo pastatyta daug pastatų paladijietišku stiliumi. Vienu reikšmingiausių paladianizmo pasekėjų buvo Thomas Jefferson (1743−1826, JAV prezidentas), kuris suprojektavo rotondą Virdžinijos universitetui ir pastatė Montičelo plantacijos namą paladijietišku stiliumi.
Paladianizmas Rusijoje
Pirmuoju paladianizmo pastatu Rusijoje laikomas škotų architekto Charles Cameron (1743–1812) 1782 m. pradėti statyti Pavlovsko rūmai. 1780 m. į Rusiją atvyko italų architektas Giacomo Quarenghi (1744−1817), kuris daug dirbo Sankt Peterburge ir jo apylinkėse. Tikriausiai garsiausiu jo statiniu tapo Smolnis. Kitais reikšmingais paladianizmo atstovais buvo Nikolajus Lvovas (1753−1803) ir Ivanas Starovas (1745−1805).
Paladianizmas kitose valstybėse
Keletas klasicistinių pastatų su ryškiomis paladianizmo apraiškomis:
Technologinis aukštas
thumb|right|230px|Technologinis aukštas Technologinis aukštas (palėpė) - tai praktiškai beveik nenaudojamos patalpos. Paprastai tokias palėpes turi daugiaaukščiai blokiniai namai, kurie buvo statomi 1983–1990 m. Pastaruoju metu kai kuriuose namų palėpėse namui įrengiamos interneto ryšio sistemos. Taip pat įrengiamos ir interneto praplėtimo sistemos su specialia antena ant stogo. Kiekviena palėpė turi savo vietinę apšvietimo sistemą ir turi kelis perėjimus su uždaromais liukais.
Désirée Nosbusch
Désirée Nosbusch (g. 1965 m. sausio 14 d. Eše prie Alzeto) – Liuksemburgo televizijos laidų vedėja ir aktorė.
Biografija
Désirée gimė 1965 m. sausio 14 d. Eše prie Alzeto, Liuksemburge, italės ir liuksemburgiečio šeimoje.
1984 metais kartu su Austrijos dainininku Falco įrašė dainą „Kann es Liebe sein?“. Devintame dešimtmetyje laidų vedėja gyveno Manhetene, Niujorke, o 1990–2008 metų laikotarpyje – Los Andžele, Kalifornijoje.
1991–2002 m. Désirée buvo ištekėjusi už kompozitoriaus Harald Kloser (g. 1956 m.). Turi du vaikus – sūnų Noah-Lennon ir dukrą Luka-Teresa.
Vestra Jotalandas
Savivaldybės
Lėno teritorijoje yra šios savivaldybės (komunos):
Miestai
Tai vienas tankiausiai apgyvendintų regionų visoje Švedijoje. Didžiausi Vestra Jotalando miestai yra:
Drąseikiai (Joniškis)
Drąseikiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Buivydžių.
Kolembolos
Kolembolos (Collembola) – Entognatha klasės būrys, kuriam priklauso 1-2 mm dydžio ir pilvelio apačioje turintys šokamąjį prietaisą šešiakojai nariuotakojai. Dėl šio šokamojo prietaiso kolembolos yra nuspriegiamos pirmyn. Burnos organai graužiamieji, todėl minta augalinėmis liekanomis, detritu ir kt. Kolembolų gyvenimo trukmė – 2 mėn., o žiemojančių individų – iki vienerių metų.
Gyvena samanose, žolėje, žemėje, puvėsiuose, sutrūnijusiuose kelmuose, neretai aptinkamos ant sniego (dažniausiai kovo mėn.). Kai kurios rūšys kenkia augalams šiltnamiuose, vazonuose.
Būryje yra apie 6000 rūšių. Lietuvoje – daugiau kaip 50 rūšių.
Lietuvoje aptinkamos šios šeimos:
Indulis Emsis
Indulis Emsis (g. 1952 m. sausio 2 d. Salacoje, Latvijoje) – biologas ir Latvijos politikas, habilituotas biologijos mokslų daktaras, buvęs Latvijos Ministras pirmininkas ir Saeimos pirmininkas.
Gruodžio 8
Gruodžio 8 yra 342-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 343-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 23 dienos.
Indulis Emsis
1990 m. buvo vienas iš Latvijos žaliųjų partijos įkūrėjų. Buvęs Latvijos TSR (vėliau Latvijos Respublikos) Aukščiausiosios Tarybos, 6-tos, 8-tos ir 9-tos Saeimos deputatas.
Gruodžio 8
Vardadieniai
Gedimina – Gedminas – Guntildas – Vaidgina – Zenė – Zenonas
Indulis Emsis
2004 m. kovo 9 d. tapo Latvijos Ministru pirmininku. Vadovavo centro dešinės mažumos vyriausybei, kurią sudarė Žaliųjų ir valstiečių sąjunga, Latvijos Pirmoji partija ir Tautos partija. Vyriausybę parėmė ir kairioji Tautos santarvės partija.
2004 m. spalio 28 d. Emsio vyriausybė žlugo, kai Saeima 39 balsais „už“ ir 53 – „prieš“ atmetė Vyriausybės 2005 m. biudžeto projektą. Jis paliko savo postą 2004 m. gruodžio 2 d., kai jo pareigas perėmė Aigaras Kalvytis.
2006 m. rudenį Emsis pagal Žaliųjų ir valstiečių sąjungos sąrašą buvo išrinktas į 9-tą Saeimą. Lapkričio 7 d. buvo išrinktas Saeimos pirmininku. 2007 m. rugsėjo 21 d. atsistatydino iš Saeimos pirmininko posto ir atsisakė parlamentaro mandato.
Registras (procesoriaus)
Registras – specializuota atminties ląstelė, esanti procesoriuje. Būna dviejų rūšių registrai:
Indulis Emsis
Šiuo metu (2007) yra vienas iš trijų Latvijos žaliųjų partijos, kuri priklauso Žaliųjų ir valstiečių sąjungos, vadovų.
Registras (procesoriaus)
Programuojami registrai būna skirstomi į dvi rūšis:
Bendros paskirties registrai, savo ruožtu, kartais skirstomi į:
Skirtingai nuo įprastos atminties, registrai yra neatskiriama procesoriaus dalis, daugumos paplitusių procesorių komandos leidžia manipuliuoti tik duomenimis, esančiais registruose. Tipišku atveju, procesorius perkelia duomenis iš atminties į registrą, atlieka su duomenimis tam tikrus veiksmus, o paskui perkelia duomenis atgal į atmintį:
MOVB REG0, 0000h      # Į registrą REG0 perkeliamas baitas, esantis atminties adresu 0000 MOVB REG1, 0001h      # Į registrą REG1 perkeliamas baitas, esantis atminties adresu 0001 ADD REG0, REG1        # Prie REG0 turinio pridedamas REG1 turinys, rezultatas patenka į REG0 MOVB 0002h, REG0      # Baitas, esantis REG0, perkeliamas į atmintį, adresu 0002
Procesoriai, kurie leidžia komandose nurodyti aritmetines operacijas, nenurodant registro, priskiriami CISC grupei: šiuose proceosriuose viena komanda faktiškai atlieka kelias operacijas, kuriose dalyvauja nenurodomi, bet faktiškai panaudojami registrai:
Akivaizdu, kad nors faktiniai skaičiavimai tie patys, vietoje keturių veiksmų tenka atlikti 6 (procesoriaus efektyvumas mažesnis), tačiau jiems užrašyti tereikia 2 komandų (programuoti paprasčiau).
RISC procesorių efektyvumas didinamas, dar labiau apribojant komandų darbo su atmintimi bei konstantomis galimybes, neretai net negalima perkeldinėti duomenų tiesiogiai iš registro į atmintį ir atvirkščiai, tačiau bendras procesoriaus efektyvumas nuo to tik padidėja. Tam, kad registrai būtų panaudojami efektyviau, jie jungiami į tam tikrus masyvus, vadinamus registrų langais.
Procesorių architektūrų skirstymas taip pat paremtas registrų panaudojimu (eilės tvarka, nuo primityvių iki išvystytų architektūrų):
Klaipėdos garsas
Klaipėdos garsas – Klaipėdos krašto šaulių laikraštis, leistas 1926–1927 m. Klaipėdoje.
Istorija
Ėjo kartą per savaitę, nuo 1927 m. vasario 10 d. – triskart per savaitę. Leido Klaipėdos krašto šaulių valdyba. Spausdino spaustuvė „Lituania“ Klaipėdoje. Išėjo 168 numeriai. Leido priedą.
Informavo apie svarbiausius Lietuvos ir užsienio įvykius, svarstė Lietuvos ekonomikos, politikos klausimus, rašė apie šaulių sąjungos veiklą.
Bendradarbiavo Petras Leonas, Stasys Lipnickas, Matas Šalčius, Antanas Vaičiūnas, Antanas Žmuidzinavičius ir kt.
Redaktoriai: Vytautas Augustaitis, Jurgis Brūvelaitis.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1969–1970 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1969–1970 m.
Vainikūnas
Vainikūnas, karūnis (Melocactus) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis. Stiebas rutuliškas.
Auga Pietų Amerikos šiaurinėje dalyje, Karibų jūros regione. Kai kurios rūšys auga išilgai Andų kalnyno iki Peru pietinės dalies. Didžiausias rūšių skaičius auga Brazilijos šiaurės rytinėje dalyje.
Gentyje yra apie 40 rūšių: ir kt.
Luokavos kalnas
Luokavos piliakalnis, Lokavos kalnas, Kerėžių piliakalnis − (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A657KP, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR33) – piliakalnis Akmenės rajono savivaldybės teritorijoje, tarp Vėlaičių ir Kerėžių kaimų, Naujosios Akmenės kaimiškoji seniūnija, Lakavos miškas. Pasiekiamas keliu Ramučiai – Vegeriai per Vėlaičius. Kairėje prasidėjus miškui sukti į dešinę iškart už pirmojo kanalo einančiu lauko keliuku, važiuoti į rytus 1,35 km, miške už 0,55 km pravažiavus pirmą kvartalinę liniją keliukų išsišakojime laikytis dešinės. Piliakalnis yra antrame kvartale (miško 4 kvartalo pietinė dalis) – atvažiavus į nedidelę miško laukymę matyti priekyje kylančio kalno šlaitas.
Piliakalnis
Piliakalnis yra pelkėmis apjuostos aukštumos šiaurės rytiniame pakraštyje, aukščiausioje jos vietoje, nuo XIX a. pabaigos smarkiai apardytoje žvyrduobių. Išliko apie 60 m ilgio rytų−vakarų kryptimi ir 16­−18 m pločio aikštelės dalis (buvo apie 50 m pločio). Aikštelė buvo apjuosta iki 1,5 m aukščio pylimu, kurio 0,5 m aukščio, 5 m pločio dalis išliko jos šiaurės vakariniame krašte. Vakarinėje aikštelės pusėje būta ir antro pylimo. Aikštelėje ir šlaituose yra kultūrinis sluoksnis, kuriame rasta lipdytos keramikos. Vidutinio statumo piliakalnio šlaitai buvo iki 20 m aukščio. Jie natūraliai išlikę tik šiaurės vakarų pusėje, kitur nuardyti žvyrduobių. Aikštelė dirvonuoja, šlaitai ir karjerų vietos apaugę pušimis.
Rytinėje piliakalnio papėdėje, apie 1 ha plote buvo papėdės gyvenvietė. 70 m į vakarus nuo piliakalnio Kerėžių kaimo laukuose buvo XI a.−XIII a. senkapis (sunaikintas).
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1966 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a.
Skraičionys
Skraičionys – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Kedonių, prie kelio.
thumb|left|240px|Kaimo kryžius
Istorija
1970–1977 m. Skraičionys buvo Jurgelionių apylinkės centras.
Ispanijos futbolo varžybos 1940–1941 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1940–1941 m.
Linmargis
Linmargis – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Plutiškių, šalia Vabalkšnės aukštupio ir kelių ir  sankirtos.
Palangos savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Palangos savivaldybės taryba – Palangos savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Lansanfreidas
Lansanfreidas – kaimas šiaurės rytų Velse, 8 km į pietvakarius nuo Osvestrio.
Istorija
Minimas nuo 1254 m.
Drąseikiai (Panevėžys)
Drąseikiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Naujamiesčio.
Glendeilas (Arizona)
Glendeilas – miestas vakarinėse JAV, 14 km į šiaurės vakarus nuo Finikso.
Istorija
1784 m. kapralas Verdugo gavo įsakymą apgyvendinti dabartinio miesto vietą. Buvo įkurta ranča netoli San Fernando kelio, kuris jungė rančą su Los Andželu. 1871 m. priimtas įstatymas leido amerikiečių kolonistams apgyvendinti šią vietą. 1884 m. bendruomenė pasirinko Glendeilo vardą. 1906 m. oficialiai įkurtas Glendeilo miestas.