cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Voplaukio mūšis
Mūšio eiga
Pirmieji puolė priekiniai vokiečių būriai, gavę lietuvių atkirtį ir praradę 60 krikščionių. Tačiau netrukus, kai Vytenio žmonės išvydo atžygiuojančius Ordino brolius, anot P. Dusburgiečio, lietuvius „pagavo tokia baimė ir taip jiems sukraupo širdys, kad net neturėjo jėgų daugiau priešintis; dėl to vienu akies mirksniu metė ginklus ir leidosi bėgti“. Dauguma anksčiau minėtų šaltinių pažymi, jog beveik visi lietuviai buvo išžudyti, o belaisviai išgelbėti. Pasak Sembos kanauninko – išgelbėti 1200 krikščionys. Kronikose nepateikiama detalesnių žinių, kas lėmė Vytenio pajėgų pralaimėjimą.
Pasekmės
Vygandas Marburgietis po Voplaukio mūšio užsimena apie trumpas paliaubas, tačiau nežinomos jų sudarymo sąlygos. Istorikai mano, jog tikėtinas paliaubų laikas – nuo 1311 m. liepos mėn. (veiksmai Šalčininkų valsčiuje) iki 1313 m. vasaros, kai buvo užpulta Bisenės pilis.
Tai buvo vienas didžiausių Vytenio susidūrimų su kryžiuočiais, fiksuojamų šaltiniuose, tačiau, deja, nesėkmingas. Ordinas po laimėjimo Voplaukio mūšyje, kartais vadinamo Pyro pergale, ėmėsi nuolat veržtis į Žemaitiją ir Lietuvą – vien 1311 m. dar įvyko trys Vokiečių ordino žygiai. Kryžiuočiams, įveikusiems Vytenio kariuomenę Voplaukio mūšyje, teko griebtis staigių ir kardinalių veiksmų, siekiant didinti savo įtaką ir galią. Išsiskyrė karinių veiksmų masiškumas ir geografija, nes pulta visomis kryptimis, tačiau galų gale atsidūrę popiežiaus nemalonės šešėlyje, Prūsijos kryžiuočiai ėmėsi taikingos politikos (minėtos 1311-1313 m. taikos sudarymas), kuri jiems nebuvo reikalinga, tačiau reikšminga, norint dezinformuoti dvasinę viršenybę, parodant savo ir taikingas intencijas.
Voplaukio kautynių rezultatai turėjo mažesnę įtaką tolimesniems Ordino veiksmams Pabaltijo regione ir nebuvo tokie ryškūs, kaip anksčiau vykusių bei lietuvių ir žemaičių laimėtų Saulės (1236 m.), Durbės (1260 m.) ar Aizkrauklės mūšių (1279 m.).
Mūšio atminimas
Voplaukyje mūšiui atminti pastatytas lauko akmuo su pavaizduotomis jame XIV a. Vokiečių ordino riterio (kairėje) ir lietuvių kario (dešinėje) figūromis pagal XIX a. Zalevskio piešinius. Vyksta istorinio mūšio rekonstrukcijos, kurias organizuoja vietos lenkų ir užsienio karo istorijos entuziastai. Paskutinės iš jų vyko 2012 m. gegužės 5 d. ir 2013 m. gegužės 11 d.
Čiken Rokas
thumb|right|250px|Čiken Roko sala ir jos švyturys Čiken Rokas ( 'Vištos uola'; ) – piečiausia sala (Airijos jūra), pavaldi Meno salai ir priklausanti Rushen parapijai.
Čiken Rokas yra piečiau Kaf of Meno (Calf of Man) salos, už 4,5 km nuo Speniš Hedo (Spanish Head) kyšulio Meno saloje.
0,1 ha ploto saloje stovi 44 m aukščio švyturys, kurį suprojektavo inžinieriai David Stevenson ir Thomas Stevenson po to, kai paaiškėjo, kad švyturio Calf of Man saloje nepakanka laivams perspėti. Šio granitinio švyturio statybos buvo baigtos 1874 m. gruodį, švyturys oficialiai uždegtas 1875 m. sausio 1 d.
1960 m. gruodžio 23 d. švyturio vidus labai nukentėjo nuo gaisro. 1961 m. švyturys buvo automatizuotas. Švyturys priklauso organizacijai Northern Lighthouse Board.
Miesto knyga
Miesto knyga (, sen. ) - miesto dokumentas, kuriame būdavo užrašomi miesto administracijos teisiškai privalomi aktai, savotiškas registras. Svarba išaugo su didėjančiu Viduramžių miestų savarankiškumu (XII a.) miesto valdovo atžvilgiu.
Seniausios knygos - 1130 m. Kelno miesto knyga, Schreinsbücher (Grundbuch). Ypač plito Šiaurės Vokietijoje XIII a. (Kylis 1242, Rostokas apie 1254, Vismaras 1272 m.). Knygas vedė miesto raštininkas Miesto tarybos pavedimu. Didesnių miestų kanceliarijose vyriausias miesto raštininkas (pronotarius) grynai protokolinę veiklą deleguodavo savo pirmiesiems padėjėjams, miesto raštininkams (notarius). Raštininkai iš pradžių įrašus žymėdavosi vaško lentelėse ar popieriuje, o vėliau perkeldavo į miesto knygas.
Miesto knyga įgavo viešąjį patikimumą, iki XIV a. įgijo procesinę įrodomąją galią.
Kudričė
Kudričė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurės vakarus nuo Zabluduvo ir apie 9 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
The Mullans
240px|miniatiūra|„The Mullans“ 1999 m. „Eurovizijoje“ „The Mullans“ – airių popmuzikos duetas, šalies atstovės 1999 m. „Eurovizijos“ konkurse.
Duetą sudaro dvi seserys – Bronagh Mullan ir Karen Mullan. Abi aktyviai dalyvaudavo festivaliuose bei vietos renginiuose. Paskutiniojo dešimtmečio viduryje seserys tapo konkurso „Butln’s Talent Competition“ nugalėtojomis. Tais pačiais metais dainininkės išleido debiutinį albumą.
1999 m. po pergalės nacionalinėje atrankoje, Mullans atstovauja Airijai „Eurovizijos“ dainų konkurse, vykusiame Izraelio sostinėje Jeruzalėje. Su daina „When You Need Me“ surinkusios 18 taškų užėmė 17 vietą. Maksimalų taškų kiekį (12 taškų) duetui skyrė Lietuva.
Po dalyvavimo konkurse seserys Mullan periodiškai rengia koncertus Šiaurės Airijoje. 2004 m. Bronagh su pagyrimu baigė Alsterio universitetą.
Michailas Suslovas
Michailas Suslovas (1902 m. lapkričio 21 d. Saratovo gubernijoje – 1982 m. sausio 25 d. Maskvoje) – TSRS partinis ir valstybės veikėjas.
Vėjažuvė
Vėjažuvė arba vėjo tobis (Belone belone) – vėjažuvinių (Belonidae) šeimos žuvis. Kūnas labai žemas, ilgas, iki 94 cm. Galva su labai ilgais smailiais žandais, ypač apatiniu. Nugara melsvai žalia, šonai sidabriški. Akys didelės.
Dažna žuvis Baltijos jūroje ties Lietuvos pakrantėmis. Paprastai sugaunama 70-75 cm, apie 300 g. Sakoma, kad kaulai žalios spalvos, nes turi labai daug fosforo, tačiau tokia spalva kaulus nudažo pigmentas Biliverdinas
Michailas Suslovas
Išsilavinimas
Nuo 1921 iki 1924 m. mokėsi Prečistensko darbininkų fakultete, nuo 1924 iki 1928 m. studijavo Maskvos G. Plechanovo liaudies ūkio institute, nuo 1929 iki 1931 m. Komunistinės akademijos Ekonomikos instituto aspirantas, nuo 1936 iki 1937 m. Raudonosios profesūros Ekonomikos instituto klausytojas.
Veikla
Nuo 1921 m. TSKP narys. Nuo 1929 m. Maskvos universiteto ir Pramonės akademijos politinės ekonomijos dėstytojas, nuo 1931 m. VKP(b) CK Centrinės kontrolės komisijos bei Darbininkų ir valstiečių inspekcijos liaudies komisariato darbuotojas, nuo 1934 iki 1936 m. Tarybų kontrolės komisijos prie TSRS Liaudies komisarų tarybos darbuotojas, nuo 1937 m. VKP(b) Rostovo srities komiteto sekretorius, skyriaus vedėjas, nuo 1938 m. VKP(b) Rostovo srities komiteto 2-asis sekretorius, nuo 1939 iki 1944 m. VKP(b) Stavropolio krašto komiteto I sekretorius, nuo 1939 iki 1941 m. VKP(b) Centrinės revizijos komisijos narys, nuo 1941 iki 1982 m. VPK(b)-TSKP CK narys.
Nuo 1941 m. Užkaukazės fronto Šiaurės kariuomenės grupės Karinės tarybos narys, nuo 1942 m. Ordžonikidzės partizaninio judėjimo štabo viršininkas; nuo 1944 iki 1946 m. VKP(b) CK Lietuvos biuro pirmininkas, nuo 1946 iki 1952 m. VKP(b) CK Orgbiuro narys; nuo 1946 iki 1949 m. VKP(b) CK užsienio politikos skyriaus vedėjas, nuo 1947 iki 1982 m. VKP(b)-TSKP CK ideologijos sekretorius; nuo 1947 m. gegužės mėn. iki rugsėjo mėn. VKP(b) CK partinių organų kontrolės valdybos viršininkas, nuo 1947 iki 1948 m. VKP(b) CK Propagandos ir agitacijos valdybos viršininkas, nuo 1949 iki 1952 m. TSKP CK Propagandos ir agitacijos skyriaus vedėjas; nuo 1949 iki 1951 m. laikraščio „Pravda“ vyr. redaktorius; nuo 1952 iki 1953 m. TSKP CK Prezidiumo narys; nuo 1953 iki 1954 m. TSKP CK ryšių su užsienio komunistinėmis partijomis skyriaus vedėjas; nuo 1955 m. TSKP CK Prezidiumo narys, nuo 1966 iki 1982 m. TSKP CK Politinio biuro narys.
Palaidotas prie Kremliaus sienos Maskvoje.
Meniečiai
Meniečiai (men. Ny Manninee) – etninė grupė, susiformavusi ir gyvenanti Meno saloje (Airijos jūra). Paprastai aprašomi kaip keltai, nors jų kilmėje stipri skandinavų ir anglų įtaka.
Meno salos gyventojai
Pagal 2006 m. surašymą Meno saloje gyvena 80 058 žmonės, iš kurių 26 218 gyvena salos sostinėje Daglase. Dauguma populiacijos gimę Britų salose:
Meniečiai, gyvenantys D. Britanijoje, 2001 m. gyventojų surašyme buvo priskiriami grupei baltieji britai. Labai didelė atvykėlių dalis Meno saloje labai suardė vietinę kultūrą ir vietinę kalbą, pakeitė jas bendrine šiaurės Anglijos kultūra ir tarme.
Kalbos
Meniečiai dabar kalba trimis vietinėmis kalbomis:
Istorija
Meno sala dažnai priskiriama šešioms Keltų šalims, nors jos kultūrinis pagrindas yra mišrus, ir ji per paskutinį tūkstantį metų buvo valdoma normanų, Škotijos ir Anglijos.
Pirmieji žmonių pėdsakai Meno saloje datuojami apie 8000 m. pr. m. e. (mezolitas). Mažos klajoklės žmonių grupės gyveno stovyklose, medžiojo žvėris, žuvavo upėse ir pakrantės vandenyse, rinko maistinius augalus. Neolito laikais, apie 4000 m. pr. m. e., vietiniai gyventojai, iki tol gyvenę iš laukinės gamtos, pradėjo auginti javus ir užsiėmė gyvulininkyste. Tiek javai, tiek gyvuliai buvo įvežtiniai. Dideliais plotais kertamuose miškuose atsirado dirbami laukai maistiniams ir pašariniams augalams.
Geležies amžiuje saloje ėmė reikštis keltų įtaka. Spėjant pagal įrašus, vietiniai gyventojai naudojo britų kalbą. Manoma, kad apie 700 m. dėl airių įsiveržimo ar imigracijos saloje susiformavo nauja kultūra, meniečiai ėmė kalbėti gėlų kalba. Ši kalba vystėsi izoliuotai, nors liko artima airių ir škotų gėlų kalboms.
VIII a. pabaigoje saloje ėmė kurtis vikingų gyvenvietės, vėliau ėmusios saloje dominuoti.
1079 m. Godred Crovan sukūrė normanų Meno ir salų karalystę. Normanai padarė didelę įtaką Meno kultūrai, liko daug normaniškų vietovardžių, skandinaviška valdymo sistema – Tinvaldas (iš ), vienas seniausių tebeegzistuojančių parlamentų.
1266 m. Perto sutartimi Norvegijos karalius Magnusas VI perleido salas Škotijai. Daugiau kaip šimtmetį anglų-škotų karų metu Meno sala pereidinėjo iš vienų rankų į kitas. 1313 m. salą užėmė Roberto I škotų kariuomenė. Vėliau XIV a., kai Anglija vėl užėmė Meną, Meno lordo titulas buvo suteiktas Montacute šeimai, turėjusiai Solsberio (Salisbury) erlų titulą.
1405 m. salos lordo titulas buvo suteiktas serui Džonui Stenliui (John Stanley), kurio palikuonys, vėliau dar ir Derbio erlai, valdė Meno salą virš 300 metų. 1736 m. lordo titulas moteriškąja linija perėjo Atholo hercogams. 1765 m. titulą išpirko D. Britanijos karūna.
Po 1866 m., kai Meno sala gavo bent jau nominalią savivaldą, meniečiai ėmė formuotis kaip šiuolaikinė nacija, kurios ekonomika pagrįsta finansų verslu, žemės ūkiu ir turizmu.
XX a. atgimė susidomėjimas meniečių muzika, šokiais ir meniečių kalba, nors paskutiniai meniečiai, kuriem ši kalba buvo gimtoji, išmirė 8-tą dešimtmetį.
Meniečių ryšiai su aplinkinėmis šalimis
Meno salos ryšiai su Jungtine Karalyste savotiški – teisiškai Meno sala nėra nei Jungtinės Karalystės, nei Europos Sąjungos dalis. Meno sala yra D.Britanijos karūnos priklausoma teritorija.
Meniečiai, kaip D.Britanijos piliečiai, gali laisvai keliauti ir dirbti Jungtinėje Karalystėje. Ant Meno salos išduodamų pasų užrašyta 'British Islands – Isle of Man' ('Britų salos – Meno sala'), o ne United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland ('D. Britanijos ir Šiaurės Airijos Jungtinė Karalystė'). Tokie pasai išduodami visiems saloje nuolat gyvenantiems D. Britanijos piliečiams.
Meniečiai, neturinčių giminystės ryšių su Jungtinės Karalystės gyventojais ir anksčiau joje nedirbę, turi apribotas teises – negali be specialių leidimų gyventi ir dirbti kitose ES šalyse.
Meno sala įeina į Bendrą kelionių sritį, todėl keliaujantys meniečiai nesusiduria su imigracine kontrole, keliaudami po Jungtinę Karalystę ir Airiją.
Inija Trinkūnienė
Biografija
1969 m. baigė Kelmės vidurinę mokyklą. 1974 m. Vilniaus universiteto Filosofijos fakultete baigė psichologijos studijas, įgijo psichologės specialybę. Nuo 1974 m. dirba sociologe Lietuvos kultūros tyrimų institute. 1990 m. kartu su savo vyru, Jonu Trinkūnu įkūrė lietuvių apeiginio folkloro grupę „Kūlgrinda“. 2015 m. po savo vyro mirties buvo įšventinta „Romuvos“ vyriausia krive.
Savo mokslinės karjeros metu užsiima etninės kultūros sklaidos ir raiškos tyrimais. I. Trinkūnienė yra paskelbusi per 60 mokslinių straipsnių, dalyvauja Lietuvos ir užsienio konferencijose. Nuo 2004–2013 m. ji buvo Etninės kultūros globos tarybos prie Lietuvos Respublikos Seimo žinovė.
Vyras Jonas Trinkūnas (1939–2014 m.) Lietuvos etnologas, folkloristas, religijotyrininkas, iki savo mirties buvo senojo lietuvių tikėjimo bendruomenės „Romuva“ vyriausiasis krivis. Dukros Rimgailė, Vėtra, Ugnė, Indrė.
Gvairos krioklys
Gvairos krioklys buvo krioklys Paranos upėje, Brazilijos ir Paragvajaus teritorijose. 1982 m. krioklys buvo užlietas pastačius Itaipu užtvanką.
Krioklį sudarė 18 kataraktų, susitelkusių į 7 grupes (dėl to brazilai jį vadino „7 šuolių kriokliu“). Ties ta vieta Parana tekėjo siauru tarpekliu, vagos plotis svyravo tarp 380-61 m. Krioklio aukštis buvo 114 m, o didžiausias atskiros kataraktos aukštis – 40 m. Tai buvo vienas vandeningiausių krioklių pasaulyje (debitas 13 000 – 50 000 m³/s). Krioklio gausmas girdėjosi toliau nei už 30 km. Greta buvo krioklio įsikūrę Paragvajaus miestas Salto del Gvaira ir Brazilijos miestas Gvaira.
Gvairos krioklys buvo svarbus turistinis objektas regione, tačiau 1982 m. jį visiškai užliejo Itapu hidroelektrinės suformuota užtvanka. Į gamtosaugininkų ir vietinių gyventojų protestus atsižvelgta nebuvo. Statant užtvanką prie Gvairos krioklio suplūdo daug turistų, norėdami jį pamatyti paskutinį kartą. Jau susidarius tvenkiniui brazilai išsprogdino dalį uolų laivybai palengvinti.
Jizeros kalnai
Jizeros arba Izeros kalnai  – Vakarinių Sudetų dalis, esanti tarp Čekijos ir Lenkijos. Pavadinimas kilo iš pietinėje dalyje tekančios upės Jizeros.
Didžioji pietinė dalis suformuota iš granito, šiaurinė – iš skalūnų bei žėručio, centras – bazalto.
Aukščiausios viršūnės
thumb|Denso miškai Smrke (Tafelfichte) thumb|Miško dykynė Smrke Aukščiausia viršūnė yra Vysoka ; 1127 metrai virš jūros lygio). Kitos žymios viršūnės:
Lichtenšteino futbolo varžybos 1997–1998 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1997–1998 m.
Bakı FK
Baku FK – buvęs Azerbaidžano futbolo klubas iš Baku.
Istorija
Klubas įkurtas 1997 m. kai susijungė Cinar Polis Akademiyasi ir Gartal-95 klubai.
2014-2015 m. sezone liko devintoje vietoje ir po sezono pasitraukė į Pirmą divizioną.
2016 m. išformuotas.
Didysis azimutinis teleskopas
thumb|right|250px|Didysis azimutinis teleskopas
Didysis azimutinis teleskopas buvo didžiausias rusų teleskopas, 1975 m. pastatytas pietų Rusijoje, Šiaurės Kaukaze, netoli Zelenčiuko gyvenvietės ir priklauso specialiai Astrofizikos observatorijai. Jo veidrodžio skersmuo yra 605 cm ir sveria 70 tonų. Reflektorius turi azimutinę montuotę. Teleskopą valdo ir kontroliuoja kompiuteris.
Observatorijos kupolas yra tradicinis. Tai yra didžiausias monolitinis azimutinis teleskopas, didesnius veidrodžius yra labai sunku ir sudėtinga pagaminti. Todėl jis daug metų pasaulyje buvo didžiausias teleskopas, kai 1993 m. buvo Havajuose ant Mauna Kea kalno buvo pastatyti Keko teleskopai, kurių veidrodžio skersmuo 10 m. ir ji yra sudėtinė iš šešiakampių segmentų.
348 m. pr. m. e.
'''348 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Sun city colibri
Sun city colbri – tai mišrios (mix) sudėties ultimeito komanda iš Šiaulių. Komanda susikūrė 2014 metais. Komandos branduolys studentai iš Šiaulių universiteto ir Šiaulių mokyklų.
Berneen Candice Čereška
Berneen Candice Čereška (g. 1985 m. sausio 8 d. Durbanas, PAR) – R&B muzikos atlikėja, televizijos laidų vedėja, aktorė ir modelis.
Biografija
Gimė 1985 m. Sausio 8 d. Durbane, PAR. Berneen tėvai – gaisrininkas Ronnie Naidoo ir slaugytoja Rumba Naidoo.
Pietų Afrikoje Berneen lankė Pinetown mergaičių vidurinę mokyklą. Nuo pat vaikystės mėgusi vaidinti ir dainuoti, pasirodymus vietiniuose renginiuose ji pradėjo rengti būdama 16.
2003 m., sulaukusi 18 metų, turėdama kelis šimtus svarų kišenėje ir nei vieno pažįstamo, atvyko į Londoną siekti muzikinės karjeros. Pirmasis jos darbas buvo patarėja narystės klausimais sporto klube “Golds Gym”. Londone ji gyveno 4 metus, o nuo 2007 m. iki 2009 m. gyveno ir dirbo Lietuvoje, kur aktyviai koncertavo ir vedė televizijos laidas. Nuo 2009 metų buvo trumpam grįžusi į Londoną, šiuo metu gyvena ir muzikinę karjerą tęsia Katare.
Spalio 4
Spalio 4 yra 277-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 278-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 88 dienos.
Berneen Candice Čereška
2007–2009
Susipažinusi su lietuviais Londone, Berneen atvyko aplankyti Lietuvos ir liko čia gyventi dvejus metus. Ji prisijungė prie muzikinio realybės šou „Kelias į žvaigždes 3“ dalyvių ir buvo pirmoji užsienietė tokio tipo šou Lietuvoje. Visiškai nemokėdama lietuvių kalbos, nors visas šou repertuaras buvo lietuviškas, Berneen sugebėjo pelnyti žiūrovų palankumą ir nukeliavo iki pusfinalio.
Spalio 4
Vardadieniai
Eivė – Eivydas – Eivydė – Mąstautas – Pranas – Pranciškus – Edvinas – Auksuolė
Berneen Candice Čereška
2007–2009
Nors realybės šou Berneen nelaimėjo, tačiau dėl savo egzotiškos išvaizdos ir talento sulaukė žiūrovų susidomėjimo ir palaikymo. 2008 metais ji buvo pakviesta dalyvauti LNK televizijos muzikiniame projekte „Žvaigždžių duetai 2“, poroje su aktoriumi Daliumi Mertinu. „Žvaigždžių duetuose“ Berneen ir D. Mertinas dalyvavo tris mėnesius ir buvo laikomi vieni projekto favoritų. Netikėtos dainų interpretacijos ir poros aktoriniai sugebėjimai sužavėdavo komisiją ir žiūrovus. Tačiau dėl Vilniaus senamiestyje įvykusio rasistinio išpuolio prieš Berneen, pora nusprendė savo noru iš projekto pasitraukti.
Vilkijos gimnazija
Vilkijos gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilkijoje (Kauno raj.), Čekiškės g. 73, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191089910.
Berneen Candice Čereška
2007–2009
Dalyvaudama „Žvaigždžių duetuose 2“ ji taip pat vaidino reklamose, atliko pagrindinį vaidmenį LNK televizijos naujametinėje pasakoje “Eglė žalčių karalienė”. 2009-aisiais Berneen buvo pakviesta vesti naują LNK infošou „Kakadu“ (dabar – KK2), jos partneriu tapo Tomas Ališauskas. Pasak laidos prodiuserių, laidos žiūrovai vedėją greit pamilo, nes ji – malonus žmogus ir tai spinduliavo ekrane. Dar prieš tapdama „Kakadu“ vedėja, Berneen kartą pavadavo Violetą Blėdienę laidoje „Super LT“, kur ją išrinko žiūrovai iš kitų 7 kandidačių, žinomų Lietuvos pramogų pasaulio atstovių. Tuo pat metu Berneen vaidino ir kitoje LNK laidoje „Labadiena“.
Vilkijos gimnazija
Istorija
Pirmoji mokykla Vilkijoje buvo atidaryta 1919 m. spalio 24 d. išnuomoto gyvenamo namo patalpose. Įkurtos mokyklos vedėjas Simonas Aksamitauskas iš Kauno mokyklų gavo keletą keturviečių suolų ir 15 mokinių grupei pradėjo pirmuosius mokslo metus. Tai buvo svarbus įvykis Vilkijos valsčiaus gyvenime. 1920 m. spalio mėn. mokykla persikėlė į pastatą Vydūno g. 70. 1942–1943 m. išleista pirmoji Vilkijos gimnazistų laida.
Berneen Candice Čereška
2007–2009
Dirbdama laidų vedėja, Berneen neapleido ir muzikinės karjeros. Pasibaigus „Kelias į žvaigždes 3“, Berneen pakeitė prodiuserį ir pradėjo dirbti su nauja vadybininkų komanda, kuri turėjo padėti atlikėjai tęsti karjerą kaip R&B stiliaus atlikėjai. Naują įvaizdį ir anglišką repertuarą ji pristatė 2009 TV3 naujojo sezono atidaryme. Ji aktyviai koncertuodavo televizijos renginiuose, su reperiu Sezzy apšildė į Lietuvą atvykusią amerikiečių repo superžvaigždę Snoop Dogg.
2009 metais ji išvyko iš Lietuvos, motyvuodama tuo, jog nori atlikti savo mėgiamą muziką. Berneen prisipažino, kad jai niekad nepatiko dainuoti lietuvių kalba, kurios gerai nemokėjo.
Vilkijos gimnazija
Istorija
1963 m. mokyklai pastatytas naujas pastatas. Sovietmečiu buvo P. Cvirkos vidurinė mokykla. 2004 m. prie Vilkijos vidurinės prijungta Pagirių pradinė mokykla. 2007 m. kovo 5 d. suteiktas gimnazijos statusas.
Berneen Candice Čereška
2011–2014
Atvykusi į Katarą, Berneen susipažino su prodiuseriu Alim Salahud-din, muzikinio ženklo „I.Am. The. Future. Music" vadovu. 2012 metais jie išleido EP albumą „Lasers, Love and Lipstick“, kuris buvo išplatintas internete, tačiau ten išbuvo vos keletą savaičių ir daugiau niekad nebebuvo viešinamas. 2014 metais Berneen išsiskyrė su „I.Am. The. Future. Music" nepateikdama oficialių priežasčių, tačiau išreikšdama nusivylimą dėl veltui praleistų metų.
2015 – dabar
Po nesėkmingo darbo su prodiuseriais, Berneen nusprendė pati įkurti savo kompaniją, pavadintą “Not A Robot Entertainment”. Šiuo metu ji dirba su nauja muzikine programa, kurią ketina atskleisti 2016-aisiais.
Užpuolimas
2008 metų balandžio vakarą Vilniuje Berneen su drauge einant pro  Šv. Onos bažnyčią, ją užgaulioti ėmė ten buriavęsi jaunuoliai, o viena mergina, kaip vėliau nustatyta –  Krašto apsaugos savanorė Violeta Iljinych – pradėjo muštis. V. Iljinych tamsiaodę Berneen išvadino įžeidžiamais žodžiais ir fiziškai ją užpuolė.
Po incidento buvo iškviesta policija. Atlikėja nuvyko į ligoninę, kur jai buvo nustatyti galvos, rankų sužalojimai. Tiesa, į teisėsaugą ji kreipėsi tik praėjus šešioms dienoms po įvykio, motyvuodama tuo, kad pradžioje buvo šoke ir nenorėjo šio įvykio viešinti. Tačiau kitą dieną po užpuolimo, pietaudama pas „Žvaigždžių duetai 2“ partnerį D. Mertiną ji pasijuto blogai ir buvo išvežta į ligoninę, kur jai statyta lašelinė. Apie incidentą sužinojęs Berneen partneris ir laidos prodiuseriai paragino atlikėją netylėti, nes toks atvejis Lietuvoje – ne pirmas. Todėl buvo surengta spaudos konferencija.
„Žinau, kad žmonės, patyrę panašius išpuolius, tiesiog išvyksta iš Lietuvos. Ryžausi kalbėti apie tai, nes manau, kad tai turi keistis. Tie žmonės manęs neprivers palikti Lietuvos, kurioje sunkiai dirbau devynis mėnesius ir kurioje sutikau daug gerų draugų“, – spaudos konferencijoje kalbėjo Berneen.
Po spaudos konferencijos ji parašė pareiškimą policijai ir pasitraukė iš TV projekto, tikindama, jog po šio įvykio žiūrovai dabar mažiau dėmesio kreiptų į jų su Daliumi pasirodymus ir balsuotų ne už dueto dainą, bet konkrečiai už arba prieš Berneen. Mergina sakė nenorinti, jog būtų manoma, neva ji „pasidarė sau gerą reklamą“.
Berneen užpuolimu kaltinta savanorė už rasinės neapykantos kurstymą ir viešosios tvarkos sutrikdymą buvo nuteista kalėti 43 paras. V. Iljinych apskundė nuosprendį ir byla atsidūrė Lietuvos Aukščiausiajame Teisme. Tačiau jis nusprendė, jog V. Iljinych padarė baudžiamąjį nusižengimą ir buvo nubausta teisingai.
Žmogaus teisių stebėjimo instituto 2008 metų ataskaitoje teigiama, jog Berneen užpuolimas buvo vienas iš įvykių, iškėlusių rasizmo ir  ksenofobijos problemas Lietuvoje. Jis taip pat minimas JAV valstybės departamento Demokratijos, žmogaus teisių gynimo ir darbo biuro 2008 metų ataskaitoje – kaip iliustruojantis netolerancijos ir socialinės  diskriminacijos problemas Lietuvoje. Berneen užpuolimas minimas ir Leonido Donskio monografijoje “A Litmus Test Case of Modernity– Examining Modern Sensibilities and the Public Domain in the Baltic States at the turn of the century”, kurioje aptariami Baltijos regiono šalių socialiniai, ekonominiai ir kultūriniai pokyčiai.
Dainos
„Žvaigždžių Duetai 2“ metu atliktos dainos
„Kelias į žvaigždes 3“ metu atliktos dainos:
Jungtinių Tautų globojamoji teritorija
Jungtinių Tautų globojamoji teritorija – teritorijos, kurias valdyti Jungtinių Tautų Organizacija suteikė teisę kai kurioms valstybėms laimėtojoms po Antrojo pasaulinio karo. Visos globojamosios teritorijos buvo suformuotos 1946 m. iš buvusių mandatinių teritorijų (B ir C grupės). Dauguma šių teritorijų tapo nepriklausomomis valstybėmis tarp 1960 ir 1962 m. Paskutinioji buvo panaikinta 1994 m.
Globojamosiomis teritorijomis rūpinosi Jungtinių Tautų Globos Taryba.
Sąrašas
Iš viso egzistavo 11 globojamųjų teritorijų Afrikoje ir Okeanijoje:
Latvių piliakalnis
Latvių piliakalnis, Mitkiškių piliakalnis, vadinamas Pilies kalnu – piliakalnis Elektrėnų savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Latvių kaimo, Kazokiškių seniūnija. Pasiekiamas keliu Vievis – Paparčiai per Kazokiškes prieš staigų kelio posūkį į dešinę už Latvių pasukus į kairę pietuosna, 360 m link sodybos, nuo jos paėjus 280 m į rytus, yra 50 m į pietus nuo Sukros upelio dešiniojo kranto, miške.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Sukros dešiniojo bevardžio intako krante esančiame aukštumos kyšulyje, juosiamame gilių bevardžių upelių, sutekančių prie piliakalnio šiaurinio galo, slėnių. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 58 m ilgio ir 28 m pločio pietiniame krašte, su kultūriniu sluoksniu, kuriame rasta brūkšniuotos keramikos. Jos pietiniame krašte supilti 3 tiesūs pylimai, tarp jų iškasti 3 grioviai. Pirmasis pylimas – 0,5 m aukščio, 6 m pločio. Jo 3 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į pirmą 3 m pločio, 2 m gylio griovį, už kurio kyla antras 1 m aukščio, 4,5 m pločio pylimas. Už jo iškastas antras 1,2 m gylio, 2,5 m pločio griovys, už kurio supiltas trečias 1 m aukščio, 4,5 m pločio pylimas. Jo išorėje iškastas trečias 4 m pločio, 0,9 m gylio griovys. Šlaitai nuo upelių statūs, iki 17 m aukščio. Pylimai centrinėje dalyje, 3 m plotyje nustumti tempiant mišką, grioviai toje vietoje užlyginti. Piliakalnis apaugęs labai tankiais krūmais ir brūzgynais, išaugusiais iškirtus eglyną.
Tyrimai
1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 0,55 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 839 000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Reaktyvinis lėktuvas
1928 m. reaktyvinio lėktuvo koncepciją sukūrė JK Royal Air Force pareigūnas Frank Whittle. 1939 m. vokiečių fizikas Hans von Ohain sukūrė pirmąjį veikiantį reaktyvinį lėktuvą Heinkel He 178.
1952 m. buvo pradėtas naudoti pirmasis komercinis reaktyvinis lėktuvas De Havilland Comet. Nors jis ir nebuvo pirmasis reaktyvinis keleivinis lėktuvas, tačiau, visai pagrįstai, jį galima laikyti pirmuoju tikru oro laineriu. Jis taip pat buvo pirmasis pradėjęs komercinius skrydžius, aplenkdamas savo artimiausius konkurentus daugiau nei ketveriais metais
1958 m. rinkoje pasirodė Boeing 707 lėktuvas ir greitai pradėjo dominuoti komercinių skrydžių maršrutuose.
Greičiausias reaktyvinis komercinis lėktuvas buvo 1975 m. pradėtas naudoti Tupolev Tu-144. Jis pasiekdavo 2,35 M greitį (2 503 km/val). Greičiausias karinis reaktyvinis orlaivis buvo JAV naudotas Lockheed SR-71 Blackbird, pasiekdavęs 3,35 M greitį (3 661 km/val).
Andy Kaufman
Endis Kaufmanas (Andy Kaufman, 1949 m. sausio 17 d. – 1984 m. gegužės 16 d.) – amerikiečių komikas ir kompozitorius. Vienas garsiausių antihumoristų, nemėgdavo, kai jį vadindavo komediantu. Jo žodžiais, „aš gyvenime nesu nė karto pajuokavęs“.
Ankstyvieji darbai
Pirmą sykį publikos dėmesį Endis Kaufmanas patraukė dar 1970-aisiais su veikėju, pavadintu „Užsienietis“ (A Foreign Man) – asmuo iš Kaspiaro (išgalvota sala Kaspijos jūroje). Jis vaidindavo komedijų klubuose, dažnai šaipydavosi iš žinomų personažų – Niksono ir kitų. Dirbtinu akcentu sakydavo, pavyzdžiui: „Aš norėčiau imituoti misterį Karterį, Jungtinių Amerikos Valstijų prezidentą“. Tada, tuo pačiu balsu: „Sveiki, aš esu Džimas Karteris, Jungtinių Valstijų prezidentas. Labai jums ačiū.“ (I would like to imitate Meester Carter, de President of de United States. Hello, I am Meester Carter, de President of de United States. Thenk you veddy much).
Po tokios apgailėtinos vaidybos žmonėms mažiausiai norėdavosi juoktis. Tačiau iškart po to jis persirengdavo Elviu Presliu ir jį vaidindavo taip gerai, kad pats Preslis vėliau pripažino, kaip savo mėgstamiausią „antrininką“. Žiūrovai suprasdavo, kad ankstesnė prasta vaidyba buvo tyčinis išsidirbinėjimas. Tokie išsidirbinėjimai netruko tapti Kaufmano prekiniu ženklu.
1975 m. Endis Kaufmanas, kaip kviestinis svečias, pradėjo dalyvauti NBC televizijos laidoje Saturday Night Live. Ten taip pat išdarinėdavo keistus ir ne visiems juokingus dalykus bei vaidindavo savo Užsienietį.
Latka
Latka Gravas buvo kitas Endžio Kaufmano personažas situacijų komedijoje „Taxi“ 1978 metais. Pats Kaufmanas situacijų komedijų nemėgo, su juo dažnai būdavo sunku susitarti dėl vaidinimo.
Kartais jo pasirodymuose audiencija reikalaudavo pamatyti Latką. Atsakydamas į vieną tokį reikalavimą, jis paskelbė, kad dabar ketina perskaityti visą Skoto Ficdžeraldo knygą „Didysis Gatsbis“. Žiūrovai prapliupo juokais, manydami, kad čia pokštas. Tačiau tai nebuvo pokštas – Kaufmanas iš tiesų prieš salę garsiai perskaitė visą knygą nuo pradžios iki galo. Publika liko šokiruota.
Tonis Kliftonas
Tonis Kliftonas (Tony Clifton) – užgaulus ir grubus dainininkas – buvo garsiausias Endžio Kaufmano įsikūnijimas. Iš pradžių jis tik „apšildydavo“ publiką ir pristatydavo Kaufmaną prieš šio pasirodymus, vėliau pradėjo rengti savo koncertus. Kliftoną vaidindavo ne tik pats Kaufmanas – kartais tai būdavo jo brolis Maiklas (Michael), kartais – draugas Bobas Zmuda. Labai ilgą laiką beveik nieks nežinojo, kad Tonis Kliftonas nėra realus asmuo. Žinių ir kitos laidos imdavo iš jo interviu kaip iš Kaufmano padėjėjo. Prabilus apie Kaufmaną, Kliftonas kalbėdavo įžeidžiančiai ir užgauliai, kaltindavo Endį, kad yra jo išnaudojamas.
Endžio Kaufmano iniciatyva Tonis Kliftonas gavo kviestinio svečio rolę komedijoje Taxi. Tačiau pademonstravęs ten nesugyvendinamą charakterį ir beveik sukėlęs muštynes, Kliftonas apsaugos darbuotojų buvo išmestas iš ABC studijos. Šis incidentas buvo plačiai aprašytas vietos laikraščiuose.
Vidurinė Kaveli
Vidurinės Kaveli regionas  – vienas iš Dramblio Kaulo Kranto regionų. Yra šalies vakarinėje dalyje, Liberijos pasienyje, prie Kaveli upės. Administracinis centras – Giljas.
Gyventojai
Gyventojų daugumą sudaro ve tauta.
Administracinis suskirstymas
Regione yra 3 departamentai:
CS Gloria CTP Arad
Arado „Gloria“ – Rumunijos futbolo klubas iš Arado.
Dokumento originalas
Dokumento originalas – originali dokumento versija. Viešojo administravimo praktikoje, t. y. valstybės institucijų ir įstaigų veikloje, originalai saugomi atitinkamoje institucijoje, organizacijos padalinyje (kanceliarija), o praktiškai yra naudojama patvirtinta dokumento kopija. Teismo proceso metu įrodymams gali būti pateikiami ne dokumento originalai, o jų patvirtintos kopijos. Jos turi tokią pačią įrodomąją galią kaip ir originalai.
CS Gloria CTP Arad
Istorija
„Gloria“ 1922 m. prisijungė CFR Arad klubą. Po II pasaulinio karo iširo, bet XX a. pabaigoje klubas vėl atkurtas.
Dokumento originalas
Taip pat skaitykite
Elektroninis originalas
CS Gloria CTP Arad
Istorija
2014 m. klubas žlugo, komanda išformuota, o klubas likviduoitas.
Meškučių apylinkė (Kapsukas)
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Marijampolės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Marijampolės rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Gulbiniškių apylinkės. Atkurta 1963 m. sausio 12 d. iš Skaisčiūnų apylinkės ir Gulbiniškių apylinkės. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras iš Meškučių į Vidgirius, bet 1983 m. spalio 26 d. atkeltas. 1988 m. birželio 22 d. Meškučių apylinkė prijungta prie naujos Kapsuko apylinkės.
Dėdeliškės
Dėdeliškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Kariotiškių, 2 km į vakarus nuo Grigiškių. Įsikūręs pietrytinėje Didžiulio ežero pakrantėje, aplink nedidelį Krausliuko ežerėlį. Praeina Grigiškių–Rykantų kelias. Būdingos besiplečiančios nausėdijos. Yra kapinės. Pagrindinės gatvės Kalno g. ir Šaltinių g. Dėdeliškės rytų pusėje ribojasi su Dirkliškių mišku, kuris patenka į Naujojo Lentvario botaninį draustinį. Dirkliškių miške saugoma ekotipų gausa (miškai, pievos, pelkės) bei retų augalų rūšių augavietės.
Gyventojai
thumb|left|260px|Reginys nuo Kariotiškių pusės thumb|left|260px|Kapinės
60 m bėgimas
thumb|250px|Pasiruošimas startui [[2010 m. Pasaulio uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionatas|2010 m. Pasaulio uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionate.]] 60 m bėgimas – lengvosios atletikos rungtis, praktikuojama uždarų patalpų čempionatuose žiemos sezonu. Tai trumpiausia oficiali sprinto distancija. 1990 m. ir 1904 m. olimpinių žaidynių rungtis.
100 m ir 200 m bėgimo pasaulio rekordininkas Usain Bolt, bėgdamas 100 m distanciją 2009 m. pasaulio čempionate, pirmuosius 60 m įveikė per 6,31 s, bet toks rekordas įskaitytas nebuvo. Dabartinis 60 m bėgimo vyrų rekordas priklauso Maurice Greene iš JAV. Moterų rekordininkės titulas atiteko Rusijos bėgikei Irinai Privalovai. Jai taip pat priklauso ir alternatyvaus 55 m bėgimo pasaulio rekordas.
Organizavimas
60 m bėgimas yra vienintelė uždarų patalpų rungtis, kurioje aukščiausio rango varžybose vienu metu bėga aštuoni sportininkai. Kituose bėgimuose dalyvauja po šešis sportininkus vienu metu. 60 m bėgimo rungtis sudaryta iš keleto kvalifikacinių bėgimų. Pasaulio čempionate iš viso yra trys etapai, o smulkesnėse varžybose yra tik du ar vienas. 8 bėgikai, geriausiai įveikę kvalifikacinius bėgimus, dalyvauja finale. Takeliai paskiriami pagal bandomojo bėgimo rezultatus, greičiausi bėgikai gauna centrinius takelius. Dėl išvystomo didelio greičio, kuris dėl distancijos trumpumo bėgant nemažėja, varžybose dažnai už bėgimo takelių įrengiama speciali didelė pagalvė ar kitokia minkšta konstrukcija, į kurią sportininkas galėtų atsitrenkti ir sustoti.
Sandro Botticelli
thumb|200px|Sandro Botičelio autoportretas paveiksle „Išminčių pagarbinimas“ thumb|280px|„Išminčių pagarbinimas“, [[1475 m.]] Sandras Botičelis (it. Sandro Botticelli, tikr. Alessandro di Mariano Filipepi, 1445 m. kovo 1 – 1510 m. gegužės 17 d.) – italų ankstyvojo renesanso Florencijos dailės mokyklos tapytojas. Sandras Botičelis garsus vienais žymiausių paveikslų meno istorijoje: „Pavasaris“ (arba „Primavera“, 1482) ir „Veneros gimimas“ (1485, abu Uficių galerijoje)
349 m. pr. m. e.
'''349 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Sandro Botticelli
Per savo gyvenimą Sandras Botičelis buvo vienas iš Florencijos bankininkų Medičių numylėtinių, tapė jiems laisvas alegorijas antikinėmis temomis. Tačiau gyvenimo viduryje susižavėjo vienuolio Džirolamos Savonarolos mokymu ir, pasak legendos, pats mėtė savo paveikslus į religinių laužų liepsnas kaip nepadorius. Gyvenimo pabaigoje Sandras tapė giliai religingas scenas ir mirė skurde.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1998–1999 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1998–1999 m.
Sandro Botticelli
Labiau nei kuris kitas iškilus italų renesanso menininkas Sandras Botičelis buvo nepelnytai primirštas kelis šimtmečius po mirties. Tik XIX a. antroje pusėje dailininko kūryba susidomėta iš naujo ir nuo to laiko jo darbai yra dažnai vertinami italų ankstyvojo renesanso dailės, linijos ir formos harmonijos, viršūne.
Jaunystė ir ankstyvieji darbai
Alesandras Filipepis, Marijano sūnus (it. Alessandro di Mariano Filipepi), gimė 1445 m. Florencijoje. Gimimo diena yra spėjama kovo 1-oji. Sandro yra vardo Alesandras trumpinys, o pravardė Botičelis (liet. „maža statinaitė“) siejama su jo brolio Džovanio pravarde. Pravardė gali būti kildinama nuo Džovaniui priklausiusios parduotuvės iškabos, kurioje buvo pavaizduota statinė.
Sandras Botičelis buvo jauniausias iš keturių pasiturinčio Florencijos kailiadirbio Marijano vaikų. Tikriausiai Sandras gimė antroje tėvo santuokoje. Botičelio motina Smeralda mirė, kai jam buvo 6 metai. Tėvas Marijanas mėgino suteikti Sandrui visapusišką išsilavinimą, tačiau, anot Vazario, vaikas pasirodė visiškai nepripratinamas prie mokslo (vėlesniais liudijimais, jis niekuomet neišmoko gerai skaityti ir rašyti). Neapsikentęs tėvas atsisakė minties, kad gali Sandrą išmokslinti ir įdarbino jį pameistriu pas auksakalį. Spėjama, kad minimas auksakalys buvo Sandro brolis Antonijus, kuris buvo už jį gerokai vyresnis.
Pas brolį Sandras dirbo apie 1−2 metus laiko, tačiau nesėkmingai. Esą Sandras niekaip nemokėjo išmokti daryti tai, kas jam sakoma. Tuomet Sandras atskleidė tėvui norą tapti tapytoju. Šis jį, apie 1460−1462 m., nuvedė mokintis į žymiausio tuo metu Florencijos dailininko Filipo Lipio dirbtuves. Žinoma, kad nuo 1462 iki 1465 m. Sandras dirbo kaip Filipo Lipio mokinys Prato mieste. Filipas Lipis perdavė Sandrui geriausias Florencijos dailės mokyklos tradicijas. Grakščios linijos ir figūrų drapiruočių puošnumas padarė įtakos Sandrui. Ypačiai tai matyti iš Filipo Lipio freskos Prato katedroje „Erodo puota“. Sandras neprisijungė prie Filipo Lipio šiojo darbuose Spolete, tačiau manoma, kad jis buvo su jais susipažinęs arba dar paruošiamojoje jų stadijoje Prate, arba kelionių į Romą metu.
1465 m. grįžęs į Florenciją Botičelis pradėjo profesionalaus dailininko karjerą. Tuo metu datuojami pirmi jo darbai, pvz., „Madona su Kūdikiu ir dviem angelais“ Ospedale degli Innocenti našlaičių prieglaudai, kurie rodė akivaizdžią Filipo Lipio įtaką. Tuo metu Sandras pradėjo susipažinti su kitais Florencijos dailininkais ir palaipsniui Filipo Lipio įtaką pakeitė Andrėjos del Verokjo ir brolių Polajuolų įtakos. Tai matoma iš Džordžo Vazario ankstyviausiu paminėto Sandro kūrinio „Fortitudė“ (Sėkmė) 1470 metais – užsakymo vietos pirklių gildijai. Įmanoma, kad Botičelis galėjo tuo metu pabuvoti Vengrijoje dėl ryšių su dailės užsakymais Filipo Lipio dirbtuvėms.
1474 m. datuojamas vienas žymiausių Sandro portretų „Vyras su Kozimo Medičio medalionu“, kuriame, manoma, pavaizduotas Džuljanas Medičis, Lorenco brolis. 1475−76 m. datuojamas „Išminčių pagarbinimas“ Santa Maria Novella bažnyčiai, kuriame Sandras pavaizdavo Medičių šeimos narius. Pats paveikslas atrodo tarsi Medičių giminės apoteozė su giminės nariais išminčių vaidmenyje, su tuomet jau mirusiu Kozimu Medičiu Senuoju. Paveiksle yra Sandro Botičelio tapytas autoportretas.
Kūrybinėje viršūnėje
thumb|330px|left|„[[Pavasaris (Botičelis)|Pavasaris“ (kitaip „Primavera“)]]
Tuo metu Sandras Botičelis susipažino su Leonardo da Vinčiu, kuris buvo Andrėja del Verokjo mokiniu ir 8 metais už jį jaunesnis. Tarp Sandro mokinių buvo Filipo Lipio sūnus Filipinas Lipis, kuris vėliau nutapė Sandro portretą Brankači kopyčios freskose. Šiam laikotarpiui priklauso Botičelio menama meilė Simonetai Vespuči, tuo metu pripažintai gražiausia moterimi Florencijoje. Anot Džordžo Vazario, Botičelis nutapė jos portretą Medičių rūmuose Paladės įvaizdyje (šiuo metu freska nusitrynusi). Sunku pasakyti, kokiame lygyje buvo Botičelio meilė Simonetai ir, ar nėra tik legendinė istorija. Pagal Botičelio pomirtinį norą dailininkas buvo palaidotas prie Simonetos (pati Simoneta Vespuči mirė 1476 m.). Daugelis vėlesniųjų tyrinėtojų linkę atpažinti Simonetos bent dalinį portretą Veneros įvaizdyje „Pavasario“ ir „Veneros gimimo“ paveiksluose, bei kituose Botičelio kūriniuose, kuriuose vaizduojama ta pati supoetinta moteris.
1480 m. Sandras apsiėmė atlikti freską Visų Šventųjų (Chiesa di Ognissanti) bažnyčioje Florencijoje, kurioje pavaizdavo Šv. Augustiną. Tai buvo iššūkis Sandrui, kadangi gretimoje sienoje tuo pačiu metu dirbo Domenikas Girlandajas, kuris tuo metu buvo laikomas vienu geriausiu freskų meistrų Florencijoje. Manoma, kad apie 1478 m. Botičelis galėjo pradėti vieną iš pačių garsiausių savo paveikslų – „Pavasarį“ Medičių šeimos užsakymu. Tačiau jo tuo metu nebaigė, nes 1481 m. kartu su kitais geriausiais Florencijos dailininkais išvyko į Romą popiežiaus Siksto IV kvietimu dirbti Siksto koplyčioje. Joje Sandras Botičelis sukūrė tris freskas biblijinėmis temomis: „Kristaus gundymas“, „Bausmė sukilėliams“ ir „Mozės išbandymai“, bei 7 popiežių portretus. Šiuo metu daugelis meno mylėtojų vertina visų pirma Sandro paveikslus, o freskos yra menkiau vertinamos, ypač lyginant su gretimais Mikelandželo kūriniais Siksto koplyčioje. 1483 m. grįždamas iš Romos Botičelis atliko freskų Medičių viloje Volteros mieste (neišlikusios). 1484 m. atliko freskas Florencijos apylinkių Lemmi viloje Tornabuoni šeimos užsakymu (dabar perkeltos į Luvrą).
thumb|330px|„[[Veneros gimimas“]] Pačių garsiausių Botičelio darbų sukūrimą gaubia paslaptis. „Pavasaris“ ir „Veneros gimimas“ buvo dokumentuoti tik apie 1499–1500 m. Medičių nuosavybėje. „Pavasaris“ pradėtas, manoma, apie 1478 m., baigtas apie 1482 m. „Veneros gimimas“ datuojamas 1482–85 m. Abu paveikslus Džordžas Vazaris matė Villa de Castello – Medičių užmiesčio viloje, kuri priklausė Lorencui di Pjerfrančeskui Medičiui. Abu paveikslai, tikriausiai, niekuomet nebuvo skirti viešai rodyti ir buvo tik asmeniniai Lorenco užsakymai. Bet kokių krikščioniškosios religijos leitmotyvų nebuvimas, perspektyviojo vaizdavimo, būdingo Botičelio amžininkams, nebuvimas ir veikėjų pozų nenatūralumas nurodo akivaizdžiai alegorinį ir simbolinį šių kūrinių pobūdį. Įmanoma, kad paveikslai buvo atlikti sekant poeto Poliziano eilėmis, kaip neoplatoniškosios meilės vyravimo gamtoje ir pasaulyje iliustracijos.
Tik 1895 m. Piti rūmų užkaboryje rasta „Paladė ir kentauras“ datuojama apie 1480-83 m. ir, greičiausiai, skirta Medičių pergalei prieš Pazzi sąmokslininkus. Paveiksle vaizduojama neoplatoniškas grožio ir filosofijos idealas Paladė, suvaldanti laukinį ir barbarišką kentaurą. Kita alegorija „Venera ir Marsas“ datuojama 1483 m. ir, manoma, sukurta Vespučių šeimos užsakymu.
Vėlesnieji metai
thumb|240px|left|„Magnificat Madona“ 1483 m. Sandras Botičelis nesėkmingai bandė gauti užsakymą Vekjo rūmų freskoms (šie atiteko Domenikui Girlandajui). Tuo metu Florencijos didikas Antonijus Pučis užsakė jam 4 paveikslų ciklą „Dekamerono“ pasakojimų motyvais. Šį ciklą Sandras atliko su mokinių ir, manoma, kitų dailininkų pagalba (3 epizodai dabar yra Prado muziejuje). 1484-85 m. datuojamas altorinis paveikslas Bardi šeimos užsakymu „Madona Bardi“.
1480-ųjų viduryje Sandras Botičelis buvo pripažintas dailininkas. Turėjo daug užsakymų iš Florencijos aukštuomenės ir bažnyčių. Daugelį jų atlikinėjo Botičelio mokiniai. Paties Sandro darbai pradėjo prarasti aiškumą ir nuoseklumą, taip būdingą patiems geriausiems jo darbams. 1487-88 m. Sandras atliko altorinę tapybą Šv. Barnabo bažnyčioje, 1490-92 m. – Šv. Morkaus bažnyčioje (šie paveikslaii dabar Uficių galerijoje). 1491 m. Sandras buvo įtrauktas į komisijos sudėtį aptarti Santa Maria del Fiore katedros fasadą.
Tuo metu Florencijoje pradėjo savo mokslą skleisti Džirolamas Savonarola. Įtaigus dominikonų vienuolis kritikavo bažnytinę ir didikų valdžią, ištvirkimą, žemiškąją tuštybę. Greitai prie Savonarolos prisijungė tie, kurie nekentė Medičių ir bažnytinininkų parsidavinėjimų (tuo metu valdė korupcija, intrigomis pagarsėjęs ir netgi žmogžudystėmis įtariamas popiežius Aleksandras VI). Sandras Botičelis taip pat susižavėjo vienuolio mokymu. Pasak Dž. Vazario, Sandras metė dailę, nakvojo Florencijos gatvėse, vaikščiojo apiplyšęs. Greitai Savonarolos pasekėjai perėmė valdžią mieste. Medičiai ir kita aukštuomenė buvo išvyti, o Sinjoros aikštėje suliepsnojo „Tuštybės laužai“, skirti sunaikinti nedorovingus, amoralius ir tuštybės kūrinius. Anot legendos arba, greičiau, tikrų faktų, Sandras Botičelis pats mėtė į laužus savo paties paveikslus.
1498 m. suėmus ir nuteisus sudeginti Savonarolą, Sandras Botičelis liko Florencijoje be darbo ir be turto. Anot Dž. Vazario, jis būtų miręs iš bado, jei ne į Florenciją grįžę draugai ir Medičiai, kurie jį sušelpė. Nors Džordžas Vazaris tikina, kad po šių įvykių Sandras daugiau nebekūrė, iš tikro yra išlikę keletą vėlesnių jo paveikslų, tarp kurių svarbiausiu laikoma „Mistinė Šv. Naktis“. 1504 m. Sandras, kartu su Leonardu da Vinčiu, buvo įtrauktas į komisijos sudėtį nuspręsti dėl Mikelandželo „Dovydo“ skulptūros pastatymo vietos. Iki 1505 m. Sandras atliko 4 darbų ciklą Šv. Zenobijaus stebuklų tema.
Sandras Botičelis mirė 1510 m. gegužės 17 d. Paskutiniais gyvenimo metais nebekūrė. Palaidotas Visų Šventųjų (Chiesa di Ognissanti) bažnyčioje Florencijoje, pagal jo pomirtinį norą „prie Simonetos Vespuči kojų“.
Kūryba
thumb|180px|„Madona su kūdikiu ir knyga“ thumb|180px|„Paladė ir kentauras“ thumb|180px|„Mistinė Šv. Naktis“ Jau gyvenimo metu Sandras Botičelis buvo primirštas ir nustelbtas tokių dailininkų, kaip Leonardas da Vinčis, Mikelandželas ir Rafaelis. Nors po pusės šimtmečio Giorgio Vasari biografijose Sandras aprašytas labai teigiamai, kaip Florencijos „aukso amžiaus“ geriausias dailininkas, tačiau keletą šimtmečių po to Botičelio statusas buvo smukęs labiau nei kurio kito reikšmingo italų renesanso meistro. Tik XIX amžiaus 2-oje pusėje meno kritikai pradėjo jo kūryboje įžvelgti aukščiausius ankstyvojo renesanso dailės pasiekimus.
Paskutiniams Botičelio kūriniams (1500–1510) m. būdingas šiauriečius primenantis emocinis intensyvumas. Sandro Botičelio garsiausiu mokiniu buvo Filipinas Lipis. Šiuo metu didžiausia ir reikšmingiausia Sandro Botičelio darbų kolekcija sukaupta Uficių galerijoje Florencijoje.
Pažymėtini darbai: Metropoliteno muziejus Niujorke, Dresdeno Senųjų meistrų paveikslų galerija)
Henrikas Čerapas
Henrikas Čerapas (g. 1952 m. sausio 13 d. Papilėje, Akmenės raj.) – Lietuvos tapytojas neoekspresionistas, grupės „Angis“ narys ir Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Biografija
Gimė 1952 m. sausio 13 d. Papilėje. 1974–1978 m. mokėsi Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės technikume, 1980–1987 m. studijavo Lietuvos dailės institute.
Nuo 1995 m. iki 2017 m. buvo Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) dėstytojas, nuo 2013 m. profesorius.
Kūryba
Surengė individualių parodų Lietuvoje, dalyvavo parodose užsienyje. Jo kūriniai kolorito, tapysenos požiūriu išsiskiria iš lietuvių neoekspresionistinės tapybos. Jis plėtoja prislopinto kolorito vyraujančių žemės spalvų monochrominę tapybą. Paveikslų motyvai – geležinkelis, dirvonai, natiurmortų fragmentai – abstrahuojami iki pagrindinių struktūrų ženkliško pavidalo, potėpis kinta nuo įmantraus ornamentinio iki ekspresyvaus ar faktūriško.
Nuo 1990 m. tapo ant lentų, durų, atsirado paveikslo, kaip objekto, aspektas, nuo 1995–1997 m. kuria trimatę grubiai aptašytų formų medžio plastiką, kurią vėliau aptapo (paroda „Tapyba kaip skulptūra“, 1996 m.). Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus, MO muziejus Vilniuje.
Darbai
Tapybos ciklai:
Dėdynai
Dėdynai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Bizierių.
Alona Romanovienė
Alona Romanovienė (g. 1953 m. Krakėse, Kėdainių rajonas) – teisininkė, teisėja, Klaipėdos apygardos administracinio teismo pirmininkė.
Biografija
1970 m. baigė Dotnuvos vidurinę mokyklą, 1977 m. – Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Moka rusų bei anglų kalbas.