cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kartūzų katė
thumb|200 px|Kartūzų katė Kartūzų katė – trumpaplaukių kačių veislė. Nėra labai populiari, daugiausia šių kačių Prancūzijoje ir Belgijoje.
Istorija
Šios veislės istorija pakankamai miglota, yra daug versijų, kodėl šios katės vadinamos kartūzų katėmis. Tikrai žinoma, kad kad maždaug XVI a. Romoje ir Paryžiuje gyveno melsvos katės. XVIII a. knygose melsvos trumpaplaukės katės iš Prancūzijos sostinės vadinamos kartūzų katėmis.
Taip pat yra žinoma, jog Prancūzijos Didžiojo Šartrezo regione nuo XI a. stovėjo vienuolių kartūzų vienuolynas, kur taip pat buvo laikomos melsvos katės. Matyt, augintinės laikytos tam, kad neleistų įsisiautėti graužikams. Didysis Šartrezas – nuošalus, sunkiai pasiekiamas kalnų regionas, todėl čionykštės katės poravosi tik tarpusavyje. Ilgainiui atsirado savita kačių rūšis. Tiesa, šie duomenys dar nėra visiškai įrodyti. thumb|150px|left|Azerbaidžane išleistas pašto ženklas su kartūzų kate
Charakteris
Tai meilios, santūrios, ramios katės. Gerai sutaria su kitomis katėmis ir šunimis. Puikiai tinka vaikams. Įžeistos beveik nesidrasko, o tiesiog pasitraukia į ramesnę vietą. Mėgsta draugiją.
Nors kartūzų katės ramesnės už daugelį trumpaplaukių, visgi ir jos mėgsta karstytis bei žaisti.
Fizinės savybės
Tai vidutinio stambumo arba stambios katės, pilnai subręstančios maždaug pustrečių metų amžiaus. Kūno sudėjimas tvirtas, ypač masyvūs būna patinai.
Galva apverstos trapecijos formos, ilgis šiek tiek didesnis už plotį. Nosis tiesi, plati, ilga, be įlinkio. Ausys vidutinio dydžio, aukštai ant viršugalvio. Akys didelės, išoriniai akių kampučiai šiek tiek užsirietę aukštyn, vario arba gintaro spalvos.
Kailis žvilgus, švelnus, su silpnai pūkuotu poplaukiu. Pripažįstami visi melsvi atspalviai. Populiariausios yra pelenų spalvos katės. Ant nosies, ūsų pagalvėlių, ausų užpakalinės dalies ir letenų galų plaukas sidabriškesnis.
Joninių slėnis
thumb|Bendrovės "Achema" akmuo, žymintis Dviračių tako pradžią Joninių slėnyje Joninių slėnis - slėnis, esantis Jonavos mieste, tarp Rimkų mikrorajono bei Jonavos ligoninės ir Jonavos stadiono, netoli Jonavos sporto komplekso statybvietės ir Jonavos žydų kapinių. Poilsio ir pramogų vieta. Kasmet čia rengiamos Joninės. Vyksta Joninių misterija „Esame baltai“. Gerais orais Jonavoje Jonines švenčia apie 10 tūkstančių jonaviečių ir miesto svečių.
Vasarą slėnis tampa didžiule žaliuojančia pieva, kurioje vyksta jaunuolių bei šeimų piknikai, poilsiaujama, laksto ir netoliese esančiuose tvenkiniuose maudosi vaikai. Slėnyje stovi didelė aikštė su scena, 1500 žiūrovų vietų ir laikinosios prekybininkų vietos.
Slėnyje įrengti dviračių takai. 2012 m. paskelbtas konkursas pastoviai Joninių slėnio scenai įrengti. 2015 metais darbai buvo užbaigti. Be scenos yra įrengtos žiūrovų tribūnos, nutiestos susisiekimo komunikacijos, pastatytas Jonavos žiemos kalnų sporto kompleksas.
Viltrakiai
Viltrakiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Žvirgždaičių. Stūkso Viltrakių piliakalnis.
Bolivijos vyrų futbolo rinktinė
Bolivijos vyrų futbolo rinktinė – Bolivijos Respubliką atstovaujanti futbolo komanda, valdoma Bolivijos Futbolo Federacijos (Federación Boliviana de Fútbol). Istoriškai tai viena silpniausiųjų regiono komandų, kuri po 1930 ir 1950 metų pasaulio čempionatų, į finalinį varžybų etapą vėliau pateko tik kartą – 1994 m. Visus tris kartus Bolivija pasitraukė po pirmojo varžybų etapo.
Didžiausias šalies futbolo rinktinės pasiekimas – 1963 m. laimėta Copa América taurė.
Kalinavas
Kalinavas (lenk. Kalinowo) – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Į Kalinavą įjungtas buvęs Šventiškių kaimelis. Virš 70 % kaimo gyventojų yra lietuviai. Valsčiaus kelias Punskas-Aglinė su pakelės kryžiumi. Šalia kaimo yra upė Punia.
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 32 žmonės, iš kurių visi buvo lietuviai. 1971 m. spalio 21 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Nana–Grebizis
Nana–Grebizis  – viena iš 2 Centrinės Afrikos Respublikos ekonominių prefektūrų. Yra šalies šiaurės vakaruose. Plotas – 19 996 km². Gyventojų – 132 740 (2003 m.) Prefektūros sostinė – Kaga Bandoras.
Subprefektūros
Nana–Grebizis padalintas į 2 subprefektūras:
Dolholiska
Dolholiska  – kaimas Lenkijos rytuose, Višnicės valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietus nuo Višnicės, apie 37 km į pietus nuo Palenkės Bialos ir apie 71 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Matmintinis
Matmintinis – tarptautinis mintino skaičiavimo konkursas. thumb|Emblema
Konkurso eiga
Konkursas vykdomas interaktyviai, jame dalyvaujama prisijungus prie konkurso puslapio. Dalyvauja mokyklų mokiniai trijose amžiaus kategorijose: 1-3 klasės, 4-6 klasės, 7-12 klasės (mergaitės), 7-12 klasės (berniukai), bei yra suaugusiųjų kategorija – „13 klasė“. Didžioji dauguma dalyvių – mokiniai. Konkursas dažniausiai prasideda žiemą, o baigiasi pavasarį. Vyksta trys etapai, kurių metu dalyviai turi surinkti kuo daugiau taškų atlikdami vieno pobūdžio aritmetinius veiksmus. Lietuvoje į respublikinį finalą kviečiami dalyviai, daugiausiai surinkę taškų sumuojant jų dviejų sėkmingiausių etapų rezultatus. Respublikinis finalas vyksta konkurso rengimo vietoje, Lietuvoje tai – VU MIF, IF KTU. Geriausiai pasirodžiusieji patenka į tarptautinį etapą.
Istorija
Matmintis gimė Estijoje. Konkurso svetainės buvo sukurtos ir kitoms Europos šalims, tačiau ne visose sulaukė susidomėjimo, todėl šiuo metu palikti tik kelių šalių Matmintinio internetiniai internetinės svetainės – Estijos (estų ir rusų kalbomis), Latvijos, Lietuvos, Slovėnijos, D. Britanijos. 2005-aisiais metais konkursas buvo populiariausias Estijoje, kiek mažiau – Latvijoje, ir dar mažiau – Lietuvoje. 2011-aisiais konkursas populiariausias Estijoje, kiek mažiau – Lietuvoje, Latvijoje ir Slovėnijoje.
Pastabos
thumb|Sudėties veiksmo pradžia. Atsakymo eilutėje įrašomas skaitmuo 4, reiškiantis dviejų skaičių 5-osios eilės skaitmenų sumą
Konkurso negalima vienareikšmiškai vadinti mintino skaičiavimo konkursu. Dalyviai spręsdami pateiktus veiksmus naudojasi virtualia klaviatūra ir turi atsakymo įrašymo eilutę, į kurią rašo skaičius iš kairės į dešinę. Pateiktą apskaičiuoti operaciją dalyvis gali skaidyti mintyse į kelias pakopas, o pakopų rezultatus rašyti į atsakymui skirtą eilutę. Pavyzdžiui, atliekant dviejų n-ženklių skaičių sudėties veiksmą, dalyvis sudeda abiejų skaičių n-tosios eilės skaitmenis, ir patikrinęs, ar n-1-osios eilės skaitmenų suma neviršija 8, gautą sumą įrašo. Toliau skaičiuoja n-1-osios eilės skaitmenų sumą, atsižvelgdamas į n-2-osios eilės skaitmenų sumą ir t. t. Toks būdas yra paprastesnis už tikrą mintiną skaičiavimą, nes nereikalauja didelės operatyviosios atminties.
Kita
Pasaulio mintino skaičiavimo taurė
Balsevičiūtė
Balsevičiūtė - viena iš lietuviškos pavardės Balsevičius moteriškosios giminės formų.
Balsevičiūtė - (mergautinė pavardė). Taip pat yra ir Balsevičienė (ištekėjusi moteris).
Tokią pavardę turi šie garsesni asmenys:
Šv. apaštalo evangelisto Jono bažnyčia
Šv. apaštalo evangelisto Jono vardą turi ir
Amūro srities herbas
thumb|right|200px|Amūro srities herbas Amūro srities herbas – oficialus Rusijos Federacijos Amūro srities simbolis, priimtas 1999 m. balandžio 26 d.
Herbo aprašas
Virš skydo - auksinė senovinė karaliaus karūna. Skydą supa ąžuolo šakelių vainikas, perpintas Lenino ordino kaspinu.
Auksaspalvis lemūras
Auksaspalvis lemūras (Hapalemur aureus) – lemūrinių (Lemuridae) šeimos primatas. Kūnas 37-39 cm ilgio, uodega – 37-41 cm ilgio. Svoris apie 1,5 kg. Tai endeminė Madagaskaro rūšis, paplitusi pietrytinėje dalyje. Paplitimo arealas sparčiai mažėja, iš viso priskaičiuojama iki 1000 individų. Patelės kasmet pagimdo po vieną jauniklį. Nėštumas trunka apie 138 dienas. Maitinasi lapais.
Nartautai
Istorija
XX a. pr. Nartautai buvo Gulbinskų dvaras Žeimių valsčiuje.
Sokolai (Grajevo apskritis)
Sokolai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Ščučyno valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Mark Clarke
Mark Clarke (gimė 1950 m. liepos 25 d. Liverpulyje, Jungtinėje Karalystėje) – britų boso gitaristas, grojęs grupėse Colosseum, Uriah Heep, Rainbow, bendradarbiavęs su Ken Hensley, Billy Squier ir kitais muzikantais.
Mark Clarke buvo grupės Colosseum boso gitaristas 1970–1972 m. ir vėl prisijungė prie šios grupės jai atsikūrus 1994 m. Pasitraukęs iš Colosseum, jis trumpam prisijungė prie Uriah Heep ir dalyvavo tik studijoje įrašant vieną šios grupės dainą „The Wizard“ (jis taip pat yra ir šios dainos bendraautoris), įrašytą Uriah Heep 1972 m. albume Demons & Wizards. 1973–1975 m. Mark Clarke grojo grupėje Tempest kartu su Allan Holdsworth, Ollie Halsall ir Paul Williams, sugrojęs dviejų studijinių ir vieno vėliau išleisto koncertinio grupės albumų įrašuose. Jis taip pat grojo boso gitara įrašant du solinius Ken Hensley albumus.
1975–1977 m. Mark Clarke grojo grupėje Natural Gas, vėliau, 1977 m. jis kurį laiką grojo grupėje Rainbow ir dalyvavo įrašant jos albumą Long Live Rock 'n' Roll, tačiau greitai turėjo šią grupę palikti, nes Ritchie Blackmore buvo nepatenkintas jo grojimu. 1980 m. Mark Clarke pradėjo dirbti su Billy Squier ir dalyvavo įrašant jo albumus Don't Say No, The Stroke, In the Dark bei daugelį kitų. 1985 m. jis prisijungė prie grupės The Monkees ir iki šiol tebedirba su Davy Jones. Mark Clarke taip pat yra įrašinėjęs albumus su grupe Mountain bei dainininku Ian Hunter.
Diskografija
Colosseum
Uriah Heep
Tempest
Mountain
Jurzdikas (kaimas)
Istorija
2006 m. šiaurinė dalis kaimo perduota Anykščių miestui.
Sankaranis
Sankaranis  – Nigerio upės intakas. Teka šiaurės kryptimi iš Futa Džalono aukštumų Gvinėjoje, kerta pietinę Malio dalį, kur įteka į Nigerį, 40 km prieš srovę nuo Bamako.
Šaltiniai
100px|thumb|left|Sankaranio žemėlapis
Šv. Jono Labdario bažnyčia
'''Šv. Jono Labdario bažnyčia''' yra bažnyčios titulas, kurį Lietuvoje turi vienintelė
Krivaitis
Krivaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Krivaitienė (ištekėjusi moteris) ir Krivaitytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Reinhart Lempp
Reinhartas Lempas (g. 1923 m. spalio 21 d. Esslingen am Neckar, Vokietija) – vokiečių gydytojas vaikų ir paauglių psichiatras, profesorius.
Biografija
Tiubingeno universiteto profesorius emeritas. Ludwigsburgo pedagoginės aukštosios mokyklos garbės daktaras. Paskelbė daugybę mokslo ir jo populiarinimo darbų, įskaitant vaikų ir paauglių psichiatriją.
Kazlėkas
Kazlėkas – baravykinių(Boletaceae) šeimos grybų gentis.
Gentį sudaro vidutiniai ir dideli vaisiakūniai. Kepurėlė gleivėta, retai sausa, apatinėje pusėje esantys vamzdeliai ir poros geltonos arba geltonai rudos spalvos. Auga mikorizėje su spygliuočiais medžiais. Grybai yra vabzdžių ir kitų gyvūnų maistas ir buveinė. Valgomi. Maistui vartojami švieži, marinuoti.
Lietuvoje žinomos 9 rūšys:
Šuvaikas
Šuvaikas – pramoninė teritorija Al Asimos gubernijoje (Kuveitas), išsidėstęs į vakarus sostinės Kuveito.
Teritorijoje yra uostai ir keliolika administracinių bei komercinių pastatų.
Al Shuwaikh
Fortūna
thumb|Fortūna, Tadeusz Kuntze thumb|Fortūnos ratas, Boccaccio manuskripte thumb|Fortūna, Albrecht Dürer 1502
Romėnų mitologijoje Fortūna – sėkmės, likimo ir atsitiktinumo deivė. Iš pradžių Fortūna buvo derliaus, vaisingumo ir motinystės deivė, klasikinio periodo metu identifikuota su graikų deive Tiche.
Fortūnos kultą įsteigė Servijus Tulijus. Turėjo vieną šventyklą Forum Boarium vietovėje, kitą skirta Romos žmonių Fortūnai (Fortuna Populi Romani) ant Kvirinalio. Praneste buvo Fortūnos orakulas, kur mažas berniukas atsitiktinai traukdavo ąžuolo šakele, ant jos būdavo aprašytas žmogaus likimas.
Vaizduojama stovinti, beveik neapsirengusi arba su prašmatniais drabužiais, laikanti kornukopiją. Kartais vaizduojama su sparnais, su raiščiu ant akių pan. kaip Temidė. Jos simboliai kornukopija, jūr. vairas (vad. Fortūnos ratu), kamuolis.
Astrachanės srities herbas
thumb|right|150px|Astrachanės srities herbas Amūro srities herbas – oficialus Rusijos Federacijos Astrachanės srities simbolis, priimtas 2001 m. gruodžio 17 d.
Herbo aprašas
Herbo skydas prancūziškas/rusiškas. Žydrame lauke – auksinė karūna iš žiedo su trimis matomais lapiškais dantimis ir tarp jų einančiais perlais nusegiotais lankais, viršuje sujungtais auksiniu rutuliu su auksiniu kryžiumi. Karūnos viduje – žalia kepurė. Po karūna smaigaliu priekin (į heraldiškai kairią pusę), ašmenimis žemyn nukreiptas rytietiškas kardas sidabrine platėjančia geležte ir auksiniu efesu (rankena ir skersiniu).
Virš skydo karališka karūna – vadinamoji Astrachanės kepurė.
Feronija
Romėnų mitologijoje Feronija – vergų laisvės, laukų, miškų, vaistažolių požemio pasaulio deivė. Jai buvo šventi miškai ir fontanai. Pagrindinė kulto vieta Kapena, netoli Soraktės kalno, ir Teracina, kur ji turėjo šventyklą Campus Martius vietovėje Romoje. Feronija buvo garbinama kaip Jupiterio žmona, identifikuojama su Junona. Buvo tikima, kad tie vergai, kurie atsisės jos šventykloje ant šventojo akmens taps laisvi. Jos garbei lapkričio 15 d. vyko šventė. Feronija taip pat buvo kelionių, vandens ir ugnies deivė. Turėjo sūnų Herulą, pagal kitą versiją Feronijos sūnus buvo Erilio Prenestės valdovas.
Lapy Osse geležinkelio stotelė
Lapy Osse geležinkelio stotelė  – geležinkelio stotelė Lapių mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Lapių valsčiuje. Stotelė yra apie 3 km nuo miesto centro. Stotelė buvo atidaryta 1862 m. kai buvo pradėtas naudoti Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis. Per stotelę eina Zelonkos-Kužnica Bialostockos geležinkelio linija. Nuo stotelės iki Zdrody Nove geležinkelio stotelės yra 4,3 km ir iki Lapių geležinkelio stoties yra 3,6 km.
Jurzdikas (Debeikiai)
Jurzdikas – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Debeikių.
Eglynlaukis
Eglynlaukis – viensėdis Joniškio rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 5 km į pietryčius nuo Pamūšio.
Stare Gutai
Stare Gutai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Ščučyno valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Viluiniai
Viluiniai – buvęs kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Skapiškio.
Istorija
Pokariu – Viluinių apylinkės centras.
Jusiagiris
Jusiagiriu vadinami kaimai:
Krivickas
Krivickas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Krivickienė (ištekėjusi moteris) ir Krivickaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Dubica Dolna
Dubica Dolna  – kaimas Lenkijos rytuose, Višnicės valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Višnicės, apie 26 km į pietus nuo Palenkės Bialos ir apie 74 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Neptūnas (mitologija)
thumb|350px|Neptūnas savo triumfo vežime (3 mūsų eros amžiaus piešinys)
Neptūnas buvo garbinamas romėnų pirmiausia kaip arklių dievas, žirgų lenktinių sergėtojas. Turėjo šventyklą šalia lenktynių trasos, Circus Flaminius, Romoje (pastatyta 25 m. pr. m. e.), taip pat vieną Campus Martius vietovėje. Liepos 23 d. švenčiama Neptunalija skirta vandens dievams, daugiausia Neptūnui.
Kitų tautų analogiškos dievybės
Graikų vyriausiasis jūrų dievas Poseidonas. Poseidonas istorijos eigoje vadintas tokiais vardais kaip Enosichtonas (Enosichthon), Seischtonas (Seischthon) ir Enosigajus (Ennosigaios), kurie reiškia „Žemės drebintojas“, siejant su jo vaidmeniu sukeliamus Žemės drebėjimus.
Araukarija
Araukarija (Araucaria) – spygliuočių medžių gentis, priklausanti araukarijinių (Araucariaceae) šeimai. Auga Naujojoje Kaledonijoje (13 rūšių endeminės), Norfolko saloje, rytų Australijoje, Naujojoje Gvinėjoje, Argentinoje, Čilėje, pietų Brazilijoje. Dauguma rūšių saugomos. Genties pavadinimas kilo nuo indėnų araukanų (mapučių) genties, gyvenančios Čilėje.
Dauguma medžių aukšti (30-80 ir kartais pasitaiko iki 90 m aukščio), iš kurių aukščiausiai užauga žvilgioji araukarija (Araucaria hunsteinii). Araukarijų medžiai dvinamiai: vyriškieji ir moteriškieji kankorėžiai auga ant skirtingų medžių. Moteriškieji kankorėžiai dideli, išsidėstę medžio viršūnėje, 7-25 cm skersmens. Kankorėžyje yra 80-200 sėklų. Vyriški kankorėžiai nedideli, cilindriški, 4-10 cm ilgio.
Rūšys
Mažesnės rūšys auginamos mūsų kraštuose kaip kambariniai ar šiltnamių augalai. Gentyje yra 19 rūšių:
Lucien Febvre
thumb|200px|Lucienas Febvre Lusienas Febras (1878 m. liepos 22 d. – 1956 m. rugsėjo 11 d.) – prancūzų istorikas ir istorijos filosofas. Labiausiai žinomas, kaip vienas prancūzų istoriografinės Analų mokyklos pradininkų.
Kritikavo tradicinę istorijos sampratą, tyrimų objektu laikiusią politinę raidą ir „įvykį“. Siekė į praeities tyrimus įtraukti sociologinius ir geografinius metodus.
Kovojo Pirmajame pasauliniame kare. Nuo 1919 metų dirbo Strasbūro universitete. Nuo 1929 kartu su Marcu Blochu pradėjo leisti žurnalą Annales d'histoire, économique et sociale. Artimas kito žymaus prancūzų istoriko Fernando Braudelio draugas ir mokytojas.
Kazimiero Didžiojo universitetas
Kazimiero Didžiojo universitetas – universitetas Lenkijoje, Bydgoščiuje. Lenkijos aukštųjų mokyklų reitinguose ji užima 64-ąją vietą (2012 m. duomenimis).
Aukštojo mokslo įstaiga Bydgoščiuje buvo įkurta 1968 m. Iš pradžių tai buvo pedagoginė aukštoji mokykla, kurioje buvo trys fakultetai. Vėliau, 2000 m., pakeitė savo pavadinimą į Kazimiero Didžiojo akademiją Bydgoščiuje, o nuo 2005 m. gegužės 13 d. tapo universitetu. Pirmuoju universiteto rektoriumi buvo prof. hab. dr Adamas Marcinkovskis.
Šiuo metu jame studijuoja per 14 tūkst. studentų. Universitete studentai gali mokytis bakalauro, magistro ir doktorantūros studijose per 100 kryptyse. Studijų formos – dieninės, vakarinės ir neakivaizdinės, taip pat yra galimybė mokytis podiplominėse studijose. Aukštoji mokykla dalyvauja tarptautinėse studentų mainų programose, yra pasirašiusi per 40 bendradarbiavimo sutarčių su 18-kos šalių universitetais.
Domenichino
right|thumb|200px| Domenikino paveikslas „Madona su Kūdikiu, Šv. Petronijus ir Šv. Jonas Evangelistas“. (apie 1629, [[Nacionalinė Senovės meno galerija, Roma)]]
Domenikas Dzampieris, paprastai žinomas pravarde Domenikinas , 1581 m. spalio 21 – 1641 m. balandžio 6 d.) – italų baroko epochos dailininkas, Bolonijos akademistinės Karačių dailės mokyklos tapytojas.
Biografija
Domenikas Dzampieris gimė 1581 m. spalio 21 d. Bolonijoje. Buvo batsiuvio sūnumi. Nuo jaunumės jis mokėsi pas flamandų dailininką Denisą Kalvartą, gyvenusį Bolonijoje. Po to perėjo į Karačių mokyklą, mokėsi Liudoviko Karačio priežiūroje. Mokykloje laimėjo prizą už geriausią piešinį. Lankėsi Parmoje ir Modenoje, susipažino su Koredžo kūryba. Savo pravardę Domenikinas (mažasis Domenikas) gavo, spėjama, nuo žemo stoto.
1602 m. Domenikinas atvyko į Romą ir prisijungė prie Anibalės. Karačio vadovaujamos dailininkų grupės Farnezės rūmų dekoravimo darbuose. Vienintele iš tikro žinoma jo freska rūmuose yra „Mergina su vienaragiu“. Romoje Domenikinas tapo vienu mėgstamiausių Anibalės. Karačio mokinių ir pats išgarsėjo. Kardinolas Odoardas Farnezė užsakė ištapyti abatiją Grota Feratoje. Kardinolas Scipionė Borgezė − San Gregorio bažnyčią Romoje, kardinolas Pjetras Aldobrandinis − Villa Franscati. 1613−14 m. jis tapė San Luigi dei Francesi bažnyčioje Šv. Cecilijos gyvenimo tema. 1614 m. sukūrė altorinį paveikslą „Paskutinė Šv. Jeronimo komunija“ S. Girolamo della Carità bažnyčioje, kuris tapo vienu garsiausių jo darbų (vėliau jį buvo pagrobęs Napoleonas, dabar yra Vatikano pinakotekoje). Paveikslo mozaikinė kopija buvo sukurta Šv. Petro bazilikoje. Dėl šio paveikslo jo konkurentas Romoje Džovanis Lanfrankas apkaltino Domenikiną plagijavimu. Esą paveikslas buvo kopijuotas nuo Agostino Karačio darbo Bolonijoje. Kiti dailininkai, tarp jų Domenikino mokinys Nikola Pusenas, gynė paveikslo originalumą. Domenikinas buvo grįžęs į Boloniją, dar dirbo Fano mieste.
1621 m. Domenikinas buvo paskirtas oficialiu popiežiaus Grigaliaus XV architektu. Daugelis jo projektų liko tik popieriuje. 1631 m. Domenikinas persikraustė į Neapolį gavęs prestižinį užsakymą Neapolio katedroje. Neapolyje susidūrė su didžiuliu vietinių dailininkų pavydu. Pavydas buvo sąlygotas ne vien konkurencijos, bet ir stilistinių prieštaravimų. Žinomos aršios Chosės de Riberos, kuris buvo karavadžistas, atakos prieš Bolonijos eklektikų Karačių auklėtinį Domenikiną. Spėjama, kad Domenikinas Neapolyje galėjo būti konkurentų apnuodytas. Neapolyje, ties darbais Šv. Dženaro gyvenimo tema vietos katedroje, Domenikinas dirbo iki gyvenimo galo. Dailininkas mirė 1641 m. balandžio 6 d.
Po mirties Domenikino šlovė toliau augo. Porą šimtmečių po to jis buvo laikomas vienu didžiausių Europos dailininkų, minimas iškart po Rafaelio ir Rubenso. XIX a. viduryje jo, kaip ir kitų Bolonijos dailininkų autoritetą, sumenkino anglų kritikas Džonas Raskinas. Jie buvo pradėti vadinti bedvasiais eklektikais ir klasikinės renesanso dailės (visų pirma Rafaelio) imituotojais. XX a. pabaigoje Domenikinas vėl pradėjo traukti dėmesį. Meno istorikai atstatė jo padėtį kaip vieno reikšmingiausių XVII a. pradžios dailininkų. Atkreipiamas dėmesys, kurį jis padarė Europos peizažo tapyboje, jo įtaką patyrė Nikola Pusenas ir Klodas Lorenas. Domenikinas buvo vienas tradiciškiausių Bolonijos dailės auklėtinių. Jo kūryboje linijos valdymas visuomet dominuoja prieš spalvą. Stilistiškai Domenikinas − vienas klasicizmo įkvėpėjų.
Oskaras Milašius
thumb|250px|Lietuvos atstovybė Paryžiuje, Oskaras Milašius – trečias iš kairės Oskaras Vladislovas Liubič-Miloš-Milašius (, 1877 m. gegužės 28 d. Čerėjos dvare, dab. Čašnikų rajonas, Vitebsko sritis, Baltarusija – 1939 m. kovo 2 d. Fontenblo) – lietuvių poetas, rašęs prancūzų kalba.
Biografija
Gimė Čerėjos dvare (dab. Baltarusijos teritorija), bajorų šeimoje. Tėvai, Lietuvos bajorų palikuonis karininkas ir Lenkijos žydo duktė, ilgą laiką gyveno nesusituokę dėl tėvo giminės priešpriešos ir paniekos. Oskarą 1889 m. tėvas išvežė mokytis Paryžiaus Žonsono de Saji licėjuje, nes norėjo, kad sūnus įgytų tinkamą prancūzišką išsilavinimą. Baigęs licėjų, studijavo Rytų kalbas, tarp jų ir hebrajų. Jo šnekamoji ir rašytinė prancūzų kalba prilygo XVIII a. prancūzų enciklopedistų kalbai. Be to, jis išmoko keletą Europos kalbų, kuriomis kalbėjo laisvai. Vėliau aktyviai keliavo po Europą.
1920 m. paskirtas pirmuoju Nepriklausomos Lietuvos valstybės pasiuntiniu Prancūzijoje, atstovavo Lietuvos interesams Tautų Sąjungoje bei tapo aktyviausiu lietuvių kultūros propaguotoju Vakarų Europoje. Iki 1925 m. Lietuvos atstovas Prancūzijoje, 1925-1938 m. Lietuvos atstovybės Prancūzijoje patarėjas. 1936 m. suteiktas Vytauto Didžiojo universiteto garbės daktaro vardas.
Milašius buvo aktyvus vertėjas, iš S. Daukanto, A. Baranausko ir kt. užrašytų tekstų parengė du pasakų rinkinius „Senosios Lietuvos pasakos ir pasakojimai“ (1930 m.), „Mano motušės pasakojimai“ (1938 m.).
Milašius mirė Fontenblo 1939 m.
Krištaponis
Krištaponis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Krištaponienė (ištekėjusi moteris) ir Krištaponytė (mergautinė pavardė).
Šv. Karolio Baromiejaus bažnyčia
'''Šv. Karolio Baromiejaus bažnyčia''' yra bažnyčios titulas, kurį Lietuvoje turi vienintelė
2010 m. Nobelio premijos laureatai
2010 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Pušynbaravykis
Lietuvoje auga viena rūšis – aitrusis pušynbaravykis (Tylopilus felleus)
Lapų Senoji sinagoga
Lapų Senoji sinagoga - nebeegzistuojanti sinagoga stovėjusi Lapių mieste, buvusioje Lapių sinagogos vietoje.
Kalvarijos kalėjimas
Istorija
Kalvarijos kalėjimas įsteigtas apie 1867 m., įkūrus Kalvarijos apskritį. Jame spaudos draudimo laikotarpiu buvo kalinami knygnešiai, Suvalkijos revoliucinių organizacijų nariai. 1895 m. jame kalėjo 1108 kaliniai.
Kaliniai
Kalvarijos kalėjime kalėjo: Juozapas Ambrozevičius, Zigmas Angarietis, Juozas Bagdonas, Antanas Baltrušaitis-Antanėlis, Motiejus Baltūsis, Jonas Čėsna, Antanas Pranas Daniliauskas, Antanas Garmus, Vincas Jokubynas, Juozas Kačergius, Juozas Kalvaitis, Juozas Kancleris, Pranas Lingys, Jonas Luobikis, Andrius Matulaitis, Pranas Matulaitis, Vincas Mickevičius-Kapsukas, Leonas Prūseika, Juozas Rimša, Antanas Verbyla, Juozas Šmulkštys ir kiti Suvalkijos krašto žmonės.
Vilūnai (Trakai)
Vilūnai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Aukštadvario. Kaimo turizmo „Tamaros sodyba“.
Buvainiai
Buvainiai – kaimas pietvakarinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 2 km į pietvakarius nuo Pamūšio.
Gašerbrumas I
thumb|300px|right|Gašerbrumas I Gašerbrumas I (taip pat žinomas kaip K5 arba Hidden Peak) – vienuoliktas pagal aukštį pasaulio kalnas. Viršūnė yra Karakorumo kalnyne, ant Pakistano bei Kinijos sienos. Kalno aukštis – 8080 m virš jūros lygio.
Gašerbrumas balti kalba reiškia „gražų kalną“ (rgasha – gražus, brum – kalnas). 1856 m. kalnui buvo suteiktas pavadinimas K5 (penktoji Karakorumo viršūnė), 1892 m. dėl kalno nuošalumo pasiūlyta jį vadinti Hidden Peak (išvertus – „Pasislėpusi viršūnė“) vardu.
Pirmaisiais žmonėmis įkopusiais į Gašerbrumą I 1958 m. liepos 5 d. tapo amerikiečiai Pitas Šoningas (Pete Schoening) bei Endis Kaufmanas (Andy Kauffman).
Turkų angora
thumb|220px|right|Turkų angora Turkų angora  – pusiau ilgaplaukių kačių veislė. Viena seniausių veislių, žymiųjų persiškų kačių pirmtakė.
Istorija
Pirmąsias turkų angoras į Europą iš Turkijos atgabeno italų pirkliai dar XVII a. Tuo metu šios katės buvo kone išimtinai baltos. Išvaizda labai skyrėsi nuo europiečiams įprastų kačių, todėl angoros dovanotos įtakingiems ir kilmingiems asmenims, pavyzdžiui, Prancūzijos karaliui ir šalies diduomenei.
XIX a. pab. veislininkai pradėjo angoras kryžminti su kitų veislių katėmis. Šitaip atsirado persų ilgaplaukių pirmtakės, kurios gerokai nustelbė turkų angoras. XX a. pradžioje jos ėmė sparčiai nykti, grynaveislės angoros tapo retos net gimtojoje Turkijoje.
Visgi turkai nenorėjo, kad veislė išnyktų, todėl Ankaroje ir Stambule veisė šias kates. Maža to, buvo draudžiama jas išvežti iš šalies, tačiau kontrabandininkams pavykdavo išsigabenti vieną kitą grynaveislę angorą.
XX a. viduryje amerikiečių veislininkai įsigijo keletą kačių, kurios tapo dabar Europoje ir JAV žinomos veislės pradininkėmis. Ir šiandien angoros gabenamos iš Turkijos. Pirmosios katės buvo baltos, vėliau jos susilaukė spalvotų kačiukų. Išsaugoti grynai baltą kailį beveik neįmanoma, nes poruojat baltas kates tarpusavyje jaunikliai gali gimti kurti.
Charakteris
Turkų angoros mėgsta bendrauti, mielai leidžia laiką žmonių draugijoje. Labai smalsios – be vargo atidaro virtuvines spinteles, šniukštinėja po maišus, tyrinėja svečius. Mėgsta žaisti, prisiriša prie vieno šeimos nario. Stipriai myli šeimininkus ir pačios tikisi ne mažesnės meilės. Su kitomis katėmis ir šunimis dažniausiai sutaria gerai, tačiau gali konkuruoti dėl dėmesio.
Nemėgsta niurkymo, tačiau suerzintos skaudžiai nesidrasko. Angoras galima pripratinti prie pavadėlio, išmokyti atnešti smulkius daiktus.
Fizinės savybės
thumb|220px|left|Balta turkų angora skirtingų spalvų akimis Tai tvirtos, raumeningos, tačiau lanksčios katės. Vidutinio dydžio, smulkių kaulų. Pilnai subręsta maždaug dvejų metų amžiaus. Kūnas gana ilgas, nugara prie uodegos iškili. Letenos mažos, apvalios, tarp pirštų auga plaukų kuokšteliai. Uodega prie pagrindo stora, į galą siaurėja, jos plaukai krinta žemyn lyg skraistė.
Galva nedidelė, ausys smailios, su šepetėliais. Akys didelės, migdolo pavidalo, šiek tiek įkypos. Nosis kiek įgaubta, be įlinkio.
Kailis glotnus, švelnus. Nors ilgą laiką pripažintos tik baltos angoros, šiandien šios katės gali būti įvairiausių gamtinių spalvų. Populiariausios spalvos – rausva, juoda ir šviesūs šių spalvų tonai (kreminė ir melsva). Pasitaiko marmuro, vėžlio kiauto piešinio, tigro kailio ir dėmėtų kačių.
Akys būna įvairiausių spalvų: žalios, geltonos, vario arba mėlynos. Nemažai baltų angorų turi skirtingų spalvų akis.
Anggun
Anggun Cipta Sasmi (žinoma tiesiog kaip Anggun, g. 1974 m. balandžio 29 d.) – Indonezijos dainininkė ir dainų autorė, turinti Prancūzijos pilietybę ir ten gyvenanti.
Karatė
250px|thumb|Karatė [[kumite varžybos]]
Karatė ( 'tuščia ranka') – Japonijos kovos menas.
Šiuo metu Pasaulio karate federacija (WKF, World Karate Federation) yra didžiausia tarptautinė Karatė-do organizacija, kuri vienija daugiau nei 50 milijonų užsiiminėjančių karatė narių. Organizacijai, kurioje yra 176 nacionalinės federacijos, nuo 1998 m. vadovauja Antonio Espinosa. Pasaulio karatė federacijos būstinė yra Ispanijos mieste Madride. 1999 m. karatė kaip sporto šaką pripažino Tarptautinis olimpinis komitetas. Karate kumite, administruojama pasaulio karate federacijos, buvo pretendentas į olimpinę programą 2016 m. ir 2020 m. vasaros olimpines žaidynes, bet ją nurungė golfas, regbis (2016 m. programa) ir imtynės (2020 m. programa).
Pasaulio karatė federacija (WKF) pripažįsta šiuos karatė stilius:
Tai senieji karatė stiliai, iš kurių kilusios kitos karatė atšakos.
Pasaulinė karatė federacijų sąjunga (WUKF) pripažįsta šiuos stilius:
Egzistuoja ir daugiau karatė stilių, tačiau jie nėra plačiai pripažįstami pasaulyje ir remiasi aukščiau išvardintais karatė stiliais.
Karatė istorija
Karatė istorija siekia daugiau kaip 2000 metų, šis kovos menas yra kilęs iš Okinavoje išvystytos beginklės savigynos sistemos „Tode“, kurią įtakojo iš Kinijos bei Indijos į Japoniją atkeliavę kovos menai.
XX a. pradžioje Gichin Funakoshi (1868–1957), meistrų Yasutsune (Ankoh) Azato (1828–1906) bei Yasutsune (Ankoh) Itosu (1830–1915) mokinys, sujungė karatė kovos technikas į vieningą sistemą bei išpopuliarino šį kovos meną visoje Japonijoje. Šio meistro mokiniai sukurė daugelį šiuolaikinių karatė stilių, tačiau originalus – karatė šotokan. Jis rėmėsi per amžius patikrintais kūno biodinamikos principais bei japonų Budo filosofija, be kurios bet koks kovos menas yra tik fizinė mankšta – aerobika.
Šotokan stilius įtakojo ir šiuo metu itin populiarų stilių – karatė kyokušin. Jį sukūrė žinomas meistras Masutatsu Ojama. M. Ojama išgarsėjo savo kovomis prieš bulius, kuriuos įveikdavo plikomis rankomis. Karatė kyokušin stilius nuo šotokan skiriasi tuo, jog kyokušin itin akcentuojamas fizinis kovotojo pasirengimas, kūno užgrūdinimas, kova vyksta artimoje distancijoje. Tuo tarpu šotokan stilius labiau akcentuoja judėjimą, kova vyksta tolimesnėje distancijoje.
Karatė treniruotės
Karatė praktikuojantis sportininkas Japonijoje vadinamas karatėka (空手家).
Karatė kovos mene treniruojamasi:
Sportinės varžybos
200px|thumb|Lietuvos rinktinė 2008 m. Pasaulio tradicinio karatė čempionate Vilniuje Į sportą karatė atėjo tik XX a. viduryje, po to kai šį pasaulį paliko karatė tėvas G. Funakoshi. Iki jo mirties nebuvo sąvokos kumite (laisvo sparingo). Studijuojantys karatė mokėsi tik bazinių pagrindinių technikų (kihon) bei į formas sujungtų judesių sistemų (kata).
Beveik kiekvienas karatė stilius turi po keletą federacijų, kurios vykdo savo varžybas. Didžiausiu masiškumu pasižymi šotokan ir kyokušin stiliai.
Karatė varžybų rungtys: kumite (laisva kova) – individuali vyrų, moterų ir komandinė vyrų; kata (formos) – individuali vyrų, moterų ir komandinė; enbu (technikų demonstracija) – vyras/moteris, vyras/vyras; fuku-go (sujungta kumite ir kata) – vyrų, moterų.
Tačiau ne visi karatė stiliai yra varžybiniai. Shitō-ryū, Gōjū-ryū, Wadō-ryū, Shōrin-ryū, Uechi-ryū stiliai priskiriami prie nevaržybinių, nes treniruotėse atidirbinėjami smūgiai, kurie priskiriami prie nesportinių ir gali privesti prie sunkių traumų (pvz, spyriai į tarpukojį, sąnarius). Tačiau kai kurios federacijos organizuoja varžybas su apribojimais.
Venesuelos judėjimas į socializmą
Venesuelos judėjimas į socializmą (MAS, Movimiento al socialismo) – Venesuelos kairioji socialinės demokratijos politinė partija.
Istorija
Įsteigta 1968 m. iš Venesuelos komunistų partijos po TSRS invazijos į Čekoslovakiją pasitraukusių komunistų. 1971 m. pavadinta Venesuelos judėjimas į socializmą. 1980 m. į ją įsiliejo Revoliucinės kairės judėjimas ir 1990 m. MAS jau buvo trečia pagal narių skaičių Venesuelos partija po Venesuelos krikščionių socialistų partijos ir Venesuelos demokratinio veikimo partijos. Tačiau rinkimuose neperžengdavo 5 % barjero.
1998 m. rinkimuose gavo 3 vietas senate ir 18 vietų Nacionaliniame kongrese. Po 1999 m. savivaldybių rinkimų turėjo 23 merus ir 216 tarybų narių. 1998 m. prezidento rinkimus laimėjo Hugo Čavesas Frias. MAS iš pradžių rėmė jį, tačiau po H. Čaveso perrinkimo 2000 m. atsiribojo nuo jo kraštutinės kairiosios politikos.
2000 m. parlamento rinkimuose gavo 6 vietas, bet 2005 m. rinkimuose MAS nedalyvavo dėl galimų rinkimų rezultatų klastojimo, įtarusi, kad buvo suklastoti ir 2004 m. referendumo dėl leidimo H. Čavesui dalyvauti prezidento rinkimuose trečią kartą.
Suvažiavime renkama Nacionalinė direkcija ir Vykdomasis komitetas. Veikia jaunimo organizacija. Socialistų Internacionalo konsultacinis narys nuo 2003 m. spalio 27 d.
Perlojos mokykla-daugiafunkcis centras
Varėnos rajono Perlojos daugiafunkcis centras – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Varėnos raj. Perlojoje, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 290108180. Steigėjas Varėnos rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Perlojiečiai mokyklą atmena nuo 1908 metų, kai įsteigta valdiška pradinė mokykla. Užsiėmimai vyko Juozo Lukšio troboje. Mokoma buvo rusų kalba. Pirmuoju mokytoju dirbo V. Kačinauskas. Mokslo metai prasidėdavo lapkričio 1 d. ir baigdavosi balandžio mėnesį. 1909 m. Į Perloją atvyko nauja mokytoja, Merkinės popo duktė O. Christačevskaja. Tuo metu mokykla buvo kilnojama iš vienos trobos į kitą. Mokymas tebevyko rusų kalba, lietuviškai buvo mokoma slaptoje lietuviškoje mokykloje anapus Merkio. Lietuvių kalbos mokymu rūpinosi kunigas Čaplikas. Nuo 1915 m. Perlojoje dirbo Karolina Misevičiūtė–Čiplienė.
Po pirmojo pasaulinio karo mokykla buvo pas Adomą Navicką. Pamokos vyko lietuvių kalba. 1922 m. pradėta statyti mokykla. Pirmasis mokytojas buvo A. Verbickas. Trūkstant lėšų, esant dideliems statybos darbų trūkumams, mokykla buvo statoma ir remontuojama iki 1928 m. Pagal 1922 m. spalio 6 d. priimtą Pradžios mokyklų įstatymą Perlojoje veikė 4 skyrių pradžios mokykla, kurioje mokėsi 7–14 m. vaikai. Perlojos pradžios mokyklos mokytojų personalas nuolat keitėsi. Čia dirbo Verbelytė, Jakaitis, Buzaitytė, Ryliškis, Rapkauskas. Tik mokytojas Aravičius Perlojoje dirbo 1927–1939 m. Mokinių skaičius nebuvo stabilus, nuo 90 iki 139 mokinių. 1928 m. mokykla persikėlė į didesnes suremontuotas patalpas. Po Antrojo pasaulinio karo pradžios mokykloje mokėsi apie 100 mokinių.
1949 m. pradinė mokykla reorganizuota į septynmetę, 1962 m. į aštuonmetę. 1967 m. pastatytas naujas mokyklos pastatas. 1986 m. aštuonmetė mokykla reorganizuota į nepilną vidurinę mokyklą, 1987 m. į devynmetę. 1987-1988 m. pastatytas mokyklos priestatas su didele sporto sale, erdvia valgykla, dirbtuvėmis, chemijos-fizikos kabinetu. 1992 m. devynmetė mokykla reorganizuota į Perlojos pagrindinę mokyklą. 2000 m. išleista pirmoji dešimtokų laida. 2007 m. Perlojos mokyklą baigė 57 moksleivių laida.
Jusiagiris (Biržai)
Jusiagiris – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 12 km į rytus nuo Papilio, 6 km į pietryčius nuo Kvetkų, prie Nadžiupio (Nemunėlio intakas). Negyvenamas.
Minimas 1775 m. dvarų dūmų surašymo dokumentuose. Tarpukariu priklausė Rokiškio apskrities Panemunio valsčiui. 1923 m. buvo 16 ūkių.
Orhuso konvencija
Orhuso konvencija (pilnas pavadinimas Jungtinių Tautų konvencija dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais) – tarptautinė sutartis, priimta 1998 m. gegužės 25 dieną Orhuse, Danijoje ir įsigaliojusi 2001 spalio 30 d. Kaip rodo pavadinimas, ji susijusi su trimis visuomenės teisėmis: 1) gauti informaciją apie aplinkos apsaugą; 2) dalyvauti su aplinka susijusių sprendimų priėmime; ir 3) kreiptis į teismus aplinkos klausimais. Konvencija buvo priimta Jungtinių Tautų Europos ekonominėje komisijoje ir yra atvira visoms Jungtinių Tautų narėms. Ją iki 2012 m. sausio buvo ratifikavę 45 valstybės.
Turinys
Konvencija įpareigoja kiekvieną valstybę užtikrinti „teisę gauti informaciją, teisę visuomenei dalyvauti priimant sprendimus bei teisę kreiptis į teismus aplinkos klausimais, kad būtų apsaugota kiekvieno dabartinės ir būsimų kartų žmogaus teisė gyventi jo sveikatai ir gerovei palankioje aplinkoje.“ Tarp sričių, apie kurias teikiama informacija, įvardinamos atmosferos, vandens, dirvožemio, kraštovaizdžio būklė, biologinė įvairovės, genetiškai modifikuotų organizmų klausimai ir kita.
Valstybės taip pat įsipareigoja rinkti ir platinti informaciją apie aplinką, padaryti ją laisvai prienamą visuomenei, skelbti apie su aplinka susijusių sprendimų priėmimą ir leisti svarstyme dalyvauti visiems norintiems, užtikrinti teisę kreiptis į teismus aplinkos klausimais.
Institucijos
Pagrindinis konvencijos valdomasis organas yra kas trejus metus vykstantys šalių narių susitikimai. Konvencija taip pat turi savo biurą, darbinę grupę, priežiūros komitetą ir dvi tikslines grupes.
Narės
2012 m. sausį konvenciją buvo ratifikavę visos ES šalys, išskyrus Airiją, taip pat Norvegija, Kroatija, Bosnija ir Hercegovina, Serbija, Makedonija, Albanija, Gruzija, Armėnija, Azerbaidžanas, Kazachstanas, Kirgizija, Tadžikistanas, Turkmėnija, Baltarusija, Islandija, Ukraina, Moldova ir Juodkalnija.
Liublino gamtos mokslų universitetas
Liublino gamtos mokslų universitetas – universitetas Lenkijoje, Liubline. Aukštojo mokslo įstaiga buvo įkurta 1955 m. rugpjūčio 6 d. ir iki 2008 m. balandžio 11 d. veikė kaip Žemės ūkio akademija Liubline.
Saleziečiai
Saleziečiai (SDB) (Kunigo Bosko saleziečiai – šv. Pranciškaus Salezo draugija, ) – katalikų vienuolių kongregacija, kurios nariai tarnauja ir evangelizuoja jaunimą, ypač apleistą, vargstantį. Pavadinta Ženevos vyskupo šv. Pranciškaus Salezo (Francesco di Sales, 1567-1622) vardu.
Saleziečiai priima vienuoliškus skaistumo, neturto ir klusnumo įžadus. Jais tampa ir kunigai, ir broliai pasauliečiai. Visi jie yra davę tuos pačius įžadus ir turi tas pačias teises bei pareigas. Veikia ir savarankiška seserų saleziečių – Marijos Krikščionių Pagalbos dukterų – kongregacija. Saleziečiai veiklą vykdo 127 pasaulio šalyse. 2015 m. duomenimis, pasaulyje buvo per 16 tūkst. saleziečių.
Istorija
1859 m. saleziečių kongregaciją įsteigė italas kunigas šv. Jonas Boskas. 1873 m. jai pritarė popiežius Pijus IX.
XIX a. viduryje Turine augo skurstančių, apleistų ir našlaičių vaikų skaičius. Siekdamas apsaugoti nuo pavojų, kun. J. Boskas juos ėmė kviesti į bažnyčią sekmadieninių pamaldų. Buvo atidarytas krikščioniškas laisvalaikio centras, vėliau pradėtos steigti mokyklas, profesiniai centrai. Kunigas J. Boskas savo padėjėjams pasiūlė pašvęsti savo gyvenimus vargstančio jaunimo ugdymui. Su kai kuriais iš jų kunigas ir įsteigė saleziečių kongregaciją. Netrukus atsidarė saleziečių bendruomenių užsienyje.
Netrukus po šv. Pranciškaus draugijos (saleziečių) įsteigimo kun. J. Boskas nusprendė priimti panašią iniciatyvą moterų atžvilgiu ir kartu su Marija Dominika Mazzarello 1872 m. įkūrė Marijos Krikščionių Pagalbos dukterų institutą (seserys salezietės). Be saleziečių vyrų ir moterų kongregacijų, kun. J. Boskas 1876 m. įkūrė Saleziečių bendradarbių sąjungą.
Misija
miniatiūra|180px|right|„Saleziečių taisyklių“ knyga prie J. Bosko statulėlės, 1942 m. Saleziečiai vadovaujasi dviem pagrindiniais principais: prevencine sistema (protas, religija, meilingumas) ir oratorijų veikla. Saleziečiams prevencinė sistema, pagal kun. J. Bosko sumanymą, visų pirma siekia ne tiek bausti už ydas ar klaidas, kiek skatinti skleistis gerąsias jaunuolio savybes. Oratorija – tai svetingi namai, gyvenimo keliu vedanti mokykla. Priklausomai nuo šalies ir vietinio jaunimo padėties, saleziečiai globoja įvairias vidurines, profesines ir aukštąsias mokyklas, oratorijas, parapijas, jaunimo judėjimus, leidyklas.
Lietuvoje
Lietuvoje saleziečiai gyvena vienoje bendruomenėje, kuriai yra patikėta Vilniaus šv. Jono Bosko parapija, esanti Lazdynų mikrorajone. Joje veikia ir oratorija.
Lietuvoje saleziečiai įsikūrė 1934 m. kun. Antano Skelčio rūpesčiu. Pirmoji bendruomenė gyveno Vytėnuose, Jurbarko rajone, kur veikė Vytėnų saleziečių vienuolyno koplyčia. Taip pat saleziečiai buvo pradėję darbuotis dar kitose trijose vietose, jiems iki II pasaulinio karo priklausė Vilniaus Dievo Apvaizdos, Kauno Švč. Trejybės (Seminarijos), Saldutiškio Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčios. Po Lietuvos okupacijos visos religinės bendruomenės buvo uždarytos, daug saleziečių pabėgo į užsienį, kiti buvo ištremti į Sibirą.
1994 m. oficialiai patvirtina pirmoji seserų saleziečių bendruomenė Lietuvoje, kuri įsikūrė Kaune, prie Palemono Švč. M. Marijos Rožančiaus Karalienės bažnyčios. 2002 m. vienuolių iniciatyva Trakų rajone, Rūdiškėse, įkurta Amatų mokykla „Sodžiaus meistrai“, kurioje įvairių profesijų mokosi vaikai iš socialiai jautrių šeimų. Saleziečiams įprasta veikla dienos centruose, kur yra laukiami vaikai, jaunimas, jų šeimos. Atliekamos įprastinės parapijos kunigų pareigos. Leidžiamas katalikiškas leidinys „Saleziečių žinios“.
Kampuočiai
Kampuočiai – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į rytus nuo Punsko, apie 16 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 125 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Yra Kampuočių ežeras. Valsčiaus kelias Trakiškės-Paliūnai. Kaimo turizmo sodyba.
Istorija
Paminklinis akmuo Kovo 11 dienai – Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimui – atminti. Aplink paminklą 2005 m. balandžio 30 d. Punsko licėjaus moksleiviai pasodino Laisvės ąžuolyną, vienas iš ąžuolų skirtas popiežiui Jonui Pauliui II atminti.
Gyventojai
Visi kaimo gyventojai yra lietuviai.
Eurovizijos dainų konkursas 1966
'''1966 m. Eurovizijos dainų konkursas''' – vienuoliktasis Eurovizijos dainų konkursas, vykęs 1966 m. kovo 5 d. Liuksemburge, Liuksemburgo mieste. Konkurso nugalėtoju tapo Austrijos atstovas Udo Jürgens su daina „Merci, Chérie“.
Žalia: 1966 m. konkurse dalyvavusios šalys|left|thumb|400px thumb|250px|left|[[Udo Jürgens – 1966 m. Eurovizijos nugalėtojas]]
Leyton Orient FC
Leyton Orient FC – Anglijos futbolo klubas iš rytų Londono. 2009-2010 m. sezone žaidžia Anglijos Pirmojoje futbolo lygoje.
Istorija
„Brisbane Road“ stadionas dar vadinamas „Matchroom Stadium“, po tai kai tapo klubo savininku Barry Hearn 1995 m. nusipirkęs klubą už penkis svarus iš buvusio klubo savininko Tony Wood.
2009 m. vasario 5 d. klubo vyr. treneriu tapo Geraint Williams pakeitęs Martin Ling, kuris 2009 m. sausio 18 d. buvo atleistas iš pareigų.
Juozas Šliažas
Juozas Šliažas (1925 m. birželio 13 d. Rimšiuose, Papilės valsčius – 2009 m. sausio 10 d. ) – Lietuvos inžinierius elektrikas, lengvaatletis, sporto darbuotojas.
Biografija
1939 m. baigė Papilės pradinę mokyklą, mokėsi Šiaulių amatų mokykloje, Vilniaus politechnikume. 1944–1945 m. Vilniaus mobiliojoje elektros stotyje elektrotechnikas. 1946 m. įstojo į Kauno valstybinį universitetą ir po reorganizacijos 1951 m. baigė Politechnikos institutą, įgijo elektros stočių ir sistemų inžinieriaus kvalifikaciją.
1951–1964 m. Petrašiūnų elektrinės inžinierius, vėliau – turbinų cecho viršininkas. 1964–1980 m. dirbo Kauno Spalio 50-mečio dirbtinio pluošto gamykloje, nuo 1970 m. vyriausiasis specialistas. 1971 m. neatsitraukdamas nuo gamybos, apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją.
Nuo 1980 m. dėstė Lietuvos kūno kultūros institute: 1980–1986 m. lengvosios atletikos katedros vedėjas, 1986 m. profesorius. 1982 m. technikos mokslų daktaras. Pagrindinės mokslinių darbų kryptys – mažų ir didelių elektros parametrų matavimo prietaisai, jų įdiegimas gamyboje, cheminių siūlų-polimero struktūros tyrimai. 4 išradimai (iki 1986 m.).
1992–2002 m. dėstė Lenkijoje, dirbo Ščecino universiteto Kūno kultūros institute profesoriaus, nuo 1996 m. tituluoto profesoriaus ir lengvosios atletikos katedros vedėjo pareigose. 2002–2005 m. Lietuvos kūno kultūros akademijos lengvosios atletikos katedros profesorius.
Sportinė veikla
1942 m. Vilniuje įgijo buriuotojo kvalifikaciją. 1947 m. įkūrė Kauno jachtklubą ir 1948 m. (padedant kitiems) paruošė pirmuosius 36 kvalifikuotus buriuotojus. 1948 ir 1949 m. žaidė ledo rutulį ASK (Akademinio sporto klubo), 1950 m. – „Kauno audinių“ komandoje. 1951 m. baigė lengvosios atletikos trenerių-instruktorių kursus. 1956, 1963, 1964, 1969 m. SSRS lengvosios atletikos treneris. 1967–1970 m. LSSR lengvosios atletikos federacijos pirmininkas. 1952–1992 m. auklėtiniai apie 90 kartų tapo Lietuvos čempionais.
Buvo Lietuvos „Sporto“ ėjimo taurės varžybų steigėjas, Lietuvos olimpinės akademijos įkūrimo iniciatorius (kartu su Janiu Grinbergu), Lietuvos studentų sporto asociacijos atkūrėjas (padedant Č. Garbaliauskui). Rūpinosi Lietuvos lengvosios atletikos bazių statyba. 1988 m. dalyvavo Lietuvos tautinio olimpinio komiteto atkūrime, buvo išrinktas į pirmos kadencijos LTOK Vykdomąjį komitetą.
Sanga–Mbaerė
Sanga–Mbaerė  – viena iš 2 Centrinės Afrikos Respublikos ekonominių prefektūrų. Yra šalies pietvakariuose. Prefektūros sostinė – Nola.
Subprefektūros
Sanga–Mbaerė padalintas į 2 subprefektūras:
Belgorodo srities herbas
thumb|right|200px|Belgorodo srities herbas Belgorodo srities herbas – oficialus Rusijos Federacijos Belgorodo srities simbolis, priimtas 1996 m. vasario 5 d.
Herbo aprašas
Herbo skydas prancūziškas/rusiškas. Žydrame lauke viršutinėje dalyje juodas demonstruojantis erelis sidabrinėmis akimis išskėstais sparnais auksiniais snapu, liežuviu ir kojomis, o apatinėje dalyje po ereliu gulintis auksinis liūtas pražiotais nasrais ir raudonu liežuviu, uodega užriesta virš nugaros, gulintis ant žalios žemės, sudarančios skydo papėdę.
Pamėkliai
Pamėkliai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybės pietryčiuose, 3 km į rytus nuo Labūnavos, prie Labūnavos tvenkinio. Iš šiaurės kaimą supa Barupė, iš pietų – Mėkla. Per Pamėklius eina Labūnavos–Saviečių kelias.
Jusiagiris (Rokiškis)
Jusiagiris – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Panemunio.