cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pietų Afrikos Respublikos vėliava
Panaikinus apartheido režimą buvo sudarytas specialus komitetas, turėjęs nuspręsti kokią naują vėliavą pasirinkti, tačiau visi visuomenės pateikti variantai buvo atmesti. Dėl to balandžio 27 d. rinkimams ir gegužės 10 d. Nelsono Mandelos inauguracijai Frederick G. Brownell sukūrė laikinąją vėliavą. Laikinoji vėliava buvo taip gerai priimta, kad iš laikinosios tapo nuolatine Konstitucijoje įtvirtinta vėliava.
Vėliavą sudaro dvi lygios raudonos (viršuje) ir mėlynos (apačioje) spalvos juostos, kurias skiria žalia juosta, kuri vėliavos tvirtinimo pusėje skyla į horizontalią Y formos juostą. Y formos juosta atskiria juodą trikampį, kurį nuo Y juostos skiria geltona juostelė. Mėlyna ir raudona juostos nuo žalios juostos yra skiriama baltos juostelės. Pietų Afrikos Respublikos vėliava yra vienintelė šešių spalvų nacionalinė vėliava pasaulyje.
Simbolika
1994 m. sukūrus ir patvirtinus vėliavą, spalvų ir simbolių prasmė sąmoningai oficialiai nebuvo aiškinama. Žemiau esanti interpretacija negali pretenduoti į vienintelį išaiškinimą:
Istorija
thumb|250px|right|Pietų Afrikos de facto nacionalinė vėliava 1910-1928 m. thumb|250px|right||[[Vaizdas:FIAV 110110.svg|20px 1928-1994 m. vėliava. Matmenys: 2:3]] Po Antrojo anglų-būrų karo, nuo 1899 iki 1902 ir iki Pietų Afrikos Sąjungos sukūrimo 1910 m., oficialia Pietų Afrikos vėliava buvo Jungtinės Karalystės vėliava. Po to, iki 1928 m., Pietų Afrikos vėliava buvo tipiška Britanijos imperijos raudona vėliava su Jungtinės Karalystės vėliava kairiajame viršutiniame kampe.
Nors šios vėliavos buvo skirtos naudoti jūroje ir nebuvo sumanytos kaip nacionalinės vėliavos, tačiau dažnai buvo traktuojamos kaip nacionalinės. Tik po to, kai 1925 m. pradėjo dirbti pirmoji būrų vyriausybė Pietų Afrikos parlamente imtas svarstyti Pietų Afrikos Sąjungos vėliavos klausimas. Netrukus kilo trejus metus trukęs pilietinis karas tarp britų ir būrų, nes britai manė, kad būrai nori pašalinti jų gerbiamus imperijos simbolius. Kvazulu-Natalio provincija net grasino išstosianti iš Sąjungos.
Galų gale buvo pasiektas kompromisas ir 1927 m. pabaigoje patvirtinta atskira Pietų Afrikos Sąjungos vėliava, kuri pirmą kartą iškabinta 1928 m. gegužės 31 d. Ją sudarė 3 horizontalios juostos: oranžinė (Nyderlandų princo spalva), balta ir mėlyna (tradicinės Nyderlandų spalvos). Vėliavos centre buvo mažos Jungtinės Karalystės, Transvalio ir Laisvosios Oranžo provincijos vėliavos. 1994 m. pakeista į dabartinę.
Andrius Stanislovas Sapiega
Andrius Stanislovas Sapiega (1592 m. – 1646 m. kovo 25 d.) – LDK valstybinis veikėjas, Trakų (1641–1644 m.) ir Vilniaus kaštelionas (1644–1646 m.), Usviato (1612–1623 m.) ir Valkavisko seniūnas (1645–1646 m.).
Biografija
1633–1634 metais Andrius Stanislovas Sapiega dalyvavo Smolensko kampanijoje naujo Lenkijos karaliaus Vladislovo IV Vazos.
Dėl konflikto su savo tėvais pakankamai vėlai pradėjo gauti valstybines pareigybes, buvo renkamas pasiuntiniu į seimus ir Lietuvos tribunolo deputatu. 1641 metais gavo Trakų kašteliono pareigybę, o 1644 metais tapo Vilniaus kaštelionu.
1646 metų kovo 25 d. Andrius Stanislovas Sapiega mirė, buvo palaidotas Bernardinų bažnyčioje, Gardine.
Šeima
1622 metais vedė Aną Geidenštein (m. po 1671 m.), su ja susilaukė sūnaus ir dukters:
Sakai
thumb|Sakuose nuklimpęs [[vabzdys]] thumb|Pušies sakai
Sakai – angliavandenilinė medžiaga, gaminama kaip tam tikrų augalų (paprastai spygliuočių medžių) išskyros. Sakai vertinami už cheminę sudėtį ir medžiagas, gaunamas iš jų (lakai, klijai, smilkalai, kvepalai). Suakmenėjusių sakų rūšis yra gintaras.
Murcia (krepšinio klubas)
Mursijos UCAM Murcia – Ispanijos krepšinio klubas, žaidžiantis aukščiausioje Ispanijos krepšinio lygoje.
Jerome Karle
thumb|Jerome Karle Džeromas Karlis (, g. 1918 m. birželio 18 d. Niujorkas – 2013 m. birželio 6 d.) – JAV fizikochemikas ir kristalografas, Nobelio chemijos premijos laureatas.
Biografija
1937 m. baigė Niujorko Abraomo Linkolno koledžą Brukline, 1938 m. apgynė magistro laipsnį, 1944 m. baigė Mičigano universitetą, filosofijos daktaras.
1943–1944 kartu su žmona Izabela Karle dalyvavo įgyvendinant Manheteno projektą (atominės bombos kūrimas) Čikagos universitete. 1951–1970 m. Mičigano universiteto profesorius, nuo 1968 m. dirbo JAV Karinio laivyno mokslinių tyrimų laboratorijoje Vašingtone.
1981–1984 m. Tarptautinės kristalografijos sąjungos prezidentas. Nuo 1976 m. JAV nacionalinės mokslų akademijos narys.
Mirė 2013 m. birželį.
Mokslinė veikla
Tyrimų sritis – kristalų struktūra. Atrado būdą molekulių struktūrai nustatyti pagal difrakcinį vaizdą, gautą rentgeno spinduliais veikiant cheminių junginių kristalus, sukūrė jos matematinį modelį ir tuo būdu nustatė daugelio mažų biologinių molekulių (hormonai, vitaminai, antibiotikai) trimatę struktūrą, prisidėjo prie šių medžiagų veikimo žmogaus organizme išaiškinimo.
1985 m. jo veikla su H. A. Hauptmanu įvertinta Nobelio chemijos premija.
Stulpis
Stulpis, vilnastulpis (Espostoa) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso koloniškos išvaizdos kaktusai.
Paplitęs Ekvadore, Peru ir Bolivijoje.
Gentyje žinoma 16 rūšių: ir kt.
Nuorodos
thumb|left|210px|[[Espostoa mirabilis]]
Daukšiai (Kėdainiai)
Daukšiai – kaimas centrinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 3 km į pietryčius nuo Dotnuvos miestelio, prie Daumantų kolektyvinių sodų, Dotnuvėlės upės ir plento. Netoliese yra Daukšių aerodromas, paplentėje – degalinė ir užeiga „Akimirka“. Šalia Dotnuvėlės upelio išlikusios neveikiančios XIX a. kapinės.
Gyventojai
thumb|left|250px|Senosios Daukšių kapinės
Jidžu
Jidžu (I-ju) buvo devintasis Čingų imperatorius ir septintasis Čingų imperatorius valdęs visą Kiniją 1850-1861 m.
Valdymas
Jidžu tapo imperatoriumi 1850 m., būdamas 19 metų. Jis susidūrė su vidaus sunkumais ir užsienio iššūkiais. Jo valdymo titulas Xianfeng (Universalus klestėjimas) neatitiko situacijos. 1850 m. prasidėjo vienas pirmųjų sukilimų, kurie vos nesugriovė Čingų dinastijos. Taiping sukilimą pradėjo Hong Xiuquan, hakų sintetinės krikščionių sektos lyderis, nugalėjęs vietines pajėgas, pasiųstas išvaikyti pasekėjus. Hong paskelbė Taiping Dangiškąją karalystę ir sukilimas persimetė į kitas provincijas. Kitais metais kilo Nian sukilimas Šiaurės Kinijoje. Šis sukilimas neturėjo aiškios politinės programos, bet jo raiteliai kėlė grėsmę sostinei. Čingų kariai dažnai pralaimėjo abiejuose sukilimuose.
1853 m. taipingai užėmė Nankiną ir atrodė, kad po to kris Pekinas, bet jų ekspedicija į šiaurę buvo nugalėta. Imperatorius pasiuntė mandarinus Zeng Guofan ir mongolų generolą Sengge Rinchen nugalėti sukilėlius, bet jų sėkmė buvo ribota. Didžiausias Miao sukilimas Kinijos istorijoje buvo 1854-1873 m. Nesėkmingai buvo bandoma atgauti Nankiną 1856 m. ir kilo Du Wenxiu sukilimas Junane.
Be to nedidelis incidentas pakrantėje pradėjo Antrąjį Opiumo karą. Anglų ir prancūzų pajėgos po kelių mūšių prie Tiandzino pasiūlė derybas. Imperatorius, įtikintas Cisi dėl kinų pranašumo, nenusileido. Jis pasiuntė princą Gongą į derybas, bet jos nutrūko kai kinai suėmė britų diplomatą Harry Parkes rugsėjo 18 d. Tą pačią europiečiai susirėmė su Sengge Rinchen mongolų kavalerija prie Zangjiavano ir patraukė link sostinės, prie kurios nugalėjo kinų armiją. Rugsėjo 21 d. Sengge Rinchen 10 tūkst. karių, kurių tarpe buvo elitinė kavalerija, buvo sunaikinti po kelių nėsėkmingų išpuolių Palikao mūšyje.
Britų ir prancūzų pajėgos užėmė Pekiną spalio 6 d. 1860 m. spalio 18 d. britai ir prancūzai nusiaubė ir sudegino imperatoriaus Vasaros rūmus. Jidžu susirgo tai sužinojęs.
Valdant Jidžu iš Kinijos Rusijos imperija atėmė dalį Mandžūrijos. 1858 m. Aiguno sutartimi sritis tarp Stano kalnagūbrio ir Amūro upės. 1860 m. Pekino sutartimi rusai gavo sritis į rytus nuo Usūrio upės. Po to rusai įkūrė Vladivostoką.
Kai vyko derybos su europiečiais, imperatorius pasitraukė į Rehes provinciją, teigdamas, kad dėl kasmetinės medžioklės ekspedicijos. Kai jo sveikata suprastėjo rūmuose atsirado dvi frakcijos. Vienai vadovavo pareigūnas Sušun ir princai Zaiyuan ir Duanhua. Kitai vadovavo Cisi, remiama generolo Ronglu ir Nara klano.
Jidžu mirė 1861 m. rugpjūčio 22 d. dėl nesaikingo atsidavimo malonumams. Jo įpėdiniu tapo šešiametis Zaičunas
Rūta Staliliūnaitė
miniatiūra|160px|Atminimo lenta Kaune, Kęstučio g. 87 (aut. [[Vytautas Narutis|V. Narutis) ]]
Rūta Regina Staliliūnaitė-Matulionienė (1938 m. sausio 21 d. Šiauliuose – 2011 m. gegužės 9 d. Kaune) – Lietuvos aktorė.
Biografija
1963–1993 m. Kauno valstybinio dramos teatro aktorė. Nuo 1993 m. kūrė literatūros skaitymų programas, rengė poezijos vakarus, bendrus literatūros ir muzikos projektus.
Sukūrė dešimtis vaidmenų. Dauguma jų – pagrindiniai, tapę ryškiais Lietuvos teatro istorijos kelio „ženklais“.
Teatro sąjungos narė, M. K. Čiurlionio draugijos narė, Kauno menininkų namų meno kolegijos narė.
Džocharas Dudajevas
Džocharas Dudajevas (, ; 1944 m. vasario 15 d. – 1996 m. balandžio 21 d. Gechi Ču, Urus Martano rajonas) – TSRS aviacijos generolas majoras (1980 m.), pirmasis Čečėnijos prezidentas.
Biografija
Gimė 1944 m. vasario 15 d. Jalchorojaus gyvenvietėje, dab. Ačchoj Martano rajone. Jis buvo septintas vaikas šeimoje. Po aštuonių dienų kartu su visa šeima ir tūkstančiais ingušų bei čečėnų ištremtas į Pavlodaro sritį Kazachstane. 1944–1957 m. su šeima gyveno tremtyje Pavlodaro sr. ir Pietų Kazachijoje. 1957 m. su šeima grįžo į Grozną. Nuo 1966 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1968 m. įstojo į TSKP. 1987 m. gavo generolo majoro laipsnį. 1987–1990 m. Tartu dislokuotos bombonešių divizijos vadas, kartu ir Tartu įgulos viršininkas. 1990 m. perkeltas į Grozną, paties prašymu išleistas į atsargą.
Nuo 1991 m. spalio mėn. pirmasis laisvuose rinkimuose išrinktas Čečėnijos prezidentas, nuo 1992 m. ir vyriausybės vadovas. 1991 m. lapkričio 1 d. paskelbė Čečėnijos nepriklausomybę, nuosekliai nesileido į jokias derybas dėl Čečėnijos priklausymo Rusijos Federacijai. 1992 m. ir 1993 m. lankėsi Lietuvoje. 1994 m. į Čečėniją įsiveržus Rusijos kariuomenei sėkmingai vadovavo čečėnų pasipriešinimo kovai.
Gudašiai
Gudašiai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Onuškio.
Raidė
thumb|250px|right|Senovės graikų raidės ant vazos Raidė – abėcėlės (abugidos, abdžado) fonetinis rašto ženklas, taip pat kalbos garso rašmuo.
Paprastai kiekvieną garsą žymime atskira raide: rytas, ritas; kąs, kas. Dažniausiai žodyje raidžių esti tiek kiek garsų, bet kartais raidžių yra daugiau.
Raidė i, eidama minkštumo ženklu, atskiro garso nesudaro: žodyje žiogas yra 6 raidės, bet tik 5 garsai, žodyje žiūriu yra 6 raidės, bet tik 4 garsai.
Priebalsiai c, č yra sudėtiniai garsai − afrikatos (= ts, tš). Tokie pat sudėtiniai garsai (afrikatos) yra dz, dž (dz = d + z; dž = d + ž), tik jie visada žymimi dviem raidėmis, o tariami kaip vienas priebalsinis dvigarsis.
Du vienodi ar panašūs priebalsiai dažniausiai žymimi abu, o tariamas vienas: iššoko; išsirpo. Skirtingi garsai kartais žymimi ta pačia raide, pavyzdžiui, žodyje bėgti rašome g, tariame k, o žodyje bėgo − g; žodyje brėžti rašome ž, tariame š.
Tas pats garsas kartais žymimas skirtingomis raidėmis: ū žymimas ū (jūs) arba ų (skųs), i − y (vys) arba į (drįs).
Kiekviena raidė priklauso kuriai nors rašto sistemai (pvz., lotynų, kirilicos) ir gali būti kelių kalbų abėcėlėse. Dėl to kalbant apie raides vengiama nurodyti jų priklausomybę kuriai nors kalbai. Pavyzdžiui, raidė Ą yra ne tik lietuvių, bet ir lenkų abėcėlėje. Tačiau ji priskiriama tik lotynų rašto sistemai.
Lettera (alfabeto)
Arnas Rosenas
180px|thumb|A. Roseno antkapinis paminklas Vilniaus Antakalnio kapinėse
Arnas Rosenas (1933 m. kovo 31 d. Kaune – 2002 m. birželio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos aktorius, literatūros kūrinių skaitovas.
Biografija
1956 m. baigęs LSSR konservatoriją debiutavo Kapsuko dramos teatre, tais pačiais metais perėjo į LSSR dramos teatrą (dab. Nacionalinis), kur dirbo beveik keturis dešimtmečius.
Šiame teatre sukūrė keliasdešimt ryškių vaidmenų, tarp jų – įsimintini personažai lietuvių dramaturgijos pastatymuose: Vismantas, Laurynas, Berankis (Justino Marcinkevičiaus „Mindaugas“, 1969, „Katedra“, 1971, „Mažvydas“, 1978), Dangelis (Jono Avyžiaus „Sodybų tuštėjimo metas“, 1975), Jaksas (Juozo Grušo „Cirkas yra cirkas“, 1976), Bialozaras (Balio Sruogos „Kazimieras Sapiega“, 1979), Trakimas (Vytauto Bubnio „Po vasaros dangum“, 1983), Profesorius (Romualdo Lankausko „Svečiai atvyksta prieš perkūniją“, 1985).
Nuo 1990 m. dirbo Vilniaus mažajame teatre – čia vaidino Firsą Antono Čechovo „Vyšnių sode“.
Garsėjo kaip skaitovas – deklamavo Algimanto Baltakio, Vytauto Mačernio, Eugenijaus Matuzevičiaus, Vytauto Montvilos, Antano Strazdo, Pauliaus Širvio eiles. Yra įrašyta ir išleista nemažai aktoriaus skaitomų pasaulinės literatūros kūrinių (Ernesto Hemingvėjaus „Kam skambina varpai“ ir daugelis kitų). Daug vaidino radijo ir televizijos spektakliuose.
A. Rosenas mirė 2002 m. birželio 29 d. Vilniuje, palaidotas Antakalnio kapinėse.
Skydinės kobros
Skydinės kobros (Aspidelaps) – nuodingų, aspidų (Elapidae) šeimos gyvačių gentis. Ją sudaro 2 rūšys, paplitusios pietinėje Afrikoje. Panašiai kaip tikrosios kobros gali išskleisti kapišoną.
Bradeliškių akmuo
left|140px
miniatiūra|250px|right|Bradeliškių (Airėnų) akmuo pažintiniame take miniatiūra|250px|right|Paslaptingi ženklai akmenyje
Bradeliškių akmuo su ženklais, dar vadinamas Airėnų akmeniu – mitologinis akmuo Vilniaus rajone, viename seniausių Lietuvoje Dūkštų ąžuolyne, 2 km į šiaurės vakarus nuo Dūkštų kaimo. Riedulys slūgso Bradeliškių ir Airėnų I kaimų paribyje.
Teritorija priklauso Dūkštų kraštovaizdžio draustiniui. Akmuo pažymėtas informaciniame stende, pasiekiamas nuėjus apie 250 m vientisa lentų danga ąžuolyno pažintiniu taku, kurio pradžia – prie kelio. Paminklo aplinka sutvarkyta, įrengti takai, ant akmens dedamos aukos, gėlės, žvakutės, monetos.
Bradeliškių akmuo – regioninės reikšmės paminklas, 2007 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Istorija
Manoma, šis akmuo galėjo būti žemių riboženklis, žymėjęs senąsias Geisiškių cerkvės žemės valdas. Pasakojama, jog čia buvo Kernavės miesto riba ir stovėję vartai, iš kurių likęs tik šis akmuo.
Aplinkiniai žmonės mano, kad akmens esantys nesuprantami užrašai byloja, jog čia paslėptas lobis. Nuo seno po akmeniu daug kas bandė pasikasti, ieškodami pinigų. Dabartiniais laikais jį buvo bandyta nustumti traktoriumi, todėl dabar šis akmuo guli šiek tiek kitoje vietoje. Akmuo išjudintas iš pirminės savo vietos, buvo apverstas, vėliau vėl atverstas. 1979 m. pastebėta, jog akmuo iš visų pusių, išskyrus šiaurės rytų ir rytų puses, apkastas iki 0,7 m gylio grioviu, iš kurio išmesta įvairaus dydžio akmenų.
Ženklai
Bradeliškių akmuo yra žmogaus apdorotas riedulys. Tai pilkas stambiagrūdis granitas, netaisyklingos trikampės nupjautos piramidės formos, apie 2,4 m ilgio, 1,9 m pločio ir 1 m aukščio nuo esamo žemės paviršiaus. Akmens viršuje, šiaurės rytų dalyje, išlygintame, kiek pasvirusiame vakarų kryptimi plotelyje, iškalti neaiškūs ženklai, kurie yra nuo 20 cm iki 28 cm aukščio ir nuo 10 cm iki 26 cm pločio, sudaryti iš 1-1,5 cm gylio ir 2-3 cm pločio griovelių. Akmens vakarų šone yra iškaltas 19x22 cm dydžio kryželis, sudarytas iš 2 cm pločio ir 1 cm gylio griovelių.
Aleksoto funikulierius
Aleksoto funikulierius – vienas iš dviejų Kauno keltuvų, antrasis mieste ir Lietuvoje, vienas iš seniausių veikiančių keltuvų Europoje, veikia nuo 1935 m. Viršutinė stotelė įsikūrusi Amerikos lietuvių g. 6, apatinė – Veiverių g. 30.
Techniniai duomenys
Statinys įrengtas ties Aleksoto tiltu, jungia Aleksoto kalno papėdę su Linksmadvariu. Keltuvas vienkelis su 2 vagonais, prasilenkiančiais kelio viduryje. Bėgiai plieniniai, kelio ilgis 132,9 m, pasvirimo kampas 18°. Vagonai mediniai, talpina 25 keleivius, keliamoji galia 2000 kg. Keltuvo vagonėliuose įrengti specialūs automatiniai stabdžiai, kurie, trūkus lynui, neleidžia vagonams nuriedėti žemyn. Viršutinė stotelė įrengta su rūsiu. Jame sumontuoti keltuvo mechanizmai, saugomi įvairūs reikmenys.
Istorija
XX a. 4-ajame dešimtmetyje Linksmadvaryje veikė Aleksoto oro uostas, įsikūrė VDU Fizikos-chemijos institutas, J. Damijonaičio pradinė mokykla, Lituanistikos institutas, Krašto apsaugos ministerijos astronomijos observatorija, kitos įstaigos. Siekiant palengvinti susisiekimą su miesto centru, buvo nuspręsta įrengti keltuvą.
thumb|right|250px|Žemutinėje stotelėje Aleksoto funikulierius atidarytas 1935 m. gruodžio 5 d. Į iškilmingą atidarymą atvyko Vidaus reikalų ministras Julius Čaplikas, tapęs pirmuoju funikulieriaus keleiviu. Taip pat dalyvavo Kauno miesto burmistras Antanas Merkys, viceburmistras pulkininkas Steponas Rusteika, Valstybės tarybos narys Jonas Pikčilingis ir kiti pareigūnai. Atidarymas ir pirmieji keltuvo važiavimai buvo nufilmuoti.
Keltuvo statyba kainavo apie 200 000 litų: pusė sumokėta už žemės darbus, kita pusė – užsienio firmoms už sumontuotą įrangą. Viršutinėje keltuvo stotelėje, be mašinų skyriaus, buvo įrengti butai mechanikui ir sargui. Tarpukariu keltuvas per dieną atlikdavo 226 reisus. Viena kelionė trukdavo ilgiau nei 1 minutę.
Sovietmečiu Aleksoto funikulierius, kaip ir Žaliakalnio, priklausė Troleibusų parkui. Kėlimasis ir leidimasis kainavo 1 kapeiką. Šiuo metu pastatus ir įrenginius eksploatuoja UAB „Kauno Autobusai“. Keltuvas dirba kasdien nuo 7 iki 12 valandos ir nuo 13 iki 19 valandos.
Paveldo objektas
Aleksoto funikulierius yra autentiškos informacijos apie to meto inžinerijos bei architektūros lygį šaltinis. 1997 m. spalio 24 d. įrašytas į kultūros paminklų registrą. 2003 m. spalio 9 d. LR Vyriausybės nutarimu paskelbtas kultūros paminklu.
2004 m. spalio 16 d. išleistas Aleksoto keltuvui skirtas pašto ženklas (dail. Giedrė Luzinienė).
Gūbriuotoji samanbudė
Gūbriuotoji samanbudė – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos, samanbudžių (Cantharellula) genties grybų rūšis.
Spygliuočių miškai, tarp samanų. Ruduo, iki užšalimo. Kepurėlė plokščiai įdubusi, su nedideliu gūbreliu, sporos amiloidinės.
Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 1,5–3 cm skersmens, matinė, plaušuota, kartais koncentriškai zonuota, violetiškai pilka, juosvai pilka ar net pilkai ruda. Lakšteliai balti, labai tankūs, siauri, rusvai dėmėti, nuaugtiniai. Kotas 3–9×0,3–0,7 cm, kepurėlės spalvos. Trama plona, balsva, rausvai dėmėta, nekarti. Sporos 8–10,5×2,5–4 μm, verpstiškos.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 106 psl.
Julija Biliūnienė
Biografija
Augustino Janulaičio sesuo, Jono Biliūno ir Stasio Matjošaičio-Esmaičio žmona, Meilės Lukšienės motina. Sesuo Veronika Janulaitytė (1883–1971), archeologės Marijos Gimbutienės motina.
1899 m. įstojo į Šiauliuose veikusius trejų metų dantų gydymo ir technikos kursus. Tuo pačiu metu eksternu baigė keturias klases tik ką įkurtoje Šiaulių mergaičių gimnazijoje. Išlaikiusi prie Kazanės universiteto surengtus egzaminus, gavo dantų technikės diplomą. 1902 m. pavasarį pradėjo dirbti dantiste Panevėžyje. Diplomuota dantų gydytoja ji tapo 1904 m., išlaikiusi egzaminus Charkovo medicinos institute.
1904 m. rugpjūčio 4 d. Kairių bažnyčioje (prie Šiaulių) ištekėjo už jau džiova sirgusio Jono Biliūno. 1905 m. pradžioje vyko slaugyti jo į Ciurichą, kur šis studijavo. 1905–1906 m. revoliucinių įvykių metu aktyviai dalyvavo Lietuvos socialdemokratų partijos veikloje. Nuo 1906 m. kartu su vyru gyveno Zakopanėje (dab. Lenkija). Ten liko ir palaidojusi vyrą.
Zakopanėje dirbo iki 1909 m. rudens, kol sumokėjo abiejų skolas. Po to tęsė studijas Paryžiuje, 1911 m. gavo dantų chirurgės diplomą. 1912–1914 m. gyveno Vienoje. 1913 m. Tilžėje išleido pirmąjį Jono Biliūno raštų rinkinį „Paveikslai, apysakos ir eilės“. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, grįžo į Lietuvą, bet 1915 m., artėjant frontui, pasitraukė į Voronežą, kur dirbo dantų gydytoja lietuvių kolonijoje. 1918 m. grįžo į Vilnių, dirbo sanitarijos draugijoje. 1924 m. ištekėjo už žinomo švietėjo, žurnalisto Stasio Matjošaičio-Esmaičio (1877–1949). 1931 m. persikėlė į Kauną.
Antrojo pasaulinio karo metais padėjo gelbėti žydų šeimas. 2002 m. rugsėjo 16 d. apdovanota „Žūvančiųjų gelbėjimo kryžiaus“ ordinu.
Dula
Istoriškai moterys visuomet turėjo giminaičių ar kitų gentainių paramą, tačiau medicinos praktika iš dalies pašalino poreikį kartais su neigiamomis pasekmėmis. Terminas „dula“ pirmą kartą pavartotas antropologiniame tyrime, kurį 1973 m. vykdė Dana Raphael. D. Raphael teigė, kad tarp gyvūnų žinduolių įprasta, jog gimdyme dalyvauja tos pačios rūšies moteriškos lyties žinduolis. Žmonių bendruomenėse gimdyme tradiciškai dalyvaudavo šeimynykštė ar draugė. Anot autorės, jų dalyvavimas užtikrindavo sėkmingą gimdymą ir ilgą žindymą. Šiame kontekste Raphael įvedė „dulos“ terminą. Jį galutinai įtvirtino Marshall Klaus ir John Kennell, JAV mokslininkai, tyrinėję klinikinių gimdymų, kuriuose dalyvavo gimdyvės padėjėja, eigą.
Medicininiai aspektai
Nuolatinė parama gimdyvei gimdymo metu, kurią teikia gimdyvės padėjėja (greta kitų potencialiai gimdyme dalyvaujančių grupių, pvz., bendrosios praktikos slaugytojos, akušerės, kiti ligoninės darbuotojai, partneriai, šeimos nariai ar draugai), teigiamai veikia gimdymo eigą ir motinos bei naujagimio sveikatą. JAV atlikti tyrimai liudija apie šiuos teigiamus rodiklius: trumpesnė gimdymo trukmė, mažiau Cezario pjūvio operacijų, mažiau gimdymo komplikacijų, saikingesnis medikamentų naudojimas, retesni atvejai, kai prireikė mechaniškai išimti vaisių, geresni naujagimių Apgar skalės rodikliai, trumpesnis laikas, praleistas neonatalinės intensyviosios terapijos skyriuose, pozityvi motinų psichologinė savijauta, pasitenkinimas gimdymo patirtimi, didesnis žindančių mamų skaičius.
Organizacijos
DONA (būstinė JAV) yra didžiausia ir seniausia gimdyvių padėjėjas vienijanti pasaulinė organizacija, įkurta 1992 metais. Šiuo metu ji vienija daugiau nei 7000 narių. Atskirose šalyse veikia nacionalinės gimdyvių padėjėjų organizacijos. Europos šalių gimdyvių padėjėjų organizacijos 2010 m. susivienijo į Europos gimdyvių padėjėjų tinklą.
Laumės akmuo (Šiauliai)
miniatiūra|250px|right|Laumės akmuo
Laumės akmuo (dar vadinamas Likučių Laumės akmeniu ) – stambus riedulys, valstybės saugomas geologinis gamtos paminklas ties Urkuvėnų kaimu (Kuršėnų kaimiškoji sen.), Šiaulių rajone, Kuršėnų miškų urėdijos Šaukėnų girininkijos (1 kv.) teritorijoje.
Akmuo slūgso miške apie 2,6 km į šiaurę nuo Varputėnų, 50 m į pietryčius nuo kelio. Toje vietoje (Likučių kaime) kelyje yra autobusų stotelė, koplytstulpis, seno akmeninio pastato giuvėsiai. Riedulys Varputėnų miške guli pakelės šlaito viršuje, supamas brandaus spygliuočių miško. Tame pačiame miško kvartale, kitoje kelio pusėje, guli Urkuvėnų akmuo.
Akmuo saugomu paskelbtas remiantis Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1964 m. kovo 27 d. įsakymu Nr. 76. Gamtos paminklas nuo 2000 m.
1998 m. Laumės akmuo įregistruotas Kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąraše (unik. kodas ).
Duomenys
Riedulio matmenys: 3,9 m ilgio, 3,7 m pločio, 2,9 m aukščio.
Akcensai
Akcensai (, dgs. accensi) – lengvieji pėstininkai svaidyklininkai ankstyvosios Romos respublikos kariuomenėje. Akcensais tapdavo neturtingiausi legiono nariai, kurie neturėdavo už ką nusipirkti ekipuotės. Jie neturėjo šarvų ir skydų, jų pozicija būdavo trečiojoje mūšio linijoje. Akcensai kaudavosi netvarkingoje rikiuotėje, palaikomi sunkiau ginkluotų karių. Akcensai kaip kariuomenės rūšis nustoti naudoti Antrojo Pūnų karo metu.
Kamilo sistema
Ankstyvojoje Kamilo sistemoje (III–IV a. pr. m. e.) kariai buvo skirstomi į klases pagal turtą, o akcensai būdavo patys skurdžiausi. Akcensai būdavo ginkluoti svaidyklėmis ir akmenimis apšaudydavo priešo rikiuotę. Dėvėdavo tik tunikas, kartais turėdavo mažus skydus. Jų funkcija – apšaudytojų funkcija.
Sutartose tvarkingose kautynėse akstimis ginkluoti apšaudytojai leviai, kurie būdavo hastatų manipulų dalis, išsirikiuodavo prieš legioną ir apsvaidydavo priešą akstimis, taip pridengdami ietimis ginkluotų pėstininkų hastatų judėjimą pirmyn. Jei hastatams nepasisekdavo pralaužti priešo linijas, jie atsitraukdavo, o priekin išeidavo ir atakuodavo sunkiau ginkluoti ir labiau patyrę principai. Jei principams nepasisekdavo palaužti priešo, jie irgi atsitraukdavo ir atakuodavo triarijai. Iš to atsirado posakis rem ad Triarios redisse 'prireikė triarijų', kas reiškia, kad prireikė panaudoti paskutines pajėgas.
Kavaleristai ekvitai buvo naudojami kaip sparnų kariuomenė ir besitraukiančiam priešui persekioti. Rorarijai, skurdūs rezervo kareiviai, ir akcensai, mažiausiai patikimi svaidyklininkai, buvo naudojami kaip palaikanti kariuomenė, užtikrinanti masines atakas ir palaikanti susvyravusias gretas.
Polibijaus sistema
II a. pr. m. e., įvedus Polibijaus sistemą, akcensai buvo panaikinti. Vietoj jų ėmė naudoti lengvuosius apšaudytojus velitus. Į akcensus anksčiau ėjusius vyrus į kariuomenę nustojo imti.
Dobri Laso Lešničuvka
Dobri Laso Lešničuvka  – eigulio būdelė Lenkijos šiaurės rytuose, Zbuinos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Sibiras (plentas)
Plentas „Sibiras“, federalinis automobilių kelias P255/M53 – federalinės reikšmės kelias Rusijoje, pietiniame Sibire. Jungia Novosibirską su Irkutsku ir yra Azijos trasos AH6 (Baltarusijos siena–Pusanas) dalimi. Tai yra rytinė „Irtyšiaus plento“ (M51) pratąsa, o už Irkutsko M53 kelią tęsia „Baikalo plentas“ (M55). Beveik visa trasa eina senuoju Sibiro traktu.
Kelias prasideda Novosibirske, ties išsukimu į Tomską. Atsišakojus atšakai į Tomską, plentas eina iki Kemerovo. Šis ruožas tarp Novosibirsko ir Kemerovo driekiasi lygumomis, kelias asfaltuotas, jį pravažiuoti nesudėtinga. Nuo Kemerovo iki Marijinsko kelias vingiuoja serpantinu pro taigą, bet toliau išsilygina. Atkarpa Marijinskas–Ačinskas gana ramus ir nesunkiai įveikiamas. Tarp Ačinsko ir Krasnojarsko kelias platėja, pildosi eismu. Krasnojarske į pietus atsišakoja „Jenisiejaus plentas“ (M54). Sudėtingiausia plento dalis driekiasi tarp Krasnojarsko ir Irkutsko. Čia kelias eina kalnuotomis vietovėmis, retai gyvenama taiga, gausu pavojingų posūkių, nuokalnių, vietomis yra ruožų be asfalto dangos.
Kelias kerta šias reikšmingas upes: Tomę, Kiją, Čulymą, Didįjį Kemčiugą, Jenisiejų, Kaną, Poimą, Biriusą, Udą, Iją, Oką, Belają, Kitojų, Irkutą.
Miestai prie kelio: Novosibirskas, Bolotnojė (Novosibirsko sr.), Jurga, Kemerovas, Beriozovskis, Marijinskas (Kemerovo sr.), Bogotolas, Ačinskas, Krasnojarskas, Ujaras, Kanskas, Ilanskis (Krasnojarsko kr.), Taišetas, Alzamajus, Nižneudinskas, Tulunas, Zima, Čeremchovas, Usoljė Sibirskojė, Angarskas, Irkutskas (Irkutsko sr.).
Lolandas
thumb|Salos padėtis Lolandas – sala Baltijos jūroje, į pietus nuo Zelandijos salos. Ketvirta pagal dydį Danijos sala. Plotas 1 243 km², aukščiausias taškas – 25 m, populiacija – 68 224 (2006 m.).
Lolandą su rytuose esančia Falsterio sala jungia tunelis ir du tiltai. 2007 m. Danijos ir Vokietijos vyriausybės patvirtino planą, pagal kurį iki 2018 m. turėtų būti pastatytas tiltas jungiantis Lolandą ir Fehmarno salą.
Saloje išsidėstę Nakskov, Maribo, Sakskøbing ir Rødby miesteliai. Lolandas padalintas į dvi savivaldybes – Lolando savivaldybę ir Guldborgsundo savivaldybę
Marquette
Marquette buvo General Motors įkurta automobilių markė egzistavusi tarp 1929 ir 1930 metų. Kartu su Pontiac, Viking ir LaSalle, Marquette buvo skirta užpildyti kainų tarpus General Motors koncerne. Marquette buvo parduodama per Buick diviziją. Pirmasis automobilis pasirodė 1929 metų birželio 1 dieną.
Oplankio ežeras
Pro Oplankį prateka Jūros intakas Barzupė. Manoma, kad Oplankio ežeras yra vienas seniausių Žemaitijos tvenkinių, I–II a. (?) sudarytas termokarstinio ežerėlio vietoje, Barzupės ir kito upelio santakoje. Rytiniame krante išlikęs senovinis Oplankio malūnas.
Netoli ežero yra įsikūrę Oplankio ir Barzūnų kaimai. Į vakarus stūkso Gilandžių piliakalnis. Rytine pakrante eina kelias Nr.4532 (Griežpelkiai I – Vilkyškiai).
Ežere galima sugauti lydekų, ešerių, kuojų, raudžių, karosų, aukšlių.
Kupstinė milė
Kupstinė milė (Mila caespitosa) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos, monotipinės milės (Mila) genties augalų rūšis.
Nuorodos
thumb|left|210px|Kupstinė milė (Mila caespitosa)
Trešnė
Trešnė (Prunus avium) – slyvinių (Prunoideae) pošeimio, slyvų (Prunus) genties vaismedis. Trešnė kilo iš Vakarų Azijos, bet Romos laikais atgabenta į Europą.
Produkcija
thumb|left|180px|Žydinti trešnė
Gudauskinė
Gudauskinė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Karklėnų.
Barmalėjaus fontanas
thumb|260px|Originalus fontanas 1943 m.; Sergejaus Strunikovo nuotrauka Barmalėjaus fontanas (, oficialiai – Детский хоровод) – fontanas Volgogrado centre, Rusijoje, vaizduojantis šešis vaikus, šokančius aplink krokodilą. Fontaną išgarsino fotografo Emanuilo Jevzerichino 1942 m. darytos nuotraukos, kuriose Stalingrado mūšio pjautynės sugretintos su žaidžiančių vaikų atvaizdais.
thumb|left|Barmalėjaus fontanas 2013 m. Įrengtas 1939 m. pagal Kornejaus Čiukovskio eiliuotos pasakos „Barmalėjus“ motyvus. Panašūs fontanai buvo pastatyti ir kituose Sovietų Sąjungos miestuose, tipinio projekto autorius – skulptorius Romualdas Jodko. Po karo atnaujintas, bet 1951 m. nugriautas, rekonstruojant miesto centrą. 2013 m. minint Stalingrado mūšio 71-ąsias metines, atstatytas.
Fontanas pavaizduotas filme apie Stalingrado mūšį „Priešas už vartų“ (Enemy at the Gates), apokaliptiniuose filmuose „V – tai vendeta“ ir „Prisukamas apelsinas“, kompiuteriniame žaidime „Commandos 3: Destination Berlin“.
Čiūgoku regionas
Čiūgoku regionas, dar vadinama San’in-San’jo (山陰山陽地方; San'in san'yō-chihō) regionu – Japonijos regionas, esantis vakarinėje Honšiū salos dalyje. Regionui priklauso Hirošimos, Jamagučio, Šimanės ir Totorio prefektūros ir dalis Okajamos.
Frydrichštalio kapinynas
Frydrichštalio kapinynas – prūsų kapinynas prie Frydrichštalio (Vėluvos apskritis, dab., Gvardeisko rajonas, Kaliningrado sritis) kaimo kapinių.
Tyrimai
1884-1885 m. kasant molį rasta pavienių archeologinių radinių ir žirgo kapas. 1889 m. Georgas Bujakas ištyrė 38 kapus. Mirusieji laidoti sudeginti, 10 kapų – urnose, kituose – be jų. Įkapės: žalvarinės segės, pincetas, žalvarinė antkaklė, akmeninis trintuvas, apyrankės, žąslai, žalvariniai skambalai, romėniška moneta, emalio karoliai ir kt. dirbiniai. Kapinynas datuojamas II a. – VI a.
Australijos aborigenų anglų kalbos
Australijos aborigenų anglų kalbos – bendras pavadinimas įvairioms anglų kalbos versijoms, kurias naudoja Australijos aborigenai. Skirtinguose žemyno regionuose šios kalbos vystėsi įvairiai ir yra skirtingos, bei visos skiriasi nuo oficialios Australijos anglų kalbos. Ekstremaliausia versija – kriolų – jau laikoma atskira kalba, nebe anglų kalbos versija. Šiuo metu ja šneka apie 30 000 žmonių, paplitusi šiaurinėje žemyno dalyje.
Australijos aborigenų anglų kalbos turi panašumų su aplinkinių salų (Papua Naujoji Gvinėja, Saliamono salos ir kt). kreolų kalbomis.
Kai kurie šios kalbos žodžiai ar išvestiniai žodžiai naudojami ir plačiau, ne tik tarp aborigenų. Tai labiau paplitę nuošalesniuose regionuose.
Melinka
Melinka  – miestelis pietų Čilėje, Aiseno regione, Aiseno provincijoje; Gvaitekaso komunos centras. Įsikūręs Asensjono saloje, Gvaitekaso salyno (Čonoso salyno dalis) šiaurėje. Tai vienintelė didesnė gyvenvietė Čonoso salyne. Verčiamasi daugiausia žvejyba.
Istorija
Gyvenvietę 1860 m. įkūrė iš Lietuvos kilęs rusų(?) imigrantas Felipe A. Westhoff, dirbęs miškų kirtėju Čilojės saloje. Pavadinimas Melinka kilo nuo rusų k. žodžio миленькая („mieloji“).
Sony Interactive Entertainment
Sony Interactive Entertainment (SIE). (SCEI) – Japonijos kompiuterinių žaidimų kompanija, pagarsėjusi įvairios techninės įrangos, susijusios su kompiuteriniais žaidimais, bet labiausiai – kompiuterinių žaidimų konsolių gaminimu.
Ši kompanija yra žymiosios „Sony“ korporacijos dukterinė kompanija.
SIE įsikūrė 1993 m. lapkričio 16 d., Tokijuje, Japonijoje. 2016 m. „Sony Computer Entertainment“ ir „Sony Network Entertainment“ buvo sujungtos į vieną bendrovę „Sony Interactive Entertainment“ (SIE).
PlayStation
Tai buvo pirmasis „Sony“ įsiveržimas į kompiuterinių žaidimų pramonę. PlayStation (dar vadinamas PSone) iš pradžių buvo planuojamas išleisti tik kaip Super Nintendo Entertainment System konsolės priedas atsaku į Sega Mega-CD. Tačiau Sony persigalvojo ir 1994 m. gruodžio 3 d. buvo išleista nauja kompiuterinių žaidimų konsolė, pavadinta PlayStation. Ši konsolė tapo pačia populiariausia, nurungusi kitas amžininkes.
PlayStation 2
Kita „Sony“ konsolė, PlayStation 2 (trumpiau – PS2) buvo išleista 2000 m. kovo 4 d. Japonijoje. PlayStation 2 energija buvo tiekiama firminio procesoriaus, vadinamo Emotion Engine (liet. Energijos varikliu) ir buvo pati pirmoji kompiuterinių žaidimų konsolė, galinti nuskaityti DVD diskus. Kai kurie žaidimų kūrėjai skundėsi, kad žaidimus šiai konsolei kurti per sunku, kiti netgi tvirtino, kad ši konsolė, palyginus su varžovais, silpna. Nepaisant tokių nusiskundimų, PlayStation 2 konsolei buvo išleista galybė žaidimų, o pati konsolė, kaip ir jos žaidimai, turėjo puikų pasisekimą rinkoje. Ji vis dėlto sulaukė daugiausiai dėmesio iš visų tuometinių konsolių, antrą vietą palikus „Microsoft“ korporacijos XBox konsolei, trečią – „Nintendo“ kompanijos GameCube, o ketvirtą – nenusisekusiai „Sega“ Dreamcast.
PSX (DVR)
2003 m. gruodį „Sony“ patobulino PlayStation 2 konsolę, pridėdama dar ir kietąjį diską su vaizdo įrašymo galimybe. Patobulinta sistema buvo pavadinta PSX. Ši turi ir jungtį su PSP. Tai labai brangus įrenginys. Dėl savo nepopuliarumo, jis nebuvo pradėtas gaminti už Japonijos ribų.
PlayStation 4
„Sony“ PlayStation 4 yra galingiausia savo kartos konsolė.
Henrikas Dudėnas
Henrikas Dūdėnas (g. 1933 m. gruodžio 3 d. Zarasai - mirė 2017 m. spalio 12 d. Palangoje) – Lietuvos farmakologas, biomedicinos mokslų daktaras, akademikas.
Biografija
1959 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1983 m. medicinos mokslų kandidatas. Nuo 2002 m. Rusijos Federacijos medicinos technikos akademijos narys.
1963–1983 m. Kauno P. Mažylio medicinos mokyklos dėstytojas, 1966–1992 m. Kauno medicinos instituto (nuo 1989 m. Kauno medicinos universitetas) dėstytojas, 1990 m. docentas.
1966–1987 m. Kauno cheminės farmacijos fabriko „Sanitas“ direktorius, 1987–1991 m. susivienijimo „Fermentas“ gen. direktorius, kartu ir Kauno endokrininių preparatų gamyklos direktorius. 1994–1998 m. Kauno vaistų sandėlio gen. direktorius. Nuo 2003 m. bendrovės „Vaistėja“ direktorius konsultantas.
Mokslinė veikla
Moksl. darbo svarb. kryptys – farmacijos technologijos problemos, f terapinio gydymo metodai ir klasikinės homeopatijos taikymas gydymui. 20 išradimų autorius, 1 patentas.
Kombinezonas
thumb|right|150px|Kombinezonas su [[užtrauktukas|užtrauktuku]] thumb|right|150px|Darbinis puskombinezonis Kombinezonas  – vientisas viršutinis drabužis, kurį sudaro sujungti kelnės ir viršutinė dalis (paprastai palaidinės tipo). Ilgą laiką kombinezonai buvo speciali apranga, naudota kaip darbinis darbininkų ar kareivių drabužiai. Paprastai turi daug kišenių, nevaržo judesių.
Kombinezonai, net ir darbiniai, būna įvairių stilių ir fasonų.
Terminija
Kombinezonai, kurių viršutinė dalis primena prijuostės viršutinę dalį („antkrūtinis“ ir petnešos), kartais vadinami puskombinezoniais.
Istorija
XIX a. 8-tą dešimtmetį JAV kompanija „Levi Strauss & Co.“ ėmė gaminti darbinius kombinezonus iš džinsinio audeklo.
XX a. 4-tą dešimtmetį imta siūti vaikiškus kombinezonus kaip patogius vaikų drabužius.
TSRS
TSRS pramonė kombinezonus ėmė siūti 1941 m. Žiemos karo metu buvo įsitikinta, kad kariuomenė turi turėti baltų maskuojamųjų kombinezonų. Buvo siuvami kelių tipų žieminiai ir vasariniai kombinezonai. Vienas tokių maskuojamųjų kombinezonų buvo išverčiamas – viena pusė žalia, kita – balta.
Vėliau imta siūti ir vaikiškus kombinezonus.
Vasilkuvo Jėzaus Apsireiškimo bažnyčia
Vasilkuvo Jėzaus Apsireiškimo bažnyčia  – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Vasilkuvo valsčiuje, Vasilkuvo mieste. Bažnyčia priklauso Vasilkuvo Jėzaus Apsireiškimo parapijai.
Istorija
1880 m. pradėtos mūrinės bažnyčios statybos, kurios buvo užbaigtos 1883 metais. Architektas Romuald Lenczewski. Per II pasaulinį karą bažnyčia buvo stipriai apgriauta, 1944 m. pabaigoje atstatyta. 1987 m. lapkričio 11 d. bažnyčia įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Limfinė sistema
Limfinė sistema – žmogaus ir kitų stuburinių gyvūnų organų sistema, atliekanti organizmo apsaugines ir gyvybines funkcijas. Ji palaiko skysčių homeostazę audiniuose, užtikrina, kad į audinius pratekėję skysčiai bei makromolekulės (baltymai, lipidai ir kt.) būtų grąžinti atgal į kraujotaką. Ji taip pat plonosiose žarnose sugeria riebalus ir perneša juos į širdies ir kraujotakos sistemą.
Limfinės sistemos sandara
Limfinę sistemą sudaro:
Limfinės sistemos funkcijos
Limfinės sistemos funkcijos ir reikšmė:
Limfinės sistemos vystymasis žmogaus embrione
Žmogaus embrione limfinė sistema vystose iš mezenchimos. ~6 vystymosi savaitę joje atsiranda plyšiai, pripildyti skysčio. Ląstelės, apsupančios šiuos plyšius virsta endotelio ląstelėmis. Plyšiai tarpusavyje jungiasi. Susijungdami ir didėdami pirminiai limfiniai kapiliarai sudaro 6 limfinius maišus. Po to vietoj maišų susiformuoja limfagyslių rezginiai. O 3 mėnesį susiformuoja ir pagrindinės limfmazgių grupės. Kiti limfmazgiai išsivysto iš periferinių limfagyslių.
Opel Admiral
Opel Admiral – liukso klasės serijinis lengvasis automobilis, gamintas vokiečių automobilių gamintojo Opel. Gamyba truko nuo 1937 iki 1939 m., o po pertraukos 1964–1977 m.
Admiral (1937–1939)
Pirmasis Admiral modelis buvo pagamintas 1937 m. ir turėjo konkuruoti su tokiais automobiliais kaip Horch, Mercedes-Benz ir Maybach. Admiral buvo gaminamas 4 durų sedano ir kabrioleto kėbulais. Variklis – 6 cilindrų, kurio darbinis tūris 3,6 l, o didžiausias išvystomas greitis – 132 km/h. Admiral gamyba buvo nutraukta 1939 m., kai Opel perėjo prie karinės produkcijos gamybos.
Admiral A (1964–1968)
Po ilgos pertraukos, 1964 m., Opel atgaivino Admiral gamybą, kuri tapo taip vadinamos „KAD“ (Kapitän, Admiral, Diplomat) serijos dalimi. Admiral buvo šio trejetuko viduryje ir galėjo turėti šiuos variklius: 6 cilindrų OHV variklį, kurio darbinis tūris 2,6 l, galia 100 AG (74 kW) ir didžiausias greitis 158 km/h, nuo 1968 m. spalio mėn. 6 cilindrų CIH variklį, kurio darbinis tūris 2,8 l, galia 125 AG (92 kW) ir didžiausias greitis 170 km/h. 1965 m. 2,6 l darbinio tūrio variklio gamyba buvo nutraukta. Be to, į Admiral, galėjo būti montuojami Chevrolet V8 4,8 l varikliai, kurie taip pat buvo montuojami ir į Opel Diplomat automobilius. 1967 m. pabaigoje, 2,8 l varikliai buvo aprūpinti dviejų kamerų karbiuratoriais HL (galia padidėjo iki 140 AG (103 kW)).
Feldjėgerių korpusas (Rusija)
Feldjėgerių korpusas  – Rusijos imperijos ginkluotųjų pajėgų specialiosios paskirties karinis dalinys, egzistavęs 1796–1918 m. Štabas buvo Sankt Peterburge, Fontankos krantinėje, name Nr. 90.
Opel Admiral
Admiral A (1964–1968)
Nuo 1964 iki 1968 m. buvo pagaminti 55 876 Admiral (išviso 89 277 „KAD“) modeliai, todėl tai buvo populiariausias trejetuko modelis.
Feldjėgerių korpusas (Rusija)
Korpusas buvo pavaldus imperatoriaus Vyriausiojo štabo budinčiajam generolui.
Istorija
1796 m. gruodžio 17 d. imperatorius Pavelas I pasirašė įsaką įkurti atskirąjį feldjėgerių korpusą. Tada jį sudarė 1 karininkas ir 13 feldjėgerių. 1797 m. korpusas buvo praplėstas, jį sudarė 2 karininkai ir 30 jėgerių. 1800 m. korpuse buvo 4 karininkai ir 80 feldjėgerių.
Valdant imperatoriui Nikolajui I Feljėgerių korpusui buvo pavesta lydėti visus ypatingai pavojingus valstybinius nusikaltėlius į įkalinimo vietas. Baigiantis Nikolajaus I valdymui Feldjėgerių korpusui vadovavo vyresnysis karininkas, korpuse buvo 3 kuopos, kurių kiekvienoje buvo vadas kapitonas, 6 karininkai subalternai ir 30 feldjėgerių.
Feldjėgerius rinko iš savanorių, kuriais tapdavo laisvi asmenys arba atsargos kariškiai ar rūmų valdininkai. Turėjo mokėti rusų kalbos gramatiką, laisvai kalbėti bent viena užsienio kalba. Tarnyba trukdavo 6 metus. Atitarnavę šį laikotarpį galėdavo palikti tarnybą gaudami XIV rango laipsnį. Pageidaujančius įdarbindavo pašto žinyboje. Atitarnavę 9 metus gaudavo gubernijos sekretoriaus rangą. Už ypatingus nuopelnus feldjėgeriai galėdavo būti pakelti į Feldjėgerio korpuso praporščikus, jei būdavo vakansijų.
Feldjėgeriai gabendavo svarbius popierius ir depešas sostinėje, Rusijos imperijoje ir užsienyje. Jie lydėdavo keliaujančius imperatoriaus šeimos narius ir užsienio princus, aplankiusius Rusiją. Sostinėje feldjėgeriai būdavo skiriami budinčiaisiais prie kai kurių aukštų asmenų ir kai kuriose valstybinėse ir karinėse įstaigose.
Opel Admiral
Admiral B (1969–1977)
Admiral B buvo komplektuojamas su šiais varikliais: 1-bbl 6 cilindrų varikliu, kurio darbinis tūris 2,8 l (132 PS Opel Admiral), 2-bbl (145 PS Opel Admiral 2800 S, galia 143 AG (107 kW)) ir analogišku pastarajam, bet su kuro įpurškimo sistema (165 PS Opel Admiral E, kurio galia 163 AG (121 kW)). Tai buvo pirmasis Opel modelis su kuro įpurškimo sistema. Visi modeliai buvo komplektuojami su 4 pavarų mechaninėmis arba 3 pavarų automatinėmis pavarų dėžėmis. Nuo 1972 m. sausio mechaninės pavarų dėžės nebemontuotos į Admiral E modelius. Galinė Admiral B pakaba turėjo De Dion vamzdinį tiltą.
Feldjėgerių korpusas (Rusija)
Istorija
1858 m. spalio 9 d. buvo išleisti nauji Korpuso nuostatai (Положение о корпусе), pagal kuriuos korpusą sudarė 2 kuopos, kuriose buvo 34 karininkai ir 46 feldjėgeriai. Korpuso vadas ir toliau buvo pavaldus budinčiajam generolui.
Opel Admiral
Admiral B (1969–1977)
1975 m., pasikeitus teršalų išmetimo standartams, modelių indeksai buvo pažeminti iki 129/140/160 PS.
Feldjėgerių korpusas (Rusija)
Istorija
Buvo draudžiama į feldjėgerius priimti bajorus, jais turėjo tapti pageidaujantys asmenys iš garbės piliečių, pirklių ir pan., mokėję užsienio kalbas.
Opel Admiral
Admiral B (1969–1977)
Nuo 1968 iki 1977 m. Opel išleido 33 tūkst. Admiral B automobilių.
Feldjėgerių korpusas (Rusija)
Istorija
1869 m. karinės žinybos įsakymu Nr. 110 buvo priimti naujo Korpuso nuostatai, pagal kuriuos panaikintas korpuso dalinimas į kuopas. Korpuso vadovas padarytas pavaldžiu Vyriausiojo štabo viršininkui. Vadovas turėjo padėjėją. Buvo numatyti du etatų variantai – paprastas taikos metui (48 karininkai ir 32 feldjėgeriai) ir sustiprintas karo metui (56 karininkai ir 44 feldjėgeriai).
1891 m. karinės žinybos įsakymu Nr. 337 buvo priimti naujo Korpuso nuostatai ir nauji etatai. Vystantis susisiekimo ir ryšių priemonėms buvo numatyta, kad popierių ir depešų siuntimas feldkurjeriais turės sumažėti, todėl korpuso dydis buvo sumažintas. Daugiausia sumažėjo feldjėgerių nekarininkų.
Į korpusą priimdavo savanorius, nuo 18 iki 25 metų, baigusius 3 skirsnio mokymo įstaigas, daugiausia mokėjusius užsienio kalbų. Nepriimdavo bajorų, valstiečių ir miestiečių. Prieš suteikiant jaunesniojo feldjėgerio laipsnį reikėjo atitarnauti 6 mėn. bandomąjį laikotarpį. Vyresniojo feldjėgerio laipsnį galėjo gauti ne mažiau kaip po 1 metų tarnybos jaunesniuoju feldjėgeriu. Gauti feldjėgerių karininkų laipsnį buvo galima esant vakansijai, atitarnavus ne mažiau kaip 4 metus (iš jų – 1 m. vyresniuoju feldjėgeriu). Aukštesnį karininko laipsnį buvo galima gauti esant vakansijai korpuse ir ankstesniame laipsnyje ištarnavus ne mažiau kaip 4 metus.
Feldjėgeriai karininkai negalėjo būti pervedami į kitas karininkų pareigas ne Feldjėgerių korpuse. Į užsienį siunčiamiems feldjėgeriams sumokėdavo kurjerio duotį  – pinigus, skirtus kelionės išlaidoms padengti (1893 m. karinės žinybos įsakymas Nr. 33).
Karo metais į vyriausiojo vado štabą paskirdavo 8 feldjėgerių karininkus ir 8 feldjėgerius, o į armijų lauko štabus – po 4 karininkus ir 4 feldjėgerius.
Pilietinio karo metai
Po 1917 m. Vasario revoliucijos, 1917 m. kovo 6 d. Feldjėgerių korpusas prisiekė Rusijos Laikinajai vyriausybei. Korpusas visu pajėgumu veikė ir po Spalio revoliucijos, kol 1918 m. sausio-gegužės mėn. buvo oficialiai išformuotas. Dalis atleistųjų korpuso kariškių įsijungė į Baltosios ir Raudonosios armijų gretas, dalyvavo kuriant priešbolševikinių vyriausybių ir bolševikų vyriausybės feldjėgerių tarnybas. Pvz., 1918 m. vasarą Pavolgyje, Steigiamojo susirinkimo narių komiteto vyriausybės karinėje žinyboje buvo sukurtas Karinių kurjerių būrys (Отряд военных курьеров), turėjęs užtikrinti kurjerinį vyriausybės ir jos formuojamos Liaudies armijos ryšį. Tuo pačiu metu analogiška tarnyba buvo sudaryta prie vadinamosios Laikinosios Sibiro vyriausybės Sibiro armijos štabo. Feldjėgerių tarnybą atkūrė admirolas Kolčiakas, pasiskelbęs Aukščiausiuoju Rusijos valdytoju. Ši tarnyba, priklausiusi Rytų fronto štabui ir Vyriausiojo vado būstinei, užtikrino ryšį tarp vyriausybės Omske ir veikiančios armijos. Nustojo veikti 1922 m., kai žlugo Baltasis judėjimas.
Paskirtis
Feldjėgerių korpuso personalas (feldjėgeriai) užtikrindavo patikimą Imperatoriaus, kitų aukštų asmenų ir vyriausybinių organų kurjerinį ryšį – gabeno įsakymus, pranešimus, vertybinius popierius, siuntinius, auksą, dideles pinigų sumas, trofėjines vėliavas, paimtų miestų raktus. Taip pat lydėjo ir saugojo aukšto rango asmenis.
Feldjėgeriai buvo komplektuojami iš gvardijos kariškių.
Džeivikas
Džeivikas  – kaimas rytų Anglijoje, JK. 2015 m. rytinė gyvenvietės dalis paskelbta labiausiai neišsivysčiusia gyvenviete Jungtinėje Karalystėje.
Socialinės problemos
Gyvenvietė įkurta kaip pajūrio kurortas, bet XX a. viduryje gyvenvietė tapo prieglobsčiu socialiai remtiniems žmonėms. 2011 m. 62 % visų darbingo amžiaus gyventojų gyveno iš pašalpų. Dėl didelio nusikalstamumo ir prastos reputacijos nekilnojamo turto kainos Džeivike yra vienos žemiausių visoje šalyje.
2010 m. išleistas dokumentinis filmas Jaywick Escapes, kuriame pasakojama apie gyvenimą Džeivike ir heroino liūną gyvenvietėje. Nuo 2015 m. kuriamas dokumentinis serialas apie socialiniai remtinus gyventojus – Jaywick – Benefits By The Sea.
Mikronezijos Federacinių Valstijų prezidentas
thumb|right|200px Mikronezijos Federacinių Valstijų prezidentas renkamas kas dvejus metus, gegužės 11 d.
Mikronezijos prezidentų sąrašas: