cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maumedynas
Maumedynas – šviesus miškas, kuriame vyrauja maumedžiai. Lietuvoje didžiausias yra Degsnės maumedynas šiaurinėje Degsnės miško dalyje, kitas Dubravos miškuose. Juose auga europiniai maumedžiai.
Tobų-maskojų kalba
Tobų-maskojų kalba arba Paragvajaus tobų kalba (Quilyilhrayrom, Cabanatit, Machicui, Enenlhit) – maskojanų kalbų šeimai priskiriama kalba. Vartojama Gran Čiake, vakarų Paragvajuje gyvenančių indėnų tobų-maskojų.
Paragvajaus upės pakrantėje iš tobų-maskojų ir kitų maskojanų kalbų yra susiformavęs maskojų pidžinas.
Maskojų kalbos pavyzdys (ištrauka iš Biblijos):
Rinkimų geografija
Rinkimų geografija – politinės geografijos šaka, tirianti šalies ir atskirų jos regionų politinę geografinę struktūrą. Rinkimų geografijos analizės tikslas yra suprasti veiksnius ir charakteristikas vyraujančius integruotoje ir plačioje teritorijoje. Rinkimų geografija turi tris tyrimų kryptis:
Viksvenis
Viksvenis (Blysmus) – viksvuolinių (Cyperaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiamečiai žoliniai augalai. Žiedyną sudaro į negausią varputę sutelkti žiedai. Varputės išauga stiebo viršūnėje. Auga druskingose vietose.
Lietuvoje auga dvi rūšys:
Novoberezovo Šv. Apaštalo Jono Teologo cerkvė
'''Novoberezovo Šv. Apaštalo Jono Teologo cerkvė'''  – cerkvė, esanti Novoberezovo kaime. Cerkvė priklauso Novoberezovo Kristaus Dangun Žengimo parapijai. Cerkvė pastatyta 1771 metais. Cerkvės fundatorė buvo Izabela Poniatovska. 1883 m. buvo pastatyta varpinė.
Ali bin Abdula al Tanis
Valdymo metais jis prižiūrėjo pirmąjį naftos krovinį iš Mesaido uosto 1949 m. gruodžio 31 d.; skirta daug dėmesio švietimui ir infrastruktūrai. 1950 m. Ronald Cochrane buvo paskirtas atsakingu už Kataro policijos pajėgų organizavimą, o Phillip Plant, buvęs Karališkųjų oro pajėgų karininkas buvo paskirtas emyro patarėju. Po savo atsistatydinimo jis keletą metų gyveno Katare, buvo labai visuomeniškas padėdamas daugeliui musulmonų mokslininkų ir išspausdindamas daug istorinių islamo knygų, kurios nebuvo iki tol spausdintos; jos buvo atspausdintos „Al-Maktab Al-Islami“ leidykloje, Libane.
Būdamas amžiuje, susirgo cukriniu diabetu ir savo paskutiniaisiais metais gyveno savo namuose Libane, kur juo rūpinosi dr. Nasib Albarbir.
Jis buvo nepaprastai kilnus ir labai mandagus; turėjo labai gerą atmintį ir būdamas labai jaunas išmoko Koraną mintinai.
Jis mirė Beiruto Barbiro ligoninėje, Libane, 1974 m. rugpjūčio 31 d. Kūnas buvo nuskraidintas atgal į Katarą, kur jis buvo palaidotas Alrajano kapinėse.
Ilgys (Utenos r., Daugailių sen.)
Ilgys – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Utenos rajone, apie 8,5 km į pietryčius nuo Daugailių. Ežero ilgis (šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi) – 3,26 km, vidutinis plotis – 0,2 km, didžiausias – 0,34 km. Altitudė 158,9 m. Ežeras siauras ir vingiuotas, gilus. Didžiausias gylis – 25,3 m. Dugnas duobėtas, padengtas dumblingu ir sapropelingu moliu. Krantai stačiašlaičiai, aukšti, apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Ežero kilmė ledyninė, rininė. Pakrantėse daugiausia plyti pievos ir dirbami laukai, o pietinės ežero dalies pakrantės apaugusios mišku. Rytuose į Ilgį įteka upelis iš Brinkliškių ežero, taip pat iš Sylio vakaruose į Alksno ežerą rytuose prateka Ligaja, dar vadinama Ilge (Šventosios baseinas).
Prie Ilgio įsikūrę kaimai: Antilgė, Lukošiūnai, Narutiškis. Rytine pakrante eina kelias Nr.4915 (Lukošiūnai – Paberžė – Šlepečiai).
Pinigų rinka
Pinigų rinka – finansų rinka, kurioje prekiaujama tokiomis finansinėmis priemonėmis, kurių trukmė neviršija vienerių metų. Pinigų rinka labai veiksminga, nes didelės pinigų sumos gali būti pervestos greitai ir mažais kaštais. Pinigų rinkos investuotojai siekia likvidumo bei saugumo, ir yra itin jautrūs rizikai. Pinigų rinkoje aktyviausiai dalyvauja bankai ir vyriausybės, kiek mažiau įmonės, ir retai, privatūs asmenys.
Pinigų rinkos poreikis kyla dėl to, kad pinigų išlaidos ir įplaukos retai sutampa, o įmonės bei finansinės institucijos, laikydamos didelį grynų pinigų balansą, reikalingą veiklai, susiduria su alternatyviais kaštais (nes negauna palūkanų). Todėl stengiamasi laikyti minimalų kasdienei veiklai reikalingą lėšų kiekį, o kitą paversti pinigų rinkos instrumentais, kuriuos galima greitai ir pigiai paversti pinigais reikalui esant. Pinigų rinkos instrumentų dydis (nominalas) būna didelis, nuo 1 iki 25 mln. JAV dolerių ir daugiau Jungtinėse Amerikos Valstijose, Lietuvoje dažniausiai nuo 1 iki 20 mln. ir daugiau litų. Dėl šios priežasties pinigų rinka kartais laikoma didmenine lėšų rinka, priešingai mažmeninei rinkai, kurioje skolinasi mažos įmonės bei vartotojai ir skolinamos mažesnės sumos. Galiojimo trukmė svyruoja nuo 1 dienos iki 1 metų, nors dažniausiai neviršija 3 mėnesių.
Andrius Navickas (1977)
Andrius Navickas (g. 1977 m. gruodžio 13 d. Suvieko k., Zarasų raj.) – Lietuvos pedagogas, švietimo profesinių sąjungų veikėjas, vienas diskgolfo sporto pradininkų Lietuvoje.
Pinigų rinka
Pinigų rinkos dalyviai
Bankai pinigų rinkoje skolinasi savo paskolų portfeliams formuoti, centrinio banko nustatytiems atsargų reikalavimams vykdyti, ir skolina laikinai turimą lėšų perteklių. Šiuo atveju, o Lietuvoje ir vadinama, tarpbankine rinka. Lietuvos bankas nuolat skelbia tarpbankinių indėlių, tarpbankinių paskolų ir kitų pinigų rinkos instrumentų palūkanų normas, kurios atspindi tarp bankų sudarytus sandorius. Taip pat bankai dalyvauja kaip dileriai ir brokeriai tarpininkaudami įvairių finansinių priemonių rinkoje. Pavyzdžiui, palūkanų normos išvestinių finansinių instrumentų atveju viena sandorio pusė beveik visada yra bankas. taip yra dėl to, kad bankai dažniausiai turi gerą priėjimą prie rinkos, pažintis su kitais bankais, informacines sistemas leidžiančias nuolat jausti rinkos pulsą. Be to bankai turi pakankamus finansinius išteklius ir reputaciją, kuri nulemia finansinės institucijos rizikingumo įvertinimą iš rinkos dalyvių pusės.
Andrius Navickas (1977)
Biografija
Baigęs Zarasų „Ąžuolo“ gimnaziją, pasirinko geografijos studijas Vilniaus pedagoginiame universitete, kur 1999 m. baigė bakalauro studijas. Dar studijuodamas, apie 1997-uosius, A. Navickas pradėjo dirbti Zarasuose, „Ąžuolo“ gimnazijoje. 2003 m. gavo magistro diplomą įgijęs ir antrą specializaciją – kūno kultūros mokytojo. Kelerius metus gimnazijoje jis dėstė geografiją, palankęs papildomus kursus porą metų mokė ekonomikos, o pastaruoju metu yra kūno kultūros mokytojas.
Dalyvavo 2011 m. vasario 27 d. savivaldybių tarybų rinkimuose.
Pinigų rinka
Pinigų rinkos dalyviai
Vyriausybė irgi yra svarbus pinigų rinkos dalyvis. Vienas iš pagrindinių pinigų rinkos instrumentų daugelyje šalių yra trumpalaikiai vyriausybės arba iždo vertybiniai popieriai, kitur vadinami tiesiog iždo instrumentais. Lietuvoje ir JAV yra iždo vekseliai, kurių trukmė yra iki metų. Leisdama savo vertybinius popierius, vyriausybė pritraukia nemažai lėšų. Lietuvoje pagrindiniai investuotojai į iždo VP yra bankai (Juos nežymiai 2007 m. aplenkė investiciniai fondai), todėl tos lėšos, už kurias perkami iždo VP, atitraukiamos nuo ūkio finansavimo per paskolas. Kita vertus, iždo VP yra svarbus bankų likvidumo palaikymo šaltinis, nes rinkoje nėra likvidesnių litais denominuotų instrumentų. Vyriausybės vertybiniai popieriai yra valstybės skolos dalis. Kadangi pati valstybė yra beasmeniška, tai jos vardu skolinasi vyriausybei priklausantis iždo departamentas (pvz., JAV) arba finansų ministerija (pvz., Lietuvoje).
Andrius Navickas (1977)
Biografija
2012 m. gruodžio 15 d. išrinktas Lietuvos švietimo darbuotojų profesinės sąjungos (LŠDPS) pirmininku. Iki išrinkimo organizacijos vadovu buvo LŠDPS pirmininko pavaduotojas, prezidiumo narys, LŠDPS Zarasų rajono susivienijimo vadovas. 2018 m. gruodžio mėn. pagarsėjo įkvėpęs mokytojų streiką Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerijos patalpose.
Pinigų rinka
Pinigų rinkos dalyviai
Įmonės yra kiek smulkesni pinigų rinkos dalyviai, bet jų užimama rinkos dalis irgi priklauso nuo šalies. Pavyzdžiui, JAV įmonės yra aktyvios pinigų rinkos dalyvės, stambios netgi turi savo antrines įmones, kurios užsiima finansavimo organizavimu jai priklausančiai bendrovei. Jos leidžia komercinius vekselius, banko akceptus, kitus instrumentus, perka ir parduoda valiutas. Tačiau Lietuvoje įmonės kiek mažiau dalyvauja pinigų rinkoje, daugiausia jos lėšų perteklių palieka banke trumpalaikiais, vienos nakties ar kelių dienų trukmės indėliais, arba net laiko tik einamosiose sąskaitose.
Andrius Navickas (1977)
Biografija
2003 m. savo sodyboje Nedožinkos kaime (Imbrado sen., Zarasų raj.) įkūrė pirmą stacionarų diskgolfo parką Lietuvoje. 18 krepšių parke vyksta Baltic Sea Tour, Lietuvos diskgolfo čempionato varžybos, kiti turnyrai.
Pinigų rinka
Pinigų rinkos dalyviai
Ne mažesnę svarbą pinigų rinkai turi ir centriniai bankai. Jie gali daryti įtaką laisvų lėšų kiekiui rinkoje ir palūkanų normoms.
Andrius Navickas (1977)
Biografija
Su šeima gyvena Nedožinkoje. Žmona Jurgita – dailės ir technologijų mokytoja, vaikai – Ieva, Motiejus, Vasaris, Jurgis. Prosenelio sodyboje turi paveldėjęs bitininko įrangą, augina 70 bičių šeimų.
Pinigų rinka
Pinigų rinkos dalyviai
JAV gana svarbią dalį pinigų rinkoje atlieka pinigų rinkos fondai. Jie skirti smulkiems investuotojams, kurie norėtų dalyvauti pinigų rinkoje, tačiau patys tam finansiškai nepajėgūs. Šie fondai nuperka didžiulius pinigų kiekius pinigų rinkos instrumentų ir paskui jų akcijas parduoda smulkiems ir individualiems investuotojams. Tokiu būdu jie gauna galimybę pasinaudoti pinigų rinkos suteikiamomis uždirbimo galimybėmis.
Pinigų rinkos finansinės priemonės
Tai skolos priemonės, kurias bankai parduoda indėlininkams ir už kurias pirmieji moka palūkanas bei grąžina beveik visi pagrindiniai komerciniai bankai. Tai yra pagrindinis komercinių bankų fondų šaltinis, gaunamas iš korporacijų, pinigų rinkos savitarpio fondų, labdaros įstaigų ir valstybės agentūrų. Tai trumpalaikiai vyriausybės skolos priemonės. Jie išleidžiami 3, 6, 12 mėn padengimo laikotarpiui. Šios finansinės priemonės nemoka palūkanų, tačiau parduodamos su diskonto nuolaida. Iždo vekseliai yra likvidžiausias pinigų rinkos priemonės, kadangi nėra pažadų netesėjimo rizikos. Vyriausybė visada gali padidinti mokesčius ar išleisti valiutą, siekdama apmokėti savo skolas. Tai trumpalaikės skolos priemonės, kurias leidžia dideli bankai, gerai žinomos korporacijos. Komerciniai vertybiniai popieriai – tai pažyma apie trumpalaikės skolos gavimą. Tuo tarpu vekselyje yra skolintojo ir skolos gavėjo vardai, o pažymoje tik jo išleidėjo vardas. Reikalavimai: Tai pinigų rinkos priemonės, kurios buvo sukurtos tarptautinės prekybos finansavimo tikslams ir yra naudojamos jau šimtmečius. Bankų akceptai yra banko trata. Ją išleidžiančios firmos įsipareigoja apmokėti iki tam tikros datos, o bankas garantuoja mokėti pagal šį čekį, kuris patvirtinamas uždedant ant tratos banko antspaudą. Tai trumpalaikės paskolos priemonės, kurias bankai naudoja pinigų skolinimuisi ir kur iždo vekseliai yra naudojami kaip užstatas. Šios sutartys yra svarbus bankų fondų, kurie daugiausia gaunami iš didelių korporacijų, šaltinis. Tai trumpalaikės paskolos tarp bankų jų depozitais Centriniame banke, t. y. vieno banko paskola kitam bankui. Kadangi bankui gali pritrūkti savo reguliavimui reikalingo kapitalo rezervo, jis gali skolintis federalinių fondų rinkoje. Ji yra tiksliausias bankinės sistemos kredito rinkos barometras. Tai JAV doleriai, laikomi užsienio bankuose už JAV ribų, ar JAV užsienio skyriuose.
Angaitai
Angaitai (Angaité, angkayte), enenlhetai – Paragvajuje, Šiauriname Čiake gyvenančių indėnų gentis. Kalba maskojanų šeimai priklausančios sanapanų kalbos angaitų dialektu (dažnai išskiriama kaip savarankiška kalba). Kalba nykstanti, kadangi angaitai vis daugiau vartoja ispanų ir gvaranių kalbas.
Joskutis
Joskutis – nenuotakus ežeras Ignalinos rajone, Linkmenų seniūnijoje, Aukštaitijos NP, 0,5 km į vakarus nuo Baluošo ežero, 1,5 km į šiaurės rytus nuo Ginučių. Ilgis 1,24 km (šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi), plotis iki 0,53 km. Altitudė 147,5 m. Krantai daugiausia aukšti, apaugę mišku (Linkmenų miškas), šiaurės vakarinis krantas pelkėtas. Dugnas padengtas sapropeliu. Pietiniu pakraščiu siekia kelią. Ežeras priklauso Srovės upelio baseinui (Žeimenos upės baseinas). Į rytus įsikūręs Beržaragio kaimas.
Angaitai
1995 m. Paragvajuje gyveno 1355 indėnai angaitai. Gyvena šiose gyvenvietėse: Puerto Casado, Guajó, Cerrito, San Pedro Tuparandá, San Carlos, Colonia 3, Juan de Salazar ir Misión Anglicana.
Didelė dalis dirba tanino gamyklose prie Paragvajaus upės. Kiti dirba darbininkais misijose, privačiuose ūkiuose. Asimiliuojasi su kitomis maskojanų tautomis.
Joskutis
Ežere organizuojama licencinė karpių žūklė.
Ežerėvardis Joskùtis, matyt, asmenvardinės kilmės (plg. pavardes Jaskutis, Jaskys).
Bleizeris
thumb|right|200px|Bleizeris Bleizeris – tam tikros išvaizdos švarkas, dėvimas kaip smart casual drabužis. Bleizeris panašus į kostiuminį švarką, bet jo sukirpimas laisvesnis. Kišenės dažnai uždėtinės be antkišenių, sagos - metalinės su kilputėmis. Bleizerio audinys paprastai patvaresnis, kadangi tokie švarkai skirti dėvėti lauke užsiimant sportu. Bleizeriai dažnai yra jachtklubų, irklavimo klubų, oro linijų, mokyklų uniformos dalis. thumb|left|150px|Būdinga bleizerio kišenė Angliakalbėje kultūroje bleizeris reiškia du švarkų variantus:
Bleizerio vilkėjimas
„Jachtiniai“ (reefer) bleizeriai dėvimi kartu su įvairiais kitais drabužiais. Po bleizeriu vilki nuo paprastų marškinių su kaklaraiščiu iki polo marškinėlių. Kartu su bleizeriu vilkimos įvairių spalvų ir sukirpimų kelnės, nuo klasikinių baltų medvilninių ar pilkų flanelinių kelnių iki rudų činosų ar džinsų. JAV dabar reefer stiliaus švarkai labai paplitę, jie labai dažnai yra business casual ar business informal aprangos dalis, jie tinka praktiškai visose situacijose. thumb|left|200px|[[Mančesteris|Mančesterio vidurinės mokyklos Manchester Grammar School uniforminio bleizerio emblema]] Bleizeriai daugelyje Tautų Sandraugos mokyklų vilkimi kaip mokyklos uniformos dalis. D.Britanijoje ir Australijoje tokie bleizeriai būna vienaeiliai, įvairių spalvų, dažnai ryškūs ar su apvadais. Tokio stiliaus bleizerius vilki ir kai kurių jachtų ar irklavimo klubų, pvz., Kembridžo ir Oksfordo universitetuose, nariai, o bleizeriai su apvadais dėvimi tik ypatingomis progomis, pvz., klubo iškilmingose vakarienėse. Tokiais atvejais apvadų spalvos atitinka universiteto ar koledžo spalvas, bleizeriai būna su specialiomis koledžo sagomis.
Labai dažnai uniforminiai mokyklos, koledžo, sporto klubo, kariuomenės veteranų asociacijos bleizeriai turi ant krūtinės kišenės išsiuvinėtą emblemą. Mokyklų uniformų bleizerių emblemos gali skirtis priklausomai nuo moksleivio ar studento pasiekimų moksle ar sporte.
Anksčiau buvo priimta vilkėti bleizerius užsiiminėjant „džentelmeniškomis“ sporto šakomis ar stebint jų varžybas. Dabar bleizerių vilkėjimas išlikęs tik kai kuriose sporto šakose ir tai tik rudimentiškai. Pvz., kai kuriose kriketo rungtynėse komandų kapitonai metant burtus vilki komandos bleizerius su klubo emblema ar nacionaliniu herbu.
Barbarosos operacija
Operacija „Barbarosa“ – 1941 m. birželio 22 d. pradėtos nacistinės Vokietijos karinės invazijos į Sovietų Sąjungą, nuo kurios prasidėjo Vokietijos–SSRS karas, kodinis pavadinimas.
Operacijos metu per visą 2 900 km ilgio sieną į Sovietų Sąjungą įsiveržė apie 4 milijonus Ašies valstybių karių. Vokietijos puolimas užklupo Sovietų Sąjungą nepasiruošusią, per trumpą laiką Vokietijos kariuomenė užėmė dideles teritorijas, o sovietų kariuomenė patyrė didelius nuostolius. Nepaisant šių pasiekimų vokiečių planai užbaigti karą iki žiemos nepavyko, 1941 m. žiemą sovietai kontratakavo ir sustabdė vokiečių veržimąsi Maskvos mūšyje, kurį galima laikyti operacijos pabaiga. Prasidėjo ilgas sekinamasis karas, kuriam Vokietija nebuvo pasiruošusi. Nepaisant to nacionalsocialistinis režimas tęsė karą iki besąlygiškos kapituliacijos 1945 m. gegužės 8 d.
A.Hitlerio „Rytų programa“
Adolfas Hitleris bolševizmo sunaikinimą svarbiausiu nacionalsocializmo užsienio politikos tikslu paskelbė dar 1925 m. savo knygoje „Mano kova“. Tai jis grindė neišvengiama pasauline kova tarp „arijų rasės“ ir „pasaulio žydijos“, kurios ekstremaliausia valdymo forma esąs bolševizmas. Dėl to apie sąjungą su Sovietų Sąjunga negalėjo būti nė kalbos. Politiškai neprasminga esą būtų ir apsiriboti per Pirmąjį pasaulinį karą prarastų teritorijų atkariavimu. Vokiečių tautai turėjo būti suteiktas pakankamas pagrindas ir žemės, kurios užtikrintų jos ekonominę nepriklausomybę didžiojoje kontinentinės Europos erdvėje. Tų žemių reikėjo ieškoti visų pirma Rusijoje ir jos pavergtose pasienio valstybėse. Vietoje „amžinojo vokiečių žygio į Europos Vakarus ir Pietus“ žvilgsnis turėjo būti nukreiptas į Rytus. A.Hitleris kritikavo Vokietijos imperijos elitą dėl nesugebėjimo sudaryti aiškią sąjungą nei su Britanija, nei su Rusija ir taip įvėlus Vokietiją į karą dviem frontais, kurio nebuvo įmanoma laimėti. Jis darė prielaidą, kad Didžioji Britanija susitaikys su tuo, kad Vokietija užkariaus Prancūziją ir parems Vokietiją kare su Sovietų Sąjunga. Taigi karas su Rusija turėjo vykti po to, kai bus užkariauta Prancūzija, sudaryta sąjunga su Didžiąja Britanija bei užsitikrintas užnugaris Vakaruose.
1928 m. savo „Antrojoje knygoje“ Hitleris pakartojo, kad sąjunga su Rusija neturi prasmės, kadangi Vokietija savo ilgalaikį Lebensraum („gyvenamąją erdvę“) galėjo rasti tik Rytuose. Žydai esą sužlugdysią Sovietų Sąjungą ir taip palengvins vienintelio galimo „vokiečių užsienio politikos tikslo“ įgyvendinimą, t. y. „gyvenamosios erdvės rytuose“ užkariavimą. Šiam užkariaujamajam karui turėjo būti sutelktos visos Vokietijos jėgos. Rytuose gyvenančios pusžmogių (Untermensch) slavų, žydų, čigonų ir kitos etninės ir rasinės grupės turėjo būti ištremtos, sunaikintos arba pavergtos, o teritorijos kolonizuotos vokiečių. Teritorijų rytuose užkariavimą savo siekiu Hitleris skelbė ir atėjęs į valdžią 1933 m.
Rasinei „Rytų programai“ realizuoti buvo pajungta visa A.Hitlerio politinė ir karinė strategija. Pagal ją pirma reikėjo įsitvirtinti Vokietijoje, po to įsigalėti Rytų Europoje ir tapti viena iš pasaulio galybių šalia JAV, Jungtinės Karalystės ir Japonijos, o tam reikėjo nugalėti Prancūziją ir Sovietų Sąjungą. Nuo 1937 m. A.Hitleris jau buvo pasiruošęs pradėti karą su Prancūzija ir Jungtine Karalyste, kad galėtų įgyvendinti savo ekspansiją į Rytus, nors jis taip pat siekė išvengti karo dviem frontais kaip per Pirmąjį pasaulinį karą. A.Hitleris tikėjosi nugalėti Jungtinę Karalystę ir tada pradėti karą su Sovietų Sąjunga.
1939 m. rugpjūčio 23 d. pakto su sovietais sudarymą Hitleris laikė trumpalaiku taktiniu manevru prieš karą su Lenkija ir jos sąjungininkėmis Prancūzija ir Jungtine Karalyste, ką jis aiškiai išdėstė vermachto vadovybei. Lenkija taip pat esanti tik pasiruošimo aikštelė būsimajam Vokietijos žygiui į rytus. Pasak Nicolaus von Below, 1939 m. rugpjūčio 31 d., karo su Lenkija išvakarėse, savo rate Hitleris aiškino, kad jo pasiūlymai Lenkijai iki 1939 m. kovo mėn., kuriais jai siūlytas „jaunesniojo partnerio“ (priklausomos satelitinės valstybės) statusas kovoje su Rusija, buvo nuoširdūs. Esą jo užsienio politikos uždaviniu liko „bolševizmo sutriuškinimas“: „Visos kitos kovos tarnavo vieninteliam tikslui, susidūrimo su bolševizmu užnugariui užtikrinti“. 1939 m. spalio 9 d. Hitleris žygio prieš Prancūziją būtinybę armijos vadovybei aiškino tuo, kad galima kliautis tik karine jėga, o ne tuo, kad Rusija laikysis sudarytų sutarčių. 1939 m. lapkričio 23 d. armijos vadovybei jis pareiškė, kad Rusija ir ateityje lieka pavojinga, tačiau prieš ją galima stoti tik susitvarkius Vakaruose. Sutarčių laikomasi esą tik tol, kol jos yra naudingos sutarčių šalims. Žygis į Vakarus turėjo įvykti 1940 m. pavasarį, tam, kad po to pajėgas būtų galima panaudoti „didelei operacijai Rytuose prieš Rusiją“.
Vokietijos – Sovietų Sąjungos santykiai 1939-41 m.
Netrukus po pakto sudarymo 1939 m. rugsėjo 1 d. Vokietija užpuolė Lenkiją, rugsėjo 3 d. Vokietijai karą paskelbė Jungtinė Karalystė ir Prancūzija, o rugsėjo 18 d. Lenkijos puolimą iš rytų pradėjo Sovietų Sąjunga. Sovietų Sąjungai aneksavus rytinę Lenkijos dalį tarp Vokietijos ir Sovietų Sąjungos atsirado bendra siena. Nors išoriškai šalių santykiai buvo draugiški, abi pusės viena kitos intencijas vertino įtariai. Sovietų Sąjunga neatmetė karo su Vokietija galimybės ir po Lenkijos sutriuškinimo ėmė statyti gynybinius įrenginius palei visą Sovietų Sąjungos – Vokietijos sieną, vadinamąją Molotovo liniją.
1939 m. rugsėjo 30 d. Sovietų Sąjunga užpuolė Suomiją ir peržengdama Molotovo Ribentropo pakto susitarimus 1940 m. privertė Rumuniją atiduoti ne tik Besarabiją, bet ir šiaurinę Bukovinos dalį. Bijodamas prarasti Rumunijos naftos tiekimą A.Hitleris privertė Rumuniją perduoti Vengrijai šiaurinę Transilvanijos dalį (1940 m. rugpjūčio 30 d. Vienos sutartis), o Bulgarijai – Dobrudžą (1940 m. rugsėjo 7 d. Krajovos sutartis). 1940 m. Vokietija užėmė Daniją ir Norvegiją, Prancūzijos kampanijos metu Vokietija taip pat užėmė Nyderlandus, Liuksemburgą ir Belgiją bei didelę dalį Prancūzijos. Vokietijai pradėjus karą su Prancūzija Sovietų Sąjunga 1940 m. birželio mėnesį okupavo Baltijos valstybes. Dėl šių veiksmų Trečiasis Reichas ir Sovietų Sąjunga ėmė kaltinti viena kitą nesilaikant Molotovo Ribentropo pakto trečiojo straipsnio, pagal kurį buvo numatytos konsultacijos prieš imantis karinių ir politinių iniciatyvų: Vokietija kaltino sovietus, kad šie apie Baltijos valstybių aneksiją pranešė tik po fakto, o Sovietų Sąjunga tuo pačiu kaltinio Vokietiją dėl jos Rumunijai ir Vengrijai primestų sutarčių.
Vokietijai su Japonija ir Italija sudarius Trišalį paktą, Vokietija pradėjo derybas dėl galimo sovietų prisijungimo prie šio pakto. Po dviejų dienų derybų Berlyne 1940 m. lapkričio 12-14 d. Vokietija pateikė raštišką pasiūlymą Sovietų Sąjungai prisijungti prie Ašies. 1940 m. lapkričio 25 d. Sovietų Sąjunga pateikė kontrpasiūlymą, pagal kurį ji būtų prisijungusi prie pakto, jei Vokietija būtų sutikusi nesikišti į sovietų įtakos sferą, bet Vokietija į šį pasiūlymą neatsakė. Sovietai taip pat siekė daugiau įtakos Balkanams ir pritarė 1941 m. kovo 27 d. perversmui Jugoslavijoje.
Sovietų ir Trečiojo Reicho interesams susidūrus Rytų Europoje konfliktas darėsi labiau tikėtinas, nors šalys dar 1941 m. sausio mėn. pasirašė sienų ir prekybos sutartį, kuria buvo išspręsti keletas iki tol nesuderintų klausimų. Dalis istorikų mano, kad sovietų lyderis J.Stalinas, nors rodė draugiškumo Hitleriui ženklus, nenorėjo išlaikyti sąjungos su Vokietija. Vietoje to, jis planavo savo kampaniją prieš Vokietiją ir likusią Europą.
Operacijos planavimas
Apie Sovietų Sąjungos užpuolimą A.Hitleris pradėjo svarstyti nuo 1940 m. birželio. 1940 m. birželio 2 d. Hitleris pareiškė tebevykstančios Vakarų kampanijos vadui Gerd von Rundstedt, kad po taikos su Londonu jis „galiausiai turės laisvas rankas“ savo „didelei ir tikrajai užduočiai: susidūrimui su bolševizmu“. Tik jis dar nežinąs kaip vokiečiams pasakyti, kad karas tęsiasi. Laimėjęs karą su Prancūzija Hitleris tikėjosi pasiekti susitarimą su Jungtine Karalyste ir vėl ėmė galvoti apie „Rytų karą“, ką patvirtina aukštų nacionalsocialistų ir vermachto karininkų dienoraščiai.
Nuo 1940 birželio 18 d. Aukščiausioji sausumos kariuomenės vadovybė (OKH) planavo sumažinti kariuomenę nuo 165 iki 120 divizijų, taip atlaisvinant darbo jėgą karo pramonei. Karinis laivynas ir luftvafė turėjo tęsti karą prie Jungtinę Karalystę, kuri tebekariavo ir po svarbiausios sąjungininkės Prancūzijos kapituliacijos birželio 25 d. 1940 m. liepos 13 d. Hitleris įsakė demobilizuoti 35 divizijas. Tos pačios dienos laiške Benito Mussolini jis rašė, kad tai nereiškia, kad atsisakoma tolimesnio karo planų, nes demobilizuotos pajėgos gali būti vėl mobilizuotos per 48 valandas. 1940 m. liepos 16 d. Hitleris įsakė ruoštis įsiveržimui į Angliją pagal karinių jūrų pajėgų planus (operacija "Jūrų liūtas"). Liepos 19 d. Hitleris kreipėsi į britų vyriausybę siūlydamas pripažinti Europos perdalinimą ir baigti karą. Liepos 22 d. britų užsienio reikalų ministras lordas Halifax atmetė Hiterio pasiūlymą.
Pavejuonis
Pavejuonis – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Babtų, prie Vejuonos upelio ir kelio. Aplink dunkso Karalgirio-Padauguvos miškai.
Barbarosos operacija
Operacijos planavimas
1940 m. liepos 31 d. Hitleris savo sprendimą dėl karo su Sovietų Sąjunga išsakė Vyriausiajai vermachto vadovybei. Nuo 1940 m. liepos Vyriausioji vermachto vadovybė (OKW), Vyriausioji sausumos kariuomenės vadovybė (OKH) ir Vyriausioji karinio jūrų laivyno vadovybė (OKM) pradėjo rengti riboto karo prieš Sovietų Sąjungą planus, kurie vadinti „Rytų operacijos studija“ (OKW), „Rytų operacijos planu“ (OKH) ir „Apmąstymai apie Rusiją“ (OKM) bei kodiniu pavadinimu „Fritz“. Šios studijos iki 1940 m. gruodžio 5 d. buvo apjungtos ir pateiktos Hitleriui. Nuo tada bendras planas turėjo kodinį pavadinimą „Otto“.
Planas buvo pavadintas Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Otono I vardu, kuris populiariose Veimaro respublikos istorinėse knygose buvo laikomas pavyzdiniu valdovu dėl savo „nuopelnų vokiškumui“, „kolonizacinės politikos“ ir užkariautų Rytų Europos kraštų suvokietinimo. Remdamiesi šiuo istoriniu vaizdiniu nacionalsocialistai savo užkariaujamąją politiką suprato kaip nepavykusių Otonų planų pavergti slavus ir išsiplėsti į Rytų Europą pratęsimą. Kodinis pavadinimas „Otto“ minimas jau 1940 m. liepos 25 d. Vyriausiosio vermachto vadovybės įsakyme, kuriame kalba eina apie geležinkelių ir plentų tiesimą okupuotoje Lenkijoje, kad būtų galima greičiau permesti kariuomenę ir techniką prie rytinės sienos. Tai istorikai laiko vienu pirmųjų pasiruošimo karui su Sovietų Sąjunga ženklų.
Galutinai dėl puolimo apsispręsta 1940 m. gruodžio mėnesį, po nesėkmingo Britanijos mūšio. „Barbarosos“ planas (Fall Barbarossa), pavadintas Šventosios Romos imperijos vokiečių karaliaus ir imperatoriaus Frydricho I Barbarosos garbei, buvo patvirtintas 1940 m. gruodžio 18 d. fiurerio direktyva Nr. 21. Tik nuo 1941 m. sausio 18 d. planuojamas puolimas pradėtas vadinti ir „Barbarosos operacija“ (Unternehmen Barbarossa).
Direktyvoje Nr.21 apibrėžti pagrindiniai operacijos tikslai. Numatyti du pagrindiniai puolimo frontai, kuriuos skyrė Pripetės pelkės. Šiaurinėje dalyje buvo numatytas dviejų armijų grupių puolimas. Vienos armijų grupės tikslas buvo Leningradas, po to pasukant link Maskvos. Kita armijų grupė turėjo sutriuškinti sovietų pajėgas Baltarusijoje. Piečiau Pripetės pelkių veikianti armijų grupė turėjo užimti Kijevą ir Donieco baseiną. Pagal Hitlerio planą pagrindinės sovietų pajėgos turėjo būti apsuptos greitai judančių šarvuotosios technikos dalinių ir sunaikintos netoli sienos, o tada užimti svarbiausi politiniai ir ekonominiai centrai. Taip turėjo būti užkirstas kelias tradicinei Rusijos gynybinei taktikai - pagrindinėms sovietų pajėgoms trauktis vengiant kovos ir naudoti "išdegintos žemės" taktiką. Tarp A.Hitlerio ir armijos vadovybės išliko skirtumų vertinant prioritetus: A.Hitleris aukščiau kėlė politinius ir ekonominius tikslus, pvz., kuo greičiau susijungti su suomių pajėgomis ir užimti Ukrainos žemės ūkio regioną pietuose, tuo tarpu armijos vadovybė siekė kuo greičiau sunaikinti sovietų karinės galios ir komunikacijų centrą Maskvoje.
Galutiniame variante pagal „Barbarosos planą“ į Sovietų Sąjungą turėjo įsiveržti trys armijų grupės:
Galutiniu kampanijos tikslu buvo iki žiemos užimti Sovietų Sąjungos teritoriją nuo Leningrado iki Volgos deltos. Iki to laiko Raudonoji armija turėjo būti visiškai sutriuškinta, nes okupacinės pajėgos būtų negalėjusios išlaikyti tokio plataus kelių tūkstančių kilometrų fronto.
Naujasis planas numatė rasinį naikinamąjį karą „žydiško bolševizmo“ sugriovimui: turėjo būti užkariauta visa europinė Sovietų Sąjungos dalis, politinė ir karinė vadovybė išžudyta, o didelė civilių gyventojų dalis turėjo būti sunaikinta ir pavergta. Planuota, kad daugybė karo belaisvių ir civilių mirs badu, o pagal generalinį planą „Rytai“ po užkariavimo turėjo sekti didelio masto deportacijos, taip sudarant sąlygas užimtų teritorijų germanizavimui.
Iš pradžių karą planuota pradėti 1941 m. gegužės 15 d., tačiau dėl Musolinio intervencijos į Britų Somalį ir ypač dėl jo pradėto karo su Graikija 1940 m. žiemą operacijos pradžia buvo atidėta, nes Hitleris buvo priverstas įsitraukti į karą su Graikija (Graikijos operacija). Vėliau, atsakydamas į karinį perversmą Jugoslavijoje, kuris nuvertė Trišalį paktą pasirašiusią provokišką vyriausybę, Hitleris įsakė užpulti Jugoslaviją (Jugoslavijos operacija). Įsiveržimas į Graikiją ir Jugoslaviją atidėjo Barbarosos operacijos pradžią keturiomis savaitėmis.
Pasiruošimas karui
Ruošdamasi karui Vokietija sutelkė apie 3,2 mln. karių šalia Sovietų Sąjungos sienos, taip pat apie milijoną sąjunginių ir satelinių šalių karių. Puolime taip pat turėjo dalyvauti Slovakija ir Rumunija. Šiaurėje į puolimą turėjo įsijungti Suomija.
Fiureriui patvirtinus operacijos planą, į SSRS oro erdvę ėmė dažnai įskristi vokiečių lėktuvai. 1941 balandžio 15 d. vokiečių lėktuvas Junkers Ju 86, įskridęs į SSRS oro erdvę buvo pastebėtas ir numuštas rusų naikintuvų. Lėktuvo pilotai iššoko su parašiutais, o nusileidę buvo sulaikyti ir apklausti. Jie aiškino, jog pasiklydo skrisdami į Krokuvą, kuri buvo okupuota vokiečių. Tačiau tokia versija buvo sunku patikėti, nes lėktuvas buvo numuštas skrendantis už 200 km nuo Krokuvos, giliai SSRS viduje.
Iš tikrųjų pilotai tarnavo vokiečių dalinyje vardu „Rowel“, kurio pilotai slapta fotografavo ir rinko informaciją apie SSRS pajėgumus pasienyje, taip palengvindami pasiruošimą vokiečių įsiveržimui. Prie jų prisidėjo dar daugybė žvalgų ir agentų, be perstojo tyrinėję vietoves, rinkę kitą svarbią informaciją.
Sovietų vadovybei apie planuojamą puolimą pranešė taip pat ir britų bei JAV žvalgybos. Dar gerokai prieš įsiveržimą SSRS agentas Ričardas Zorgė pranešė, jog Vokietija telkia gausias pajėgas netoli SSRS sienos. Paskutinis jo pranešimas apie gresiančią ataką buvo išsiųstas 1941 gegužės 30 d. – likus mažiau nei mėnesiui iki Vermachto įsiveržimo. Stalinas visa tai ignoravo. Jis net laikė visus Zorgės pranešimus specialiame segtuve, pavadintame „Pavojinga ir abejotina informacija“. Britų pranešimus apie gresiantį karą J.Stalinas laikė desperatiškomis V.Čerčilio pastangomis įtraukti sovietus į karą su Vokietija sąjungininkų pusėje. Jis nenorėjo tikėti, kad vokiečiai taip greitai sulaužys Molotovo-Ribentropo paktą. Negana to, jis be perstojo į Vakarus naciams siuntė grūdus, nikelį, naftą ir kitas karui tęsti būtinas medžiagas. Nors ir tikėdamasis konflikto su Vokietija, Stalinas manė, kad Vokietija nesiryš kovoti dviem frontais ir Sovietų Sąjungos nepuls tol, kol nebus nugalėta Jungtinė Karalystė. Pagal Stalino skaičiavimus tai negalėjo įvykį kaip iki 1942 m. vasaros.
Situacija 1941 m. birželio mėn
1941 m. pavasarį sėkmė buvo Ašies pusėje. Prancūzija buvo nugalėta per kelias savaites, taip pat buvo sumuštos ekspedicinės britų pajėgos. Iki 1941 m. birželio Trečiasis Reichas užkariavo Belgiją, Bohemiją ir Moraviją, Daniją, didelę Prancūzijos dalį (išskyrus Viši režimo kontroliuojamą dalį), Graikiją, Nyderlandus, Liuksemburgą, Norvegiją, Lenkiją (išskyrus sovietams atitekusią dalį) ir Jugoslaviją (išskyrus padalintas Bosnijos, Kroatijos ir Slovėnijos dalis). Rytų Europoje Vokietijos sąjungininkėmis tapo Bulgarija, Suomija, Vengrija, Slovakija ir Rumunija. Nepasaint to, ruošiantis Sovietų Sąjungos puolimui, liko neišspręstos ir rimtos karinės bei politinės problemos Vakaruose:
1941 m. sovietų kariuomenė buvo gerokai gausesnė už Vokietijos, taip pat ji turėjo daugiau tankų, artilerijos ir lėktuvų. Nors Vokietijos kariuomenė galėjo būti didesnė už Sovietų Sąjungos vakariniuose regionuose disluokuotus kariuomenės garnizonus, tačiau bendras sovietų karių skaičius buvo didesnis nei tas, kurį galėjo mobiliuoti Vokietija ir jos sąjungininkai. 1941 m. birželį Raudonoji armija galėjo mobilizuoti beveik 5 mln. karių, tačiau tam reikėjo pajėgas permesti iš Sibiro, Vidurinės Azijos ir Rusijos Tolimųjų Rytų, kur jos buvo laikomos gynybai nuo Japonijos. Didžiausiu sovietų trūkumu buvo jos vadovybės taktinis nepasiruošimas Vokietijos puolimui, karininkų trūkumas ir vadovavimo nelankstumas. Po didžiųjų valymų 1937 m. Stalinas sustiprino savo pozicijas Sovietų Sąjungoje, tačiau buvo įkalinti ir nužudyti tūkstančiai Raudonosios armijos karininkų, tarp jų ir gabūs generolai, tokie kaip M.Tuchačevskis. Jų vietas užėmė jauni ir nepatyrę karininkai, kurie po Didžiųjų valymų stengėsi nerodyti iniciatyvos, kad neatkreiptų į save dėmesio. Be to, skiriant naujus kariuomenės vadus svarbesniu kriterijumi buvo politinis lojalumo, o ne kompetencija.
Įsiveržimas
thumb|440px|Rytų frontas 1941 m. birželio 22 d. – rugpjūčio 25 d.
1941 m. birželio 22 d. pirmosiomis valandomis sovietų ambasadorius Berlyne V.Dekanozovas telefonu buvo iškviestas į J.Ribentropo užsienio reikalų ministeriją, kur oficialios ceremonijos metu, dalyvaujant kitiems diplomatams ir Vokietijos pareigūnams, buvo pranešta apie karo Sovietų Sąjungai paskelbimą. Po to, kartu su kitais diplomatais V.Dekanozovas buvo internuotas ir išsiųstas į Sovietų Sąjungą. Tuo pačiu metu apie karo paskelbimą Sovietų Sąjungos užsienio reikalų komisarui V.Molotovui pranešė Vokietijos ambsadorius Maskvoje.
Pirmoji puolimo dalis (1941 m. birželio-spalio mėn.)
Iš pradžių, kaip ir planuota, sovietų karinis pasipriešinimas buvo sužlugdytas. Birželio 24 d. Hitleris perkėlė savo štabą iš Berlyno į Rytprūsius, Vokietijos kariuomenė jau buvo pasistūmėjusi 160 km į Sovietų Sąjungos teritoriją. Birželio 22 d. vakare Sovietų Sąjungai karą paskelbė Italija ir Rumunija, birželio 26 d. – Suomija ir Slovakija, birželio 27 d. – Vengrija.
Nelaukdama Vokietijos puolimo sovietų karinių oro pajėgų vadovybė vakarinėse bazėse laikė didelį skaičių lėktuvų, nors nebuvo sukurta tinkama komunikacijos sistema, kuri būtų leidusi išankstinį perspėjimą apie puolimą, dėl to sovietų oro bazės buvo lengvas taikinys vokiečių bombonešiams. Didžioji dalis aviacijos buvo sunaikinta ant žemės (per pirmąją puolimo dieną liuftvafė sunaikino 1811 lėktuvų ), taip pat numušta oro mūšiuose, dėl to po keturių karo dienų sovietai beturėjo tik pusę savo prieškarinės aviacijos. Koordinacija tarp sausumos ir oro pajėgų leido vokiečiams greitai nugalėti netikėto puolimo užkluptus sovietų dalinius. Tuo tarpu Raudonosios armijos vadai, bijodami arešto ir bausmės dėl įsakymų „nesitraukti“ nevykdymo, netaikė adekvačių situacijai gynybinių priemonių. Tai paaiškina, kodėl per pirmas kovų savaites sovietų armijos nesunkiai buvo vokiečių apsuptos. Ištisi daliniai pasidavė į nelaisvę, nors kai kurios apsuptos sovietų karių grupės priešinosi iki buvo sunaikintos. Brest-Litovsko tvirtovė ant Lenkijos sienos buvo planuota užimti per kelias valandas, tačiau jos gynėjai priešinosi ištisą mėnesį.
Centras
Guderiano tankų grupė per birželio 27 d. pasiekė Minską, kur susitiko iš kito flango puolusia Hoth'o tankų grupe. Apsuptyje atsidūrė sovietų pajėgos Baltstogėje, Naugarduke ir Volkovyske, tačiau Centro armijų grupei vadovavusio Bock'o pėstininkai nespėjo su technika ir nesugebėjo visiškai izoliuoti sovietų pajėgų šiame rajone. Apie 300 000 sovietų karių pateko į nelaisvę, tačiau didelė sovietų pajėgų dalis sugebėjo atsitraukti.
Tik liepos 3 d. Stalinas nutraukė tylą viešai per Maskvos radiją pasmerkdamas nepuolimo paktą sulaužiusią Vokietiją ir paraginęs sovietų piliečius kovoti. Iki to laiko vokiečiai užėmė Minską, o sovietų nuostoliai siekė 2 585 tankus, 1449 pabūklus ir 12-15 divizijų. Liepos 6 d. armijų grupės Centras pajėgos pasiekė Dneprą, kur susidūrė su didesniu sovietų pasipriešinimu. Liepos 9 d., visi vokiečių apsupti sovietų daliniai pasidavė ir sunaikintų sovietų divizijų skaičius pasiekė 40, vokiečių kariuomenė užėmė Vitebską. Prūsų kilmės vokiečių generolo Guderiano išrastas Žaibo karas (vok. Blitzkrieg), puikiai pasiteisinęs kampanijoje prieš Prancūziją, o pirmaisiais mėnesiais vykdant operaciją „Barbarosą“ dar kartą puikiai pasiteisino – per mažiau kaip mėnesį (iki 1941 m. liepos 15 d.), vokiečių kariuomenė užėmė Smolenską – paskutinį didelį miestą prieš Maskvą.
Pietūs
Liepos 11 d. vokiečių avangardas jau buvo 16 km nuo Kijevo. Per mėnesį vokiečių rankose atsidūrė Baltarusija ir Baltijos šalys, tačiau pietuose tik rugpjūčio mėnesį buvo pasiektas Dniepras. Dėl to rugsėjo mėn. Hitleris nurodė daliai armijų grupės Centras pajėgų pasukti į pietus. Kijevo mūšyje spalio mėn. buvo apsupta ir į nelaisvę paimta didžiausia sovietų karių grupė (daugiau nei 400 000, iš viso sovietai žuvusiais ir patekusiais į nelaisvę neteko 500 000 karių ) ir uždengtas pietinis Centro armijų grupės flangas, tačiau buvo atidėtas sovietų sostinės puolimas.
Šiaurė
Armijų grupė Šiaurė į Sovietų Sąjungą įsiveržė iš Rytų Prūsijos. Manstein'o 56-asis šarvuotasis korpusas birželio 22 d. puolė link Dubysos, kur užėmė tiltą prie Ariogalos. Birželio 26 d. Manstein'o šavuotoji technika pasiekė Daugpilį.
Leningrado pakraščius Armijų grupė „Šiaurė“ pasiekė 1941 m. rugpjūčio mėn. Hitlerio manymu Leningrado užėmimas grėsė dideliais nuostoliais, todėl buvo nuspręsta miestą apsiausti ir priversti pasiduoti iš bado. Taip prasidėjo Leningrado blokada, kurios metu nuo bado, šalčio, karinės padėties ir apšaudymų žuvo daugiau nei 2 mln. žmonių. Miestas buvo ginamas iki 1944 m. sausio, kai vokiečių pajėgos buvo atblokštos.
Murmansko operacija
Birželio 29 d. Norvegijos korpusas, vadovaujamas generolo Eduard Dietl, remiamas Suomijos pajėgų, pradėjo operaciją Sidabrinė lapė (vok. Unternehmen Silberfuchs), kurios tikslas buvo užimti Murmanską Barenco jūros pakrantėje. Murmansko uostas buvo vienintelis sovietų neužšąlantis uostas šiaurėje galėjęs priimti didelius krovinių kiekius. Su Leningradu ir Maskva jį jungė Kirovo geležinkelis.
Operacija buvo sudėtinga dėl to, kad arktinėje tundroje be žymesnės augalijos, gyventojų ir kelių, išraižytoje pelkių, ežerų ir upelių nebuvo galimybės vykdyti greitą puolimą bei tinkamai aprūpinti puolančias pajėgas. Generolas Dietl iš pradžių prieštaravo, kad būtų žymiai greičiau ir efektyviau nutraukti susisiekimą 1400 km ilgio geležinkeliu kur nors piečiau, tačiau Hitleris nurodė pulti miestą.
Sovietų pasienio gynybos pajėgos buvo nedidelės, tačiau kovėsi iki paskutinio žmogaus. Dėl to, kad nebuvo naudojama aviacija bei dėl sovietų artilerijos apšaudymų ir kontratakų Dietl'o pajėgos liepos 17 d., įveikę 55 km buvo priverstos pereiti į gynybą.
Rugsėjo 8 ir 19 d. vokiečiai bandė pulti antrą ir trečią kartą, tačiau po nedidelės pirminės sėkmės vėl buvo priversti atsitraukti į vakarinį Lizos upės krantą. Rugsėjo 23 d. iškrito pirmasis sniegas ir spalio 8 d. vokiečiai dar kartą nesėkmingai atakavo, o lapkričio 7 d. sovietai bandė nesėkmingai kontratakuoti. Antra sovietų kontrataka su žymiai didesnėmis pajėgomis prasidėjo gruodžio 21 d., tačiau taip pat baigėsi nesėkme. Tokia situacija čia išliko iki 1944 m. rugsėjo 19 d., kai iš karo pasitraukė Suomija ir vokiečių pajėgos atsitraukė į Norvegiją. Nepavykus užimti Murmansko sąjungininkai per jį viso karo metu tiekė karinę pagalbą sovietams.
Antroji operacijos fazė ir pabaiga
Operacijos pradžios atidėjimas 4 savaitėms pasirodė lemtingas. Kai spalio 2 d. vermachtas vėl patraukė link Maskvos (operacija Taifūnas), stiprus sovietų pasipriešinimas, dideli nuostoliai, lietūs ir purvas bei neišvažiuojami keliai lėmė tai, kad pulti ėjosi labai lėtai. Daliniai, vietoj įprastinių 25-30 kilometrų per dieną sugebėdavo įveikti tik 5-8 km. Nepaisant to vokiečiai pasiekė didelę pergalę prie Viazmos. Čia buvo apsupti ir į nelaisvę pateko 600 000 sovietų karių. Vokiečių armijai laimint mūšį po mūšio Vokietijos laikraščiai skelbė, kad karas praktiškai laimėtas. Maskvoje buvo pradėta masinė evakuacija - į rytus buvo perkelti 2 milijonai žmonių.
Sovietų nuostoliai buvo didžiuliai, tačiau Stalinas kreipėsi į patriotinius liaudies jausmus, kaip analogija su 1812 m. Napoleono invazija karas buvo paskelbtas Didžiuoju Tėvynės karu. Nepaisant to, kad po kiekvienos didelės pergalės vokiečiai sunaikindavo didelę dalį sovietų armijos, kariniai sovietų rezervai atrodė neišsemiami, sparčiai stiprėjo karinė pramonė. Sovietai ėmėsi organizuoti ir partizaninę veiklą vokiečių pajėgų užnugaryje. Sovietams labai pasitarnavo jų agento Richardo Zorgės informacija apie tai, kad Japonija nesiruošia pradėti karo prieš Sovietų Sąjungą. Tai leido iš Azijos permesti dideles pajėgas į karo su Vokietija frontą.
Lapkričio 27 d. vokiečių tankai priartėjo prie Maskvos, tačiau buvo sustabdyti aršių kontratakų. Operacija žlugo 1941 m. gruodžio mėn., kai armijų grupė „Centras“ buvo vos 25 km nuo Maskvos. Atvykus Sibiro divizijoms Maskvos mūšio metu vokiečių pajėgos buvo nustumtos atgal į vakarus per 200 km. Galimybės susigrąžinti iniciatyvą ir atgauti prarastą teritoriją nebuvo. Nepavykus užimti Maskvos ir priversti sovietų pajėgas pasiduoti Leningrade tolimesnis operacijos „Barbarosa“ vykdymas nebebuvo įmanomas.
Operacijos "Barbarosa" rezultatai
Galutinis operacijos "Barbarosa" tikslas nebuvo pasiektas. Nepaisant įspūdingų vermachto pasiekimų, bandymas SSRS sumušti per vieną vasaros-rudens kampaniją žlugo. Nesėkmės pagrindas buvo tai, kad buvo neįvertintos Raudonosios Armijos ir SSRS mobilizacinės galimybės. Nors iki karo pradžios sovietų karinių pajėgų bendras skaičius ir sudėtis vokiečių vadovybės buvo įvertintas gana tiksliai, didele abvero klaida galima laikyti tai, kad buvo nepakankamai įvertintos SSRS galimybės suformuoti ir apginkluoti naujus sausumos kariuomenės dalinius ir junginius. Iki trečiojo karo mėnesio buvo tikimasi, kad bus suformuota ne daugiau nei 40 Raudonosios Armijos divizijų. Realybėje sovietų vadovybė vien tik 1941 m. vasarą į frontą išsiuntė 324 divizijas (įskaitant iki tol paruoštas 222 divizijas), taigi vokiečių žvalgyba šiuo klausimu reikšmingai klydo. Jau vykdant Vokietijos generalinio štabo "stalo pratybas" paaiškėjo, kad neužteks turimo karių skaičiaus. Ypač sudėtinga situacija buvo su rezervais. Faktiškai Rytų žygį reikėjo laimėti vienu strateginiu karinių pajėgų ešelonu. Štabų pratybų metu nustatyta, kad vokiečių pajėgų nepakaks, jei nepavyks pasiekti lemiamos pergalės linijoje Kijevas-Minskas-Čudo ežeras. Dar viena išvada buvo ta, kad vermachto rezervai sudaro tik 400 tūkst. karių, t. y. gali padengti karių praradimus tik iki rudens.
Per 1941 m. Raudonoji armija prarado 3 mln. karių, vermachtas - iki 850 tūkst.
SSRS nesėkmių operacijos pradžioje priežastys
Sovietų karinės pajėgos karių skaičiumi bei turima technika buvo gausesnės už vokiečių kariuomenę, tačiau karo pradžioje sovietai patyrė didelius nuostolius ir pralaimėjimus. Tarp tai lėmusių priežasčių išskiriamos šios:
Vokietijos nesėkmių priežastys
Vokietija turėjo galingesnius tankus, didesnę patirtį turinčius generolus ir karius, o per kelis mėnesius, naudodami savo pačių išrasto Žaibo karo metodus, sugebėjo užimti milžinišką SSRS teritoriją, ir beveik pasiekti Maskvą. Tačiau keletas taktinių vokiečių generolų klaidų, prastas oras ir Fiurerio užsispyrimas sužlugdė operaciją.
Daugelis generolų nepalaikė A. Hitlerio sumanymo pulti trim kryptimis – toks puolimas kėlė rimtų aprūpinimo problemų, be to, esant reikalui buvo sunkiau atsiųsti pastiprinimą. Prie nesėkmės prisidėjo ir Fiurerio sprendimas atidėti Maskvos puolimą – visos pajėgos buvo pasiųstos užimti Kijevą.
Vokiečiai, pripratę prie gerų, Fiurerio liepimu, pastatytų kelių ir greitkelių, įsiveržę į SSRS turėjo judėti žvyrkeliais arba dar blogesnės būklės keliais. Tai neleido vokiečiams judėti taip sparčiai, kaip numatyta. Be to, Vermachtui judant link Maskvos prasidėjo stiprių liūčių sezonas, rusų vadinamas „rasputica“ – lietūs pavertė kelius ir laukus purvynu, kuriuose strigo visa vokiečių technika. Pasiekus Maskvą prasidėjo žiema (viena šalčiausių amžiaus žiemų). Vokiečiai, nepripratę prie tokio šalčio, nebuvo aprūpinti tinkama apranga, nes Vokietijos generolai ir A. Hitleris tikėjo, kad karas bus baigtas prieš prasidedant žiemai.
Hitleris ir jo generolai tikėjosi ne tik greitai užimti didžiules europinės Rusijos teritorijas, tačiau buvo tikri, kad sovietų režimas žlugs dėl gyventojų nepasitenkinimo. Nuo pirmųjų karo dienų vokiečių pajėgos sovietų okupuotų Baltijos valstybių, taip pat ir baltarusių bei ukrainiečių, buvo sutinkamos kaip išvaduotojai. Hitleris, remdamasis savo arijų rasės pranašumo teorija nevertino slavų gyventojų palaikymo, rusai ir ukrainiečiai nacių ideologų laikyti pusžmogiais, kurie verti tik eksloatacijos ir lėto išmarinimo badu. Dėl to su okupuotų teritorijų gyventojais buvo elgiamasi brutaliai ir žiauriai. Nuo pirmųjų karo dienų prasidėjo ir specialiųjų Himlerio SS padalinių veikla nukreipta prieš žydus – organizuotos ir vykdytos žydų gyventojų žudynės ir persekiojimas. Dėl tokio elgesio gyventojų požiūris į vokiečius greitai pasikeitė ir nuoširdaus kolaboravimo su vokiečiais atvejų buvo nedaug. Tuo metu Stalinas pakeitė savo retoriką ir kreipėsi į sovietų piliečius vadindamas juos „broliais ir seserimis“, apeliavo į patriotinius rusų tautos jausmus.
Farso provincija
Farso provincija  – provincija ir istorinis regionas pietų Irane. Administracinis centras – Širazas.
Geografija
Didžiąją provincijos dalį užima Zagroso kalnai. Vietomis yra derlingų tarpukalnių oazių. Centrinėje dalyje telkšo keletas druskingų ežerų – Maharlu, Taškas, Bachteganas ir kt. Klimatas sausringas, žiemos vėsios, vasaros karštos. Įkurti keli nacionaliniai parkai ir draustiniai.
Istorija
Farsas yra istorinė persų tautos tėvynė. Iš šio regiono kilusi Achemenidų dinastija įkūrė galingą Persijos imperiją, o Farse pastatė karališkuosius miestus – Persepolį ir Pasargadus. Vėliau, kaip ir visa Persija, Farsas buvo valdomas vis naujų dinastijų.
Gyventojai
Didžiausi miestai:
Vytautas Juozas Bieliauskas
Vytautas Juozas Bieliauskas (g. 1920 m. lapkričio 1 d. Plačkojai, Višakio Rūdos valsčius) – lietuvių psichologas, filosofas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Studijavo Vilkaviškio kunigų seminarijoje, Vytauto Didžiojo universitete, 1943 m. baigė Tiubingeno universitetą, habilituotas daktaras. 1987 m. JAV katalikų mokslų akademijos tikrasis narys.
Sūnus profesorius Linas Bieliauskas.
Congratulations (Eurovizija)
„Congratulations“ (Sveikinimai) – 2005 metų spalio 22 dieną vykęs koncertas, skirtas paminėti Eurovizijos gyvavimo penkiasdešimtmetį. Koncerte, kaip ir eiliniame „Eurovizijos“ renginyje, žiūrovai rinko labiausiai jiems patikusią praeitame penkiasdešimtmetyje „Eurovizijos“ dainų konkurse grotą dainą.