cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sigitas Slavickas
Biografija
1995 m. Marijampolės rajono savivaldybės tarybos narys. 1996–2000 m. Seimo narys.
1988–1990 m. Lietuvos Sąjūdžio Seimo narys. 1993 m. Tėvynės Sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys.
Bilgorajus
Bilgòrajus  – miestas pietryčių Lenkijoje, priklauso Liublino vaivadijai. Bilgorajaus apskrities centras. 27 290 gyventojų (2012 m. duomenys). Per miestą teka keturi upeliai: Biala Lada, Czarna Lada, Osa ir Próchnica.
Istorija
Miestas įkurtas 1578 m., tais pačiais metais suteiktos ir miesto teisės. XIX a. miestas buvo Liublino gubernijos Bilgorajaus apskrities centras.
1975–1998 m. buvo Zamostės vaivadijoje.
Vismantėliai
Vismantėliai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 16 km į rytus nuo Šiaulių, į pietus nuo kelio.
Istorija
1950–1991 m. kaimo žemė priklausė Žadžiūnų kolūkiui. 2009 m. rugsėjo mėn. mirė paskutinė kaimo gyventoja.
Boženica
Boženica  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Lomžos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Lomžos ir apie 80 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. 1922 m. sausio 1 d. kaime atidaryta Boženicos geležinkelio stotelė.
Kvebekas
2021 m. Kvebeke gyveno 8,604 mln. gyventojų. Dauguma jų – kvebekiečiai. Kvebekas yra vienintelis Šiaurės Amerikos regionas, kur pracūzakalbiai sudaro daugumą. Nors Kanadoje oficialios kalbos yra anglų ir prancūzų, vis dėlto Kvebeko oficiali kalba yra tik prancūzų. Administracinis centras yra Kvebekas, o didžiausias miestas Monrealis.
Kvebeko simboliai yra: įvairiaspalvis vilkdalgis, geltonasis beržas ir baltoji pelėda. Vėliavoje pavaizduota lelija. Kvebeko moto („Aš prisimenu“).
Kvebeko čiabuviais yra laikomos 39 pripažintos tautos, kurios dar vadinamos Pirmosiomis tautomis (indėnai). Dauguma jų kalbų priklauso irokėzų, algonkinų ir inuitų kalbų grupėms.
Priešistorė ir europiečių atradimas
130px|left|thumb|[[Žakas Kartjė]]
Raželiai
Raželiai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Rokų.
Kvebekas
Priešistorė ir europiečių atradimas
Kvebekas senovėje buvo inuitų, mohaukų, cree, algonkinų, innu, atikamekw, mi’kmaq, wyandot, abenaki, maliseet ir naskapi genčių gyvenvietė. Nors daugiausia tautų gyveno nesėsliai kaip medžiotojai, rankiotajai ir žvejai, Šv. Lauryno irokėzai gyveno sėsliai ir vertėsi žemės ūkiu.
Naujoji Prancūzija
1608 m. Samuel de Champlain įkūrė Kvebeko miestą, kuris buvo paskelbtas Naujosios Prancūzijos sostine. Palaipsniui susiformavo prekybiniai ir kariniai santykiai su algokinais ir wyandot gentimis. Manais su indėnais už metalo gaminius, ginklus ir alkoholį į Prancūziją buvo eksportuojami kailiai. Iš Kvebeko miesto į Kanados gilumas skverbėsi tyrinėtojai ir katalikų misionieriai. Kitos gyvenvietės kūrėsi palei Šv. Lauryno upę jau XVII a. (Monrealis 1642 m.).
Kvebeko pavadinimas kilo iš algokinų kalbos žodžio, kuris reiškia „kur upė siaurėja“. Juo buvo vadinamos vietos aplink Kvebeko miestą ir aplink Šv. Lauryno upę. Ankstyvieji pavadinimo rašybos variantai buvo Québecq (1601 m.) ir Kébec (1609 m.).
1627 m. Liudvikas XIII suteikė Compagnie de la Nouvelle-France monopolija kontroliuoti kailių prekybą. Kvebeke vyravo pusiau feodalinė žemės dalyba ir buvo uždrausta į kraštą atsikelti ne katalikams. Šv. Sulpicijus ir Jėzuitų ordinai stengėsi algokinus ir wyandot atversti į katalikų tikėjimą. Dėl to, kad kolonizacija, vadovaujama Compagnie, vyko labai lėtai karalius Liudvikas XIV 1663 m. ją paskelbė karališkąją kolonija. Per kitą šimtmetį prancūzų kolonistų skaičius stipriai išaugo, kurie save vadino „Canadiens“, iki 60 tūkst. Dėl Prancūzijos draudimo hugenotams atsikelti į jos teritorijas, gyventojų skaičius nebuvo toks didelis kaip Trylikoje kolonijų. 250px|left|thumb|[[Samuel de Champlain, „Naujosios Prancūzijos tėvas“, pasiekia Kvebeko miestą.]] 1753 m. Prancūzija, kad sumažintų Britanijos įtaką, pradėjo statyti fortus Ohajo regiono teritorijoje. Sekančiais metais Fort Duquesne sugriovimas tapo viena iš priežasčių, dėl ko kilo Prancūzų ir indėnų karas, kur kas didesnio Septynerių metų karo dalis. Prancūzijos pusėje kovojo wyandot, o Britanijos pusėje irokėzų gentys. 1759 m. Prancūzai buvo sutriuškinti Abraomo lygumoje. 1763 m. pagal Paryžiaus sutartį Naujoji Prancūzija krito Didžajai Britanijai. Tais pačiais metais britų karalius Jurgis III koloniją pervadino į Kvebeko provinciją.
Britų valdymas
Kai prancūzakalbių asimiliacija nepavyko 1774 m. britų parlamentas priėmė Kvebeko aktą. Šis įstatymas pripažino prancūzišką rašybos sistemą, religijos laisvę, o be to prancūzų kalbą ir kultūrą. Šitaip buvo siekiama užkirsti kelią Kvebekui prisijungti prie sukilusiu Trylikos kolonijų.
Tačiau įstatymas supykdė Trylika kolonijų, nes juo buvo perkeltos Kvebeko sienos į Ohajo ir Ilinojaus kraštus. Jis buvo vienas iš netolerantingiausių veiksmų, dėl kurių kilo JAV nepriklausomybės karas. 1775 m. invazija į Kvebeką buvo atremta. Dešimtys tūkstančių Britų imperijos šalininkų pabėgo į šiandieninę Kanadą. Pagal Paryžiaus sutartį, teritorijos į pietus už Didžiųjų ežerų buvo perduotos Jungtinėms Amerikos Valstijoms.
Kad patenkintų pabėgusius Britų imperijos šalininkus, Britanijos parlamentas 1791 m. priėmė konstitucinį aktą, kuris Kvebeko provinciją padalino į prancūzakalbę Žemutinę Kanadą ir anglakalbę Aukštutinę Kanadą joms suteikdama teisę rinkti savo parlamentą. Tarp JAV ir Didžiosios Britanijos padidėjusi įtampa peraugo į JAV-Britų karą, kuris tesėsi nuo 1812 m. iki 1814 m., bet galiausiai baigėsi be rezultatų.
thumb|right|300px|[[Monrealis 1889 m.]] Kaip ir kaimyninėje Aukštutinėje Kanadoje, Louis-Joseph Papineau ir Robert Nelson, 1837 m. formavo sukilėlių judėjimą, kurio tikslas buvo pabaigti britų kolonijinį valdymą. Britų armija iš pradžių buvo visiškai nepasirengusi, tačiau vis tiek galėjo numalšinti sukilimą. Remiantis lordo Lambton ataskaitą, kuris tyrė sukilimo priežastis, Aukštutinės ir Žemutinės Kanados provincijos, 1840 m., buvo suvienytos į Jungtinę Kanados provinciją. 1848 m. ji įgijo teisę į savivaldą ir pirmąjį demokratiškai renkamą vyriausybę.
Kanados provincija
1860-aisiai Britų Šiaurės Amerikos delegatai pradėjo kalbėti apie Britų Šiaurės Amerikos kolonijų suvienijimą. Įsigaliojus Britų Šiaurės Amerikos aktui 1867 m. liepos 1 d. Kanados dominija ir Kanados provincija buvo padalintos Ontarijo ir Kvebeko provincijas. Nors Kanadoje daugiausiai vyravo angliakalbiai, visgi Kvebeke išliko prancūzakalbių dauguma.
1870 m. Kanados federalinė vyriausybė iš „Hudson’s Bay Company“ įsigijo Rupertas’s Land ir taip buvo sukurtos Šiaurės Vakarų teritorijos. Per ateinančius dešimtmečius, federalinė vyriausybė, iš gautų teritorijų praplėtė esamas arba sukūrė naujas provincijas. Dviem etapais Kvebekas išplėtė savo plotą daugiau nei tris kartus. Pirmasis praplėtimas įvyko 1898 m. birželio 13 d. Kvebeko teritorija buvo išplėsta iki Džeimso įlankos. 1912 m. gegužės 15 d. priimtas įstatymas prijungė Ungava-Distrikt. Per 1927 m. pasienio konfliktą Kvebekas turėjo atiduoti siaurą teritorijos juostelę tuometinei Niufaundlando dominijai.
Iki XX a. vidurio Union nationale partija kovojo prieš reformas, bet kai XX a. septintajame dešimtmetyje į valdžią atėjo Parti libéral du Québec partija, Kvebeke įvyko daug reformų, kurios modernizavo visuomenę ir politinę sistemą. Ji buvo žinoma kaip „Tyli revoliucija“ (révolution tranquille). Vyriausybė, su šūkiu „Ponas savo namuose“ (Maître chez nous), mažino katalikų bažnyčios įtaką.
Politinė sistema
thumb|left|250px|Nacionalinė Kvebeko asamblėja
Pagal Kanados konstitucija 24 vietos senate priklauso Kvebeko atstovams. Kaip Kanadoje įprasta, taip pat ir Kvebeko provinciją, atstovauja partijos, kurios nėra įsitraukusios į provincijos politiką.
Geografija
thumb|right|230px|„Mon pays ce n’est pas un pays, c’est l’hiver“ (mano šalis ne šalis, o žiema) Gilles Vigneault
Kvebekas yra rytų Kanadoje. Vakaruose ribojasi su Kanados Ontarijo provincija, rytuose su Niufaundlando ir Labradoro ir Naujojo Bransviko provincijomis, bei JAV (Meinas, Naujasis Hampšyras, Vermontas, Niujorko valstija), taip pat šiaurėje su Nunavutu. Didžioji dalis įsikūrusi Labradoro pusiasalyje. Šiaurės vakaruose skalauja Hadsono įlanka, šiaurėje Ungavos įlanka, rytuose – Šv. Lauryno įlanka. Pietinė provincijos dalis, išsidėsčiusi prie Šv. Lauryno upės gyvenama tankiai, čia susitelkę dauguma didžiųjų ne tik provincijos, bet ir visos Kanados miestų. Tuo tarpu šiaurinė dalis, esanti Labradoro pusiasalyje apgyvendinta labai retai. Provincija yra apytiksliai tokio dydžio kaip trys Prancūzijos. Aukščiausias Provincijos taškas yra Mont D'Iberville 1652 m. aukščio. Daugiau keturi penktadaliai Kvebeko ploto yra Labradoro pusiasalyje, kuri priklauso Kanados skydui.
Klimatas
Kvebeke vyrauja trys klimatiniai regionai. Pietuose ir vakaruose, kur daugiausiai gyventojų, vyrauja žemyninis klimatas, būdingos šiltos ir drėgnos vasaros, bei ilgos šaltos žiemos. Šiaurės Kanada ir Jungtinių Amerikos Valstijų pietus daugiausia įtakoja Kvebeko klimatą. Iš Atlanto vandenyno ir iš Šiaurės Amerikos atkeliauja įvairūs ciklonai, kurie remią kritulių kiekį provincijoje. Daugelyje sričių kasmet iškrenta daugiau nei 1000 mm kritulių per metus, iš jų 300 mm sniego. Tornadai ir perkūnijos provincijoje labai retas reiškinys, nei palyginti piečiau esančiame Ontaryje.
Centrinėje Kvebeko dalyje vyrauja subarktinis klimatas. Žiemos čia ilgos ir yra laikomos vienomis iš šalčiausių visoje Kanadoje, kai vasaros yra karštos, bet dėl arktinio oro masių įtakos labai trumpos. Kritulių kiekis yra šiek tiek mažesnis nei provincijos pietuose.
Šalies šiaurėje vyrauja poliarinis klimatas su labai šaltomis žiemomis ir labai trumpomis ir ganėtinai vėsiomis vasaromis. Labiausiai klimatą veikia Arkties vandenyno srovės ir Arkties oro masės.
Administracinis suskirstymas
thumb|left|180px|Kvebeko regionai
Žemiausio lygio vietinės valdžios vienetas yra bendruomenė. Bendrijos formomis Kvebeke yra laikomi miestai, savivaldybės , kaimai , parapijos , kantonai bei šiauriniai, kri ir naskapių kaimai.
Gyventojai
1605 m. Kvebeke gyveno apie 44 tūkst. gyventojų. 1754 m. prieš Septynerių metų karą skaičius nebuvo smarkiai padidėjęs apie 55 tūkst. gyventojų. 1806 m. Kvebeko gyventojų skaičius jau siekė apie 250 tūkst. gyventojų.
Gimstamumas Kvebeke yra vienas iš mažiausių Kanadoje. 1,52 gimimo yra žymiai mažesnis negu respublikinis Kanados lygis, kuris yra 2,1. Tai yra ryškus pasikeitimas palyginti su padėtimi, kuri buvo prieš 1960 m. Visgi, gimstamumas 2003 m. buvo didesnis 9,8 % nei mirtingumas 7,4 %. Gyvenimo trukmė 2002 m. siekė pas vyrus 76,3 ir pas moteris 81,9 metus. thumb|left|280px|Kvebeko nacionalinė šventė. Eitynės su Kvebeko vėliavomis [[Monrealis|Monrealio mieste]]
Pagal gyventojų surašymą 2001 m. 68,7 % gyventojų laikė save kanadiečiais. 29,6 % buvo prancūzų, 4,1 % airių, 3,5 % anglų ir 2,2 % škotų kilmės (buvo galima keletas variantų). Čiabuvių gyventojų surašyta nedaug (1,8 % indėnų, 0,3 % metisų, 0,1 % inuitų). Daugelis genčių atsisako dalyvauti gyventojų surašyme, nes jų juridinis statusas yra dar neaiškus.
Kalba
Kvebekas yra vienintelė Kanados provincija, kur prancūzų yra vienintelė oficiali kalba. Per 2001 m. Kanados gyventojų surašymą 79,0 % gyventojų nurodė prancūzų kaip gimtąją kalbą. Anglakalbių dalis buvo 7,7 %. Visgi 40,8 % nurodė esą dvikalbiai (prancūzų/anglų). Monrealio regione prancūzakalbių dalis sudaro 65 %, o tai yra mažiau nei likusioje provincijos dalyje. Kitakalbių dalis, kurių gimtoji kalba nėra nei prancūzų nei anglų, sudaro 11,9 %. Populiariausios kita kalbių kalbos yra italų 1,8 %, arabų 1,6 % ir ispanų 1,5 %.
Religija
Kvebeke, priešingai nei kitose provincijose, vyrauja katalikai. Tą lėmė tai, kad į Naująją Prancūziją galėjo atsikelti tik katalikai, o vėliau į kraštą dar atsikėlė daug airių. Kvebeko globėju laikomas Jonas Krikštytojas.
Per 2001 m. gyventojų surašymą 90,2 % gyventojų save laikė krikščionimis (83,4 % katalikai, 4,7 % protestantai, 1,4 % ortodoksai ir 0,8 % kiti krikščionys). Kitos religijos: musulmonai 1,5 %, judėjai 1,3 %, budistai 0,6 %, hindusitai 0,3 %. Į klausimą neatsakė 5,8 %.
Didžiausi miestai
Šaltinis: Statistics Canada
Ekonomika
right|200px|thumb|Monrealio centras Kvebeke yra dideli kasybos rajonai, kuriuose kasama geležies, vario rūdos, taip pat auksas ir sidabras. Didelės aliuminio ir medžio apdirbimo įmonės. Svarbiausia žemės ūkio šaka – gyvulininkystė. Taip pat auginama bulvės, kukurūzai ir kt.
Provincija pasižymi gamtos ištekliais. Kvebeke gausu upių, ežerų ir milžinišku miškų ir dėl to provincijoje klesti popieriaus ir medžio pramonė, taip pat išgaunama daug elektros energijos iš hidroelektrinių. Šv. Lauryno upės slėnis yra labai vaisingas. Jame auginami vaisiai, daržovės ir grūdai. Kvebekas yra vienas iš pagrindinių klevo sirupų eksportuotojų. Joje taip pat yra verčiamasi gyvulininkyste.
Miestuose vyrauja įvairi pramonė.
Turizmas
Turizmas yra labai svarbi pramonės šaka. 2004 m. Kvebeką aplanke 28 mln. turistų. Jis sudaro apie 130 tūkst. tiesioginių ir apie 48 tūkst. netiesioginių darbo vietų. Neskaitant vietinio turizmo Kanadoje, daugiausiai turistų į provinciją atvyksta iš JAV, Prancūzijos, JK, Vokietijos, Meksikos ir Japonijos.
Surviliškis
Surviliškis – miestelis Kėdainių rajono savivaldybėje, prie kelio, dešiniajame Nevėžio krante. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Surviliškio Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia (nuo 1791 m.), Surviliškio kapinių koplyčia (nuo 1800 m.), yra V. Svirskio pagrindinė mokykla, kultūros namai, biblioteka, paštas (LT-58047), medicinos punktas, priklausomybės ligų reabilitacijos centras. Miestelyje įsikūrusi kaimo bendruomenė, humoro grupė „Bobų radijas“. Per Nevėžį nutiestas kabantysis pėsčiųjų tiltas, esantis skirtingų rajonų savivaldybių (Panevėžio ir Kėdainių r.) sandūroje Tarpukaryje netoliese stovėjo inž. Prano Markūno suprojektuotas arkinis tiltas (kitame krante Kazokai), išlikę jo griuvėsiai.
Surviliškyje yra 17 dailės paminklų: 12 bažnyčioje, 3 kapinėse, V. Svirskio kryžius prie mokyklos, koplytėlė. Yra tarybinių karių kapinės, V. Svirskio kapas. Netoliese stūkso Bakainių piliakalnis.
miniatiūra|kairėje|[[Surviliškio mokykla]]
Etimologija
Vietovardis kilęs iš asmenvardžio Survilà, Sùrvilas, Sur̃vilas, Survi̇̀las. Padavimai byloja, kad vietovės pavadinimas kilęs nuo kadaise ją valdžiusių didikų Survilų. Čia nuo seno buvo karališkasis dvaras.
Istorija
miniatiūra|kairėje|[[Surviliškio bažnyčia]]
Surviliškis minimas nuo 1501 m. (ar 1500 m.), kai Ldk Aleksandras Surviliškio dvarą perdavė B. Taboravičiui. Surviliškio bažnyčia (pastatyta 1505 m.) ir kaimas iki XIX a. vidurio priklausė Žemaičių vyskupui. 1587 m. minimas miestelis. 1702 m. gavo prekymiesčio privilegiją. 1777 m. įsteigta parapinė mokykla. 1791 m. pastatyta nauja bažnyčia. 1863 m. vyko aršūs mūšiai su caro kariuomene. XIX a. pabaigoje Surviliškis miestelis Kauno apskrityje, valsčiaus centras.
Per 1905–1907 m. Rusijos revoliuciją išvaikyta rusų valsčiaus valdyba ir išrinkta nauja. 1908–1914 m. veikė Blaivybės draugijos skyrius, prieš I pasaulinį karą slapta – pavasarininkai. 1929 m. išparceliuotas dvaras. 1931 m. buvo kooperatyvas, smulkaus kredito draugija, 9 parduotuvės. 1932 m. pastatytas tiltas per Nevėžį. XX a. 3–4 dešimtmetyje Surviliškyje veikė šauliai.
1941 m. birželio 23 d. Surviliškyje sudarytas aktyvistų štabas kovai su komunistais. Pasipriešinimas buvo ribotas, kadangi sukilėliams stigo ginklų. Po II pasaulinio karo apylinkėse veikė Vyčio apygardos, Krištaponio partizanų rinktinės, B. Karbočiaus (slapyvardis Bitė) ir I. Lukoševičiaus (Baublys) Lietuvos partizanų būriai.
Tarybiniais metais Surviliškis buvo „Švyturio“ kolūkio centrinė gyvenvietė.
2011 m. liepos 12 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-757 patvirtino Surviliškio herbą.
Gyventojai
miniatiūra|[[Surviliškio koplyčia]] miniatiūra|Kapinių vartai miniatiūra|Kabantysis lieptas per Nevėžį
1638 m. Surviliškyje buvo 19 dūmų, 1713 m. – 6, 1778 m. – 13, 1804 m. – 17.
Žymūs žmonės
thumb|Marijos koplytėlė prie pietinio miestelio pakraščio
XIX a. pab. – XX a. pr. Surviliškyje gyveno garsus kryždirbys Vincas Svirskis (1835–1916), čia ir palaidotas. Jis apylinkėse padarė daugiau kaip 200 kryžių ir koplytstulpių, laikomų liaudies architektūros šedevrais.
Baltijos federalinis Imanuelio Kanto universitetas
thumb|Geografijos fakultetas Universiteto g. thumb|Istorijos, ekonomikos, psichologijos ir socialinio darbo fakultetai Baltijos federalinis Imanuelio Kanto universitetas (Балтийский федеральный университет имени Иммануила Канта) – aukštoji mokykla, veikianti Kaliningrade, Rusijoje.
Nuo perestrojkos laikų universitetas deklaruoja, kad tęsia senojo Karaliaučiaus (Kionigsbergo) Albertinos universiteto, gyvavusio 1544–1945 m. tradicijas. 1948–1967 m. Valstybinis Kaliningrado pedagoginis institutas, 1967–2005 m. – Valstybinis Kaliningrado universitetas. 2005 m. pavadintas Prūsijos filosofo Imanuelio Kanto vardu. 2005–2011 m. Rusijos valstybinis Imanuelio Kanto universitetas. 2011 m. pervadintas į Baltijos federalinį Imanuelio Kanto universitetą.
Koranteinas
Koranteinas  – upė Pietų Amerikos šiaurėje. Prasideda Gvianos plokščiakalnio Akarajaus kalnuose Brazilijos, Gajanos ir Surinamo sienų sandūroje. Teka daugiausia į šiaurę, per visą savo ilgį sudaro Gajanos-Surinamo sieną. Aukštupyje gausu slenksčių ir krioklių (Karaliaus Edvardo VII krioklys, Karaliaus Jurgio VI krioklys). Pratekėjęs krioklių ruožą, Koranteinas teka Gvianos žemuma. Įteka į Atlanto vandenyną tarp Naujojo Nikerio ir Korivertono miestų; sudaro estuariją. Laivuojama iki Orilos miesto (80 km nuo žiočių).
Koranteino baseine yra keletas priešistorinių archeologinių radimviečių (petroglifų urvai). Upės baseine gausu Pseudoplatystoma genties šamų.
Vienametė paprika
Vienametė paprika (Capsicum annuum) – bulvinių (Solanaceae) šeimos augalų rūšis, kilusi iš Pietų Amerikos šiaurinės dalies, Meksikos.
Augalas iš tiesų yra daugiametis, bet paprastai auginamas kaip vienmetis. Stiebas status, tvirtas, šakotas. Augalo aukštis 0,5-1,5 m. Žiedai balti, pavieniai, susitelkę po lapais. Vaisius – mėsinga uoga, paprastai raudonos spalvos, su būdingu aštriu kapsicino skoniu ir aromatu.
Yra išveista daug įvairių vienametės paprikos veislių:
Panevėžio specialioji mokykla-daugiafunkcis centras
Panevėžio specialioji mokykla-daugiafunkcis centras – valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Panevėžyje, Kranto g. 18, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba intelekto sutrikimų turintiesiems vaikams. Įstaigos kodas 190984151. Steigėjas – Panevėžio miesto savivaldybės taryba.
Istorija
1938 m. Švietimo ministro įsakymu prie Panevėžio pradinės mokyklos Nr. 2 įsteigta pirmoji klasė defektyviems vaikams. 1939–1940 m. Liaudies Švietimo komisariato įsakymu Panevėžio mieste pradėjo veikti savarankiška defektyvių vaikų mokykla. 1954 m. gruodžio 3 d. Lietuvos TSR Švietimo Ministro Įsakymu Nr. 2273 Panevėžyje atidaryta ketvirtoji respublikoje pagalbinė mokykla miesto centre, buvusioje lenkų gimnazijoje, statytoje 1929 m. 1955–1956 m. mokykloje pradėjo veikti logopedinis kabinetas, mokiniai pradėti mokyti amato. 1970–1971 m. pastatytas mokyklos bendrabutis, pagerėjo mokinių gyvenimo sąlygos. 1990 m. įsteigtos lavinomosios klasės vidutiniškai ir žymiai sutrikusio intelekto vaikams.
Vėliau mokykla tapo ir daugiafunkciu centru.
Rankinis 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Rankinio rungtynės 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Granoljerse vyko nuo liepos 27 iki rugpjūčio 8 d. Turnyre varžėsi 12 vyrų ir 8 moterų komandos.
Gereras
Gereras  – valstija pietvakarių Meksikoje, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Ribojasi su Mičoakanu vakaruose, Oašaka rytuose, Meksiko valstija, Morelosu ir Puebla šiaurėje. Valstijos sostinė – Čilpansingas. Valstija pavadinta Meksikos nepriklausomybės karo didvyrio Vicente Guerrero garbei.
Didžiausi miestai
thumb|left|250px|Gereras. Akapulko paplūdimiai
Trakeliai (Varanavas)
Trakẽliai  – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, prie kelio Lyda–Dieveniškės, į pietryčius nuo Varanavo. Šv. Marijos bažnyčia (1809 m.).
Istorija
XIX a. buvo valstybinis palivarkas, buvęs Dvaryščios seniūnijoje (Žirmūnų valsčius).
Bandolero!
Bandolero! – 1968 m. JAV sukurtas vesternas, pasakojantis apie du brolius, persekiojamus už apiplėšimą ir atsidūrusius netoli Meksikos teritorijoje, kontroliuojamoje vietinių nusikaltėlių, vadinamų „bandolero“.
Žalauli
Žalauli  – nenuotakus druskingas ežeras Kazachstane, Pavlodaro srityje. Ežero plotas yra 144 km². Ilgis iki 21 km, plotis iki 15 km. Susidaro iš dviejų duburių, sujungtų plačiu sąsiauriu. Po liūčių vanduo tampa gėlas, per sausras išdžiūsta. Įteka Karasu upė (tik po liūčių).
Bandolero!
Turinys
Teksaso valstijoje Dy Bišopo vadovaujama gauja apiplėšia banką, tačiau įkliūva į rankas šerifui Džonsonui. Už tai, kad apiplėšimo metu jie nužudė vietinį turtuolį Stonerį, juos nusprendžiama pakarti.
Po keleto dienų miestelyje pasirodo budeliu apsimetęs Dy brolis Meisis ir padeda gaujai pasprukti nuo ešafoto. Sprukdami jie pagrobia Mariją Stoner, tapusia viena turtingiausių miestelio žmonių, ir, laikydami ją įkaite, keliauja Meksikos link, tuo tarpu sumaištyje Meisis dar spėja apiplėšti banką.
Palaipsniui Meisis ima jausti vis šiltesnius jausmus Marijai ir visaip saugo ją nuo priekabiauti mėginančių bendrakeleivių. Pakeliui į Meksiką, iš kurios kilusi Marija, jie atsiduria niekino žemėje, kurioje šeimininkauja banditų, vadinamų „bandoleros“, gaujos. Įsikūrę apleistame mieste jie netrukus tampa šerifo Džonsono pasalos aukomis ir visi suimami. Šerifas nusprendžia pernakvoti mieste ir leisti atgal į kelionę rytą, tuo pačiu mėgindamas palenkti į savo pusę Mariją, kurią jau seniai yra įsimylėjęs, tačiau ši jį atstumia, prisipažindama apie jausmus Dy.
Rytą, besiruošiant kelionei, juos užpuola „bandoleros“. Suprasdamas padėties beviltiškumą, šerifas išlaisvina sulaikytus nusikaltėlius, kad šie padėtų kovoti su nauju priešu.
Palšasis grifas
Palšasis grifas (Gyps fulvus) – vanaginių (Accipitridae) šeimos paukštis. Priskiriamas plėšriųjų paukščių kategorijai.
thumb|230px|left|Palšasis grifas thumb|230px|left|Palšasis grifas skridyje thumb|230px|left|Ant [[Uola|uolų skardžių poilsiaujantys palšieji grifai]] thumb|230px|left|Palšieji grifai [[Pirėnų pusiasalis|Iberijos pusiasalyje lesantys negyvo tauriojo elnio kūną]]
Kūno išmatavimas, svoris, kitas apibūdinimas
Tai didžiulis paukštis, o Lietuvoje didžiausias svoriu ir dydžiu plėšriųjų paukščių atstovas. Tarp palšojo grifo abiejų lyčių nepastebėta didesnių skirtumų jų kūno plunksnų spalvose, dydyje ir svoryje. Jo viršugalvis apaugęs silpnomis plunksnomis ir yra baltas. Snapas geltonas, o kaklas palyginus ilgokas ir baltas. Palšojo grifo kūno ilgis siekia 93–110 cm, išskėsti sparnai 230–269 cm, sveria apie nuo 6,2 kg iki 11,3 kg. Italijoje ir Austrijoje negyvų trijų palšojo grifo patinų svoris buvo nuo 6,2 kg iki 8,5 kg, o penkių patelių svoris – nuo 6,5 kg iki 8,3 kg, tai yra vidutiniškai 7,48 kg. Europoje gyvenančių patinų sparnų ilgis 684–735 mm, tai yra vidutiniškai 708,7 mm, patelių iš tos pačios vietovės sparnų ilgis buvo 690–750 mm, arba vidutiniškai 707,7 mm.
Paplitimas ir gyvenama aplinka
Paplitę subtropikų klimato juostoje, rečiau pietinėje vidutinių platumų klimato juostos dalyje – vakaruose nuo Iberijos pusiasalio, pietvakarių Balkanų pusiasalyje, o rytuose gyvena iki Tibeto (Kinija). Pietuose jo gyvenamas arealas iki Eritrėjos, šiaurės Etiopijos, šiaurinis gyvenamas arealas Alpės, Krymas. Tai kalnuotų vietovių paukštis, tik ieškodamas maisto gali nuklysti toli nuo savo arealo, pavyzdžiui, yra stebėtas net pietų Suomijoje ir Lietuvoje.
Poravimasis ir amžius
Deda 1 kiaušinį. Abu tėvai dalinasi perėjimu, kuris trunka apie 52 dienas. Jauniklis pradeda skraidyti po 110–115 dienų. Ilgiausiai žinomas išgyvenęs iki 41,4 metų.
Mityba
Minta dvėseliena, skerdiena.
Visžaliai augalai
Lietuvoje dominuojantys visžaliai augalai yra paprastosios pušys, paprastosios eglės ir paprastieji kadagiai.
Ifrano nacionalinis parkas
Ifrano nacionalinis parkas – nacionalinis parkas Maroke, Vidurinio Atlaso kalnuose. Jo plotas yra 500 km² ir beveik visas apaugęs Atlaso kedrais. Tai viena iš išlikusių magotų (Macaca sylvanus) gyvenamų vietų.
Naujakuriai (Gudaitis)
Aprašymas
Paveikslas nutapytas aliejumi ant drobės. Matmenys 113 x 88 cm.
Paveikslas laikomas Lietuvos dailės muziejuje, Vilniuje.
Koncentracijos stovykla
thumb|Lietuvos įkaitų Štuthofo koncentracijos stovykloje sąrašas, iškabintas [[Kryžių kalnas|Kryžių kalne]] thumb|[[Macikų koncentracijos stovykla|Macikų lagerio pastatas]] thumb|Buchenvaldo koncentracijos stovyklos kaliniai
Istorija
Viena pirmųjų pasaulyje koncentracijos stovyklų 1890 m. įsteigta Blumfonteine (Pietų Afrika), kurioje buvo nužudyta apie 28 000 moterų ir vaikų. 1917 m. gruodžio mėn. koncentracijos stovykla Lenino įsakymu įsteigta Rusijoje, Solovkų vienuolyne. Joje buvo laikomi patekę į nelaisvę Anglijos ir kitų Antantės šalių kareiviai. Šiuo laiku ji dar niekuo nesiskyrė nuo karo belaisvių stovyklos, kurias Pirmojo pasaulinio karo metais turėjo beveik visos kariaujančios šalys. Tačiau vėliau belaisviai buvo verčiami dirbti akmens skaldyklose, o tai jau tuomet draudė tarptautinės konvencijos. Vėliau, kai į stovyklą buvo pradėti vežti baltagvardiečiai ir bolševikams neįtikę taikūs gyventojai, laikomi ten be teismo ir tardymo, verčiami dirbti, o nepaklususieji šaudomi, – ji tapo koncentracijos stovykla.
Stalino valdymo laikotarpiu tapo žinomi Magadanas ir Vorkuta, kai šios sritys buvo paverstos ištisomis koncentracijos stovyklomis.
Vokietijoje pirmoji koncentracijos stovykla 1933 m. kovo 22 d. atidaryta Dachau. Joje buvo laikomi komunistai, socialdemokratai, o nuo 1942 m. ten buvo pradėta masiškai žudyti žmones.
Antrojo pasaulinio karo metais koncentracijos stovyklos buvo įrengtos ne vienoje Europos šalyje. Viena iš didžiausių koncentracijos stovyklų – Buchenvaldas. Prie Pagėgių, Macikų miške buvo įkurtas šios stovyklos filialas „Oflager-53“.
Lietuva
Iki Antrojo pasaulinio karo Lietuvoje buvo keletas įkalinimo įstaigų, kurios vadintos „koncentracijos stovyklomis“, tačiau šių laikų terminais kalbant tai buvo uždaro tipo kolonijos, kurių kaliniai privalėjo dirbti tam tikrus darbus. Jos neturėjo nieko bendro su koncentracijos stovyklomis, steigtomis Tarybų Sąjungoje ir Vokietijoje. Tarp tokių įkalinimo įstaigų buvo:
Lenkija
Vokietijai okupavus Lenkiją, ten buvo įsteigtos kelios koncentracijos stovyklos:
Paršua
Paršua (akadų kalba: KURParsūa, urartų kalba: Paršua) – senovinis regionas Zagroso kalnyne, daugiausia dabartinio Irano Kurdistano provincijos pietuose, egzistavęs II–I tūkst. pr. m. e. Kartais priskiriamas išplėstiniam Zamua regionui.
Senovės graikai regioną vadino Siromedija. Vėliau, įsigalėjus kurdams, regionas buvo vadinamas Erdelanu pagal kurdų gentį (ardalanus), gyvenusius prie svarbiausio jo miesto – Sanandadžo.
Liudvikas Pilypas
thumb|left|70px|Liudviko Pilypo monograma Liudvikas Pilypas (, 1773 m. spalio 6 d. Paryžiuje – 1850 m. rugpjūčio 26 d. Klermonte) – Orleano kunigaikštis, 1830–1848 m. Prancūzijos karalius.
Paršua
Etimologija
Regionas asirų įrašuose minimas kaip Parsūa ir nėra painiotinas su Parsūaš / Parsumaš, kuris reiškė istorinę Persiją (dab. Farso provincija). Abiejų regionų pavadinimai kilo iš senovės iranėnų kalbos žodžio parsava 'pakraštys', dažnai naudoto Iranėnų pasaulio pakraščiams apibūdinti. Pvz., iš šio žodžio kildinamas klajoklių parsii (į rytus nuo Urmijos ežero), parsyetae ar puštunų pavadinimai.
Koncentracijos stovykla
Lenkija
SSRS okupavus Lenkiją, ten buvo įsteigtos kelios koncentracijos stovyklos:
Paršua
Geografija
Regionas apėmė Zagroso kalnyno atkarpą ir sutapo su Dijalos upės vidurupiu ir aukštupiu. Vakaruose, žemiau Dijalos upe, buvo Mesopotamijos istorinis regionas Namaras. Į šiaurę nuo jo buvo „Vidinė Zamua“, o į pietus – Elipi valstybė.
Liudvikas Pilypas
Biografija
thumb|left|150px|Liudviko Pilypo žmona Maria Amalija Sicilietė Kilęs Burbonų dinastijos Orleano šakos. Tėvas Liudvikas Pilypas Juozapas, motina Liudvika Marija Adelaidė.
Paršua
Geografija
Derlingiausia Parsua teritorija ir svarbiausias centras buvo Dijalos vidurupyje, bet regionui priskiriamos ir daugybė smulkių valstybėlių visame Dijalos vidurupyje, aukštupyje ir toliau į rytus – Sefidrudo aukštupyje. Jų teritorija rytuose siekė istorinį Medijos regioą ir svarbiausią Medijos miestą Ekbataną.
Koncentracijos stovykla
Rusija
1918 m. liepos 23 d. Rusijos komunistų partijos Petrogrado komitetas, priėmęs sprendimą pradėti Raudonąjį terorą, nutarė paimti įkaitų ir patalpinti juos į „darbo (koncentracijos) stovyklas”. 1919 m. balandžio 15 d. paskelbtas Visos Rusijos Centrinio vykdomojo komiteto dekretas „Dėl priverstinių darbų stovyklų”, kuriuo įsakoma įkurti mažiausiai po vieną stovyklą, talpinančią 300 kalinių, prie kiekvieno gubernijos centro. 1919 m. pabaigoje Rusijoje buvo jau 21 koncentracijos stovykla, o 1921 m. pabaigoje – 122; 117-oje NKVD stovyklų buvo 60457 kaliniai, o likusiose, priklausiusiose VČK, buvo per 25000 kalinių.
Liudvikas Pilypas
Šeima
Žmona Maria Amalija Sicilietė, vaikai:
Simpatizavo Prancūzijos didžiajai revoliucijai. Nuo 1790 m. jakobinų klubo narys. 1792–1793 m. kovojo Šiaurės armijoje. 1793 m. apkaltintas tėvynės išdavyste, pabėgo į Šveicariją. Kurį laiką gyveno Švedijoje, JAV, Didžiojoje Britanijoje ir Neapolio karalystėje. 1814 m. grįžo į Prancūziją. Po 1830 m. Liepos revoliucijos tapo Prancūzijos karaliumi. Valdymo metu tapo vis labiau autokratiškas. Dėl korupcijos ir vangios užsienio politikos tapo nepopuliarus. Per 1848 m. Vasario revoliuciją nuverstas nuo sosto ir pasitraukė į Didžiąją Britaniją.
Koncentracijos stovykla
Rusija
1923 m. rudenį Rusijoje buvo jau 315 koncentracijos stovyklų, iš kurių pati žinomiausia – 1923 m. lapkričio 2 d. SSRS Liaudies komisarų tarybos dekretu įkurtas Solovkų ypatingosios paskirties lageris, tapęs vėliau išsiplėtusios Gulago lagerių sistemos pagrindu.
Jungtinės Amerikos Valstijos
1942 m. apie 120 000 Jungtinėse Valstijose gyvenančių japonų (iš jų maždaug du trečdaliai buvo JAV piliečių) prezidento Franklino Ruzvelto nurodymu buvo internuoti koncentracijos stovyklose.
Paršua
Istorija
Regionas labiau minimas nuo 834 m. pr. m. e. Asirų valdovo ekspedicijos į šį kraštą, kurios metu Asirija paėmė duoklę iš 27 vietos genčių vadų. Jau amžiaus pabaigoje Parsua buvo minima kaip viena iš Asirijos valdų, o 774 m. pr. m. e. ją pasiekė ir nusiaubė Urartu kariuomenė.
Nors į šiaurę nuo Paršua konsolidavosi stipri Manos karalystė, regionas buvo politiškai susiskaldęs. Čia egzistavo daug smulkių gentinių valstybėlių, kurias asirai vadino pridėdami priešdėlį Bit- 'giminė; dinastija'. Užkariavimų metu Dijalos slėnyje minimos valstybėlės buvo Bit-Hamban, Bit-Barua, Bit-Zati, Bit-Kapsi, Araziašas, Kišessu ir kt. 744 m. pr. m. e. jas visas galutinai nukariavo Asirija.
Asirija nukariautą kraštą padalino į 4 provincijas: Parsua, Harhar (šiaurėje), Kišessu (rytuose), ir Bit-Hamban (pietuose). Parsua provincija dar labiau išplėsta 716 m. pr. m. e., kuomet į ją įjungtos Alabrijos ir Karalos valstybėlės. Nuo tada Paršua tapo svarbiausiu regionu, per kurį vyko asirų prekybinės ir karinės ekspedicijos toliau į rytus, t. y., į Mediją, ir ilgainiui rytuose buvo kuriamos vis naujos užkariautų žemių provincijos: Saparda, Bit-Kari ir Madai (paskutinioji buvo jau istorinėje Medijoje).
Apie 673 m. pr. m. e. tikriausiai medų kilmės Xšathrita šiame visame asirų kontroliuojamame regione įvykdė sukilimą. Neaišku, kokia buvo sukilimo baigtis, tačiau akivaizdu, kad po to regionas asirų buvo vis menkiau kontroliuojamas, ir, sustiprėjus Medijos karalystei, vienas pirmųjų atsidūrė jos sudėtyje.
VI a. pr. m. e. regioną užvaldė Achemenidų imperija, įjungdama jį į Medijos satrapiją. Taip regionas pamažu įtrauktas į išplėstinio Medijos regiono sąvoką ir senovės graikų darbuose dėl asirų ir medų kultūros įtakos buvo vadinamas Siromedija. Tuo metu vyko sparti krašto iranizacija. Negrįžtamai išnyko vietos kalbos, vietos gyventojai maišėsi su iranėnais, ir taip formavosi kurdai.
Meksikos institucinė revoliucinė partija
175 px|right
Meksikos institucinė revoliucinė partija (PRI, :) – Meksikos kairiojo centro politinė partija.
Istorija
Nacionalinės revoliucijos partija (PNR, Partido Nacional Revolucionario) buvo įkurta 1917 m. Jos iniciatyva 1918 m. buvo įkurta Meksikos regioninė darbininkų konfederacija. 1929 m. PNR tapo partijų partija, apjungusia daugelį politinių srovių. 1934 m. Meksikos prezidentu išrinktas PNR lyderis Lazaras Kardenas, atlikęs agrarinę reformą ir išdalinęs valstiečiams 18 mln. ha žemės, pradėjęs likviduoti neraštingumą, išplėtęs mokyklų statybą.
1936–1938 m. PNR buvo pertvarkyta į Meksikos revoliucijos partiją (PRM, Partido de la Revolución Mexicana), nuo 1946 m. pavadinta Institucine revoliucine partija (PRI).
1937 m. buvo nacionalizuota dalis JAV ir Anglijos įmonėms priklaususių geležinkelių, 1938 – naftos įmonės, dėl to paaštrėjo santykiai su šiomis šalimis. Vėliau demokratinės reformos buvo tęsiamos.
1947 m. balso teisė savivaldybių rinkimuose, o 1953 m. ir visuose rinkimuose suteikta moterims. 1977 m. buvo atlikta institucinė reforma, atvėrusi kelią pliuralizmui. Dar viena rinkimų reforma atlikta 1988–1996 metais. Tačiau stiprinant šalies demokratinę sistemą, pačios PRD įtaka žymiai sumažėjo. 2000 m. Senato rinkimuose laimėjo tik 51 vietą iš 128, 2003 m. parlamento rinkimuose gavo 224 vietas 491 vietos Kongrese. 2000 m. PRI kandidatas Franciskas Labastida Očoja pirmą kartą nuo 1928 m. pralaimėjo prezidento rinkimus Nacionalinio veikimo partijos (PAN) kandidatui Visentei Foksui Kesadai.
Struktūra
Partija turi platų pirminių organizacijų tinklą visoje šalyje. Partijos struktūra atitinka Meksikos administracinę struktūra, pirminės, provincijų ir valstijų organizacijos yra pakankamai savarankiškos, keliant kandidatus į savo lygmens vietinės valdžios atstovaujamuosius organus. Kasmetiniuose suvažiavimuose renkamas partijos pirmininkas ir tik keli partijos vadovai buvo perrinkti antrai ar trečiai kadencijai. Šalies prezidentu išrinktas partijos lyderis pretenduoti į partijos lyderius nebegali.
Prie partijos veikia jaunimo organizacija Frente juvenil Revoliucionario, moterų Mujeres Priistas, vaikų organizacijos.
Socialistų Internacionalo konsultacinė narė nuo 1996 m. rugsėjo 9 d., tikroji narė nuo 2003 m. spalio 27 d.
Pirmininkai
PRI pirmininkais buvo (sąrašas nepilnas):
Rokų Miško Kelmynas
Rokų Miško Kelmynas – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, Dubravos miškuose, 1,5 km į pietus nuo Vaišvydavos.
thumb|left|250px|Kelmynė prie kaimo thumb|left|250px|Rodyklė kelyje
Saldžioji paprika
thumb|250px|Įvairių spalvų saldžiosios paprikos Saldžioji paprika – bulvinių (Solanaceae) šeimos augalas, viena iš kultūrinių vienametės paprikos (Capsicum annuum) veislių.
Lietuvoje auginama šiltnamiuose, paprastai ne masinei produkcijai. Nepaisant to, kad saldžiosios paprikos priklauso Capsicum genčiai, vaisiuose nėra kapsicino, suteikiančio aitrumo, todėl saldžiosios paprikos yra neaitrios. Naudojama kaip prieskonis salotoms, troškiniams, konservams, sriuboms, dažnai ruošiama įdaryta paprika.
Vašingtono nacionalinė dailės galerija
thumb|280px|right|Nacionalinės Vašingtono dailės galerijos „vakarinis“ pastatas thumb|280px|right|Nacionalinės Vašingtono dailės galerijos „rytinis“ pastatas Vašingtono nacionalinė dailės galerija – meno muziejus JAV sostinėje Vašingtone. Galerijoje saugoma plati Europos ir Amerikos paveikslų, skulptūros, dekoratyviosios dailės ir grafikos kūrinių kolekcija. Ypač turtingi italų renesanso, olandų ir ispanų baroko, prancūzų rokoko rinkiniai. Galerijoje vyksta meno parodos, ji įsikūrusi Vašingtono Nacionalinės alėjos (National Mall) rytiniame pakraštyje, kartu jai priklauso šalia esantis Nacionalinės dailės galerijos skulptūrų sodas.
Galerijoje saugomi apie 141 000 objektų, jos lankymas nemokamas. 2013 m. Vašingtono nacionalinė dailės galerija, su daugiau nei 4 mln. lankytojų per metus, buvo 8-as lankomiausias pasaulio meno muziejus.
Istorija
Vašingtono nacionalinė dailės galerija buvo įkurta 1937 m. finansininkui ir filantropui, buvusiam JAV iždo sekretoriui Andrew W. Mellon (1855–1937), kilusiam iš Pitsburgo, dovanojus valstybei savo dailės kūrinių kolekciją bei didelę pinigų sumą muziejaus statyboms. Klasicistinio stiliaus galerijos pastatas buvo suprojektuotas architekto John Russell Pope (1874–1937) ir galerija 1941 m. kovo 17 d. atidaryta viešam lankymui. Šis pastatas 1978 m. tapo vadinamas „Vakariniu“, kai buvo sujungtas požeminiu praėjimu su nauju galerijos pastatu, vadinamu „Rytiniu“. „Vakariniame“ pastate eksponuojami praeities meno objektai, „Rytiniame“ − šiuolaikinio meno.
Andrew W. Mellon nenorėjo muziejui suteikti savo vardo ir tikėjosi, kad jis taps išties nacionaline JAV galerija. Jo kolekciją sudarė 126 tapybos ir 26 skulptūros kūriniai, tarp kurių buvo Jano van Eiko „Geroji naujiena“, Rafaelio „Albos Madona“. 1939 m. Niujorko verslininkas Samuel H. Kress (1863–1955) padovanojo 375 italų dailininkų paveikslus ir 18 skulptūrų. Jis ir jo giminė rėmė galeriją ir vėliau. Iš Kress į muziejų pateko El Greko paveikslas „Laokoonas“, bei Beato Andželiko ir Filipo Lipio bendras kūrinys „Išminčių pagarbinimas“. 1939 m. savo kolekciją dovanojo Filadelfijos turtuolis Joseph Widener (1871–1943), kurią surinko kartu su tėvu P. A. B. Widener (1834–1915). 1942 m. ji oficialiai priimta ir su ja į galerijos rinkinius pateko Rembranto „Malūnas“, Vermejerio „Moteris su svarstyklėmis“ ir Džovanio Belinio „Dievų šventė“. 1943 m. Lessing J. Rosenwald (1891–1979) iš Filadelfijos padovanojo grafikos ir piešinių kolekciją; su vėlesniais dovanojimais − iš viso apie 22 000 grafikos ir piešinių kūrinių, tarp kurių Rembranto, Diurerio, V. Bleiko, O. Domjė ir kitų. Tarp kitų galerijos reikšmingų donatorių buvo Chester Dale (1883–1962), praturtinęs galeriją Amerikos ir Prancūzijos dailininkų kūriniais, bei muziejaus iniciatoriaus vaikai Paul Mellon (1907–1999) ir Ailsa Mellon Bruce (1901–1969). Pastaroji įsigijo ir galerijai padovanojo Leonardo da Vinčio „Džinevros de Benči portretą“, kai Paul Mellon padovanojo daugiau nei 1000 kūrinių, tarp kurių − didžiausias E. Dega skulptūrų rinkinys pasaulyje (49 vaškinės ir 10 bronzinių).
1999 m. Nacionalinėje alėjoje inauguruotas Vašingtono nacionalinės galėrijos skulptūrų parkas. 2014 m. Vašingtono nacionalinė galerija perėmė uždarytos Corcoran dailės galerijos apie 17 000 dailės objektų priežiūrą.
Paveikslai
Kai kurie iš garsiausių galerijos paveikslų:
Greitakalbė
mini|Vokiška greitakalbė ant atviruko. Greitakalbė – smulkiosios tautosakos žanras, posakiai, kurie greitai tariant iškraipomi.
Greitakalbės žodžiai komponuojami į sakinį dėl skambėjimo (aliteracijų, asonansų), o ne dėl prasmės, juose daug vienodų ar giminingų priebalsių, sunkinančių tarimą. Greitakalbės turi būti tariamos greitai, todėl tariantysis dažnai suklysta (asimiliuoja, sukeičia vietomis garsus), dėl to pakinta žodžių reikšmės, sukuriami humoro efektai. Greitakalbės lavina sudėtingiausių kalbos garsų, jų junginių tarimą.
Lehas
Lehas yra buvusios Himalajų karalystės Ladako sostinė (dabar Ladako regiono sostinė, Džamu ir Kašmyro valstijoje, Indijoje). Virš miesto iškilę apgriuvę Leho rūmai, buvusi Ladako karališkosios šeimos rezidencija, primenantys Potalos rūmus Lasoje.
Lehas yra 3500 m aukštyje virš jūros lygio, mieste gyvena apie 30 tūkst. gyventojų. Dauguma Leho gyventojų – budistai (81 %). Temperatūra gali svyruoti nuo -28 °C žiemą iki +33 °C vasarą.
Frans Floris
thumb|250px|Frans Floris Fransas Florisas (, apie 1516−1520 m., Antverpenas – 1570 m. spalio 1 d., ten pat) – XVI a. flamandų renesanso tapytojas, piešėjas, grafikas.
Biografija
Fransas Florisas, dar vadinamas „vyresniuoju“, gimė Antverpene, menininkų šeimoje. Spėjami gimimo metai yra apie 1516−1520 m. Jo vyresnis brolis Kornelis Florisas tapo garsiu skulptoriumi. Fransas Florisas 1539−40 m. buvo registruotas Antverpeno Šv. Luko gildijoje. Apie 1541−42 m. jis keliavo į Italiją, lankėsi Romoje. Italijoje piešė antikinių architektūros liekanų eskizus, buvo paveiktas Mikelandželo freskų Siksto koplyčioje ir Rafaelio Vatikano lodžijos dekoro. Fransas Florisas grįžo į Antverpeną 1547 m. pabaigoje ir įkūrė savo dirbtuves. Ankstyviausias žinomas jo darbas datuojamas 1547 m. Fransas Florisas tapo populiariu Antverpeno dailininku. Jis kūrė religinius, mitologinius, alegorinius paveikslus, ženkliai paveiktus itališko stiliaus. Nuo maždaug 1560 m. jo kūryba tapo labiau manieristine. Franso Floriso dirbtuvėje mokėsi daug būsimų Flandrijos dailininkų. Pasak Karel van Mander, jų buvo iki 120. Fransas Florisas su mokiniais daug prisidėjo išpopuliarinant italų renesanso stilių Flandrijoje. Fransas Florisas mirė 1570 m. spalio 1 d. Antverpene. Daug jo religinių darbų pražuvo 1566 m. protestantų suorganizuotose religinių kūrinių naikinimo akcijose. Franso Floriso žymesniais mokiniais buvo Marten de Vos, Lucas de Heere, Frans Pourbus.
Girežeris (ežeras)
Girežeris – ežeras Lietuvoje, Varėnos rajone, 3 km į vakarus nuo Varėnos, Girežerio miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,28 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 105,6 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję. Pakrantės kalvotos, apaugę mišku, tik pietinėje pakrantėje plyti pievos, įsikūręs Girežerio kaimas. Rytuose iš ežero išteka upelis link Merkio intako Derėžnyčios.
Asveja (reikšmės)
Asveja vadinama:
Paežerių ežeras (Šiaulių r.)
Į Paežerių ežerą suteka 9 upeliai, o šiaurėje išteka Žižmos intakas Upyna (Ventos baseinas).
Rytiniame ežero pakraštyje įsikūręs Paežerių kaimas su išlikusia Paežerių dvaro sodyba. Vakarinėje pakrantėje saugoma Paežerių liepų alėja. Paežerių kaime ežero krante yra Paežerių piliakalnis, dar žinomas kaip Paežerių Šatrija arba Mažoji Šatrija. Be to, prie ežero yra Dirvonėnų, Būdvydžių, Repšių, Juozapavos, Pūšilių kaimai. Šiaurvakarinėje pakrantėje yra įrengtas paplūdimys. Rytine pakrante eina kelias.
Keoma
Keoma – 1976 m. sukurtas vesternas, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko Franco Nero. Filmas, kartais priskiriamas Džango filmų serijai ir žinomas pavadinimais „Django Rides Again“ arba „Django‘s Great Return“, nors šias skirtingas juostas vienija tik pagrindinio vaidmens atlikėjas Franco Nero.
Turinys
Filmas pasakoja apie Keomą – pusiau indėną, pusiau baltąjį, grįžusį iš pilietinio karo. Jo tėvas, turtingas fermeris, turi dar 3 sūnus, kurie niekada nepripažino ir niekino savo netikrą brolį. Nors jie ir klauso bei bijo tėvo, tačiau tarnauja vietiniam nusikaltėliui Koldvelui, valdančiam miestą.
Liubartuvas
Liubártuvas  – miestas rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje. Liubartuvo apskrities ir valsčiaus centras. 22 654 gyventojai (2010 m. duomenys). Nutolęs 26 km į šiaurę nuo Liublino. Per miestą teka Vepšas. Netoli miesto įsikūręs Kozlovieco kraštovaizdžio parkas. Liubartuvo plotas – 13,91 km².
Etimologija
Pavadintas Liubarto – Ldk Gedimino sūnaus garbei. Iki 1744 m. buvo žinomas kaip Lewartów.
Istorija
Miestą įkūrė Petras Firlejus, 1543 m. gegužės 29 d. Ldk Žygimanto Senojo įsakymu. Tuo metu miestas buvo reformacijos kultūros ir švietimo centru. XIX a. miestas buvo Liublino gubernijos Liubartuvo apskrities centras.
Sendajus
Sendajus  – Japonijos miestas Honšiū saloje, dar žinomas „Medžių miesto“ vardu. Mijagio prefektūros sostinė ir didžiausias Tohoku regiono miestas. 1,03 mln. gyventojų (2007 m.). Išvystyta naftos, elektros energijos, medžio apdirbimo, mašinų, tekstilės, maisto pramonė. Gaminami amatininkų dirbiniai. Yra universitetas. Apylinkėse išgaunama anglis.
Istorija
1600 m. miestą įkūrė daimjo Date Masamune. 2006 m. Sendajaus Sporto salėje vyko 2006 m. pasaulio krepšinio vyrų čempionato grupių rungtynės. 2011 m. kovo 11 d. Sendajų ir jo apylinkes nusiaubė 2011 m. Sendajaus žemės drebėjimas ir cunamis.
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – dobilūnė, medis – japoninis skirpstulas, paukštis – gegutė.
Romualdas Makauskas
Romualdas Makauskas (g. 1954 m. spalio 2 d. Sedūnuose, Širvintų rajonas) – bankininkas, Lietuvos ir Marijampolės savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1977 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius-ekonomistas.
1991–1993 m. Marijampolės miesto mero pirmasis pavaduotojas.
AB bankas „Hermis“ Marijampolės filialo, AB SEB Vilniaus bankas Marijampolės filialo direktorius. 2017–2019 m. Marijampolės savivaldybės tarybos vicemeras.
1996–2000 m. ir nuo 2007 m. Marijampolės savivaldybės tarybos narys. Finansų ir ekonomikos komiteto pirmininkas, Marijampolės savivaldybės tarybos kolegijos narys.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 1995 m. Lietuvos centro sąjungos, 2004 m. Liberalų ir centro sąjungos, nuo 2006 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Marijampolės skyriaus narys.
Rotary klubo narys.
Vyčius
Vyčius – kaimas Kauno rajono savivaldybėje.
Kudai
Kudai – Čilės pop muzikos grupė. Dabartiniai grupės nariai: Tomás Cañas Manzi, Pablo Holman Concha, Gabriela Villalba ir Bárbara Sepúlveda Labra. Grupės pavadinimas kilo iš mapudungunų kalbos žodžio küdaw, reiškiančio darbą. Grupė yra populiari ne tik Čilėje, bet visoje Lotynų Amerikoje (ypač Gvatemaloje, Ekvadore, Meksikoje).
2006 m. grupę paliko Nicole Natalino, o ją pakeitė ekvadorietė Gabriela Villalba.
Koetyvų sala
miniatiūra|Koetyvų salos palydovinė nuotrauka Koetyvų sala – mažytė Seišelių sala, esanti 290 km į pietus nuo Mahė salos. Kartu su Pleito sala, artimiausia kaimyne atitolusia 171 km į šiaurės vakarus, ji sudaro Pietinę Koralų grupę priklausančią Seišeliams. Salos plotas 9,31 km², joje gyvena 252 žmonės. Pavadinimas kilo nuo Koetyvų kavalerijos, atradusios salą 1771 m. Iki 1908 m. sala buvo politinė Mauricijaus dalis.
Šiuo metu sala yra Seišelių prekybos valdybos nuosavybė. Koetyvų sala dažniausiai žinoma dėl krevečių ūkio, kuris prasidėjo ankstyvaisiais 1990 m. (nuo 1989–1992 m. verlsas buvo augimo fazėje). Sala taip pat augina vaisius, kuriuos parduoda turguose Mahės saloje.
The Pigeon Detectives
The Pigeon Detectives yra indie roko grupė iš Anglijos, Leeds miesto, susiformavusi 2002 m. Žurnalo NME jie buvo pavadinti „bene didžiausią šuolį į didžiąją sceną padariusia grupe“ 2007 m.
Zoran Planinić
Zoranas Planiničius (g. 1982 m. rugsėjo 12 d. Mostare) – Kroatijos krepšininkas.