cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvių enciklopedija
thumb|right||300px|Lietuvių enciklopedija. Bostonas, 1953-1987 m., 1-37 t. Lietuvių enciklopedija (LE), Bostono enciklopedija – 37 tomų enciklopedinis leidinys, savo apimtimi ir turiniu lenkiantis visas iki šiol išleistas enciklopedijas lietuvių kalba, vienas išsamiausių leidinių, kuriame gausu informacijos apie Lietuvą, jos istoriją ir žmones.
Istorija
Bostono enciklopedijos pirmtakė – „Lietuviškoji enciklopedija“, kurios pirmasis tomas išleistas 1931–1933 m. „Spaudos fondo“ leidykloje. Enciklopediją redagavo Vaclovas Biržiška. Iki 1944 m. išleista 10 šios enciklopedijos tomų (iki J raidės). Enciklopedijos leidimą nutraukė Antrasis pasaulinis karas ir TSRS okupacija.
1953–1966 m. Bostone lietuvių emigrantai „Lietuviškosios enciklopedijos“ pagrindu tęsė pradėtą darbą bei toliau leido „Lietuvių enciklopediją“. „Lietuvių enciklopedijos leidyklos“ direktorius bei savininkas Juozas Kapočius subūrė apie 80 įvairių skyrių redaktorių, bendradarbių, kurie dirbo be atlyginimo, suformavo redakciją bei redakcinę komisiją. Visa enciklopedija išleista už parduodamą tiražą gaunamomis lėšomis. Enciklopedijos leidimą teikdami informaciją, iliustracijas ir kitą medžiagą rėmė daugelis lietuvių išeivijos inteligentų.
1-14 ir 16-35 tomai išėjo 1953–1966 m. 15 tomas, skirtas Lietuvai, išleistas 1968 m. 36 papildymų tomas išėjo 1969 m., 37 papildymų tomas – 1987 m. 36 tomai apima 19 796 puslapius, vieno tomo apimtis apie 544 puslapius. Be visuotinei enciklopedijai būdingos informacijos, pateikta labai daug žinių apie Lietuvą ir lietuvius, daugiausia – apie lietuvių išeiviją. Užbaigus pagrindinį darbą 1966 m. pradėta rengti lietuviška enciklopedija anglų kalba „Encyclopedia Lituanica“, kurios 6 tomai apima 3438 puslapius.
Reikšmė
Vien pats sumanymas leisti enciklopediją tuo laikmečiu dėl daugelio šaltinių neprieinamumo arba sudėtingo pasiekiamumo vertintinas kaip precedentų neturintis reikšmės įvykis Lietuvos enciklopedistikos istorijoje. Siekta, kad leidinys įteiktų ateityje „atgijusiai tautai į rankas ir šaltinį žinių apie tai, kuo gyveno laisvajame pasaulyje išsklaidytieji sūnūs ir dukterys, taip pat ir kitos laisvosios tautos tuo laiku, kada pati Lietuva buvo grandinėmis apkalta ir visa krauju paplūdusi“.
LE leidimą rėmė bei skatino šimtai žmonių, kurių finansinė, informacinė bei moralinė parama leido sukurti universaliąją enciklopediją lietuvių kalba.
Latas
Latas – oficiali Latvijos valiuta, cirkuliavusi 1922–1940 ir 1993–2013 metų laikotarpiais, sutrumpintai „Ls“. Latas padalintas į 100 santimų.
Apyvartoje buvo 1, 2, 5, 10, 20, ir 50 santimų, 1, 2, 10 ir 100 latų monetos, taip pat 5, 10, 20, 50, 100 ir 500 latų banknotai.
2014 m. sausio 1 d. latas buvo pakeistas euru.
Istorija
Monetos buvo 1, 2, 5, 10, 20 ir 50 santimų, 1, 2 ir 5 latų nominacijos. 1 ir daugiau latų nominacijos buvo kaldinamos iš sidabro.
1990 m. pradžioje vėl pradėti naudoti Latvijos rubliai. 1993 m. vėl įvesti latai, pakeitus Latvijos rublius, kursu 1 latas = 200 rublių.
Monetos išleistos 1, 2, 5, 10, 20, 50 santimų, ir 1, 2 latų nominacijomis.
Monetos
Currency Exchange in Latvia  – Latvian currency exchange market comparison.
Tikrieji driežai
Tikrieji driežai (Lacertidae) – žvynaroplių (Squamata) būrio roplių šeima.
Paplitimas
Paplitę Europoje, Azijoje ir Afrikoje.
Apibūdinimas
Tikriesiems driežams priklauso ropliai, turintys gerai išsivysčiusius ir judančius akių vokus, raginiais žvynais apaugusį pilvą ir kojas. Uodega ilgesnė už liemenį su galva; ji nulūžta, bet greit regeneruoja. Galūnės gerai išsivysčiusios, penkiapirštės.
Sistematika
Tikrųjų driežų (Lacertidae) šeimoje išskiriami du pošeimiai, yra 43 gentys bei apie 342 rūšys:
Prancūzija olimpinėse žaidynėse
Prancūzija olimpinėse žaidynėse reguliariai dalyvauja nuo 1896 m.
Žaidynių rengimas
Prancūzijos olimpinis komitetas teisę rengti olimpines žaidynes laimėjo šešis kartus:
Lotynų kvartalas
miniatiūra|250px|right|Sorbona Lotynų kvartalas – vienas iš senųjų Paryžiaus rajonų, esantis kairiajame Senos krante, garsėjantis kaip studentų, mokymo ir mokslo įstaigų, intelektualų, knygų parduotuvių, kavinių rajonas. Gatvėse ir pėsčiųjų bulvaruose net ir vėlyvais vakarais judru – atidarytos kavinės ir restoranai, skamba muzika, gatvės dailininkai siūlo turistams savo paslaugas, lankytojus vilioja tradicinės prancūziškos virtuvės restoranai. Čia įsikūręs vienas seniausių Europoje Sorbonos universitetas, Panteonas su žymių tautos žmonių kapais, Liuksemburgo sodas, Prancūzijos senato rūmai, romėnų terminės pirtys, Viduramžių muziejus. Šie ir kiti žymūs objektai pritraukia daug turistų.
Lotynų kvartalo augimui didžiausią reikšmę turėjo XIII a. Paryžiaus universiteto įkūrimas. Universitetas greitai tapo prestižiniu, čia atvykdavo mokytis studentai iš visos Europos. Kvartalo pavadinimas siejamas su lotynų kalba, kuria anksčiau buvo dėstoma Sorbonoje. Šiuo metu čia įsikūrę ir daugiau aukštojo mokslo įstaigų: aukštoji pedagoginė mokykla (École normale supérieure), aukštoji kalnakasybos mokykla (École des Mines de Paris), universitetas Panthéon-Assas, Pjero ir Marijos Kiuri universitetas (Université Pierre et Marie Curie), Prancūzijos kolegija, Liudviko Didžiojo licėjus (Lycée Louis-le-Grand) ir kt.
Gianni Rodari
miniatiūra|Džanis Rodaris Džanis Rodaris (Gianni Rodari; 1920 m. spalio 23 d. – 1980 m. balandžio 14 d.) – italų žurnalistas ir rašytojas. Išgarsėjo literatūrine pasaka „Čipolino nuotykiai“ (1951 m.).
Biografija
Dž. Rodaris gimė mažame Omenos miestelyje Šiaurės Italijoje, kepėjo šeimoje. Tėvas mirė, kai Džanis buvo 10–ies. Našlaičiais liko dar du broliai Cezaris ir Marijo.
Vaikystėje buvo silpnas ir ligotas, todėl vietoj žaidimų su bendraamžiais dažnai rinkdavosi skaitymą, mokėsi groti smuiku. Jau ankstyvoje paauglystėje perskaitė Nyčės, Šopenhauerio kūrinius. Taip pat skaitė Lenino ir Trockio darbus. Būdamas 17–os, po trejų mokslo metų seminarijoje pradėjo mokytojauti kaimo mokyklose. Nuo 1939 m. kurį laiką mokėsi Milano universiteto filologijos fakultete.
Dėl silpnos sveikatos Dž. Rodaris buvo atleistas nuo karinės tarnybos. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui įstojo į fašistų partiją. Tačiau po dviejų artimų draugų mirties ir brolio Cezario išsiuntimo į koncentracijos stovyklą pradėjo dalyvauti pasipriešinime ir 1944 m. įstojo į Italijos komunistų partiją.
1953 m. Dž. Rodaris vedė Mariją Terezą Ferretti. 1957 m. jiems gimė dukra Paola.
Rašytojas mirė 1980 m. chirurginės operacijos metu Romoje.
Veikla
1945–1947 m. dirbo „L‘Ordien Nuovo“ žurnale. 1947 m. Dž. Rodaris pradėjo dirbti žurnalistu komunistų laikraštyje „L'Unita“. Vėliau redagavo šio laikraščio priedą vaikams „La domenica dei Piccoli“. Persikėlęs į Romą ir partijai paskyrus, 1950–1953 m. rašytojas vadovavo vaikų laikraščiui „Il pioniere“. Nuo 1956 m. iki gyvenimo pabaigos Rodaris dirbo laikraščio „Pease sera“ redakcijoje.
1952 m. pirmą kartą lankėsi Sovietų sąjungoje, kur vėliau atvažiuodavo dažnai. Taip pat daug keliavo po Kiniją, Bulgariją.
1957 m. Dž. Rodaris baigė žurnalistikos studijas.
1966–1969 m. knygų neleido, bet visą laiką dirbo pedagoginį darbą su vaikais.
Alegas
Alegas  – miestas pietų Mauritanijoje, 262 km į pietryčius nuo Nuakšoto. Braknos vilajos centras. Šalia miesto telkšo dirbtinis Alego ežeras. Pro miestą eina „Vilties kelias“ (Nuakšotas–Nema), atsišakoja kelias į Bogę. Prekybinis centras.
Gianni Rodari
Literatūrinės ir trumposios pasakos
Dž. Rodario kūrybai būdingiausias literatūrinės pasakos žanras. Didžiausio tarptautinio pripažinimo sulaukė jo pasaka apysaka „Čipolino nuotykiai“ (1951), kuri dėl savo politinės potekstės buvo labai populiari komunistinėse šalyse. Kitos literatūrinės pasakos – „Dželsominas melagių šalyje“ (1958), „Žydrosios Strėlės kelionė“ (1959), „Tortas danguje“ (1966) – pasižymi hiperbolėmis, netikėtais sugretinimais.
Kita svarbi kūrybos dalis – trumpos pasakaitės. Kūrinį „Pasakos telefonu“ (1962) sudaro 70 trumpų pasakėlių, kurias senjoras Bjankis seka savo dukrai telefonu, kai yra išvykęs. Pasakos skiriasi savo temomis ir žanrais. Gana didelę dalį sudaro pasakos apie keistuolius, taip pat stebuklinės pasakos.
Pedagogika ir apdovanojimai
„Fantazijos gramatika“ – pedagoginis Dž. Rodario kūrinys. Autorius pakviečia tarsi į rašytojo dirbtuves, dalinasi savo kūrybos principais, skatina suaugusius jau su pačiais mažiausiais vaikais kartu kurti pasakas. Knygoje pateikiami praktiški patarimai nuo ko pradėti ir kaip fantazuoti. Kadangi rašytojas pats dirbo su vaikais, „Fantazijos gramatika“ paremta gyvenimiška patirtimi.
1970 m Dž. Rodaris gavo prestižinį vaikų literatūros apdovanojimą – Hanso Kristiano Anderseno medalį.
Juodoji žuvėdra
Juodoji žuvėdra (Chlidonias niger) – žuvėdrinių (Sternidae) šeimos paukštis. Galva, pelekai, kūno apatinė pusė juodi. Nugarinė dalis, sparnai ir uodega pilki. Pauodegys baltas. Snapas juodas. Kojos rusvai raudonos.
Lietuvoje reta, saugoma rūšis. Aptinkama balandžio – rugsėjo mėn. Mėgsta labai apaugusius vandenis.
Sąjungos muitinės kodeksas
Sąjungos muitinės kodeksas – teisės normos, nustatančios visų Europos Sąjungos valstybių narių muitinių veiklą. Sąjungos muitinės kodeksas buvo patvirtintas Europos Tarybos 2013 m. spalio 9 d. reglamentu Nr. Nr. 952/2013.
Vadovaujantis Bendrijos muitinės kodeksu ir jo įgyvendinimo nuostatomis Lietuvoje buvo priimtas Lietuvos Respublikos Muitinės įstatymas, įsigaliojęs 2004 m.
Pagrindinės nuostatos
Europos Sąjungoje valstybių narių muitinių veikla remiasi muitų sąjunga, t. y., visoms už muitinės veiklą atsakingoms institucijoms galioja bendros teisės normos, šiuo atveju – Bendrijos muitinės kodeksas.
Į šį kodeksą buvo sujungti iki jo priėmimo galioję daugelis Bendrijos reglamentų ir direktyvų, taip pat daug teisės aktų buvo perkelti į Bendrijos muitinės kodekso įgyvendinimo nuostatas.
Bendrijos muitinės kodekse išdėstytos bendrosios taisyklės ir procedūros, užtikrinančios tarifų ir kitų Bendrijos lygyje taikomų priemonių, susijusių su Bendrijos ir trečiųjų šalių prekyba, įgyvendinimą, kodeksas taip pat apima bendrosios žemės ūkio ir prekybos politikos priemonių įgyvendinimą.
Bendrijos muitinės kodeksas taikomas prekybai tarp Bendrijos ir trečiųjų šalių, taip pat prekėms, kurioms taikomos Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutartis, Europos ekonominės bendrijos steigimo sutartis arba Europos atominės energijos bendrijos steigimo sutartis.
Šventosios Mišios
thumb|200px|Šventos Mišios (Novus Ordo) Mišios (iš  – pasiuntimas, paleidimas) – dažniausiai išreiškia vakarų krikščionių liturgijos apeigas, kurių metu dalijama Šv. Komunija. Šiuo vardu vadinama ir dalis su Eucharistija nesusijusių liuteronų apeigų (ypač Skandinavijos šalyse).
Eiga
Šv. Mišios sudarytos iš dviejų pagrindinių dalių: Žodžio ir Aukos liturgijų. Žodžio liturgijos metu klausoma Dievo Žodžio, Bažnyčios mokymo tiesų, išpažįstamas tikėjimas bei prašoma malonių sau ir Bažnyčiai. Aukos liturgija apima aukojimą, perkeitimą ir susivienijimą (Šv. Komunijos priėmimą).
Arfa
thumb|Arfininkė thumb|Senovės [[egiptas|Egipto arfa]] thumb|Arfa [[Airija|Airijos herbe]] thumb|right|Arfos solo Arfa  – muzikos instrumentas, daugiastygis gnaibomasis chordofonas. Vienas seniausių muzikos instrumentų, žinomas nuo IV tūkstantmečio pr. m. e. Arfa yra tapusi Airijos nacionaliniu simboliu.
Konstrukcija
Arfos korpusą sudaro didelis, apie 180 cm aukščio trikampio formos medinis rėmas, viršuje šiek tiek lenktas ir jo apačioje esanti kūginė rezonansinė dėželė. Arfa sveria apie 35-40 kg. 63-99 stygos ištemptos išilgai korpuso. Diapazonas apima apie šešias su puse oktavos, stygos suderinamos Ces-dur diatoniniu garsaeiliu. 5-7 pedalais garsai paaukštinami ir pažeminami pustoniu arba tonu. Skambinama keturiais kiekvienos rankos pirštais, išskyrus mažuosius.
Pasaulio tautų muzikoje vartojamos įvairios arfos. Pagal stygų laikiklio padėtį arfos skirstomos į lankines ir rėmines. Lankinių arfų laikiklis, dažnai lenktas, kyla nuožulniai, rėminių – stačiu kampu.
Istorija
Abiejų tipų arfos šumerų vartotos jau 3000-2800 m. pr. m. e., Babilone apie 3000 m. pr. m. e., Egipte – 1200 m. pr. m. e., senovės Graikijoje ir Romoje nuo V a. pr. m. e., Persijoje nuo IV a., Artimuosiuose Rytuose apie VII a. VIII-XIV a. arfos paplito Airijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje, Ispanijoje. Arfomis skambino trubadūrai, menestreliai.
Vėlyvaisiais viduramžiais iš rėminės arfos išsirutuliojo romaniškoji ir gotiškoji arfa. Romaniškoji arfa buvo iš 3 atskirų dalių – rezonansinės dėželės, rėmo ir lenkto stygų laikiklio. Gotiškoji arfa buvo daroma iš vieno medžio gabalo. Pagal ją buvo sukonstruota pedalinė arfa. Pirmąją pedalinę arfą 1720 m. Vokietijoje sukonstravo G. Hochbruckeris, šiuolaikinio koncertinio tipo arfą apie 1810 m. pagamino Sebastjenas Erardas (Prancūzija).
Lietuvoje
Lietuvoje arfa skambinama nuo XVI a. didžiojo kunigaikščio, vėliau ir didikų rūmuose. XVIII-XIX a. sandūroje Vilniuje skambinti arfa buvo mokoma privačiai. Arfos klasės nuo 1948 m. veikia Lietuvos muzikos akademijoje, Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos konservatorijoje, Nacionalinėje M. K. Čiurlionio menų mokykloje.
Kompozitoriai
Kūriniai arfai rašomi nuo XVI amžiaus. Simfoniniame orkestre arfą pirmąkart 1607 m.pavartojo Klaudijus Monteverdis operoje „Orfėjas“. Nuo XVIII a. arfa skambinama ir solo. Kūrinių arfai yra sukūrę daugybė įžymių kompozitorių (pvz., Johanas Sebastianas Bachas, Georgas Frydrichas Hendelis, Jozefas Haidnas ir t. t.).
Iš lietuvių kompozitorių kūrinių arfai sukūrė Konstantinas Galkauskas, Vytautas Klova, Leonas Povilaitis.
Atlikėjai
Lietuvoje arfa trio ir su ansambliais skambino Liudmila Chetagurova, E. Rimkaitė, S. Sabalytė, Agnė Keblytė, Vilija Grencevičiūtė, Birutė Liuorytė-Gambus.
Petras Janulis
Petras Janulis (1906 m. gruodžio 27 d. Seda – 1994 m. birželio 26 d. Kaunas) – Lietuvos architektas urbanistas.
Biografija
Parengė miestelių, gyvenviečių ir gyvenamųjų mikrorajonų planų, detaliojo plano projektų. Sudarė, su kitais, bendruosius (buv. generalinius) planus: Kėdainiai – 1954 m., 1971 m., Palanga – 1959 m., Kaunas – 1960 m., 1971 m., Kapsukas, dab. Marijampolė – 1962 m., Ukmergė – 1963 m., Vilkaviškis – 1964 m., Kaišiadorys – 1965 m., 1968 m., Šilutė – 1967 m., Jonava – 1971 m., Jurbarkas – 1972 m., Klaipėda – 1973 m., Tauragė – 1975 m., Varėna – 1976 m., vienas pirmųjų Lietuvos kurortinių miestų (Druskininkai – 1968 m., Juodkrantė – 1969 m., Birštonas ir Nida – 1971 m.) bendrųjų planų autorių.
Arabų pavasaris
Arabų pavasaris (arabų kalba: الثورات العربية‎, al-Thawrāt al-ʻArabiyyah) – demonstracijų, protestų ir karų, vykstančių arabų pasaulyje, banga, kuri prasidėjo 2010 m. gruodžio 18 d.
Didžiausios revoliucijos vyko Tunise, Egipte, Jemene ir Libijoje. Pilietiniai neramumai Bahreine ir Sirijoje. Didesni protestai rengti Alžyre, Irake, Jordanijoje, Kuveite, Maroke ir Sudane. Mažesni neramumai užfiksuoti Džibutyje, Libane, Mauritanijoje, Omane, Saudo Arabijoje ir Vakarų Sacharoje.
Kita informacija
Tautų pavasaris
Hugh McDonald
Hugh McDonald (g. 1950 m. gruodžio 28 d. Filadelfija, Pensilvanija) – amerikiečių muzikantas ir bosistas, kuris groja roko grupės Bon Jovi studijiniuose įrašuose ir gyvų koncertų metu nuo 1994 m., kai grupę paliko Alec John Such.
Prieš prisijungdamas prie Bon Jovi, Hugh grojo su David Bromberg grupe; yra sugrojęs bosinės gitaros partijas studijiniuose Willie Nelson, Richie Sambora, Steve Goodman, Ringo Starr, Bon Jovi, Lita Ford, Cher, Alice Cooper, Michael Bolton, Jon Bon Jovi, Ricky Martin ir kt. atlikėjų dainose.
Nuo 1994 m. iki dabar Hugh groja su grupe Bon Jovi, tačiau oficialiu nariu neskaitomas, nes grupė susitarė niekada į pirmojo bosisto Alec John Such vietą nepriimti kito nario. Nors Hugh groja studijiniuose grupės įrašuose bei gyvuose koncertuose, jo nėra ant albumų viršelių, nedalyvauja fotosesijose, bet, nepaisant to, Hugh galima išvysti keliuose Bon Jovi muzikiniuose klipuose.
McDonald buvo vienas iš studijos muzikantų, padėjusių Jon Bon Jovi įrašyti pirmąjį hitą „Runaway“. Kai ši daina sulaukė pasisekimo, Jon subūrė roko grupę, tačiau į ją McDonald nepakvietė. 1997 m. jis sugrojo Jon soliniame albume „Destination Anywhere“.
2006 m. Hugh vedė žirgų trenerę ir juvelyrikos dizainerę Kelli, su kuria šiuo metu gyvena Park Sityje Jutos valstijoje.
Su Bon Jovi
Studijiniai albums
Kompiliaciniai albumai
Gyvo garso albumai
Utenos krašto enciklopedija
Utenos krašto enciklopedija (UKE), Enciklopedija „Utenos kraštas“ – enciklopedinis leidinys apie Utenos rajono gamtą ir žmonių gyvenimą nuo seniausių laikų iki šių dienų. Joje aprašoma gamta (upės, ežerai, miškai, gyvūnija), archeologiniai paminklai (pilkapiai, piliakalniai, šventvietės).
Utenos krašto enciklopedijoje gausu urbanistinių straipsnių – aprašomi jau išnykę ar dar esantys kaimai, viensėdžiai, dvarai, miesteliai, bažnyčios, istorija, apžvelgta teisėtvarka, žemės ūkis, pramonė, transportas, ryšiai, sveikatos apsauga, švietimas, kultūra, aprašyti gamtos, istorijos, kultūros paminklai. Enciklopedijoje pateikiamos garsių uteniškių biografijos rašoma apie Nobelio premijos laureatą Bernardą Launą (Boruchą Lacą), akademikus – Vytautą Statulevičių, Kazimierą Meškauską, galima susipažinti su daugelio profesorių, dailininkų, rašytojų, gydytojų, aktorių, visuomenininkų gyvenimo aprašymais.
Rengimas ir leidimas
UKE vienas pagrindinių leidėjų – miškininkas, rašytojas Gediminas Isokas, 1995 m. pabaigoje paskatintas Uteniškių kraštiečių klubo „Indraja“ valdybos, ėmėsi rinkti enciklopedinę medžiagą bei rašyti straipsnius.
Utenos krašto enciklopedijos kūrimą parėmė Atviros Lietuvos Fondas, LR Kultūros ministerija ir privatūs asmenys savo lėšomis, aukomis, Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras paruošė tremtinių ir kalinių sąrašą. UKE projektą rengė ir įgyvendino Utenos A. ir M. Miškinių viešoji biblioteka.
Elektroninė UKE enciklopedijos versija pagal savo turinį identiška spausdintinei. Joje daugiau nei 300 iliustracijų (spausdintame leidinyje publikuota 733).
Alfonsas Čapanis
Alfonsas Čapanis (, 1917 m. kovo 17 d. Meridenas, Konektikuto valstija – 2002 m. spalio 4 d. Baltimorė) – lietuvių kilmės JAV psichologas, ergonomikos pradininkas.
Biografija
1943 m. baigė Jeilio universitetą. 1946-1982 m. dėstė psichologiją ir pramonės inžineriją J. Hopkinso universitete (Baltimorė), nuo 1956 m. profesorius.
Žmogiškųjų veiksnių ir ergonomikos draugijos, Inžinerinės psichologijos ir Tarptautinės ergonomikos asociacijų prezidentas.
Mokslinė veikla
Vienas pirmųjų pradėjo tyrinėti sistemą žmogus – mašina. Tyrimai turėjo įtakos formuotis inžinerinei psichologijai. Išleido pirmąjį ergonomikos vadovėlį „Taikomoji eksperimentinė psichologija: Žmogiškieji veiksniai technikos projektuose“ (Applied Experimental Psychology: Human Factors in Engineering Design, su kitais, 1949 m.).
Hieroglifas
thumb|240px|Majų hieroglifai
Hieroglifas (iš 🇬🇷 – „šventas raižinys“) – kai kurių rašto sistemų ženklo, paprastai turinčio simbolinę, o ne fonetinę reikšmę ir išreikšto stilizuotu piešiniu, pavadinimas. Hieroglifas gali būti stilizuoto gyvūno, daikto, geometrinės formos pavidalo ir reikšti tiek konkretų daiktą, tiek abstrakčią idėją, veiksmą. Dalis hieroglifų būna sudėtiniai ir gali reikšti visą sakinį ar posakį.
Rašto sistemos, naudojančios hieroglifus:
Šnekamojoje kalboje hieroglifais dažnai įvardinamas bet koks raštas, labiau besiskiriantis nuo lotyniško, netgi fonetinis (pvz., arabų, katakana, devanagari, khmerų ir kt.).
Jonas Meškelevičius
thumb|right|250px|Laisvės angelas, AlytusJonas Meškelevičius (1950 m. balandžio 5 d. Pleškučių kaime, Klaipėdos raj. – 2005 m. sausio 5 d. palaidotas Priekulėje) – lietuvių skulptorius, gyvenęs ir kūręs Užupyje, Vilniuje.
Vilniaus Universiteto bibliotekos bareljefinių durų autorius. Kūrė akmens, medžio, metalo skulptūras.
Biografija
1971–1977 m. studijavo skulptūrą Valstybiniame dailės institute. Jo diplominis darbas „Kartos“ (1977) buvo įgyvendintas Vilniaus universitete. 1975 m. surengė pirmąją personalinę parodą.
J. Meškelevičius sukūrė K. Sirvydo biustą Anykščių bažnyčioje (1982), paminklą režisieriui J. Vaičkui (1983) ir rašytojai Šatrijos Raganai (1985) Mažeikiuose, skulptūras „Laisvės angelas“ (1988) ir „Patrimpas“ (1989) Alytuje, „Aušrinė“ (1986) Radviliškio aikštėje.
Vienas įspūdingiausių J. Meškelevičiaus kūrinių – bareljefinės Vilniaus universiteto bibliotekos durys (1996–2001).
Skulptorius palaidotas Priekulėje.
Kovalevščizna Folvarkas
Kovalevščizna Folvarkas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokolų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į šiaurės rytus nuo Sokolų, apie 25 km į šiaurės rytus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 26 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 17 namų ir 112 gyventojų, iš kurių 60 vyrai ir 52 moterys.
Liuciferis
thumb|250px|„Luciferio kritimas“. Johno Miltono epo „Prarastas rojus“ iliustracija (dail. Gustave Doré, 1866 m.)
Liuciferis ( – „šviesos nešėjas“; nuo lux „šviesa“ + ferre „nešti“) – religinė figūra, dažniausiai asocijuojama su Šėtonu. Romėnų mitologijoje – Aušrinė žvaigždė (Veneros planeta). Liuciferis niekada nebuvo panaudotas kaip velnio vardas iki anglų poeto Džono Miltono (John Milton). IV a. egzistavo krikščioniška sekta, kurios nariai buvo vadinami liuciferonais.
Liuciferiu taip pat buvo vadinama Veneros planeta.
Sąsajos su krikščionybe
Panašaus termino Tanache interpretacijos, kuomet Biblija išversta pagal Anglijos karalių Jokūbą I, privedė prie vardo „Liuciferis“ sutapatinimo su rojaus ištremtaisiais angelais ir su Šėtonu. Buvo teigiama, kad buvęs arkangelas Liuciferis pasidavė puikybei ir pavydui ir nupuolė – prarado savo kilnumą ir tapo velniu. Vis dėlto Biblijoje apie tai aiškiai niekuomet nebuvo kalbama. Šiais laikais Šventojo Rašto vietos, kur turimas omenyje Šėtonas, verčiamos „aušrinė žvaigždė“, o ne „Liuciferis“. Šis vardas dažniausiai siejamas su šiomis Biblijos vietomis:"„Kaip tu iškritai iš dangaus, Liuciferi, ryto aušros sūnau? Kaip tu kritai žemėn, kuris buvai pamynęs tautas?“ – Senasis Testamentas, Izaijo 14,12""„Taip pat mes turime dar tvirtesnį pranašų žodį. Jūs gerai darote, laikydamiesi jo tarsi žiburio, šviečiančio tamsioje vietoje, kol išauš diena ir jūsų širdyse užtekės aušrinė žvaigždė.“ – Naujasis Testamentas, 2 Petro 1,19"
Vaizdavimas literatūroje
Italų poeto ir filosofo Dantės Aligjerio (Dante Alighieri) „Dieviškojoje komedijoje“ maištingasis angelas Liuciferis, Dievo išdavikas, vaizduojamas sukaustytas pragaro dugne. Jis turi tris veidus, kurių nasruose kankinasi 3 didžiausi šio pasaulio nusidėjėliai – Kristų pardavęs Judas Iskariotas ir Cezarį išdavusieji Kasijus bei Brutas.
Nuorodos
Luceafăr
Chrysler S platforma
Chrysler S platforma – platforma ant kurios gaminami Chrysler minivenai. Platforma buvo sukurta Chrysler K platformos pagrindu.
Genovaitė Burneikienė
Genovaitė Talkevičiūtė-Burneikienė (1940 m. spalio 9 d. Rokiškyje, Kauno apskrityje – 2021 m. gruodžio 17 d. Vilniuje ) – Lietuvos žurnalistė, mokslininkė.
Chrysler S platforma
Šiuo metu minivenai yra gaminami Frentone, Misūryje ir Vindzore, Kanadoje.
S
Pirmosios kartos minivenai, kodiniu pavadinimu T-115, buvo parduodami tarp 1984 ir 1990 metų.
Genovaitė Burneikienė
Biografija
1959 m. baigė Žeimių vidurinę mokyklą, 1961 m. Kauno statistikos technikumą, 1972 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete įgijo žurnalistikos specialybę.
Chrysler S platforma
S
Modeliai:
Genovaitė Burneikienė
Biografija
Nuo 1972 m. Vilniaus universiteto Žurnalistikos katedros jaunesnioji mokslinė bendradarbė, 1984 m. Periodinės spaudos mokslinio tyrimo laboratorijos mokslinė bendradarbė. Nuo 1991 m. Žurnalistikos instituto mokslo darbuotoja. Dėstė žurnalistikos teorijos ir praktikos speckursus „Žurnalistikos auditorija“. Tyrinėjo periodinės spaudos funkcionavimo ypatumus, žurnalistikos auditorijos požiūrį į žiniasklaidą, kitus lietuvių periodinės spaudos raidos aspektus. Paskelbė mokslinių straipsnių leidiniuose „Žurnalistika“, „Žurnalist“ ir kt. moksliniuose leidiniuose. Rašiniai spausdinti leidiniuose „Šeima“, „Literatūra ir menas“, „Kalba Vilnius“. Žurnalistikos enciklopedijos straipsnių autorė.
Chrysler S platforma
AS
Antrosios kartos platforma buvo pristatyta 1991 metais ir pavadinta AS.
Modeliai:
CS
CS buvo RS platformos versija skirta Chrysler Pacifica visureigiui.
Modeliai:
NS
Trečiosios kartos platforma pristatyta 1995 metais.
Modeliai:
RS
Ketvirtosios kartos platforma pristatyta 2000 metais.
RT
Penktosios kartos platforma pristatyta 2007 metais.
Modeliai:
Helenistinė filosofija
Helenistinė filosofija – vakarų filosofijos periodas išsivystęs helenistinėje civilizacijoje, prasidėjęs Aristoteliu ir pasibaigęs neoplatonizmu.
Helenistinėje filosofijoje išskiriamos dvi pagrindinės mokyklos stoicizmas ir epikūrizmas, kuriems būdingas etikos sureikšminimas.
Platonizmas
Platonizmas – filosofija kilusi nuo Platono ir jo mokyklos pasekėjų. Pagrindinė Formų teorijos idėja buvo tokia: yra visaapimantys, idealūs objektų archetipai, kurių netobulos kopijos yra realiame pasaulyje. Aukščiausia forma buvo Gėrio forma, Dievas, būties šaltinis, kurį svarbu pažinti. III amžiuje prieš mūsų erą Arcesilajas prijungė filosofinį skepticizmą, kuris tapo centriniu mokyklos aspektu iki 90 m. pr. m. e., kai Antiochas Askalonietis pridėjo stoicizmo elementus, atmesdamas skepticizmą. III amžiuje į filosofiją įtraukus orientuotą misticizmą platonizmas evoliucionavo į neoplatonizmą.
Peripateticizmas
Peripatetizmu vadinama srovė, kurią išlaikė ir vystė Aristotelio pasekėjai. Jie nagrinėjo pamatinius pasaulio dalykus. Gyvenimo tikslas – laimė, kuri kyla iš dorų veiksmų, laikantis pusiausvyroje tarp dviejų ekstremumų - per mažai ir per daug.
Cinizmas
Cinikai – asketiška filosofų grupė, kurios pradininku laikomas Antistenas IV amžiuje pr. m. e., veikusi iki V amžiaus. Jie tikėjo, kad kiekvienas turi gyventi dorai su gamta. Tai reiškia, atmesti visus tradicinius troškimus: turto, valdžios, sveikatos ir šlovės, ir gyventi laisvai nuo troškimų.
Kirenaicizmas
Kirenaicistai buvo ultrahedonistinė filosofijos mokykla, įkurta IV amžiuje pr. m. e. Jos įkūrėjas – Aristipas iš Kirenės. Jie manė, kad malonumas yra didžiausias gėris, ypač toks, kuris greitai pasiekiamas. Mokyklą vėliau pakeitė santūresnė Epikūrizmo doktrina.
Epikūrizmas
Epikūrizmą III amžiuje pr. m. e. įkūrė Epikūras. Jie manė, kad visatą valdo atsitiktinumas, ir jos visiškai neįtakoja dievai. Pagal ją skausmo nebuvimas – didžiausias malonumas, jie palaikė paprastą gyvenimo būdą. Epikūrizmas oponavo stoicizmui iki pat III amžiaus, kai nebeliko šios mokyklos pasekėjų.
Pironizmas
Pironizmas arba Pironistų skepticizmas – skeptikų mokykla, kuriai III a. pr. m. e. davė pradžią Piro, vėliau I amžiuje pr. m. e. juo pasekė Aenesidemas. Ji propagavo ramų protą (ramybę), t. y., kad turi būti susilaikoma nuo sprendimo apie tai, kas iš tiesų nėra žinoma.
Eklekticizmas
Eklekticizmas – filosofijos sistema, pagal kurią priimamas kelių egzistuojančių doktrinų rinkinys, kurios laikomos pagrįsčiausiomis.
Neopitagorizmas
Neopitagorizmas – I–II amžiaus mokykla, kuria buvo prikeltos pitagorizmo doktrinos. Ja mėginta į graikų filosofiją įtraukti religinius elementus, garbinti dievą gyvenant asketiškai, ignoruoti kūniškus malonumus ir juslinius impulsus, gryninti sielą.
Pratibha Patil
Pratibha Devisingh Patil (, g. 1934 m. gruodžio 19 d.) – Indijos politikė, buvusi 12 šalies prezidentė, šias pareigas ėjusi 2007–2012 m. laikotarpiu. Ji buvo pirmoji Indijos prezidentė moteris.
Helenistinė filosofija
Helenistinė krikščionybė
2 a. pabaigoje buvo mėginta sujungti krikščionybę ir graikų filosofiją, naudojant platonizmo ir naujai atsiradusio neoplatonizmo elementus ir krikščionybės filosofinį pamatą.
Neoplatonizmas
Neoplatonizmas – religinės ir mistinės filosofijos mokykla, kurią III amžiuje įkūrė Plotinas. Ji rėmėsi Platono ir jo pasekėjų mokymais. Jie teigė egzistuojant Vienam arba Gėriui, visų dalykų šaltiniui. Gyvenant dorai ir medituojant siela sugeba susijungti su Vienu, kas yra tikrojo žmogiškosios būties funkcija. Ji buvo pagrindinė krikščionybės varžovė iki VI amžiaus.
Pratibha Patil
Iš prezidentės posto P. Patil pasitraukė 2012 m. liepą. Ją pakeitė Pranab Mukherjee.
P. Patil yra Indijos nacionalinio kongreso narė. 2004–2007 m. politikė buvo Radžasthano valstijos vadove. Šiame poste ji taip pat tapo pirmąja moterimi užėmusia tokias pareigas.
Elektrolitas
Elektrolitas (elektro… + 'ištirpęs') – cheminis junginys (druska, bazė, rūgštis), kuris ištirpintas poliniame tirpiklyje (pvz., vandenyje) ar išlydytas, disocijuoja (jonizuojasi) į jonus ir praleidžia elektros srovę. Elektros srovės tekėjimas elektrolite yra susijęs su medžiagos pernešimu ir cheminiais kitimais ant elektrodų.
Elektrolitai skirstomi į stipriuosius, kurie visiškai disocijuoja (jonizuojasi) į jonus ir silpnuosius, kurie disocijuoja menkai. Medžiagos, kurios nei tirpaluose, nei lydaluose nesudaro jonų, vadinamos neelektrolitais.
Rymantas Kvietkauskas
Rymantas Kvietkauskas (1953 m. balandžio 5 d. Kybartai) – Lietuvos statybos inžinierius, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1976 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1988 m. technikos mokslų kandidatas.
Nuo 1976 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (1991–1996 m. Vilniaus technikos universitetas, nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) darbuotojas, 1978–1986 m. dėstytojas. 1986–1992 m. Statybos ministerijos tresto „Orgtechstatyba“ (nuo 1991 m. Valstybinis statybinių konstrukcijų tyrimo ir bandymo centras) konstrukcijų bandymo laboratorijos vyr. konstruktorius, 1992–1994 m. technikos direktorius, nuo 1994 m. bendrovės „Statybinių konstrukcijų laboratorija“ direktorius. Nuo 1999 m. dar ir Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų svarbiausios sritys: statybinių konstrukcijų laboratoriniai bandymai, technikos ekspertizė, stiprinimo būdai, polimerinių medžiagų naudojimas statyboje, inžinerinė grafika. Išbandė daugiau kaip 600 surenkamųjų gelžbetonio konstrukcijų, 2004–2008 m. atliko daugiau kaip 110 pastatų konstrukcijų ekspertizių, vadovavo pastatų bandymams Vilniuje, Kaune, Minske, Rygoje, dalyvavo tiltų bandyme Vilniuje ir Kaune, vadovavo ir pats darė pastatų rekonstrukcijos projektus. Paskelbė daugiau kaip 30 mokslinių straipsnių. Parašė mokomųjų knygų, parengė metodinių ir kiti leidinių.
Rhynchocyon udzungwensis
Rhynchocyon udzungwensis  – 2008 m. atrasta sengių (Rhynchocyon) rūšis. Paplitęs Tanzanijos Udzungvos kalnuose.
Sveria ~700 g ir yra gerokai didesnis už kitus sengius. Gyvena miško paklotėje, minta vabzdžiais.
Škoderis
Škoderis – miestas šiaurinėje Albanijos dalyje, apygardos ir apskrities centras. Miestas yra nutolęs apie 100 km į šiaurę nuo sostinės Tiranos, 20 km nuo kaimyninės Juodkalnijos sienos. Dauguma gyventojų albanai, religinė sudėtis nevienalytė: daugumą sudaro musulmonai, yra gausi Romos katalikų mažuma (apie 40 proc.).
Miestas vaizdingai išsidėstęs ant pietrytinio Škoderio ežero kranto, abipus Bojanos upės, ištekančios iš Škoderio ežero, krantų. Iš rytų pusės miestą supa miškingi Dinarų kalnai. Škoderis yra svarbus Albanijos pasienio prekybos centras ir susisiekimo mazgas, per kurį eina svarbiausias plentas į Juodkalniją. Per miestą eina Podgoricos-Tiranos geležinkelis.
Istorija
Škoderis ir jos apylinkės yra vienos seniausiai apgyvendintų Albanijos vietų, pirmųjų gyventojų gyvenvietės liekanos datuojamos nuo akmens amžiaus laikotarpio. Šioje vietovėje taip pat gausiai randama ir kitų priešistorės – žalvario ir geležies amžiaus – gyvenviečių liekanų. Senovės laikais, prasidėjus indoeuropiečių migracijai, šioje vietoje apsigyveno ilyrų gentys.
Pirmoji pastovi didesnė įtvirtinta ilyrų gyvenvietė minima IV a. pr. m. e. Nuo to laikotarpio miestas tapo svarbiu šioje teritorijoje gyvenusių ilyrų genčių centru – vienos iš nedidelės ilyrų genties karalystės sostine – kol 168 m. pr. m. e. miestas atiteko Romos imperijai. 395 m., Romos imperijai suskilus į dvi valstybes, miestas atiteko Rytų Romos imperijai.
Nuo VI a. pabaigos, į Balkanų regioną ėmus gausiai skverbtis slavų gentims, palaipsniui ši vietovė buvo gausiai apgyvendinta pietų slavų – dabartinių serbų ir juodkalniečių protėvių. Dėl didelės slavų migracijos ir Bizantijos nesugebėjimo jos kontroliuoti, Bizantija buvo priversta atiduoti tam tikras teritorijas slavų valdžion. Kaip mini X a. Bizantijos imperatorius Konstantinas VII savo darbe „Imperijos valdymas“ (De Administrando Imperio), VII a. pirmojoje pusėje imperatorius Heraklėjas atidavė miestą ir aplinkines teritorijas serbams, kurie joje įkūre Duklijos karalystę su sostine Škoderiu – tuometiniu Skadaru.
Viduramžiais miestas ilgai priklausė daugeliui tiek tarpusavyje, tiek su kaimyninėmis valstybėmis, besivaržančioms Serbijos kunigaikštystėms: Raškai, Zetai, Duklijai, Serbijos imperijai. Tam tikrais periodais miestas trumpam patekdavo Bulgarijos ir Bizantijos imperijų priklausomybei, kol XIV a. dėl kovų su Osmanų imperija nusilpus Serbijai, atiteko albanų valdovų priklausomybei, kurie 1396 m. miestą perdavė Venecijos valdžiai, siekiant sudaryti sąjungą prieš turkus. Nepaisant atkaklaus albanų valdovų pasipriešinimo, 1479 m. atiteko osmanams.
Miestą okupavus osmanų kariuomenei, miestas sunyko, daug gyventojų pasitraukė į gretimas valstybes ir miestus. Tik nuo XVII a. miestas ėmė atsigauti, tapo svarbiu ekonominiu šiaurės Albanijos centru, su klestinčia amatų pramone. Valdant osmanams, mieste ėmė plisti islamas. Nuo XVIII a. miestas tapo smulkaus administracinio-teritorinio vieneto – pašaluko centru, kol 1831 m. jis buvo panaikintas. XIX a. miestas ir jo apylinkės buvo didelių sukilimų prieš Osmanų imperijos valdžią vieta (1833–1836, 1854, 1861–1862, 1869 m. sukilimai). Dėl nesėkmingų sukilimų ir osmanų represijų, daug serbų buvo priversti palikti šį miestą ir jo apylinkes bei pasitraukti į gretimas Serbijos ir Juodkalnijos valstybes.
Nepaisant neramaus XIX a., miesto reikšmė dar labiau išaugo, tapo svarbiu prekybos centru bei Škoderio vilajeto administraciniu centru (1867–1900 m. buvo Škoderio sandžako centras). Labai suklestėjo amatai, prekyba; miestas tapo kontrabandos su gretimomis šalimis centru. Suklestėjo kultūrinis ir socialinis gyvenimas, savo veiklą pradėjo pranciškonų ir jėzuitų vienuolių ordinai, suintensyvėjo katalikų bažnyčios misionieriška veikla. Miestas tapo svarbiu albanų raštijos, knygų spausdinimo centru. Susikūrė vienos pirmųjų albanų patriotinių organizacijų, mokyklos, bibliotekos.
1912 m. prasidėjus Balkanų karams, 1913 m., po ilgos apsiausties, miestas buvo užimtas Juodkalnijos Karalystės kariuomenės. 1913 m. pagal Londono sutartį miestas buvo perduotas 1912 m. susikūrusiai Albanijai. Pirmojo pasaulinio karo metu, 1915 m. miestas buvo užimtas Juodkalnijos kariuomenės, o 1916 m. ją išstūmusios Austrijos-Vengrijos armijos.
200px|thumb|left|Senoji Škoderio dalis
Tarpukario laikotarpiu, 1921–1924 m., miestas tapo demokratinio judėjimo Albanijoje centru. Miestas tapo katalikų arkivyskupijos centru ir vienu svarbiausių katalikų veiklos centrų Albanijoje. Tarpukario laikotarpiu miesto ekonominė raida nebuvo sklandi, dėl menkos industrializacijos mieste vyravo namudinė pramonė. 1938 m. mieste gyveno apie 29 000 gyventojų.
Antrojo pasaulinio karo išvakarėse, 1939 m., miestas buvo užimtas Italijos kariuomenės. 1943 m. miestas buvo okupuotas hitlerinės Vokietijos karuomenės, kol, galiausiai, 1944 m. buvo išvaduotas Albanijos komunistų partijos vadovaujamų partizanų.
Dėl po karo pradėtos industrializacijos, miesto reikšmė dar labiau išaugo, miestas tapo pramoniniu, socialiniu bei kultūriniu šiaurės Albanijos centru. Buvo intensyviai vystoma tiek tradicinė lengvoji pramonė, ypatingai maisto, tekstilės, medžio apdirbimo ir cemento, tabako, tiek ir sunkioji spalvotosios metalurgijos pramonė. 1957 m. įkurtas universitetas.
1990 m. mieste prasidėjo vieni pirmųjų judėjimų prieš vienpartinę sistemą. Žlugus komunistiniam režimui ir nustojus veikti planinės ekonomikos svertams, Škoderis, kaip ir kiti Albanijos miestai smarkiai nukentėjo nuo XX a. dešimtojo dešimtmečio pradžios ekonominės krizės. 1997 m., žlugus Albanijos ekonomikai ir šaliai įklimpus į politinę, ekonominę ir socialinę krizę, mieste kilo neramumų, susirėmimų su policija.
Architektūra ir archeologija
thumb|200px|Škoderio ežero pakrantė
Škoderis – vienas seniausių Albanijos miestų. Yra išlikusių XIV–XIX a. architektūrinių paminklų: gyvenamųjų namų, ant kalno stūgsanti vidurinių amžių tvirtovė, Osmanų imperijos laikotarpio pirtys, mečetės, akmeninis tiltas.
JA
ja gali reikšti:
Jonas Matulevičius (1957)
Jonas Matulevičius (g. 1957 m. kovo 4 d. Smalininkuose, Lazdijų rajonas) – Lietuvos ir Lazdijų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1964 m. pradėjo lankyti Gudeliškės pradinę mokyklą, ją baigęs 1968 metais tęsė mokslą Krosnos vidurinėje mokykloje. 1972 m. baigęs aštuonias klases įstojo į Kauno A. Kvedaro miškų ūkio technikumą, jį baigė 1976 m. ir įgijo miško techniko specialybę. 1988 m. neakivaizdiniu būdu baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją ir įgijo inžinieriaus – miškininko specialybę.
1976 m. Kapčiamiesčio sakinimo ruožo meistras. 1976 m. gegužės mėn. pašauktas į Tarybinę armiją. Atlikęs privalomąją karinę tarnybą 1978 m. grįžo į gimtąjį rajoną ir pradėjo dirbti miškininku Lazdijų rajono Garbės ženklo ordino Kirsnos kolūkyje. 1983 m. paskirtas valstybiniu gamtos apsaugos inspektoriumi Lazdijų rajonui. 1993 m. Lazdijų muitinės Kovos su kontrabanda skyriaus darbuotojas. 1997 m. UAB „Fregija“ Lazdijų filialo direktorius. 2000–2003 m. Lazdijų rajono savivaldybės meras. 2003 m. UAB „Reima“ vadybininkas.
1999 m. Najosios sąjungos, nuo 2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys, Lazdijų rajono skyriaus pirmininkas.
2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Lazdijų rajono savivaldybės tarybos narys. Taip pat užaugino tris vaikus Raimondą, Eglę ir Rytį. Šiuo metu ūkininkauja savo gimtojoje tėviškėje, plėsdamas ūkį.
Kulmiškiai
Kulmiškiai – XIII a. vidurio- XIX a. pradžios  Prūsijos ir Mažosios Lietuvos laisvieji ūkininkai laukininkai, pagal Kulmo teisę gavę nuosavybėn apie 3 ūbus, arba apie 45 ha žemės sklypą.
Mažosios Lietuvos lietuvninkų kulmiškiai nuo XVIII a. buvo vadinami karališkaisiais kelmėnais, kulmėnais, kulmiškiais, nes gyveno daugiausia Prūsijos karaliaus žemėje, valstybės domenuose. Iš pradžių kulmiškiais daugiausia buvo kolonistai vokiečiai, gyvenantys Vokiečių ordino valstybės pietuose ir pietvakariuose. Vietiniai gyventojai prūsai, lietuviai, kuršiai, mozūrai, lenkai kulmiškiais tapdavo tik už ypatingus nuopelnus valdovams, pvz., už saviškių išdavimą, apsikrikštijimą, užsirašymą vokiečiais. Taip dažniausiai elgėsi prūsai vitingai. Jie gaudavo ribotąją Kulmo teisę, todėl pareigos ir prievolės (mokesčiai, pastotės) buvo didesnės, o teisės mažesnės negu kulmiškių vokiečių. Kulmiškiai, kaip ir bajorų luomo žmonės, mokėjo riterių mokestį.
1422 m. Melno taika pasibaigus Vokiečių ordino karams su Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste, o ypač po 1525 m. Vokiečių ordino sekuliarizacijos kolonizuojant laisvas Prūsijos kunigaikštystės šiaurines ir šiaurės rytų žemes, kulmiškiais tapo daugiau Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pasienio ir dykros lietuvių.
XVII a. pabaigoje Mažojoje Lietuvoje prasidėjus vadinamajai šatulinei kolonizacijai, kai valdovui priklausančiuose miškuose, ypač Romintos girioje, pradėtos steigtos nausėdijos, pagal Kulmo teisę kūrėsi šatuliniai ūkiai. Jų savininkai, XVII a. daugiausia lietuvininkai, vadinti šatuliniais kulmiškiais.
Po 1709-1711 m. maro atsiradusioje laisvoje žemėje per XVIII a. pirmosios pusės Mažosios Lietuvos vokiečių kolonizaciją kulminių ūkių teises gavo daug čia apgyvendintų vokiečių valstiečių. Vokiečiams atiteko ir karalystės valdžios iš lietuvininkų atimti ūkiai, dėl to XVIII a. pabaigoje Lietuvos departamente kulmiškių ir šatulinių kulmiškių buvo kone dvigubai daugiau, negu Rytų Prūsijos departamente. Valdžios remiami kulmiškiai vokiečiai Mažojoje Lietuvoje tapo viena didžiausių ekonominių jėgų. Kulmo teisė buvo viena vietos gyventojų vokietinimo priemonių.
Kulmiškiai buvo atleisti nuo ūkininkų darbo prievolių, pilies tarnybos, daugelis ir nuo pagalvės mokesčio, mokėjo tik činšą. Galėjo turėti pavaldžių valstiečių. Tankiausiai kulmiškiai gyveno Įsruties, Tepliavos, Žiokų, Prūsijos Brandenburgo apskrityse.
XIX a. visi Karaliaučiaus apygardos šatuliniai ūkiai prilyginti kulmiškiams, Gumbinės apygardoje jiems prilyginti tik šatuliniai kulminiai, kiti šatuliniai ūkininkai, daugiausia lietuvninkai, čia prilyginti domenų ūkininkams. Kulminiai ūkiai buvo alodiniai, vaikų paveldimi lygiomis teisėmis. Jų savininkai turėjo teise medžioti, žvejoti, varyti degtinę, laikyti smuklę, malūną, karšyklą ar kitokią smulkią įmonę.
Vladimir Bartol
thumb|Vladimiras BartolasVladimiras Bartolas (slovėn. Vladimir Bartol, 1903 m. vasario 24 d. Trieste – 1967 m. rugsėjo 12 Liubliana Slovėnija) – slovėnų rašytojas, labiausiai žinomas dėl romano „Alamutas“, kuris buvo išleistas 1938 metais. Romanas išverstas į daugelį užsienio kalbų ir skaitomas visame pasaulyje.
Biografija
Gimė gerbiamo darbinko Gregoro Bartolo ir Maricos Bartol – Nadlišek šeimoje, kurioje jau buvo trečiasis vaikas. Būsimojo rašytojo motina dirbo mokytoja, tačiau kartu buvo ir rašytoja. Tėvai jam suteikė išskirtinai puikų išsilavinimą, motina jį suspažindino su tapyba, o tėvas jį mokė biologijos. Bartolas autobiografijoje save apibūdino kaip labai jautrų vaiką, apdovanotą lakia fantazija ir dėl to išsiskiriantį iš kitų vaikų. Jį jaudino ir žavėjo daugelis dalykų, bet labiausiai mėgo filosofiją, psichologiją, meną ir be abejo literatūrą bei teatrą. Taip pat kaip mokslininkas domėjosi drugeliais. Mokyklą lankė Trieste, o ją baigė Liublianoje. Po vidurinės baigimo įstojo į biologijos ir filosofijos studijas. Ypatingai jį žavėjo Zigmundo Freudo darbai. Studijas baigė 1925 metais ir vėliau 1926 ‒ 1927 metais studijavo garsiajame Sorbonos uiversitete Paryžiuje. 1928 metais atliko karo prievolę Petrovaradine Serbijoje. Nuo 1933 iki 1934 metų gyveno Beograde, kur dirbo laikraščio redaktoriumi. Vėliau sugrįžo į Liublianą ir čia iki 1941 metų gyveno kaip laisvas menininkas. Po Antrojo pasaulinio karo dirbo SNG sekretoriumi Liublianoje, po to sugrįžo į Triestą, kur dirbo kultūros darbuotoju. 1956 metais vėl sugrįžo į Liublianą ir prisidėjo prie organizacijos SAZU veiklos. Šioje organizacijoje dirbo ik savo mirties 1967 metų rugsėjo 12 dienos.
Kūryba
Jo darbuose jaučiama Frydricho Nyčės, ekspresionizmo ir psichoanalizės įtaka. Dėl to jo literatūrinėje veikloje išskiriame kūrinius, kuriems būdingos psichologinės ir filosofinės idėjos, dažnai išreiškiamos galingumo siekiu, priešprieša tarp tiesos ir apgaulės. Jis savo kūriniuose kalba apie manipuliacią žmonėmis, kosmopolitinių ir intelektualinių principų suvokimo būtinybę. Jo skelbiamos idėjos ir temos nesusilaukė labai didelio populiarumo ir atgarsio dėl to, jog rašė socialinio realizmo laikotarpiu. Jis tapo vertinamas tik XX amžiaus 8 dešimtmetyje. Paskutiniu metu Bartolas yra labai vertinamas dėl romano „Alamutas“. Jame aprašoma situacija labai artima susidariusiai dabartinei situacijai Artimuosiuose Rytuose.
Losicių apskritis
thumb|right|250px|Apskrities administracinis suskirstymas Losicių apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje. Apskrities centras įsikūręs Losicės mieste. Apskritis šiaurėje ribojasi su Semiatičės apskritimi, pietryčiuose su Palenkės Bialos ir vakaruose su Sedlcų apskritimi. Apskrityje yra 6 valsčiai.
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 6 valsčiai:
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinės apskrities teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Ąžuolytė
Ąžuolytė – vadinami kaimai Lietuvoje:
Losicių apskritis
Istorija
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Liublino vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Liublino vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Palenkės Bialos vaivadijai. 2003 m. pradėtas naudoti Losicių apskrities herbas.
Nove Kževas (reikšmės)
Nove Kževu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Tranzitas (reikšmės)
Tranzitas gali reikšti:
Taip pat žiūrėti:
Dėlionė
Dėlionių būna įvairių dydžių: nuo vaikiškų iš vos keliasdešimties gabaliukų iki keliatūkstantinių, skirtų daugiausiai suaugusiems ir kurias sudėti yra didelis, kantrybės reikalaujantis darbas.
Pirmasis dėlionę apie 1760 sukūrė londonietis Džonas Spilsburis.
Magijos ministerija
Rašytojos J. K. Rowling sukurtame fiktyviame Hario Poterio pasaulyje Magijos ministerija yra valdžios institucija skirta Magijos bendruomenei Didžiojoje Britanijoje. Pirmą kartą ši institucija paminėta knygoje Haris Poteris ir Išminties akmuo, o plačiau aprašyta knygoje Haris Poteris ir Fenikso brolija, kurioje Kornelijus Karamelė yra Magijos ministras. Visose knygose ministerija yra įvardijama kaip korumpuota ir akla institucija tikriems įvykiams vykstantiems burtininkų pasaulyje, kurie yra susiję su knygų serijos antagonistu.
Šie valstybinės valdžios organai yra kilę iš kadaise veikusios „Burtininkų tarybos“ - seniausios žinomos valdžios Hario Poterio burtininkų pasaulyje.
Pavadinimas ir ryšys su žiobarų pasauliu
Į Magijos ministerija galima patekti keliais būdais:
1.Kelionės židiniais "Kelionmilčių" pagalba
3.Nusileidus tuoletu (toks būdas naudotas septintoje dalyje)