cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suvalkų oro uostas
Suvalkų oro uostas - civilinis oro uostas, apie 3 km nuo Suvalkų miesto. Oro uoste veikia Suvalkų aeroklubas. Nuo 2005 m. birželio 4 d. oro uoste veikia Oro greitosios medicinos pagalbos stotis. Oro uostas įsikūręs 178 m aukštyje virš jūros lygio.
Hermanuvka
Hermanuvka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Juchnoveco valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į šiaurės rytus nuo Juchnovec Košcelnų ir apie 10 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Zita Želvienė-Juzumaitė
Zita Želvienė-Juzumaitė (1944 m. balandžio 27 d. Kaune) – muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
Baigusi Renavo (Mažeikių r.) aštuonmetę mokyklą, 1962–1963 mokėsi vienerių metų chorvedžių kursuose prie Mažeikių vaikų muzikos mokyklos (diriguoti mokė J. Spalvienė). 1963–1967 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos technikume (dėst. V. Žvirblis), 1980–1987 muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė Z. Kariniauskienė).
1967–1969 Tryškių (Telšių r.) kultūros namų direktorė ir vyrų choro vadovė. 1969 trumpai buvo Klaipėdos žemės ūkio technikumo kulturos namų direktore. 1969–1990 Naujosios Akmenės vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir jaunių choro vadovė. Chorą parengė 1975, 1977, 1985 respublikinėms dainų šventėms ir 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei Vilniuje. Beveik dešimtmetį buvo Akmenės rajono mokytojų mišriojo choro meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvą parengė 1980 ir 1985 respublikinėms dainų šventėms, 1979 eksperimentinei zoninei dainų šventei Kėdainiuose, 1981 XVI moksleivių spartakiados atidarymo iškilmių koncertui Vilniuje ir Akmenės rajono dainų šventėms, surengė nemaža koncertų, chorų apžiūrose ir konkursuose laimėjo prizinių vietų.
Nuo 1990 Mažeikių Senamiesčio vidurinės mokyklos vyresnioji muzikos mokytoja. Buvo Akmenės rajono dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Zarečjė (Prieglius)
Zarečjė (,, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Ozerkų kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1947–2008 m. Zarečjės apylinkės (Зареченский cовет) centras.
Apylinkė
Apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
487 m. pr. m. e.
'''487 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Manfreda
Manfreda (Manfreda) – agavinių (Agavaceae) šeimos augalų gentis.
Jonas Žemaitis (1868)
Jonas Žemaitis (1868 m. Lietuvoje – 1932 m. rugpjūčio 26 d. Šenandoa JAV) – vargonininkas, chorvedys ir kompozitorius.
Biografija
1893 m. atvykęs į JAV, nuo 1894 iki mirties vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Jurgio lietuvių parapijoje Šenandoa mieste. Išugdė didelį skambų chorą, rengė koncertus, statė įvairius muzikinius veikalus, dalyvavo tautiniuose renginiuose. Išgarsėjo savo dainomis, kurioms kūrė tekstus ir muziką. Kai kurios jo dainos net virto liaudies dainomis. Tai „Vilniaus kalneliai“, „Aš lietuvaitė“, „O Lietuva numylėta“, „Pas darželį trys mergelės“ ir kt. 1919 m. savo lėšomis pradėjo leisti dainas atskiromis knygelėmis – iki 1929 m. išleido 26 knygeles. Tai dainynėlis mokykloms „Sietynėlis“ (16 dainų), dainų rinkinys mišriajam chorui „Bijūnėlis“ (21 daina) ir kt. Pamėgtos jo dainos „Šviesi saulutė“ ir „Tegul skamba mūsų dainos".
Nuo 1926 m. priklausė ALRK Vargonininkų sąjungai ir buvo aktyvus jos narys.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Jungšilė
Jungšilė – miestas pietvakarių Švedijoje, į šiaurę nuo Geteborgo. Geležinkelio stotis, uostas.
Marija Baltrėnienė
Marija Baltrėnienė-Gaščiauskaitė (g. 1941 m. birželio 1 d. Salaperaugis, Liubavo valsčius) – Lietuvos etnomuzikologė, kanklininkė, liaudies instrumentų orkestro dirigentė, humanitarinių mokslų daktarė. menotyros kandidatas nuo 1974 m.
Biografija
1959 m. baigė Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokyklą, kankliuoti mokė J. Strimaitis. 1964 m. baigė Lietuvos konservatorijos liaudies instrumentų orkestro dirigavimo klasę, kankliuoti mokė P. Stepulis.
Nuo 1962 m. Vilniaus pedagoginio instituto ansamblio „Šviesa“ orkestro vadovė, nuo 1964 m. dėstytoja, nuo 1994 m. profesorė. 1973 m. įkūrė Vilniaus pedagoginio instituto ansamblį „Poringė“ ir iki 1992 m. jam vadovavo, surengė liaudies papročių ir muzikinių spektaklių, dalyvavo tarptautiniuose folkloro festivaliuose. Parašė mokymo priemonių.
Epipis
Istorija
Šis mėnuo egzistavo jau Senosios karalystės laikotarpiu, ir buvo dvyliktasis (paskutinis) metų mėnuo. Dėl to jis buvo vadinamas ketvirtuoju šemu sezono mėnesiu (4-nw-šmw). Ilgainiui jam prigijo pavadinimas Ipet-Hemet. Naujojoje karalystėje mėnesiui buvo suteiktas pavadinimas Ipip, pagal pagrindinę šiuo mėnesiu švenčiamą šventę ipip. Galiausiai pavadinimas išsivystė į koptišką epip.
Pačioje pradžioje jis sutapo su laikotarpiu, maždaug atitinkančiu gegužės II pusę ir birželio I pusę (Memfyje prasidėdavo gegužės 15 d.) pagal Grigaliaus kalendorių, tačiau dėl to, kad Egipto kalendoriaus metai ne visai atitiko Saulės (Sirijaus) metus, šis mėnuo ilgainiui išpuldavo vis anksčiau, lyginant su Nilo potvyniais ir Sirijaus patekėjimu (t. y. Nilo potvyniai prasidėdavo vis vėliau kalendoriuje, kas 4 metus vėluodami viena diena). 1321 m. pr. m. e., praėjus vienam Sotiniam ciklui (t. y. 1460 m.), Ipet-Hemet mėnuo vėl sugrįžo į pirminę padėtį Nilo potvynių atžvilgiu. 1291 m. pr. m. e. faraonas Amenofis I įvykdė kalendoriaus reformą, paskelbdamas Techi (Džehuti) pirmuoju metų mėnesiu, ir tada Ipet-Hemet (Ipip) tapo žinomas kaip trečiasis šemu mėnuo.
Kadangi metų ilgis nebuvo reformuotas, Ipip vėl ėmė atsilikti. 22 m. pr. m. e. įvykdžius kalendoriaus reformą ir įvedus Koptų kalendorių, Epipio pradžia buvo fiksuota Julijaus kalendoriaus atžvilgiu (t. y. birželio 25 d.).
Lėkiškis
Lėkiškis – Panevėžio miesto dalis, esanti į šiaurės vakarus nuo miesto centro.
Epipis
Istorija
XVI a. reformavus Julijaus kalendorių ir įvedus Grigaliaus, iki mūsų laikų susidarė 13 d. skirtumas tarp Grigaliaus ir koptų kalendoriaus. Dėl to epipio 1 d. dabar sutampa su liepos 8 d.
Brazilijos vyrų futbolo rinktinė
Brazilų rinktinė yra vienintelė, dalyvavusi visuose ligi šiol vykusiuose pasaulio čempionatuose, bei laimėjusi daugiausiai kartų – penkis.
Istorija
Brazilijos rinktinė pirmą kartą suformuota 1914 metais, tais pačiais metais sužaidė pirmąsias rungtynes prieš Argentinos komandą. Pirmuose dviejuose Pietų Amerikos čempionatuose (1916, 1917) užėmė trečią vietą, o 1919 metais laimėjo žemyno čempionatą, šį rezultatą pakartojo ir 1922 m.
Pirmuose dviejuose pasaulio čempionatuose komanda iškrito po pirmojo etapo, tačiau 1938 metais jau užėmė 3 vietą.
Pirmasis pasaulio čempionatas po II pasaulinio karo vyko Brazilijoje, bet po Urugvajui pralaimėtų lemiamų rungtynių Marakanos stadione Brazilija užėmė tik antrą vietą.
Pelė era
1958 metų pasaulio čempionatui brazilai kruopščiai ruošėsi, vieninteliai į turnyrą atsivežė psichologą, stebėjo atkrintamąsias varžybas Europoje. Papuolę į vieną grupę su TSRS, Anglijos ir Austrijos rinktinėmis, laimėjo pirmąsias rungtynes prieš Austriją bei sužaidė lygiosiomis su Anglija ir rungtynės prieš favoritais laikomą TSRS rinktinę tapo lemiamomis. Šiose rungtynėse pirmą kartą į startinę sudėtį įtrauktas septyniolikmetis Pelė, kuris jau trečią rungtynių minutę išvedė brazilus į priekį, o rungtynės baigėsi 2:0. Pelé taip pat įmušė du įvarčius finale, kur Brazilija šventė pergalę prieš Švediją rezultatu 5:2.
1966 m. komanda pasirodė prasčiausiai per visus pasaulio čempionatus, daugiausiai dėl patirto politinio spaudimo, kai visi Brazilijos klubai norėjo į rinktinę įsiūlyti savo žaidėjus.
1970 m. pasaulio čempionate Meksikoje brazilai ir vėl iškovojo pirmąją vietą.
po 1974 m.
Pelė ir kitiems garsiems futbolininkams baigus karjerą, 1974 metais pasaulio čempionate komanda užėmė 4 vietą, 1978 metais, nors ir nenugalėta, rinktinė nepateko į finalą. 1982 metų čempionate italų komanda 2 etape eliminavo brazilus – Paolo Rosis įmušus 3 įvarčius, italai laimėjo 3:2.
Heckler & Koch MG4
Heckler & Koch MG4 – Vokietijos kompanijos Heckler & Koch sukurtas juostinis 5,56 mm kalibro lengvasis kulkosvaidis.
Brazilijos vyrų futbolo rinktinė
po 1974 m.
1984 metų olimpinėse žaidynėse komanda laimėjo sidabro medalius, o 1986 metų pasaulio čempionate brazilai ketvirtfinalyje po 11 m. baudinių serijos pralaimėjo Prancūzijos ekipai. 1988 metų olimpinėse žaidynėse vėl pakartojo aukščiausią olimpinį rezultatą – iškovojo sidabrą. 1989 metais po 40 metų pertraukos vėl tapo žemyno čempionais.
1990 metų čempionate rinktinė neįveikė aštuntfinalio barjero, kur juos nugalėjo Argentinos rinktinė su Diego Maradona.
Heckler & Koch MG4
Istorija ir paskirtis
Kulkosvaidis buvo sukurtas XX a. 10-to dešimtmečio antroje pusėje. Pirmą kartą viešai demonstruotas 2001 m. Pradžioje, iki priimant į Bundesvero ginkluotę, vadintas MG43.
Brazilijos vyrų futbolo rinktinė
po 1974 m.
1994 metų pasaulio čempionate brazilams pavyko po 24 metų pertraukos vėl iškovoti čempionų titulą, kai finale po 11 m. baudinių įveikė Italijos rinktinę. 1997 m. brazilai laimėjo Konfederacijų taurę.
Heckler & Koch MG4
Istorija ir paskirtis
Numatyta, kad Bundesvere jis pakeis dabartinį 7,62 mm kalibro universalųjį kulkosvaidį MG3 kaip skyriaus ugnies paramos ginklas. Kitur jis papildys MG3 galimybes. MG4 taip pat bus antrinis ginklas naujose pėstininkų kovos mašinose „Puma“.
MG4 sukurtas kaip lengvas, maksimaliai naudotojui saugus ginklas, kuris turi veikti ir nepalankiomis sąlygomis bei naudoti įvairių gamintojų šovinius nereguliuojant dujų nukreipimo sistemos.
Brazilijos vyrų futbolo rinktinė
po 1974 m.
1998 metais užimta antra pasaulio čempionato vieta – finale juos įveikė prancūzai. 2002 metų pasaulio čempionate brazilai vėl tapo čempionais, po dviejų Ronaldo įmuštų įvarčių laimėjusi prieš Vokietijos ekipą 2:0. 2004 metais 2005 metais vėl iškovota Konfederacijų taurė.
brazilų rinktinė, dalyvavusi trijų paskutinių čempionatų finaluose, laikyta favorite, grupės varžybose brazilai įveikė (1:0),  (2:0) bei  (4:1), aštuntfinalyje laimėjo prieš  rinktinę 3:0, bet ketvirtfinalyje nusileido  komandai ir nepateko į pusfinalį.
Heckler & Koch MG4
Konstrukcija
thumb|left|250px|[[Bundesveras|Bundesvero MG4 su optiniu taikikliu.]] MG4 yra oru aušinamas juostinis kulkosvaidis su dujų varoma automatika ir sukamąja spyna. Konstrukcija gana panašus į belgišką lengvąjį kulkosvaidį FN Minimi. Turi du šaudymo režimus – automatinį ir trumpų papliūpų. Saugiklis sujungtas su šaudymo perjungikliu. Perjungiklį įjungus į poziciją „saugu“ mechaniškai blokuojamas nuleistuko mechanizmas bei spyna, jei yra užvesta. Jei spyna nėra visiškai atitraukta atgal, atsitiktinį šūvį blokuoja automatinis mechanizmas, neleidžiantis spynai judėti pirmyn. Be to, skiltuvas negali pasiekti šovinio kapsulės, kol šovinys nėra visiškai įstumtas į šovinio lizdą. Kulkosvaidžiui šoviniai tiekiami iš ardžiosios šovinių juostos. Iššautos tūtelės metamos žemyn, nors galima perjungti, kad jas mestų dešinėn.
Brazilijos vyrų futbolo rinktinė
Žaidėjai
Kai kurie žymiausi Brazilijos rinktinės žaidėjai:
Treneriai
Daugiau rinktinėje dirbę treneriai:
Heckler & Koch MG4
Konstrukcija
Į komplektą įeina užlenkiamos kojelės. Uoksas turi specialius elementus, kurie leidžia MG4 uždėti ant standartinio amerikietiško trikojo stovo M122. Šaudymas nuo tokio stovo stabilesnis, padidėja šaudymo tikslumas.
Standartinėje komplektuotėje MG4 turi mechaninis taikiklį, sugraduotą kas 100 m iki 1000 m. Optiniai ar naktiniai taikikliai tvirtinami prie Piketinio pamatėlio, esančio virš uokso juostos tiektuvo dangtelio. Bundesvero modelio MG4 turi 3 kartus didinančius optinius taiklius.
Usambaros kalnai
thumb|250px|Usambaros kalnai
Usambaros kalnai  – kalnagūbris Tanzanijos šiaurės rytuose. Ilgis – 110 km, plotis – iki 64 km. Aukščiausia vieta siekia 2440 m. Kalnagūbrį sudaro dvi dalys – Vakarų Usambara ir mažesnė, bet drėgnesnė Rytų Usambara.
Šie kalnai pasižymi dideliu gaunamos drėgmės kiekiu, todėl yra apaugę tropiniais miškais. Jie pasižymi didele bioįvairove, endeminių rūšių gausa. Čia gyvena tanzaninis didysis apuokas (Bubo vosseleri), usambarinė šepardija (Sheppardia montana), kalninis audėjas (Ploceus nicolli). Yra įkurtas Amanio gamtos rezervatas. Usambaros kalnuose gyvena bantų tautos (šambai), masajai.
Abortas
[[Vaizdas:Abortion Laws.svg|thumb|right|350px|Abortų teisinis statusas pasaulyje
Teisėta: {{legend|#3fd0ff|Nėštumo nutraukimo riba nenumatyta}} {{legend|#3f80ff|Nėštumo nutraukimo riba – po pirmųjų 17 savaičių}} {{legend|#3164a4|Nėštumo nutraukimo riba – iki pirmųjų 17 savaičių}} {{legend|#a101fe|Nėštumo nutraukimo riba neaiški}}
Teisiškai apribota:{{legend|#74d30e|Leidžiama iškilus pavojui moters gyvybei* ar sveikatai*, išprievartavimo*, apsigimimo* atvejais, dėl prastos socioekonominės padėties}} {{legend|#eed401|Leidžiama iškilus pavojui moters gyvybei* ar sveikatai, išprievartavimo, apsigimimo atvejais}} {{legend|#f53ff4|Leidžiama iškilus pavojui moters gyvybei ar sveikatai* ir apsigimimo atvejais}} {{legend|#c37e08|Leidžiama iškilus pavojui moters gyvybei* ar sveikatai* ir išprievartavimo atvejais}} {{legend|#f57a00|Leidžiama iškilus pavojui moters gyvybei ar sveikatai}} {{legend|#cc0100|Leidžiama iškilus pavojui moters gyvybei}}
Neteisėta:{{legend|#030203|Neteisėta be išimčių}}
*Netaikoma kai kurioms atitinkamai kategorijai priskirtų valstybių šalims ar teritorijoms]]
Abortas (, būt.l. dalyvis iš 'persileisti', iš ab 'nuo; šalin' + oriri 'kilti; gimti' ) – mediciniškai persileidimas ar dirbtinis nėštumo nutraukimas. Šnekamojoje kalboje abortu vadinamas tik dirbtinis nėštumo nutraukimas.
Tai embriono, esančio moters gimdoje (priklausomai nuo vystymosi stadijos, gemalo arba vaisiaus), sunaikinimas chirurginiu būdu ar medikamentinėmis priemonėmis. Legalus abortas atliekamas tik medicinos įstaigoje ir gydytojo; kitur atlikus abortą (vadinamasis kriminalinis abortas), gali iškilti daug papildomų pavojų nėščiajai. Moterų nėštumo nutraukimas iki 12 savaitės laikomas ankstyvuoju, iki 24 – vėlyvuoju.
Priežastys
Dirbtinis abortas – sąmoningas nėštumo nutraukimas pagal medicinines, socialines arba asmenines indikacijas:
Pavojai
Dirbtinis abortas gali būti pavojingas tiek fizinei, tiek ir dvasinei nėščiosios sveikatai. Apvaisintos kiaušialąstės pašalinimas iš gimdos didina riziką, kad įvyks stiprus kraujavimas, gimdos infekcija ir uždegimas, itin retai pasitaiko kiaušintakių nepraeinamumas (antrinis nevaisingumas) ir kt. Be to, gerokai padidėja priešlaikinių gimdymų rizika. Priešlaikinio gimdymo rizika didėja su abortų skaičiumi. Pirmojo nėštumo metu komplikacijų rizika yra didžiausia; dažniau pažeidžiami audiniai (ypač gimdos kaklelio, gali įplyšti gimda), itin retais atvejais vėlesnių nėštumų metu galimi persileidimai ir kitos komplikacijos. Juo vėlesnėje nėštumo stadijoje atliekamas abortas, juo didesnė komplikacijų rizika. Gali prireikti pakartotinės aborto procedūros. Dėl aborto moteris gali jausti kaltę, dėl ko galimi nerviniai ir psichikos sutrikimai, depresija. Pastarieji sutrikimai gali būti susiję ir su partnerio atstūmimu. Tačiau atlikti tyrimai JAV nustatė, kad penkerių metų laikotarpiu po aborto tik 6 proc. moterų jautė neigiamas emocijas.
Pažiūros
miniatiūra|160px|right|Vienas iš paminklų Lietuvoje negimusių kūdikių atminimui ([[Lapės (Kaunas)|Lapės, Kauno raj.) ]] Visuomenėje abortas vertinamas labai prieštaringai, nes nėra prieita vieningos nuomonės, kuri stadija (apvaisinimo, gemalo ar vaisiaus) turėtų būti traktuojama kaip atskiro individo (asmenybės) pradžia, todėl dalis žmonių abortą laiko žmogžudyste, kiti – mano, kad dar nėra gyvybės tol, kol moters gimdoje neišsivysto individas, galintis natūraliai išgyventi ir abortą vadina kaip logišką sprendimą panaikinti nepageidaujamas užuomazgas, prieš išsivystant gyvybei. Dalis žmonių pasisakančių prieš abortą yra itin religingi ir abortui prieštarauja dėl interpretuojamos nuodėmės, kiti – dėl moralinių priežasčių. Kita dalis žmonių abortą traktuoja kaip moterų teisę pasirinkti, ką daryti su savo kūnu.
Pasak 2010 m. apklausos „36,3 proc. lietuvių mano, kad moteris turi teisę pati apsispręsti dėl nėštumo nutraukimo, o 48 proc. abortą pateisina tam tikrais atvejais – dėl asmeninių aplinkybių, gimdyvės sveikatos ar kitų priežasčių. [...] Kategoriškai nepateisina abortų vos 9,2 proc. respondentų. Anot sociologų, tai rodo, kad bažnyčios įtaka silpnėja.“
Voronežo rezervatas
Voronežo valstybinis gamtinis biosferos rezervatas  – saugoma gamtos teritorija Rusijoje, Voronežo ir Lipecko srityse, prasideda už 40 km į šiaurę nuo Voronežo. Užima 31 053 ha plotą.
Rezervatas įsteigtas 1927 m., siekiant apsaugoti miškastepės šlapynių, ąžuolynų ir giraičių augaliją bei gyvūniją. Rezervatas apie Usmanės upelį ir jo pelkėtą slėnį, Voronežo upės pakrantes. Saugoma upinių bebrų populiacija. Čia taip pat gyvena taurieji elniai, šernai, briedžiai, stirnos, vilkai, ežiai, švilpikai, ondatros, labai reti kurmėnai, taip pat sutinkama 217 paukščių rūšių.
Veikia gamtos muziejus, laipynių parkas, bebrų šėrykla.
Slenkstinis
Slenkstinis – namų dievas, gyvenęs po slenksčiu ir kertėse. Jis būdavo pagerbiamas per vestuvių ir laidotuvių apeigas.
Motinos, pasislėpusios nuo šeimynos, apdroždavo slenkstį ir sienas keturiose namo kertėse, paskui, pasisėmusios šukę žarijų, sumesdavo sudrožtąsias skiedras ir smilkydavo savo sirguliuojančius vaikus, kad šie nesirgtų.
Siekiant nukreipti nuo naujagimio namų dievo Slenkstinio užsirūstinimą, atvykus kūmai į krikštynas su dovanomis, sodindavo ją ant namų slenksčio. Paskui kūmą pasitikdavo pribuvėja ir, paėmusi iš jos dovanas, kviesdavo į vidų. Vežant naujagimį į krikštą, kūmai išeidavo pro duris ir sustodavo prie lango, o pribuvėja vaiką apnešdavo aplink židinį ir tik tada pro atidarytą langą paduodavo kūmams. Kūmai sugaudavo juodą vištą ir juodą gaidį, padėdavo ant namo slenksčio ir kirviu, nukirsdavo taip, kad jų galvos nukristų vienoje slenksčio pusėje, o kūnai liktų kitoje. Paskiau moterys vištą ir gaidį išskrosdavo, jų žarnomis apraizgydavo lopšį ir laukdavo, kol grįš kūmai iš krikšto. Atvežtą kūdikį įnešdavo į namus, vėl paduodami pro langą. Gaidį ir vištą aukodavo ant slenksčio, kad po slenksčiu gyvenanti dievybė nematytų vaiko – tada jis nemirsiąs, o kad Slenkstinio nesusitiktų, naujagimį išnešdavo pro langą.
Kardažolė
Kardažolė (Onopordum) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Genties pavadinimas iš graikų k. onos – asilas, pordon – pūsti; nuo šio augalo gyvuliai išpunta. Gentyje yra apie 50 rūšių. Dauguma rūšių – medingi augalai, kai kurie auginami kaip dekoratyviniai. Sėklose yra riebalinio aliejaus, sudėtimi artimo saulėgrąžų aliejui.
Lietuvoje auga viena rūšis – dygliuotoji kardažolė (Onopordum acanthium), pav..
488 m. pr. m. e.
'''488 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Holuvki Dužė
Holuvki Dužė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Juchnoveco valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaime yra Holuvki Dužės geležinkelio stotelė.
Prekosai
Prekosai – plonavilnės ir greit bręstančios merinosinės mėsinio–vilninio tipo avys. Tokią avių produktyvumo kryptį lėmė XIX a. II pusėje Europoje atsiradusi didelė paklausa ir aukšta kaina mėsai, o tuo pačiu ir avienai. Mėsiniai–vilniniai merinosai pirmiausia buvo išvesti Prancūzijoje, mišrinant plonavilnes rambulje avis su pusiau plonavilniais mėsiniais Anglijos leisterių avinais. 1870 m. buvo suformuoti du minėtų avių tipai – stambesnių ir mėsingų (suassone) bei vidutinių ir vilningų (šatimone), įgavusių prekosų vardą, reiškiantį greitą brendimą. Vėliau šios avys išplito Vokietijoje, Rusijoje, Ukrainoje, o iš ten 1949 m. buvo atvežtos ir į Lietuvą vietinių šiurkščiavilnių avių gerinimui. Prekosai buvo sėkmingai naudojami išvedant ir kitas plonavilnių mėsinių avių veisles.
Reichsveras
Reichsveras ( 'Reicho gynyba') – pirmąjį pasaulinį karą pralaimėjusios Vokietijos kariuomenės pavadinimas 1919–1935 m. 1935 m. pavadintas vermachtu.
Istorija
Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje Vokietijos kariuomenė pakriko, daugelis kareivių ir karininkų grįžo namo po vieną ar grupėmis. Dalis jų įsijungė į Savanorių korpusus (Freikorps), kurie 1919–1923 m. kovojo su revoliucija Vokietijoje ir okupuotose žemėse (pvz., dabartinėse Baltijos šalyse).
Naujai sukurta Veimaro respublika 1919 m. kovo 6 d. paskelbė sukurianti Laikinąsias Valstybės gynybos (Vorläufige Reichswehr) pajėgas, sudarytas iš:
1919 m. rugsėjo 30 d. armija buvo performuota į Laikinąją armiją (Übergangsheer), kuri egzistavo iki 1921 m. sausio 1 d., kai buvo oficialiai paskelbtas reichsveras.
Veimaro Respublikoje
Veimaro Respublikos ginkluotųjų pajėgų galimybes ribojo Versalio sutartis. Reichsverą sudarė 100 000 karių, organizuotų į dvi kariuomenės grupes – 7 pėstininkų divizijos ir 3 kavalerijos divizijos. Uždrausti tankai, sunkioji artilerija, aviacija.
Karinis jūrų laivynas (Reichsmarine) galėjo turėti tik nedidelį kiekį laivų. Uždrausti povandeniniai laivai ir aviacija.
Vanavara
Istorija
XIX a. pab. dabartinės gyvenvietės vietoje buvo prekybinis punktas, kuriame rusai vykdė prekybą kailiais su evenkais (minima nuo 1908 m.). 1932 m. įkurta oficialiai, kaip geologų, miško pramonės darbininkų bazė šiame atokiame regione. 1935 m. Vanavara tapo Tunguskos-Čujos rajono centru. Vėliau įkurta mokykla, medicinos punktas, radijo stotis. Tik 1995 m. čia įvestas šiuolaikinis telefono ryšys. 2010 m. Vanavaroje dėl avarijos dingo centrinis šildymas, dalis gyventojų evakuota į Krasnojarską. Avarijos metu išsiliejusi nafta užteršė geriamojo vandens šaltinius.
KTM Motor-Fahrzeugbau
KTM Sportmotorcycle AG – Austrijos motociklų gamintoja. Kompanija buvo įkurta 1934 m. inžinieriaus Hanso Trunkenpolzo. Iš pradžių įmonė apdirbinėjo metalą, o nuo 1954 m. pradėjo gaminti motociklus.
KTM labiausiai žinoma dėl savo gaminamų bekelei skirtų motociklų, tačiau pastaruoju metu ji veržiasi ir į miesto motociklų rinką.
Struktūra
1992 m. kompanija buvo padalinta į tris departamentus:
Lenktynėse KTM labiausiai žinoma dėl dalyvavimo Dakaro ralyje, kurį motociklų klasėje laimėjo pilotas su KTM kiekvienais metais nuo pat 2001 m.
Brūkšniuotoji meškutė
Brūkšniuotoji meškutė (Spiris striata) – meškučių (Arctiidae) šeimos drugys.
Priekinis sparnas gelsvas, išmargintas juodomis linijomis. Tupi susukusi sparnus vamzdeliu.
Sparno ilgis: 16-18 mm.
Skraido visą vasarą, dažniausiai randamas liepos mėnesį. Dažniausiai sutinkamas pušynuose ir jų pamiškese, aukštapelkėse, viržynuose.
Vikšrai juodai rudi, apaugę juodais plaukeliais, su baltomis, geltonomis išilginėmis juostomis. Gyvena ant viržių. Peržiemoję balsvame kokone virsta lėliuke.
Literatūra
Lietuvos drugiai, Ričardas Kazlauskas, Kaunas, LUTUTĖ, 2008, ISBN 978-9955-37-031-4, p. 238
Iringa
Iringa  – miestas vidurio Tanzanijoje, kalnuotoje vietovėje į pietus nuo Dodomos. Regiono administracinis centras. Transporto mazgas (keliai į Dar es Salamą, Dodomą, Mbeją, Songeą). Verčiamasi žemdirbyste, maisto pramone, amatais (ypač krepšių pynimu). Į šiaurę nuo Iringos yra Mteros hidroelektrinė. Veikia keletas kolegijų.
Istorija
Iringa įkurta XIX a. pab. kaip vokiečių karinė bazė, iš kurios buvo malšinamas hehų sukilimas.
Mil-Muğan FK
Imišlio „MKT-Araz“ – Azerbaidžano futbolo klubas iš Imišlio.
Istorija
Klubas įkurtas 1995 metais. Pagrindinis klubo rėmėjas buvo MTK medvilnės fabrikas, tačiau 2007 m. rugpjūčio 9 d. fabriko savininkas, protestuodamas prieš komandos pralaimėjimą UEFA taurės turnyre klubą išformavo ir pardavė visus žaidėjus. Komanda buvo pašalinta iš aukščiausios lygos. Po trijų savaičių klubas atkurtas ir pradėjo rungtyniauti II divizione; jį daugiausia sudarė buvusio klubo atsarginiai žaidėjai.
2012 m. klubo savininkai pranešė, kad komanda bus išformuota iš pasitrauks iš Pirmojo diviziono.
2013 m. klubo atkūrimas
2013 m. klubas atkurtas, o pavadinimas pakeistas į Mil-Muğan FK.
Mil-Muğan komanda 2015 m. liepos 18 d. buvo išformuota, kai rėmėjai nutraukė finansavimą.
Komanda vėl buvo atkurta, bet po 2017–2018 m. vėl išformuota.
2022–2023 m. sezone vėl rungtyniavo Pirmame divizione, tačiau tarp penkiolikos dalyvių liko paskutinėje vietoje.
Sudėtis (2018)
Atnaujinta: 2018 m. rugpjūčio 21 d.
C
Tadas Tiškevičius Logoiskis
Tadas Tiškevičius Logoiskis (, 1774 m. rugsėjo 17 d. Belvederyje, Jurbarko raj. – 1852 m. balandžio 15 d. Paryžiuje, Prancūzija) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Leliva herbo grafas, Abiejų Tautų Respublikos ir Lenkijos karalystės valstybės bei karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Stanislovas Antanas Tiškevičius. Motina Ieva Ona Bialozoraitė. Broliai Jurgis Tiškevičius ir Jonas (Jonušas) Tiškevičius.
Šeima
1816 m. Varšuvoje vedė Juozapą Oną Mariją Solohubaitę Potockienę (, 1777 m. vasario 6 d. Varšuvoje – 1828 m. vasario 16 d. Svisločiuje).
Dukterys:
Valstybės tarnyba
1794 m. sukilimo dalyvis, generolo Jokūbo Jasinskio adjutantas. Jo vadovaujamas sukilėlių dalinys užpuolė Rusijos imperijos kariuomenės įgulą Vilniuje. Sukilimui pralaimėjus gyveno Lenkijos karalystėje, Varšuvos kunigaikštystės kariuomenės pulkininkas. 1810 m. vienas lenkų brigadų organizatorius Paryžiuje. 1812 m. brigados generolas, dalyvavo Napoleono kariuomenės žygyje į Rusiją. 1812–1814 m. buvo rusų nelaisvėje. 1820 m. Lenkijos karalystės kaštelionas senatorius.
1831 m. sukilimo dalyvis, 1831 m. birželio mėn. paskirtas Laikinosios lenkų centrinės vyriausybės Lietuvoje pirmininku. 1831 m. liepos mėn. su generolų Antano Gelgaudo ir Dezidero Adomo Chlapovskio daliniais pasitraukė į Prūsiją, vėliau emigrantas Paryžiuje.
Karačiai
Karačiai (it. Carracci) − itališka pavardė, meno istorijoje paprastai nurodo 2 brolius ir pusbrolį Karačius, Italijos Bolonijos dailės mokyklos formuotojus, kurie dažnai dirbdavo ir pasirašydavo kartu viena pavarde:
Burundajaus žygis
Burundajaus žygis – 1258-1259 m. žiemą įvykęs Aukso ordos chano Berkės tumanbašio Burundajaus karo žygis į Lietuvą. Tai buvo atsakas į tais pačiais metais lietuvių surengtą žygį į Smolensko kunigaištystės, priklausiusios Aukso ordos vasalui Aleksandrui Neviškiui, žemes. Burundajaus žygio metu, pasitelkus Haličo-Voluinės kunigaikščio Danieliaus Romanovičiaus pagalba, buvo apiplėštos Trakų ir Ašmenos apylinkės. Lietuvių kariuomenė į atvirą mūšį nestojo. Grįždami totoriai apiplėšė jotvingių ir Lenkijos žemes.
Smalsumas
Smalsūs vaikai susirinko aplink fotografą [[Toni Frissell ir žiūri į jo fotoaparatą|thumb]]
Smalsumas – emocija turinti ryšį su natūraliu noru tyrinėti, nagrinėti bei mokytis. Ši sąvoka taip pat gali būti vartojama norint išreikšti pačią elgseną, sukeltą smalsumo emocijos. Ši emocija skatina naujų patirčių bei atradimų poreikį. Smalsumas kursto dvasinę, mokslinę ir technologinę žmonijos pažangą.
Priežastis
thumb|right|200px|Vaikai įdėmiai žiūri, ką skaito jų draugai. Nors daug gyvų būtybių turi įgimtą smalsumą, šis bruožas nelaikomas instinktu, nes tai nėra nustatytas veiksmų modelis, greičiau tai yra įgimta pradinė emocija, nes smalsumas gali būti išreikštas daugeliu būdų, o instinkto išraiška yra labiau nekintama ir mažiau lanksti. Smalsumas yra paplitęs tarp įvairaus amžiaus žmonių nuo kūdikystės iki pilnametystės, taip pat lengvai stebimas ir kitose gyvūnų rūšyse. Tai yra beždžionės, katės ir graužikai.
Juozas Žemaitis (1902)
Juozas Žemaitis (1902 m. rugsėjo 10 d. Worcesteryje, MA -1956 m. balandžio 9 d. Worcesteryje, MA – JAV), vargonininkas ir chorvedys.
Biografija
Muzikos mokėsi pas privačius pedagogus Bostone, MA.
Nuo 1921 iki 1953 vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Worcesteryje. Subūrė ir išugdė didelį chorą, su kuriuo parengė Č. Sasnausko kantatą „Broliai“, S. Šimkaus baladę „Nugrimzdęs dvaras“, M. Petrausko operą „Birutė“, J. Žilevičiaus „Vytauto Didžiojo kantatą“, išmokė nemaža mišių, giesmių ir dainų. Surengė daug religinės ir pasaulietinės muzikos koncertų lietuvių kolonijose, 1935 su choru dalyvavo Lietuvių dienos programoje International Nights of Columbus, Thompsone, CT, dainavo per radiją, Worcesteryje ir Bostone dalyvavo Moksleivių, Vyčių, Moterų sąjungų suvažiavimuose, dainavo New England provincijos rengtuose koncertuose. J. Žemaitis buvo aktyvus ALRK Vargonininkų sąjungos narys, 1934 rinktas Centro valdybos pirmininku, 1938–1940 buvo parapijos Chorų sąjungos pirmininkas. Daug rašė žurnale „Muzikos žinios“, sukūrė dainų ir giesmių, operetę „Lietuviškos vestuvės".
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Holuvki Malė
Holuvki Malė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Juchnoveco valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Piotras Beketovas
Piotras Ivanovičius Beketovas (Пётр Иванович Бекетов; gimė ~1600 m. – mirė ~1661 m.) – rusų keliautojas, Sibiro tyrinėtojas, kelių miestų įkūrėjas.
1624 m. įstojo tarnauti į kazokų šaulių būrį, 1627 m. nusiųstas į Sibirą. Kitais metais Jenisiejaus vaivados išsiųstas rinkti duoklės iš Užbaikalės buriatų. Jis buvo pirmasis rusas, įžengęs į Buriatiją. Ten Beketovas įkūrė Rybinsko ostrogą ir surinko daug duoklės iš buriatų.
1631 m. su būriu kazokų Piotras Beketovas išplaukė Lenos upe ir jos vidurupyje įkūrė Jakutsko ostrogą. Šis tapo svarbia baze rytų Sibiro tyrinėjimui. Beketovas išsiuntė kazokų būrius aukštyn Aldano upe ir žemyn Lena, kur jie įkūrė tvirtoves, rinko duoklę iš vietinių. 1640 m. Beketovas nugabeno surinktus mokesčius į Maskvą, gavo komandoro laipsnį ir paskirtas Jenisiejaus vaivada.
1641 m. keliautojas grįžo į Jeniseiską. 1652 m. jis surengė dar vieną ekspediciją į Buriatiją, ten įkūrė Irgenskio ostrogą bei žiemavietę prie Ingodos upės, kuri vėliau tapo Čitos gyvenviete. Beketovas su kitais kazokais dar įkūrė Nerčinsko ostrogą. 1655 m. Šilkos ostrogą apgulė buriatai, ir Beketovas buvo priverstas trauktis. 1661 m. Piotras Beketovas grįžo į Tobolską, ten susitiko su protopu Avakumu ir greičiausiai tais pačiais metais mirė.
489 m. pr. m. e.
'''489 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Ilimas
Ilimas  – upė Rusijoje, Sibire, Irkutsko srityje; Angaros dešinysis intakas. Prasideda aukštumose netoli Balychtos. Teka į šiaurę, šiaurės rytus Vidurio Sibiro plokščiakalniu, įteka į Angaros upės Ust Ilimsko tvenkinį (dalis žemupio užlieta).
Didžiausi intakai: Kočenga, Čora, Irekas, Turyga.
Prie Ilimo įsikūrusios šios gyvenvietės: Kočenga, Naumova, Selezniovskis, Šestakovas, Berezniakai, Igirma. Užšąla spalio–gegužės laikotarpiu.
Jurgis Bielinis
thumb|180px|„Baltasis erelis“, 1897 m. thumb|left|Jurgis Bielinis Jurgis Bielinis (kitos pavardės: Bieliakas, Jakulis, 1846 m. kovo 16 d. Purviškiuose, Nemunėlio Radviliškio valsčius – 1918 m. sausio 18 d. Katinuose, Joniškėlio valsčius, palaidotas Suoste) – Lietuvos knygnešys, publicistas, „Aušros“ ir „Varpo“ bendradarbis. Pasirašinėjo slapyvardžiais – Juozapas Baltasis Erelis, J. B. Erelis, Jurgis, Juozapas Baltasai ir kt.
Biografija
Brolis Andrius Bielinis, sūnus Kipras Bielinis.
Mokėsi privačiai Šiauliuose ir Mintaujoje, 1872 m. baigė vokišką pradžios mokyklą Rygoje. Mokėjo vokiečių, latvių, lenkų ir rusų kalbas. Nuo 1873 m. pradėjo knygnešio veiklą, talkino Motiejui Valančiui, jo ir lietuviškos spaudos leidėjo Prūsijoje J. Zabermano ryšininkas. Nuo 1890 m. persekiojamas jau nebegalėjo gyventi namuose, tėviškėje ir tapo profesionaliu knygnešiu.
1885 m. įkūrė ir vadovavo Panevėžio krašto Garšvių knygnešių draugijai. Vidurio ir Vakarų Lietuvoje sukūrė draudžiamos spaudos platinimo tinklą, apėmusį ir Latgalą. Per 31-erius aktyvios veiklos metus vienas arba su talkininkais pergabeno per sieną ir Lietuvoje išplatino beveik pusę visų spaudinių, tuomet išspausdintų Mažojoje Lietuvoje. Caro žandarams ir pasienio sargybiniams buvo įkliuvęs 5 kartus, bet buvo sumanus ir drąsus, todėl pavykdavo ištrūkti. Už jo sugavimą valdžia buvo paskyrusi didelę premiją. Savojo gyvenimo šūkiu laikė paties sukurtą posakį: „Nemirsiu, kol maskoliai iš Lietuvos neišeis“. Mirė eidamas pėsčiomis į Vilnių, į Lietuvių konferenciją, kuri Nepriklausomybės reikalavimą paskelbė bendru visos tautos reikalu.
Bendradarbiavo laikraščiuose „Aušra“, „Varpas“, „Ūkininkas“, „Tėvynės sargas“, vėliau – „Lietuvos ūkininkas“, „Vilniaus žinios“. Pats 1897 m. nelegaliai Lietuvoje išleido neperiodinį laikraštėlį „Baltasis erelis“ (300 egz.). Jam spausdinti iš Martyno Jankaus nusipirko ir parsigabeno rankinę spausdinimo mašiną. 1897, 1911 ir 1912 m. išleisti 3 valstiečiams skirto neperiodinio leidinio numeriai. Juose buvo kritikuojamas carizmas.
Parašė brošiūrų Lietuvos istorijos, lietuvių valstiečių likimo temomis. Vienas pirmųjų ėmė kelti Lietuvos nepriklausomybės idėją, lietuvių vienybės šūkį, peikė dvarininkus dėl užgrobtų valstiečių žemių. Skleidė naivaus monarchizmo idėjas – tikėjo, kad Vakarų valstybių diplomatinė parama padės įkurti nepriklausomą valstietiško karaliaus valdomą Lietuvos valstybę.
Atminimas
160px|thumb|Akmuo prie Bielinio ąžuolo 160px|thumb|Jurgio Bielinio kapas Suosto kapinėse Jurgis Bielinis įėjo į lietuvių tautinio judėjimo istoriją kaip ryškiausias lietuvio knygnešio prototipas. J. Bielinio gimimo diena (kovo 16 d.) minima kaip Knygnešių diena.
Atsiminimų apie J. Bielinį paskelbė jį pažinoję Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis, Liudvika Didžiulienė-Žmona, Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Mikalojus Katkus ir kt. Juozas Švaistas jį pavaizdavo romane „Knygnešių pėdsakais“ (1955 m.).
Tėviškėje išlikusi sodyba, šalia – koplytstulpis (aut. Leonas Juozonis), netoliese – Bielinio ąžuolas, už kurio slėpėsi atsišaudydamas nuo žandarų ir šalia ąžuolo akmuo su dedikacija; kryžius, po kuriuo mirė (prie Mitkų sodybos), dabar saugomas Bistrampolio knygnešių koplyčioje. Anksčiau kryžius laikytas Pasvalio „Dūdoriaus“ klube (buvusioje Pasvalio cerkvėje). Suoste – kapas ir antkapinis paminklas bažnyčios šventoriuje. 1931 m. pastatytas paminklas iš lauko akmenų. Paminklą statė šauliai, pavasarininkai, skautai, tautininkai, dirbo kalvis J. Korsakas.
2009 m. iš 100 Lietuvos asmenybių, per tūkstantmetį labiausiai nusipelniusių Lietuvai, įamžintų Tado Gutausko granitinėje skulptūroje „Vienybės medis”, paminėtas ir Jurgis Bielinis.
Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultetas
thumb|250px|Gamtos fakulteto pastatas, Čiurlionio g. 21. Vilniaus universiteto gamtos mokslų fakultetas – buvęs Vilniaus universiteto fakultetas, kuriame ruošti biologijos, molekulinės biologijos, genetikos, ekologijos, biofizikos, hidrometeorologijos, geografijos ir geologijos specialistai.
Vytauto Kernagio diskografija
Lietuvių dainų autoriaus ir atlikėjo Vytauto Kernagio diskografija.
Neurolustas
Neurolustų taikymą bei kūrimą tiria neuroinformatika.
Pameižiai
Pameižiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Baltrušaičių.
Bezdonių vidurinė mokykla
Vilniaus rajono Bezdonių vidurinė mokykla – buvusi valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniaus raj., Bezdonyse, Geležinkelio g. 40, vykdžiusi pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 195001288. Steigėjas Vilniaus apskrities viršininko administracija.
Istorija
2015 m. Bezdonių vidurinė mokykla likviduota.
Mėsiniai merinosai
Mėsiniai merinosai  – tai mėsinių avių veislė kilusi iš Ispanijos merinosų, įvežtų į Vakarų Europos šalis XVIII a. viduryje. Mėsiniai merinosai išvesti Vokietijoje, mišrinant vietines merinosų avis su prancūziškais dišli ir angliškais border-leisterio avinais. Į Lietuvą įvežti 2003 m. Pastarieji pasižymi nesezonine ruja, prieauglis greitai auga, o jų mėsa ir vilna aukštos kokybės.
Suaugę avinai sveria 100–130 kg, ėriavedės – 65–70 kg, nuo jų prikerpama 3–7 kg 7–9 cm ilgio ir 22–28 mikronų storio baltos vilnos. Todėl mėsiniai merinosai Lietuvoje turi gerą perspektyvą.
Pabaltijys
thumb|Pabaltijo regiono valstybės
Pabaltijys – Europos sritis, geografinis regionas, kurį dabar užima Baltijos valstybės.
Dabar žodis Pabaltijys yra dažnai keičiamas į Baltijos šalys.
Laikais, kai Baltijos valstybių dar nebuvo (pvz., akmens amžius, viduramžiai), jis reiškia dabartinių Baltijos valstybių, dažnai ir Kaliningrado srities, teritoriją.
Stasys Žalalis
Stasys Žalalis (1943 m. balandžio 21 d. Skudutiškio k., Molėtų r. – 2013 m. spalio 6 d. Šiauliuose) – Lietuvos pedagogas, chorvedys, vargonininkas.
Biografija
Gimė vargonininko šeimoje. 1961 m. baigęs Alsėdžių vidurinę mokyklą, vienerius metus buvo šios mokyklos muzikos mokytojas ir moksleivių pučiamųjų orkestro vadovas. 1962–1966 m. choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje – technikume (dėst. R. Andriuškevičius), baigė su pagyrimu. Mokydamasis dirbo muzikos mokytoju ir moksleivių pučiamųjų orkestro vadovu Šiaulių vidurinėje mokykloje – internate. 1972–1977 m. neakivaizdiniu būdu muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (choro dirigavimo mokė G. Purlys).
1965–1980 m. – Kuršėnų kultūros namų meno vadovas, vadovavo mišriam chorui ir vokaliniams ansambliams. 1977 m. choras lankėsi Vengrijoje, dalyvavo 1970, 1975 ir 1980 m. respublikinėse dainų šventėse, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė įvairiuose konkursuose.
1970–1978 m. – Kuršėnų vaikų muzikos mokyklos mokytojas, o 1994–2000 m. – šios mokyklos direktorius.
Nuo 1978 m. – S. Žalalis Šiaulių pedagoginio instituto (vėliau – Šiaulių universitetas) Muzikos pagrindų katedros dėstytojas, 1981–1991 m. – Estetinio lavinimo katedros vedėjas, nuo 1995 m. – Meno pedagogikos katedros vedėjas, 1994 m. suteiktas docento vardas. Studentams parengė įvairių mokymo priemonių ir paskelbė straipsnių, sukūrė religinės muzikos kūrinių chorams. Kurį laiką vadovavo studentų choro studijai, 1979–1981 m. buvo studenčių merginų choro „Pavasaris“ chormeisteris, 1981–2011 m. – meno vadovas ir dirigentas. Chorą parengė 1984 m. VI ir 1987 m. VII Stasio Šimkaus chorų konkursams Klaipėdoje, 1985 m. respublikinei, 1990 m. XIII Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje, Baltijos studentų dainų šventėms „Gaudeamus“ Vilniuje, Rygoje ir Tartu, Lietuvos aukštųjų mokyklų studentų chorų festivaliams. „Pavasaris“ nemažai koncertavo Šiaulių zonos miestuose, taip pat Latvijoje ir Čekijoje, giedojo Šiaulių, Kauno, Klaipėdos, Panevėžio, Telšių, Joniškio ir Maskvos bažnyčiose, 1993 m. rugsėjo 7 d. giedojo Kryžių kalne, kai ten lankėsi popiežius Jonas Paulius II. Choro repertuare buvo ir sudėtingų kūrinių: V. Budrevičiaus kantata „Pavasarinis žydėjimas“, F. Latėno kantata „Visada brangi“, R. Šileikos vokalinis ciklas „Pavasaris“ ir religinė muzika. Pirmųjų ir kitų prizinių vietų choras pelnė įvairiuose konkursuose.
Nuo 1975 m. S. Žalalis vadovavo Šiaulių miesto prekybos valdybos mišriam chorui, kurį parengė 1980, 1985 ir 1990 m. respublikinėms dainų šventėms, su juo nemažai koncertavo savo mieste ir kitur.
1989–2013 m. – Šiaulių kamerinio choro „Bičiuliai“ vadovas. Choras propagavo bažnytinę lietuvių kompozitorių muziką, giedojo Šiaulių, Dotnuvos, Šiluvos, Joniškio, Molėtų, Kuršėnų, Pasvalio ir kitose bažnyčiose bei Kryžių kalne, kai čia lankėsi popiežius Jonas Paulius II, dalyvavo religinės muzikos festivaliuose Šiaulių Šv. Petro ir Povilo bažnyčioje bei žymių meno ir kultūros veikėjų minėjimuose – koncertuose, dainavo bei giedojo Estijoje (Taline), Latvijoje (Jelgavoje, Duobelėje, Agluonoje, Saldus), Karaliaučiaus krašte (Karaliaučiuje, Įsrutyje, Tolminkiemyje, Tilžėje, Gumbinėje), Lenkijoje (Krokuvoje), Italijoje, Belgijoje (Briuselyje, Diufelyje), Airijoje (Dubline, Ballinrobe). Dalyvavo 1990 m. XIII Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. 2000 m. giesmių šventėje „Kristui gieda Lietuva“, 2007 m. dainų šventėje „Būties ratu“ ir 2009 m. XVIII Lietuvos Tūkstantmečio dainų šventėje „Amžių sutartinė“. 1989 m., Atgimimo laikotarpiu, S. Žalalio vadovaujamas kamerinis choras „Bičiuliai“ pirmasis giedojo Tautinę giesmę Vasario 16-osios minėjime–koncerte, vykusiame Šiaulių Inžinierių namuose. Vėliau su choru dalyvavo visuose Lietuvos Nepriklausomybės dienos minėjimuose.
1991 m., Lietuvai atkūrus nepriklausomybę, S. Žalalis vienas iš pirmųjų su sakraline muzika aktyviai įsiliejo į bažnyčių auditoriją. Su choru „Bičiuliai“ savo lėšomis keliavo į mažų miestelių ir kaimų bažnytėles, kur chorų neliko, koncertavo ligoninėse, senelių namuose, kalėjimuose. Per 24 kūrybinės veiklos metus dalyvavo daugiau kaip 250 koncertų bei koncertinių kelionių, 10 metų aktyviai dalyvavo projektinėje veikloje, įgyvendino įvairius vietinius ir tarptautinius kultūrinių mainų projektus vietiniu bei tarptautiniu lygiu, siekiant išsaugoti savo šalies kultūros vertybių visumą, išlaikyti tautinį tapatumą ir šalių etnografinį savitumą, skatinant suartėti lietuvių ir latvių bendruomenes pasienio regione per meno, kultūros, tradicijų ir ekumeninės dvasios propagavimą. Daug metų choras draugauja su Duobelės lietuvių bendruomene, Saldus miestelio latvių bendruomene, Jelgavos Gederto Eliaso istorijos ir dailės muziejumi, su kuriuo kartu rašo bendrus projektus. Apie Šiaulius ir šiauliečius sužinojo Žemgalė, Kurzemė, Latgalė.
2002–2013 m. – Šiaulių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčios vargonininkas, festivalio „Giedokim Marijai“ sumanytojas. Jo sukurtos sakralinės giesmės skamba ne tik Šiaulių bažnyčiose, S. Žalalio kūrinius atlieka įvairūs Lietuvos chorai.
Stasys Žalalis – Kristijono Donelaičio draugijos Šiaulių skyriaus narys. Nuo 1999 m. jo vadovaujamas choras „Bičiuliai“ kasmet vyko į šiauliečių talkas Kristijono Donelaičio muziejuje Tolminkiemyje (Čistyje Prudy), vežė lietuvišką giesmę ir dainą.
2011 m. ėmė užrašinėti vaikams sektas savo kūrybos pasakas ir kurti naujas. 2013 m. pavasarį, 70-mečio proga, vaikai išleido savo tėvo knygą „Pasakos“.
1990 m. likęs našliu, vienas, bet su dviguba meile, rūpestingai ir gražiai užaugino sūnų ir dvi dukras. Duktė Vilija Žalalytė Vyšniauskienė (g. 1968) – pradinių klasių mokytoja ekspertė, viena iš mokyklinių vadovėlių „Pupa“ autorių. Sūnus Mindaugas Žalalis (g. 1975) – vargonininkas, chorvedys, Šiaulių valstybinio kamerinio choro "Polifonija" chormeisteris. Aurelija Žalalytė Paleckienė (g. 1981) – pedagogė, interjero dizainerė.
2013 m. mirė Šiauliuose, palaidotas Kuršėnų kapinėse.
S. Žalalio tėvas Kazimieras Žalalis (1917 m. vasario 10 d. Rozinovskio apyl., Baltarusija – 1984 m. birželio 4 d. Kiduliuose) – vargonininkas.
Kultūrinės veiklos apibendrinimas ir įvertinimas
S. Žalalis – Šiaulių rajono dainų švenčių vyr. dirigentas, 1979 m. zoninės eksperimentinės dainų šventės Kėdainiuose dirigentas, respublikinių dainų švenčių (1970, 1975, 1980, 1985 m.) bei chorų konkursų laureatas ir prizininkas, nuo 1980 m. Šiaulių miesto, 1991 m. Baltijos šalių studentų dainų švenčių „Gaudeamus-XI“ Rygoje ir 1995 m. „Gaudeamus-XII“ Tartu dirigentas, 1998 m. III J. Naujalio konkurso religinės muzikos chorams laureatas, 2000 m. respublikinės giesmių šventės „Kristui gieda Lietuva“ bei  2010 m. Šiaulių rajono dainų ir šokių šventės „Dainuoju Lietuvai“ dirigentas, Šiaulių miesto chorvedžių tarybos ir Lietuvos chorų sąjungos narys, šv. Kazimiero ordino ir Kristijono Donelaičio draugijos Šiaulių skyriaus narys.
Už aktyvią bei produktyvią švietėjišką ir kūrybinę veiklą puoselėjant vokalinę muziką ir populiarinant chorinio dainavimo tradicijas Lietuvoje S. Žalalis ne kartą buvo apdovanotas garbės, pagyrimo raštais bei diplomais. 2008 m. gegužės 23 d. Šiaulių universiteto merginų choro „Pavasaris“ kūrybinės veiklos 50-mečio proga S. Žalaliui įteiktas Šiaulių apskrities Viršininko administracijos garbės ženklas „Už nuopelnus Šiaulių apskričiai“. Lietuvos valstybės vardo Tūkstantmečio proga už prasmingus darbus, nuopelnus ir laimėjimus Stasio Žalalio vardas įrašytas į žymiausių Lietuvos žmonių biografijų žinyną „Kas yra kas Lietuvoje 2009. Auksinis Tūkstantmečio leidimas“.
Lelėnai
Lelėnai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 9 km nuo Endriejavo.
Afrikinė meškutė
Afrikinė meškutė (Utetheisia pulchella) – meškučių (Arctiidae) šeimos drugys.
Seišelių vėliava
thumb|250px|right|[[Vaizdas:FIAV 110110.svg|23px Seišelių vėliava]] Dabartinė Seišelių vėliava įteisinta 1996 metų birželio 18 dieną. Vėliavos pagrindą sudaro penkių spalvų – mėlyna, geltona, raudona, balta, žalia – bei penkių įstrižų juostų, einančių iš kairiojo apatinio kampo, penkiaspalvė vėliava. Įstrižas juostų derinys simbolizuoja šios nedidelės valstybės dinamiškumą bei orientaciją į ateitį.
Tamsiai mėlyna spalva simbolizuoja dangų ir vandenyną, supantį šį salyną; geltona – saulę, teikiančią šviesą ir gyvybę; raudona – žmonių pasiryžimą dirbti šalies vardan; balta – teisingumą ir harmoniją, žalia – Seišelių salas ir šalies gamtą.
Istorija
thumb|250px|right|1977–1996 metų vėliava thumb|250px|right|1976–1977 metų vėliava
Pirmosios vėliavos dabartinėje Seišelių Respublikoje atsirado šiai teritorijai tapus Jungtinės Karalystės kolonija. Šiai teritorijai esant Britanijos kolonija, buvo naudojama tradicinė Britanijos kolonijoms būdinga vėliava, su kairiajame viršutiniame kampe esančia Jungtinės Karalystės vėliava bei vėliavos pagrinde esančiu ir tam tikrą teritorijos specifiką atspindinčiu simboliu.
1976 metų birželio 29 dieną šaliai atgavus nepriklausomybę iš Didžiosios Britanijos, tuo pačiu metu buvo įteisinta nauja šalies vėliava. Jos pagrindas buvo sudarytas iš keturių nevienodo dydžio lygiašonių trikampių (šonuose esančiais raudonais ir viršuje bei apačioje esančiais mėlynais), atskirtų baltos spalvos įstrižu kryžiumi.
Vėliavos spalvų simbolika buvo aiškinama dvejopai. Pirma – dviejų pagrindinių partijų spalvos: balta ir mėlyna simbolizuoja Demokratų partiją, raudona ir balta – Seišelių Liaudies Vienybės Partiją. Antra – Prancūzijos ir Britanijos valstybių, kadaise valdžiusių šias salas, vėliavų spalvas.