cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Variklinis vagonas
Beveik visi greitieji traukiniai naudoja variklinius vagonus, dažnai – abiejuose galuose. Pvz., JAV kompanijos „Amtrak“ traukiniai Acela (gaminami Kanados kompanijos „Bombardier“) sudaryti iš 6 keleivinių vagonų ir dviejų variklinių vagonų galuose.
Lomžos Šv. Archangelo Mykolo parapija
'''Lomžos Šv. Archangelo Mykolo parapija'''  – parapija, įkurta 1410 metais. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Lomžos Šv. Archangelo Mykolo dekanatui.
1433 m. pr. m. e.
'''1433 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
FK Panerys Vilnius
Vilniaus „Panerys“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.
Dubleriai
Nuo 1991 m. atskira „Panerio-2“ komanda žaidė Lietuvos varžybose, tačiau nuo 1993 m. nedalyvavo. 1996 m. vasarą dukterinė „Panerio“ komanda atkurta „Alsos“ klubo pagrindu.
Trečiosios komandos sezonai:
Jauniai
„Panerio“ klubo 16-mečiai yra žaidę Lietuvos varžybose kaip „Panerys-83“.
Naminė bitė
Bitė, arba naminė bitė (Apis mellifera) – bitinių (Apoidea) antšeimio vabzdys. Vienas iš daugiausiai auginamų ir žinomų nuo neatmenamų laikų vabzdžių. Bitės giminingos vapsvoms. Manoma, jog, skirtingai nuo dabartinių bičių, jų tolimi protėviai buvo kitus vabzdžius medžiojantys plėšrūnai.
Bitėms dešimtys milijonų metų. Tai, kad bičių būta jau neolito amžiuje, liudija Prancūzijoje terciaro laikotarpio nuogulose rasta suakmenėjusi bitė. Bičių darbininkių rasta ir mioceno nuogulose, kurių amžius siekia 20-25 mln. metų.
Medų nešančių bičių tėvyne laikoma Pietų Azija, gal net dabartinė Afganistano teritorija. Taip manoma todėl, kad ir dabar ten (ypač pietų Indijoje, Ceilone) iš keturių egzistuojančių bičių rūšių aptinkamos net trys. Neatmetama versija, kad pirmieji apie medų pasauliui paskelbė šumerai, visų pirma juo gydę žaizdas, o ne vartoję kaip maistą.
Slavų tautų ūkyje bitininkystė taip pat užėmė svarbią vietą. Kaip teigė arabų rašytojas Ibin Dasta, „slavai iš medžio skobia savotiškus ąsočius, atstojančius medinius avilius, kuriuose laikomas bičių medus“. Medinių avilių palyginimą su ąsočiais galima aiškinti tuo, kad Rytuose Ibin Dasta buvo pratęs matyti molinius avilius, taip pat panašius į ąsočius.
Nors iki šiandien nesutariama, ar medų nešančios bitės nuo seniausių laikų veisiasi Pietų Amerikoje, ar jos yra atvežtos ispanų, tačiau teigiama, kad 1600 m. meksikiečiai ir kitos Centrinės Amerikos tautos jau žinojo, kaip atsiranda medus. Į Šiaurės rytų Ameriką bites 1530 m. atvežė europiečiai, o ten gyvenusios gentys bites vadino „baltųjų žmonių musėmis“.
Bičių rūšys
Dėl skirtingo klimato, augalijos, natūralios ir dirbtinės atrankos yra susidarę kelios gamtinės bičių rasės. Pasaulyje yra keturios bičių rūšys. Europoje ir Lietuvoje auginamos vienos medunešės bitės rūšies Apis mellifera keletą rasių. Azijoje laikoma šiek tiek mažesnė Apis cerana kuri yra atsparesnė bitininkystei kenkiančioms varoatozės erkėmis (negydomą Apis mellifera šeimą šios erkės sunaikina). Indijoje gyvena vidutinių (Apis indica) ir mažųjų bičių (Apis florea) rūšys. Dar Azijoje gyvena didžiųjų bičių Apis dorsata rūšis, tačiau dėl itin pikto būdo jų nepavyko perkelti į avilius (galima tik periodiškai atimti medų). Meksikoje nuo Majų laikų auginama geluonies neturinti Melipona beecheii bičių rūšis.
Bičių šeima
Bitės gyvena keletą dešimčių tūkstančių narių turinčiomis šeimomis. Šeimą sudaro trejopi individai: tranai (patinai), darbininkės ir motinėlė.
Didžiąją dalį šeimos sudaro darbininkės. Motinėlė paprastai būna tik viena, nes daugumos veislių jos viena kitą gelia. Tačiau kai kuriose veislėse pasitaiko, kad sugyvena ir dvi motinos. Tranai normalioje šeimoje gyvena tik vasarą – rudenį jie paprastai išvaromi ir žūva.
Vasarą dirbanti bitė darbininkė gyvena gana trumpai (apie mėnesį), tačiau žiemojančios bitės šeimoje gyvena iki pavasario. Motinėlė gyvena keletą metų. thumb|right|Pasiūtas korys thumb|Vaško plokštelė (dirbtinis korys). Matyti plokštelę sutvirtinančios ir rėmelyje laikačios vielos (vertikalios) right|thumb|Bitininko kaltas thumb|right|Rėmeliai
Odobeštis
Odobeštis  – miestas Vrančos apskrityje, rytų Rumunijoje. Miestas administruoja vieną kaimą – Unirea.
Naminė bitė
Bičių lizdas
thumb|Gilės formos akutės motinėlei auginti (dvi centre, viena dešinėje žemiau). Tokios akutės padėtis neretai statmena (įprastinių akučių padėtis horizontali)
Natūrali bičių gyvenimo vieta – medžio drevė. Žmogus jas augina įvairiuose aviliuose. Medui pilti ir bičių lervoms auginti bitės siuva vaškinius korius šešiakampėmis akutėmis (matematiškai optimalus konstrukcinis sprendimas). Įprastinio dydžio akelėse užauga darbininkės. Koriuose kiek didesnėmis akelėmis (traninis korys) išauga tranai, nes motinėlė į tokias akeles deda neapvaisintus kiaušinėlius. Motinėlėms auginti bitės pasiuva keletą gilės formos narvelių itin storomis sienelėmis. Kad bitės turėtų daugiau laiko medui nešti, bitininkai joms įdeda mašinos pagamintų vaško plokštelių, iš kurių korį pasiūti galima daug greičiau. Plokštelėse įspaustas akelių raštas, tačiau jų sieneles bitėms vis viena tenka lipdyti pačioms. Senus, pajuodusius korius bitininkai išlydo, gautą vašką panaudodami šioms plokštelėms gaminti. Plokštelės įtvirtinamos tam skirtuose rėmeliuose, todėl ant jų pasiūtą korį vėliau galima iš avilio išimti (tarkim, medui išsukti). Įvairiems plyšeliams užtaisyti ir drevei ar aviliui nuo puvimo saugoti bitės renka įvairius sakus ir lipus ir iš jų gamina pikį. Pikis taip sulipdo rėmelius ir kitas avilio dalis, jog bitininkui reikalingas specialus kaltas prireikus joms atskirti.
Spiečiai
thumb|Bičių spiečius
Esant palankioms sąlygoms, kuomet šeima nebetelpa į drevę ar avilį ir ypač jei tuo metu dar nustoja žydėti medingieji augalai, bitės spiečia. Prieš spiesdama šeima pasiuva motininių akelių ir užaugina keletą jaunų motinų. Su pirmuoju spiečiumi (didele įvairaus amžiaus bičių grupe) išlekia senoji motina. Jį neretai seka kiti, po jauną motiną turintys spiečiai. Su kiekvienu spiečiumi išskrenda apie pusė avilio bičių. Taigi senosios didelės šeimos vietoje paprastai bičių lieka gana nedaug.
Spiečius ieško naujos gyvenimo vietos. Bitininkai juos gaudo ir apgyvendina naujuose aviliuose. Spiečius laikosi aplink savo motiną ir jos nepalieka. Jei motina nukrenta ant žemės ir žūva (neretai pasitaiko pirmajam spiečiui, kurio motina gali būti labai sena), spiečius grįžta į tą avilį, iš kurio išskrido.
Bitininkai nelabai mėgsta spiečius, nes juos gana sunku gaudyti. Vengdami spietimo, jie perskiria šeimas dirbtinai. Jei abiem perskirtoms pusėms duodama po motiną, jos virsta atskiromis šeimomis.
Jei motina labai sena, o sąlygos spiesti nėra palankios, bitės pakeičia motiną tyliuoju būdu – tiesiog užaugindamos jai pamainą pasiūtoje motininėje akelėje.
Medus
Vasarą bitės prineša į avilį nektaro, kuris (perdirbtas į medų) yra maisto atsarga žiemai. Žiedus lankyti bitės gali net už keleto kilometrų nuo avilio, tačiau toks rinkimas labai nenašus, paprastai nektaras renkamas daug arčiau. Radusi naują nektaro šaltinį, bitė darbininkė avilyje šoka bičių šokį, kurio figūromis kitoms bitėms gana tiksliai nurodoma kryptis ir atstumas iki rastų medingų augalų (naudojama polinė koordinačių sistema).
Aktyvūs bitininkai patys ieško medaus ir atveža avilius prie pat žydinčių augalų (pvz., rapsų) laukų. Tai naudinga ir žemdirbiui, nes bitės apdulkina augalus, padidindamos derlių.
Bitininkai medų paprastai atima, nes jis yra bityno produkcija (dėl jo laikomos bitės). Tačiau paliktos be maisto bitės negalėtų peržiemoti, todėl vietoj medaus bitėms duoda cukraus sirupo (didelės koncentracijos – 1:1,5 – cukraus tirpalo) kurį jos, panašiai kaip medų, susipila į korius ir žiemą juo maitinasi.
Norėdamos sunešti 1 kg medaus, bitės nektarą turi rinkti iš mažiausiai dviejų milijonų žiedų, ir su juo į avilį suskraidyti 120–150 tūkstančių kartų. Skrisdama ieškoti nektaro, bitė pasiekia iki 65 km/h greitį, taigi gali rungtyniauti su traukiniu, grįždama į avilį su 75 % jos svorio siekiančiu nektaro kroviniu, ji skrenda dvigubai lėčiau.
700 Lietuvoje augančių augalų rūšių turi nektaro, tačiau bitės renka medų tik iš 40 rūšių. Jų ieškodama, nuo avilio kasdien bitė nuskrenda apie 3 km. center|miniatiūra|557x557px
Gėlimas
right|thumb|Dūminė
Būdamos greta avilio, bitės jį gina ir gali užpulti arti esantį žmogų, žvėrį ar gyvulį. Toli nuo avilio, rinkdamos nektarą, bitės vengia gelti. Net gaudomos, jos pirmiausia mėgina pabėgti, ir gelia tik prispaudus.
Žmogui ar gyvuliui įgėlusi bitė miršta, nes atitrūksta odoje įstrigęs geluonis. Atitrūkęs geluonis odoje matyti. Jo negalima traukti pirštais (taip nuodai išspaudžiami į odą), reikia nubraukti peiliu ar kitu aštru daiktu. Kitam vabzdžiui įgėlusi bitė išgyvena.
Bitės nuodų pagrindinis komponentas yra melitinas. Žmogaus organizmo reakcija į bičių nuodus gali skirtis: dauguma bitininkų pripranta prie įgėlimų, tačiau yra žmonių, alergiškų įgėlimui, kurie laiku nesuteikus pagalbos gali mirti ir nuo kelių bičių įgėlimo.
Pajutusios dūmų kvapą bitės ruošiasi gaisrui – prisisiurbia nektaro, kad prireikus galėtų pabėgti su maisto atsargomis. Tokios bitės tampa mažiau judrios ir mažiau agresyvios. Todėl bitininkas prieš atlikdamas kai kuriuos darbus dūmine paleidžia į avilį dūmų.
Bitės genomo projektas
Po musės ir uodo, bitė tapo trečiuoju vabzdžiu, kurio genomo seka žinoma. Nagrinėjant genomo seką, buvo rastas neįprastai didelis (daugiau nei kitose rūšyse) už įvairių kvapų jutimą atsakingų genų skaičius. Tarp jų gali būti receptoriai įvairiems feromonams, atsakingiems už sudėtingą bitės socialinę elgseną. Iš genomo sekos atrodo, jog naminė bitė atsirado Afrikoje ir migravo į kitas pasaulio dalis dviem didelėmis invazijos bangomis. Palyginus su kitais vabzdžiais, bitė turi mažiau už imunitetą ligoms atsakingų genų. .
Bitės mituose ir legendose
Senovės gyventojai manė, kad medus – nežemiškas dalykas, dievų dovana. Tikėta, kad medus krinta ant žemės iš dangaus ir virsta ryto rasa, o tada šviesius kaip perlus, aromatingus lašelius nuo žiedų surenka bitės. Medus – žvaigždžių lietus, kuris sudrėkina žiedus. Jis – dievų valgis, kartais nusiunčiamas žmonėms už dievų garbinimą.
Daugelis senovės tautų bites laikė šventomis, dievų palydovėmis. Graikams ir romėnams jos buvo dieviškos būtybės – saulės dukros. Tikėta, kad bites sukūrė angelai. Indų saulės dievas buvo vaizduojamas kaip bitė. Buvo teigiama, esą ir Dzeusas žmonėms pasirodydavęs kaip bitė.
Bitės buvo popiežiaus Urbono VIII (XVI a.) emblema. Napoleonas tikėjo, kad bitė yra jėgos simbolis, todėl jas piešė ant savo vėliavų ir drabužių. Rusų legenda teigia, kad bitės yra kilusios iš arklio, nujodinėto per vandenį ir nustumto į balą. Kai žvejai ištraukę tinklą, jame vietoj žuvų radę bites, kurios pasklidusios po visą žemę. Kiti slavai teigė, kad bitės atsiradusios iš liūto galvos, o egiptiečiai – iš kritusio jaučio.
Bitė iki mūsų dienų išliko nemirtingumo ir amžinybės, darbštumo ir gerumo bei turtingumo simbolis. Bites vaizdavo ant medalių, monetų, herbų, indų. Bitė buvo ne tik Žemutinio Egipto faraono – aštuonioliktosios dinastijos atstovo Tutmozio III – skiriamasis bruožas, bet ir jo žemių simbolis, kuris naudotas visose regalijose. Egipto faraonus, galingiausius žmones, net vadino bičių valdovais.
Brazilijos tarptautinis oro uostas
Tarptautinis Brazilijos oro uostas (por. Aeroporto Internacional de Brasília-Presidente Juscelino Kubitschek) (IATA: BSB, ICAO: SBBR) aptarnauja Brazilijos sostinę Braziliją. Nuo 1999 m. balandžio 22 d. oro uostas vadinamas 21-ojo Brazilijos prezidento Juscelino Kubitschek vardu.
Oro uostas yra vienas svarbiausių šalyje – pagal keleivių skaičių jis 2010 m. buvo trečias, pagal krovinių pervežimą – aštuntas.
Tarptautinis Brazilijos oro uostas yra civilinis ir karinis – dalimi jo naudojasi karinės Brazilijos oro pajėgos.
2010 m. oro uostas aptarnavo 14 149 306 keleivius.
Laučiai
Laučiai  (seniau Laudžiai) – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Šilutės, prie kelio besidriekiantis 2,6 km. Seniūnaitijos centras. Kaime yra Laučių Mikelio Hofmano pagrindinė mokykla, Šilutės F. Bajoraičio viešosios bibliotekos filialas, medicinos punktas, trejos evangelikų liuteronų senosios kapinės, 1997 m. įtrauktos į Lietuvos Respublikos kultūros paveldo registrą. Prie Laučių yra Vydūno gimtasis namas – architektūros paminklas.
Taraskas
thumb|250px|right|Tarasko skulptūra prie karaliaus René pilies Taraskone (Prancūzija) Taraskas – mitologinė pabaisa, pasak legendų gyvenusi Prancūzijos Provanso regione. Jis turėjo šešias trumpas kojas, vėžlio šarvais padengtą galvijo kūną, o žvynuota uodega pasibaigė skorpiono geluonimi. Galva buvo kaip liūto. Pasak legendos, Taraskas atėjo iš Galatijos. Jo nepajėgusi įveikti riterių armija su katapultomis, tačiau dainomis ir maldomis nugalėjo Šv. Morta. Pabaisa nurimo ir nesipriešino, kol ją užmušė paprasti miestiečiai. Vėliau daug jų paveikti šio stebuklo, pasak legendos, atsivertė į krikščionybę. To miesto pavadinimas buvo pakeistas į Taraskoną.
Laučiai
Geografija
Kaimo šiauriniu pakraščiu teka Šyšos dešinysis intakas Šustis. Ribojasi su Jonaičių, Šilmeižių, Metirkviečių kaimais.
Taraskas
Taraskas įeina į Dungeons & Dragons (D&D) vaidmenų žaidimo 1983 m. pabaisų rinkinį (Monster Manual II, kitaip – 3rd Edition Monstrous Manual).
Laučiai
Istorija
XIX a. pirmoje pusėje kaimas priklausė Pašyšių valsčiui; valdė 579 ha žemės. Kaimo vienkiemiai buvo išsidėstę pagal kelią Šilutė-Žemaičių Naumiestis ir abiejuose Šusties upelio krantuose.
Liaučiuose pradinė mokykla veikė 1739–1825 (lietuviška), 1899–1944 (vokiška; 1937–1939 buvo dar ir privati lietuvių mokykla), 1945–1955; 1955–1961 – septynmetė (pavadinta Jonaičių septynmetė mokykla), 1961–1986 – aštuonmetė, 1986–1998 – devynmetė, nuo 1998 m. – pagrindinė (1999 m. pervadinta į Laučių Mikelio Hofmano pagrindinę mokyklą). 1901 m. pradinei, 1961 m. aštuonmetei mokykloms specialiai pastatyti pastatai.
1950–1992 m. Laučiai buvo „Jonaičių“ tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1991 m. iš Jonaičių kaimo atkelta biblioteka. 1997 m. kaime buvo 206 ūkiai, 2003 m. galvijus laikė 102 ūkiai (466 vienetus).
Gyventojai
1905 m. 32 proc. kaimo gyventojų buvo lietuviai.
Žymūs žmonės
Laučiuose gimė:
Krūmyninės žiurkės
Krūmyninės žiurkės, arba kuru (Grammomys) – pelinių (Muridae) šeimos graužikų gentis. Kailis minkštas ir tankus. Nugarinė pusė nuo tamsiai rudos iki rusvai rudos, o pilvas baltas, pilkas ar geltonai pilkas. Kūnas 10-16 cm, uodega 13-20 cm ilgio. Uodega apaugusi retais trumpais plaukais, tačiau jos galas su ilgesniais plaukais.
Paplitusios Afrikoje nuo Sudano į pietus per Keniją, Ugandą, Kongą, Malavį ir Angolą iki Pietų Afrikos respublikos.
Gentyje yra šios rūšys:
Sieninė geltonkerpė
Sieninė geltonkerpė (Xanthoria parietina) - telošistinių šeimos kerpių rūšis.
Viena dažniausių ir pastebimiausių Lietuvos kerpių. Ši kerpė skverbiasi visur, kur daug dulkių ir azoto junginių, dažnai išstumdama kitas toje pačioje vietoje augančias savo gentaines. Gali augti ant medžio žievės, medienos, akmenų, betono ir šiferio, nors pušynuose ir pavėsinguose miškuose geltonkerpės beveik neaptinkamos.
Geltoną spalvą geltonkerpėms suteikia specifinis pigmentas, kuris, ant gniužulo užlašinus kalio šarmo tirpalo, virsta kraujo raudonumo lašu.
Dauginasi sporomis, kurios auga dubenėlių pavidalo vasiakūniuose gniužulo paviršiuje. Jų sporos gerokai išsiskiria iš kitų kerpių - dvi sporos ląsteles skiria labai stora sienelė, kurią perveria siaurutis vamzdelis.
Kuršėnų apskritis
Kuršėnų apskritis – administracinis teritorinis vienetas Lietuvos šiaurės vakaruose, į šiaurės vakarus nuo Šiaulių. Centras – Kuršėnai.
Istorija
Apskritį sudarė 1915 m. gruodžio 4 d. vokiečių valdžia iš buvusios Šiaulėnų apskrities. 1915–1918 m. priklausė Oberosto Lietuvos sričiai. 1919 m. apskritis panaikinta.
Vėl sudaryta 1947 m. spalio 21 d. iš Šiaulių apskrities 4 valsčių. 1950 m. birželio 20 d. pertvarkyta į Kuršėnų rajoną (26 apylinkės), dalis teritorijos perduota Akmenės (14 apylinkių) ir Žagarės (8 apylinkės) rajonams.
Bendžiukų piliakalnis
Bendžiukų piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A864P, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR652) – piliakalnis Molėtų rajone, Bendžiukuose (Joniškio seniūnija), kelio Joniškis-Žydavainiai dešinėje pasukus šiaurėn į dešinę, už 400 m, keliuko dešinėje pusėje, Narakio ežero vakariniame krante.
Piliakalnis
Piliakalnis labai apardytas arimų, įrengtas aukštumos rytiniame krašte. Iš pietų jį saugojo Juodonių pelkė. Aikštelė ovali, pailga šiaurės­-pietų kryptimi, 70x50 m dydžio, 2 m žemesniu pietiniu galu. Joje rasta brūkšniuotos ir lygios keramikos. Piliakalnio vakariniame šlaite, 1 m žemiau aikštelės yra 30 m pločio terasa - greičiausiai sunaikintų įtvirtinimų vieta. Šlaitai vidutinio statumo, 13 m aukščio, vakarinis šlaitas nuolaidus, 4-­5 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio antrąja puse ­- II tūkstantmečio pradžia.
200 m į pietryčius nuo piliakalnio, kitapus upelio, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos. Greta jos buvo I a. - VI a. Graužinių pilkapynas, tyrinėtas 1940 m., vėliau sunaikintas.
Mediniai (Šalčininkai)
Mediniai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Jurgelionių.
Tablatūra
right|thumb|300px|Muzika gitarai, užrašyta natomis (viršuje) ir pirštuote (apačioje). Pirštuotėje kiekviena linija atitinka stygą, skaičius rodo prispaudžiamą dalmenį. Natų koteliais viršuje užrašytas ritmas. Pirštuotė (, sutrumpintai tab) – muzikinis žymėjimas, nurodantis kaip dėlioti pirštus tam tikrame instrumente, vietoje nurodymo, kokias konkrečias natas reikia groti įvairių styginių muzikos instrumentų garsų žymėjimo būdas. Jis mažiau reiklus grojančiam muzikantui, kuriam net nebūtina mokėti skaityti natas.
Jau nuo maždaug XV amžiaus egzistavo trys liutniai skirtos pirštuotės: prancūziška, itališka (naudota ir Ispanijoje) ir vokiška. Itališkoje ir prancūziškoje pirštuotėje buvo vaizduojamos penkios (vėliau šešios) horizontalios linijos, po vieną stygai. Ant šių linijų buvo rašoma, ties kuriuo metaliniu dalmeniu prispausti stygą, šiuos dalmenis žymint arba abėcėlės raidėmis (prancūziška sistema) arba skaičiais (itališka sistema). Buvo papildomi simboliai įvairiems muzikiniams efektams. Ritmas, jei tai būdavo reikalinga, buvo užrašomas viršuje natų koteliais. Vokiškoje pirštuotėje vietoj stygų diagramos buvo 54 ar ir daugiau simbolių, pakankamai visiems stygos/dalmenio variantams pažymėti. Vienu metu skambančius garsus atitinkantys simboliai buvo rašomi statmenai vienas virš kito.
Gitara iš pradžių perėmė liutnios pirštuotę ar vien raidinius akordus; įprastinės natos gitaros muzikai pradėtos naudoti vėliau. Pirštuotės taip pat galimos klavišiniams instrumentams.
Esama įvairios programinės įrangos natoms į pirštuotę išversti.
Armėnijos futbolo varžybos 1998–1999 m.
Armėnijos futbolo varžybos 1998–1999 m.
Finalo rungtynės
---
Rainford Kalaba
Reinfordas Kalaba (Rainford Kalaba; 1986 m. rugpjūčio 14 d.) – Zambijos futbolininkas, saugas, Zambijos nacionalinės rinktinės žaidėjas.
Karjera
Karjerą pradėjo gimtojo miesto klube Kitwe United FC.
Vėlesniais metais persikėlė į Eurpoą. 2005–2006 m. rungtyniavo OGC Nice (Prancūzija) dublerių komandoje.
Grįžo į Zambiją ir atstovavo ZESCO United FC, su kuria laimėjo šalies lygą ir taurę.
Nuo 2008 m. pasirašė sutartį su Portugalijos SC Braga, tačiau nuomos pagrindais buvo skolinamas Gil Vicente FC.
Upyna (kaimas)
Upyna – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, prie pat Upynos miestelio.
Kinijos istorija
right|thumb|Džou ir Xin laikotarpių kiniški pinigai. thumb|right|Mitinis Sia dinastijos įkūrėjas Ju
Rainford Kalaba
Rinktinė
Zambijos rinktinėje rungtyniavo nuo 2005 m.
Kinijos istorija
Kinijos civilizacija yra viena seniausių pasaulyje. Pagrindiniai civilizacijos židiniai formavosi prie Chuanchės (Geltonosios) ir Jangdzės (Mėlynosios) upių. Raštas čia atsirado apie 1500 m.pr.m.e., netrukus po to, kai įsikūrė pirmieji miestai. Kinijoje atsiradusios paveldimosios dinastijos sukūrė biurokratinę sistemą, kuri didele dalimi rėmėsi konfucianizmu. Nefonetinis raštas, kuri leido tas pačias sąvokas užrašyti vienodai, tačiau tarti skirtingai, leido susikalbėti išsilavinusiam elitui, kuris kalbėjo skirtingomis kalbomis ar dialektais.
Rainford Kalaba
Rinktinė
Dalyvavo 2006, 2008, 2010 ir 2012 m. Afrikos Tautų taurėse.
Kinijos istorija
Pirmieji rašytiniai Kinijos istorijos šaltiniai žinomi nuo 1250 m.pr.m.e., Šangų dinastijos laikotarpio.
Periodizavimas
Tradicinė kinų istoriografija Kinijos istoriją periodizuoja pagal valdžiusias dinastijas, tačiau neretai paraleliai gyvuodavo ir daugiau valstybių su savais valdovais. Istoriografijoje dinastijos siejamos su viena iš penkių fazių / elementų gaivalų (vusing), su In ir Jang kaita.
Priešistorė
Ankstyviausi su žmonėmis susiję radiniai dabartinės Kinijos teritorijoje yra dvi galvos ir įvairūs akmens įrankiai, rasti Junanio provincijoje (Juanmu-žmonės), datuojami 600-500 tūkst. metų pr. m. e. Tai buvo Homo erectus, kaip ir vėlesniais laikais datuojami „Pekino žmonės“ Kinijos teritorijoje gyvenę maždaug prieš 400 000 metų dabartinio Pekino apylinkėse. Gerai išsilaikiusios Pekino žmonių kaukolės dingo Antrojo pasaulinio karo metu. Vėliausiam aprašytam Homo erectus radiniui yra apie 100 000 metų.
Ortezas
Ortezas ( ar orthosis, iš ortho 'tiesus'), kitaip dar įtvaras – įtaisas, kuris iš kūno išorės pritvirtinamas prie kūno dalies ir ją sutvirtina, pagerina jos funkcijas, palengvina ligos ar sužeidimo pasireiškimus padėdamas atraminei judėjimo sistemai.
Kinijos istorija
Priešistorė
Anatomiškai šiuolaikiški žmonės (Homo sapiens) pagal DNR anlizę į dabartinę Kinijos teritoriją pateko iš Vakarų prieš maždaug 40 000 metų. Daugelis kinų mokslininkų nepripažįsta teorijos, kad žmonės plito iš Afrikos ir laikosi "multiregioninio modelio", pagal kurį šiuolaikiniai žmonės Afrikos, Azijoje ir Europoje iš Homo erectus išsivystė nepriklausomai vieni nuo kitų.
Ortezas
Ortezų pavyzdys yra ortopediniai batų įklotai.
Kinijos istorija
Priešistorė
Civilizacijos užuomazgų randama apie 8000 pr. m. e. Iki 5000 pr. m. e. vystėsi žemdirbystė, ji derinta su medžiokle, žvejyba. Neolito žmonės augino kiaules, šunis, užsiiminėjo keramika. Apie 5000 pr. m. e. gyvavo keletas neolitinių kultūrų, tarp kurių vystėsi kontaktai. Ilgainiui iškilo Sia gentis.
Ortezas
Nuorodos
Ortopedia
Kinijos istorija
Mitinė istorijos pradžia
Ilgai gyvavo mitai, kad Kinijos istorija prasidėjo nuo legendinių kultūrinių herojų bei imperatorių Fuxi (Fusi), Nüwa (Niuva), Shennong (Šennong), Huangdi, Zhuanxu (Džuansiu), Diku, Yao (Jao) ir Shun (Šun). Prie jų kartais priskiriamas ir Sia dinastijos pradininkas Yu (Ju). Jokio istorinių jų asmenybių patvirtinimo nėra.
Sia ir Šangai
Pagrindiniai straipsniai: Sia dinastija, Šangų dinastija.
Francesco Cossiga
Frančeskas Kosiga (, 1928 m. liepos 26 d. Sasaryje, Italijoje – 2010 m. rugpjūčio 17 d. Roma, Italija) – 8-asis Italijos prezidentas, prezidentavęs nuo 1985 m. birželio 29 d. iki 1992 m. balandžio 28 d. Poste jis pakeitė Sandro Pertini, o 1992 m. jį pakeitė Oscar Luigi Scalfaro. Taip pat jis yra buvęs Italijos ministru pirmininku, o 1980 m. pirmininkavo Didžiajam Aštuonetui.
Kinijos istorija
Sia ir Šangai
Tradiciškai Sia (夏朝) datuojama apie XXI–XVII a. pr. m. e., Šangi (商朝) – XVII–XI a. pr. m. e.
Francesco Cossiga
Biografija
Kosiga gimė Sasario mieste, Sardinijoje. SaVvo politiko karjerą jis pradėjo II pasaulinio karo metu.
Kinijos istorija
Sia ir Šangai
Apie Šangus turima archeologinių duomenų, tačiau dėl Sia mokslininkai nėra tikri. Yra išlikęs Sia valdovų sąrašas. Manoma, kad Sia, Šangai ir Džou iš tiesų gyvavo vienu metu ir paeiliui iškilo, tačiau nebuvo taip, kad jos nuosekliai keistų viena kitą. Sia ir Šangai priklauso bronzos amžiui. Šang epochoje visuomenė jau buvo gan stratifikuota, valdovas atlikdavo ir liturgines-ritualines funkcijas.
Vėlyvoji Šangų dinastija yra vadinama In (Yin; 殷代).
Džou dinastija
thumb|right|Džou laikų vaza, IV–III a. pr. m. e.
„Kariaujančių valstybių“ laikotarpiu pradėjo formuotis pagrindinės Kinijos filosofinės mokyklos.
right|thumb|Pirmasis valdovas, pasivadinęs imperatoriumi, – Činši Huangdi.
Činų dinastija: Kinijos suvienijimas
Činų valstybės valdovas Ing Džengas (Ying Zheng), suvienijęs Kiniją, pasivadino Ši Huangdi. Neilgai gyvavusi (221–207 m. pr. m. e.) Činų dinastija (秦) pasižymėjo legistiniais valstybės valdymo metodais. Činų valdymo metu valstybė stipriai centralizuota, įvesti vienodi pinigai, matai. Griežtos priemonės nepadėjo išlaikyti imperijos vienybės – mirus imperatoriui, prasidėjo įvairios intrigos, jo sūnui nepavyko išsilaikyti soste (juo buvo manipuliuojama) ir Činų dinastiją pakeitė Hanų dinastija.
Hanų dinastija
Hanų (漢) laikotarpis dalijamas į du periodus: thumb|180px|right|Istorikas [[Sima Qian|Sima Čianas]]
9–25 m. valdė uzurpatorius Vang Mengas. Valdant Hanų dinastijai buvo išplėsta Kinijos teritorija, ypač suklestėjo užsienio prekyba (taip pat Šilko keliu). Valstybėje sustiprėjo konfucianizmas. Išrastas seismografas, popierius.
184 m. kilęs „Geltonųjų raiščių“ sukilimas lėmė Rytų Hanų nuosmukį. Han dinastija žlugo dėl rūmų eunuchų intrigų ir karvedžių, malšinusių sukilimą, iškilimo.
Kinijos „viduramžiai“
III-VI a. Kinijoje yra politinio susiskaldymo laikotarpis. Rytų Hanų valdymo pabaigoje iškilę karvedžiai iš pradžių įkūrė tris valstybes, vėliau jos susivienijo, tačiau ir vėl suskilo. Etniniai kinai masiškai kėlėsi į Pietus, ir ten, taip pat neilgaamžėse valstybėlėse, toliau buvo saugoma kinų kultūra. Šiaurėje valdė nekinų tautos, vadinamieji „barbarai“. Šis laikotarpis vadinamas Pietinių ir šiaurinių dinastijų laikotarpiu. „Šešiomis dinastijomis“ vadinamos dinastijos, valdžiosios Pietuose. Visas laikotarpis kartais apibendrintai vadinamas „viduramžiais“.
Šiame laikotarpyje Kinijoje išplito budizmas, atsirado daug meno, filosofijos naujovių.
Sujų dinastija
Sujų dinastija (隋朝) 589 m. vėl suvienijo šalį, tačiau tai buvo trumpiausias (išskyrus Činus) suvienijimo laikotarpis Kinijos istorijoje. Valdant Sujams, milijonai žmonių dirbo kasant Didįjį Kinijos kanalą, iki šiol ilgiausią pasaulyje.
Tangų dinastija
Tangų imperija ėmė silpti po VIII a. viduryje kilusio An Lušano sukilimo: prarastos teritorijos, kito valstybės sistema. Galutinai Tangų dinastiją sužlugdė didelį savarankiškumą įgavę sukarinti šalies pakraščių regionai. Po Tang dinastijos sekė dar vienas politinio chaoso periodas: Penkių dinastijų ir Dešimties karalysčių laikotarpis.
Songų dinastija
thumb|right|[[Zhu Xi|Džu Si – Songų laikų mąstytojas]] thumb|right|[[Marko Polo Kublai chano rūmuose]] thumb|right|Mingų imperatorius [[Yongle|Jonglė]] thumb|right|[[Antrasis opiumo karas]]
Songų dinastija (宋朝; 960–1279 m.) įsitvirtino didžiojoje Kinijos dalyje. Šiame periode taip pat netrūko politinės kaitos bei nestabilumo. Songų valdymas pasižymėjo siekiu palaikyti taikius santykius su kaimyninėmis šalimis. 1127 m. džiurčenų Dzinų valstybė užėmė Songų sostinę Kaifengą, ir Song valdžia buvo priversta persikelti į pietus – prasidėjo vadinamasi Pietų Songų periodas.
Francesco Cossiga
Biografija
1983 m. liepos 12 d. jis buvo išrinktas Italijos senato prezidentu. Šias pareigas Kosiga ėjo iki 1985 m. birželio 24 d., kai tapo Italijos prezidentu.
Per savo penkerių metų kadenciją nebuvo ypatingai pasižymėjęs.
Per paskutinius dvejus savo prezidentavimo metus jis išreiškė nuomonę, kad didžiosios partijos, ypač Demokratų ir Komunistų, turėtų keistis, nes pasak jo, tai rodo Berlyno sienos griūtis ir Šaltojo karo baigtis.
Mantenjo-Huankavilkos kultūra
Mantenjo-Huankavilkos kultūra  – ikikolumbinė Andų civilizacijos kultūra, gyvavusi Šiaurinių Andų Kostoje, dabartiniame Ekvadoro pietiniame pajūryje (pietinė Manabi provincija, Santa Elenos provincija, Guajaso provincijos vakarinė dalis). Jos klestėjimas sutapo su ikikolumbinio Ekvadoro integracijos periodu (V–XVI a.).
Francesco Cossiga
Biografija
Likus dviem mėnesiams iki kadencijos pabaigos 1992 m. balandžio 28 d. jis pasitraukė iš posto ir tapo senatoriumi visam gyvenimui.
1998 m. Kosiga sukūrė Italijos susivienijimo judėjimo partiją, kuri laikė save centristine jėga. Tačiau praėjus vos metams kilus nesutarimams partijos viduje ji iširo.
Mantenjo-Huankavilkos kultūra
Terminai
Pavadinimas manteños buvo pasiūlytas atkasus Mantos archeologinę vietovę (manteños reiškė „Mantos gyventojai“). Vėliau šis pavadinimas prigijo visai didžiulei kultūrai. Inkai, tuo tarpu didžiumą šio regiono gyventojų, atrodo, vadino huancavilca, todėl kai kurie mokslininkai linkę kultūrą vadinti šiuo pavadinimu. Kai kurie Pietų Amerikos archeologai išskiria dvi atskiras kultūras – Mantenjo arba Siljasp (šiaurėje) ir Huankavilkos (pietuose), kartais dar atskirdami trečiąją – Punaeso. Tarp jų yra tam tikrų bendrų bruožų, bet egzistuoja ir kultūrinių skirtumų.
Francesco Cossiga
Biografija
2006 m. gegužę jis pasiūlė surengti Pietų Tirolio regiono gyventojams referendumą, kuriame gyventojai galėtų nuspręsti: a) pasilikti su Italijos Respublika, b) tapti visiškai nepriklausomi, c) grįžti prie Austrijos valdymo arba d) tapti Vokietijos žemių dalimi.
Mantenjo-Huankavilkos kultūra
Terminai
Vietos indėnai buvo skirstomi į smulkias grupes, tačiau nėra aišku, kokiomis kalbomis (kalba) jos kalbėjo, kadangi neišlikę jokių duomenų. Viena iš hipotezių juos laiko lingvistiškai giminingais jų pietiniams ir rytiniams kaimynams: močikams, kanjariams ir puruhams, kurie kalbėjo tarpusavyje giminingomis kalbomis.
Francesco Cossiga
Biografija
2006 m. pabaigoje jis pasirašė pasitraukimo iš senatorių visam gyvenimui narių, tačiau kitų metų pradžioje pats senatas vėl jį paskyrė šioms pareigoms.
Mantenjo-Huankavilkos kultūra
Bruožai
Ši lokali kultūra susiformavo apie VII a., po Bahijos kultūros žlugimo, ir paveldėjo daug pastarosios (o kartu ir dar senesnių vietos kultūrų) bruožų. Gyventojai didele dalimi gyveno iš jūros produktų bei klestinčios prekybos. Patvirtinti kultūros jūrinės prekybos ryšiai su kultūromis dabartinėje Peru, Meksikoje, Panamoje. Svarbiausia vietos eksporto prekė buvo dirbiniai iš aukso, sidabro, vario, obsidiano ir kriauklių.
Francesco Cossiga
Biografija
2010 m. rugpjūčio 17 d. prezidentas mirė Romoje dėl kvėpavimo problemų.
Mantenjo-Huankavilkos kultūra
Bruožai
Kultūros atstovų gaminiai pasižymėjo ypač aukštu meniniu lygiu. Keramikai būdinga juoda spalva, natūralistiškai vaizduojami gyvūnai, žmonės, ypač dažnai pasitaiko nuogi moterys ir vyrai. Iš metalų buvo kalami lakštai, ir iš jų gamintos dailios kaukės. Kultūros indėnai darė ir masyvius akmens indus bei skulptūras, vaizduojančias paukščius, didikus. Iš meno matyti, kad indėnai garbino įvairius gyvūnus: gyvates, jaguarą ir kt. Viena jų dievybė buvo vadinama Umiña ir garbinama kaip smaragdas.
Kinijos istorija
Songų dinastija
Songų dinastija pasižymėjo sparčia ekonomikos raida, komercializavimu, miestų augimu. Miestai išaugo į tikrus prekybos, pramonės centrus. Ištobulintos spausdinimo technologijos. Karyboje imtas naudoti parakas. Atgimė susidomėjimas konfucianistiniais idealais, valdininkų atrankoje įsitvirtino valstybinių egzaminų sistema.
Mantenjo-Huankavilkos kultūra
Bruožai
Kultūros atstovai gyveno pasidalinę į smulkias kunigaikštystes, didžiausia jų gyvenvietė buvo Manta, pagal kurią ir pavadinta Mantenjo kultūra. Inkai, XVI a. užkariavę šiaurinių Andų aukštumas (paltus, kanjarius, kitu), siekė užkariauti ir vakaruose esančias klestinčias žemumų kultūras. Tačiau vietos indėnai (uankavilkai) nužudė inkų pasiuntinius ir atrėmė Tupak Jupankio puolimą. Šis buvo priverstas grįžti į sostinę Kuską, tačiau užkariavimus pakrantėje tęsė jo sūnus Uaina Kapakas. Apie šiuos užkariavimus yra pasakojama daug legendų.
Kultūra nunyko XVI a., regioną užkariavus Ispanijai. Kultūros palikuonimis save laiko šioje vietoje dabar gyvenantys indėnai sakačumai.
Kinijos istorija
Juanų dinastija
1271–1368 m. Kiniją valdė mongolų dinastija, pasivadinusi Juanų (mongoliškai: Dai Ön Yeke Mongghul Ulus; kiniškai: 元朝). Kinija tapo milžiniškos mongolų imperijos dalimi.
Šioje imperijoje kartu su istorine Kinija ir Mongolija vienoje valstybėje atsidūrė ir anksčiau nepriklausomos šalys, tokios kaip Tibetas, Dali (Junanas), Korėja. Jos įtrauktos į Kinijos politinę orbitą.
Atsivėrus prekybiniams keliams, keliautojai, tokie kaip Markas Polas, galėjo pasiekti Kiniją. Juan dinastija buvo pirmoji, kuri Pekiną (tuometinis Dadu) padarė savo sostine. Juanai žlugo dėl netvarkos valstybėje prasidėjus valstiečių maištams.
Mingų dinastija
Mingų dinastija (明朝; 1368–1644 m.) buvo paskutinė Kinijos valdovų kinų dinastija (ji atėjo po mongolų, ją pakeitė mandžiūrai). Pirmasis Ming valdovas buvo valstiečių kilmės ir labai nepasitikėjo intelektualais valdininkais, todėl jie buvo persekiojami, visaip ribojama jų veikla, stengiamasi valstybę valdyti kliaunantis vietinėmis iš šeimų sudarytomis bendruomenėmis. Tai ilgainiui lėmė eunuchų iškilimą ir eunuchų varžymąsi su intelektualais.
Mingų laikais surengtos didžiosios jūrų ekspedicijos po Indijos vandenyną. Įkurtas didžiulis jūrų laivynas bei kariuomenė. Tačiau vėliau atvirumą pakeitė izoliacija, politikoje vyravo neigiamas nusiteikimas svetimšalių atžvilgiu.
Dinastijos valdymo pabaigoje didelę grėsmę ėmė kelti mandžiūrai. Pasinaudoję proga, kai prieš dinastijos valdymą sukilę armijos dezertyrai užėmė Pekiną, mandžiūrai įžygiavo į sostinę kaip išvaduotojai ir pasiliko. Mingų imperatoriui nusižudžius, dalis jo giminės pabėgo į pietus ir ten kurį laiką išlaikė rezistencinę Pietų Mingų valdžią.
Čingų dinastija
Čingų dinastija (mandžiūrų kalba: daicing gurun, kiniškai: 清朝 qingchao) valdė 1644–1911 m. Tai – paskutinė Kinijos imperijos dinastija. Ją įkūrė mandžiūrai, įsiveržę iš šiaurės XVII a. viduryje. Mandžiūrai greitai perėmė tradicinį konfucianistinį valdymo būdą, tačiau savo pačių kultūrinį savitumą stengėsi išsaugoti. Chaniams (kinams) buvo liepta nešioti mandžiūrišką šukuoseną (kaselę) bei drabužius. Dėl šukuosenų Čingų dinastijos metu kilo ne vienas maištas.
Kadangi Mingų dinastija buvo praradusi beveik visas teritorijas už istorinės Kinijos ribų, Čingų dinastija vėl išplėtė imperijos valdas, tapdama didžiausia Kinijos istorijoje imperija. Mandžiūrai vėl užvaldė Tibetą, Mongoliją. Taip pat naujai prie imperijos buvo prijungtas Taivanas ir Rytų Turkestanas (Sindziangas).
XIX a. Čingų valdžia nusilpo dėl socialinių, ekonominių, demografinių problemų bei Vakarų imperializmo. Visuomenėje plito priklausomybė opiumui. Pasinaudoję pretekstu, kad Kinijos valdžia prekybą opiumu uždraudė, vakariečiai pradėjo Pirmąjį Opiumo karą, vėliau kilo antrasis. Opiumo karų pasekmė – Kinijoje Didžioji Britanija bei kitos Vakarų šalys įgijo savo „koncesijas“, kuriose turėjo ypatingų prekybos privilegijų. Čing dinastijos valdžią taip pat labai susilpnino XIX a. viduryje kilęs Taipingų sukilimas. Amžių sandūroje kinai bandė maištauti prieš Vakarų valstybių įtaką (Boksininkų sukilimas), tačiau svetimšaliai tik sustiprino savo pozicijas. Savo ruožtu sustiprėjo ir kitokių valdymo sistemų šalininkai, imamas reformuoti imperijos valdymas.
Kinijos respublika (1912–1949 m.)
Pagrindiniai straipsniai: Kinijos Respublikos istorija, Kinijos Liaudies Respublikos istorija.
Respublikos vidaus padėtis nebuvo itin stabili, joje varžėsi karo vadai, svetimšalių jėgos. 1931 m. Japonija įsiveržė į Mandžiūriją ir iki 1933 m. ją okupavo.
Kilęs konfliktas tarp Guomindang vyriausybės ir Kinijos komunistų partijos peraugo į pilietinį karą. Be to, grėsmę Kinijai kėlė auganti Japonijos galia. Galiausiai Guomindangas pralaimėjo ir Kinijos respublika persikėlė į Taivano salą.
Liaudies Respublika ir Taivanas
1949 m. Mao Dzedongas paskelbė Kinijos Liaudies Respublikos įkūrimą. Kontroversiškiausi ir ryškiausi KLR istorijos įvykiai – Didysis šuolis, Kultūrinė revoliucija, įvykiai Tiananmenio aikštėje 1989 m.
Taip pat skaitykite
Šiame straipsnyje apžvelgta Istorinės Kinijos (angl.: China proper) istorija. Kitų istorinių regionų, sudarančių dabartinę Kinijos Liaudies Respubliką, istoriją galima rasti straipsniuose:
Podu Iloajėjus
Podu Iloajėjus  – miestas Jasų apskrityje, Rumunijoje. 2002 m. miestas turėjo 9 739 gyventojų. Podu Iloajėjui miesto statusas suteiktas 2005 m. Jis administruoja keturis kaimus: Budăi, Cosiţeni, Holm ir Scobâlţeni.
Kanjaro provincija
Provincija žymi inkų miesto Ingapirkos griuvėsiais.
Geografija
Visa provincijos teritorija išsidėsčiusi Andų kalnuose. Aukščiausios viršukanės yra Koronadas (4518 m), Molobogo kalnas (3838 m). Gamtinės sąlygos kaitaliojasi nuo paramų plotų aukštikalnėse iki džiunglių kalnų pašlaitėse.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 7 kantonus:
Siauralapė druskė
Siauralapė druskė (Salsola pestifer) – burnotinių (Amaranthaceae) šeimos augalų rūšis.
Tai nedidelis, iki 1 m aukščio užaugantis krūmokšnis. Lapai siūliškai cilindriški. Auga prie geležinkelių, upių pakrantėse.
SteelSeries
SteelSeries – danų bendrovė, gaminanti kompiuterinių žaidimų įrangą ir priedus, kaip antai klaviatūras, ausines, peles ir jų kilimėlius.
Istorija
Bendrovę 2001 m. įkūrė Jacob Wolff-Petersen. Pradžioje bendrovė vadinosi „Soft Trading“ ir tik 2007 m. buvo pervardyta į „SteelSeries“.
Žaidėjų ir komandų rėmimas
Įmonė remia keletą elektroninio sporto komandų ir žaidėjų.
Kraginiai
Kraginiai (Podicipedidae) – vandens paukščių šeima šiuolaikinėje biologijos sistematikoje priskiriama gandrinių paukščių būriui. Anksčiau šeima buvo išskirta į atskirą kraginių paukščių (Podicipediformes) būrį.
Indinės krūmyninės žiurkės
Indinės krūmyninės žiurkės (Golunda) – pelinių (Muridae) šeimos graužikų gentis, kuriai priklauso viena rūšis – indinė krūmyninė žiurkė (Golunda ellioti). Graužikas 11–15 cm ilgio, uodega 9–13 cm ilgio. Kailis vienų individų švelnus, kitų šiurkštus, su ilgais šeriais. Nugaros pusė tamsiai pilka, geltonai ruda, o pilvo šviesiai pilka ar balsva.
Kraginiai
Nedideli ir vidutinio dydžio paukščiai, kurių kūnas laivelio formos, snapas tiesus ir smailus. Patinai didesni už pateles. Turi gana ilgą kaklą bei trumpas kojas, kurių kiekvienas pirštas su plaukiojamąja skiaute ir jos pasuktos atgal, pastaibis smarkiai suplotas iš šonų. Didžiųjų plasnojamųjų plunksnų turi 12, pirmoji iš jų rudimentinė. Vairuojamosios plunksnos išsivysčiusios silpnai. Ant galvos iš pailgėjusių plunksnų dažnai susidaro kuodukai bei apykaklės. Plunksnos tankios, bet gana trumpos. Patinai ir patelės panašios spalvos.
Indinės krūmyninės žiurkės
Gyvena pelkėtose vietose, laukų pakraščiuose, džiunglėse. Gyvena pavieniui ar šeimomis. Aktyviausios būna anksti ryte ir vakare. Gerai bėgioja žemė ir lapioja medžiuose. Minta augaliniu maistu.
Vadoje 3-4 jaunikliai. Paplitusios Šrilankoje, Pakistane, Nepale, Butane, Indijoje (Pendžabe).
Kraginiai
Dieniniai paukščiai. Gana gerai plaukioja ir nardo. Skrydis greitas ir tiesus, bet sausumoje labai nevikrūs. Skrenda greitai, polėkis tiesus, įsibėgėja vandenyje, sunkiai pakyla. Migruojantys paukščiai.
Algis (vardas)
Vardadieniai: sausio 9
Kraginiai
Monogamai. Vandenyje krauna lizdą, kuris neretai plūduriuoja. Dėtyje 3-8 vienspalviai balti kiaušiniai. Peri 20-26 dienas abu porelės nariai. Jaunikliai išsiritę būna apaugę pūkais. Pirmomis dienomis keliauja tėvams ant nugaros, o po kelių dienų jau patys sugeba plaukioti ir nardyti. Skraidyti pradeda būdami 4-5 savaičių amžiaus. Suaugėliai šeriasi rudenį bei pavasarį.
Maitinasi gėlame vandenyje, išskyrus kai kurias rūšis, kurios apsilanko ir jūroje migracijos metu arba žiemą. Minta įvairiais vandens gyvūnais, kuriuos pagauna nardydami. Dažniausiai tai smulki žuvis, vėžiagyviai, vabzdžiai. Panerti gali iki 20-25 m.
Kraginiai paukščiai paplitę visame Žemės rutulyje. Kai kurios rūšys veisiasi kolonijomis. Šeimoje 30 rūšių priklausančių 6-ioms gentims. Lietuvoje gyvena 5 rūšys :
Narbutas
Taip pat:
Dofinas
thumb|Prancūzijos dofino herbas Prancūzijos dofinas, iš pradžių Vjenua dofinas  – Prancūzijos sosto įpėdinio titulas 1350–1791 ir 1824–1830 m. Įpėdinio žmona vadinta Prancūzijos dofina.
Vjenua grafo Gigezo VIII herbe buvo pavaizduotas delfinas, todėl grafas turėjo pravardę Le Dauphin. Iš šios pravardės atsirado titulas Vjenua dofinas, kurį paveldėdavo Vjenua grafai. Ilgainiui jis tapo Vjenua grafams būdingu titulu. Jų valdytą sritį irgi pradėta vadinti Dofinė (Dauphiné). 1349 m. Vjenua dofinas Humbertas II pardavė titulą Prancūzijos karaliui Pilypui VI. kairėje|miniatiūra|Prancūzijos dofino skydas miniatiūra|Prancūzijos dofino heraldinė karūna Pirmuoju Prancūzijos dofinu tapo būsimasis Prancūzijos karalius Karolis V. Vėliau šį titulą turėdavo tiesioginis valdančio karaliaus įpėdinis, kuris buvo jo palikuonis (sūnus, anūkas, proanūkis). Jei įpėdiniu buvo brolis, sūnėnas ar kitoks karaliaus giminaitis, jis dofino titulo neturėdavo. 1791 m., įvedus konstitucinę monarchiją (išgyvavusią iki 1792 m.), dofino titulas buvo pakeistas karališkojo princo titulu. Titulas atkurtas 1814 m., bet tuo metu jis niekam nepriklausė, nes tuometinis karalius Liudvikas XVIII buvo bevaikis. 1824 m. šis karalius mirė, ir Prancūzijos dofinu tapo Karolio X sūnus Angulemo hercogas Liudvikas Antuanas, kuris šį titulą turėjo iki 1830 m., kai jis buvo galutinai panaikintas.
Pradžioje Prancūzijos dofinas asmeniškai valdydavo ir Dofinė sritį, kuri legaliai buvo Šventosios Romos Imperijos provincija. Imperatoriai leisdavo Prancūzijos įpėdiniams valdyti provinciją su sąlyga, kad provincija niekada nebus Prancūzijos dalis. Dėl to XIV–XV a. Dofinė provincija neretai būdavo prastai valdoma, kadangi Prancūzijos dofinai dažnai būdavo mažamečiai ar užsiėmę kitais dalykais. Provinciją prie Prancūzijos prijungė Liudvikas XI.
Astrospektroskopija
Astrospektroskopija – astrofizikos šaka, kuri nagrinėja ir tiria kosminių objektų spektrus (energijos pasiskirstymą įvairiose spektro srityse, spektro linijas). Iš matavimo duomenų nustatoma kosminių objektų ir kosminės erdvės medžiagos cheminė sudėtis, fizikiniai parametrai (temperatūra, slėgis, tankis), kūnų sukimosi greitis, radia­linis greitis.
Detonatorius (geležinkelyje)
thumb|Ant bėgio pritvirtintas amerikietiškas detonatorius Geležinkelio detonatorius – įtaisas traukinio mašinistui garso signalu perspėti. Geležinkelio detonatorius yra didelės monetos didumo, su dviem švininėmis vielomis jam prie bėgio viršaus pritvirtinti. Užvažiavus traukiniui, detonatorius garsiai sprogsta, taip įspėdamas mašinistą apie priekyje esantį nenumatytai sustojusį kitą traukinį ar panašią netikėtą kliūtį. Detonatoriai tinka signalui perduoti tirštame rūke, kuomet semaforo signalai nematomi. Detonatoriaus užtaisas yra gerokai per mažas ant jo užvažiavusiam traukiniui pakenkti, bet šalia traukinio stovinčiam stebėtojui jis nėra labai jau saugus. thumb|left|1933 m. vokiškas darbo saugos plakatas: saugokis detonatorių, laikykis mažiausiai 50 m. atstumu Australijos taisyklės pataria laikytis ne mažiau kaip 40 m atstumu.
Mediniai (Telšiai)
Mediniai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Eigirdžių.
Kuršėnų rajonas
Kuršėnų rajonas – 1950–1962 m. LTSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos šiaurės vakaruose, į šiaurės vakarus nuo Šiaulių. Centras – Kuršėnai.
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Kuršėnų apskrities 26 apylinkių. 1950–1953 m. priklausė Šiaulių sričiai. 1962 m. kovo 31 d. prijungtas prie Šiaulių rajono.
Rajone buvo leidžiamas laikraštis „Komunizmo keliu“.
Paysera
miniatiūra|Buveinė
Paysera – lietuviška fintech įmonė, teikia el. atsiskaitymo paslaugas.
Elektroninė komercija
Daugumą pajamų sudaro atsiskaitymų surinkimas el. parduotuvėse. Lietuvoje mokėjimus per „Paysera LT“ renka dauguma elektroninių parduotuvių. Iš viso Baltijos šalyse ir kitur bendrovė renka pirkėjų atsiskaitymus daugiau nei 12-oje tūkst. elektroninių parduotuvių. Techniškai įmokų rinkimui yra naudojama integracija per programų sąsajas (API) arba įskiepius.
Finansinės paslaugos
Teikia einamosios sąskaitos (IBAN), pinigų pervedimo, valiutos konvertavimo, bilietų platinimo paslaugas, o nuo 2020 m. rugsėjo programėlėje pradėjo prekiauti investiciniu auksu. 2019 m. per įmonės mokėjimų sistemą iš viso atlikta 5,9 mlrd. Eur piniginių operacijų, arba 16 mln. Eur operacijų kasdien.
Išduoda „Paysera Visa“ bekontaktes korteles, kurių leidėjas yra Jungtinės Karalystės bendrovė „Contis“.
Istorija
2006 m. paleista mokėjimų platforma www.mokejimai.lt.
2012 m. Ūkio ministerija apdovanojo bendrovę „Už nuopelnus verslui“ ir pripažino ją geriausia „Inovatyvių sprendimų lyderio“ nominacijoje.
2012 m. rugsėjo 27 dieną Lietuvos banko sprendimu įmonei buvo išduota el. pinigų įstaigos licencija, suteikianti teisę vykdyti veiklą, susijusią su el. pinigų leidimu ir mokėjimo paslaugų teikimu Lietuvoje ir visose Europos Sąjungos šalyse. Tuo pačiu prasidėjo plėtra į užsienį, kur mokėjimų portalas 2013 metais buvo pristatytas „Paysera“ vardu.
2014 m. rugsėjį Mokėjimai.lt adresas pakeistas į Paysera.lt.
2016 m. paleista bilietų platforma „Paysera Tickets“.
2018 m. įmonė pristatė momentinius pervedimus eurais.
Valensija (krepšinio klubas)
Valensijos „Basket“ – Ispanijos krepšinio klubas, žaidžiantis ACB lygoje bei „Eurolygoje“.
Paysera
Istorija
2019 m. gegužę vykdytas vertybinių popierių požymių turinčių kriptovaliutų žetonų platinimas (angl. security tokens offering, STO) patyrė nesėkmę, pritraukta mažiau (0,5 mln.) nei pusė planuotų lėšų. „Paysera“ buvo susilaukusi ir Lietuvos banko įspėjimo apie galimą investuotojų klaidinimą dėl pasirinko platinimo būdo bei jo struktūros.
Valensija (krepšinio klubas)
Pagal remėjus komanda vadinta „Valencia-Hoja del Lunes“ (1986–1987 m.), „Pamesa Valencia“ (1987–2009 m.), „Power Electronics Valencia“ (2009–2011 m.).
Paysera
Istorija
2019 m. liepą įmonė pranešė, jog atidarė klientų aptarnavimo centrą Bukarešte.
2020 m. birželį įmonė pranešė pradėjusi veiklą Kosove
Valensija (krepšinio klubas)
Istorija
1986 m. įkurta Valensijos krepšinio komanda kaip Valensijos futbolo klubo padalinys. 1988 m. komanda iš antrojo Ispanijos krepšinio diviziono pakilo į ACB lygą. 1995 m. „Valensija“ vėl buvo iškritusi į antrąjį divizioną, bet kitais metais grįžo į ACB.
Paysera
Istorija
2020 m. rugpjūtį įmonė tapo oficialiu elektroninės prekybos platformos „Shopify“ mokėjimų operatoriumi
Valensija (krepšinio klubas)
Istorija
1998 m. komanda iškovojo pirmąjį trofėjų – Karaliaus taurę. Netrukus „Valensija“ tapo reguliaria Ispanijos lygos atkrintamųjų varžybų dalyve. 2002–2003 m. komanda iškovojo pirmąjį tarptautinį trofėjų – ULEB taurę. Šis laimėjimas suteikė kelialapį į kitų metų „Eurolygą“, kurioje tuometinei „Pamesai“ pritrūko vos vienos pergalės iki finalo ketverto.
Paysera
Istorija
2020 m. rugsėjį įmonė pranešė pradėjusi prekybą fiziniu auksu